Regeringens proposition 2002/03:119

Reformerad räddningstjänstlagstiftning

Prop.

2002/03:119

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 22 maj 2003 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Leni[REDACTED_EFTERNAMN] (Försvarsdepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen lägger regeringen fram förslag till en ny lag, lagen om skydd mot olyckor, som skall ersätta den nu gällande räddningstjänstla- gen. Den nya lagen är kapitelindelad och språkligt moderniserad. Lagen innehåller bestämmelser om de åtgärder som stat och kommun skall vidta till skydd mot olyckor. Bland annat betonas kommunernas förebyggande verksamhet. Lagen innehåller också bestämmelser om de förebyggande åtgärder som enskilda skall vidta. Den föreslagna lagen innehåller ett antal materiella nyheter. En sådan är att det i lagen anges övergripande nationella mål. De nationella målen skall kompletteras med verksamhetsmål och handlingsprogram. Systemet medför bl.a. att kommunerna får en ökad möjlighet till lokal anpassning av organisation och dimensionering av verksamheten. Andra nyheter är att brandsynen ersätts av en ny ordning, att kommunerna blir skyldiga att se till att en olycka som har föranlett en räddningsinsats blir undersökt och att staten ges rätt att överklaga domstols avgörande beträffande en kommuns rätt till ersättning av staten i vissa fall. När det gäller sotnings- verksamheten föreslår regeringen bl.a. att kommunen även fortsättnings- vis skall ha ansvaret för att rengöring (sotning) och brandskyddskontroll utförs, men att kommunen skall få medge att en enskild fastighetsägare själv utför eller låter annan utföra sotning på den egna fastigheten, om detta kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Lagens krav på sotning och kontroll av imkanaler skall endast omfatta imkanaler i restauranger, storkök och därmed jämförbara utrymmen. Imkanaler i bostadskök och liknande utrymmen skall således inte omfattas. Vidare föreslås en ändring i sekretesslagen som innebär att en ny regel om sekretess till skydd för enskildas personliga och ekonomiska förhål- 1 landen vid utförandet av vissa uppgifter enligt lagen om skydd mot Prop. 2002/03:119 olyckor införs. Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2004 med vissa övergångs- bestämmelser. 2

Innehållsförteckning

Prop. 2002/03:119

1

Förslag till riksdagsbeslut .................................................................

5

2

Lagtext

..............................................................................................

6

2.1 ...............................

Förslag till lag om skydd mot olyckor

6

2.2 ..

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

21

2.3 ........................

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

22

2.4 .........................

Förslag till lag om ändring i miljöbalken

23

2.5 ......

Förslag till lag om ändring luftfartslagen (1957:297)

24

2.6

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om

statligt personskadeskydd.................................................

25

2.7

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1104) om

verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentraler... 26

2.8

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor......................................

27

2.9

Förslag till lag om ändring i prisregleringslagen

(1989:978) ........................................................................

28

2.10

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om

civilt försvar .....................................................................

29

2.11

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:150) om

allmän kameraövervakning ..............................................

30

3

Ärendet och dess beredning............................................................

31

4

Bakgrund och utgångspunkter ........................................................

33

4.1

Politiska utgångspunkter ..................................................

33

4.2

Gällande regelverk ...........................................................

38

5

Från detaljstyrning till styrning genom mål....................................

41

5.1

Målstyrning av arbetet på räddningstjänstområdet ..........

41

5.1.1

Nationella mål ................................................

41

5.1.2

Verksamhetsmål för statlig räddningstjänst...

44

5.1.3

Verksamhetsmål för kommunal verksamhet

till skydd mot olyckor ....................................

45

6

Skyldigheter för stat, kommuner och enskilda ...............................

49

6.1

Förebyggande åtgärder.....................................................

49

6.1.1

Vissa skyldigheter för kommuner och

enskilda ..........................................................

49

6.1.2

Brandsynen ersätts av ny ordning ..................

56

6.1.3

Sotningsverksamheten....................................

