Regeringens proposition

 1993/94:24

 med förslag till ändrade regler om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning,

 m.m.

Prop.

1993/94:24

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 30

 september 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen läggs fram förslag, som

 innebär att reglerna om kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning i rättegångsbalken

 får en ny utformning.

 Det föreslås en ny definition av

 begreppet kroppsvisitation, som bl.a.

 innebär att inte bara ett genomsökande av

 någons kläder, utan också genomsökande av

 vissa medhavda föremål, ryms inom begrep-

 pet. Härvid föreslås en begränsning till

 väskor, paket och andra föremål. Alla

 sådana föremål som någon har med sig,

 vare sig de är öppna eller låsta, skall

 kunna genomsökas vid en kroppsvisitation.

 Kroppsvisitation som enbart innebär att

 föremål som en kvinna har med sig

 undersöks skall kunna utföras av män.

 Kroppsbesiktning föreslås också få en ny

 definition. Denna innebär att det inom

 begreppet kommer att rymmas inte bara

 undersökningar av kroppens yttre och

 inre, utan även av människokroppens pro-

 dukter som har åtkommits vid provtagning.

 Förslaget innebär i den delen att

 begreppet "annan undersökning" mönstras

 ut ur rättegångsbalken. I princip skall

 alla typer av undersökningar och

 provtagningar falla under begreppet

 kroppsbesiktning. Förslaget innehåller

 också en regel om att den som skall

 genomgå en kroppsbesiktning skall kunna

 hållas kvar en kortare tid, högst tolv

 timmar, för att kroppsbesiktningen skall

 kunna genomföras.

 Det föreslås att reglerna i lagen

 (1974:203) om kriminalvård i anstalt och

 lagen (1976:371) om behandlingen av

 häktade och anhållna m.fl. förtydligas så

 att det klart skall framgå att det vid

 genomförandet av en kroppsbesiktning

 finns möjlighet att hålla den undersökte

 avskild från andra.

 Några ändringar föreslås inte

 beträffande förutsättningarna för att

 kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning skall få användas. Inte

 heller föreslås några ändringar vad

 gäller beslutsordningen.

 I propositionen föreslås vidare att

 tullen skall få möjlighet att under vissa

 förutsättningar ta urinprov, för att

 kontrollera om vederbörande har svalt

 narkotika och på så sätt försöker smuggla

 in den i landet.

 I propositionen behandlas också vissa

 frågor som gäller restriktioner för

 häktade. Det föreslås en uttrycklig regel

 om att åklagarens möjligheter att besluta

 om inskränkningar i den häktades

 kontakter med omvärlden som huvudregel

 skall vara beroende av att rätten har

 givit tillstånd till det.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 januari 1994.

 1

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 24 kap. 21 §, 27 kap. 4 §,

 28 kap. 11-13 §§, 49 kap. 4 §, 52 kap.

 1 och 7 §§, 54 kap. 5 § och 56 kap. 1 §

 skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en

 ny paragraf, 24 kap. 5 a §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 24 kap.

 5 a §

 Om rätten beslutar

 att häkta någon

 eller förordnar att

 någon skall kvarbli

 i häkte, skall den

 samtidigt på begäran

 av åklagaren pröva

 om den häktades kon-

 takter med omvärlden

 skall få inskränkas.

 Tillstånd till

 sådana restriktioner

 får meddelas endast

 om det finns risk

 för att den miss-

 tänkte undanröjer

 bevis eller på annat

 sätt försvårar

 sakens utredning.

 Om det på grund av

 senare inträffade

 omständigheter är

 nödvändigt, får

 åklagaren meddela

 beslut som innebär

 inskränkningar i den

 häktades kontakter

 med omvärlden även

 om rätten inte har

 meddelat tillstånd

 till restriktioner.

 Nuvarande lydelse Har åklagaren medde-

 lat ett sådant be-

 slut skall han samma

 dag eller senast da-

 gen därefter begära

 rättens prövning en-

 ligt första stycket.

 När en sådan fram-

 ställan kommit in

 till rätten, skall

 rätten så snart det

 kan ske och senast

 inom en vecka hålla

 förhandling i frå-

 gan. För handlägg-

 ningen vid rätten

 gäller vad som är

 föreskrivet om

 häktningsförhand-

 ling.

 Föreslagen lydelse

 24 kap.

 21 §

 Döms den Döms den misstänkte

 misstänkte för för brottet och är

 brottet och är han han häktad, skall

 häktad, skall rätten, enligt de

 rätten, enligt de grunder som anges i

 grunder som anges i detta kapitel, pröva

 detta kapitel, om han skall stanna

 pröva om han skall kvar i häkte till

 stanna kvar i häkte dess domen vinner

 till dess domen laga kraft. Om den

 vinner laga kraft. misstänkte inte är

 Om den misstänkte häktad, får rätten

 inte är häktad, får förordna att han

 rätten förordna att skall häktas. I

 han skall häktas. fråga om restrik-

 tioner gäller

 bestämmelserna i

 24 kap. 5 a §.

 Vid tillämpning av första stycket skall

 bestämmelserna i detta kapitel om

 häktning i de fall där det finns risk för

 att den misstänkte undandrar sig straff,

 gälla även i de fall där det finns risk

 för att den misstänkte undandrar sig

 utvisning. Förordnandet om häktning skall

 dock inte gälla under den tid då den

 dömde avtjänar en frihetsberövande

 påföljd som han har dömts till i målet.

 27 kap.

 4 §1

 Den som med laga Den som med laga

 rätt griper eller rätt griper eller

 anhåller misstänkt anhåller en

 eller verkställer misstänkt eller

 häktning, husrann- verkställer

 sakan eller häktning, husrann-

 kroppsvisitation sakan,

 får lägga beslag på kroppsvisitation

 föremål, som därvid eller

 påträffas. kroppsbesiktning får

 ta föremål som

 därvid påträffas i

 beslag.

 Föremål, som i annat fall påträffas, tas

 i beslag efter beslut av

 undersökningsledaren eller åklagaren. Vid

 fara i dröjsmål, får även utan sådant

 beslut åtgärden vidtagas av polisman, om

 det inte är fråga om försändelse som

 avses i 3 §.

 Verkställs beslag av någon annan än

 undersökningsledaren eller åklagaren och

 har denne inte beslutat beslaget, skall

 anmälan skyndsamt göras hos honom, som

 har att omedelbart pröva, om beslaget

 skall bestå.

 28 kap.

 11 §2

 Förekommer Om det finns

 anledning, att anledning att anta

 1Senaste lydelse

 1993:602.

 2Senaste lydelse

 1964:166.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 brott förövats, att ett brott har

 varå fängelse kan begåtts på vilket

 följa, må fängelse kan följa,

 kroppsvisitation får kroppsvisitation

 företagas för göras på den som

 eftersökande av fö- skäligen kan

 remål, som är misstänkas för

 underkastat beslag, brottet för att söka

 eller eljest till efter föremål som

 utrönande av kan tas i beslag

 omständighet, som eller annars för att

 kan äga betydelse utröna omständig-

 för utredning om heter som kan vara

 brottet. av betydelse för

 utredning om

 brottet.

 Å annan än den som Annan än den som

 skäligen kan skäligen kan

 misstänkas för misstänkas för

 brottet må brottet får kropps-

 kroppsvisitation visiteras, om det

 dock företagas, finns synnerlig

 allenast om anledning att anta

 synnerlig anledning att det därigenom

 förekommer, att kommer att anträffas

 därigenom föremål, föremål som kan tas

 som är underkastat i beslag eller att

 beslag, skall det annars är av be-

 anträffas eller tydelse för

 annan utredning om utredningen om

 brottet vinnas. brottet.

 Med

 kroppsvisitation

 avses en

 undersökning av

 kläder och annat som

 någon bär på sig

 samt av väskor,

 paket och andra

 föremål som någon

 har med sig.

 12 §3

 Å den som skäligen Den som skäligen

 kan misstänkas för kan miss-tänkas för

 brott, varå ett brott på vilket

 fängelse kan följa, fängelse kan följa,

 må för ändamål, som får kroppsbesiktigas

 sägs i 11 §, för ändamål som an-

 kroppsbesiktning ges i 11 §.

 företagas. Med

 Vid kroppsbesiktning

 kroppsbesiktning avses undersökning

 må, om det av människokroppens

 erfordras, blodprov yttre och inre samt

 tagas så ock annan tagande av prov från

 undersökning, som människokroppen och

 kan ske utan undersökning av så-

 nämnvärt men, ut- dana prov. En

 föras. kroppsbesiktning får

 inte utföras så att

 den undersökte

 riskerar framtida

 ohälsa eller skada.

 Den som skall

 kroppsbesiktigas får

 hållas kvar för

 ändamålet upp till

 sex timmar eller, om

 det finns synnerliga

 skäl, ytterligare

 sex timmar.

 3Senaste lydelse 1964:166.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §4

 Beträffande kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning skall i tillämpliga

 delar gälla vad i 3 a, 4, 8 och 9 §§ är

 föreskrivet om husrannsakan. Är fara i

 dröjsmål, får kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning beslutas av polisman.

 Förrättning, som är av mera väsentlig

 omfattning, skall verkställas inomhus och

 i avskilt rum. Verkställes den av annan

 än läkare, skall såvitt möjligt ett av

 förrättningsmannen anmodat trovärdigt

 vittne närvara. Blodprov må ej tagas av

 annan än läkare eller legitimerad

 sjuksköterska. Annan mer ingående

 undersökning må utföras endast av läkare.

 Beträffande Kroppsvisitation

 kvinnor får kropps- eller kropps-

 visitation inte besiktning av en

 verkställas eller kvinna får inte

 bevittnas av annan verkställas eller

 än kvinna, läkare bevittnas av annan

 eller legitimerad än kvinna, läkare

 sjuksköterska. eller legitimerad

 Detsamma gäller sjuksköterska.

 kroppsbesiktning Kroppsvisitation som

 och annan un- enbart innebär att

 dersökning vid föremål som en

 kroppsbesiktning än kvinna har med sig

 tagande av undersöks och

 blodprov. kroppsbesiktning som

 enbart innebär blod-

 provstagning får

 dock verkställas och

 bevittnas av en man.

 49 kap.

 4 §5

 Talan mot underrätts beslut under

 rättegången skall föras särskilt, om

 rätten

 1. avvisat ombud, biträde eller

 försvarare eller ogillat ett yrkande

 härom;

 2. ogillat tredje mans yrkande att få

 som intervenient deltaga i rättegången;

 3. förelagt en part eller någon annan

 att förete skriftligt bevis eller att

 tillhandahålla föremål för syn eller

 besiktning eller vid prövning enligt

 3 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5

 tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 §

 andra stycket 4 eller 5

 yttrandefrihetsgrundlagen funnit det vara

 av synnerlig vikt att en uppgift som

 avses där lämnas vid vittnesförhör eller

 förhör med en part under

 sanningsförsäkran;

 4. utlåtit sig angående ådömande av

 förelagt vite eller häkte eller om ansvar

 för förseelse i rättegången eller

 angående skyldighet för någon, som ej är

 part eller intervenient, att gottgöra i

 rättegången vållad kostnad;

 5. utlåtit sig angående ersättning eller

 förskott av allmänna medel till

 målsägande eller angående ersättning

 eller förskott till biträde,

 4Senaste lydelse 1989:650.

 5Senaste lydelse 1992:374.

 3

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 försvarare, vittne, sakkunnig eller

 annan, som ej är part eller intervenient;

 6. utlåtit sig i 6. utlåtit sig i

 tvistemål angående tvistemål angående

 kvarstad eller kvarstad eller annan

 annan åtgärd enligt åtgärd enligt

 15 kap. eller i 15 kap. eller i

 brottmål angående brottmål angående

 häktning, åtgärd häktning, re-

 som avses i striktioner enligt

 25-28 kap. eller 24 kap. 5 a §, åt-

 omhändertagande gärd som avses i

 enligt 28 kap. 25-28 kap. eller

 brottsbalken; omhändertagande

 enligt 28 kap.

 brottsbalken;

 7. avslagit begäran om biträde eller

 försvarare eller till sådant uppdrag

 förordnat annan än part föreslagit;

 8. utlåtit sig i annat fall än som avses

 i 5 eller 7 i fråga som gäller allmän

 rättshjälp; eller

 9. avslagit begäran om rättshjälp åt

 misstänkt i brottmål eller om ersättning

 eller förskott till part, som åtnjuter

 sådan förmån.

 Särskild talan skall föras genom besvär.

 Är fråga om beslut, som avses i 1, 2, 3,

 7, 8 eller 9, åligge den som vill föra

 talan att, om beslutet meddelats vid

 sammanträde för förhandling, genast och

 eljest inom en vecka från den dag, då han

 erhöll del därav, anmäla missnöje;

 försummas det, äge han ej vidare rätt

 till talan. Rätten pröve genast, om

 anmälan rätteligen gjorts.

 I fråga om missnöjesanmälan av

 myndigheter, som enligt lag eller

 förordnande med stöd av lag är behöriga

 att överklaga beslut som avses i andra

 stycket, gäller följande. Har beslutet

 meddelats vid sammanträde för förhandling

 vid vilken myndigheten inte har varit

 företrädd, skall missnöje anmälas senast

 en vecka från dagen för beslutet.

 52 kap.

 1 §6

 Vill någon överklaga en tingsrätts

 beslut, skall han ge in en besvärsinlaga

 till tingsrätten.

 Inlagan skall ha Inlagan skall ha

 kommit in till kommit in till

 tingsrätten inom tingsrätten inom tre

 tre veckor från den veckor från den dag

 dag då beslutet då beslutet

 meddelades. Om ett meddelades. Om ett

 beslut under beslut under

 rättegången inte rättegången inte har

 har meddelats vid meddelats vid

 sammanträde för sammanträde för

 förhandling och det förhandling och det

 inte heller vid inte heller vid

 något sådant något sådant samman-

 sammanträde har träde har

 tillkännagivits när tillkännagivits när

 beslutet kommer att beslutet kommer att

 meddelas, skall meddelas, skall dock

 dock besvärstiden besvärstiden räknas

 räknas från den dag från den dag då

 då klaganden fick klaganden fick

 6Senaste lydelse

 1990:443.

 Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 del av beslutet.

 del av beslutet. Klagan över be-slut

 Klagan över beslut om någons häktande,

 om någons häktande kvarhållande i

 eller kvarhållande häkte, tillstånd

 i häkte eller om till re-striktioner

 åläggande av enligt 24 kap.

 reseförbud eller i 5 a §, om åläggande

 fråga, som avses i av reseförbud eller

 49 kap. 6 §, är i fråga, som avses i

 inte inskränkt till 49 kap. 6 §, är inte

 viss tid. inskränkt till viss

 tid.

 I 49 kap. finns bestämmelser om att den,

 som vill överklaga ett beslut, i vissa

 fall först skall anmäla missnöje.

 7 §7

 Finnes motparten böra höras över

 besvären, skall besvärsinlagen med därvid

 fogade handlingar delgivas motparten och

 föreläggande meddelas honom att inkomma

 med skriftlig förklaring.

 Ej må, med mindre tillfälle lämnats

 motparten att förklara sig, ändring göras

 i underrättens beslut, såvitt angår hans

 rätt.

 Har underrätten i Har underrätten i

 tvistemål avslagit tvistemål avslagit

 yrkande om kvarstad yrkande om kvarstad

 eller annan åtgärd eller annan åtgärd

 enligt 15 kap. enligt 15 kap. eller

 eller förordnat om förordnat om hävande

 hävande av sådan av sådan åtgärd

 åtgärd eller i eller i brottmål

 brottmål avslagit avslagit yrkande om

 yrkande om åtgärd, åtgärd, som avses i

 som avses i 26-28 kap., eller

 26-28 kap., eller förordnat om hävande

 förordnat om av sådan åtgärd, äge

 hävande av sådan hovrätten omedelbart

 åtgärd, äge hov- bevilja åtgärden att

 rätten omedelbart gälla, till dess

 bevilja åtgärden annorlunda

 att gälla, till förordnas. Har un-

 dess annorlunda derrätten beviljat

 förordnas. Har un- åtgärd, som nu

 derrätten beviljat sagts, eller

 åtgärd, som nu förordnat, att be-

 sagts, eller slut må verkställas

 förordnat, att be- utan hinder av att

 slut må verkställas det icke äger laga

 utan hinder av att kraft, äge hovrätten

 det icke äger laga omedelbart förordna,

 kraft, äge hov- att vidare åtgärd

 rätten omedelbart för verkställighet

 förordna, att ej må äga rum. Är

 vidare åtgärd för fråga om häktning,

 verkställighet ej tillstånd till

 må äga rum. Är restriktioner enligt

 fråga om häktning 24 kap. 5 a § eller

 eller reseförbud, reseförbud, må

 må hovrätten ock hovrätten ock utan

 utan motpartens hö- motpartens hörande

 rande göra ändring göra ändring i

 i underrättens underrättens beslut.

 beslut.

 54 kap.

 5 §8

 Då hovrätten Då hovrätten

 ogillat yrkande ogillat yrkande

 7Senaste lydelse 1981:828.

 8Senaste lydelse 1987:1211.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 om häktning eller om häktning,

 reseförbud eller tillstånd till re-

 hävt ett beslut om striktioner enligt

 häktning eller 24 kap. 5 a § eller

 reseförbud, får reseförbud eller

 talan mot hävt ett

 beslutet föras beslut om häktning,

 endast i samband tillstånd till

 med talan mot restriktioner enligt

 hovrättens dom el- 24 kap. 5 a § eller

 ler slutliga reseförbud, får

 beslut. talan mot beslutet

 föras endast i

 samband med talan

 mot hovrättens dom

 eller slutliga

 beslut.

 56 kap.

 1 §9

 Vill någon anföra Vill någon anföra

 besvär mot hovrätts besvär mot hovrätts

 beslut, skall han beslut, skall han

 inom fyra veckor inom fyra veckor

 från den dag, då från den dag, då be-

 beslutet slutet meddelades,

 meddelades, till till hovrätten

 hovrätten inkomma inkomma med

 med besvärsinlaga. besvärsinlaga. Har

 Har beslut under beslut under

 rättegången med- rättegången med-

 delats annorledes delats annorledes än

 än vid sammanträde vid sammanträde för

 för förhandling, förhandling, skall

 skall dock dock besvärstiden

 besvärstiden räknas räknas från den dag

 från den dag då då klaganden erhöll

 klaganden erhöll del av beslutet.

 del av beslutet. Klagan över beslut

 Klagan över beslut om någons häktande,

 om någons häktande kvarhållande i

 eller kvarhållande häkte, tillstånd

 i häkte eller om till restriktioner

 åläggande av enligt 24 kap. 5 a §

 reseförbud är inte eller om åläggande

 inskränkt till viss av reseförbud är

 tid. inte inskränkt till

 viss tid.

 Om skyldighet att anmäla missnöje mot

 hovrätts beslut i fråga, som avses i

 49 kap. 3 § eller 4 § första stycket 1,

 2, 3, 7, 8 eller 9, stadgas i 54 kap.

 3 §.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 9Senaste lydelse 1981:1294.

 4

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling

 Härigenom föreskrivs att 19 § lagen

 (1960:418) om straff för varusmuggling

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 Förekommer mot Om det finns

 någon, som anträf- anledning att anta

 fas vid gräns- att någon, som

 eller kustort eller anträffas vid en

 ankommer till gräns- eller kustort

 plats, där för- eller ankommer till

 bindelse med en plats, med för-

 utlandet äger rum, bindelse till

 anledning att han utlandet, har på sig

 har på sig gods, gods som enligt den-

 som enligt denna na lag är un-

 lag är underkastat derkastat beslag,

 beslag, må för får tulltjänstemän

 eftersökande av eller tjänstemän vid

 sådant gods tull- Kustbevakningen för

 tjänsteman eller att söka efter

 tjänsteman vid sådant gods hos

 kustbevakningen honom utföra

 företaga kropps- kroppsvisitation,

 visitation och ytlig kropps-

 ytlig besiktning samt ta

 kroppsbesiktning å urinprov. Ingen får

 honom. Om dock hållas kvar för

 vederbörande chef urinprovstagning. Om

 för tull- eller vederbörande chef

 gränsbevakning för tull- eller

 finner skärpning av gränsbevakning

 tullkontrollen å finner att skärpning

 persontrafiken till av tullkontrollen av

 eller från utlandet persontrafiken till

 med viss lägenhet eller från utlandet

 eller för viss med viss lägenhet

 tidrymd å någon eller för viss

 plats oundgängligen tidrymd på någon

 nödvändig, må efter plats är oundgängli-

 bevakningschefens gen nödvändig, får

 förordnande efter bevak-

 kroppsvisitation ningschefens beslut

 verkställas å kroppsvisitation

 envar, som med utföras på var och

 lägenheten eller en som med

 under tidrymden lägenheten eller

 till platsen under tidrymden

 ankommer från eller ankommer till plat-

 från platsen sen från utlandet

 avreser till eller avreser från

 utlandet. Sådant platsen till

 förordnande skall utlandet. Sådant

 ofördröjligen beslut skall

 underställas ofördröjligen under-

 generaltullstyrel- ställas

 sens prövning men Generaltullstyrel-

 går likväl genast i sens prövning men

 verkställighet. skall likväl genast

 verkställas.

 Kroppsvisitation, Kroppsvisitation

 som är av mera som är av mera

 väsentlig väsentlig

 omfattning, och omfattning, ytlig

 ytlig kroppsbesiktning

 kroppsbesiktning samt urinprovs-

 skall verkställas tagning skall

 inomhus i avskilt verkställas inomhus

 rum el-

 Föreslagen lydelse

 1Senaste lydelse i avskilt rum eller

 1988:431. i lämpligt utrymme i

 fartyg samt, om un-

 Nuvarande lydelse dersökningsman eller

 den undersökte begär

 ler i lämpligt det och det kan ske

 utrymme i fartyg utan större omgång,

 samt, om undersök- i vittnens närvaro.

 ningsman eller den Kroppsvisitation,

 undersökte begär ytlig kropps-

 det och det kan ske besiktning och

 utan större omgång, urinprovstagning

 i vittnens närvaro. beträffande kvinnor

 Kroppsvisitation får inte verkställas

 och ytlig kropps- eller bevittnas av

 besiktning av annan än kvinna,

 kvinnor får inte läkare eller

 verkställas eller legitimerad sjuk-

 bevittnas av annan sköterska.

 än kvinna, läkare

 eller legitimerad

 sjuksköterska.

 Förande av Protokoll behöver

 protokoll och ut- inte föras och bevis

 färdande av bevis om utförd

 om företagen kroppsvisitation,

 kroppsvisitation ytlig

 eller ytlig kropps- kroppsbesiktning

 besiktning eller

 erfordras ej med urinprovstagning

 mindre den behöver inte

 undersökte begär utfärdas om inte den

 det eller föremål, undersökte begär det

 som påträffas, eller föremål som

 tages i beslag. påträffas tas i be-

 slag.

 Bestämmelser om rätt för tullmyndighet

 att undersöka handresgods samt resväskor

 och liknande som medförs av resande finns

 även i tullagen (1987:1065).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 5

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt

 Härigenom föreskrivs att 20 och 29 §§

 lagen (1974:203) om kriminalvård i

 anstalt1 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §

 En intagen får hållas avskild från andra

 intagna, om det är nödvändigt

 1. med hänsyn till rikets säkerhet eller

 föreliggande fara för den intagnes eller

 annans säkerhet till liv eller hälsa

 eller för allvarlig skadegörelse på

 anstaltens egendom,

 2. för att hindra att den intagne

 påverkar någon annan intagen att all-

 varligt störa ordningen inom anstalten,

 3. för att hindra att den intagne

 medverkar till att en annan intagen får

 tillgång till berusningsmedel,

 4. för att hindra att den intagne

 allvarligt ofredar en annan intagen,

 5. för att

 verkställa beslut om

 kroppsbesiktning.

 Intagen som har dömts till fängelse i

 lägst två år och är placerad i sluten

 anstalt får hållas avskild från andra

 intagna, om det kan befaras att han

 planlägger rymning eller att annan

 planlägger fritagningsförsök och

 avskildheten är nödvändig för att hindra

 att sådan plan sättes i verket samt det

 med hänsyn till den intagnes brottslighet

 eller annars kan befaras att han är

 särskilt benägen att fortsätta en

 brottslig verksamhet av allvarlig

 karaktär.

 Ett beslut enligt första eller andra

 stycket skall omprövas så ofta det finns

 anledning till det, dock minst var tionde

 dag.

 29 §

 Intagen får mottaga besök i den

 utsträckning det lämpligen kan ske. Han

 får ej mottaga besök som är ägnat att

 äventyra säkerheten i anstalten eller som

 kan motverka hans anpassning i samhället

 eller eljest vara till skada för honom

 eller annan. Om en intagen under utred-

 ningen av ett disciplinärende hålls

 avskild från andra intagna, får han också

 vägras besök i den mån det är

 oundgängligen nödvändigt för att syftet

 med utredningen inte skall äventyras.

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i sluten riksanstalt skall

 i ett särskilt fall få ta emot besök

 skall i förväg undersökas om den

 besökande har dömts eller är misstänkt

 för allvarlig brottslig verksamhet. I den

 utsträckning det behövs och lämpligen kan

 ske skall upplysningar också inhämtas om

 hans personliga för-

 1Lagen omtryckt 1990:1011.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 hållanden i övrigt. Vad som har sagts nu

 gäller ej, i den mån det är uppenbart

 obehövligt på grund av att den besökande

 är känd eller av annat skäl.

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i annan anstalt än sluten

 riksanstalt skall i ett särskilt fall få

 ta emot besök får en sådan kontroll som

 avses i andra stycket göras i den mån det

 är påkallat av säkerhetsskäl.

 Tjänsteman vid anstalten skall vara

 närvarande vid besök, om det är påkallat

 med hänsyn till säkerheten. Vid besök av

 advokat som biträder den intagne i

 rättslig angelägenhet får tjänsteman

 närvara endast om advokaten eller den

 intagne begär det.

 Som villkor för Som villkor för

 besök kan av besök kan det av

 säkerhetsskäl säkerhetsskäl

 föreskrivas att den föreskrivas att den

 besökande besökande

 underkastar sig underkastar sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation

 eller ytlig eller ytlig

 kroppsbesiktning kroppsbesiktning.

 eller medger un-

 dersökning av

 väska, kasse eller

 annat dylikt som

 han vill medföra

 vid besöket.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 6

 4 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 2 b och 16 §§

 lagen (1976:371) om behandlingen av

 häktade och anhållna m.fl. skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 b §1

 Kroppsvisitation Kroppsvisitation

 eller kropps- eller kropps-

 besiktning får inte besiktning får inte

 göras mer ingående göras mer ingående

 än vad ändamålet än vad ändamålet med

 med åtgärden åtgärden kräver. All

 kräver. All den den hänsyn som om-

 hänsyn som ständigheterna

 omständigheterna medger skall

 medger skall iakttagas. Om

 iakttagas. Om möjligt skall vittne

 möjligt skall närvara. En häktad

 vittne närvara. får hållas avskild

 från andra häktade,

 om det är nödvändigt

 för att verkställa

 beslut om kroppsbe-

 siktning.

 Annan kroppsvisitation än som avses i 2

 § tredje stycket eller kroppsbesiktning

 får, när åtgärden gäller kvinna, ej verk-

 ställas eller bevittnas av annan än kvin-

 na, läkare eller legitimerad sjuk-

 sköterska.

 Föremål, som anträffas vid

 kroppsvisitation eller kroppsbesiktning

 och som häktad enligt vad som följer av

 denna lag ej får inneha, skall

 omhändertagas och förvaras för hans

 räkning, såvitt ej annat är särskilt

 föreskrivet.

 16 §

 Beträffande den som är häktad på grund

 av misstanke om brott ankommer det på

 undersökningsledaren eller åklagaren att

 1. avgöra om eller i vad mån hinder för

 medgivande enligt 3 § första stycket

 första meningen eller 9-13 §§ eller för

 tillämpning av 3 § första stycket andra

 meningen möter på den grund att åtgärden

 kan medföra fara för att bevis undanröjes

 eller utredning om brott

 eljest försvåras.

 2. avgöra fråga om inskränkningar enligt

 6 § tredje stycket.

 Innebär avgörande Ett beslut enligt

 enligt första första stycket som

 stycket hinder för innebär hinder för

 medgivande eller medgivande eller på

 eljest inskränkning annat sätt inskränk-

 i häktads rätt, ning i en häktads

 skall avgörandet rätt, får meddelas

 omprövas så ofta endast om den häkta-

 anledning därtill de får underkastas

 uppkommer. restriktioner

 1Senaste lydelse 1978:903.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 enligt 24 kap. 5 a §

 rättegångsbalken.

 Sådana beslut skall

 omprövas så ofta det

 finns anledning till

 det.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 7

 5 Förslag till

 Lag om ändring i polislagen (1984:387)

 Härigenom föreskrivs att 19 § polislagen

 (1984:387) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 En polisman som med laga stöd griper

 eller annars omhändertar eller avlägsnar

 någon får i anslutning till ingripandet

 kroppsvisitera denne i den utsträckning

 som är nödvändig

 1. av säkerhetsskäl för att vapen eller

 andra farliga föremål skall kunna tas om

 hand, eller

 2. för att hans identitet skall kunna

 fastställas.

 En polisman får En polisman får

 också kropps- också kroppsvisitera

 visitera i den i den utsträckning

 utsträckning det det behövs för att

 behövs för att söka söka efter vapen

 efter vapen eller eller andra farliga

 andra farliga föremål som är

 föremål som är ägnade att användas

 ägnade att användas vid brott mot liv

 vid brott mot liv eller hälsa, om det

 eller hälsa, om det med hänsyn till

 med hänsyn till omständigheterna kan

 omständigheterna antas att ett sådant

 kan antas att ett föremål kan

 sådant föremål kan förklaras förverkat

 förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 §

 enligt 36 kap. 3 § brottsbalken.

 brottsbalken. För

 detta ändamål får

 polismannen även

 undersöka portfölj,

 handväska eller an-

 nat liknande

 handbagage.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 1Senaste lydelse 1987:577.

 8

 6 Förslag till

 Lag om ändring i tullagen (1987:1065)

 Härigenom föreskrivs att 63 § tullagen

 (1987:1065) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §

 För kontroll av att anmälnings- och

 uppgiftsskyldighet enligt denna lag eller

 enligt föreskrifter som meddelats med

 stöd av lagen fullgjorts riktigt och

 fullständigt får tullmyndigheten

 undersöka

 1. transportmedel, containrar, lådor och

 andra utrymmen där varor kan förvaras vid

 införsel till eller utförsel från

 tullområdet,

 2. områden för tullupplag, tullager,

 frihamnar och exportbutiker, flygplatser

 och bangårdar, där varor som står under

 tullkontroll förvaras, och även lokaler

 inom sådana områden, samt

 3. handresgods, såsom resväskor och

 portföljer, samt handväskor och liknande

 som medförs av resande vid inresa till

 eller utresa från tullområdet eller av

 person som kan anmanas stanna enligt

 64 §.

 Om rätt för Bestämmelser om

 tulltjänstemän att kroppsvisitation

 undersöka vad finns i 19 § lagen

 resande bär i eller (1960:418) om straff

 innanför kläderna för varusmuggling.

 föreskrivs i 19 §

 lagen (1960:418) om

 straff för

 varusmuggling.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 9

 7 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.

 Härigenom föreskrivs att 10-12 §§ lagen

 (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

 anläggningar m.m. skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §

 Den som vill ha Den som vill ha

 tillträde till ett tillträde till ett

 skyddsobjekt eller skyddsobjekt eller

 som uppehåller sig som uppehåller sig

 invid ett skydds- invid ett skyddsob-

 objekt är skyldig jekt är skyldig att

 att på begäran av på begäran av den

 den som bevakar som bevakar

 skyddsobjektet skyddsobjektet

 - uppge namn, - uppge namn,

 födelsetid och födelsetid och

 hemvist, hemvist,

 - underkasta sig - underkasta sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation som

 och undersökning av inte avser brev

 medförd egendom som eller annan enskild

 inte utgör brev handling.

 eller annan enskild

 handling.

 11 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får besluta om besluta om kropps-

 kroppsvisitation visitation, om det

 och undersökning av behövs för att be-

 egendom, om det vakningsuppgiften

 behövs för att be- skall kunna full-

 vakningsuppgiften göras eller för att

 skall kunna full- söka efter föremål

 göras eller för att som kan tas i beslag

 söka efter föremål enligt denna lag.

 som kan tas i

 beslag enligt denna

 lag.

 12 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får också i den också i den

 utsträckning som utsträckning som

 krävs för att krävs för att bevak-

 bevakningsuppgiften ningsuppgiften skall

 skall kunna full- kunna fullgöras

 göras avvisa, avvisa, avlägsna

 avlägsna eller, om eller, om en sådan

 en sådan åtgärd åtgärd inte är till-

 inte är tillräck- räcklig, tillfälligt

 lig, tillfälligt omhänderta en person

 omhänderta en per- inom eller vid

 son inom eller vid skyddsobjektet, om

 skyddsobjektet, om personen

 personen - överträder något

 - överträder något förbud som gäller på

 förbud som gäller grund av beslut

 på grund av beslut enligt denna lag,

 enligt denna lag, - vägrar att på

 - vägrar att på begäran lämna

 begäran lämna Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 uppgift om namn,

 uppgift om namn, födelsetid eller

 födelsetid eller hemvist eller lämnar

 hemvist eller uppgift därom som

 lämnar uppgift skäligen kan antas

 därom som skäligen vara oriktig,

 kan antas vara - vägrar att

 oriktig, underkasta sig

 - vägrar att kroppsvisitation.

 underkasta sig

 kroppsvisitation

 eller undersökning

 av medförd egendom.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 10

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssam-

 manträde den 30 september 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 __________

 Proposition med förslag till ändrade

 regler om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning, m.m.

 1 Inledning

 I en framställning till regeringen den 16

 februari 1990 har Justitieombudsmannen

 (JO) hemställt att regeringen till

 övervägande tar upp en fråga som rör

 möjligheterna att inom kriminalvården

 kontrollera misstänkta s.k. sväljare,

 dvs. personer som förvarar och

 transporterar narkotika i kroppen. Under

 ärendets beredning inom

 Justitiedepartementet har framkommit att

 de problem som JO pekar på ingalunda är

 de enda när det gäller sväljare. Inte

 minst inom tullens verksamhetsområde

 finns motsvarande problem. Framför allt

 berörs dock utformningen av några av de

 centrala straffprocessuella

 tvångsmedelsbestämmelserna i

 rättegångsbalken (RB). I promemorian (Ds

 1991:56) Ändrade regler om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning,

 m.m. föreslås vissa ändringar av

 reglerna om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning i rättegångsbalken och

 andra författningar. Promemorian har

 remissbehandlats.

 Jag tar i detta ärende upp de frågor som

 har behandlats i promemorian.

 Promemorians lagförslag bör fogas till

 protokollet i detta ärende som bilaga 1.

 En förteckning över remissinstanserna bör

 fogas till protokollet som bilaga 2. En

 sammanställning av remissvaren finns

 tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr

 90-461).

 Chefen för Justitiedepartementet

 förordnade i september 1990 f.d.

 justitieombudsmannen Anders Wigelius att

 göra en översyn av förhållandena för

 anhållna och häktade m.fl. Syftet med

 översynen var att försöka öka

 möjligheterna för de intagna att vistas i

 gemensamhet eller att på annat sätt ha

 bättre kontakt med omvärlden. I rapporten

 (Ds 1992:8) Häktades gemensamhet och

 kontakter med omvärlden föreslår Wigelius

 en rad åtgärder som kan vidtas för att

 förbättra förhållandena för häktade m.fl.

 Rapporten har remissbehandlats.

 Jag tar i detta ärende upp några frågor

 om åklagarbeslut om häktades kontakter

 med omgivningen som har behandlats i

 rapporten och frågan om medborgarvittnen

 vid häkte. Rapportens lagförslag i denna

 del bör fogas till protokollet som bilaga

 3. En förteckning över remissinstanserna

 bör fogas till protokollet som bilaga 4.

 En sammanställning av remissvaren finns

 tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr

 92-856).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 24 juni 1993 att

 inhämta Lagrådets yttrande över de

 lagförslag som utarbetats i ärendet. De

 till Lagrådet remitterade förslagen bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 5.

 Lagrådet har haft synpunkter på flera av

 förslagen. Jag återkommer till dessa

 synpunkter i anslutning till att jag

 behandlar de olika förslagen. Jag vill

 redan här nämna att jag i allt väsentligt

 godtar de av Lagrådet framförda

 synpunkterna. Lagrådets yttrande bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 6.

 2 Kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 2.1 Bakgrund

 Det har under årens lopp - sedan de

 första fallen upptäcktes i början av

 1970-talet - blivit allt vanligare att

 personer som är inblandade i illegal

 narkotikahantering döljer narkotikan

 inuti kroppen. Detta sker både för att

 smuggla narkotika mellan olika länder och

 för att föra in narkotika på fängelser

 och andra slutna institutioner. När det

 gäller större förpackningar narkotika,

 döljs dessa i kroppen genom att placeras

 i ändtarmen eller vaginan, medan mindre

 förpackningar sväljs. Narkotikan

 förpackas i kondomer, avklippta gum-

 mihandskfingrar eller annat liknande

 emballage innan den stoppas upp eller

 sväljs ned. En person kan svälja ett

 stort antal förpackningar; som exempel

 kan nämnas fall där mer än 200

 förpackningar har svalts, innehållande

 sammanlagt upp till 1 000 gram narkotika.

 Det är framför allt amfetamin, heroin och

 kokain som smugglas på detta sätt.

 Personer som sväljer narkotiska preparat

 för att förvara eller transportera dessa

 brukar kallas för sväljare eller med en

 engelsk benämning, bodypackers. Många

 gånger sväljs förpackningarna i olika

 omgångar, varvid sväljaren äter en måltid

 mellan omgångarna. Om sväljaren blir

 föremål för "avföringskontroll", kan han

 härigenom lura dem som verkställer

 kontrollen så att de avbryter kontrollen

 efter den första avföringen, utan att de

 återstående förpackningarna upptäcks.

 Ibland tar sväljaren också

 tarmförslappande medel och utsätter sig

 därefter för självsvält. På så sätt kan

 det dröja mycket lång tid innan samtliga

 förpackningar har kommit ut den naturliga

 vägen.