61

6.2

Förutsättningarna för en räddningsinsats .........................

68

6.3

Efterföljande åtgärder.......................................................

70

6.4

Tillsyn m.m. .....................................................................

72

7

Geografisk avgränsning mellan statens och kommunernas

skyldigheter.....................................................................................

75

8

Vissa frågor om ledning..................................................................

77

9

Kompetensfrågor ............................................................................

80

10

Sjuktransporter................................................................................

82

11

Miljöräddningstjänst till sjöss.........................................................

85

3

12 Övriga frågor...................................................................................

87

Prop. 2002/03:119

12.1

Nya regler om rätt att överklaga m.m. .............................

87

12.2

Ikraftträdande, övergångsbestämmelser och

följdändringar ...................................................................

89

12.3

Förbud mot bisysslor för arbetstagare hos

kommuner m.fl. ................................................................

90

12.4

Vissa frågor om sekretess.................................................

91

13

Konsekvenser av förslagen .............................................................

94

14

Författningskommentarer..............................................................

101

14.1

Förslag till lag om skydd mot olyckor ...........................

101

14.2

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 127

14.3

Förslag till lag om ändring i brottsbalken ......................

128

14.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om

statligt personskadeskydd...............................................

128

14.5

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentraler. 128

14.6

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor....................................

129

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Reformerad

räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10)........................

130

Bilaga 2

Räddningstjänstlagutredningens lagförslag ........................

141

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser, SOU 2002:10 ...............

156

Bilaga 4 Sammanfattning av den i Försvarsdepartementet den

21 februari 2003 upprättade promemorian med vissa förslag

avseende bestämmelserna om sotning och kontroll i

räddningstjänstlagstiftning..................................................

158

Bilaga 5

Remissinstanser till promemorian om sotning och

kontroll................................................................................

162

Bilaga 6

Lagrådsremissens lagförslag...............................................

163

Bilaga 7

Lagrådets yttrande...............................................................

189

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 maj 2003 ........

196

Rättsdatablad.........................................................................................

197

4

1

Förslag till riksdagsbeslut

Prop. 2002/03:119

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om skydd mot olyckor,

2.

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i miljöbalken,

5.

lag om ändring i luftfartslagen (1957:297),

6.

lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd,

7.

lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa re- gionala alarmeringscentraler,

8.

lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor,

9.

lag om ändring i prisregleringslagen (1989:978),

10.

lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar,

11.

lag om ändring i lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning.

5 Prop. 2002/03:119

2

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till lag om skydd mot olyckor

Härigenom föreskrivs följande. 1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Bestämmelserna i denna lag syftar till att i hela landet bereda männi- skors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor.

2 § Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser som görs enligt 4 kap. 14 §§ utan att det har inträffat någon olycka eller föreligger över- hängande fara för en olycka. Staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. I denna lag behandlas endast sådana räddningsinsatser som avses i denna paragraf.

3 § Räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsin- satserna kan påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt.

4 § Lagen gäller inte hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763).

5 § Länsstyrelserna skall genom rådgivning och information stödja kommunerna i deras verksamhet enligt denna lag.

6 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för verksam- het enligt denna lag skall samordna verksamheten samt samarbeta med varandra och med andra som berörs.

7 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för rädd- ningstjänst skall se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsinsatser som finns. Dessutom skall de lämna upplysning om hur varning och information till allmänheten sker vid allvarliga olyckor. 6 2 kap. Enskildas skyldigheter Skyldighet att varna och tillkalla hjälp

1 § Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller om en olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön skall, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Detsamma gäller den som får känne- dom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en så- dan olycka. Skyldigheter för ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader och andra anläggningar

2 § Ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader eller andra anlägg- ningar skall i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand och för livräddning vid brand eller annan olycka och i övrigt vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller be- gränsa skador till följd av brand.