 Det förekommer också att

 kroppshåligheter, då särskilt munnen, an-

 vänds vid den vanliga gatulangningen av

 narkotika. Detta kan gå till så att

 säljaren förvarar ett mindre parti i

 munnen, vilket är emballerat så att han

 snabbt kan svälja det om han misstänker

 att han är upptäckt av polis. Vid

 överlåtelsen tar han ut förpackningarna

 ur munnen, överlämnar dem till köparen,

 som i sin tur omedelbart stoppar för-

 packningarna i sin mun. Även köparen har

 då möjlighet att snabbt svälja narkotika

 om han misstänker upptäckt. Det

 förekommer också att narkotikaförpack-

 ningar utväxlas mellan säljaren och

 köparen genom kyssar.

 I promemorian redovisas att det vid

 samtal med representanter för olika

 myndigheter, såsom kriminalvården,

 polisen, tullen, åklagarna och

 Socialstyrelsen, har kommit fram att

 behandlingen av sväljarna bereder en hel

 del problem av såväl rättslig som

 praktisk natur. De straffprocessuella

 tvångsmedel som närmast berörs är

 reglerna om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning i 28 kap. RB. Därjämte

 finns i ett stort antal lagar regler om

 kroppsvisitation, kroppsbesiktning och

 andra liknande undersökningsförfaranden.

 Grundlagsskyddet i 2 kap. regeringsformen

 (RF) utgör den givna utgångspunkten när

 utformningen av ifrågavarande tvångsmedel

 behandlas.

 De problem som för närvarande finns

 hänger till inte obetydlig del samman med

 de juridiska begreppen kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning. Beträffande

 kroppsbesiktning är det t.ex. oklart

 vilka slags undersökningar som får

 genomföras. Det är också oklart i vilken

 utsträckning medhavda föremål får

 undersökas inom ramen för en kropps-

 visitation. Begreppsanvändningen bör

 därför klaras ut, så att de oklarheter

 som för närvarande råder i görligaste mån

 försvinner.

 Ett annat problem är att

 kriminalvårdslagstiftningen saknar klara

 regler när det gäller förutsättningarna

 för att hålla en intagen avskild från

 andra när en kroppsbesiktning skall

 genomföras.

 Ett tredje problem är att tullens

 möjligheter att utföra kroppsbesiktningar

 är begränsade och resurskrävande. I

 promemorian redovisas ett förslag som

 skulle ge tullen möjligheter att använda

 s.k. urintestapparater. Detta förutsätter

 ändringar i lagen (1960:418) om straff

 för varusmuggling (varusmugglingslagen).

 Förutom de särskilda problem som jag nu

 har redogjort för finns det också vissa

 problem vad gäller förutsättningarna för

 att få tillgripa de olika tvångsmedlen,

 bl.a. kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning. Varken denna fråga

 eller frågan om vem som skall besluta om

 åtgärderna i olika fall tas upp i detta

 ärende. Dessa frågor omfattas av

 Polisrättsutredningens uppdrag (dir.

 1991:52 och dir. 1993:33).

 20

 2.2 Gällande ordning

 2.2.1 Allmänt om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning

 I 2 kap. RF finns bestämmelser som syftar

 till att skydda medborgarna från bl.a.

 kroppsliga ingrepp från det allmännas

 sida. Bestämmelserna innebär bl.a. att

 varje medborgare enligt 2 kap. 6 § RF mot

 det allmänna är skyddad mot kroppsliga

 ingrepp, kroppsvisitation samt

 husrannsakan och liknande ingrepp. Dessa

 grundläggande fri- och rättigheter får

 enligt 2 kap. 12 § RF begränsas endast

 för att tillgodose ändamål som är

 godtagbara i ett demokratiskt samhälle

 och begränsningarna får aldrig gå utöver

 vad som är nödvändigt. Av regeringsformen

 framgår också att en begränsning av dessa

 fri- och rättigheter endast får ske i

 form av lag. Detta är ett uttryck för den

 s.k. legalitetsprincipen. Till 2 kap. RF

 anknyter också tre principer som anses

 gälla för all tvångsmedelsanvändning.

 Dessa principer är ändamåls-, behovs- och

 proportionalitetsprinciperna. Ändamåls-

 principen innebär att det allmännas

 befogenhet att använda tvångsmedel är

 bundet till det ändamål för vilket

 tvångsmedlet har beslutats. Så kan en

 domstol exempelvis inte häkta någon för

 att avhålla vederbörande från att

 missbruka alkohol. Däremot är det möjligt

 att häkta någon därför att det finns risk

 för att han fortsätter med brottslig

 verksamhet. Behovsprincipen innebär att

 det allmänna får använda ett tvångsmedel

 bara när det finns ett påtagligt behov av

 att använda just det tvångsmedlet och en

 mindre ingripande åtgärd inte är

 tillräcklig. Är det exempelvis i ett

 enskilt fall tillräckligt att meddela ett

 beslut om reseförbud, skall häktning inte

 tillgripas. Proportionalitetsprincipen,

 slutligen, innebär att en tvångsåtgärd i

 fråga om art, styrka, räckvidd och

 varaktighet skall stå i en rimlig

 proportion till vad som står att vinna

 med åtgärden. Denna sistnämnda princip

 gäller uttryckligen enligt

 rättegångsbalken samtliga

 straffprocessuella tvångsmedel, således

 även kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning (se 28 kap. 13 § första

 stycket jämförd med 28 kap. 3 a § RB,

 samt prop. 1988/89:124, bet.

 1988/89:JuU25, rskr. 1988/89:313).

 Beträffande kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning innebär det alltså att

 dessa tvångsmedel får tillgripas endast

 om skälen för att de används uppväger det

 intrång eller men i övrigt som

 tvångsmedelsanvändningen innebär för den

 misstänkte eller för något annat

 motstående intresse.

 För att brottsbekämpningen skall vara

 effektiv innehåller rättegångsbalken ett

 stort antal regler om straffprocessuella

 tvångsmedel. Dessa delas regelmässigt in

 i två kategorier, reella och personella.

 Det sistnämnda rör ingrepp mot person,

 såsom gripande, anhållande, häktning,

 reseförbud, kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning. De förra rör åtgärder

 beträffande framför allt egendom. Hit

 räknas beslag, husrannsakan och

 telefonavlyssning. De nu i första hand

 aktuella tvångsmedlen, kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning regleras i 28 kap.

 RB. Anmärkas kan att kroppsvisitation med

 den utformning tvångsmedlet har, i

 systematiskt hänseende kan sägas utgöra

 ett såväl reellt som personellt

 tvångsmedel. I det följande (särskilt

 avsnitt 2.4.2) kommer också

 gränsdragningen mellan kroppsvisitation

 och husrannsakan att beröras.

 Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning

 får användas i brottsutredande syfte

 endast när det finns misstankar om brott

 på vilket fängelse kan följa (28 kap. 11

 § och 12 § RB). Beträffande graden av

 misstanke skiljer sig förutsättningarna

 åt vad gäller möjligheterna att använda

 respektive tvångsmedel. För

 kroppsvisitation är det tillräckligt att

 det förekommer anledning att brott har

 förövats varå fängelse kan följa, medan

 det för kroppsbesiktning krävs att någon

 skäligen kan misstänkas för sådant brott.

 I det senare fallet krävs alltså dels en

 högre grad av misstanke dels att den som

 är föremål för åtgärden själv är

 misstänkt för brottet. Kroppsvisitation

 kan däremot göras på såväl den som

 misstänks för brottet som på annan. Skall

 kroppsvisitation göras på annan än den

 misstänkte krävs dock att synnerliga skäl

 i vissa närmare angivna hänseenden är för

 handen.

 Beslut om användande av något av

 ifrågavarande tvångsmedel fattas av

 undersökningsledaren, åklagaren eller

 rätten (28 kap. 13 § första stycket

 jämförd med 4 § 1 stycket RB). Om det

 inte finns tid att invänta ett beslut av

 någon av dessa, får enskild polisman

 fatta beslut (28 kap. 13 § första stycket

 RB). Normalt fattas beslut av polisen

 (undersökningsledare eller enskild

 polisman) eller åklagaren. Endast

 undantagsvis fattas beslut av domstol.

 Kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 kan också komma i fråga för andra än

 brottsutredande ändamål, exempelvis för

 att förhindra att vapen, narkotika eller

 annat tas in på slutna institutioner av

 olika slag. Reglerna finns då primärt i

 andra författningar än rättegångsbalken.

 Regleringen i dessa andra författningar

 kan ibland överensstämma med utformningen

 av reglerna i rättegångsbalken, men

 ibland är den annorlunda utformad. I

 sådana fall gäller ifrågavarande särbe-

 stämmelser framför rättegångsbalkens

 generella reglering (se 28 kap. 15 § RB).

 I fråga om förutsättningarna för att

 använda tvångsmedlen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning har den lagtekniska

 utformningen inte medfört några särskilda

 tillämpningssvårigheter. Detsamma gäller

 beträffande beslutsformerna. I den

 praktiska tillämpningen är det normalt

 inte några större problem att fastställa

 när kroppsvisitation eller

 kroppsbesiktning kan komma till

 användning. Vad som däremot har ansetts

 oklart och därigenom berett vissa problem

 är vad som närmare avses med

 kroppsvisitation respektive krop-

 psbesiktning samt hur respektive

 tvångsmedel får användas. Dessa

 oklarheter kan till stor del tillskrivas

 det förhållandet att begreppen inte klart

 har definierats i lag. Begreppen har

 dessutom givits skiftande innebörd i

 olika motivuttalanden.

 21

 2.2.2 Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning i regeringsformen

 Som nämnts skyddas i regeringsformen den

 enskildes kroppsliga integritet. Detta

 skydd kan under vissa omständigheter

 inskränkas genom lag. Skyddet i 2 kap. 6

 § RF är riktat mot påtvingade kroppsliga

 ingrepp samt dessutom mot bl.a.

 kroppsvisitation. Begreppet kropps-

 besiktning förekommer däremot inte i

 regeringsformen. Beträffande uttrycket

 kroppsligt ingrepp sägs i motiven till

 regeringsformen (prop. 1975/76:209 s.

 147) att det avser främst våld mot

 människokroppen. Dit hänförs vidare

 läkarundersökningar, smärre ingrepp som

 vaccination och blodprovstagning samt

 "liknande företeelser som brukar

 betecknas med ordet kroppsbesiktning". I

 motiven sägs vidare att med kroppsvisita-

 tion avses undersökning av en persons

 kläder eller av något som denne har med

 sig, t.ex. en handväska. Av det nu sagda

 framgår alltså att kroppsbesiktning är en

 form av kroppsligt ingrepp, vilket

 kroppsvisitation inte är. I

 Rättighetsskyddsutredningens betänkande

 (SOU 1978:34) Förstärkt skydd för fri-

 och rättigheter angavs att de lagenliga

 inskränkningarna av det grundlagsenliga

 skyddet kunde delas in i fyra olika

 grupper (se prop. 1978/79:195 bil. 1 s.

 202-207), nämligen a) påtvingat

 kroppsligt ingrepp, som innebär våld mot

 människokroppen, b) påtvingat kroppsligt

 ingrepp i annat fall, dvs. kroppsbesiktn-

 ing, främst läkarundersökning, samt

 smärre ingrepp av typ vaccination,

 tagande av blodprov eller fingeravtryck,

 c) kroppsvisitation eller således

 undersökning av någons kläder eller av

 det som någon bär med sig, samt d)

 samhällets rätt att i andra fall utöva

 våld mot enskilda personer, dvs. en mera

 generell rätt för det allmännas

 verkställande organ till våldsutövning

 för genomförande av vissa

 förvaltningsuppgifter.

 Som exempel på ingrepp som hamnar i den

 första gruppen nämns kastrering och

 transplantation. Bland ingrepp som hamnar

 i den andra gruppen, dvs. ingrepp som

 skall anses utgöra kroppsbesiktning,

 nämns läkarundersökning, smärre ingrepp

 av typ vaccination samt tagande av

 blodprov och fingeravtryck. Däremot

 hänförs inte tagande av fotografi eller

 alkoholutandningsprov till denna grupp.

 Till den tredje gruppen,

 kroppsvisitation, hänförs undersökning av

 någons kläder eller väska som någon bär

 med sig. Till den fjärde gruppen hänförs

 bl.a. polismans rätt att bruka våld (se

 t.ex. 10 § polislagen [1984:387]).

 Utredningen tillade att gränsdragningen

 mellan de fyra grupperna inte är entydig,

 utan t.o.m. i viss mån godtycklig, men

 att gränsdragningsfrågorna inte var av

 intresse i sammanhanget, eftersom

 grundlagsskyddet är detsamma för alla

 fyra grupperna.

 En annan gränsdragningsfråga som har

 varit föremål för diskussion är den

 mellan kroppsvisitation och husrannsakan,

 särskilt beträffande undersökning av

 väskor och annan medförd egendom. Med

 husrannsakan förstås varje av myndighet

 företagen undersökning av hus, rum eller

 slutet förvaringsställe (se avsnitt 2.2.3

 och prop. 1975/76:209 s. 147). En

 undersökning av väskor och liknande som

 någon bär med sig omfattas av begreppet

 kroppsvisitation och inte av husrannsakan

 (se prop. 1978/79:195 bil. 1 s. 97). I

 detta sammanhang har diskuterats var

 gränsen skall dras för att man skall

 kunna säga att någon bär något med sig.

 Det har också diskuterats vilket

 tvångsmedel som skall tillgripas för att

 undersöka en låst väska; kroppsvisitation

 eller husrannsakan. Dessa diskussioner

 återkommer jag till (avsnitt 2.4.2).

 Redan nu kan dock nämnas att dessa

 gränsdragningsproblem inte är av något

 större intresse ur regeringsformens

 perspektiv. I regeringsformen är nämligen

 skyddet för frihetsinskränkningar

 utformat på samma sätt för alla slags

 frihetsinskränkningar.

 Sammanfattningsvis kan alltså

 konstateras att regeringsformen och dess

 förarbeten inte innehåller några skarpa

 gränsdragningar mellan olika typer av

 integritetskränkningar och inte heller

 några klara definitioner av begreppen

 kroppsbesiktning och kroppsvisitation. De

 exemplifieringar som här har redovisats

 gör dock att begreppen kan ringas in

 tämligen väl.

 2.2.3 Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning i rättegångsbalken

 Kroppsvisitation behandlas i 28 kap. 11 §

 RB. Där sägs att det, då det förekommer

 anledning att brott på vilket fängelse

 kan följa har förövats, får företas

 kroppsvisitation i vissa syften.

 Kroppsbesiktning behandlas i 28 kap. 12 §

 RB. Där sägs att det å den som skäligen

 kan misstänkas för brott på vilket

 fängelse kan följa får företas kropps-

 besiktning, för samma ändamål som för

 kroppsvisitation. I lagtexten anges inte

 den närmare innebörden av begreppen

 kroppsvisitation respektive krop-

 psbesiktning. Begreppen infördes i

 samband med tillkomsten av

 rättegångsbalken. Tidigare användes

 begreppet kroppsrannsakan som en gemensam

 beteckning för kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning. I 28 kap. 13 § RB finns

 vissa gemensamma bestämmelser om

 verkställighet m.m. av beslut om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Kroppsvisitation

 I förarbetena till rättegångsbalken (NJA

 II 1943 s. 373) anges att det med

 kroppsvisitation avses undersökning av

 någons kläder eller vad han eljest bär på

 sig. Man har i olika sammanhang

 diskuterat i vilken mån undersökning av

 väskor och annat liknande bagage

 innefattas i begreppet kroppsvisitation.

 Plånböcker och ryggsäckar utgör exempel

 på vad någon kan bära på sig. Be-

 stämmelserna om kroppsvisitation kan

 därför bli tillämpliga beträffande sådana

 föremål. Hur förhåller det sig då med

 väskor och liknande? Språkligt sett kan

 det vara svårt att säga att man bär en

 väska på sig. En väska har eller bär man

 med sig. Är då en undersökning av en

 medhavd väska att anse som en kropps-

 visitation eller som en husrannsakan? I

 doktrinen har hävdats att uttalandena i

 förarbetena innebär att portföljer,

 resväskor, påsar och liknande, som någon

 har med sig inte omfattas av bestämmel-

 serna om kroppsvisitation. I stället

 skulle bestämmelserna om husrannsakan

 vara tillämpliga i dessa fall. I 28 kap.

 1 § RB föreskrivs att husrannsakan under

 vissa närmare angivna förutsättningar får

 ske i hus, rum eller slutet

 förvaringsställe. I förarbetena till

 rättegångsbalken (NJA II 1943 s. 369)

 anges att som slutet förvaringsställe bör

 betraktas t.ex. stängd bil samt kassafack

 i bank. Undersökning av en väska som

 någon bär på sig omfattas - oavsett om

 den är sluten eller inte - alltså av

 bestämmelserna om kroppsvisitation.

 Undersökning av en väska som någon bär

 med sig omfattas å andra sidan av bestäm-

 melserna om husrannsakan; dock endast -

 har det hävdats - om den är sluten (se

[REDACTED_EFTERNAMN] i Ekelöf, Rättegång III s. 67). En

 icke sluten väska som någon har med sig

 skulle således inte omfattas av vare sig

 bestämmelserna om kroppsvisitation eller

 bestämmelserna om husrannsakan. I

 kommentaren till rättegångsbalken (Fitger

 m.fl. 28:6-7) hävdas däremot att

 husrannsakan kan ske även beträffande

 olåsta förvaringsställen. Däremot synes

 även där upprätthållas ett krav på att

 förvaringsstället (väskan) är sluten,

 eller med ett annat uttryck stängd, för

 att husrannsakan skall kunna komma i

 fråga (jfr också JO 1974 s. 128 och

 1977/78 s. 129 samt NJA 1974 s. 229).

 Kroppsbesiktning

 I förarbetena till rättegångsbalken (NJA

 II 1943 s. 373) anges att med

 kroppsbesiktning avses undersökning av

 kroppen. I lagtexten i 28 kap. 12 § RB

 har lagts till att det vid en

 kroppsbesiktning, om så erfordras, får

 tas blodprov och genomföras annan un-

 dersökning, som kan ske utan nämnvärt

 men. I förarbetena (a.a. s. 374) anges

 som exempel på "annan undersökning"

 undersökning för utrönande om den

 misstänkte är behäftad med viss sjukdom

 eller röntgenundersökning. Vad som

 närmare avses med "nämnvärt men"

 specificeras inte i förarbetena. Krop-

 psbesiktningsbegreppet kan alltså i viss

 mån sägas vara oklart i rättegångsbalken

 i det att den enda vägledning som ges är

 att det avser undersökning av kroppen.

 Det anges inget om hur en sådan

 besiktning får utföras, vilka delar av

 kroppen som avses, eller hur omfattande

 eller ingående undersökningen får vara.

 Därtill har det öppnats möjligheter till

 "annan undersökning", vilket inte heller

 är någon klar avgränsning av vad som får

 göras. Det begränsande rekvisitet

 "nämnvärt men" har inte heller önskvärd

 precision och bidrar också till nämnda

 oklarheter.

 2.2.4 Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning i annan lagstiftning

 Förutom i regeringsformen och

 rättegångsbalken förekommer begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning i

 ett stort antal andra lagar. Här följer

 en kort översikt vad gäller själva den

 juridiska begreppsbildningen. De syften

 som bär upp de skilda lagarna kommer inte

 att beröras. Inte heller de

 förutsättningar som gäller för

 användningen av respektive tvångsmedel

 kommer att beröras i någon särskild

 utsträckning.

 Regler där såväl kroppsvisitation som

 kroppsbesiktning förekommer som begrepp

 Enligt 29 § femte stycket lagen

 (1974:203) om kriminalvård i anstalt

 (KvaL) kan det som villkor för besök

 föreskrivas att den besökande underkastar

 sig kroppsvisitation eller ytlig krop-

 psbesiktning eller medger undersökning av

 väska, kasse eller annat dylikt som han

 vill medföra vid besöket. I samband med

 införandet av denna regel diskuterades i

 förarbetena (Ds Ju 1973:9 s. 177 f. och

 prop. 1974:20 s. 143 f) inte innebörden

 av begreppet kroppsvisitation närmare. Av

 såväl lagtext som förarbetsuttalanden

 framgår dock klart att undersökningar av

 väskor m.m. faller utanför begreppet

 kroppsvisitation. I detta sammanhang är

 regeln så konstruerad att undersökningar

 förutsätter frivillighet. Om samtycke

 inte lämnas innebär det att besöket inte

 får äga rum.

 Rätt att genomföra en form av

 kroppsbesiktning av besökande infördes

 genom en lagändring som trädde i kraft

 den 1 oktober 1982 (SFS 1982:401). I

 förarbetena till denna lagändring (prop.

 1981/82:141 s. 44) sades i denna del, att

 förutom kroppsvisitation och undersökning

 av väskor och dylikt också ytlig

 kroppsbesiktning skulle kunna föreskrivas

 som villkor för besök. Härom sades

 vidare. "Ytlig kroppsbesiktning har

 införts som rättsligt begrepp genom

 ändringar år 1981 i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling m.m. (se närmare

 prop. 1981/82:2). En sådan besiktning

 anses inbegripa en yttre granskning av

 kroppen. Undersökningen kan gå till så

 att den besökande ombeds att ta av sig

 kläderna och stå upp, varefter den

 tjänsteman som utför visitationen

 granskar de delar av kroppen som är

 synliga samt fotsulorna. Även huvudhåret

 och armhålorna får granskas. I övrigt är

 det emellertid inte tillåtet att be den

 som skall undersökas att inta särskilda

 ställningar för att de för ögat dolda

 delarna av kroppen skall kunna iakttas

 liksom inte heller att undersöka munhåla

 eller annan hålighet eller beröra

 vederbörandes nakna kropp för att

 undersöka delar av denna. I så fall blir

 det fråga om en ordinär

 kroppsbesiktning." Några möjligheter till

 kroppsbesiktning i egentlig mening av

 besökare - utöver nyss angivna ytliga

 variant - ges inte i KvaL.

 I 52 a - 52 c §§ KvaL finns regler om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning av

 den som är intagen i anstalt eller som

 skall tas in där. I förarbetena (prop.

 1978/79:62 s. 28) anges att regleringen

 borde bygga på de redan förefintliga

 begreppen kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning mot bakgrund av att

 dessa begrepp "måste betraktas som

 förhållandevis noggrant definierade".

 Vidare anges (a.a. s. 29) att det med

 kroppsvisitation avses undersökning av en

 persons kläder eller något som denne bär

 med sig, t.ex. en handväska. I detta sam-

 manhang nämns också begreppet

 skyddsvisitation, som beskrivs som en

 lindrigare variant av kroppsvisitation.

 En skyddsvisitation sägs innebära att man

 genom att känna utanpå någons kläder

 undersöker om vederbörande bär på sig

 något tillhygge eller liknande.

 I 2 - 2 b §§ lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl. (behandlingslagen) regleras

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning av

 personer intagna i häkte. Begreppen krop-

 psvisitation respektive kroppsbesiktning

 har inte här givits några definitioner

 som avviker från vad som har sagts i

 anslutning till behandlingen av mot-

 svarande regler i KvaL (se prop.

 1981/82:141 s. 50 f). Här nämns också

 begreppen ytlig kroppsvisitation och

 ytlig kroppsbesiktning. Det förra torde

 helt motsvara det nyss nämnda begreppet

 skyddsvisitation (se ang. detta begrepp

 prop. 1983/84:111 s. 118).

 I 10 § polislagen regleras polismans

 befogenheter att bruka olika slag av

 våld. I stadgandets första stycke, fjärde

 punkten anges att en polisman under vissa

 förutsättningar har rätt att genomföra

 kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning. I förarbetena (se prop.

 1983/84:111 s. 80 ff) ges inte begreppen

 någon närmare bestämd definition.

 I 19 § varusmugglingslagen och i 63 och

 74 §§ tullagen (1987:1065) regleras

 kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning samt undersökning av

 bagage m.m. Förarbetena (prop. 1981/82:2)

 till nämnda föreskrift i

 varusmugglingslagen är relativt utförliga

 när det gäller att bestämma innebörden av

 begreppen kroppsvisitation och kroppsbe-

 siktning. Där sägs (a.a. s. 11) att

 gränsdragningen mellan de båda begreppen

 är tämligen klar och att begreppens

 innebörd får anses vara desamma oberoende

 av i vilket författningssammanhang de

 förekommer. Varje undersökning eller

 granskning av kroppen, antingen den är

 endast okulär eller mer ingående, är att

 betrakta som kroppsbesiktning medan

 kontroll av kläder och andra persedlar

 utgör kroppsvisitation. Vidare diskuteras

 begreppen ytlig kroppsvisitation och

 ytlig kroppsbesiktning i dessa

 förarbeten. Ytlig kroppsvisitation

 definieras (a.a. s. 39) i anslutning till

 vad som har sagts beträffande detta

 begrepp i KvaL och i behandlingslagen,

 som en endast summarisk undersökning av

 någons kläder genom att känna utanpå

 dessa i syfte att söka efter vapen eller

 andra farliga föremål. Ytlig kroppsbe-

 siktning beskrivs som en lindrigare

 variant av kroppsbesiktning och

 definieras (a.a. s. 12 och 24 ff) som en

 yttre granskning av någons nakna kropp

 samt en undersökning av någons skägg,

 hår, peruk eller arm- eller benprotes. I

 anslutning till denna definition anges

 att den är avsedd att vara uttömmande,

 dvs. varje annan form av kroppsbesiktning

 faller utanför begreppet ytlig

 kroppsbesiktning. Vid det praktiska

 genomförandet sägs det innebära bl.a. att

 den undersökte kan uppmanas att exponera

 vissa dolda delar av kroppen såsom fot-

 sulor och armhålor men inget ytterligare.

 Det bör inte komma i fråga att be den

 undersökte att inta några särskilda krop-

 psställningar för att underlätta

 besiktningen. Den undersökte får inte

 heller ombedjas att ta av sig en protes.

 Varusmugglingsutredningen har inte

 föreslagit några förändringar vad gäller

 denna begreppsbildning (se SOU 1991:84 s.

 389 och s. 527 ff).

 I lagen (1991:572) om särskild kontroll

 av vissa utlänningar finns i 18 - 22 §§

 särskilda bestämmelser om tvångsmedel,

 däribland kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning. Begreppen definieras

 inte närmare i förarbetena (prop.

 1990/91:118). Inte heller i den numera

 upphävda terroristlagen (1989:530) eller

 dess förarbeten (prop. 1988/89:86) angavs

 några närmare definitioner av

 tvångsmedlen kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning.

 I 28 kap. 6 a § brottsbalken (BrB)

 föreskrivs att en behandlingsplan i

 samband med en dom på skyddstillsyn får

 innehålla bestämmelser om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning. I

 förarbetena har den närmare innebörden av

 ifrågavarande begrepp inte berörts (se

 prop. 1986/87:106 s. 91 f. och prop.

 1987/88:120 s. 74 f.). Den berörda

 bestämmelsen i 28 kap. 6 a § BrB har

 ändrats med ikraftträdande den 1 juli

 1993 (prop. 1992/93:142). I samband

 därmed har begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning utmönstrats ur para-

 grafen.

 I lagen (1985:12) om kontroll av

 berusningsmedel på sjukhus anges i 3 §

 att det som villkor för att någon skall

 tas in på sjukhus för att undergå vård

 för missbruk av beroendeframkallande

 medel får uppställas att vederbörande

 underkastar sig kroppsvisitation eller

 ytlig kroppsbesiktning. I förarbetena

 (prop. 1984/85:46 s. 29 f.) sägs att

 kroppsvisitation är "kontroll av kläder

 och andra persedlar". Vad gäller ytlig

 kroppsbesiktning hänvisas till vad som

 har uttalats i prop. 1981/82:2 (jfr

 ovan). Vidare anges att det skall "kunna

 krävas att väskor, kassar och annat som

 den vårdsökande medför till sjukhuset får

 undersökas". Samma sak skall gälla "paket

 eller dylikt" som kommer till patienten

 under vistelsen på sjukhuset. I lagtexten

 anges inte särskilt att väskor m.m. får

 undersökas. Enligt uttalanden i förar-

 betena anses emellertid en sådan un-

 dersökningsrätt i detta sammanhang falla

 inom begreppet kroppsvisitation.

 I lagen (1988:870) om vård av

 missbrukare i vissa fall (LVM) anges i 32

 § att den som vårdas enlig denna lag

 under vissa förutsättningar får

 kroppsvisiteras eller ytligt

 kroppsbesiktigas. Ursprungligen tilläts

 endast kroppsvisitation, vilket i

 förarbetena beskrivs som "undersökning av

 någons kläder eller väska eller något

 annat han för med sig, däremot inte av

 hans kropp" (se prop. 1981/82:8 s. 94).

 Genom en lagändring som trädde i kraft

 den 1 oktober 1982 infördes i den nu

 gällande lagens föregångare också

 möjlighet till ytlig kroppsbesiktning.

 Någon avvikande definition av detta

 begrepp gavs inte i förarbetena, utan

 hänvisning gjordes till vad som sagts om

 begreppet i anslutning till KvaL (se

 prop. 1981/82:141 s. 51). I förarbetena

 till nu gällande lag (prop. 1987/88:147)

 har inte gjorts några anmärkningar be-

 träffande definitionerna av ifrågavarande

 begrepp.

 I smittskyddslagen (1988:1472) anges i

 46 § att den tvångsisolerade under vissa

 förutsättningar får kroppsvisiteras eller

 ytligt kroppsbesiktigas.

 Begreppsbildningen här ansluter sig till

 vad som gäller enligt LVM (se prop.

 1988/89:5 s. 137).

 I lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga (LVU) sägs i

 17 § att den som intas på eller vistas på

 ett ungdomshem under vissa

 förutsättningar får kroppsvisiteras eller

 ytligt kroppsbesiktigas. Begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning har

 här ingen annan innebörd än den som har

 redovisats beträffande LVM.

 I lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård anges i 23 § att en patient

 under vissa förutsättningar får

 kroppsvisiteras eller ytligt

 kroppsbesiktigas. Definitionen av

 begreppen kroppsvisitation respektive

 ytlig kroppsbesiktning sluter an till vad

 som gäller beträffande dessa begrepp i 17

 § LVU och 32 § LVM (se prop. 1990/91:58

 s. 263 f.).

 I lagen (1979:1088) om

 gränsövervakningen i krig m.m. ges i 7

 och 8 §§ möjligheter till

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Begreppen är i lagen eller dess

 förarbeten (se prop. 1978/79:215 s. 29

 ff.) inte definierade på något särskilt

 sätt.

 I lagen (1992:1602) om valuta- och

 kreditreglering förekommer i 2 kap. 7 §

 en regel som med hänvisning till

 varusmugglingslagen möjliggör

 kroppsvisitation och ytligt

 kroppsbesiktning. Några uttalanden om

 begreppens innebörd har inte gjorts i

 förarbetena (se prop. 1989/90:135 och

 1992/93:126).

 Regler där enbart begreppet

 kroppsvisitation förekommer

 I 11 § behandlingslagen förekommer en

 regel, liknande den i 29 § femte stycket

 KvaL, som möjliggör kroppsvisitation av

 en besökande som villkor för att denne

 skall få besöka någon som är häktad eller

 anhållen. Vid sidan av kroppsvisitation

 regleras rätten att undersöka väska,

 kasse eller annat dylikt.

 Kroppsvisitation har varken i lagtext

 eller i förarbeten definierats särskilt

 (se prop. 1975/76:90).

 I 19 § polislagen stadgas att en

 polisman under vissa närmare angivna

 förutsättningar får kroppsvisitera en

 person och även undersöka dennes

 portfölj, handväska eller liknande

 handbagage. Undersökningen av medhaft

 bagage omfattas alltså här inte av

 begreppet kroppsvisitation. I den

 ursprungliga lagtexten omnämndes inte ens

 undersökning av portfölj, handväska eller

 liknande handbagage. I förarbetena (prop.

 1983/84:111 s. 120 ff.) poängteras att

 den kroppsvisitation här är fråga om i

 regel skall begränsas till en summarisk

 undersökning av den undersöktes kläder i

 syfte att kontrollera att den undersökte

 inte bär på sig vapen eller andra farliga

 föremål eller farliga ämnen. Beträffande

 medhavd egendom kan nämnas att det vidare

 (a.a. s. 120) sägs att låst portfölj

 eller resväska eller på annat sätt slutet

 förvaringsmedel (exempelvis ett med tejp

 eller snöre väl tillslutet paket) med

 stöd av ifrågavarande lagrum inte får

 öppnas, om inte förutsättningar för

 husrannsakan är för handen. Huruvida be-

 greppet kroppsvisitation omfattar

 undersökning av medhavda väskor och

 liknande som är öppna anges inte

 uttryckligen. Genom en ändring i

 polislagen som trädde i kraft den 1 juli

 1987 utvidgades 19 § (se prop.

 1986/87:115). Då tillades att polisen i

 hithörande fall, förutom att genomföra

 kroppsvisitation, också skulle ha rätt

 att undersöka väskor m.m. Nu nämnda

 lagändring föregicks inte enligt

 förarbetena av några diskussioner eller

 överväganden beträffande här diskuterade

 begrepp (jfr också prop. 1987/88:143).

 Förutom i 19 § förekommer också i 22 § en

 regel om kroppsvisitation i polislagen.

 I lagen (1970:926) om särskild kontroll

 på flygplats sägs i 3 § att

 flygpassagerare får kroppsvisiteras. I

 förarbetena (prop. 1970:204) definieras

 inte begreppet kroppsvisitation särskilt.

 I lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll

 vid domstolsförhandlingar finns

 bestämmelser om kroppsvisitation och

 undersökning av väskor och andra föremål.

 I förarbetena (prop. 1980/81:114 s. 22

 f.) anges att kroppsvisitation i första

 hand innebär undersökning av en persons

 kläder och av det denne i övrigt bär på

 sig. Vidare sägs att även undersökning av

 det som någon bär med sig, t.ex. en

 väska, brukar hänföras till

 kroppsvisitation. För tydlighetens skull

 anges dock i lagtexten, förutom att

 kroppsvisitation får göras, att även

 väskor och andra föremål får undersökas

 (jfr också a.a. s. 55 f. och s. 120 f.).

 I lagen (1988:144) om säkerhetskontroll

 vid sammanträde med riksdagens kammare

 och utskott stadgas i 3 § att

 kroppsvisitation får förekomma. Begreppet

 definieras inte närmare.

 I lagen (1990:217) om skydd för

 samhällsviktiga anläggningar m.m. finns

 regler som möjliggör kroppsvisitation och

 undersökning av medförd egendom. Varken

 lagen eller dess förarbeten (prop.

 1989/90:54) innehåller någon särskild

 definition av begreppet kroppsvisitation.

 I utlänningslagen (1989:529) finns i 5

 kap. 2 § en regel som möjliggör att en

 utlänning får kroppsvisiteras samt att

 hans bagage, handväskor och liknande får

 undersökas. I förarbetena (prop.

 1988/89:86 s. 101) sägs beträffande

 kroppsvisitation att däri ingår en

 undersökning av den undersöktes kläder.

 I lagen (1986:644) om

 disciplinförseelser av krigsmän, m.m.

 föreskrivs i 45 § om kroppsvisitation

 under vissa förhållanden. I paragrafens

 första stycke anges sålunda att

 kroppsvisitation får förekomma för

 eftersökande av vissa närmare angivna

 föremål. I förarbetena (prop. 1985/86:9

 s. 119) sägs att i rättegångsbalkens

 mening "innebär kroppsvisitation

 undersökning av den misstänktes kläder

 och vad han i övrig bär på sig. Begreppet

 har samma innebörd i detta sammanhang." I

 andra stycket av paragrafen har lagts

 till att det för eftersökande av

 ifrågavarande föremål också får

 undersökas skåp, väskor och annan egendom

 som tillhör eller disponeras av den som

 undersöks. I förarbetena sägs (a.a. s.

 119 f.) uttryckligen att åtgärderna

 enligt detta stycke utgör andra

 undersökningar än kroppsvisitation.

 I lagen (1964:167) med särskilda

 bestämmelser om unga lagöverträdare anges

 i 17 § att kroppsvisitation får

 förekomma. I bestämmelsen hänvisas till

 regleringen i rättegångsbalken.

 Förarbetena till stadgandet (prop.

 1983/84:187) innehåller ingen avvikande

 definition av begreppet kroppsvisitation.

 I förslaget till ny ordningslag (prop.

 1992/93:210) föreskrivs i 32 § andra

 stycket att kroppsvisitation får ske i

 vissa fall för att söka efter

 alkoholhaltiga drycker. Bestämmelsen har

 anpassats till förslaget i promemorian

 (se a. prop. s. 272).

 Regler där enbart begreppet

 kroppsbesiktning förekommer

 I lagen (1988:1473) om undersökning

 beträffande HIV-smitta i brottmål

 föreskrivs i 2 § om kroppsbesiktning av

 den som skäligen kan misstänkas för ett

 sexualbrott, varigenom infektion av HIV

 har kunnat överföras till målsäganden. I

 stadgandet görs en allmän hänvisning till

 rättegångsbalken. Helt följdriktigt

 förekommer inte heller någon från

 rättegångsbalken avvikande definition av

 begreppet i lagen eller dess förarbeten

 (se prop. 1988/89:5 s. 155 f.).

 2.2.5 Sammanfattning - begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning förekommer såväl i

 regeringsformen och rättegångsbalken som

 i andra författningar. På vissa håll

 förekommer också begreppen ytlig

 kroppsvisitation (skyddsvisitation) och

 ytlig kroppsbesiktning.

 Sammanfattningsvis kan beträffande dessa

 begrepp enligt gällande rätt följande

 sägas.

 Kroppsvisitation: Med kroppsvisitation

 avses först och främst en undersökning av

 de kläder som någon har på sig. Häri

 innefattas även undersökning med

 metalldetektor. I vilken utsträckning en

 undersökning av medhavda väskor eller

 annat bagage och liknande är att hänföra

 till kroppsvisitation är däremot inte

 helt klart. Begreppet kroppsvisitation,

 liksom även ytlig kroppsvisitation,

 faller utanför begreppet kroppsligt

 ingrepp, som det är att förstå enligt

 regeringsformen.

 Ytlig kroppsvisitation

 (skyddsvisitation): Med ytlig

 kroppsvisitation, eller skyddsvisitation,

 avses en summarisk undersökning av någons

 kläder, bestående i att kontrollanten

 känner utanpå kläderna.

 Kroppsbesiktning: Med kroppsbesiktning

 avses en undersökning av kroppen. Häri

 innefattas såväl en ytlig, okulär

 undersökning som en ingående undersökning

 av kroppens inre. Även borttagande av

 bandage och avlägsnande av proteser

 omfattas av begreppet kroppsbesiktning.

 Viss oklarhet kan sägas råda om huruvida

 provtagningar av olika slag, såsom

 exempelvis blodprovstagning, innefattas i

 begreppet. Även i övrigt kan viss

 oklarhet sägas råda beträffande vilka

 undersökningar som ryms inom begreppet,

 särskilt mot bakgrund av att det i

 exempelvis 28 kap. 12 § RB jämte

 kroppsbesiktning också talas om "annan

 undersökning". Begreppet

 kroppsbesiktning, liksom även ytlig

 kroppsbesiktning, faller inom begreppet

 kroppsligt ingrepp, som detta är att

 fatta enligt regeringsformen.

 Ytlig kroppsbesiktning: Med ytlig

 kroppsbesiktning avses en okulär

 besiktning av den nakna kroppen inklusive

 förekommande proteser. Den som undersöks

 får uppmanas att visa upp fotsulorna och

 lyfta upp armarna så att armhålorna kan

 kontrolleras. Kontrollanten får inte

 vidröra kroppen eller anmoda den

 undersökte att inta speciella

 ställningar. Kontroll av kroppens hålrum

 genom att den undersökte anmodas att gapa

 eller att sära på skinkorna får inte ske.

 Huvudhår och eventuell peruk får dock

 vidröras vid undersökningen.

 I skilda sammanhang förekommer också

 begreppen fullständig kroppsvisitation

 och fullständig kroppsbesiktning samt ren

 kroppsundersökning. Dessa begrepp torde

 inte ha någon självständig rättslig

 betydelse, utan används endast för att

 göra avgränsningar mot vad som här har

 kallats ytlig kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning. Dessa begrepp

 förekommer inte heller i

 författningstext.

 2.3 Reformbehovet

 Tvångsmedlen kroppsvisitation och krop-

 psbesiktning är juridiska begrepp som

 förekommer i ett flertal författningar.

 Begreppen har givits skiftande innebörd i

 skilda lagstiftningsärenden. Det finns

 enligt min mening ett klart intresse av

 att respektive begrepp ges en enhetlig

 och konsekvent samt, så långt som

 möjligt, klar och tydlig avgränsning.

 Detta är angeläget såväl av principiella

 skäl, eftersom det rör sig om

 inskränkningar i grundlagsskyddet, som av

 praktiska skäl, eftersom tvångsmedlen

 används inom olika verksamhetsområden och

 tillämpas av många olika befat-

 tningshavare på skilda nivåer. De problem

 som är förknippade med den i viss mån

 rådande begreppsförvirringen har också

 uppmärksammats av bl.a. JO vid ett

 flertal tillfällen. Det är också JO som

 initierat detta lagstiftningsärende.

 Smugglingen av narkotika mellan olika

 länder har, som jag redan har varit inne

 på (avsnitt 2.1), under senare år allt

 mer kommit att ske genom s.k.

 intracorporala transporter, dvs. genom

 att narkotika förvaras och transporteras

 i kroppen. Detsamma gäller narkotikain-

 förseln till anstalter och andra slutna

 institutioner. Denna form av

 narkotikasmuggling är av naturliga skäl

 mycket svår att upptäcka. I kampen mot

 narkotikabrottsligheten är det därför

 viktigt att de regler som står till buds

 är så lätthanterliga och effektiva som

 möjligt och att det inte råder någon

 tveksamhet kring vilka åtgärder den

 straffprocessuella regleringen medger.

 Samtidigt är det givetvis av största vikt

 att reglerna är utformade på ett sådant

 sätt att de uppfyller kraven på

 rättssäkerhet.

 Ett problem med den nuvarande

 utformningen av reglerna om kroppsbe-

 siktning är att det i 28 kap. 12 § andra

 stycket RB sägs att det vid

 kroppsbesiktning får tas blodprov och

 utföras annan undersökning. Lagtextens

 utformning kan ge upphov till tveksamhet

 om vilka åtgärder som ryms inom begreppet

 kroppsbesiktning. Utformningen kan ge

 intryck av att blodprovstagning och andra

 undersökningar är egna former av

 tvångsmedel, som får utföras i samband

 med kroppsbesiktning men som inte utgör

 kroppsbesiktning. I KvaL sägs endast att

 en intagen under vissa förutsättningar

 får kroppsbesiktigas. Detsamma gäller

 även beträffande behandlingslagen. Någon

 reglering om "annan undersökning"

 motsvarande den i 28 kap. 12 § andra

 stycket RB förekommer inte i dessa två

 lagar. Den oklarhet som nu har redovisats

 kan i och för sig lösas genom

 förtydligande lagändringar i de båda

 lagarna. Det finns dock en rad andra

 oklarheter och tillämpningsproblem när

 det gäller den nuvarande regleringen be-

 träffande tvångsmedlet kroppsbesiktning,

 som jag har påpekat tidigare (se avsnitt

 2.1). Allt detta talar för att

 bestämmelserna om kroppsbesiktning i

 rättegångsbalken nu ses över.

 Utvecklingen synes gå mot ett allt

 större behov av provtagningar av

 kroppsvätskor och andra kroppsprodukter i

 brottsutredande syfte. Det gäller t.ex.

 urinprov och avföringsprov för att

 avslöja bl.a. sväljare. Också blodprov

 och andra slags prov, såsom sperma-,

 saliv-, hår- och hudprov, kan förväntas

 få ökad användning i många olika samman-

 hang, och då bl.a. i samband med

 brottsutredningar, allteftersom

 DNA-tekniken utvecklas och förfinas. I

 nuvarande lagstiftning sägs -som jag har

 nämnt - endast att vid kroppsbesiktning

 får, om så erfordras, blodprov tas och

 annan undersökning utföras. Vad som när-

 mare avses med "annan undersökning" är

 inte preciserat i lagtext eller

 förarbeten. Däremot har provtagningar

 reglerats i andra sammanhang, såsom t.ex.

 utandningsprov enligt lagen (1976:1090)

 om alkoholutandningsprov och urinprov

 enligt KvaL. Det behövs alltså förnyade

 överväganden när det gäller provtagnin-

 gar, både i fråga om vilket slags ingrepp

 en provtagning utgör och i viss mån hur

 själva provtagningsförfarandet skall vara

 utformat. I detta ligger bl.a. frågan om

 den som skall undersökas skall kunna

 hållas kvar en kortare tid för att

 provtagningen skall kunna genomföras samt

 möjligheterna att hålla en intagen

 avskild från övriga intagna i samband med

 provtagning.

 I dag gäller beträffande

 kroppsbesiktning i 28 kap. 12 § andra

 stycket RB att annan undersökning endast

 får utföras om det kan ske utan nämnvärt

 men. Vad som närmare avses med det

 begränsande rekvisitet "nämnvärt men" är

 inte helt klart. Det är enligt min mening

 önskvärt att detta får en tydligare

 utformning.

 Tullens möjligheter att utföra

 urinprovstagning utan att de allmänna

 förutsättningarna för kroppsbesiktning är

 uppfyllda, bör också övervägas.

 För närvarande är det något oklart i

 vilken utsträckning det inom ramen för

 tvångsmedlet kroppsvisitation är möjligt

 att undersöka medhaft bagage och

 liknande. Som jag tidigare har nämnt har

 det bl.a. hävdats att en undersökning av

 medhavda, slutna väskor inte skulle

 utgöra kroppsvisitation, utan i stället

 husrannsakan. Det har vidare hävdats att

 det skulle vara skillnad mellan att bära

 en väska på sig och att bära den med sig.

 Det skulle t.o.m. kunna vara så - har det

 hävdats - att en undersökning av en icke

 sluten väska som någon bär med sig inte

 skulle omfattas av vare sig

 bestämmelserna om kroppsvisitation eller

 husrannsakan. Frågan är om antydda

 skillnader är sakligt motiverade. I vart

 fall föreligger ett klart behov av

 förtydliganden i dessa hänseenden.

 Det är också av vikt att terminologin

 beträffande de olika tvångsmedlen och de

 skilda undersökningar som kan komma i

 fråga är ändamålsenlig, konsekvent och

 enhetlig, och att lagstiftningen ger

 klart besked om vilka åtgärder som får

 företas med stöd av bestämmelserna om

 kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning. Det kan exempelvis

 ifrågasättas om de åtgärder som kan komma

 i fråga med stöd av krop-

 psvisitationsbestämmelser -

 terminologiskt sett - överensstämmer med

 ordet kroppsvisitation, eftersom reglerna

 inte medger någon kontroll av själva

 kroppen. Förekomsten av begreppen ytlig

 kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning - som förekommer i vissa

 lagar - förtjänar också uppmärksamhet i

 detta sammanhang.

 Förutom vad jag har tagit upp hittills i

 detta avsnitt kan det finnas ett behov av

 att reformera tvångsmedelsreglerna, bl.a.

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning,

 även ur andra aspekter, främst vad gäller

 förutsättningarna för att åtgärderna

 skall få tillgripas. Jag kommer dock inte

 att beröra den frågan i detta ärende.

 Regeringen har den 18 mars 1993 gett

 Polisrättsutredningen (JU 1991:05)

 tilläggsdirektiv (dir. 1993:33) att se

 över behovet av att ändra reglerna i

 rättegångsbalken om beslag, husrannsakan,

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Enligt direktiven bör utredningens

 översyn i princip inte omfatta de frågor

 som nu behandlas. Jag utesluter likväl

 inte att utredningen på enstaka punkter

 kan ha anledning att komma in på frågor

 som behandlas i detta ärende.

 Sammanfattningsvis kan sägas att det

 inom ramen för vad som tas upp i detta

 ärende föreligger behov av ändrade

 regler på ifrågavarande område av flera

 skäl. Begreppsbildning och terminologi

 bör vara konsekvent och enhetlig.

 Reglerna bör vara klara, tydliga och

 entydiga. Det är också givet att reglerna

 måste svara mot högt ställda krav på

 rättssäkerhet. Översynen bör utgå ifrån

 det skydd den enskilde i regeringsformen

 har tillförsäkrats gentemot det allmänna.

 Begreppsbildning och definitioner bör i

 övrigt utgå ifrån det centrala

 regelverket på området, nämligen

 rättegångsbalken.

 22

 2.4 Överväganden och förslag

 2.4.1 Allmänna synpunkter

 Promemorians bedömning: I huvuddragen

 överensstämmer promemorians bedömningar

 med mina. I en rad detaljfrågor förekomm-

 er dock avvikelser.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är -

 vad gäller huvuddragen - odelat positivt.

 Sålunda delar samtliga remissinstanser

 bedömningen att innebörden av begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 behöver förtydligas. Några

 remissinstanser pekar, särskilt med

 hänsyn till legalitetsprincipen, på

 vikten av uttömmande definitioner.

 Promemorians förslag att inte generellt

 definiera begreppen ytlig kropps-

 visitation och ytlig kroppsbesiktning

 tillstyrks eller lämnas utan erinran av

 remissinstanserna. Några remissinstanser

 efterlyser en fördjupad analys och

 reglering av frågorna om frivillighet och

 samtycke i samband med tvångsme-

 delsanvändning. Ett antal remissinstanser

 berör frågorna om förutsättningarna för

 att tvångsmedlen skall få användas och

 beslutsordningen. Ett par remissinstanser

 pekar också på att termerna,

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning,

 mindre väl anger vad det verkligen är

 frågan om.

 Skälen för min bedömning: I promemorian

 betonas vikten av en enhetlig definition

 av begreppen kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning. Där föreslås att

 enhetliga definitioner skall tas in i

 rättegångsbalken. Remissinstanserna har

 överlag välkomnat grundtanken i

 promemorian; att begreppen i

 rättegångsbalken ges enhetliga

 definitioner, som också får

 återverkningar för annan lagstiftning.

 Jag ansluter mig till denna bedömning och

 föreslår därför att begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 förtydligas och preciseras i rätte-

 gångsbalken. Lagrådet har instämt vad

 gäller behovet av en översyn. Jag

 återkommer senare till innebörden av

 respektive begrepp och olika

 terminologiska frågor som har väckts

 (avsnitt 2.4.2 och 2.4.3).

 Min avsikt med att införa en enhetlig

 definition av begreppen kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning är att det i

 rättegångsbalken skall ges uttömmande

 definitioner av dessa begrepp. Mot

 bakgrund av att det krävs lagstöd för

 ingrepp i ett grundlagsskyddat område, är

 det av stort värde om detta lagstöd är

 enhetligt i så stor utsträckning som

 möjligt. Detta innebär med nödvändighet

 att dessa definitioner var och en kommer

 att täcka ett stort antal konkreta

 undersökningsåtgärder av inbördes olika

 karaktär. Det väsentligaste är att det i

 varje enskilt fall går att avgöra om en

 tänkt åtgärd är förenlig med någon av

 definitionerna eller inte. I viss

 speciallagstiftning - däremot inte i

 rättegångsbalken - förekommer, som jag

 tidigare har redovisat (avsnitt 2.2.4)

 begreppen ytlig kroppsvisitation och

 ytlig kroppsbesiktning. I promemorian

 föreslås inte någon allmän legal

 definition av dessa begrepp. Remis-

 sinstanserna har i allmänhet instämt i

 promemorians ställningstagande i denna

 del, eller lämnat det utan erinran. Ytlig

 kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning är två begrepp som i de

 fall de i dag förekommer i lagstiftningen

 ryms under de definitioner som jag här

 föreslår beträffande kroppsvisitation

 respektive kroppsbesiktning. Jag kan inte

 finna något behov av att i rättegångs-

 balken ge dessa begrepp en enhetlig

 definition. En sådan reglering skulle

 kunna medföra att den eftersträvade

 enhetligheten och tydligheten äventyras.

 Huvudtanken i mitt förslag är ju att det

 i baslagen på området, dvs.

 rättegångsbalken, skall finnas en enda

 definition av respektive begrepp. De

 olika undersökningsåtgärder, inklusive

 ytlig kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning, som faller under någon

 av dessa definitioner behöver inte i sin

 tur definieras i rättegångsbalken. Detta

 skulle inte bara vara onödigt, utan också

 kunna vara förvillande och skapa

 osäkerhet. Vad jag nu sagt hindrar

 givetvis inte att begreppen ytlig

 kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktn-

 ing - liksom för närvarande - används i

 annan lagstiftning. Innebörden av be-

 greppen får då vid behov bestämmas inom

 ramen för den lagstiftning de förekommer.

 Jag bedömer det alltså inte som

 nödvändigt att de nu diskuterade

 begreppen ges någon särskild definition i

 rättegångsbalken.

 För att kroppsvisitation skall få

 tillgripas krävs för närvarande att det

 förekommer anledning att det har förövats

 ett brott på vilket fängelse kan följa.

 Syftet med åtgärden skall vara att söka

 efter föremål som är underkastat beslag

 eller att utröna omständighet som kan ha

 betydelse för utredningen om brottet.

 Annan än den som skäligen kan misstänkas

 för brottet får kroppsvisiteras endast

 under vissa närmare angivna

 omständigheter. Kroppsbesiktning kan

 vidtas endast beträffande den som

 skäligen kan misstänkas för brott på

 vilket fängelse kan följa. Någon annan än

 den misstänkte kan överhuvudtaget inte

 bli föremål för kroppsbesiktning enligt

 rättegångsbalken.

 I promemorian föreslås inga ändringar

 beträffande dessa grundläggande

 förutsättningar för att respektive

 tvångsmedel skall få användas. Där

 redogörs emellertid i anslutning till

 kroppsbesiktning bl.a. för motsvarande

 reglering i Danmark, där man sedan en tid

 har olika förutsättningar för skilda

 undersökningsåtgärder. Några remissin-

 stanser har också tagit upp dessa frågor

 och bl.a. ifrågasatt om det inte vore

 lämpligt att kräva strängare

 förutsättningar för vissa mer ingripande

 undersökningsåtgärder. Dessa frågor tas

 inte upp i detta lagstiftningsärende.

 Polisrättsutredningen har genom

 tilläggsdirektiv fått i uppdrag att göra

 en översyn av bl.a. dessa frågor. Samma

 sak gäller frågor beträffande

 beslutsordningen, som jag alltså inte

 heller tar upp i detta ärende.

 I rättegångsbalken regleras inte

 generellt frågan, om samtycke från den

 som skall undersökas innebär att

 undersökningen får genomföras. Annorlunda

 uttryckt är det frågan om huruvida

 samtycke kan ersätta de förutsättningar

 som ges i rättegångsbalken för

 tvångsmedelsanvändningen. Med visst fog

 kan man i sådant fall påstå att det över-

 huvudtaget inte är fråga om någon

 tvångsmedelsanvändning, eftersom

 tvångsmomentet saknas. Grundlagsskyddet

 avser ju också enbart påtvingade ingrepp.

 Så snart ingreppet inte är påtvingat,

 eller m.a.o. frivilligt, är det inte

 frågan om någon inskränkning i det

 grundlagsenliga skyddet. Den förhärskande

 uppfattningen är också att samtycke

 innebär att en åtgärd, som utan samtycke

 vore grundlagsstridig, får genomföras.

 Någon remissinstans har dock hävdat att

 den misstänktes samtycke inte kan ersätta

 de förutsättningar som gäller för använ-

 dande av tvångsmedel. Så förhåller det

 sig exempelvis uttryckligen beträffande

 husrannsakan (28 kap. 1 § tredje stycket

 RB). Frågor om samtycke i hithörande

 hänseenden kan vara komplicerade och

 mångfasetterade. Sådana frågor har inte

 behandlats i promemorian och faller

 utanför ramen för detta

 lagstiftningsärende. Jag föreslår därför

 inte i detta sammanhang någon allmän

 reglering i rättegångsbalken av detta.

 Jag återkommer senare till en närliggande

 fråga i ett särskilt avseende, nämligen i

 anslutning till frågan om tullens

 möjligheter att föranstalta om

 urinprovstagning (avsnitt 2.4.8). Nämnas

 kan också att Polisrättsutredningens

 uppdrag omfattar frågor om samtycke i

 samband med tvångsmedelsanvändning.

 2.4.2 Kroppsvisitation enligt 28 kap. 11

 § RB

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 stort med mitt. Promemorians förslag är

 dock annorlunda utformat.

 Remissinstanserna: Förslaget i denna del

 tillstyrks i allmänhet. Några

 remissinstanser efterlyser emellertid en

 ännu klarare reglering av gränsdragningen

 mellan tvångsmedlen kroppsvisitation och

 husrannsakan. Några remissinstanser

 efterlyser också en tydligare reglering

 av vilket slag av egendom som får

 undersökas vid en kroppsvisitation, samt

 påpekar att det klarare bör framgå att

 även slutna föremål kan undersökas. Några

 remissinstanser påtalar den bristande

 överensstämmelsen mellan begreppets

 språkliga innebörd och den föreslagna

 definitionen.

 Skälen för mitt förslag: När det gäller

 tvångsmedlet kroppsvisitation har det -

 som jag tidigare har redovisat - länge

 rått oklarhet om i vilken omfattning

 tvångsmedlet kan användas. Klart är att

 kroppsvisitation innebär att den

 undersöktes kläder kan sökas igenom i

 närmare angivna syften. Detta innebär att

 man kan känna såväl utanpå kläderna som i

 fickor och liknande. Det råder heller

 ingen tvekan om att kroppsvisitation kan

 användas för att söka igenom väskor och

 liknande, som den undersökte bär på sig.

 Det är däremot oklart i vilken

 utsträckning egendom, som den undersökte

 inte bär på sig, utan i stället med sig,

 kan undersökas, vilket jag tidigare har

 berört (avsnitt 2.2.3). I viss annan

 lagstiftning har det som jag tidigare har

 redovisat (avsnitt 2.2.4) särskilt

 angivits att det förutom kroppsvisitation

 också är möjligt att undersöka medhavda

 väskor och annan medhavd egendom.

 I promemorian föreslås att begreppet

 kroppsvisitation skall innebära en un-

 dersökning av kläder och annat som någon

 bär på sig samt av väskor, paket och

 liknande som någon har med sig.

 Remissinstanserna har inte haft något att

 erinra mot att det klargörs att kroppsvi-

 sitation får avse såväl egendom som någon

 bär på sig som egendom som någon har med

 sig. Enligt min mening är det också

 sakligt omotiverat att i hithörande

 hänseenden skilja på väskor, exempelvis

 ryggsäckar och axelremsväskor, som man

 bär på sig och väskor man bär med sig,

 exempelvis en ordinär resväska. Det är

 också sakligt omotiverat att skilja på

 fall där man bär resväskan i handen och

 fall där man tillfälligt ställt ned den

 på marken. De syften som bär upp

 tvångsmedlet skulle förfelas om den ena,

 men inte den andra, skulle kunna

 undersökas. Starka skäl talar enligt min

 mening för att kroppsvisitation skall få

 omfatta en undersökning av såväl egendom

 som man bär på sig, som egendom man bär

 med sig. Skyddet för den personliga

 integriteten kan knappast sägas urholkas

 genom förtydligandet att också medhavda

 föremål får undersökas vid en

 kroppsvisitation.En annan fråga är vilka

 objekt, eller föremål, som skall få

 undersökas inom ramen för en

 kropppsvisitation. I promemorian föreslås

 som sagt att undersökning skall få göras

 av "väskor, paket och liknande som någon

 har med sig". Vad som avses med väskor

 respektive paket torde inte kräva någon

 närmare förklaring. Däremot kan en viss

 osäkerhet inställa sig beträffande

 uttrycket "och liknande" som används i

 promemorian. Med uttrycket "och liknande"

 menas i detta sammanhang föremål avsedda

 att förvara andra föremål i, så länge de

 liknar väskor eller paket. Förutom väskor

 och paket i egentlig mening kan

 exempelvis plånböcker, skrin, kartonger,

 lådor, fordral och förvaringskärl av

 skilda slag omfattas av uttryckssättet.

 Detta torde med tillräcklig tydlighet

 framgå av den i promemorian föreslagna

 lydelsen. Flera remissinstanser har

 emellertid efterlyst en ännu klarare

 avgränsning av det område inom vilket

 kroppsvisitation kan förekomma. Med ut-

 trycket "och liknande" blir enligt min

 mening möjligheten till kroppsvisitation

 på ett inte önskvärt sätt knuten till

 enbart väskliknande föremål (eller

 paketliknande föremål). Behov av att

 kunna undersöka även andra medhavda

 föremål än väskliknande sådana föreligger

 inte sällan. Ett alternativ kunde vara

 att i lagtexten knyta an till begreppet

 lösa saker som förekommer inom

 civilrättslig lagstiftning. Med lösa

 saker avses emellertid nära nog varje

 slag av rörligt fysiskt föremål, t.ex.

 kläder, väskor, paket, ryggsäckar, påsar,

 bagagevagnar, barnvagnar, bilar och båtar

 (jfr prop. 1989/90:89 s. 28 ff. och s. 59

 ff.). Det är alltså en betydligt vidare

 krets av föremål än vad som i dag kan

 undersökas med stöd av ett beslut om

 kroppsvisitation. Enligt min mening

 skulle det föra för långt att knyta an

 till "lösa saker". Exempelvis bör inte

 bilar och båtar kunna undersökas inom ra-

 men för en kroppsvisitation. Inte bara

 rent språkliga skäl utan även sakliga

 skäl talar emot ett så vidsträckt

 tillämpningsområde. De flesta föremål som

 omfattas av begreppet "lösa saker" bör

 dock kunna bli föremål för en

 kroppsvisitation. Om man i lagtexten i

 stället anger att det med

 kroppsvisitation avses en undersökning av

 kläder och annat någon bär på sig samt av

 väskor och andra föremål får man enligt

 min mening en så tydlig avgränsning som

 är möjlig att göra. Genom att använda

 ordet "föremål" utesluter man enligt min

 mening tillräckligt klart sådana lösa

 saker som t.ex. bilar, båtar och andra

 större transportfordon. Däremot omfattas

 sådana saker som väskor, paket, bagage-

 lådor, barnvagnar m.m. av begreppet

 föremål.

 Det innebär alltså en viss begränsning

 att använda ordet föremål i lagtexten.

 Den mest betydelsfulla begränsningen

 kommer dock i första hand, i stället för

 att utgöras av objektets karaktär, att

 utgöras av att det skall finnas en viss

 anknytning mellan föremålet och den som

 skall undersökas. De föremål som kan

 undersökas inom ramen för en kropps-

 visitation bör i enlighet med vad som

 föreslås i promemorian vara sådana

 föremål som den som skall undersökas har

 med sig. Det är enligt min mening här

 viktigt att konstatera att den enskildes

 integritetsskydd egentligen inte är

 betjänt av en snäv bestämning av vilka

 föremål som får undersökas. Det avgörande

 från integritetsskyddssynpunkt är i

 stället hur förutsättningarna för

 tvångsmedelsanvändningen är utformade.

 Trots detta är det ofrånkomligt att det

 är av värde att juridiska begrepp ges en

 så klar avgränsning som möjligt. Detta är

 ju också ett av de huvudsakliga syftena

 med denna reform. Detta utesluter från

 kroppsvisitationsområdet inte bara fasta

 föremål utan även sådana lösa saker som

 skåp, containers och andra större

 transportlägenheter. Ett alternativ till

 föremål som någon har med sig vore att

 bestämma kretsen av föremål till sådana

 som någon bär med sig. En sådan

 avgränsning riskerar dock att bli för

 snäv och orsaka oönskade gränsdragnings-

 problem. Exempelvis skulle det då kunna

 råda tvekan om t.ex. en barnvagn eller en

 shoppingvagn skulle kunna bli föremål för

 kroppsvisitation. Jag föreslår därför att

 alla föremål som någon har med sig skall

 kunna undersökas inom ramen för en

 kroppsvisitation.

 För att man skall kunna säga att någon

 har med sig ett föremål krävs att

 vederbörande har egendomen under sin

 fysiska kontroll. Att han tillfälligt

 ställt ned exempelvis ett paket på marken

 utesluter inte tillämpning av

 bestämmelsen om kroppsvisitation.

 Herrelösa föremål kan dock inte bli

 föremål för kroppsvisitation. Inte heller

 föremål där det är osäkert vem - av flera

 tänkbara - som föremålet tillhör, kan un-

 dersökas inom ramen för en

 kroppsvisitation. Det krävs att man

 alltid kan peka ut en bestämd person som

 innehavare av föremålet. Äganderätten

 till föremålet har dock ingen betydelse i

 sammanhanget.

 I promemorian föreslås vidare att

 begreppet kroppsvisitation skall omfatta

 undersökning av medhavda föremål, oavsett

 om föremålen är öppna, stängda, låsta

 eller på annat sätt tillslutna.

 Remissinstanserna har inte haft något att

 erinra mot detta, med det påpekandet i

 ett fall att legalitetsprincipen kräver

 att det klart framgår av lagtext att även

 slutna föremål får undersökas inom ramen

 för kroppsvisitation. Min uppfattning är

 också att det saknas skäl att göra

 skillnad mellan medhavd egendom som är

 öppen och sådan som är sluten eller låst.

 I vissa fall kan det också vara svårt att

 avgöra när exempelvis en väska är öppen

 eller stängd. Det kan också vara en ren

 tillfällighet om bäraren stängt sin väska

 eller inte. Att det rent praktiskt i

 vissa fall kan vara besvärligare att

 genomföra en kroppsvisitation om ett låst

 föremål skall undersökas är inte något

 som bör få påverka utformningen av

 regleringen. Eftersom begreppet

 kroppsvisitation enligt mitt förslag

 uttryckligen omfattar undersökning av

 väskor, paket och andra föremål utan

 någon begränsning framgår det enligt min

 mening klart att kroppsvisitation får ske

 inte bara av öppna utan även av låsta

 eller på annat sätt slutna föremål.

 En bestämning av ifrågavarande begrepp i

 enlighet med vad jag nu har sagt medför

 att begreppet kommer att överlappa vad

 som för närvarande kan ske inom ramen för

 tvångsmedlet husrannsakan. Så länge

 förutsättningarna för att dessa båda

 tvångsmedel överhuvudtaget skall få

 användas är desamma, bör dock en sådan

 överlappning inte förorsaka några

 tillämpningsproblem. Det kan i vissa fall

 tvärtom vara en fördel med en sådan

 överlappning. I praktiken kan det

 nämligen vara önskvärt att kunna

 undersöka en persons kläder och låsta

 väskor som han har ställt ifrån sig. Det

 är då en fördel om detta kan ske inom ra-

 men för ett beslut, nämligen ett beslut

 om kroppsvisitation. På motsvarande sätt

 kan det vara en fördel att man inom ramen

 för ett beslut om husrannsakan i

 exempelvis en lägenhet kan undersöka även

 väskor som påträffas i lägenheten som

 genomsöks. Lagrådet har också påpekat att

 gränsdragningen mellan kroppsvisitation

 och husrannsakan inte spelar någon större

 roll eftersom förutsättningarna är

 desamma för de båda tvångsmedlen. Enligt

 Lagrådet får det ankomma på rätts-

 tillämpningen att lösa

 gränsdragningsfrågorna eftersom det

 knappast är möjligt att mer i detalj

 lagreglera gränsdragningen. Lagrådet

 pekar dock på möjligheten att slå samman

 de två instituten till ett institut, som

 ett sätt att komma ifrån de nu

 diskuterade gränsdragningsproblemen.

 Mitt förslag innebär alltså att alla

 föremål, oavsett art, som man har med sig

 skall kunna undersökas inom ramen för

 tvångsmedlet kroppsvisitation. Härigenom

 får man - så långt som det är möjligt -

 en klar, tydlig och uttömmande

 beskrivning av när kroppsvisitation får

 förekomma. Som jag redan har nämnt

 innebär en sådan utvidgning av kretsen av

 saker som kan bli föremål för

 kroppsvisitation, inte att den enskildes

 integritetsskydd påverkas. Den föreslagna

 utvidgningen innebär ju endast att sådana

 saker som i dag kan bli föremål för en

 husrannsakan med mitt förslag också kan

 bli föremål för en kroppsvisitation.

 Den föreslagna definitionen av begreppet

 kroppsvisitation kan sägas innebära att

 begreppet har kommit att fjärma sig från

 den rent språkliga innebörden av ordet

 kroppsvisitation. Detta har också

 påpekats såväl i promemorian som av några

 remissinstanser. Lagrådet har också

 påpekat att begreppet kroppsvisitation

 med den utformning institutet nu får blir

 missvisande med hänsyn till att

 undersökning kan ske av såväl en person

 som den egendom personen har med sig.

 Lagrådet föreslår därför att att

 institutet betecknas personvisitation.

 Med en ny beteckning klargörs enligt

 Lagrådet dessutom att nya bestämmelser

 gäller, något som kan ha ett pedagogiskt

 värde för den personal som skall fatta

 beslut om visitation. Jag kan hålla med

 om det som har sagts och även lägga till

 att det enligt mitt förslag också

 tydligare kommer att framgå att krop-

 psvisitation i systematiskt hänseende kan

 hänföras till såväl de personella som

 reella tvångsmedlen. Det är också

 olyckligt med en bristande

 överensstämmelse mellan den innebörd

 ordet kroppsvisitation har i dagligt

 språkbruk och den innebörd begreppet har

 rent juridiskt-tekniskt och det finns

 därför skäl att överväga en annan

 benämning för ifrågavarande tvångsmedel.

 Mot att införa en ny benämning talar dock

 att fråga är om ett vedertaget och väl

 inarbetat begrepp. Begreppet ges i detta

 sammanhang inte heller någon helt ny

 innebörd. Fråga är i stället om en

 precisering och ett förtydligande, även

 om definitionen i vissa delar innebär en

 utvidgning. Ett införande av en ny

 beteckning kräver också förnyade, och

 delvis andra, överväganden än vad som har

 gjorts inom ramen för detta

 lagstiftningsärende. Sammantaget är de

 sist nämnda skälen av sådan betydelse att

 jag har stannat för att inte nu föreslå

 någon annan benämning. På sikt kan det

 emellertid finnas anledning att ta upp

 frågan om hur institutet bör benämnas.

 Som jag redan har redovisat (avsnitt

 2.4.1) föreslår jag inga ändringar

 beträffande de grundläggande

 förutsättningarna för att en

 kroppsvisitation skall få genomföras

 eller beträffande beslutsordningen.

 2.4.3 Kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12

 § RB

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt förslag med i huvudsak två undantag.

 I promemorian föreslås att en möjlighet

 till tvångsmedicinering skall införas. I

 promemorian föreslås också att det

 begränsande rekvisitet "nämnvärt men"

 skall utmönstras utan att ersättas.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna

 tillstyrker förslaget om att tydligare

 definiera begreppet kroppsbesiktning och

 att i samband därmed utmönstra begreppet

 "annan undersökning". Flera remissin-

 stanser har emellertid synpunkter på

 utformningen av definitionen i ett

 flertal detaljer. Ett antal

 remissinstanser avstyrker ett införande

 av möjligheter till tvångsmedicinering i

 samband med kroppsbesiktning. Några

 remissinstanser kan inte heller

 tillstyrka ett utmönstrande av begreppet

 "nämnvärt men", i vart fall inte utan att

 det i stället ställs upp ett annat

 begränsande rekvisit i motsvarande

 hänseende.

 Skälen för mitt förslag: Av liknande

 skäl som jag har redovisat beträffande

 begreppet kroppsvisitation är begreppet

 kroppsbesiktning i rättegångsbalken i

 behov av en klarare definition. Jag

 föreslår inga sakliga ändringar när det

 gäller vilka undersökningar som får göras

 vid en kroppsbesiktning. Däremot föreslår

 jag vissa ändringar som innebär att det

 klarare framgår vilka

 undersökningsåtgärder som ryms inom

 begreppet. Detta påverkar själva

 begreppsbildningen. Som jag redan har

 redovisat (avsnitt 2.4.1) föreslår jag

 inga ändringar beträffande

 förutsättningarna för att en

 kroppsbesiktning överhuvudtaget skall få

 göras. Inte heller när det gäller

 beslutsordningen föreslår jag några

 ändringar.

 Undersökningar av själva kroppen

 Av definitionen bör inledningsvis framgå

 att kroppsbesiktning innebär att kroppen

 får undersökas; såväl dess yttre som dess

 inre. Så långt är begreppet

 kroppsbesiktning väl inarbetat redan i

 dag och det täcker i terminologiskt

 hänseende väl olika åtgärder som innebär

 en besiktning och en undersökning av

 kroppen. Begreppet omfattar alltså alla

 former av kroppsliga undersökningar;

 utvärtes såväl som invärtes. Detta bör

 klart och tydligt framgå av lagtexten.

 Vad gäller undersökning av kroppens yttre

 innefattas naturligtvis en okulär

 besiktning av den nakna kroppen. Vid

 undersökningen är det då också tillåtet

 att anmoda den undersökte att inta vissa

 ställningar, så att annars dolda delar av

 kroppen blir åtkomliga för besiktning.

 Det är också tillåtet att röra vid

 kroppen, exempelvis att med händerna

 undersöka hårbotten. Med undersökningar

 av kroppens inre avses undersökning av

 kroppens håligheter, såsom ändtarmen,

 vaginan och munnen.

 Undersökning av kroppsprodukter m.m.

 För närvarande gäller beträffande

 kroppsbesiktning att det vid en sådan får

 tas blodprov och genomföras annan

 undersökning. Rent definitionsmässigt är

 det alltså tveksamt om blodprovstagning

 och andra undersökningar innefattas i

 begreppet kroppsbesiktning. Regler om

 kroppsbesiktning har i allmänhet också

 tillämpats som om provtagningar och

 liknande har fallit utanför begreppet

 kroppsbesiktning. En sådan ordning är

 enligt min mening otillfredsställande.

 Ett sätt att komma till rätta med detta

 är att låta begreppet kroppsbesiktning

 omfatta alla undersökningar och

 provtagningar som kan komma i fråga.

 Provtagningar av kroppsutsöndringar och

 andra kroppsprodukter faller enligt min

 mening sakligt sett väl in under

 begreppet kroppsbesiktning. I dessa fall

 är det inte själva människokroppen som

 granskas eller undersöks, utan innehållet

 i någon kroppsprodukt. För att få fram

 ett prov krävs endera att produkten tas

 från kroppen, t.ex. i form av ett

 blodprov, eller att kroppen själv

 levererar produkten, vilket är fallet när

 det gäller exempelvis avföringsprov.

 Exempel på andra typer av prov som kan

 bli aktuella är urin-, saliv-, hår-,

 sekret- och hudprov liksom

 utandningsprov.

 De åtgärder som nu har nämnts kan vara

 av mycket skiftande karaktär men det är i

 samtliga fall fråga om provtagningar av

 olika slag. En möjlighet skulle därför

 kunna vara att i rättegångsbalken införa

 begreppet provtagning och reglera det som

 ett självständigt tvångsmedel. Med hänsyn

 till de skiftande situationer som kan

 uppkomma i praktiken är det dock inte

 möjligt att i lag göra en uppdelning

 mellan lindriga och mer ingripande

 provtagningar. Det är rent allmänt inte

 heller önskvärt att införa en ny typ av

 straffprocessuellt tvångsmedel vid sidan

 av de befintliga.

 Jag föreslår därför den först nämnda

 lösningen, nämligen att begreppet

 kroppsbesiktning skall omfatta även

 undersökningar och provtagningar.

 I promemorian anges att det är angeläget

 att lagstiftningen inte låses till

 undersökningsformer som är kända i dag.

 Någon remissinstans har tvärtom hävdat

 att en sådan låsning bör göras. I likhet

 med vad som sägs i promemorian föreslår

 jag att bestämmelsen om kroppsbesiktning

 utformas så att den inte knyter an endast

 till vissa undersökningsformer. Enligt

 min mening bör alltså alla typer av

 undersökningar och provtagningar i

 brottsutredande syfte hänföras till be-

 greppet kroppsbesiktning. Som jag strax

 kommer till innebär detta givetvis inte

 att fältet är fritt fram för vilka

 undersökningar och provtagningar som

 helst. Begränsningar måste finnas, vilket

 jag strax skall redovisa, men dessa

 begränsningar bör inte utformas så att

 endast vissa typer av undersökningar och

 provtagningar faller under begreppet

 kroppsbesiktning. Av lagtexten bör alltså

 klart framgå att en undersökning av

 kroppens produkter får göras och att

 provtagning då får genomföras. Det är som

 jag redan har påpekat knappast möjligt

 att i lagtexten räkna upp alla de

 undersökningsmetoder och provtagningar

 som skulle kunna genomföras med stöd av

 stadgandet. Risken skulle vara överhän-

 gande att en sådan reglering inte blev

 tillräckligt följsam och effektiv. I det

 till Lagrådet remitterade förslaget

 föreslog jag att med kroppsbesiktning

 skall avses "undersökning och provtagning

 av människokroppens yttre och inre samt

 av dess produkter".

 Lagrådet har beträffande detta uttalat

 följande. Definitionen synes innebära att

 begreppet blir alltför vittomfattande.

 Även provtagningar som inte görs från

 människokroppen torde sålunda komma att

 omfattas. Som exempel kan nämnas

 provtagningar av kroppsprodukter som

 anträffas på en brottsplats.

 Undersökningar av kroppsprodukter som

 görs utan samband med provtagning torde

 med den föreslagna definitionen också

 komma att utgöra kroppsbesiktning. En

 sådan vid omfattning av begreppet har

 såvitt framgår inte varit avsedd och kan

 inte heller anses lämplig. Bestämmelsen

 bör därför formuleras om. Lagrådet före-

 slår att begreppet ges följande

 definition. "Med kroppsbesiktning avses

 undersökning av människokroppens yttre

 och inre samt tagande av prov från

 människokroppen och undersökning av

 sådana prov".

 Jag är ense med Lagrådet. Avsikten är

 att begreppet kroppsbesiktning skall

 omfatta såväl själva provtagningen som

 undersökningen av de kroppsprodukter som

 åtkoms genom eller vid provtagningen. Hu-

 ruvida kroppsprodukterna har lämnat

 kroppen på ett naturligt sätt, exempelvis

 ett avföringsprov, eller genom ett

 ingrepp, exempelvis genom blodprovstag-

 ning skall däremot inte ha någon

 betydelse. I båda fallen skall

 undersökningen av kroppsprodukten

 omfattas av det juridiska begreppet

 kroppsbesiktning. Däremot skall inte

 undersökning av kroppsprodukter som

 påträffas utan samband med någon prov-

 tagning omfattas av begreppet

 kroppsbesiktning. Jag föreslår därför att

 definitionen utformas i enlighet med

 Lagrådets förslag.

 Menrekvisitet m.m.

 Jag vill till att börja med framhålla att

 den föreslagna lösningen, som innebär att

 alla former av undersökningar och

 provtagningar faller under begreppet

 kroppsbesiktning, medför att de krav

 legalitetsprincipen ställer väl

 tillgodoses. Skyddet för den enskilde är

 också väl tillgodosett genom den numera i

 28 kap. 3 a § RB, vartill 28 kap. 13 § RB

 hänvisar, lagfästa

 proportionalitetsprincipen. Även ända-

 måls- och behovsprinciperna innebär som

 jag tidigare har sagt (avsnitt 2.2) att

 den enskilde skyddas mot för långt gående

 ingrepp i hans kroppsliga integritet. I

 detta sammanhang vill jag också betona

 att de nu nämnda principerna skall

 beaktas vid all tvångsmedelsanvändning

 och att de gör sig påminda med särskild

 styrka då olika former av ingående

 kroppsbesiktning aktualiseras. Enligt min

 uppfattning är emellertid inte detta

 skydd tillräckligt. Min uppfattning är

 att det är nödvändigt med någon form av

 begränsning i rättegångsbalkens bestäm-

 melse om kroppsbesiktning. I promemorian

 föreslås att det begränsande rekvisitet

 "nämnvärt men" mönstras ut. Flera

 remissinstanser har ställt sig tveksamma

 till det.

 För närvarande gäller att annan

 undersökning inte får genomföras vid en

 kroppsbesiktning om den inte kan ske utan

 nämnvärt men för den undersökte. Som

 framgår av promemorian har denna

 begränsning vållat en del problem i den

 praktiska tillämpningen. Osäkerheten har

 därvid gällt hur begreppet "nämnvärt men"

 skall tolkas. I förarbetena till

 rättegångsbalken (NJA II 1943 s. 374) har

 rekvisitet inte förklarats. Det är också

 oklart om rekvisitet tar sikte på

 undersökningsmetoden som sådan, eller om

 det är undersökningen i det enskilda

 fallet som avses. Rent språkligt är ordet

 "men" inte heller helt entydigt. Det kan

 betyda, och betyder vanligtvis, framtida

 lidande i form av fysisk eller psykisk

 ohälsa eller skada. Men det kan också

 betyda lidande i form av övergående

 smärta eller obehag. För all tvångs-

 medelsanvändning gäller att våld får

 användas, men bara i den utsträckning det

 behövs. Den som utsätts för ett

 tvångsmedel skall alltså inte åsamkas

 större obehag än nödvändigt. I

 förarbetena till smittskyddslagen (se

 prop. 1988/89:82) uttalades att det är

 självklart att den undersökningsmetod

 skall väljas som innebär minst obehag för

 den undersökte och att frågan om vilka

 undersökningar och vilka prov som skall

 göras respektive tas i en viss situation

 får avgöras från fall till fall. Ingrepp

 som kan riskera den enskildes hälsa eller

 i övrigt förorsaka annat än obetydligt

 men bör dock inte få förekomma. I ärendet

 nämndes blodprov och avföringsprov som

 exempel på åtgärder som utgör endast

 obetydliga ingrepp. Vidare uttalades att

 provtagning av saliv, urin, avföring och

 liknande kroppsutsöndringar, liksom

 blodprov, utgör sådant som en patient

 rimligen måste tåla, medan undersökningar

 och provtagningar som innebär större

 operativa ingrepp, t.ex. ryggmärgsprov

 och vissa vävnadsprov, inte bör få

 utföras mot patientens vilja.

 Motsvarande synpunkter kan enligt min

 mening i stort anläggas på

 kroppsbesiktning med stöd av

 bestämmelserna i rättegångsbalken. Just

 de tidigare angivna ändamåls-, behovs-

 och proportionalitetsprinciperna innebär

 att större operativa ingrepp

 överhuvudtaget inte kan komma ifråga i

 samband med en kroppsbesiktning. Också

 andra mindre operativa ingrepp hindras i

 ett stort antal fall av nämnda principer.

 Jag anser emellertid, som jag redan har

 sagt, att dessa principer är

 otillräckliga som skydd för den enskilde,

 detta alldeles särskilt mot bakgrund av

 mitt förslag om att undersökningar och

 provtagningar skall få genomföras utan

 inskränkningar till vissa typer. Även om

 det i sista hand alltid är den läkare som

 utför kroppsbesiktningen, som avgör vilka

 ingrepp som skall få göras, bör den

 yttersta gränsen för vilka undersökningar

 och provtagningar som får göras inom

 ramen för kroppsbesiktningsinstitutet

 framgå av rättegångsbalken. En sådan

 begränsning bör enligt min mening knytas

 an till vad tidigare sagts om "men" i

 betydelsen framtida lidande i form av

 ohälsa eller skada. Kroppsbesiktning i

 form av undersökningar och provtagningar

 skall således enligt mitt förslag aldrig

 få utföras så att det finns risk för att

 den undersökte därigenom kan drabbas av

 framtida ohälsa eller skada. Detta

 utesluter alla större operativa ingrepp

 från området för kroppsbesiktning. Att en

 undersökning eller en provtagning kan

 medföra övergående obehag eller besvär

 och förorsaka kortvarig smärta är däremot

 något som inte i och för sig skall få

 hindra genomförandet. Vad gäller den

 våldsanvändning som får förekomma för att

 en beslutad kroppsbesiktning skall kunna

 verkställas finns regler i polislagen.

 Medicinering

 I promemorian föreslås att den misstänkte

 mot sin egen vilja skall kunna

 medicineras om det påtagligt underlättar

 möjligheterna att utföra en

 kroppsbesiktning och medicinska skäl inte

 föranleder annat. I promemorian sägs att

 det i dag förekommer medicinering i vissa

 fall och att det till skydd för den

 misstänkte och i klarläggande syfte bör

 regleras i rättegångsbalken under vilka

 förutsättningar medicinering skall få

 ske. Flera remissinstanser har påtalat

 att tvångsmedicinering går utöver vad som

 kan anses vara tillåtet med hänsyn till

 det kroppsliga integritetsskyddet i

 regeringsformen.

 Det är ett mycket allvarligt ingrepp i

 den kroppsliga integriteten att mot

 någons vilja utsätta honom för

 tvångsmedicinering. Det krävs därför

 mycket starka skäl för att i

 rättegångsbalken införa en möjlighet till

 tvångsmedicinering. Vid en sådan

 bedömning måste enligt min mening

 brottsbekämpande effektivitetshänsyn få

 träda tillbaka. Den allmänna

 inställningen i svensk rätt till

 tvångsmässiga ingrepp har länge varit

 återhållsam. Jag föreslår därför att det

 inte införs någon möjlighet till

 tvångsmässig medicinering i samband med

 en kroppsbesiktning enligt

 rättegångsbalken.

 Som framgår av promemorian förekommer

 det emellertid i dag att medicinering

 sker i vissa fall. Det kan vara

 nödvändigt för att en undersökning

 överhuvudtaget skall kunna genomföras.

 Några remissinstanser anser att det krävs

 lagstöd även för medicinering grundad på

 samtycke med hänsyn till att fråga är om

 en tvångsmedelsreglering. Det är

 naturligt att den som skall

 kroppsbesiktigas erbjuds medicinering om

 det är påkallat av medicinska skäl. Jag

 är emellertid på det föreliggande

 beredningsunderlaget inte beredd att i

 rättegångsbalken ge någon föreskrift om

 medicinering grundad på samtycke. Frågor

 om samtycke i samband med

 tvångsmedelsanvändning utreds av

 Polisrättsutredningen och jag vill

 avvakta utredningens resultat på denna

 punkt.

 2.4.4 Undersökningar av kvinnor och män

 Promemorians förslag: I promemorian

 föreslås att undersökning av väskor,

 paket och liknande, liksom

 blodprovstagning och andra mindre

 ingripande undersökningsåtgärder avseende

 kvinnor, skall kunna utföras av såväl män

 som kvinnor.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna

 lämnar förslaget i promemorian utan

 erinran. Några remissinstanser påtalar

 inkonsekvensen med att endast kvinnor har

 ett särskilt integritetsskydd.

 Skälen för mitt förslag:

 Kroppsbesiktning och kroppsvisitation får

 enligt gällande ordning utföras av läkare

 och legitimerade sjuksköterskor. Vilket

 kön dessa tillhör saknar betydelse.

 Utöver sådan sjukvårdspersonal föreskrivs

 att kroppsbesiktning och kroppsvisitation

 av kvinna i huvudsak endast får utföras

 och bevittnas av kvinna. Kroppsbesiktning

 och kroppsvisitation av män kan däremot

 utföras och bevittnas av såväl män som

 kvinnor. I promemorian föreslås en

 ändring av de regler som gäller för

 kroppsvisitation av kvinnor. Det föreslås

 att undersökning av väskor, paket och

 liknande, liksom blodprovstagning och

 andra mindre ingripande

 undersökningsåtgärder, skall kunna

 utföras av såväl kvinnor som män.

 Remissinstanserna har i allmänhet lämnat

 förslaget utan erinran. Några

 remissinstanser har dock kritiserat den

 olikhet i behandlingen av kvinnor och män

 som den gällande ordningen innebär genom

 att endast kvinnor tillförsäkras ett

 särskilt integritetsskydd.

 Enligt min mening finns det starka skäl

 som talar för att män bör ha samma

 integritetsskydd som kvinnor. Jag har,

 som jag redovisat i en av riksdagens

 frågestunder (se riksdagens protokoll

 1992/93:20 s. 3 f.), också uttalat mig i

 den riktningen. Under ärendets beredning

 har det emellertid kommit fram att en

 sådan ordning skulle medföra en mängd

 praktiska problem, fram för allt inom

 polisväsendet, men också inom

 kriminalvården och tullväsendet. Dessa

 praktiska problem som i första hand

 gäller arbetsförhållandena och

 rekryteringen inom polisen,

 kriminalvården och tullen måste man ta

 hänsyn till. Särskilt strävandena mot

 ökad jämställdhet mellan kvinnor och män

 i arbetslivet måste ges stor vikt. Här

 står man alltså inför en svår avvägning

 mellan två viktiga intressen. Det gäller

 att tillgodose en viktig princip om

 integritetsskydd. Å andra sidan måste man

 värna om verksamheter och personal med

 viktiga uppgifter inom rättsväsendet och

 inte försämra det som har uppnåtts i

 fråga om jämställdhet mellan könen inom

 dessa verksamheter. Jag är därför inte

 beredd att utan ytterligare

 beredningsunderlag förorda någon ändring

 av nuvarande regler i detta hänseende. De

 ytterligare överväganden som behövs kan

 göras inom ramen för Polisrättsutred-

 ningens arbete.

 I promemorian föreslås en smärre ändring

 av de regler som gäller för

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning av

 kvinnor. Det föreslås att undersökning av

 väskor, paket och liknande, liksom

 blodprovstagning och andra mindre

 ingripande undersökningsåtgärder, skall

 kunna utföras av såväl kvinnor som män.

 Det är fråga om undersökningar som till

 sin natur kan sägas vara

 integritetskränkande endast i mindre

 utsträckning. I vart fall kan

 integritetskränkningen inte sägas bli

 större bara därför att åtgärden utförs

 eller bevittnas av någon av motsatt kön.

 Redan enligt gällande ordning finns

 beträffande blodprovstagning ett sådant

 undantag. Det finns också i vissa lagar,

 exempelvis KvaL, regler som tillåter att

 män undersöker kvinnors väskor och

 liknande. Behovet av sådana

 undantagsregler kvarstår. En generell

 reglering i rättegångsbalken av

 undersökning av medhavda föremål, t.ex.

 väskor, är också nödvändig för att uppnå

 en enhetlig begreppsbildning. Innebörden

 bör vad gäller kroppsvisitation vara att

 alla föremål som någon har med sig skall

 få undersökas av såväl kvinnor som män.

 Allt som den som skall undersökas bär på

 sig omfattas däremot av huvudregeln. Det

 innebär alltså att väskor och andra

 föremål som en kvinna har med sig får

 undersökas även av män.

 Däremot är jag inte beredd att nu gå

 fram med promemorians förslag såvitt

 gäller kroppsbesiktning i denna del.

 2.4.5 Frågor om kvarhållande

 Promemorians förslag: I promemorian

 föreslås en regel om att den som inte är

 anhållen skall få hållas kvar för

 provtagning i högst sex timmar.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser

 har efterlyst ett förtydligande av

 promemorians förslag i denna del, samt i

 något fall också ifrågasatt om

 utformningen av regeln i promemorian

 verkligen ger stöd för ett

 frihetsberövande. Andra instanser har

 också påtalat att behovet av en regel om

 kvarhållande inte bara gäller vissa fall

 av kroppsbesiktning, utan även ibland vid

 kroppsvisitation och dessutom ibland då

 alkoholutandningsprov skall tas. I några

 fall har påpekats att sex timmar kan vara

 en för kort tid för att syftet med regeln

 skall kunna uppnås. I detta sammanhang

 har erinrats om utformningen i 23 kap. 9

 § RB av regeln om skyldigheten att stanna

 kvar för förhör. Några har också påpekat

 att det är oklart från vilken tidpunkt

 sextimmarsfristen skall beräknas.

 Skälen för mitt förslag: I de flesta

 fall när kroppsvisitation eller

 kroppsbesiktning skall genomföras torde

 det inte vara nödvändigt med ett

 kvarhållande under någon längre tid,

 utöver den tid själva undersökningen tar.

 I vissa fall kan dock förhållandena vara

 sådana att ytterligare tid krävs för att

 erforderliga åtgärder skall hinna att

 vidtas. I många fall torde andra regler,

 såsom de om anhållande och häktning då

 vara tillämpliga. I ett mindre antal fall

 kan det dock finnas ett behov av att en

 person stannar kvar för att en

 kroppsvisitation eller en

 kroppsbesiktning skall kunna genomföras,

 trots att vederbörande inte kan, eller

 bör, berövas friheten.

 I promemorian föreslås en regel som

 tillåter att någon som skall

 kroppsbesiktigas hålls kvar i sex timmar.

 Regeln föreslås dock inte få generell

 tillämplighet, utan föreslås gälla endast

 då provtagning skall genomföras inom

 ramen för en kroppsbesiktning.

 Remissinstanserna har i vissa fall ansett

 den föreslagna regeln vara för snäv och i

 några fall har också påpekats att sex

 timmar ibland är för kort tid.

 Bestämmelserna i 28 kap. 13 § RB och

 även i övrigt medicinska och etiska skäl

 gör att det ibland då en kroppsbesiktning

 skall genomföras kan krävas längre

 transporter, tillgång till särskild

 utrustning och särskilda läkare som gör

 att förfarandet drar ut på tiden. Även

 själva undersökningen kan ibland vara

 tidskrävande. Jag anser att det finns

 behov av en självständig regel om en

 skyldighet för den som skall undersökas

 att stanna kvar i bestämmelsen om kropps-

 besiktning, även om den undersökte många

 gånger kan hållas kvar med stöd av andra

 regler. Några skäl att begränsa

 skyldigheten till endast vissa former av

 kroppsbesiktningar finns enligt min

 mening inte. Jag anser att möjligheten

 skall stå öppen i alla de fall det finns

 ett beslut om kroppsbesiktning. I det

 till Lagrådet remitterade förslaget

 föreslog jag att en regel härom skulle

 utformas efter mönster från regeln i 23

 kap. 9 § RB om skyldigheten att stanna

 kvar för förhör. Jag uttalade i an-

 slutning till detta att det fanns

 anledning att påpeka att en regel

 utformad på ett sådant sätt inte grundar

 någon rätt att frihetsberöva den som

 skall undersökas. Bl.a. detta gjorde att

 jag kunde göra den bedömningen att regeln

 inte kom i konflikt med artikel 5 i den

 europeiska konventionen angående skydd

 för de mänskliga rättigheterna och de

 grundläggande friheterna. Jag erinrade i

 det remitterade förslaget också om att

 det ofta torde vara så att andra regler,

 exempelvis de om gripande och anhållande,

 kan tillåta frihetsberövanden i dessa

 fall.

 Lagrådet, som inte har något att invända

 mot förslaget i sak, förordar dock en

 annan utformning av regeln. Lagrådet

 uttalar att regeln bör ges en positiv

 formulering och inte som i

 remissförslaget utformas som en

 begränsning i en redan förutsatt

 befogenhet. Lagrådet framhåller också att

 bestämmelsen bör utformas så att det

 tydligare framgår att den misstänkte

 tvångsvis kan hållas kvar för

 kroppsbesiktning under den angivna tiden.

 Lagrådet framhåller vidare, i anslutning

 till mitt påpekande att den i

 lagrådsremissen föreslagna regeln inte

 grundar någon rätt att frihetsberöva den

 som skall undersökas, att bestämmelsen

 måste innebära att den misstänkte med

 tvång kan hållas kvar i och för

 kroppsbesiktningen. Det ligger enligt

 Lagrådets mening närmast till hands att

 språkligt beteckna den begränsning av den

 misstänktes rörelsefrihet som blir

 följden som ett frihetsberövande, om

 begränsningen inte är helt kortvarig. I

 två nyligen meddelade domar (DB 416 och

 417/1993) har Högsta domstolen också

 konstaterat att - de närbesläktade -

 bestämmelserna i 23 kap. 8 och 9 §§ RB om

 hämtning till förhör och kvarstannande

 för förhör "ger lagstöd för

 frihetsberövande". Lagrådet påpekar dock

 att betydelsen av denna rubricering som

 Högsta domstolen har gjort är begränsad

 och att slutsatsen att den misstänkte som

 skall kroppsbesiktigas skulle få placeras

 i arrestlokal inte kan dras. I de nämnda

 domarna har Högsta domstolen beträffande

 dem som är skyldiga att stanna kvar för

 förhör enligt 23 kap. 9 § RB uttalat att

 det i undantagsfall kan vara försvarligt

 att den som skall höras placeras i

 arrest. Lagrådet uttalar vidare att det

 är önsvärt att placeringsfrågan i båda de

 aktuella fallen, alltså av den som skall

 kroppsbesiktigas respektive av den som

 skall höras, lagregleras. I avvaktan på

 en sådan reglering anser Lagrådet att de

 principer som gäller för placeringen av

 den som kvarhålls för förhör bör

 tillämpas också i

 kroppsbesiktningsfallet. Lagrådet

 konstaterar också att övervägande skäl

 talar för att den föreslagna regeln inte

 kommer i konflikt med artikel 5 i den

 europeiska konventionen angående skydd

 för de mänskliga rättigheterna och de

 grundläggande friheterna oavsett hur man

 enligt svenskt betraktelsesätt vill

 karaktärisera frihetsinskränkningen.

 Jag instämmer i Lagrådets synpunkter i

 denna fråga. För egen del vill jag

 framhålla att europadomstolen i

 anslutning till tillämpningen av artikel

 5 i europakonventionen har givit

 begreppet "frihetsberövande" en viss

 kvalificerad betydelse. Den nu föreslagna

 regeln är inte avsedd att utgöra ett stöd

 för en sådan åtgärd i konventionens me-

 ning. (Angående innebörden av begreppet

 frihetsberövande, se Polisrätts-

 utredningens delbetänkande [SOU 1993:60]

 Polisens rättsliga befogenheter

 s. 69 ff.) Jag håller med om vad Lagrådet

 uttalar i anslutning till de två domarna

 från Högsta domstolen, bl.a. att ett

 kvarhållande även en kortare tid i

 språkligt hänseende är att beteckna som

 ett frihetsberövande. Den antydda

 oklarheten i terminologin bör dock inte

 skymma innebörden i mitt förslag,

 nämligen att det i samband med en

 kroppsbesiktning skall vara möjligt att

 under en kortare tid med användande av

 tvång hålla en misstänkt kvar för att

 åtgärden skall kunna genomföras.

 Några remissinstanser har påtalat att

 det också i samband med en

 kroppsvisitation kan finnas behov av en

 självständig regel om kvarhållande av den

 som skall undersökas. Promemorian

 innehåller inte något förslag härom. Jag

 anser att läget är något annorlunda i

 dessa fall. Visserligen kan tänkas fall

 där det finns behov av att ha en regel om

 att den som skall kroppsvisiteras kan

 hållas kvar en viss tid. Behovet av en

 sådan regel bedömer jag emellertid inte

 som särskilt stort. I dessa fall kan man

 i stället kräva att den avskildhet m.m.

 som krävs enligt 28 kap. 13 § RB, går att

 ordna i omedelbar anslutning till den

 plats där åtgärden aktualiseras. Jämfört

 med kroppsbesiktning kan kraven på

 avskildhet för att genomföra en

 kroppsvisitation inte heller sättas lika

 höga. Vid en kroppsvisitation krävs inte

 heller deltagande eller närvaro av läkare

 eller motsvarande eller normalt tillgång

 till särskild utrustning. Sammantaget kan

 behovet av en regel om kvarhållande av

 den som skall kroppsvisiteras enligt min

 mening inte sägas vara av det slaget att

 det med hänsyn till motstående

 integritetshänsyn motiverar en särskild

 regel därom.

 Vad gäller frågan om kvarhållande av den

 som skall lämna ett

 alkoholutandningsprov, torde en sådan

 möjlighet följa av den av mig föreslagna

 regeln i 28 kap. 12 § tredje stycket RB.

 I enlighet med den av mig föreslagna

 definitionen av kroppsbesiktning, utgör

 ett tagande av alkoholutandningsprov

 kroppsbesiktning. Någon särskild regel i

 lagen (1976:1090) om

 alkoholutandningsprov behövs därför inte.

 I brist på sådan särskild reglering

 gäller den allmänna regleringen i

 rättegångsbalken (se 28 kap. 15 § RB).

 2.4.6 Undersökning av icke misstänkta

 personer

 Promemorians bedömning: Överensstämmer

 med min bedömning.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser

 har påtalat det otillfredsställande med

 den nuvarande ordningen beträffande

 undersökningar som utgör kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning av andra än

 misstänkta.

 Skälen för min bedömning: Av 28 kap. 11

 § andra stycket RB framgår att

 kroppsvisitation får ske beträffande

 icke-misstänkta personer under en viss,

 tämligen snäv, förutsättning; nämligen om

 synnerlig anledning förekommer att

 visitationen kommer att ge positivt

 resultat. Kroppsbesiktning får

 överhuvudtaget inte ske beträffande annan

 än den som är misstänkt. I promemorian

 föreslås ingen ändring av denna ordning.

 Några remissinstanser framhåller att det

 ibland finns behov av att använda

 kroppsliga tvångsmedel beträffande andra

 än den misstänkte i större utsträckning

 än vad som tillåts i dag. Det kan

 exempelvis gälla olika undersökningar på

 en målsägande i samband med vålds- eller

 sexualbrott.

 När det gäller frågan om påtvingade

 kroppsliga ingrepp beträffande målsägande

 sades uttryckligen i förarbetena till

 rättegångsbalken (NJA II 1943 s. 373) att

 det inte var lämpligt att stadga någon

 skyldighet för målsäganden att underkasta

 sig kroppsbesiktning. Detsamma torde

 gälla andra icke-misstänkta. Även om det

 i vissa fall finns ett befogat intresse

 från brottsutredande utgångspunkter att

 möjlighet ges till att tvångsmässigt

 underkasta målsägande och kanske även

 andra kroppsundersökningar av skilda

 slag, finns det enligt min mening inte

 tillräckliga skäl att nu frångå vad som

 uttalades vid tillkomsten av

 rättegångsbalken. Jag föreslår därför

 inga ändringar av reglerna i detta

 hänseende.

 2.4.7 Regleringen inom kriminalvården

 m.m.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 sak med mitt förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget har i

 huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan

 erinran. Från Kriminalvårdsstyrelsen

 påtalas behovet av att utöka

 möjligheterna till att i vissa sammanhang

 genomföra kroppsvisitationer.

 Skälen för mitt förslag: Enligt nu

 gällande bestämmelser i KvaL och i

 behandlingslagen finns möjlighet att

 under vissa förutsättningar genomföra

 kroppsbesiktning i samband med intagning

 eller på redan intagna. Det saknas

 emellertid regler om hur sådana

 kroppsbesiktningar närmare skall

 genomföras. Genom mina nu framlagda

 förslag till definition av begreppet

 kroppsbesiktning vinner man till vissa

 delar klarhet härvidlag, eftersom

 definitionen i rättegångsbalken gäller

 även annan lagstiftning, exempelvis KvaL

 och behandlingslagen. Det finns dock ett

 behov av att i dessa båda lagar uttryck-

 ligen reglera frågan om möjligheten att

 hålla en intagen avskild under den tid

 kroppsbesiktningen verkställs. Det kan

 vara frågan om förhållandevis långa

 tidsrymder, exempelvis vid genomförandet

 av ett avföringsprov och ibland även vid

 urinprov. För att sådana kroppsbesikt-

 ningar skall kunna uppfylla kraven på

 effektivitet är det av största vikt att

 den som skall kontrolleras kan hållas

 avskild från övriga intagna och andra.

 Jag föreslår således att det i de båda

 lagarna uttryckligen anges, att en

 intagen får hållas avskild under den tid

 ett beslut om kroppsbesiktning

 verkställs. Vad gäller behandlingslagen

 föreslås i promemorian att regeln

 placeras i 2 a §. Jag har emellertid valt

 att placera regeln i 2 b §, eftersom

 denna paragraf även i övrigt reglerar

 frågor om verkställighet.

 Från någon remissinstans har

 efterfrågats en utvidgning av möjlig-

 heterna att kroppsvisitera personer

 intagna på anstalt. I promemorian har

 denna fråga inte behandlats och jag

 finner inte anledning att nu föreslå

 några ändringar vad gäller detta.

 2.4.8 Tullens möjligheter att ta

 urinprov

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna

 tillstyrker i huvudsak förslaget eller

 lämnar det utan erinran. Några

 remissinstanser avstyrker förslaget.

 Motivet härför är huvudsakligen att

 frivillighet inte kan berättiga en

 användning av tvångsmedel. Någon

 remissinstans påtalar vikten av att

 regleringen utformas så att det tydligt

 framgår att det är frågan om ett

 förfarande som bygger på frivillighet.

 Skälen för mitt förslag: För närvarande

 har tullen möjlighet att enligt

 varusmugglingslagen under vissa

 förutsättningar genomföra kroppsvisita-

 tion och ytlig kroppsbesiktning. Tullen

 saknar däremot möjligheter att i dessa

 sammanhang genomföra kroppsbesiktningar

 som går utöver vad som avses med ytlig

 kroppsbesiktning (se avsnitt 2.2.4). I

 stort sett all provtagning faller utanför

 begreppet ytlig kroppsbesiktning. I

 promemorian beskrivs erfarenheterna från

 andra länder av s.k. urintestapparater.

 Urintestapparaterna fungerar så att

 urinprovet placeras i apparaten, som ger

 utslag efter 90 sekunder. Ett negativt

 utslag visar att personen inte har

 narkotika i kroppen, medan ett positivt

 utslag visar att personen endera har

 narkotika förvarad i kroppen eller

 nyligen har använt narkotika. För att få

 besked om det positiva utslaget har

 berott på missbruk eller inte måste man

 ta ett nytt prov inom några timmar. Visar

 det nya utslaget ett högre eller ett lika

 högt värde som det föregående utslaget,

 har personen narkotika förvarad i

 kroppen. För en missbrukare sjunker

 värdet efter några timmar. Enligt min

 uppfattning kan man alltså förhållandevis

 rationellt och snabbt med

 urintestapparaternas hjälp få ett besked

 om någon har narkotika förvarad i kroppen

 eller inte. Metoden är inte helt säker,

 men ändå så pass bra att man på goda

 grunder kan göra den bedömningen att

 metoden skulle vara ett värdefullt

 tillskott till tullens möjligheter att

 bekämpa narkotikasmugglingen (se ang.

 tillförlitligheten SOU 1991:45 s.

 270-273). Urintestapparater kan med stöd

 av de regler om kroppsbesiktning som

 finns i rättegångsbalken och inom

 kriminalvårdslagstiftningen användas i

 den brottsutredande verksamheten. Tullen

 har däremot ingen möjlighet att med stöd

 av varusmugglingslagen använda

 urintestapparaterna, eftersom den lagen

 inte tillåter att urinprov tas. Lagen

 tillåter som jag redan har påpekat endast

 ytlig kroppsbesiktning. Tagande av

 urinprov är att betrakta som

 kroppsbesiktning i enlighet med den

 definition av detta begrepp som jag

 tidigare har redovisat (avsnitt 2.4.3). I

 promemorian har föreslagits att tullen

 skall få möjlighet att med stöd av

 varusmugglingslagen ta urinprov.

 Förfarandet föreslås förutsätta

 frivillighet. Flera remissinstanser

 redovisar invändningar mot förslaget.

 Bl.a. anförs att det av principiella skäl

 inte bör införas en tvångsmedelsregel som

 bygger på frivillighet. Det påpekas också

 att den föreslagna utformningen gör att

 frivilligheten endast är formell,

 eftersom en "vägran" enligt promemorian

 skall kunna få en viss presumtionsverkan,

 dvs. om en person inte medverkar till att

 ett urinprov får tas kan detta i sig

 anses utgöra skäl för misstanke om

 narkotikasmuggling. Slutligen påtalas

 också att promemorians förslag innebär

 att urinprov kan tas redan vid en mycket

 låg grad av misstankar, vilket ökar

 risken för att helt oskyldiga personer

 kan komma att utsättas för

 urinprovstagning.

 Enligt min mening krävs det att tullen

 ges rationella möjligheter att upptäcka

 smugglingsförsök för att man kraftfullt

 skall kunna motverka

 narkotikasmugglingen. Som tidigare nämnts

 är det inte ovanligt att smuggling av

 narkotika sker av s.k. sväljare. Ett sätt

 att upptäcka sådana personer är att

 analysera urinprov. Effektivitetsskäl

 talar således för att tullen skall ges

 möjligheten att ta urinprov i dessa sam-

 manhang för att kunna göra en första

 sållning av misstänkta smugglare. Visar

 ett test positivt utslag träder de

 vanliga tvångsmedelsreglerna in, dvs.

 ledningen av förundersökningen tas

 vanligtvis över av åklagaren enligt

 bestämmelserna i 13 § varusmugg-

 lingslagen. Vägrar den anmodade att

 medverka, får i stället prövas om

 förutsättningarna är uppfyllda för att

 använda andra tvångsmedel såsom gripande,

 anhållande eller beslut om

 kroppsbesiktning. Denna prövning ankommer

 också på åklagare att göra.

 Integritetsfrågorna gör sig dock starkt

 påminda, särskilt som det med nuvarande

 ordning inte krävs särskilt hög grad av

 misstanke för att tvångsåtgärderna

 kroppsvisitation och ytlig krop-

 psbesiktning skall kunna komma ifråga.

 Vid den avvägning som måste göras har jag

 likväl stannat för att föreslå att tullen

 skall ges möjlighet att genomföra

 urinprovskontroll i sållningssyfte. För

 att regeln överhuvudtaget skall få någon

 självständig betydelse bör urinprov kunna

 tas under de förutsättningar som i dag

 gäller för genomförande av

 kroppsvisitation och ytlig

 kroppsbesiktning, nämligen att det finns

 anledning anta att någon har på sig

 smuggelgods. Om man skulle kräva

 strängare förutsättningar - exempelvis

 att vederbörande är skäligen misstänkt -

 skulle en sådan reglering vid sidan av

 rättegångsbalkens regler inte få någon

 större självständig betydelse.

 I det till Lagrådet remitterade

 förslaget betonade jag att bestämmelserna

 bör utformas så att det otvetydigt

 framgår att det är fråga om ett

 förfarande som förutsätter medverkan av

 den som skall undersökas och att tullen

 inte skall kunna genomdriva en under-

 sökning med tvång. Jag framhöll vidare

 att tullen inte bör ha möjlighet att

 hålla kvar den som vägrar att medverka,

 bl.a. med hänsyn till den relativt låga

 grad av misstanke som föreslås vara

 tillräcklig för att urinprovstagning

 skall kunna ske.

 Lagrådet har i princip inte haft något

 att invända mot att det införs en rätt

 för tullen att ta urinprov som bygger på

 frivillig medverkan från den anmodades

 sida. Lagrådet framhåller dock att man

 bör vara försiktig när det gäller att dra

 slutsatser av att en person vägrar

 medverka till urinprovstagning och att en

 vägran knappast kan få någon nämnvärd

 presumtionsverkan. Lagrådet har vidare

 haft synpunkter på utformningen av regeln

 om urinprovstagning, bl.a. innebärande

 att det remitterade förslaget inte

 tillräckligt klart ger uttryck för den

 frivillighet som avses.

 Jag ansluter mig till Lagrådets

 synpunkter i denna del. Regeln bör därför

 utformas i enlighet med Lagrådets

 förslag. Detta innebär att tullen ges en

 möjlighet att ta urinprov i

 sållningssyfte vid en relativt låg grad

 av misstankar. Förfarandet bör vara

 frivilligt så till vida att ingen skall

 kunna hållas kvar mot sin vilja för att

 lämna urinprov.

 Den nya regleringen bör så snart den har

 varit i kraft en tid bli föremål för en

 utvärdering.

 2.4.9 Lagändringar i övrigt

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt förslag, med undantag av att det i

 promemorian inte föreslås någon ändring

 av 27 kap. 4 § RB.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser

 förordar att hänvisningar görs till

 rättegångsbalken i samtliga de fall

 begreppen kroppsvisitation respektive

 kroppsbesiktning förekommer i andra

 författningar. En remissinstans påtalar

 behov av en följdändring i 27 kap. 4 §

 RB. En annan remissinstans anser att

 promemorians förslag till ändring i 63 §

 tullagen är onödig.

 Skälen för mitt förslag: De föreslagna

 ändringarna i 28 kap. 11 och 12 §§ RB

 aktualiserar också frågan om ändringar i

 annan lagstiftning där begreppen

 kroppsvisitation respektive krop-

 psbesiktning förekommer. Rent allmänt

 anser jag det vara av stort värde att

 åstadkomma en enhetlighet vad gäller

 begreppsbildningen. Detta är i själva

 verket en av utgångspunkterna i detta

 lagstiftningsärende. Med de av mig

 föreslagna definitionerna av

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 åstadkommer man också - jämfört med i dag

 - en avsevärt högre grad av

 överensstämmelse och konsekvens i

 begreppsbildningen.

 Den lagstiftning där begreppen

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 förekommer har redovisats i promemorian.

 Där diskuteras i vilken utsträckning

 ändringar bör ske i dessa olika lagar.

 Slutsatsen i promemorian är att ändringar

 endast bör göras i de lagar där de före-

 slagna ändringarna i rättegångsbalken gör

 det absolut nödvändigt. Några

 remissinstanser har förordat att

 ändringar görs i betydligt större

 utsträckning. Som ett alternativ till

 promemorians förslag har framförts att

 hänvisningar till rättegångsbalken bör

 göras i all annan lagstiftning där

 begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning förekommer.

 Av skäl som jag skall redovisa i det

 följande ansluter jag mig till

 promemorians förslag. Rent allmänt vill

 jag säga att syftena med tvångs-

 medelsregleringen inte alltid är desamma

 i den övriga lagstiftning där begreppen

 förekommer. Den övriga lagstiftningen

 spänner dessutom över ett brett område.

 De skilda lagarna har också tillkommit

 vid vitt skilda tidpunkter och uppvisar

 inbördes inte obetydliga skillnader vad

 gäller lagstiftningstekniken. Allt detta

 bidrar till att en viss försiktighet bör

 iakttagas beträffande ändringar i de

 olika lagarna. Som jag redan har påpekat

 intar rättegångsbalken en ställning av

 baslag även utan uttryckliga hänvisningar

 i annan lagstiftning, vilket också är

 känt av dem som tillämpar regler om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Även detta bidrar enligt min mening till

 att det rent generellt inte behövs några

 hänvisningar till rättegångsbalken. Jag

 föreslår i stället att ändringar i annan

 lagstiftning endast skall göras i de fall

 där det är nödvändigt. I övrigt bör

 lagändringar undvikas. Med detta

 ställningstagande som utgångspunkt skall

 jag nu redovisa i vilka lagar ändring bör

 göras och i vilka lagar ändringar inte är

 nödvändiga.

 Kroppsvisitation

 Beträffande kroppsvisitation kan

 konstateras att avsikten med den av mig

 föreslagna regleringen i 28 kap. 11 § RB

 är att klargöra vilka åtgärder som ryms

 inom begreppet kroppsvisitation och som

 således får vidtas med stöd av

 bestämmelsen. Den föreslagna definitionen

 innefattar inte bara undersökning av

 någons kläder, utan också undersökning av

 föremål i övrigt som någon har med sig.

 Det föreslås därvid inte ha någon

 betydelse om det medhavda föremålet är

 låst, stängt utan att vara låst, eller

 öppet. Beträffande lagregler där

 begreppet kroppsvisitation förekommer

 utan att det därjämte finns särskilda

 regler om att väskor och dylikt får

 undersökas uppkommer frågan om man här

 skall hänvisa till rättegångsbalken för

 att markera att rättegångsbalken intar

 ställningen av baslag beträffande

 tvångsmedelsbegreppen.

 I viss lagstiftning finns redan sådan

 direkt hänvisning till rättegångsbalken.

 Sådan finns i 17 § lagen (1964:167) med

 särskilda bestämmelser om unga

 lagöverträdare och 19 § lagen (1991:572)

 om särskild kontroll av vissa

 utlänningar. I dessa fall finns därför

 inte något behov av lagändring i nu

 aktuellt hänseende.

 I annan lagstiftning finns regler om

 kroppsvisitation som också saknar

 kompletterande bestämmelser om un-

 dersökning av väskor m.m., men där direkt

 hänvisning till rättegångsbalken saknas.

 Jag syftar då på 52 a § KvaL, 2 §

 behandlingslagen, 7 och 8 §§ lagen

 (1979:1088) om gränsövervakningen i krig

 m.m., 19 § varusmugglingslagen, 32 § LVM,

 46 § smittskyddslagen, 17 § LVU, 2 kap.

 7 § lagen (1992:1602) om valuta- och

 kreditreglering och 23 § lagen

 (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. I

 dessa fall finns det givetvis goda skäl

 att ifrågasätta om inte bestämmelserna

 borde förses med en uttrycklig hänvisning

 till rättegångsbalkens regler om

 kroppsvisitation. Någon sådan hänvisning

 är emellertid inte nödvändig och bör

 därför i enlighet med vad jag nyss har

 sagt inte göras.

 I vissa lagar kompletteras

 bestämmelserna om kroppsvisitation med

 bestämmelser som uttryckligen tillåter

 undersökning av väskor och annan medförd

 egendom eller egendom i övrigt. De skilda

 lagreglerna kan uppvisa vissa inbördes

 skillnader. De lagregler som åsyftas är

 3 § lagen (1970:926) om särskild kontroll

 på flygplats, 5 § lagen (1981:1064) om

 säkerhetskontroll vid

 domstolsförhandling, 3 § lagen (1985:12)

 om kontroll av berusningsmedel på

 sjukhus, 45 § lagen (1986:644) om dis-

 ciplinförseelser för krigsmän, m.m., 74 §

 tullagen, 5 § lagen (1988:144) om

 säkerhetskontroll vid sammanträde med

 riksdagens kammare och utskott och 5 kap.

 2 § utlänningslagen (1989:529).

 Undersökningsrätten beträffande väskor

 m.m. i dessa regler skulle kunna sägas

 bli överflödig, när den föreslagna

 definitionen kommer att flyta in i

 rättegångsbalken. I de nu nämnda reglerna

 är emellertid undersökningsrätten i några

 fall vidare än som följer av den

 föreslagna definitionen och i andra fall

 är den preciserad på ett visst speciellt

 sätt. Det kan vara frågan om en rätt att

 undersöka egendom som sänts till någon,

 skåp som disponeras av någon m.m. Av

 detta skäl bör dessa regler bibehållas

 oförändrade.

 Lagrådet har efterlyst en längre gående

 strävan efter enhetlighet och ifrågasatt

 om inte begreppet kroppsvisitation utan

 några tillägg kan användas också i

 samtliga de lagar i vilka bestämmelserna

 om kroppsvisitation nu kompletteras med

 bestämmelser som uttryckligen tillåter

 undersökning av väskor och annan medförd

 egendom eller egendom i övrigt.

 Jag kan instämma i Lagrådets synpunkt

 att värdet av en enhetlig reglering i sig

 kan vara stort. Av de skäl som jag redan

 har redovisat är jag emellertid för

 närvarande inte beredd att föreslå några

 ändringar i de nyss nämnda

 bestämmelserna. Det fordrar nämligen

 överväganden av andra slag än vad som har

 gjorts i detta ärende. På sikt bör man

 givetvis verka för att fullfölja

 strävandena efter enhetlighet på området.

 I vissa andra lagar finns regler där den

 kompletterande undersökningsrätten helt

 motsvarar den av mig föreslagna

 definitionen i rättegångsbalken. Det

 gäller 29 § KvaL, 19 § polislagen, 10-12

 §§ lagen (1990:217) om skydd för

 samhällsviktiga anläggningar m.m. och

 även 63 § tullagen. I dessa lagar kommer

 alltså en komplettering med en rätt att

 undersöka väskor m.m. att bli helt

 överflödig, eftersom en sådan

 undersökningsrätt ju faller under

 definitionen av kroppsvisitation. Dessa

 lagar bör därför ändras.

 Kroppsbesiktning

 Beträffande kroppsbesiktning kan

 konstateras att avsikten med den av mig

 föreslagna definitionen av

 kroppsbesiktning i rättegångsbalken är

 att klargöra vilka åtgärder som får

 företas med stöd av en bestämmelse om

 kroppsbesiktning. Det är alltså inte

 fråga om att utvidga tilllämp-

 ningsområdet. Fråga är i vilken

 utsträckning justeringar i sådan annan

 lagstiftning, som innehåller bestämmelser

 om kroppsbesiktning, behöver göras för

 att markera att bestämmelsernas innebörd

 skall vara densamma som i

 rättegångsbalken.

 När det gäller sådana lagar som

 innehåller särskilda bestämmelser om

 ytlig kroppsbesiktning är det knappast

 nödvändigt att ändra dessa, eftersom den

 föreslagna bestämmelsen om kroppsbesiktn-

 ing i rättegångsbalken inte alls påverkar

 bestämmelserna om ytlig kroppsbesiktning.

 Det finns inga sakliga skäl att nu

 utvidga möjligheterna till

 kroppsbesiktning i de fall där det endast

 tillåts ytlig sådan. Den av mig

 föreslagna bestämmelsen i

 rättegångsbalken innebär endast att det

 direkt av lagtexten framgår att det finns

 olika former av kroppsbesiktning. Som jag

 tidigare framhållit (avsnitt 2.4.1) är

 det inget som hindrar att begreppet ytlig

 kroppsbesiktning används i annan

 lagstiftning, trots att jag inte har

 föreslagit någon enhetlig definition av

 detta begrepp. Ytlig kroppsbesiktning är

 alltså endast en av flera former av

 undersökningar som ryms under begreppet

 kroppsbesiktning. Anser man det i vissa

 fall vara tillräckligt med regler om

 mindre ingripande åtgärder skall man

 givetvis låta sig nöjas med det. Jag

 föreslår därför inga ändringar i dessa

 lagar. Jag anser, av skäl som jag

 tidigare har redovisat, det inte heller

 vara nödvändigt med någon hänvisning till

 rättegångsbalken, där det för övrigt inte

 heller föreslås någon enhetlig definition

 av begreppet ytlig kroppsbesiktning. De

 lagar där det sålunda inte behövs någon

 ändring i detta hänseende är 29 § KvaL,

 3 § lagen (1985:12) om kontroll av

 berusningsmedel på sjukhus, 19 § varu-

 smugglingslagen, 32 § LVM, 46 §

 smittskyddslagen (1988:1472), 17 § LVU,

 13 § lagen (1990:749) om valutareglering

 och 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård.

 I vissa andra lagar som innehåller

 särskilda bestämmelser om kropps-

 besiktning finns redan en direkt

 hänvisning till rättegångsbalkens

 bestämmelser om kroppsbesiktning. Därför

 behöver inte någon ändring nu göras i

 dessa lagar. De lagar som innehåller

 sådana direkta hänvisningar är 10 §

 polislagen, 2 § lagen (1988:1473) om

 undersökning beträffande HIV-smitta i

 brottmål och 19 § lagen (1991:572) om

 särskild kontroll av vissa utlänningar.

 Slutligen finns i ett antal lagar

 bestämmelser om kroppsbesiktning som

 saknar en direkt hänvisning till

 rättegångsbalken. Dessa bestämmelser är

 52 b § KvaL, 2 a § behandlingslagen och

 7-8 §§ lagen (1979:1088) om

 gränsövervakningen i krig, m.m. Av skäl

 som jag redan har redovisat föreslår jag

 att det i dessa lagar inte görs några

 hänvisningar till rättegångsbalken.

 Angående 27 kap. 4 § RB

 I 27 kap. 4 § RB stadgas att den som

 verkställer häktning, husrannsakan eller

 kroppsvisitation får lägga beslag på de

 föremål som då påträffas. Av regeln

 framgår alltså inte att föremål

 påträffade genom kroppsbesiktning får tas

 i beslag. Som jag tidigare har sagt

 (avsnitt 2.1) förekommer det att man

 påträffar narkotika vid kroppsbesikt-

 ningar. I promemorian har inte

 föreslagits att några ändringar i 27 kap.

 4 § RB görs. En remissinstans har dock

 anmärkt att ett sådant tillägg bör göras,

 så att det där framgår att även föremål

 åtkomna genom kroppsbesiktning skall

 kunna tas i beslag. Narkotika som

 påträffats vid en kroppsbesiktning kan

 givetvis tas i beslag med stöd av andra

 regler. Även om så kan ske, bör det

 enligt min mening av 27 kap. 4 § RB för

 tydlighetens skull framgå att beslag kan

 ske av föremål som påträffats vid en

 kroppsbesiktning.

 2.4.10 Kroppsvisitation för att söka

 efter klotterutrustning m.m.

 Promemorians bedömning: Promemorians

 bedömning överensstämmer med min.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna

 delar i huvudsak promemorians bedömning.

 Skälen för min bedömning: För att komma

 till rätta med vandalisering i form av

 klotter och liknande skadegörelse

 föreslog regeringen i en proposition

 (prop. 1987/88:143) om ändring i brotts-

 balken m.m. en bestämmelse om förverkande

 av föremål som kan användas som

 hjälpmedel vid bl.a. skadegörelse. Vidare

 föreslogs en regel om kroppsvisitation i

 polislagen, enligt vilken polisen under

 vissa förutsättningar skulle ges rätt att

 söka efter sådana föremål.

 Riksdagens beslut i ärendet (bet.

 1988/89:JuU13, rskr. 1988/89:145) innebar

 bifall till propositionens förslag om en

 förverkanderegel, medan förslaget om

 kroppsvisitation genom ändring i

 polislagen avslogs med hänvisning till

 det starka skydd som bör finnas för den

 kroppsliga integriteten. Utskottet

 uttalade emellertid att det inte var

 övertygat om att möjligheterna var

 uttömda att åstadkomma en lagstiftning

 som å ena sidan erbjuder effektiva medel

 att ta hand om sprayburkar och annan

 utrustning för klotter och som å andra

 sidan inte skulle innebära en alltför

 långtgående kränkning av den kroppsliga

 integriteten.

 I promemorian behandlas reglerna om

 kroppsvisitation i olika lagar mot

 bakgrund av bl.a. klotterproblematiken.

 Där konstateras sammanfattningsvis att

 det inte är realistiskt eller

 ändamålenligt med en särlösning

 beträffande kroppsvisitation för just

 klotterutrustning och liknande. I

 promemorian sägs därför att det är

 tveksamt om man bör gå vidare med

 ärendet. I det stora hela delas denna

 uppfattning av de remissinstanser som har

 yttrat sig i denna del. Jag gör samma

 bedömning. Jag föreslår därför inte någon

 särskild lagstiftning i dessa hänseenden.

 Jag kan också tillägga att de förslag jag

 här tidigare har fört fram som berör det

 juridiska begreppet kroppsvisitation

 givetvis är tillämpliga även vid

 eftersökande av klotterutrustning och

 liknande.

 3 Åklagarbeslut om inskränkningar av den

 häktades kontakter med omvärlden

 3.1 Bakgrund

 Frågan om behandlingen av personer som

 har dömts till fängelse är en viktig

 fråga inom kriminalpolitiken sedan en

 lång tid tillbaka. Behandlingen av

 häktade och anhållna har däremot inte

 tilldragit sig samma intresse.

 Visserligen reviderades lagstiftningen i

 samband med 1974 års kriminalvårdsreform,

 men den innebar inte att behandlingen i

 häkte förändrades i så stor utsträckning

 som var fallet när det gäller

 behandlingen i fängelse. Vad detta beror

 på är inte så svårt att förstå.

 Anhållande och häktning är

 straffprocessuella tvångsmedel och syftet

 med frihetsberövandet är i första hand

 att säkerställa förundersökningen och

 rättegången. Frihetsberövandet är således

 egentligen inte det primära utan en

 effekt av intresset att genomföra ett

 rättsligt förfarande. I skilda

 sammanhang, bl.a. i anslutning till

 svenska internationella åtaganden, har

 emellertid behandlingen av häktade och

 anhållna uppmärksammats. Detta har varit

 utgångspunkten för det uppdrag dåvarande

 justitieministern (Laila Freivalds) den

 24 september 1990 gav f.d.

 justitieombudsmannen Anders Wigelius och

 som han redovisar i rapporten (Ds 1992:8)

 Häktades gemensamhet och kontakter med

 omvärlden.

 I rapporten konstateras att de svenska

 reglerna för behandlingen av häktade i

 stort sett är väl avvägda med hänsyn till

 de olika intressen som gör sig gällande.

 Enligt Wigelius är det häkteslokalerna

 som utgör det största hindret för en ökad

 gemensamhet och vidgad kontakt med

 omvärlden. Han framhåller emellertid att

 andelen häktade med inskränkningar av

 sina kontakter med omgivningen har en

 avgörande betydelse för vilken verksamhet

 som kan bedrivas vid ett häkte. Ju större

 denna andel är desto mer tid måste

 personalen avsätta för att öppna och

 stänga dörrar för toalettbesök och

 liknande samt föra de häktade till

 promenadgård och till polisförhör m.m. I

 Sverige är förhållandevis många häktade

 underkastade inskränkningar i sina kon-

 takter med omgivningen. Detta medför

 också att häktade utan sådana

 inskränkningar och andra intagna på

 häktet blir isolerade i större

 utsträckning än vad som är nödvändigt för

 deras del, beroende på att personalen

 inte har tid för dem. Kan andelen häktade

 med inskränkningar minskas skulle, enligt

 rapporten, personalen i större utsträck-

 ning kunna ägna tid åt att aktivera de

 intagna och skapa kontakter för dem med

 omvärlden.

 I rapporten redovisas två undersökningar

 som har utförts av Riksåklagaren och

 Kriminalvårdsstyrelsen. Enligt rapporten

 är det inte möjligt att med utgångspunkt

 från dessa enkäter dra några säkra slut-

 satser om hur motiverade inskränkningarna

 i detalj har varit eller om eventuella

 variationer i restriktionsnivån mellan

 olika åklagare eller olika

 åklagardistrikt.

 I rapporten konstateras att länderna i

 Europa har starkt varierande regler för

 behandlingen av häktade. I rapporten

 påpekas att det i de flesta europeiska

 länder är domstol som beslutar om den

 häktade skall få hållas isolerad.

 Intresset av att närma det svenska

 rättssystemet till vad som gäller i

 jämförbara länder, bl.a. när det gäller

 rätten till domstolsprövning av vissa

 myndighetsbeslut, talar enligt rapporten,

 för att beslut om inskränkningar för de

 intagna vad gäller kontakter med

 omgivningen under häktningstiden på grund

 av kollusionsfara bör fattas av domstol i

 samband med beslut om häktning.

 Enligt rapporten uppfyller Sverige sina

 internationella förpliktelser när det

 gäller häktades möjligheter till

 gemensamhet och kontakter med omvärlden.

 I det sammanhanget bör det nämnas att

 Europarådets kommitté till förhindrande

 av tortyr och omänsklig eller förnedrande

 behandling eller bestraffning besökte

 Sverige i maj 1991. Kommittén besökte då

 bl.a. Kronobergshäktet och

 riksanstalterna Kumla och Hinseberg.

 Efter besöket avgav kommittén en rapport.

 En av de frågor som behandlas i rapporten

 gäller beslut om restriktioner för

 häktade. Kommittén rekommenderar bl.a.

 att restriktioner bör begränsas till ett

 minimum. De bör också enligt kommittén

 regelbundet omprövas och de bör kunna bli

 föremål för överklagande till en obe-

 roende instans.

 3.2 Gällande ordning

 Regler om behandlingen av häktade finns i

 behandlingslagen och

 behandlingsförordningen (1976:376).

 Bestämmelserna om häktade har enligt 17 §

 behandlingslagen motsvarande tillämpning

 på bl.a. den som har anhållits eller

 gripits på grund av misstanke om brott.

 Enligt uttalanden i prop. 1975/76:90 ger

 bestämmelserna i behandlingslagen och

 behandlingsförordningen uttryck för

 strävanden att på olika sätt underlätta

 situationen för de personer som har

 berövats friheten. De överväganden som

 ligger till grund för häktning och andra

 jämförliga frihetsberövanden leder

 emellertid till att betydande

 inskränkningar ibland måste göras i det

 intagnas möjligheter att ha kontakter med

 omgivningen. I detta avseende kan alltså

 de intagnas intressen vara uppenbart

 oförenliga med de intressen som åklagaren

 företräder. Bestämmelserna syftar till

 att lösa denna intressemotsättning i en

 anda som är positiv för de intagna.

 Av 1 § behandlingslagen framgår bl.a.

 att den som är häktad inte får

 underkastas mera omfattande

 inskränkningar i sin frihet än som

 påkallas av ändamålet med häktningen samt

 ordning och säkerhet. En häktad skall

 vidare behandlas så att skadliga följder

 av frihetsberövandet motverkas.

 Den myndighet (häkte, polismyndighet

 eller rättspsykiatrisk klinik) som svarar

 för förvaringslokalen avgör frågor

 angående behandlingen av den intagne,

 t.ex. frågor om kontakter med anhöriga

 och gemensamhet med övriga intagna. Av 16

 § behandlingsförordningen framgår bl.a.

 att dessa myndigheters beslutanderätt kan

 begränsas genom läkares anvisningar eller

 åklagares beslut. Enligt 16 §

 behandlingslagen är det åklagare eller

 förundersökningsledare som avgör om den

 intagne skall få vistas tillsammans med

 andra, ta emot brev eller besök, tala i

 telefon, läsa tidningar eller om andra

 inskränkningar skall gälla för den

 intagnes kontakter med omgivningen. Dessa

 avgöranden görs mot bakgrund av risken

 för kollusionsfara (se 16 §

 behandlingslagen). Enligt uttalanden i

 förarbetena till behandlingslagen skall

 åklagaren vid sin prövning av om

 inskränkningar skall åläggas den intagne

 vad gäller hans kontakter med omgivningen

 i princip utgå ifrån om domstolen i sitt

 häktningsbeslut har funnit att det

 föreligger kollusionsfara. Det kan dock

 inträffa att det under brottsutredningens

 gång framkommer nya omständigheter som

 gör att en åklagare har anledning att

 fatta beslut om inskränkningar, trots att

 domstolen i sitt häktningsbeslut inte

 funnit att kollusionsfara föreligger

 (prop. 1975/76:90 s. 54, jfr JO:s

 ämbetsberättelse 1978/79 s. 40 och RÅ:s

 cirkulär C 87 samt jfr också prop.

 1986/87:112 s. 63). Det finns således en

 tydlig koppling mellan domstolens ställ-

 ningstagande att kollusionsfara

 föreligger och åklagarens beslut om

 inskränkningar.

 Det är alltså i första hand åklagaren

 som avgör vilka kontakter den intagne

 skall få ha med omgivningen. Den

 myndighet som svarar för förvaringen av

 den intagne skall hållas underrättad om

 åklagarens beslut i dessa hänseenden. I

 den mån åklagaren inte har beslutat om

 inskränkningar är det häktesföreståndaren

 som i andra hand beslutar om den intagnes

 kontakter med omgivningen.

 Åklagarens beslut om inskränkningar kan

 inte överklagas till domstol. Den intagne

 kan dock vända sig till överordnad

 åklagare, som inom ramen för sin

 tillsynsfunktion kan överpröva och ändra

 beslut om inskränkningar vad gäller den

 intagnes kontakter med omgivningen. Har

 en häktesföreståndare beslutat om

 inskränkningar för en häktad av ordnings-

 eller säkerhetsskäl kan den häktade

 överklaga detta beslut till

 Kriminalvårdsstyrelsen och därefter till

 Kammarrätten i Jönköping och eventuellt

 vidare till Regeringsrätten.

 Domstolsutredningen föreslår i sitt

 betänkande (SOU 1991:106) Domstolarna

 inför 2000-talet Arbetsuppgifter och

 förfaranderegler, att den första dom-

 stolsprövningen skall ske i länsrätt i

 stället för kammarrätt (a betänkande s.

 371). Förslaget bereds för närvarande

 inom Justitiedepartementet.

 Det är domstol som beslutar om häktning

 enligt reglerna i 24 kap. RB. Om åtal

 inte har väckts förutsätter ett beslut om

 häktning att en sådan åtgärd har begärts

 av åklagare. I korthet innebär dessa

 regler att den som på sannolika skäl är

 misstänkt för brott, eller i vissa fall

 endast är skäligen misstänkt för brott,

 för vilket är stadgat fängelse ett år

 eller mer, får häktas om det föreligger

 flyktfara, kollusionsfara eller

 recidivfara. Med flyktfara avses att det

 föreligger risk för att vederbörande

 undandrar sig lagföring eller straff.

 Kollusionsfara innebär att det finns risk

 för att den misstänkte undanröjer bevis

 eller på annat sätt försvårar

 brottsutredningen. Recidivfara,

 slutligen, innebär att det finns risk för

 att den misstänkte fortsätter med sin

 brottsliga verksamhet. Vid viss grövre

 brottslighet finns en presumtionsregel

 som säger att häktning skall ske om det

 inte är uppenbart att skäl därtill saknas

 (ibland något oegentligt kallat för

 "obligatorisk" häktning). Det finns också

 viss möjlighet att häkta någon oberoende

 av brottets beskaffenhet bl.a. om

 vederbörande saknar känt hemvist.

 Häktning kan i vissa fall enligt 24 kap.

 3 § RB också ske vid en lägre grad av

 misstanke. Samma grundförutsättningar som

 gäller för häktning gäller också för

 frihetsberövanden på de båda lägre

 nivåerna, anhållande och gripande.

 Regelsystemet innehåller sedan ett stort

 antal tidsfrister i de olika fallen.

 Häktning beslutas alltså av domstol, me-

 dan anhållande beslutas av åklagare.

 Gripande beslutas av åklagare,

 förundersökningsledare eller oftast av

 enskild polisman. När tingsrätten häktar

 någon skall i beslutet anges vilken eller

 vilka av de särskilda häktningsgrunderna

 (flyktfara, recidivfara eller kollu-

 sionsfara) som enligt tingsrätten är för

 handen. Tingsrätten har därvid inte någon

 möjlighet att i sitt beslut ange en

 särskild häktningsgrund, som åklagaren

 inte har åberopat i sin

 häktningsframställan.

 För det fall tingsrätten i sitt beslut

 har funnit att kollusionsfara är för

 handen öppnas som jag nyss redovisade

 möjligheterna för åklagaren att i sin tur

 besluta om inskränkningar för den häktade

 vad gäller hans kontakter med

 omgivningen. Tingsrättens häktningsbeslut

 kan överklagas till hovrätten. Hovrätten

 överprövar därvid frågan om vederbörande

 skall vara häktad eller inte. I samband

 därmed prövas givetvis de särskilda

 häktningsgrunderna. En person som har

 häktats av tingsrätten kan emellertid

 inte överklaga enbart tingsrättens

 ställningstagande att kollusionsfara

 föreligger. Han måste i sitt överklagande

 till hovrätten begära att bli försatt på

 fri fot. Som grund för en sådan begäran

 kan han då åberopa att kollusionsfara

 (eller någon annan särskild

 häktningsgrund) inte är för handen. Men

 hovrätten saknar möjlighet att uttala sig

 om de särskilda häktningsgrunderna, om

 inte själva frihetsberövandet som sådant

 har överklagats.

 3.3 Reformbehovet

 Det finns alltså ett mycket klart och

 tydligt samband mellan den särskilda

 häktningsgrunden kollusionsfara och

 åklagarens möjligheter att ålägga den

 häktade inskränkningar av olika slag i

 häktet. Förutom möjligheten att vända sig

 till en överordnad åklagare har den

 häktade inga möjligheter att angripa ett

 beslut om inskränkningar. Möjlighet att

 få enbart frågor om inskränkningar

 beslutade av åklagare prövade av domstol

 saknas helt. En sådan möjlighet finns

 endast indirekt, i samband med att

 domstolen prövar en häktningsfråga.

 Med det system för meddelande av

 inskränkningar som gäller i dag, finns

 det - enligt rapporten - en viss risk för

 slentrian när det gäller att pröva om

 kollusionsrisk föreligger, eftersom

 domstolen inte behöver fatta beslut om

 inskränkningar. I rapporten föreslås

 därför att rätten, då den fattar beslut

 om häktning, även skall besluta om den

 häktades kontakter med omvärlden skall

 vara underkastade s.k. åklagarkontroll. I

 stället för att som i dag enbart avgöra

 om det föreligger kollusionsfara skall

 rätten även besluta om åklagaren skall få

 meddela restriktioner under

 häktningstiden. Den häktade skall kunna

 överklaga tingsrättens beslut om

 åklagarkontroll till hovrätten, liksom

 åklagaren skall kunna överklaga ett för

 honom negativt beslut. Innebär rättens

 beslut att s.k. åklagarkontroll inte

 skall få äga rum, får åklagaren enligt

 rapportens förslag ändå förordna om

 sådan, om han på grunda av nya

 omständigheter finner det oundgängligen

 påkallat. Den häktade får begära rättens

 prövning av förordnandet. Det skall,

 enligt förslaget, inte vara möjligt att

 överklaga de beslut om inskränkningar som

 åklagaren fattar efter det att han har

 fått domstolens generella tillstånd att

 ålägga vederbörande inskränkningar,

 beslut om åklagarkontroll, under

 häktningen.

 Bland de remissinstanser som har yttrat

 sig över detta förslag finns det olika

 uppfattningar. En majoritet tillstyrker

 förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Riksåklagaren anser inte att det är

 sakligt motiverat med några förändringar

 av beslutsfunktionerna, men vill inte

 motsätta sig att rätten att besluta om

 inskränkningar förs över till domstol.

 Domstolsverket, Svea hovrätt och Sveriges

 Domareförbund, avstyrker i huvudsak

 förslaget och för bl.a. fram tanken på

 att det nu bör övervägas om man skall

 införa en möjlighet att föra talan mot

 ett häktningsbeslut även såvitt avser de

 särskilda häktningsgrunderna.Enligt min

 mening bör kopplingen mellan åklagarens

 möjligheter att besluta om restriktioner

 och domstolens ställningstagande att

 kollusionsfara finns behållas. Det finns

 anledning att överväga om inte detta

 samband bör göras ännu tydligare.

 Samtidigt måste det sägas vara en brist i

 lagstiftningen att en häktad inte kan få

 frågor om inskränkningar vad gäller hans

 kontakter med omgivningen prövade av

 domstol på ett mer direkt sätt. I det

 följande kommer jag att närmare utveckla

 hur man kan komma till rätta med detta.

 3.4 Överväganden och förslag

 3.4.1 Förutsättningar för restriktioner

 Rapportens förslag: I rapporten föreslås

 att domstolen i samband med ett

 häktningsbeslut skall förordna om s.k.

 åklagarkontroll. Ett sådant beslut skall

 enligt förslaget vara en nödvändig

 förutsättning för att åklagaren skall få

 besluta om inskränkningar. Domstolens

 beslut om åklagarkontroll föreslås endast

 i viss utsträckning vara knuten till den

 särskilda häktningsgrunden

 kollusionsfara.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser

 avstyrker rapportens förslag om s.k.

 åklagarkontroll. Några remissinstanser

 anser att restriktioner endast skall

 kunna åläggas en häktad i de fall

 kollusionsfara har konstaterats av

 domstol. Domstolsverket, Svea hovrätt och

 Sveriges Domareförbund för fram tanken på

 att införa en möjlighet att föra talan

 mot de särskilda häktningsgrunderna.

 Några remissinstanser påpekar att

 rapportens förslag innehåller vissa

 inkonsekvenser vad gäller utformningen.

 Skälen för mitt förslag: Enligt 24 kap.

 5 § RB skall i rättens häktningsbeslut

 anges det eller de brott som misstankarna

 avser och grunden för häktningen. Med

 grunden för häktningen avses i de allra

 flesta fall en eller flera av de

 särskilda häktningsförutsättningar som

 anges i 24 kap. 1 § RB, nämligen

 flyktfara, kollusionsfara eller

 recidivfara.

 I rapporten föreslås att domstolen i

 samband med att den beslutar om häktning

 också skall pröva om den häktade skall få

 vara underkastad några inskränkningar vad

 gäller hans kontakter med omgivningen.

 Enligt förslaget i rapporten skall detta

 ske genom ett beslut om åklagarkontroll.

 Genom ett sådant domstolsbeslut får

 åklagaren en generell tillåtelse att

 förordna om inskränkningar för den

 intagne av närmare bestämt slag. Det

 skall alltså fortfarande ankomma på åkla-

 garen att närmare bestämma omfattningen

 och arten av inskränkningar. I rapporten

 sägs att, om domstolen beslutar i frågan

 om den häktade också skall vara

 underkastad åklagarkontroll, kommer

 frågan om inskränkningar skall få åläggas

 den intagne att bli tydligare under

 häktningsförhandlingen. Med det nuvarande

 systemet finns en risk för slentrian när

 det gäller att pröva om kollusionsfara

 föreligger eftersom domstolen inte

 behöver fatta beslut om inskränkningar.

 Det framhålls också i rapporten att det

 ligger ett betydande värde i att den

 misstänkte och hans försvarare vid

 häktningsförhandlingen får bemöta

 åklagarens begäran om att få tillstånd

 till att meddela beslut om inskränkningar

 vad gäller den intagnes kontakter med

 omgivningen.Mot bakgrund av vad bl.a.

 regeringsformen föreskriver är det givet-

 vis mycket viktigt att häktade personer

 underkastas inskränkningar i sina

 kontakter med omgivningen endast i de

 fall det är absolut nödvändigt. I

 rapporten har det konstaterats att

 Sverige vid en internationell jämförelse

 ligger på en förhållandevis hög nivå vad

 gäller antalet meddelade beslut om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omgivningen. Det är därför önskvärt

 att försöka nedbringa detta antal om det

 är möjligt.

 Som jag tidigare har redovisat

 förutsätts att rätten har konstaterat att

 kollusionsfara föreligger för att

 åklagaren skall få besluta om

 inskränkningar. Denna förutsättning

 framgår emellertid inte direkt av

 behandlingslagen, utan endast av

 uttalanden i förarbetena till lagen. I

 senare lagstiftningsärenden (se prop.

 1986/87:112 s. 63) har uttalats att denna

 koppling skall behållas. Alltjämt saknas

 dock uttryckligt lagstöd för denna

 ståndpunkt. Enligt min mening är detta en

 brist. Jag anser att det finns starka

 skäl för kopplingen mellan domstolens

 ställningstagande att kollusionsfara

 finns och åklagarens möjligheter att be-

 sluta om inskränkningar. Jag anser att

 denna koppling klart skall framgå av

 rättegångsbalken och behandlingslagen.

 Denna koppling bör utformas så att det

 tydligt framgår att det som huvudregel

 skall vara en nödvändig förutsättning att

 domstolen i sitt häktningsbeslut

 konstaterar att kollusionsfara finns för

 att åklagaren skall få besluta om

 restriktioner.

 Om möjligheterna för åklagaren att

 ålägga en frihetsberövad restriktioner

 uttryckligen begränsas till de fall

 rätten i sitt häktningsbeslut angivit att

 kollusionsfara finns får man alltså en

 klar koppling mellan häktningsskäl och

 restriktionsmöjligheterna. Jag anser dock

 att det finns skäl att ta ytterligare ett

 steg på denna väg för att i ännu större

 utsträckning fästa uppmärksamheten på

 frågan om den intagnes möjligheter till

 kontakter med omgivningen och för att

 göra domstolsinflytandet över den ännu

 tydligare. När det gäller att åstadkomma

 detta kan man tänka sig olika sätt.

 Ett sätt - vilket föreslås av flera

 remissinstanser - skulle kunna vara att

 införa en möjlighet att föra talan mot

 ett häktningsbeslut även såvitt avser de

 särskilda häktningsgrunderna. Svea

 hovrätt anser att en sådan bestämmelse

 skulle få stor praktisk betydelse för

 såväl åklagaren som den häktade och också

 tillgodose ändamålet med de lagändringar

 som föreslås i denna del i rapporten.

 Domstolsverket uttalar att förslaget om

 att ett beslut om åklagarkontroll skall

 kunna överklagas i praktiken innebär att

 det införs en möjlighet att klaga på

 häktningsgrunden kollusionsfara. Med

 hänsyn till att häktningsgrunden styr

 möjligheterna till att ålägga den intagne

 inskränkningar kan en sådan ordning

 enligt verket i och för sig framstå som

 rimlig.

 Det torde enligt gällande rätt inte vara

 möjligt att överklaga häktningsgrunderna

 såvida inte häktningsbeslutet som sådant

 överklagas samtidigt. I rättsfallet NJA

 1980 s. 444 hade en person förklarats

 häktad av tingsrätten på den grunden att

 det skäligen kunde befaras att han skulle

 avvika (flyktfara). Riksåklagaren yrkade

 efter besvär i Högsta domstolen att även

 kollusionsfara skulle anges som häkt-

 ningsgrund av domstolen. Högsta domstolen

 avvisade Riksåklagarens besvärstalan med

 motiveringen att tingsrätten genom det

 överklagade beslutet hade bifallit

 åklagarens häktningsyrkande samt att

 talan inte fick fullföljas endast i fråga

 om skälen för domstolens beslut. I

 rättsfallet NJA 1989 s. 747 har på

 motsvarande sätt en person som har

 häktats på grund av såväl kollusionsfara

 som recidivfara, inte ansetts ha rätt att

 besvära sig över enbart grunden

 kollusionsfara.

 Som en allmän processuell rättsgrundsats

 brukar sägas att man inte enbart kan

 överklaga skälen för ett avgörande. I

 häktningsfallet är beslutet om att

 vederbörande skall häktas själva

 beslutet. Domstolens konstaterande av att

 en eller flera av de särskilda

 häktningsgrunderna finns är att se som

 (ett av flera) skäl för beslutet om att

 vederbörande skall häktas. Det nu sagda

 framgår också av förarbetena till rätte-

 gångsbalken där det sägs att en allmän

 förutsättning för parts rätt att

 överklaga en dom eller ett beslut är att

 parten har ett rättsligt intresse av att

 erhålla ändring i avgörandet. Ett sådant

 intresse torde, enligt förarbetena, i

 regel inte finnas då parten är missnöjd

 endast med skälen för avgörandet. Hänsyn

 måste emellertid i viss utsträckning tas

 till motiveringen, om den inverkar på

 partens rättsliga ställning (se NJA II

 1943 s. 625 och jfr Welamson, Rättegång

 VI, 2 uppl. 1978 s. 26 ff. och

 Ekelöf/Boman, Rättsmedlen, 11 uppl. 1990

 s. 34 f. samt också Welamson i SvJT 1989

 s. 553 ff.).

 Frågan om möjlighet att överklaga enbart

 skälen för ett häktningsbeslut har

 tidigare diskuterats i olika

 lagstiftningssammanhang. Så skedde under

 förarbetena till den år 1987 beslutade

 nya lagstiftningen om anhållande och

 häktning. Med hänsyn till rättsfallet NJA

 1980 s. 444 ansågs att en sådan talerätt

 inte kunde åstadkommas utan stöd av en

 uttrycklig lagregel. Föredragande

 statsrådet avstod dock från att föreslå

 en sådan regel. Som skäl angavs att

 behovet av en särskild möjlighet att

 överklaga häktningsskäl inte var

 tillräckligt starkt för att man för dessa

 fall skulle medge undantag från den

 generella principen att det inte är

 möjligt att överklaga enbart skälen för

 ett beslut (prop. 1986/87:112 s. 61 ff.).

 Det kan nämnas att Riksåklagaren i sitt

 remissvar till 1983 års häktesutredning,

 som föregick det nämnda lag-

 stiftningsarbetet, ansåg att det fanns

 skäl för en lagregel om att talan skulle

 kunna ske även enbart beträffande en

 särskild häktningsgrund.

 Jag vill för egen del anföra följande.

 Som jag nyss har redogjort för finns det

 ett klart och tydligt samband mellan

 häktningsgrunden kollusionsfara och

 åklagarens möjligheter att besluta om

 restriktioner för den häktade. Detta

 samband bör - som jag också nyss har

 anfört -uttryckligen framgå av lag.

 Normalt sett finns ingen anledning att

 tillåta ett överklagande av enbart skälen

 för ett avgörande. Som framgår av

 redogörelsen för gällande rätt är detta

 en hävdvunnen princip i det processuella

 systemet, även om undantag är tänkbara.

 Jag anser emellertid att man i första

 hand bör lösa frågan på ett annat sätt än

 att tillåta överklagande av

 häktningsskäl. Det är framförallt två

 skäl som ligger bakom denna ståndpunkt.

 För det första har Europarådets kommitté

 för förhindrande av tortyr och omänsklig

 eller förnedrande behandling i sin

 rapport av den 7 februari 1992 till re-

 geringen angående det besök kommittén

 gjorde i Sverige den 5 - 14 maj 1991

 rekommenderat Sverige att vidta vissa

 åtgärder för att tillförsäkra en

 frihetsberövad person möjligheten att

 till en oberoende instans överklaga honom

 ålagda restriktioner (rapporten p. 68).

 För att följa denna rekommendation bör

 man välja en annan lösning än

 överklagande av häktningsskäl. För det

 andra är det enligt min mening endast i

 trängande fall som man bör frångå

 grundläggande processuella principer, i

 detta fall principen att skäl för en dom

 eller ett beslut inte skall kunna

 överprövas separat.

 I likhet med vad som sägs i rapporten

 anser jag att rätten uttryckligen bör ta

 ställning till frågan om inskränkningar

 av den häktades kontakter med omgivningen

 över huvud taget skall få förekomma. Det-

 ta bör rätten ta ställning till i ett

 särskilt beslut. För att rätten skall

 kunna ge ett sådant tillstånd bör krävas

 att rätten konstaterar att det föreligger

 kollusionsfara. Det är också värt att

 notera att man i jämförbara europeiska

 länder har en initial domstolsprövning i

 dessa hänseenden. Rättens beslut bör ha

 karaktären av ett rambeslut som skall

 utgöra en nödvändig förutsättning för

 åklagaren att sedan fatta beslut om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omgivningen. Det bör emellertid

 alltjämt ankomma på åklagaren att besluta

 den närmare arten och omfattningen av

 inskränkningarna. På så sätt lyfts frågan

 om inskränkningar fram på ett tydligt

 sätt under häktningsförhandlingen och

 domstolen får också ett avgörande och

 direkt inflytande över frågan om

 restriktioner för den häktade. Samtidigt

 behåller man i åklagarens hand att avgöra

 det närmare innehållet vad gäller

 inskränkningarna.

 I det remitterade förslaget föreslogs

 att möjligheterna att fatta ett beslut om

 att tillåta restriktioner skulle vara

 öppen även i de fall rätten konstaterar

 att det inte är uppenbart att

 kollusionsrisk saknas. Förslaget slöt i

 den delen an till häktningsregeln i 24

 kap. 1 § andra stycket RB, som anger att

 den som på sannolika skäl är misstänkt

 för vissa grövre brott kan häktas redan

 då det är uppenbart att det inte saknas

 något särskilt häktningsskäl. Rapporten

 innehåller inte något motsvarande

 förslag.

 Lagrådet har beträffande detta uttalat

 att det inte finns anledning att på detta

 sätt låta presumtionsregeln om

 kollusionsfara öppna möjlighet för att

 meddela beslut om restriktioner. Enligt

 Lagrådet bör det krävas att

 kollusionsfara föreligger enligt en

 bedömning som sker enligt vanliga regler,

 dvs. ett positivt konstaterande av att

 kollusionfara föreligger, för att ett

 beslut om att tillåta restriktioner skall

 få meddelas.

 Jag ansluter mig till Lagrådets

 bedömning och förslag. Med en sådan

 utformning kommer intentionerna med mitt

 förslag till ett tydligare uttryck.

 Kopplingen mellan kollusionsfara och

 möjligheten att meddela beslut som

 tillåter restriktioner framträder klarare

 och domstolarnas inflytande över dessa

 frågor markeras på ett mer uttryckligt

 sätt. Jag förordar därför att regeln

 utformas i enlighet med Lagrådets för-

 slag.

 3.4.2 Beslut om inskränkningar utan

 föregående domstolsbeslut

 Rapportens förslag: Rapportens förslag

 överensstämmer med mitt, utom vad gäller

 domstolsprövningen där rapporten föreslår

 en annan reglering.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser

 påpekar vikten av att åklagaren har en

 möjlighet att snabbt kunna besluta om

 inskränkningar vid en förändrad

 utredningssituation. Flera instanser

 anser att det skall finnas en möjlighet

 till domstolsprövning av dessa åklagar-

 beslut. Det framförs från skilda håll

 olika synpunkter på hur ett sådant

 förfarande bör vara utformat.

 Skälen för mitt förslag: Min tidigare

 intagna ståndpunkt måste modifieras i ett

 fall, vilket också uppmärksammas i

 rapporten. Liksom i dag bör det finnas

 utrymme för åklagaren att fatta beslut om

 inskränkningar i de fall det påkallas av

 vad som kommer fram under brotts-

 utredningens gång. I de fall någon redan

 är häktad utan att rätten givit sitt

 tillstånd till åklagaren att fatta beslut

 om inskränkningar av den häktades

 kontakter med omgivningen, men där det

 sker betydelsefulla förändringar av

 utredningssituationen bör åklagaren

 snabbt kunna besluta om restriktioner

 utan att först behöva vända sig till

 domstol. Detta undantag bör också

 uttryckligen framgå av lag.

 I rapporten föreslås att den häktade

 skall få begära rättens prövning av ett

 beslut som åklagaren har meddelat på

 grund av förändringar i utredningsläget.

 Mot bakgrund av vad jag tidigare har

 uttalat om behovet av domstolsprövning

 anser jag att en sådan lösning inte är

 tillräcklig. I dessa fall bör det i

 stället vara så gott som obligatoriskt

 med en domstolsprövning. Detta kan

 åstadkommas genom att man ålägger

 åklagaren att inom viss kortare tid

 underställa rätten sitt beslut. Åklagaren

 bör samma dag han har meddelat ett beslut

 om restriktioner eller senast dagen därpå

 till rätten ge in en framställan om

 prövning av beslutet. Rätten bör som

 huvudregel så snart det kan ske vid en

 förhandling pröva framställningen. Det

 kan dock i vissa fall finnas anledning

 att hålla förhandlingen något senare. Är

 exempelvis en omhäktningsförhandling nära

 förestående kan det vara lämpligt att

 vänta till den förhandlingen med att

 avgöra frågan, då ju frågan om inskränk-

 ningar ändå skall prövas enligt

 huvudregeln. Den yttersta tidsramen bör

 därför sättas till en vecka. Rätten kan

 också begränsa antalet inställelser genom

 att tidigarelägga en planerad omhäkt-

 ningsförhandling. I detta sammanhang

 finns också anledning att rent allmänt

 erinra om åklagarens skyldighet att

 genast häva beslut om meddelade

 restriktioner så snart sådana inte längre

 är befogade.

 3.4.3 Överklagande

 Rapportens förslag: I rapporten föreslås

 att tingsrättens beslut i frågor om s.k.

 åklagarkontroll skall kunna överklagas i

 vanlig ordning till hovrätt och Högsta

 domstolen.

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna lämnar rapportens för-

 slag utan erinran i denna del. Några

 remissinstanser förordar ett förbud mot

 överklagande av tingsrättsbeslut i frågor

 rörande restriktioner eller i vart fall

 en begränsning av överklagandemöjlig-

 heterna.

 Skälen för mitt förslag: I dag finns

 inga möjligheter att få en dom-

 stolsprövning till stånd av beslut om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omgivningen. Genom vad jag här

 tidigare har anfört föreslås nu att det

 införs regler som nära nog innebär

 obligatorisk domstolsprövning i dessa

 fall. Som huvudregel föreslås att sådan

 domstolsprövning skall ske initialt i

 samband med prövningen av häkt-

 ningsfrågan. I undantagsfall - när

 utredningsläget har förändrats -föreslås

 domstolsprövning ske i efterhand. Redan

 detta gör att domstolsinflytandet över

 restriktionsfrågorna ökar markant. Frågan

 är om det finns något behov av att

 tillåta möjligheter till ytterligare dom-

 stolsprövning av enbart

 restriktionsfrågor. I rapporten föreslås

 att såväl den häktade som åklagaren skall

 kunna överklaga beslut meddelade av

 tingsrätt i frågor om restriktioner.

 Några remissinstanser förordar förbud mot

 överklagande till hovrätt eller i vart

 fall begränsningar av

 överklagandemöjligheten.

 I det till Lagrådet remitterade

 förslaget föreslog jag att de nu

 diskuterade besluten inte skulle kunna

 överklagas. I den delen anförde jag bl.a.

 att behovet av en överklagandemöjlighet

 är mycket litet. Beslut om restriktioner

 har ofta kort livslängd och läget under

 utredningens gång förändras många gånger

 snabbt. En överklagandemöjlighet skulle

 därigenom innebära att hovrätterna skulle

 belastas med överklaganden som dessutom i

 många fall riskerar att mista sin

 aktualitet under ärendets handläggning.

 Även här finns det anledning att erinra

 om åklagarens allmänna skyldighet att

 genast häva beslut om inskränkningar som

 inte längre är befogade och dessutom om

 att tingsrätten så länge vederbörande är

 häktad kontinuerligt har att ompröva

 frågor om inskränkningar enligt

 huvudregeln vid omhäktningsförhandlingar

 eller då åklagaren vid förändringar i

 utredningsläget enligt undantagsregeln

 har underställt tingsrätten frågan om

 inskränkningar. Jag ansåg sammantaget att

 det behov som må finnas av en

 självständig möjlighet att överklaga

 dessa tingsrättsbeslut väger mycket lätt

 jämfört med det merarbete, de

 komplikationer och de kostnader som är

 förenade med en överprövningsmöjlighet.

 Jag drog därför slutsatsen att någon

 möjlighet att överklaga ett tingsrätts-

 avgörande som rör frågan om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omgivningen inte borde öppnas.

 Lagrådet uttalar att förslaget om

 domstolsinflytande över frågan om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omvärlden inte är tillräckligt

 långtgående bl.a. därför att det alltför

 hårt begränsar möjligheterna att

 överklaga ett beslut rörande

 inskränkningar för en häktad. Som skäl

 för fullföljdsförbudet anförs främst att

 behovet av att överklaga domstolsbeslut i

 fråga om restriktioner är litet med

 hänsyn till att besluten ofta har en kort

 livslängd och att åklagaren och tings-

 rätten var för sig har en skyldighet att

 kontinuerligt ompröva sina beslut om

 restriktioner. Mot detta kan enligt

 Lagrådet anföras att om

 restriktionsbesluten har en kort

 livslängd, risken för överklaganden inte

 är så stor. Och det förhållandet att

 myndigheter har en skyldighet att

 tillvarata också klienternas intressen

 brukar inte räcka som skäl för att frånta

 klienten rätten att överklaga

 myndigheternas beslut. Härtill fogar

 Lagrådet att det remitterade förslaget

 innebär att, om en häktad överklagar

 själva häktningsbeslutet, han däremot

 automatiskt för upp också frågan om

 restriktioner till högre rätt. Med en

 sådan ordning kan man förutse praktiskt

 taget lika många överklaganden av

 häktningsbeslut, där kärnfrågan rör

 restriktioner eller ej, som med en

 ordning där restriktionsbeslut får

 överklagas särskilt. Med rätt att föra

 särskild talan mot restriktionsbeslut

 vinner man att processen i överinstansen

 inriktas på den egentliga tvistefrågan,

 och domstolen besparas besväret att

 hantera restriktionsfrågor som om det

 gällde frifotsyrkanden. Med en klagorätt

 skapas också förutsättningar för preju-

 dikatbildning, någonting som kan vara

 värdefullt på ett område där

 bestämmelserna lämnar stort utrymme för

 myndigheternas fria skön.

 Jag vill i anledning av Lagrådets

 yttrande påpeka att det remitterade

 förslaget i och för sig inte innebär att

 någon fråntas en klagorätt han har i dag.

 I stället innebär ju förslaget att det

 tillskapas en domstolsprövning på ett

 område där det i dag inte finns något

 domstolsinflytande. I det till Lagrådet

 remitterade förslaget begränsades dock

 denna domstolsprövning till en instans

 och förslaget var därför att det inte

 skulle finnas möjlighet att överklaga den

 instansens beslut i dessa frågor.

 Lagrådet förordar att denna

 fullföljdsbegränsning utgår. Jag är

 beredd att att ansluta mig till Lagrådets

 synpunkter i denna del. Det finns också

 anledning att ta hänsyn till Lagrådets

 synpunkt att det kan ha ett värde med

 fullföljdsmöjligheter med tanke på

 prejudikatbildningen. Jag kan också

 instämma i Lagrådets uppfattning att

 regleringen med det i remissen föreslagna

 fullföljdsförbudet i vissa avseenden blir

 tekniskt komplicerat och

 svåröverskådligt. Det nu sagda gör att

 jag föreslår att regleringen utformas i

 enlighet med Lagrådets förslag och att

 vanliga fullföljdsregler för beslut under

 rättegången skall gälla. Det innebär för

 de nu diskuterade besluten att de skall

 kunna överklagas till hovrätt särskilt

 genom besvär och vidare till Högsta

 domstolen enligt vanliga regler för

 överklagande dit. Förslaget föranleder

 såsom Lagrådet har påpekat, vissa

 konsekvensändringar i andra paragrafer i

 RB.

 3.4.4 Domstolarnas prövning av ålagda

 restriktioner i övrigt

 Rapportens förslag: Rapportens förslag

 överensstämmer i sak med mitt.

 Remissinstanserna: Utfallet bland de

 remissinstanser som har yttrat sig

 särskilt i denna del är blandat. Från

 några instanser ifrågasätts om det inte

 finns skäl att överväga en möjlighet till

 domstolsprövning av åklagarens beslut om

 restriktioner. Några remissinstanser

 anser att vissa tingsrättsbeslut inte bör

 kunna överklagas till högre instans.

 Skälen för min bedömning: Åklagarens

 beslut om arten och omfattningen av de

 inskränkningar han har beslutat om kan i

 dag inte överklagas till domstol. Den

 häktade kan dock vända sig till en över-

 ordnad åklagare, som inom ramen för sin

 tillsynsfunktion kan överpröva och ändra

 beslutet om inskränkningar.

 Frågan om domstolsprövning av åklagarens

 beslut om inskränkningar har diskuterats

 tidigare. Utredningen angående översyn av

 häktningsbestämmelserna föreslog i sitt

 betänkande Häktning och anhållande (SOU

 1977:50) att häktade och anhållna skulle

 ges rätt att underställa åklagarens

 beslut om restriktioner allmän domstols

 prövning. Förslaget fick ett blandat

 mottagande vid remissbehandlingen. Flera

 remissinstanser avstyrkte förslaget med

 motiveringen att det vid sidan av den

 nuvarande möjligheten till överprövning

 inte finns något behov av en särskild

 besvärsordning. Det framhölls vidare att

 en sådan ordning är kostsam och

 betungande samt att den i praktiken

 knappast skulle fylla någon funktion med

 hänsyn till att åklagarens beslut ofta

 kommer att vara ändrat innan rätten

 hinner ta upp det till prövning. Man

 ansåg också att den misstänktes tilltro

 till rättens opartiskhet minskar ju fler

 beslut domstolen har att fatta

 beträffande den misstänkte under

 förundersökningen. I propositionen

 1980/81:201 med förslag till ändring i

 rättegångsbalken m.m. uttalade

 föredragande statsrådet (a.a. s. 27) att

 han ansåg att de möjligheter som finns

 till överprövning fick anses

 tillfredsställande. Med hänsyn härtill

 och till de olägenheter som den

 föreslagna ordningen skulle innebära bor-

 de förslaget inte genomföras.

 Departementschefen valde således att inte

 lägga fram något förslag om

 domstolsprövning av åklagarbeslut om

 inskränkningar av den häktades kontakter

 med omgivningen.

 I rapporten föreslås inte att det bör

 införas någon möjlighet att överklaga de

 beslut som en åklagare fattar efter det

 att han har fått domstolens tillstånd att

 genomföra åklagarkontroll under

 häktningen. Det skulle enligt hans mening

 medföra alltför mycket detaljarbete i

 domstolen om det öppnades en möjlighet

 för den häktade att överklaga varje

 åklagarens beslut.

 Av behandlingslagen (se 1 § och 16 §

 sista stycket) framgår att inskränkningar

 inte får åläggas någon i större

 utsträckning än vad som är nödvändigt och

 att åklagaren så ofta anledning

 förekommer skall ompröva sina beslut om

 inskränkningar. Regelmässigt hålls också

 den häktade eller anhållne underrättad om

 skälen för de beslut om restriktioner som

 gäller för honom (se Riksåklagarens

 cirkulär C 87). I sitt remissvar

 redovisar Riksåklagaren en kartläggning

 som visar att det inte finns någon grund

 för att påstå att åklagarna missbrukar

 sin rätt att ålägga häktade och anhållna

 inskränkningar. Av kartläggningen framgår

 att restriktionsbeslut regelmässigt vilar

 på att domstol har konstaterat att

 kollusionsfara föreligger. Det framgår

 också av kartläggningen att åklagarna

 under en brottsutrednings gång ofta

 minskar omfattningen av restriktionerna

 eller helt tar bort dem.

 Gemenskap och kontakter med omgivningen

 är av största betydelse för de häktade

 och anhållna. De restriktioner som

 meddelas dem innebär betydande ingrepp i

 deras personliga integritet. Enligt min

 mening är emellertid den gällande

 ordningen beträffande beslut om

 restriktioner tillfredsställande

 såtillvida att åklagarna är väl skickade

 att fatta beslut om vilka restriktioner

 som i varje enskilt fall är nödvändiga

 att ålägga en häktad. Genom det förslag

 jag nyss har lagt fram kommer också en

 domstol att ha givit sitt generella

 tillstånd till inskränkningar av den

 häktades kontakter med omgivningen. Ett

 sådant tillstånd föreslås ju också alltid

 grunda sig på att det föreligger

 kollusionsfara. I de fall sådant

 tillstånd inte finns föreslås också

 åklagaren att skyndsamt underställa

 frågan rättens prövning.

 De förslag jag för fram i detta ärende

 och som jag har redogjort för i detta och

 tidigare avsnitt medför enligt min mening

 att regelsystemet förses med långt gående

 garantier för att häktade personer inte

 underkastas inskränkningar i sina

 kontakter med omgivningen om det inte är

 absolut nödvändigt. Härmed tillgodoses

 också enligt min mening de

 rekommendationer Europarådets kommitté

 avgivit i sin rapport av den 7 februari

 1992.

 3.4.5 Medborgarvittnen vid häkte

 Rapportens bedömning: Rapportens

 bedömning överensstämmer med min.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet

 av de remissinstanser som har yttrat sig

 i denna del gör samma bedömning.

 Skälen för min bedömning: Enligt lagen

 (1981:324) om medborgarvittnen får en

 kommun för att tillgodose allmänhetens

 intresse av insyn i polisverksamheten

 utse trovärdiga personer att som medbor-

 garvittnen följa polisens arbete i

 polisdistriktet. Lagens tillämp-

 ningsområde är alltså begränsat till

 polisverksamhet, vilket bl.a. innebär att

 den inte gäller för verksamheten vid

 häkten, för vilka Kriminalvårdsstyrelsen

 är huvudman. Med anledning av en motion

 behandlade riksdagen hösten 1989 frågan

 om medborgarvittnen vid häkten.

 Justitieutskottet uttalade därvid bl.a.

 att en ordning med medborgarvittnen inom

 polisverksamheten kunde medverka till att

 trygga rättssäkerheten och stärka

 förtroendet för den verksamhet där en

 sådan lekmannainsyn kommer till stånd

 (bet. 1989/90:JuU9 s. 26). Utskottet

 delade således motionärernas uppfattning

 att ett system med utomstående, särskilt

 utvalda medborgarvittnen, som skall vara

 närvarande vid intagningen av personer på

 häkte, skulle vara av värde för såväl

 intagna som personal. Utskottet förordade

 att en sådan ordning infördes. Frågan om

 hur ett system med lekmannainsyn på

 häktena kan anordnas borde enligt

 utskottet övervägas av regeringen i

 lämpligt sammanhang. Vad utskottet

 sålunda uttalat gav riksdagen regeringen

 tillkänna (rskr. 1989/90:29).

 I rapporten beskrivs erfarenheterna av

 lagen om medborgarvittnen. Där

 konstateras att lagen används i mycket

 ringa omfattning, fram för allt sedan det

 särskilda statsbidraget till verksamheten

 upphörde fr.o.m. budgetåret 1986/87.

 Sedan dess får kommunerna själva finan-

 siera verksamheten enligt lagen. I

 rapporten sägs vidare att det är

 orealistiskt att tänka sig att en kommun

 beslutar om medborgarvittnen enbart vid

 intagning i häkte. I rapporten säger

 också den särskilde utredaren att han

 numera är tveksam till om

 medborgarvittnen kan bli en bra form för

 insyn vid intagningen i häkte. I

 rapporten förordas därför andra åtgärder,

 som exempelvis stöd till Röda korset och

 kyrkorna som bedriver viss socialt

 inriktad verksamhet vid häkten och

 anstalter.

 Jag instämmer i de bedömningar som har

 gjorts i rapporten. Remissinstanserna gör

 samma bedömning. Jag anser alltså att det

 inte finns anledning att utvidga

 tillämpningsområdet för lagen om med-

 borgarvittnen.

 4 Ekonomiska konsekvenser

 De ändrade reglerna beträffande

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 kommer inte att medföra några särskilda

 kostnader eller i övrigt utökat

 resursbehov för staten.

 De förslag som jag har lämnat i det

 föregående avsnitt 3 rörande

 åklagarbeslut om inskränkningar av

 häktades kontakter med omgivningen kan

 komma att föranleda vissa ökade kostnader

 avseende handläggningen hos åklagare och

 domstolar samt för bevakning och

 transporter inom kriminalvården, främst

 genom att frågan om inskränkningar i den

 häktades kontakter med omgivningen i

 vissa fall kan bli föremål för en

 särskild förhandling i domstol. Den

 situationen torde dock inte bli särskilt

 vanligt förekommande och enligt min be-

 dömning bör ändringarna inte föranleda

 några mer betydande kostnader. Effekterna

 av de föreslagna ändringarna bör

 utvärderas efter någon tid.

 5 Ikraftträdande m.m.

 De föreslagna ändringarna bör kunna träda

 i kraft den 1 januari 1994, under

 förutsättning att det särskilda

 lagstiftningsförfarandet enligt 2 kap. 12

 § tredje stycket regeringsformen inte

 blir aktuellt. Några övergångsbe-

 stämmelser behövs inte.

 6 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling,

 3. lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt,

 4. lag om ändring i lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl.,

 5. lag om ändring i polislagen

 (1984:387),

 6. lag om ändring i tullagen (1987:1065)

 och

 7. lag om ändring i lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.

 Förslagen 2 och 6 har upprättats i

 samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] och

 förslaget 7 i samråd med chefen för

 Försvarsdepartementet.

 Förslagen har granskats av Lagrådet.

 7 Specialmotivering

 7.1 Förslaget till lag om ändring i

 rättegångsbalken

 24 kap.

 5 a §

 Hela paragrafen är ny. Den har

 kommenterats i den allmänna motiveringen,

 avsnitt 3.4. I första stycket föreskrivs

 att rätten i samband med att beslut

 fattas om att häkta någon eller att någon

 skall kvarbli i häkte på åklagarens

 begäran skall ta ställning till om den

 häktade skall få underkastas

 inskränkningar i sina kontakter med

 omvärlden under vistelsen i häktet. Om

 rätten bifaller en sådan begäran från

 åklagaren innebär det att åklagaren av

 rätten givits ett generellt tillstånd att

 meddela beslut om inskränkningar. De

 efterföljande åklagarbesluten regleras

 inte i denna paragraf utan i behandlings-

 lagen. Rätten kan inte självmant fatta

 beslut i en sådan fråga utan det krävs

 att åklagaren har begärt ett sådant

 beslut. Vad som föreskrivs i detta stycke

 gäller alltid då en domstol prövar en

 häktningsfråga. Det innebär att regeln är

 tillämplig fullt ut exempelvis även då

 någon häktas med tillämpning av 24 kap. 3

 § RB samt vid en omhäktningsförhandling

 och vid prövning i högre instans. Av

 stycket följer också att rätten endast

 kan tillåta åklagaren att meddela beslut

 om inskränkningar i de fall rätten har

 motiverat sitt häktningsbeslut med att

 det föreligger risk för att den

 misstänkte undanröjer bevis eller på

 annat sätt försvårar sakens utredning.

 Även i de fall någon häktas enligt 24

 kap. 1 § andra stycket måste rätten

 konstatera att kollusionsfara föreligger

 för att rätten skall kunna bifalla

 åklagarens begäran om att få tillstånd

 till att meddela beslut om restriktioner

 för den tilltalade. Om rätten i det

 sistnämnda fallet konstaterar att det

 inte föreligger kollusionsfara kan en

 begäran från åklagaren om tillstånd att

 meddela beslut om inskränkningar inte bi-

 fallas. Det innebär att frågan om

 kollusionsfara föreligger eller inte får

 självständig betydelse också i de fall

 häktning sker enligt 24 kap. 1 § andra

 stycket RB. Regeln har förtydligats efter

 påpekande från Lagrådet.

 I det andra stycket föreskrivs att

 åklagaren får meddela beslut om

 inskränkningar även om rätten inte har

 givit sitt tillstånd till det. Det gäller

 de fall när förändringar i

 utredningsläget gör det nödvändigt att

 fatta sådana beslut. Med regeln avses

 såväl att rätten vid häktnings-

 förhandlingen inte har haft anledning att

 ta ställning till frågan om

 inskränkningar som att rätten då har

 lämnat en begäran från åklagaren utan

 bifall. Om åklagaren med stöd av denna

 regel har meddelat beslut om

 inskränkningar skall han underställa

 beslutet rättens prövning enligt första

 stycket. Ett sådant underställande skall

 göras samma dag eller senast dagen därpå

 räknat från den dag åklagaren fattade

 sitt beslut. Rätten skall så snart det

 kan ske och senast inom en vecka vid en

 förhandling pröva åklagarens framställan.

 Beträffande handläggningen vid rätten

 gäller vad som är föreskrivet om

 häktningsförhandling (se 24 kap. 14 - 16

 §§ RB). Regeln har formulerats om efter

 påpekande från Lagrådet.

 Vid prövningen enligt andra stycket

 gäller förutsättningarna enligt första

 stycket. Det innebär bl.a. att rättens

 beslut skall vara av generell karaktär,

 dvs. innebära att åklagaren tillåts eller

 inte tillåts att rent allmänt meddela

 beslut om inskränkningar i den häktades

 kontakter med omgivningen. För bifall

 krävs också att rätten finner att

 kollusionsfara föreligger.

 21 §

 I paragrafens första stycke har i

 konsekvens med den nya 5 a § lagts till

 att rätten när den dömer i ett brottmål i

 förekommande fall också skall ta

 ställning till frågan om restriktioner.

 Detta innebär att rätten, när den dömer

 någon som är häktad, skall ta ställning

 till såväl om han skall kvarbli i häkte

 som om han i så fall skall kunna åläggas

 restriktioner. Om rätten beslutar att

 häkta någon som inte är häktad måste

 rätten också ta ställning till frågan om

 restriktioner. Vid de prövningar av

 frågan om restriktioner som kan bli

 aktuella enligt denna paragraf gäller

 förutsättningarna i 5 a §.

 27 kap. 4 §

 I paragrafen som innehåller bestämmelser

 om att föremål, som påträffats då

 häktning, husrannsakan eller

 kroppsvisitation verkställs, får tas i

 beslag har en komplettering gjorts i

 första stycket, som innebär att också

 föremål åtkomna genom kroppsbesiktning

 kan tas i beslag. Ändringen har

 behandlats i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 2.4.9). I övrigt är paragrafen i

 sak oförändrad.

 28 kap. 11 §

 Paragrafen som innehåller bestämmelser om

 kroppsvisitation har omredigerats och

 försetts med ett nytt tredje stycke.

 Paragrafen har behandlats i den allmänna

 motiveringen, avsnitt 2.4.2.

 I paragrafens första stycke anges det

 uttryckligen att huvudregeln är att

 kroppsvisitation får göras på den som

 skäligen kan misstänkas för brott på

 vilket fängelse kan följa. Av nuvarande

 lydelse framgår detta endast indirekt, av

 paragrafens andra stycke som innehåller

 bestämmelser om kroppsvisitation av annan

 än den som är misstänkt. Paragrafen utgör

 det centrala stadgandet vad avser

 kroppsvisitation. Någon ändring såvitt

 gäller förutsättningarna för att få

 tillgripa tvångsmedlet har inte gjorts.

 Inte heller beträffande beslutsordningen

 har någon ändring skett.

 I paragrafens andra stycke behålls

 bestämmelsen om kroppsvisitation av annan

 än den som är misstänkt i sak oförändrad.

 I paragrafens tredje stycke definieras

 innebörden av begreppet kroppsvisitation.

 Bestämmelsen som är ny har behandlats i

 den allmänna motiveringen (avsnitt

 2.4.2). Definitionen i denna paragraf

 kommer att vara vägledande för tolkning

 och tillämpning av begreppet även när det

 förekommer i annan lagstiftning. Detta

 följer av rättegångsbalkens ställning som

 baslag på ifrågavarande område. Av

 definitionen framgår att kroppsvisitation

 innebär undersökning av kläder och annat

 någon såväl bär på sig som har med sig.

 Definitionen omfattar också väskor, paket

 och andra föremål som den som skall

 undersökas har med sig. Huruvida medhavda

 föremål är låsta, stängda utan att

 samtidigt vara låsta eller öppna spelar

 ingen roll vad gäller stadgandets

 tillämpning. Genom kroppsvisitation kan

 exempelvis väskor, paket, kassar,

 fordral, plånböcker och barnvagnar under-

 sökas. Föremålets storlek, utseende eller

 det sätt på vilket man har det med sig

 har ingen betydelse vid stadgandets

 tillämpning. Alla föremål skall kunna un-

 dersökas genom en kroppsvisitation. Ett

 krav är dock att någon person har

 föremålet med sig, vilket utesluter her-

 relösa föremål eller sådana förvaringsut-

 rymmen som inte är transportabla. Även

 större fordon, såsom bilar, faller

 utanför området för kroppsvisitation.

 En kroppsvisitation hindras dock inte av

 att någon tillfälligt har ställt

 föremålet ifrån sig. Regleringen är

 avsedd att vara uttömmande och några

 andra undersökningsåtgärder eller un-

 dersökningsobjekt än sådana som täcks av

 paragrafens lydelse kan inte komma i

 fråga inom ramen för en kroppsvisitation.

 Med regleringen kommer området för de

 två tvångsmedlen kroppsvisitation och

 husrannsakan att i viss utsträckning

 överlappa varandra. Lagrådet har påpekat

 att en tumregel för gränsdragningen

 mellan tvångsmedlen kroppsvisitation och

 husrannsakan kan vara att egendom som

 transporteras med handkraft kan bör

 föremål för kroppsvisitation medan större

 saker som förflyttas eller kan förflyttas

 endast med maskinkraft får undersökas

 enligt reglerna om husrannsakan.

 12 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om

 kroppsbesiktning. Den har behandlats i

 den allmänna motiveringen (se avsnitt

 2.4.3). Paragrafen har utformats i

 enlighet med Lagrådets förslag.

 I paragrafens första stycke, som

 innehåller bestämmelsen om under vilka

 förutsättningar kroppsbesiktning får

 göras, har inga sakliga ändringar gjorts.

 I paragrafens andra stycke definieras

 kroppsbesiktning. Här har gjorts tydligt

 att kroppsbesiktning omfattar alla

 undersökningar av kroppen, såväl dess

 yttre som dess inre, samt även un-

 dersökningar av olika kroppsprodukter som

 har åtkommits genom provtagning. Under-

 sökning av kroppsprodukter som har

 åtkommits på andra sätt, exempelvis

 undersökning av blod som påträffats vid

 en brottsplats omfattas inte av begreppet

 kroppsbesiktning. Däremot omfattas under-

 sökning av kroppsprodukter som har lämnat

 kroppen på ett naturligt sätt, exempelvis

 ett avföringsprov, vid en särskilt

 anordnad kontroll, som utgör provtagning

 och därmed är att betrakta som en

 kroppsbesiktning enligt definitionen.

 Först och främst kan alltså själva

 kroppen undersökas. Det omfattar inte

 bara en okulär besiktning av kroppens

 yttre, utan även undersökning av kroppens

 håligheter, hårbottnen och eventuella

 proteser. Någon begränsning till vissa

 slag av kroppsprodukter har inte gjorts.

 Genom kroppsbesiktning kan alltså krop-

 psprodukter av vilket slag som helst

 undersökas. Med kroppsprodukter avses

 inte kroppsorgan. Att avlägsna kroppsliga

 organ med stöd av denna bestämmelse om

 kroppsbesiktning kan aldrig komma i

 fråga. Stadgandet innehåller inte heller

 någon begränsning till olika typer av

 provtagningar. En kroppsbesiktning kan

 alltså bestå av provtagningar av de mest

 skilda slag. Detta innebär sålunda att

 alla provtagningar faller under begreppet

 kroppsbesiktning. I detta stycke anges

 också att en kroppsbesiktning inte får

 utföras så att den undersökte riskerar

 framtida ohälsa eller skada. Detta

 innebär att man i dessa fall får avstå

 från att genomföra undersökningen.

 I paragrafens tredje stycke föreslås en

 helt ny regel som innebär att den som

 skall kroppsbesiktigas får hållas kvar

 för att undersökningen skall kunna

 genomföras. Tidsfristerna innebär att den

 som skall undersökas får hållas kvar sex

 timmar, och om synnerliga skäl föreligger

 tolv timmar, från det att beslutet om

 kroppsbesiktning fattades.

 13 §

 Paragrafens första och andra stycken är

 oförändrade.

 I tredje stycket, som har utformats i

 enlighet med Lagrådets förslag, anges att

 kroppsvisitation som enbart innebär att

 egendom som en kvinna har med sig

 undersöks får utföras och bevittnas även

 av män. Föremål som en kvinna bär på sig

 får däremot endast undersökas och

 bevittnas av kvinnor. I övrigt är stycket

 oförändrat. Ändringen har berörts i den

 allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.4).

 49 kap. 4 §

 I paragrafen har gjorts en

 konsekvensändring i anledning av

 införandet av den nya 5 a §. Ändringen

 har berörts i den allmänna motiveringen,

 avsnitt 3.4.3.

 Den ändring som har gjorts är ett

 tillägg i paragrafens första stycke, där

 det av sjätte punkten framgår att talan

 mot underrätts beslut om restriktioner

 enligt 24 kap. 5 a § skall föras

 särskilt. Av det oförändrade andra

 stycket framgår att sådan särskild talan

 förs genom besvär.

 52 kap. 1 §

 I paragrafens andra stycke har lagts till

 att klagan över beslut om tillstånd till

 restriktioner enligt 24 kap. 5 a § inte

 är inskränkt i tiden. Detta gäller alltså

 enbart de fall rätten har bifallit

 åklagarens begäran om tillstånd till

 restriktioner. I de fall rätten har

 lämnat åklagarens begäran därom utan

 bifall gäller huvudregeln om en

 treveckorsfrist. Detta överensstämmer med

 vad som gäller överklagande av beslut i

 häktningsfråga.

 52 kap. 7 §

 I paragrafens tredje stycke har en

 ändring gjorts som innebär att hovrätten

 får göra ändring i ett underrättsbeslut i

 fråga om restriktioner utan att motparten

 först har hörts över besvären. Paragrafen

 är i övrigt oförändrad.

 54 kap. 5 §

 I paragrafen har lagts till att ett

 beslut varigenom hovrätten har ogillat

 ett yrkande om att få tillstånd till att

 meddela restriktioner enligt 24 kap. 5 a

 § endast får överklagas i samband med

 talan mot hovrättens dom eller slutliga

 beslut i målet. Det sagda gäller vid

 handläggningen av ett vid hovrätten

 pågående brottmål. I 54 kap. 2 § anges

 vad som gäller när restriktionsfrågan

 överklagats särskilt.

 56 kap 1 §

 I paragrafen har gjorts en

 konsekvensändring som helt motsvarar

 ändringen i 52 kap. 1 §.

 7.2 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1960:418) om straff för

 varusmuggling

 19 §

 Bestämmelsen har behandlats i den

 allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.8.

 Av paragrafens första stycke framgår av

 den nya lydelsen att tullen skall få

 möjlighet att under samma förutsättningar

 som i dag gäller för kroppsvisitation och

 ytlig kroppsbesiktning, också kunna ta

 urinprov. På förslag av Lagrådet har i

 stycket också angivits att ingen får

 hållas kvar av tullen för

 urinprovstagning. I andra stycket har

 bland verkställighetsföreskrifterna i den

 inledande uppräkningen lagts till

 urinprovstagning.

 I övrigt har endast redaktionella

 ändringar gjorts i paragrafen.

 7.3 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1974:203) om kriminalvård i

 anstalt

 20 §

 I paragrafens första stycke har tagits in

 en femte punkt där det uttryckligen anges

 att en intagen får hållas avskild från

 andra intagna för att verkställa ett

 beslut om kroppsbesiktning. Vad gäller

 motiveringen härför hänvisas till den

 allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.7).

 29 §

 I paragrafens femte stycke har den

 nuvarande uttryckliga undersökningsrätten

 beträffande medhavda väskor m.m. fått

 utgå. En sådan undersökningsrätt ryms

 under den föreslagna regleringen av

 begreppet kroppsvisitation i

 rättegångsbalken (jfr avsnitt 2.4.9).

 7.4 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1976:371) om behandingen av

 häktade och anhållna m.fl.

 2 b §

 I paragrafen har lagts till att en häktad

 som skall genomgå en kroppsbesiktning får

 hållas avskild från andra intagna. Regeln

 har behandlats i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.4.7).

 16 §

 I paragrafen anges i den ändrade lydelsen

 av andra stycket uttryckligen en

 nödvändig förutsättning för att

 inskränkningar skall få meddelas vad

 gäller en häktads kontakter med

 omgivningen. Förutsättningen är att den

 häktade får underkastas sådana

 inskränkningar enligt 24 kap. 5 a § RB.

 Det nu sagda gäller inte den som är tagen

 i förvar utan att vara häktad, eftersom

 regleringen i 24 kap. 5 a § RB endast

 avser häktade personer.

 Regeln att ett beslut om inskränkningar

 skall omprövas så snart det finns

 anledning till det har behållits i andra

 stycket. Även första stycket är

 oförändrat.

 23

 7.5 Förslaget till lag om ändring i

 polislagen (1984:387)

 19 §

 Den särskilda undersökningsrätten

 beträffande medhavda väskor m.m. har

 utmönstrats, eftersom detta faller under

 den föreslagna bestämningen av begreppet

 kroppsvisitation i rättegångsbalken (se

 avsnitt 2.4.9).

 7.6 Förslaget till lag om ändring i

 tullagen (1987:1065)

 63 §

 I paragrafens sista stycke har

 hänvisningen till 19 § varusmugg-

 lingslagen förenklats. Eftersom en

 undersökning av vad resande bär i eller

 innanför kläderna utgör kroppsvisitation

 enligt den nya definitionen i

 rättegångsbalken räcker det med en

 erinran om att det i 19 §

 varusmugglingslagen finns regler om

 kroppsvisitation.

 7.7 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1990:217) om skydd för

 samhällsviktiga anläggningar m.m.

 10 - 12 §§

 I dessa tre lagrum regleras

 kroppsvisitation och undersökningsrätt

 beträffande medhavd egendom. På skäl som

 anförts i avsnitt 2.4.9 har den särskilda

 undersökningsrätten utmönstras, eftersom

 en sådan undersökningsrätt ryms inom den

 föreslagna definitionen av kroppsvisi-

 tation i rättegångsbalken. I 10 § har på

 Lagrådets inrådan en redaktionell ändring

 gjorts.

 8 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling,

 3. lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt,

 4. lag om ändring i lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl.,

 5. lag om ändring i polislagen

 (1984:387),

 6. lag om ändring i tullagen (1987:1065)

 samt

 7. lag om ändring i lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.

 9 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden har

 lagt fram.

 24

 Promemorians lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 28 kap. 11-13

 §§ rättegångsbalken skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 28 kap.

 11 §1

 Förekommer Om det finns

 anledning, att anledning att anta

 brott förövats, att någon begått ett

 varå fängelse kan brott för vilket

 följa, må fängelse kan följa,

 kroppsvisitation får en undersökning

 företagas för göras av kläder och

 eftersökande av annat som någon bär

 föremål, som är på sig samt av

 underkastat beslag, väskor, paket och

 eller eljest till liknande som någon

 utrönande av har med sig (kropp-

 omständighet, som svisitation) för att

 kan äga betydelse söka efter föremål

 för utredning om som kan tas i

 brottet. beslag, eller annars

 för att utröna

 omständigheter som

 kan vara av

 betydelse för utred-

 ningen om brottet.

 Å annan än den som Andra än den som

 skäligen kan skäligen kan

 misstänkas för misstänkas för

 brottet må brottet får kropps-

 kroppsvisitation visiteras bara om

 dock företagas, det finns synnerlig

 allenast om anledning att anta

 synnerlig anledning att det därigenom

 förekommer, att kommer att anträffas

 därigenom föremål, föremål som kan tas

 som är underkastat i beslag, eller att

 beslag, skall det annars är av be-

 anträffas eller tydelse för

 annan utredning om utredningen om brot-

 brottet vinnas. tet.

 12 §2

 Å den som skäligen Den som skäligen

 kan misstänkas för kan misstänkas för

 brott, varå ett brott för vilket

 fängelse kan följa, fängelse kan följa,

 må för ändamål, som får underkastas en

 sägs i 11 §, undersökning av

 kroppsbesiktning kroppens yttre eller

 företagas. inre och provtagning

 (kroppsbesiktning)

 Vid för att söka efter

 kroppsbesiktning föremål som kan tas

 må, om det i beslag, eller

 erfordras, blodprov annars för att

 tagas så ock

 1Senaste lydelse

 1964:166. Föreslagen lydelse

 2Senaste lydelse

 1964:166. utröna omständig-

 Nuvarande lydelse heter som kan vara

 av betydelse för

 annan undersökning, utredningen om

 som kan ske utan brottet.

 nämnvärt men, Om det påtagligt

 utföras. underlättar möj-

 ligheterna att

 utföra en kropps-

 besiktning och

 medicinska skäl inte

 föranleder annat,

 får den misstänkte

 ges läkemedel och

 annat liknande

 enligt anvisningar

 av läkare.

 Den som inte är

 anhållen får hållas

 kvar för provtagning

 under högst sex

 timmar.

 13 §3

 Beträffande kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning skall i tillämpliga

 delar gälla vad i 3 a, 4, 8 och 9 §§ är

 föreskrivet om husrannsakan. Är fara i

 dröjsmål, får kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning beslutas av polisman.

 Förrättning, som är av mera väsentlig

 omfattning, skall verkställas inomhus och

 i avskilt rum. Verkställes den av annan

 än läkare, skall såvitt möjligt ett av

 förrättningsmannen anmodat trovärdigt

 vittne närvara. Blodprov må ej tagas av

 annan än läkare eller legitimerad sjuk-

 sköterska. Annan mera ingående

 undersökning må utföras endast av läkare.

 Beträffande Beträffande kvinnor

 kvinnor får kropps- får kroppsvisitation

 visitation inte och kroppsbesiktning

 verkställas eller inte verkställas

 bevittnas av annan eller bevittnas av

 än kvinna, läkare annan än kvinna,

 eller legitimerad läkare eller legi-

 sjuksköterska. timerad

 Detsamma gäller sjuksköterska, om

 kroppsbesiktning det inte enbart är

 och annan fråga om att un-

 undersökning vid dersöka väskor,

 kroppsbesiktning än paket och liknande

 tagande av som någon har med

 blodprov. sig, ta blodprov

 eller vidta andra

 sådana mindre

 ingripande åtgärder.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 3Senaste lydelse 1989:650.

 86

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt

 Härigenom föreskrivs att 20 och 29 §§

 lagen (1974:203) om kriminalvård i

 anstalt1 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §

 En intagen får hållas avskild från andra

 intagna, om det är nödvändigt

 1. med hänsyn till rikets säkerhet eller

 föreliggande fara för den intagnes eller

 annans säkerhet till liv eller hälsa

 eller för allvarlig skadegörelse på

 anstaltens egendom,

 2. för att hindra att den intagne

 påverkar någon annan intagen att all-

 varligt störa ordningen inom anstalten,

 3. för att hindra att den intagne

 medverkar till att en annan intagen får

 tillgång till berusningsmedel,

 4. för att hindra att den intagne

 allvarligt ofredar en annan intagen,

 5. för att

 verkställa beslut om

 kroppsbesiktning.

 Intagen som har dömts till fängelse i

 lägst två år och är placerad i sluten

 anstalt får hållas avskild från andra

 intagna, om det kan befaras att han

 planlägger rymning eller att annan

 planlägger fritagningsförsök och

 avskildheten är nödvändig för att hindra

 att sådan plan sättes i verket samt det

 med hänsyn till den intagnes brottslighet

 eller annars kan befaras att han är

 särskilt benägen att fortsätta en

 brottslig verksamhet av allvarlig

 karaktär.

 Ett beslut enligt första eller andra

 stycket skall omprövas så ofta det finns

 anledning till det, dock minst var tionde

 dag.

 29 §

 Intagen får mottaga besök i den

 utsträckning det lämpligen kan ske. Han

 får ej mottaga besök som är ägnat att

 äventyra säkerheten i anstalten eller som

 kan motverka hans anpassning i samhället

 eller eljest vara till skada för honom

 eller annan.

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i sluten riksanstalt skall

 i ett särskilt fall få ta emot besök

 skall i förväg undersökas om den

 besökande har dömts eller är misstänkt

 för allvarlig brottslig verksamhet. I den

 utsträckning det behövs och lämpligen kan

 ske skall upplysningar också inhämtas om

 hans personliga förhållanden i övrigt.

 Vad som har sagts nu gäller ej, i den mån

 det är uppenbart obehövligt på grund av

 att den besökande är känd eller av annat

 skäl.

 1Lagen omtryckt 1990:1011.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i annan anstalt än sluten

 riksanstalt skall i ett särskilt fall få

 ta emot besök får en sådan kontroll som

 avses i andra stycket göras i den mån det

 är påkallat av säkerhetsskäl.

 Tjänsteman vid anstalten skall vara

 närvarande vid besök, om det är påkallat

 med hänsyn till säkerheten. Vid besök av

 advokat som biträder den intagne i

 rättslig angelägenhet får tjänsteman

 närvara endast om advokaten eller den

 intagne begär det.

 Som villkor för Som villkor för

 besök kan av besök kan av

 säkerhetsskäl säkerhetsskäl

 föreskrivas att den föreskrivas att den

 besökande besökande

 underkastar sig underkastar sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation

 eller ytlig eller ytlig

 kroppsbesiktning kroppsbesiktning.

 eller medger

 undersökning av

 väska, kasse eller

 annat dylikt som

 han vill medföra

 vid besöket.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 87

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 2 a § lagen

 (1976:371) om behandlingen av häktade och

 anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 a §1

 I den mån det I den mån det anses

 anses påkallat får påkallat får även

 även kroppsbesiktning

 kroppsbesiktning företas i de fall

 företas i de fall som avses i 2 §

 som avses i 2 § första och andra

 första och andra styckena. En häktad

 styckena. får hållas avskild

 från andra häktade,

 om det är nödvändigt

 för att verkställa

 beslut om

 kroppsbesiktning.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 1Senaste lydelse 1982:402.

 88

 4 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling

 Härigenom föreskrivs att 19 § lagen

 (1960:418) om straff för varusmuggling

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 Förekommer mot Finns det anledning

 någon, som an- att anta att någon,

 träffas vid gräns- som anträffas vid

 eller kustort eller gräns- eller kustort

 ankommer till eller ankommer till

 plats, där plats, där

 förbindelse med förbindelse med ut-

 utlandet äger rum, landet äger rum, har

 anledning att han på sig gods, som

 har på sig gods, enligt denna lag är

 som enligt denna underkastat beslag,

 lag är underkastat får tulltjänstemän

 beslag, må för eller tjänstemän vid

 eftersökande av kustbevakningen för

 sådant gods tull- att söka efter

 tjänsteman eller sådant gods företa

 tjänsteman vid kroppsvisitation och

 kustbevakningen ytlig

 företaga kropps- kroppsbesiktning på

 visitation och honom samt anmoda

 ytlig honom att lämna

 kroppsbesiktning å urinprov. Om

 honom. Om vederbörande chef

 vederbörande chef för tull- eller

 för tull- eller gränsbevakning

 gränsbevakning finner skärpning av

 finner skärpning av tullkontrollen på

 tullkontrollen å persontrafiken till

 persontrafiken till eller från utlandet

 eller från utlandet med viss lägenhet

 med viss lägenhet eller för viss

 eller för viss tidrymd på någon

 tidrymd å någon plats oundgängligen

 plats oundgängligen nödvändig, får efter

 nödvändig, må efter bevakningschefens

 bevakningschefens förordnande

 förordnande kropps- kroppsvisitation

 visitation verkställas på var

 verkställas å och en som med

 envar, som med lägenheten eller

 lägenheten eller under tidrymden till

 under tidrymden platsen ankommer

 till platsen från eller från

 ankommer från eller platsen avreser till

 från platsen utlandet. Sådant

 avreser till förordnande skall

 utlandet. Sådant ofördröjligen

 förordnande skall underställas

 ofördröjligen

 generaltullstyrelsens

 underställas prövning men går

 generaltullstyrelsenslikväl genast i

 prövning men går verkställighet.

 likväl genast i

 verkställighet.

 Kroppsvisitation, Kroppsvisitation,

 som är av mera som är av mera

 väsentlig väsentlig

 omfattning, och omfattning, ytlig

 ytlig kroppsbesiktning

 kroppsbesiktning samt urin-

 skall verkställas provstagning skall

 inomhus i avskilt verkställas inomhus

 rum eller i i avskilt rum eller

 lämpligt utrymme i i

 1Senaste lydelse

 1988:431. Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 lämpligt utrymme i

 fartyg samt, om fartyg samt, om

 undersökningsman undersökningsman

 eller den eller den undersökte

 undersökte begär begär det och det

 det och det kan ske kan ske utan större

 utan större omgång, omgång, i vittnens

 i vittnens närvaro. närvaro. Kropps-

 Kroppsvisitation visitation och ytlig

 och ytlig kroppsbesiktning av

 kroppsbesiktning av kvinnor samt

 kvinnor får inte urinprovstagning på

 verkställas eller kvinnor får inte

 bevittnas av annan verkställas eller

 än kvinna, läkare bevittnas av annan

 eller legitimerad än kvinna, läkare

 sjuksköterska. eller legitimerad

 sjuksköterska, om

 det inte enbart är

 fråga om att

 undersöka väskor,

 paket och liknande

 som någon har med

 sig eller vidta

 andra sådana mindre

 ingripande åtgärder.

 Förande av Förande av

 protokoll och ut- protokoll och ut-

 färdande av bevis färdande av bevis om

 om företagen företagen kropps-

 kroppsvisitation visitation, ytlig

 eller ytlig kroppsbesiktning och

 kroppsbesiktning urinprovstagning

 erfordras ej med behövs inte med

 mindre den mindre den un-

 undersökte begär dersökte begär det

 det eller föremål, eller föremål, som

 som påträffas, påträffas, tas i

 tages i beslag. beslag.

 Bestämmelser om rätt för tullmyndighet

 att undersöka handresgods samt resväskor

 och liknande som medförs av resande finns

 även i tullagen (1987:1065).

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 89

 5 Förslag till

 Lag om ändring i polislagen (1984:387)

 Härigenom föreskrivs att 19 § polislagen

 (1984:387) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 En polisman som med laga stöd griper

 eller annars omhändertar eller avlägsnar

 någon får i anslutning till ingripandet

 kroppsvisitera denne i den utsträckning

 som är nödvändig

 1. av säkerhetsskäl för att vapen eller

 andra farliga föremål skall kunna tas om

 hand, eller

 2. för att hans identitet skall kunna

 fastställas.

 En polisman får En polisman får

 också kropps- också kroppsvisitera

 visitera i den i den utsträckning

 utsträckning det det behövs för att

 behövs för att söka söka efter vapen

 efter vapen eller eller andra farliga

 andra farliga föremål som är

 föremål som är ägnade att användas

 ägnade att användas vid brott mot liv

 vid brott mot liv eller hälsa, om det

 eller hälsa, om det med hänsyn till

 med hänsyn till omständigheterna kan

 omständigheterna antas att ett sådant

 kan antas att ett föremål kan

 sådant föremål kan förklaras förverkat

 förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 §

 enligt 36 kap. 3 § brottsbalken.

 brottsbalken. För

 detta ändamål får

 polismannen även

 undersöka portfölj,

 handväska eller

 annat liknande

 handbagage.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 1Senaste lydelse 1987:577.

 90

 6 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.

 Härigenom föreskrivs att 10-12 §§ lagen

 (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

 anläggningar m.m. skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §

 Den som vill ha Den som vill ha

 tillträde till ett tillträde till ett

 skyddsobjekt eller skyddsobjekt eller

 som uppehåller sig som uppehåller sig

 invid ett invid ett

 skyddsobjekt är skyddsobjekt är

 skyldig att på skyldig att på

 begäran av den som begäran av den som

 bevakar bevakar

 skyddsobjektet skyddsobjektet

 - uppge namn, - uppge namn,

 födelsetid och födelsetid och hem-

 hemvist, vist,

 - underkasta sig - underkasta sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation som

 och undersökning av inte avser under-

 medförd egendom som sökning av brev

 inte utgör brev eller annan enskild

 eller annan enskild handling.

 handling.

 11 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får besluta om besluta om

 kroppsvisitation kroppsvisitation, om

 och undersökning av det behövs för att

 egendom, om det bevakningsuppgiften

 behövs för att be- skall kunna full-

 vakningsuppgiften göras eller för att

 skall kunna söka efter föremål

 fullgöras eller för som kan tas i beslag

 att söka efter enligt denna lag.

 föremål som kan tas

 i beslag enligt

 denna lag.

 12 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får också i den också i den

 utsträckning som utsträckning som

 krävs för att krävs för att

 bevakningsuppgiften bevakningsuppgiften

 skall kunna skall kunna

 fullgöras avvisa, fullgöras avvisa,

 avlägsna eller, om avlägsna eller, om

 en sådan åtgärd en sådan åtgärd inte

 inte är är tillräcklig,

 tillräcklig, till- tillfälligt

 fälligt omhänderta omhänderta en person

 en person inom inom eller vid

 eller vid skyddsobjektet, om

 skyddsobjektet, om personen

 personen - överträder något

 - överträder något förbud som gäller på

 förbud som gäller grund av beslut

 på grund av beslut enligt denna lag,

 enligt denna lag, - vägrar att på

 - vägrar att på begäran lämna

 begäran lämna Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 uppgift om namn,

 uppgift om namn, födelsetid eller

 födelsetid eller hemvist eller lämnar

 hemvist eller uppgift därom som

 lämnar uppgift skäligen kan antas

 därom som skäligen vara oriktig,

 kan antas vara - vägrar att

 oriktig, underkasta sig

 - vägrar att kroppsvisitation.

 underkasta sig

 kroppsvisitation

 eller undersökning

 av medförd egendom.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 91

 7 Förslag till

 Lag om ändring i tullagen (1987:1065)

 Härigenom föreskrivs att 63 § tullagen

 (1987:1065) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §

 För kontroll av att anmälnings- och

 uppgiftsskyldighet enligt denna lag eller

 enligt föreskrifter som meddelats med

 stöd av lagen fullgjorts riktigt och

 fullständigt får tullmyndigheten

 undersöka

 1. transportmedel, containrar, lådor och

 andra utrymmen där varor kan förvaras vid

 införsel till eller utförsel från

 tullområdet,

 2. områden för tullupplag, tullager,

 frihamnar och exportbutiker, flygplatser

 och bangårdar, där varor som står under

 tullkontroll förvaras, och även lokaler

 inom sådana områden, samt

 3. handresgods, såsom resväskor och

 portföljer, samt handväskor och liknande

 som medförs av resande vid inresa till

 eller utresa från tullområdet eller av

 person som kan anmanas stanna enligt 64

 §.

 Om rätt för Bestämmelser om

 tulltjänstemän att kroppsvisitation

 undersöka vad finns i 19 § lagen

 resande bär i eller (1960:418) om straff

 innanför kläderna för varusmuggling.

 föreskrivs i 19 §

 lagen (1960:418) om

 straff för

 varusmuggling.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1992.

 92

 Förteckning över remissinstanser som har

 yttrat sig över departementspromemorian

 (Ds 1991:56) Ändrade regler om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 m.m.

 Remissyttranden har avgetts av

 Justitiekanslern, Riksdagens ombudsmän,

 Hovrätten för Västra Sverige, Solna

 tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt,

 Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren,

 Kriminalvårdsstyrelsen,

 generaltullstyrelsen,

 Rättsmedicinalverket, Värnpliktsverket,

 Sverigens Advokatsamfund, Sverigens

 domareförbund, Föreningen Sveriges

 åklagare, Föreningens Sveriges

 polischefer och Svenska Läkaresällskapet.

 Yttranden har dessutom avgetts av

 Tull-Kust och Överbefälhavaren.

 Rikspolisstyrelsen har bifogat yttranden

 från polismyndigheterna i Stockholm,

 Göteborg och Malmö samt från

 Polishögskolan.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från

 överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i

 Stockholm och överåklagarna vid

 Regionåklagarmyndigheterna i Stockholm

 och Västerås.

 97

 Rapportens lagförslag

 9 Lagförslag

 9.1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 49 kap. 4 §, 52 kap. 1 § och 56

 kap- 1 § skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny

 paragraf, 24 kap. 22 a §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 24 kap.

 22 a §

 I fråga om den som

 är tagen i förvar på

 grund av misstanke

 om brott skall

 särskilt beslutas om

 hans kontakter med

 andra personer och

 hans tillgång till

 tidskrifter,

 tidningar, radio och

 television med

 hänsyn till sådan

 risk som avses i 1 §

 första stycket 2

 skall vara

 underkastade

 åklagarkontroll

 enligt lagen

 (1976:371) om

 behandlingen av

 häktade och anhållna

 m.fl. Beslutet

 fattas

 1. av rätten, när

 den beslutar att den

 misstänkte skall

 häktas eller att han

 skall stanna kvar i

 häkte, och

 2. i övriga fall av

 åklagaren eller, om

 frihetsberövandet

 inte anmälts till

 åklagare, av polis-

 myndigheten.

 Innebär rättens

 beslut att åkla-

 garkontroll inte

 skall äga rum, får

 åklagaren ändå för-

 ordna om sådan, om

 han på grund av in-

 träffade nya om-

 ständigheter finner

 Nuvarande lydelse det oundgängligen

 påkallat. Den häk-

 tade får begära

 rättens prövning av

 förordnandet. Då

 Föreslagen lydelse

 begäran kommit in,

 skall rätten så

 snart det kan ske,

 senast inom en vecka

 hålla förhandling i

 saken. Om

 handläggningen

 gäller i tillämpliga

 delar vad som är

 föreskrivet om

 häktningsförhand-

 ling.

 49 kap.

 4 §1

 Talan mot underrätts beslut under

 rättegången skall föras särskilt,

 om rätten

 1. avvisat ombud, biträde eller

 försvarare eller ogillat ett yrkande

 härom;

 2. ogillat tredje mans yrkande att få

 som intervenient deltaga i rättegången;

 3. förelagt en part eller någon annan

 att förete skriftligt bevis eller att

 tillhandahålla föremål för syn eller

 besiktning eller vid prövning enligt

 3 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5

 tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 §

 andra stycket 4 eller 5

 yttrandefrihetsgrundlagen funnit det vara

 av synnerlig vikt att en uppgift som

 avses där lämnas vid vittnesförhör eller

 förhör med en part under sannings-

 försäkran;

 4. utlåtit sig angående ådömande av

 förelagt vite eller häkte eller om ansvar

 för förseelse i rättegången eller

 angående skyldighet för någon, som ej är

 part eller intervenient, att gottgöra i

 rättegången vållad kostnad;

 5. utlåtit sig angående ersättning eller

 förskott av allmänna medel till

 målsägande ellerangående ersättning eller

 förskott till biträde, försvarare,

 vittne, sakkunnig eller annan, som ej är

 part eller intervenient;

 6. utlåtit sig i 6. utlåtit sig i

 tvistemål angående tvistemål angående

 kvarstad eller kvarstad eller annan

 annan åtgärd enligt åtgärd enligt

 15 kap. eller i 15 kap. eller i

 brottmål angående brottmål angående

 häktning eller häktning eller

 åtgärd, som avses i beslut om åklagar-

 25-28 kap.; kontroll enligt i

 24 kap. 22 a § eller

 åtgärd som avses i

 25-28 kap;

 7. avslagit begäran om biträde eller

 försvarare eller till sådant uppdrag

 förordnat annan än part föreslagit;

 8. utlåtit sig i annat fall än som avses

 i 5 eller 7 i fråga som gäller allmän

 rättshjälp; eller

 9. avslagit begäran om rättshjälp åt

 misstänkt i brottmål eller om ersättning

 eller förskott till part, som åtnjuter

 sådan förmån.

 1Senaste lydelse 1991:1561.

 98

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Särskild talan skall föras genom besvär.

 Är fråga om beslut, som avses i 1, 2, 3,

 7, 8 eller 9, åligge den som vill föra

 talan att, om beslutet meddelats vid

 sammanträde för förhandling, genast och

 eljest inom en vecka från den dag, då han

 erhöll del därav, anmäla missnöje;

 försummas det, äge han ej vidare rätt

 till talan. Rätten pröve genast, om

 anmälan rätteligen gjorts.

 I fråga om missnöjesanmälan av

 myndigheter, som enligt lag eller

 förordnande med stöd av lag är behöriga

 att överklaga beslut som avses i andra

 stycket, gäller följande. Har beslutet

 meddelats vid sammanträde för förhandling

 vid vilken myndigheten inte har varit

 företrädd, skall missnöje anmälas senast

 en vecka från dagen för beslutet.

 52 kap.

 1 §2

 Vill någon överklaga en tingsrätts

 beslut, skall han ge in en besvärsinlaga

 till tingsrätten.

 Inlagan skall ha Inlagan skall ha

 kommit in till kommit in till

 rätten inom tre rätten inom tre

 veckor från den dag veckor från den dag

 då beslutet med- då beslutet med-

 delades. Om ett delades. Om ett

 beslut under beslut under

 rättegången inte rättegången inte har

 har meddelats vid meddelats vid

 sammanträde för sammanträde för

 förhandling och det förhandling och det

 inte heller vid inte heller vid

 något sådant något sådant

 sammanträde har sammanträde har

 tillkännagivits när tillkännagivits när

 beslutet kommer att beslutet kommer att

 meddelas, skall meddelas, skall dock

 dock besvärstiden besvärstiden räknas

 räknas från den dag från den dag då

 då klaganden fick klaganden fick del

 del av beslutet. av beslutet. Klagan

 Klagan över beslut över beslut om nå-

 om någons häktande gons häktande eller

 eller kvarhållande kvarhållande i häkte

 i häkte eller om eller beslut om

 åläggande av rese- åklagarkontroll

 förbud eller i enligt 24 kap.

 fråga, som avses i 22 a § eller om

 49 kap. 6 §, är åläggande av

 inte inskränkt till reseförbud eller i

 viss tid. fråga, som avses i

 49 kap. 6 §, är inte

 inskränkt till viss

 tid.

 I 49 kap. finns bestämmelser om att den,

 som vill överklaga ett beslut, i vissa

 fall först skall anmäla missnöje.

 56 kap.

 1 §3

 Vill någon anföra Vill någon anföra

 besvär mot hovrätts besvär mot hovrätts

 beslut, skall han beslut, skall han

 2Senaste lydelse

 1990:443.

 3Senaste lydelse

 1981:1294.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1981:1294.inom fyra inom fyra veckor

 veckor från den från den dag, då

 dag, då beslutet beslutet meddelades,

 meddelades, till till hovrätten

 hovrätten inkomma inkomma med besvärs-

 med besvärsinlaga. inlaga. Har beslut

 Har beslut under under rättegången

 rättegången meddelats annorledes

 meddelats än vid sammanträde

 annorledes än vid för förhandling,

 sammanträde för skall dock

 förhandling, skall besvärstiden räknas

 dock besvärstiden från den dag då

 räknas från den dag klaganden erhöll del

 då klaganden erhöll av beslutet. Klagan

 del av beslutet. över beslut om

 Klagan över beslut någons häktande

 om någons häktande eller kvarhållande i

 eller kvarhållande häkte eller beslut

 i häkte eller om om åklagarkontroll

 åläggande av rese- enligt 24 kap. 22 a

 förbud är inte § eller om åläggande

 inskränkt till viss av reseförbud är

 tid. inte inskränkt till

 viss tid.

 Om skyldighet att anmäla missnöje med

 hovrätts beslut i fråga, som avses i 49

 kap. 3 § eller 4 § första stycket 1, 2,

 3, 7, 8 eller 9, stadgas i 54 kap. 3 §.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993. Beträffande den som då är häktad

 tillämpas dock de nya bestämmelserna inte

 förrän rätten omprövar häktningen.

 99

 Förteckning över remissinstanser som har

 yttrat sig över rapporten (Ds 1992:8)

 Häktades gemensamhet och kontakter med

 omvärlden

 Remissyttranden har avgetts av Riksdagens

 ombudsmän, Riksåklagaren, Domstolsverket,

 Svea hovrätt, Kammarrätten i Jönköping,

 Göteborgs tingsrätt, Helsingborgs

 tingsrätt, Norrköpings tingsrätt,

 Rikspolisstyrelsen,

 Kriminalvårdsstyrelsen, Socialstyrelsen,

 Rättsmedicinalverket, Byggnadsstyrelsen,

 Statens Invandrarverk, Utlänningsnämnden,

 Landstingsförbundet, Sveriges

 domareförbund, Sverigens Advokatsamfund,

 Föreningen styresmän och assistenter

 m.fl. vid kriminalvårdsanstalterna,

 Svenska Fångvårdssällskapet, Föreningen

 Sveriges åklagare, Riksförbundet

 frivilliga samhällsarbetare, Svenska Röda

 korset, Svenska kyrkans församlingsnämnd,

 Sveriges frikyrkoråd och De fria kristna

 samfundens råd.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från

 överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i

 Göteborg och överåklagarna vid

 regionåklagarmyndigheterna i Gävle och

 Umeå.

 102

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 27 kap. 4 §, 28 kap. 11-13 §§

 och 49 kap. 7 § skall ha följande

 lydelse,

 dels att det i balken skall införas en

 ny paragraf, 24 kap. 5 a §, av följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 24 kap.

 5 a §

 Om rätten beslutar

 att häkta någon

 eller att någon

 skall kvarbli i

 häkte på grund av

 att det finns risk

 att han undanröjer

 bevis eller på annat

 sätt försvårar sa-

 kens utredning eller

 att det inte är

 uppenbart att sådan

 risk saknas, skall

 rätten på åklagarens

 begäran samtidigt

 fatta beslut om den

 häktade skall få un-

 derkastas inskränk-

 ningar i sina

 kontakter med omgiv-

 ningen.

 Om det på grund av

 senare inträffade

 omständigheter är

 oundgängligen

 påkallat, får åkla-

 garen meddela beslut

 som innebär

 inskränkningar i den

 häktades kontakter

 med omgivningen även

 om rätten inte har

 Nuvarande lydelse fattat ett sådant

 beslut som avses i

 första stycket. I

 ett sådant fall

 skall åklagaren

 samma dag eller se-

 nast dagen därefter

 begära rättens pröv-

 ning enligt första

 stycket. När en

 sådan framställan

 kommit in till

 rätten, skall rätten

 så snart det kan ske

 och senast inom en

 vecka hålla för-

 handling i frågan.

 För handläggningen

 vid rätten gäller

 vad som är före-

 skrivet om

 häktningsförhand-

 ling.

 Föreslagen lydelse

 27 kap.1

 4 §

 Den som med laga Den som med laga

 rätt griper eller rätt griper eller

 anhåller misstänkt anhåller en

 eller verkställer misstänkt eller

 häktning, husrann- verkställer

 sakan eller häktning, husrann-

 kroppsvisitation sakan,

 får lägga beslag på kroppsvisitation

 föremål, som därvid eller

 påträffas. kroppsbesiktning får

 ta föremål som

 därvid påträffas i

 beslag.

 Föremål, som i annat fall påträffas, tas

 i beslag efter beslut av

 undersökningsledaren eller åklagaren. Vid

 fara i dröjsmål, får även utan sådant

 beslut åtgärden vidtagas av polisman, om

 det inte är fråga om försändelse som

 avses i 3 §.

 Verkställs beslag av någon annan än

 undersökningsledaren eller åklagaren och

 har denne inte beslutat beslaget, skall

 anmälan skyndsamt göras hos honom, som

 har att omedelbart pröva, om beslaget

 skall bestå.

 28 kap.

 11 §2

 Förekommer Om det finns

 anledning, att anledning att anta

 brott förövats, att ett brott har

 varå fängelse kan begåtts på vilket

 följa, må kan följa fängelse,

 kroppsvisitation får kroppsvisitation

 företagas för göras på den som

 eftersökande av fö- skäligen kan

 remål, som är misstänkas för

 underkastat beslag, brottet för att söka

 eller eljest till efter föremål som

 utrönande av kan tas i beslag

 omständighet, som eller annars för att

 kan äga betydelse utröna omständig-

 för utredning om heter som kan vara

 brottet. av betydelse för

 utredning om

 brottet.

 Å annan än den som Andra än den som

 skäligen kan skäligen kan

 misstänkas för misstänkas för

 brottet må brottet får kropps-

 kroppsvisitation visiteras, om det

 dock företagas, finns synnerlig

 allenast om anledning anta att

 synnerlig anledning det därigenom kommer

 förekommer, att att anträffas

 därigenom föremål föremål som kan tas

 som är underkastat i beslag eller att

 beslag, skall det annars är av be-

 anträffas eller tydelse för ut-

 annan utredning om redningen av

 brottet vinnas. brottet.

 Med

 kroppsvisitation

 avses en

 undersökning av

 kläder och annat som

 någon bär på sig

 1Senaste lydelse samt av väskor,

 1993:602. paket och andra

 2Senaste föremål som någon

 lydelse1964:166. har med sig.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §3

 Å den som skäligen Den som skäligen

 kan misstänkas för kan miss-tänkas för

 brott, varå ett brott på vilket

 fängelse kan följa, fängelse kan följa,

 må för ändamål, som får för ändamål som

 sägs i 11 §, sägs i 11 §, under-

 kroppsbesiktning kastas

 företagas. kroppsbesiktning.

 Vid Med

 kroppsbesiktning kroppsbesiktning

 må, om det avses undersökning

 erfordras, blodprov och provtagning av

 tagas så ock annan människokroppens

 undersökning, som yttre och inre samt

 kan ske utan av dess produkter.

 nämnvärt men, ut- En kroppsbesiktning

 föras. får inte utföras så

 att den undersökte

 riskerar framtida

 ohälsa eller skada.

 Den som inte är

 frihetsberövad i

 annan ordning är

 inte skyldig att

 stanna kvar för

 kroppsbesiktning

 längre än sex

 timmar. Är det av

 synnerlig vikt, att

 den som kan miss-

 tänkas för brottet

 är tillgänglig för

 fortsatt kroppsbe-

 siktning, är han

 skyldig att stanna

 kvar ytterligare sex

 timmar.

 13 §

 Beträffande kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning skall i tillämpliga

 delar gälla vad i 3 a, 4, 8 och 9 §§ är

 föreskrivet om husrannsakan. Är fara i

 dröjsmål, får kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning beslutas av polisman.

 Förrättning som är av mera väsentlig

 omfattning, skall verkställas inomhus och

 i avskilt rum. Verkställes den av annan

 än läkare, skall såvitt möjligt ett av

 förrättningsmannen anmodat trovärdigt

 vittne närvara. Blodprov må ej tagas av

 annan än läkare eller legitimerad

 sjuksköterska. Annan mer ingående

 undersökning må utföras endast av läkare.

 Beträffande Beträffande kvinnor

 kvinnor får kropps- får kroppsvisitation

 visitation inte eller kropps-

 verkställas eller besiktning inte

 bevittnas av annan verkställas eller

 än kvinna, läkare bevittnas av annan

 eller legitimerad än kvinna, läkare

 sjuksköterska. eller legitimerad

 Detsamma gäller sjuksköterska.

 kroppsbesiktning Kroppsvisitation som

 och annan un- enbart innebär att

 dersökning vid medhavda föremål

 kroppsbesiktning än undersöks och

 tagande av kroppsbesiktning som

 blodprov. enbart innebär

 blodprovstagning får

 dock

 3Senaste lydelse

 1964:166.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 verkställas eller

 bevittnas av annan.

 49 kap.

 7 §

 Har tingsrätten Har tingsrätten

 förklarat en domare förklarat en domare

 jävig eller jävig eller bifallit

 bifallit en begäran en begäran om

 om rättshjälp åt rättshjälp åt miss-

 misstänkt i tänkt i brottmål

 brottmål eller eller förordnat

 förordnat målsägandebiträde

 målsägandebiträde, eller beslutat i

 får tingsrättens fråga om

 beslut inte över- inskränkningar i en

 klagas. häktads kontakter

 med omgivningen

 enligt 24 kap. 5 a

 §, får tingsrättens

 beslut inte överkla-

 gas.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 103

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1960:418) om

 straff för varusmuggling

 Härigenom föreskrivs att 19 § lagen

 (1960:418) om straff för varusmuggling

 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 Förekommer mot Om det finns

 någon, som anträf- anledning att anta

 fas vid gräns- att någon, som

 eller kustort eller anträffas vid en

 ankommer till gräns- eller kustort

 plats, där för- eller ankommer till

 bindelse med en plats, där det

 utlandet äger rum, finns förbindelse

 anledning att han med utlandet har på

 har på sig gods, sig gods som enligt

 som enligt denna denna lag är

 lag är underkastat underkastat beslag,

 beslag, må för får tulltjänstemän

 eftersökande av eller tjänstemän vid

 sådant gods tull- kustbevakningen för

 tjänsteman eller att söka efter

 tjänsteman vid sådant gods hos

 kustbevakningen honom utföra

 företaga kropps- kroppsvisitation,

 visitation och ytlig kropps-

 ytlig besiktning och urin-

 kroppsbesiktning å provstagning. Om

 honom. Om vederbörande chef

 vederbörande chef för tull- eller

 för tull- eller gränsbevakning

 gränsbevakning finner att skärpning

 finner skärpning av av tullkontrollen av

 tullkontrollen å persontrafiken till

 persontrafiken till eller från utlandet

 eller från utlandet med viss lägenhet

 med viss lägenhet eller för viss

 eller för viss tidrymd på någon

 tidrymd å någon plats är oundgängli-

 plats oundgängligen gen nödvändig, får

 nödvändig, må efter efter bevak-

 bevakningschefens ningschefens beslut

 förordnande kroppsvisitation

 kroppsvisitation utföras på var och

 verkställas å en som med

 envar, som med lägenheten eller

 lägenheten eller under tidrymden

 under tidrymden ankommer till plat-

 till platsen sen från, eller

 ankommer från eller avreser från platsen

 från platsen till, utlandet.

 avreser till Sådant förordnande

 utlandet. Sådant skall ofördröjligen

 förordnande skall underställas

 ofördröjligen generaltullstyrel-

 underställas sens prövning men

 generaltullstyrel- skall likväl genast

 sens prövning men verkställas.

 går likväl genast i

 verkställighet.

 Kroppsvisitation, Kroppsvisitation

 som är av mera som är av mera

 väsentlig väsentlig

 omfattning, och omfattning, ytlig

 ytlig kroppsbesiktning

 kroppsbesiktning samt urinprovs-

 skall verkställas tagning skall

 inomhus i avskilt verkställas inomhus

 rum el-

 1Senaste lydelse Föreslagen lydelse

 1988:431.

 i avskilt rum eller

 Nuvarande lydelse i lämpligt utrymme i

 fartyg samt, om un-

 ler i lämpligt dersökningsman eller

 utrymme i fartyg den undersökte begär

 samt, om undersök- det och det kan ske

 ningsman eller den utan större omgång,

 undersökte begär i vittnens närvaro.

 det och det kan ske Bestämmelsen i

 utan större omgång, 28 kap. 12 § tredje

 i vittnens närvaro. stycket rättegångs-

 Kroppsvisitation balken om skyldighet

 och ytlig kropps- att stanna kvar

 besiktning av gäller inte vid

 kvinnor får inte tillämpningen av

 verkställas eller denna paragraf.

 bevittnas av annan Kroppsvisitation,

 än kvinna, läkare ytlig kropps-

 eller legitimerad besiktning och

 sjuksköterska. urinprovstagning

 beträffande kvinnor

 får inte verkställas

 eller bevittnas av

 annan än kvinna,

 läkare eller

 legitimerad sjuk-

 sköterska.

 Förande av Protokoll behöver

 protokoll och ut- inte föras och bevis

 färdande av bevis om utförd

 om företagen kroppsvisitation,

 kroppsvisitation ytlig

 eller ytlig kropps- kroppsbesiktning

 besiktning eller

 erfordras ej med urinprovstagning

 mindre den behöver inte

 undersökte begär utfärdas med mindre

 det eller föremål, den undersökte begär

 som påträffas, det eller föremål,

 tages i beslag. som påträffas, tas i

 beslag.

 Bestämmelser om rätt för tullmyndighet

 att undersöka handresgods samt resväskor

 och liknande som medförs av resande finns

 även i tullagen (1987:1065).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 104

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt

 Härigenom föreskrivs att 20 och 29 §§

 lagen (1974:203) om kriminalvård i

 anstalt1 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 §

 En intagen får hållas avskild från andra

 intagna, om det är nödvändigt

 1. med hänsyn till rikets säkerhet eller

 föreliggande fara för den intagnes eller

 annans säkerhet till liv eller hälsa

 eller för allvarlig skadegörelse på

 anstaltens egendom,

 2. för att hindra att den intagne

 påverkar någon annan intagen att all-

 varligt störa ordningen inom anstalten,

 3. för att hindra att den intagne

 medverkar till att en annan intagen får

 tillgång till berusningsmedel,

 4. för att hindra att den intagne

 allvarligt ofredar en annan intagen,

 5. för att

 verkställa beslut om

 kroppsbesiktning.

 Intagen som har dömts till fängelse i

 lägst två år och är placerad i sluten

 anstalt får hållas avskild från andra

 intagna, om det kan befaras att han

 planlägger rymning eller att annan

 planlägger fritagningsförsök och

 avskildheten är nödvändig för att hindra

 att sådan plan sättes i verket samt det

 med hänsyn till den intagnes brottslighet

 eller annars kan befaras att han är

 särskilt benägen att fortsätta en

 brottslig verksamhet av allvarlig

 karaktär.

 Ett beslut enligt första eller andra

 stycket skall omprövas så ofta det finns

 anledning till det, dock minst var tionde

 dag.

 29 §

 Intagen får mottaga besök i den

 utsträckning det lämpligen kan ske. Han

 får ej mottaga besök som är ägnat att

 äventyra säkerheten i anstalten eller som

 kan motverka hans anpassning i samhället

 eller eljest vara till skada för honom

 eller annan.

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i sluten riksanstalt skall

 i ett särskilt fall få ta emot besök

 skall i förväg undersökas om den

 besökande har dömts eller är misstänkt

 för allvarlig brottslig verksamhet. I den

 utsträckning det behövs och lämpligen kan

 ske skall upplysningar också inhämtas om

 hans personliga förhållanden i övrigt.

 Vad som har sagts nu gäller ej, i den mån

 det är uppenbart obehövligt på grund av

 att den besökande är känd eller av

 1Lagen omtryckt 1990:1011.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 annat skäl.

 Till underlag för bedömningen av om den

 som är intagen i annan anstalt än sluten

 riksanstalt skall i ett särskilt fall få

 ta emot besök får en sådan kontroll som

 avses i andra stycket göras i den mån det

 är påkallat av säkerhetsskäl.

 Tjänsteman vid anstalten skall vara

 närvarande vid besök, om det är påkallat

 med hänsyn till säkerheten. Vid besök av

 advokat som biträder den intagne i

 rättslig angelägenhet får tjänsteman

 närvara endast om advokaten eller den

 intagne begär det.

 Som villkor för Som villkor för

 besök kan av besök kan det av

 säkerhetsskäl säkerhetsskäl

 föreskrivas att den föreskrivas att den

 besökande besökande

 underkastar sig underkastar sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation

 eller ytlig eller ytlig

 kroppsbesiktning kroppsbesiktning.

 eller medger un-

 dersökning av

 väska, kasse eller

 annat dylikt som

 han vill medföra

 vid besöket.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 105

 4 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:371) om

 behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 2 b § lagen

 (1976:371) om behandlingen av häktade och

 anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 b §1

 Kroppsvisitation Kroppsvisitation

 eller kropps- eller kropps-

 besiktning får inte besiktning får inte

 göras mer ingående göras mer ingående

 än vad ändamålet än vad ändamålet med

 med åtgärden åtgärden kräver. All

 kräver. All den den hänsyn om-

 hänsyn som ständigheterna

 omständigheterna medger skall

 medger skall iakttagas. Om

 iakttagas. Om möjligt skall vittne

 möjligt skall närvara. En häktad

 vittne närvara. får hållas avskild

 från andra häktade,

 om det är nödvändigt

 för att verkställa

 beslut om kroppsbe-

 Annan siktning.

 kroppsvisitation än Annan

 som avses i 2 § kroppsvisitation än

 treje stycket eller som avses i 2 §

 kroppsbesiktning tredje stycket eller

 får, när åtgärden kroppsbesiktning

 gäller kvinna, ej får, när åtgärden

 verkställas eller gäller kvinna, ej

 bevittnas av annan verkställas eller

 än kvinna, läkare bevittnas av annan

 eller legitimerad än kvinna, läkare

 sjuksköterska. eller legitimerad

 Föremål, som sjuksköterska.

 anträffas vid

 kroppsvisitation Föremål, som

 eller kroppsbe- anträffas vid

 siktning och som kroppsvisitation

 häktad enligt vad eller kropps-

 som följer av denna besiktning och som

 lag ej får inneha, häktad enligt vad

 skall omhändertagas som följer av denna

 och förvaras för lag ej får inneha,

 hans räkning, skall omhändertagas

 såvitt ej annat är och förvaras för

 särskilt hans räkning, såvitt

 föreskrivet. ej annat är särskilt

 föreskrivet.

 16 §

 Beträffande den som är häktad på grund

 av misstanke om brott ankommer det på

 undersökningsledaren eller åklagaren att

 1. avgöra om eller i vad mån hinder för

 medgivande enligt 3 § första stycket

 första meningen eller 9-13 §§ eller för

 tillämpning av 3 § första stycket andra

 meningen möter på den grund att åtgärden

 kan medföra fara för att bevis undanröjes

 eller utredning om brott

 1Senaste lydelse 1978:903.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 eljest försvåras,

 2. avgöra fråga om inskränkningar enligt

 6 § tredje stycket.

 Innebär avgörande Ett beslut enligt

 enligt första första stycket som

 stycket hinder för innebär hinder för

 medgivande eller medgivande eller på

 eljest inskränkning annat sätt inskränk-

 i häktads rätt, ning i en häktads

 skall avgörandet rätt, får meddelas

 omprövas så ofta endast om den häkta-

 anledning därtill de får underkastas

 förekommer. inskränkningar i

 sina kontakter med

 omgivningen enligt

 24 kap. 5 a §

 rättegångsbalken.

 Sådana beslut skall

 omprövas så ofta det

 finns anledning till

 det.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 106

 5 Förslag till

 Lag om ändring i polislagen (1984:387)

 Härigenom föreskrivs att 19 § polislagen

 (1984:387) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §1

 En polisman som med laga stöd griper

 eller annars omhändertar eller avlägsnar

 någon får i anslutning till ingripandet

 kroppsvisitera denne i den utsträckning

 som är nödvändig

 1. av säkerhetsskäl för att vapen eller

 andra farliga föremål skall kunna tas om

 hand, eller

 2. för att hans identitet skall kunna

 fastställas.

 En polisman får En polisman får

 också kropps- också kroppsvisitera

 visitera i den i den utsträckning

 utsträckning det det behövs för att

 behövs för att söka söka efter vapen

 efter vapen eller eller andra farliga

 andra farliga föremål som är

 föremål som är ägnade att användas

 ägnade att användas vid brott mot liv

 vid brott mot liv eller hälsa, om det

 eller hälsa, om det med hänsyn till

 med hänsyn till omständigheterna kan

 omständigheterna antas att ett sådant

 kan antas att ett föremål kan

 sådant föremål kan förklaras förverkat

 förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 §

 enligt 36 kap. 3 § brottsbalken.

 brottsbalken. För

 detta ändamål får

 polismannen även

 undersöka portfölj,

 handväska eller an-

 nat liknande

 handbagage.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 1Senaste lydelse 1987:577.

 107

 6 Förslag till

 Lag om ändring i tullagen (1987:1065)

 Härigenom föreskrivs att 63 § tullagen

 (1987:1065) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §

 För kontroll av att anmälnings- och

 uppgiftsskyldighet enligt denna lag eller

 enligt föreskrifter som meddelats med

 stöd av lagen fullgjorts riktigt och

 fullständigt får tullmyndigheten

 undersöka

 1. transportmedel, containrar, lådor och

 andra utrymmen där varor kan förvaras vid

 införsel till eller utförsel från

 tullområdet,

 2. områden för tullupplag, tullager,

 frihamnar och exportbutiker, flygplatser

 och bangårdar, där varor som står under

 tullkontroll förvaras, och även lokaler

 inom sådana områden, samt

 3. handresgods, såsom resväskor och

 portföljer, samt handväskor och liknande

 som medförs av resande vid inresa till

 eller utresa från tullområdet eller av

 person som kan anmanas stanna enligt

 64 §.

 Om rätt för Bestämmelser om

 tulltjänstemän att kroppsvisitation

 undersöka vad finns i 19 § lagen

 resande bär i eller (1960:418) om straff

 innanför kläderna för varusmuggling.

 föreskrivs i 19 §

 lagen (1960:418) om

 straff för

 varusmuggling.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 108

 7 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.

 Härigenom föreskrivs att 10-12 §§ lagen

 (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

 anläggningar m.m. skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §

 Den som vill ha Den som vill ha

 tillträde till ett tillträde till ett

 skyddsobjekt eller skyddsobjekt eller

 som uppehåller sig som uppehåller sig

 invid ett skydds- invid ett skyddsob-

 objekt är skyldig jekt är skyldig att

 att på begäran av på begäran av den

 den som bevakar som bevakar

 skyddsobjektet skyddsobjektet

 - uppge namn, - uppge namn,

 födelsetid och födelsetid och

 hemvist, hemvist,

 - underkasta sig - underkasta sig

 kroppsvisitation kroppsvisitation som

 och undersökning av inte avser undersök-

 medförd egendom som ning av brev eller

 inte utgör brev annan enskild hand-

 eller annan enskild ling.

 handling.

 11 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får besluta om besluta om kropps-

 kroppsvisitation visitation, om det

 och undersökning av behövs för att be-

 egendom, om det vakningsuppgiften

 behövs för att be- skall kunna full-

 vakningsuppgiften göras eller för att

 skall kunna full- söka efter föremål

 göras eller för att som kan tas i beslag

 söka efter föremål enligt denna lag.

 som kan tas i

 beslag enligt denna

 lag.

 12 §

 Den som bevakar Den som bevakar ett

 ett skyddsobjekt skyddsobjekt får

 får också i den också i den

 utsträckning som utsträckning som

 krävs för att krävs för att bevak-

 bevakningsuppgiften ningsuppgiften skall

 skall kunna full- kunna fullgöras

 göras avvisa, avvisa, avlägsna

 avlägsna eller, om eller, om en sådan

 en sådan åtgärd åtgärd inte är till-

 inte är tillräck- räcklig, tillfälligt

 lig, tillfälligt omhänderta en person

 omhänderta en per- inom eller vid

 son inom eller vid skyddsobjektet, om

 skyddsobjektet, om personen

 personen - överträder något

 - överträder något förbud som gäller på

 förbud som gäller grund av beslut

 på grund av beslut enligt denna lag,

 enligt denna lag, - vägrar att på

 - vägrar att på begäran lämna

 begäran lämna Föreslagen lydelse

 Nuvarande lydelse

 uppgift om namn,

 uppgift om namn, födelsetid eller

 födelsetid eller hemvist eller lämnar

 hemvist eller uppgift därom som

 lämnar uppgift skäligen kan antas

 därom som skäligen vara oriktig,

 kan antas vara - vägrar att

 oriktig, underkasta sig

 - vägrar att kroppsvisitation.

 underkasta sig

 kroppsvisitation

 eller undersökning

 av medförd egendom.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 109

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-09-14

 Närvarande: hovrättspresidenten Bo

 Broomé, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

 regeringsrådet Arne Baekkevold.

 Enligt protokoll vid

 regeringssammanträde den 24 juni 1993 har

 regeringen på hemställan av statsrådet

[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets

 yttrande över förslag till ändrade regler

 om kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 m.m.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits

 av hovrättsassessorn Mikael[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslagen föranleder följande yttrande

 av lagrådet:

 I. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 I lagrådsremissen läggs fram förslag om

 en ny utformning av reglerna om

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Det är bra att detta regelsystem nu har

 gåtts igenom och analyserats ordentligt.

 Särskilt kroppsbesiktning kan upplevas

 som mycket kränkande av den som utsätts

 för åtgärden. Reglerna måste därför stå i

 överensstämmelse med grundlagens och

 Europakonventionens bestämmelser om

 individens rätt till integritet.

 Samtidigt måste bestämmelserna vara

 utformade så att de medger en effektiv

 brottsbekämpning. Med hänsyn till att be-

 slut om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning inte sällan måste fattas

 utan längre betänketid av tjänstemän som

 saknar en mera omfattande juridisk

 utbildning måste reglerna dessutom vara

 enkla och klara. Den nuvarande ordningen

 har kritiserats från bl a de nu nämnda

 synpunkterna. Genomförs de remitterade

 förslagen kommer kvalitén på regel-

 systemet att höjas väsentligt. Det ligger

 ett stort värde i att definitionerna av

 kroppsvisitation och kroppsbesiktning

 blir enhetliga. Det är bara att beklaga

 att strävandena efter enhetlighet inte

 sträckt sig ännu längre. Lagrådet vill

 sålunda ifrågasätta om inte begreppet

 kroppsvisitation utan några tillägg kan

 användas också i samtliga de lagar i

 vilka bestämmelserna om kroppsvisitation

 nu kompletteras med bestämmelser som

 uttryckligen tillåter undersökning av

 väskor och annan medförd egendom eller

 egendom i övrigt (se 2.4.9 under rubriken

 "Kroppsvisitation").

 Att den föreslagna nyordningen har stora

 förtjänster innebär inte att den är fri

 från problem. Nya gränsdragningsfrågor

 följer med de nya bestämmelserna. Ett

 huvudintryck är ändå att nyordningen ger

 mindre problem än den gamla. En tanke är

 att slå samman instituten kropps-

 visitation och husrannsakan. En sådan

 åtgärd skulle minska gränsdragningspro-

 blemen ytterligare men kan innebära andra

 svårigheter som inte kan förutses utan en

 djupare analys.

 117

 Förslaget till ändring i rättegångsbalken

 28 kap. 11 §

 I paragrafen behandlas kroppsvisitation.

 Som lagrådet anfört inledningsvis är det

 utmärkt att bestämmelserna ges en mera

 precis utformning. Detta är särskilt

 viktigt med hänsyn till att

 bestämmelserna i rättegångsbalken om

 kroppsvisitation styr visitationsreglerna

 i andra författningar.

 Begreppet kroppsvisitation är med den

 utformning institutet nu får missvisande

 med hänsyn till att undersökning kan ske

 av såväl en person som den egendom

 personen har med sig. Och undersökningen

 av personen tar inte främst sikte på hans

 kropp utan på föremål som han bär på sig.

 Lagrådet föreslår därför att institutet

 betecknas personvisitation. Med en ny

 beteckning klargörs dessutom att nya

 bestämmelser gäller, något som kan ha ett

 pedagogiskt värde för den personal som

 skall fatta beslut om visitation.

 I tredje stycket föreslås en definition

 av "kroppsvisitation" som innebär att

 undersökningen får avse dels vad någon

 bär på sig, dels vad han har med sig. Vid

 tillämpningen av 28 kap. 11 § spelar

 gränsdragningen inte någon större roll

 eftersom förutsättningarna för hus-

 rannsakan är desamma som för

 "kroppsvisitation". Om exempelvis res-

 väskor på takräcket på en bil inte anses

 vara något som bilföraren har med sig i

 paragrafens mening, kan en undersökning

 av väskorna därför i stället ske enligt

 bestämmelserna om husrannsakan. Dessa

 gränsdragningsfrågor får lösas i

 rättstillämpningen. Som en tumregel kan

 därvid gälla att egendom som

 transporteras med handkraft bör bli

 föremål för "kroppsvisitation" medan

 större saker som förflyttas eller kan

 förflyttas endast med hjälp av

 maskinkraft får undersökas enligt

 reglerna om husrannsakan. Det är för

 närvarande knappast möjligt att mera i

 detalj lagreglera gränsdragningen.

 28 kap. 12 §

 I andra stycket definieras

 kroppsbesiktning. Med sådan besiktning

 avses "undersökning och provtagning av

 människokroppens yttre och inre samt av

 dess produkter". Definitionen synes

 innebära att begreppet blir alltför

 vittomfattande. Även provtagningar som

 inte görs från människokroppen torde

 sålunda komma att omfattas. Som exempel

 kan nämnas provtagningar av

 kroppsprodukter som anträffas på en

 brottsplats. Undersökningar av

 kroppsprodukter som görs utan samband med

 provtagning torde med den föreslagna

 definitionen också komma att utgöra

 kroppsbesiktning. En sådan vid omfattning

 av begreppet har såvitt framgår inte

 varit avsedd och kan inte heller anses

 lämplig. Bestämmelsen bör därför

 formuleras om.

 Lagrådet föreslår att den ges följande

 lydelse: "Med kroppsbesiktning avses

 undersökning av människokroppens yttre

 och inre samt tagande av prov från

 människokroppen och undersökning av

 sådana prov."

 I tredje stycket föreskrivs att den

 misstänkte inte är skyldig att stanna

 kvar för kroppsbesiktning längre än sex

 timmar, i vissa fall ytterligare sex

 timmar.

 Att den som skall kroppsbesiktigas får

 finna sig i att undersökningen eller

 provtagningen kan ta en viss tid är en

 självklarhet. Detsamma gäller i fråga om

 "kroppsvisitation." Möjligheten att hålla

 den misstänkte kvar i upp till tolv

 timmar får emellertid anses gå utöver vad

 som följer av tvångsmedlets egen natur.

 Lagrådet har inte någon erinran mot

 förslaget i sak, låt vara att

 tillämpningsområdet för bestämmelsen i

 praktiken torde bli smalt med tanke på

 möjligheten att gripa och anhålla den

 misstänkte. Bestämmelsen bör emellertid

 ges en positiv formulering och inte som i

 remissförslaget utformas som en

 begränsning i en redan förutsatt

 befogenhet. Därigenom undviker man också

 det inte avsedda motsatsslutet att någon

 i och för "kroppsvisitation" kan hållas

 kvar annat än under helt kortvarig tid.

 Av bestämmelsen bör vidare tydligare

 framgå att den misstänkte tvångsvis kan

 hållas kvar för kroppsbesiktning under

 den angivna tiden.

 I avsnitt 2.4.5 i den allmänna

 motiveringen påpekas att den föreslagna

 regeln inte grundar någom rätt att

 frihetsberöva den som skall undersökas.

 Som nyss framhölls måste bestämmelsen

 emellertid innebära att den misstänkte

 med tvång kan hållas kvar i och för

 kroppsbesiktningen. Det ligger enligt

 lagrådets mening närmast till hands att

 språkligt beteckna den begränsning av den

 misstänktes rörelsefrihet som blir

 följden som ett frihetsberövande, om

 begränsningen inte är helt kortvarig. I

 två nyligen meddelade domar (DB 416 och

 417/1993) har Högsta domstolen också

 konstaterat att - de närbesläktade -

 bestämmelserna i 23 kap. 8 och 9 §§

 rättegångsbalken om hämtning till förhör

 och kvarstannande för förhör "ger lagstöd

 för frihetsberövande". Betydelsen av en

 sådan rubricering är emellertid

 begränsad.

 Sålunda kan inte den slutsatsen dras att

 den misstänkte som skall kroppsbesiktigas

 under väntetid få placeras i arrestlokal.

 Placeringsfrågan synes än så länge bli

 oreglerad i lag. Högsta domstolen har i

 de nämnda domarna beträffande dom som är

 skyldiga att stanna kvar för förhör

 enligt 23 kap. 9 § rättegångsbalken

 anlagt synpunkter på motsvarande fråga

 och uttalat att det i undantagsfall kan

 vara försvarligt att den som skall höras

 placeras i arrest. Enligt lagrådet är det

 önskvärt att frågan om placering i båda

 de aktuella fallen, alltså av den som

 skall kroppsbesiktigas resp. av den som

 skall höras, lagregleras. I avsaknad av

 en sådan reglering bör de principer som

 gäller för placeringen av den som

 kvarhålls för förhör tillämpas också i

 kroppsbesiktningsfallet.

 Enligt 2 kap. 9 § regeringsformen skall

 en medborgare som med anledning av

 misstanke om brott har berövats friheten

 av någon annan myndighet än en domstol

 kunna få saken prövad av domstol "utan

 oskäligt dröjsmål". Av förarbetena får

 emellertid anses framgå att kravet på

 domstolsprövning inte aktualiseras om det

 finns en föreskrift av innebörd att

 beslutet förfaller inom viss kort tid (se

 Holmberg-Stjernquist, Grundlagarna

 s. 101).

 Enligt lagrådets mening talar

 övervägande skäl för att den nya be-

 stämmelsen inte kommer i konflikt med

 föreskrifterna om rätten till personlig

 frihet och säkerhet i artikel 5 i den

 europeiska konventionen angående skydd

 för de mänskliga rättigheterna och de

 grundläggnade friheterna, oavsett hur man

 enligt svenskt betraktelsesätt vill ka-

 raktärisera frihetsinskränkningen.

 Beträffande lagtextens närmare

 utformning verkar det överflödigt att

 göra ett förbehåll för den som "är

 frihetsberövad i annan ordning". Också i

 övrigt kan texten förenklas. Lagrådet

 föreslår att tredje stycket får följande

 lydelse:

 "Den som skall kroppsbesiktigas får

 hållas kvar för ändamålet upp till sex

 timmar eller, om det finns synnerliga

 skäl, ytterligare sex timmar."

 Lagen om straff för varusmuggling

 19 §

 I paragrafen införs bestämmelser som ger

 tullen möjlighet att ta urinprov. I den

 allmänna motiveringen framhålls att

 bestämmelserna bör utformas så att det

 otvetydigt framgår att det är fråga om

 ett förfarande som förutsätter medverkan

 av den som skall undersökas och att

 tullen inte skall kunna genomdriva en

 undersökning med tvång. Tullen bör

 således, enligt vad som vidare uttalas,

 inte ha möjlighet att hålla kvar den som

 vägrar att medverka. I

 specialmotiveringen sägs att regleringen

 bygger på att den som skall undersökas

 medverkar och tullen har inga möjligheter

 att använda tvång eller hålla kvar den

 som skall undersökas. Detta framgår, sägs

 det vidare, av paragrafens andra stycke.

 Lagrådet har i princip inte något att

 invända mot att det införs en rätt för

 tullen att ta urinprov som byger på

 frivillig medverkan från den anmodades

 sida. En rätt av ifrågavarande slag bör

 sålunda lagregleras även om den bygger på

 frivillighet. Föredraganden tar - mot

 bakgrund av viss kritik som framförts vid

 remissbehandlingen - upp frågan om vad

 som skall hända om den anmodade vägrar

 att medverka till urinprovstagning. Vad

 de kritiska remissinstanserna framfört är

 att frivilligheten endast är formell,

 eftersom en "vägran" enligt promemorian

 skall kunna få en viss presumtionsverkan,

 dvs. om en person inte medverkar till att

 ett urinprov tas kan detta i sig anses

 utgöra skäl för misstanke om

 narkotikasmuggling. Föredraganden anför

 att man vid en vägran i stället får pröva

 om förutsättningarna är uppfyllda för att

 använda andra tvångsmedel såsom gripande,

 anhållande eller beslut om

 kroppsbesiktning.

 Lagrådet vill med anledning av det

 anförda framhålla att man bör vara

 försiktig när det gäller att dra

 slutsatser av att en person vägrar att

 medverka till urinprovstagning. Att lämna

 urinprov för en myndighetskontroll av

 ifrågavarande slag torde av de flesta

 upplevas som mycket integritetskänsligt.

 Det kan även finnas andra goda skäl bakom

 en vägran att medverka till

 urinprovstagning. Det innebär att en

 sådan vägran knappast får någon nämnvärd

 presumtionsverkan. Institutet kan dock

 ändå få en viss betydelse som motiverar

 att det införs.

 När det sedan gäller lagregleringen av

 institutet har sålunda i paragrafens

 andra stycke intagits en föreskrift om

 att bestämmelsen i 28 kap. 12 § tredje

 stycket rättegångsbalken om skyldighet

 att stanna kvar inte gäller vid

 tillämpningen av denna paragraf. Denna

 föreskrift kan emellertid enligt

 lagrådets mening inte anses ge uttryck

 för den frivillighet som enligt motiven

 skall vara en förutsättning, dvs. att

 tullen inte skall kunna använda tvång

 eller hålla kvar den som skall

 undersökas. Detta gäller i minst lika hög

 grad om 28 kap. 12 § tredje stycket

 ändras på det sätt som lagrådet har

 föreslagit i det föregående.

 Det kan till att börja med konstateras

 att den nya föreskriften gäller inte bara

 urinprovstagning utan också ytlig kropps-

 besiktning. Regeln i 28 kap. 12 § tredje

 strycket är över huvud taget inte

 tillämplig på "kroppsvisitation".

 Bestämmelser som ger tullen befogenhet

 att använda våld för att genomföra sådana

 åtgärder finns i 10 och 23 §§ polislagen

 (1984:387). Den omständigheten att det

 beträffande t.ex. "kroppsvisitation"

 saknas en uttrycklig regel som ger

 myndigheterna rätt att hålla kvar den

 misstänkte för att genomföra

 undersökningen innebär givetvis inte att

 den misstänkte kan undandra sig denna ge-

 nom att lämna platsen. Det får således

 anses ligga i sakens natur att ett

 kvarhållande får ske så att

 undersökningen kan genomföras. Det in-

 nebär i sin tur att enbart ett

 undantagande av en föreskrift av det slag

 som enligt remissen intagits i 28 kap.

 12 § tredje stycket - dvs. som

 föreskriver skyldighet för den misstänkte

 att stanna kvar viss tid för undersök-

 ningen - inte medför att tvångsåtgärder

 är uteslutna. Lagrådet föreslår att det i

 förevarande paragraf - i stället för den

 i remissen föreslagna

 undantagsbestämmelsen - tas in en

 föreskrift av följande lydelse: "Ingen

 får dock hållas kvar för

 urinprovstagning". Föreskriften bör

 placeras i första stycket direkt efter

 den föreskrift som tillägger tullen

 rätten att ta urinprov och således bilda

 andra meningen i stycket.

 Övriga lagförslag

 Dessa föranleder inte någon erinran från

 lagrådets sida.

 II. Inskränkningar av häktades kontakter

 med omvärlden

 I lagrådsremissen läggs också fram

 förslag om nya regler rörande åklagarnas

 möjligheter att inskränka häktades

 kontakter med omvärlden. Den nuvarande

 ordningen har kritiserats av bl a Europa-

 rådets kommitté till förhindrande av

 tortyr och omänsklig eller förnedrande

 behandling eller bestraffning. Det är

 således en angelägen fråga som nu förs

 till lagstiftning. Det remitterade

 förslaget är förtjänstfullt i många

 avseenden och klart överlägset vad som i

 dag gäller. Enligt lagrådets mening är

 förslaget emellertid inte tillräckligt

 långtgående bl a därför att det alltför

 hårt begränsar möjligheterna att

 överklaga ett beslut rörande

 inskränkningar för en häktad. I det föl-

 jande föreslår lagrådet därför en delvis

 annan reglering med en rätt att överklaga

 domstolsbeslut om restriktioner för

 häktade.

 Förslaget till ändring i rättegångsbalken

 24 kap.5 a §

 I första stycket föreslås en bestämmelse

 som tar sikte på det fallet att någon är

 på sannolika skäl misstänkt för ett brott

 på vilket inte kan följa lindrigare

 straff än fängelse i två år. I så fall

 skall han enligt 24 kap. 1 § andra

 stycket häktas, om det inte är uppenbart

 att skäl till häktning saknas. Bakom

 denna regel om s.k. obligatorisk häktning

 ligger bl a erfarenheten att den

 misstänkte är benägen att fly undan ett

 så långt straff. Det remitterade

 förslaget innebär att den som häktas

 enligt den nämnda bestämmelsen också

 skall få underkastas restriktioner, om

 det inte är uppenbart att kollusionsrisk

 inte föreligger. Enligt lagrådets mening

 finns det inte anledning att på detta

 sätt låta presumtionsregeln om

 kollusionsfara öppna möjlighet för att

 meddela beslut om restriktioner. För att

 restriktioner skall få meddelas bör

 enligt lagrådets mening kollusionsfara

 föreligga enligt en bedömning som sker

 enligt vanliga regler även när häktning

 har skett med stöd av 24 kap. 1 § andra

 stycket rättegångsbalken.

 I andra stycket behandlas den

 situationen att domstol inte har meddelat

 tillstånd till restriktioner beträffande

 en häktad. Det kan t.ex. bero på att

 häktningsbeslutet grundats inte på

 kollusionsrisk utan på flyktfara eller

 risk för fortsatt brottslighet. Det kan

 också vara fråga om häktning på grund av

 kollusionsfara, om åklagaren avstått från

 att begära restriktionstillstånd eller

 rätten inte funnit skäl att bifalla hans

 framställning härom. I nu angivna

 situationer bör åklagaren ha möjlighet

 att interimistiskt förordna om

 restriktioner, om det framstår som

 nödvändigt med hänsyn till omständigheter

 som inträffar sedan domstolen senast

 prövat häktningsfrågan. Detta framgår

 emellertid inte tydligt av den föreslagna

 lagtexten.

 Det remitterade förslaget innebär att en

 domstol som beslutar om häktning eller

 förordnar att en misstänkt skall kvarbli

 i häkte måste uttala sig i frågan om

 kollusionsfara är för handen, om

 åklagaren har begärt tillstånd att

 meddela restriktioner. Domstolens

 uttalande måste som förslaget är utformat

 hänföra sig till frågan om grund för

 häktning på grund av kollusionsfara

 föreligger. Ett sådant uttalande om

 häktningsgrunden passar emellertid inte

 ihop med ett beslut om häktning som

 meddelas med stöd av 24 kap. 1 § andra

 stycket. Vidare förordar lagrådet i det

 följande att beslut om tillstånd att

 meddela restriktioner skall få överklagas

 särskilt. Genomförs det förslaget bör

 överrätten kunna pröva restriktionsfrågan

 frikopplad från häktningsfrågan och då

 framstår det som olämpligt om överrättens

 beslut på grund av bestämmelsens

 utformning måste innehålla en förklaring

 huruvida häktningsgrunden kollusionsfara

 är för handen eller ej.

 På grund av det anförda föreslår

 lagrådet att paragrafen får följande

 lydelse:

 "Om rätten beslutar att häkta någon

 eller förordnar att någon skall bli kvar

 i häkte, skall den samtidigt på begäran

 av åklagaren pröva om den häktades

 kontakter med omvärlden skall få

 inskränkas. Tillstånd till inskränkningar

 får meddelas endast om det finns risk för

 att den misstänkte genom att undanröja

 bevis eller på något annat sätt försvårar

 sakens utredning.

 Om det på grund av senare inträffade

 omständigheter är nödvändigt, får

 åklagaren meddela beslut som innebär

 inskränkningar i den häktades kontakter

 med omvärlden även om rätten inte har

 meddelat tillstånd till sådana

 inskränkningar. Har åklagaren meddelat

 ett sådant beslut, skall han samma dag

 eller senast dagen därefter begära sådan

 prövning som anges i första stycket. När

 framställningen kommit in till rätten,

 skall rätten så snart det kan ske och

 senast inom en vecka hålla förhandling i

 frågan. För handläggningen vid rätten

 gäller vad som är föreskrivet om

 häktningsförhandling."

 49 kap.7 §

 I paragrafen föreslås ett

 fullföljdsförbud i fråga om beslut som

 gäller inskränkningar i en häktads

 kontakter med omvärlden. Som skäl för

 fullföljdsförbudet anförs (se under 3.4.3

 Överklagande) främst att behovet av att

 överklaga domstolsbeslut i fråga om

 restriktioner är litet med hänsyn till

 att besluten ofta har en kort livslängd

 och att åklagaren och tingsrätten var för

 sig har en skyldighet att kontinuerligt

 ompröva sina beslut om restriktioner. Mot

 detta kan anföras att om

 restriktionsbesluten har en kort

 livslängd, risken för överklaganden inte

 är så stor. Och det förhållandet att

 myndigheter har en skyldighet att

 tillvarata också klienternas intressen

 brukar inte räcka som skäl för att frånta

 klienterna rätten att överklaga

 myndigheternas beslut. Härtill kommer att

 det remitterade förslaget innebär att om

 en häktad överklagar själva

 häktningsbeslutet, han därmed automatiskt

 för upp också frågan om restriktioner

 till högre rätt. Med en sådan ordning kan

 man förutse praktiskt taget lika många

 överklaganden av häktningsbeslut, där

 kärnfrågan rör restriktioner eller ej,

 som med en ordning där restriktionsbeslut

 får överklagas särskilt. Med rätt att

 föra särkild talan mot restriktionsbeslut

 vinner man att processen i överinstansen

 inriktas på den egentliga tvistefrågan,

 och domstolen besparas besväret att

 hantera restriktionsfrågor som om de

 gällde frifotsyrkanden. Med en klagorätt

 skapas också förutsättningar för

 prejudikatbildning, någonting som kan

 vara värdefullt på ett område där

 bestämmelserna lämnar stort utrymme för

 myndigheternas fria skön.

 På grund av det anförda föreslår

 lagrådet att den föreslagna 49 kap. 7 §

 utgår och att i stället 49 kap. 4 §

 rättegångsbalken får följande lydelse:

 118

 "Talan mot underrätts beslut under

 rättegången skall föras särskilt, om

 rätten

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

.-.-.-.-.-.-.-..-.-.

 6. utlåtit sig i tvistemål angående

 kvarstad eller annan åtgärd enligt

 15 kap. eller i brottmål angående

 häktning, restriktioner enligt 24 kap.

 5 a §, åtgärd som avses i 25-28 kap.

 eller omhändertagande enligt 28 kap.

 brottsbalken;

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 för beslutet."

 Genomförs lagrådets förslag föranleder

 det konsekvensändringar i vart fall i

 24 kap. 21 §, 52 kap. 1 §, 54 kap. 5 §

 och 56 kap. 1 § rättegångsbalken.

 119

 Innehåll

 Proposition 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll 1

 Propositionens lagförslag 3

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 sep-

 tember 1993 20

 1 Inledning 20

 2 Kroppsvisitation och kroppsbesiktning21

 2.1Bakgrund 21

 2.2Gällande ordning 23

 2.2.1Allmänt om kroppsvisitation och

 kropps-

 besiktning 23

 2.2.2Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesikt-

 ning i regeringsformen 25

 2.2.3Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesikt-

 ning i rättegångsbalken 26

 2.2.4Begreppen kroppsvisitation och

 kroppsbesikt-

 ning i annan lagstiftning 27

 2.2.5Sammanfattning - begreppen

 kroppsvisitation

 och kroppsbesiktning 33

 2.3Reformbehovet 34

 2.4Överväganden och förslag 37

 2.4.1Allmänna synpunkter 37

 2.4.2Kroppsvisitation enligt 28 kap.

 11 § RB 39

 2.4.3Kroppsbesiktning enligt 28 kap.

 12 § RB 44

 2.4.4Undersökningar av kvinnor och

 män 49

 2.4.5Frågor om kvarhållande 50

 2.4.6Undersökning av icke misstänkta

 personer 53

 2.4.7Regleringen inom kriminalvården

 m.m. 54

 2.4.8Tullens möjligheter att ta

 urinprov 55

 2.4.9Lagändringar i övrigt 57

 2.4.10 Kroppsvisitation för att söka

 efter klotter-

 utrustning m.m. 61

 3 Åklagarbeslut om inskränkningar av den

 häktades kon-

 takter med omvärlden 62

 3.1Bakgrund 62

 3.2Gällande ordning 63

 3.3Reformbehovet 66

 3.4Överväganden och förslag 67

 3.4.1Förutsättningar för

 restriktioner 67

 3.4.2Beslut om inskränkningar utan

 föregående

 domstolsbeslut 71

 3.4.3Överklagande 72

 3.4.4Domstolarnas prövning av ålagda

 restrik-

 tioner i övrigt 74

 3.4.5Medborgarvittnen vid häkte 76

 4 Ekonomiska konsekvenser 77

 5 Ikraftträdande m.m. 77

 6 Upprättade lagförslag 77

 7 Specialmotivering 78

 7.1Förslaget till lag om ändring i

 rättegångsbalken 78

 7.2Förslaget till lag om ändring i

 lagen lagen

 (1960:418) om straff för varusmuggling

 82

 7.3Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1974:203)

 om kriminalvård i anstalt 83

 7.4Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1976:371)

 om behandlingen av häktade och anhållna

 m.fl. 83

 7.5Förslaget till lag om ändring i

 polislagen (1984:387) 84

 7.6Förslaget till lag om ändring i

 tullagen(1987:1065) 84

 7.7Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1990:217) om

 skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m 84

 8 Hemställan 84

 9 Beslut 85

 Bilagor

 1 Promemorians lagförslag 86

 2 Förteckning över remissinstanser som

 har yttrat sig över

 departementspromemorian (Ds 1991:56)

 Ändrade regler

 om kroppsvisitation och

 kroppsbesiktning 97

 3 Rapportens förslag 98

 4 Förteckning över remissinstanser som

 har yttrat sig över

 rapporten (Ds 1992:8) Häktades

 gemensamhet och kon-

 takter med omvärlden 102

 5 Lagrådsremissens lagförslag 103

 6 Lagrådets yttrande 117

 125