3 § Ägare av byggnader eller andra anläggningar, där det med hänsyn till risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brandskyddet, skall i skriftlig form lämna en redogörel- se för brandskyddet. En nyttjanderättshavare skall ge ägaren de uppgifter som behövs för att denne skall kunna fullgöra sin skyldighet. Är det fråga om sådana anläggningar som avses i 4 § skall i stället den som utövar verksamheten på anläggningen se till att en redogörelse enligt första stycket upprättas. Ägaren av anläggningen skall ge den som utövar verksamheten de uppgifter som behövs för att denne skall kunna fullgöra sin skyldighet. Redogörelsen skall lämnas in till kommunen. Skyldigheter vid farlig verksamhet

4 § Vid en anläggning där verksamheten innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön, är anläggning- ens ägare eller den som utövar verksamheten på anläggningen skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egen- dom och i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa sådana skador. Den som utövar verksamheten är skyldig att analysera riskerna för så- dana olyckor som anges i första stycket. Första och andra stycket gäller även flygplatser som har godkänts en- ligt 6 kap. 9 § första stycket luftfartslagen (1957:297).

5 § Vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen från en anläggning som avses i 4 § skall den som utövar verksamheten underrätta länsstyrelsen, polismyndigheten och kommunen om utsläppet påkallar särskilda åtgär- der till skydd för allmänheten. Underrättelse skall också lämnas om det föreligger överhängande fara för ett sådant utsläpp. Prop. 2002/03:119 7 3 kap. Kommunens skyldigheter Förebyggande verksamhet

1 § För att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön skall kommunen se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras re- surser för förebyggande verksamhet.

2 § En kommun skall genom rådgivning, information och på annat sätt underlätta för den enskilde att fullgöra sina skyldigheter enligt denna lag.

3 § En kommun skall ha ett handlingsprogram för förebyggande verk- samhet. I programmet skall anges målet för kommunens verksamhet samt de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. I programmet skall också anges hur kommunens före- byggande verksamhet är ordnad och hur den planeras. Handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod. Innan programmet antas skall samråd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäk- tige kan uppdra åt kommunal nämnd att under perioden anta närmare riktlinjer. I ett kommunalförbund skall handlingsprogrammet antas av den beslutande församlingen. Regeringen får, om det finns synnerliga skäl, på framställning av den myndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av ett hand- lingsprogram för förebyggande verksamhet.

4 § En kommun skall i brandförebyggande syfte ansvara för att rengöring (sotning) sker av fasta förbränningsanordningar, som inte är inrättade för eldning uteslutande med gas, och därtill hörande rökkanaler. Detsamma skall gälla imkanaler i restauranger, storkök och därmed jämförbara utrymmen. Kommunen får medge att en fastighetsägare utför eller låter annan ut- föra sotning på den egna fastigheten. Ett sådant medgivande får endast ges om sotningen kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Kommunen skall i brandförebyggande syfte även ansvara för att det som skall rengöras enligt första stycket samt skorstenar, tak och anslu- tande byggnadsdelar kontrolleras från brandskyddssynpunkt (brand- skyddskontroll). Detsamma skall gälla fasta förbränningsanordningar inrättade för eldning uteslutande med gas och därtill hörande avgaskana- ler.

5 § Den som utför sotning eller brandskyddskontroll enligt 4 § har rätt att få tillträde till den anläggning som berörs och att få nödvändiga upplys- ningar och handlingar. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

6 § En kommun får föreskriva att avgift skall betalas för sotning och brandskyddskontroll enligt 4 §. Prop. 2002/03:119 8 Kommunen får ge den som enligt 4 § tredje stycket utför brandskydds- Prop. 2002/03:119 kontroll utan att vara tjänsteman hos kommunen befogenhet att på kom- munens vägnar meddela nödvändiga förelägganden och förbud enligt 5 kap. 2 § andra stycket. Ett sådant föreläggande eller förbud får inte för- enas med vite. Räddningstjänst

7 § En kommun skall ansvara för räddningstjänst inom kommunen, om inte annat följer av 4 kap. 16 §§. Kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras re- surser för räddningstjänst.

8 § En kommun skall ha ett handlingsprogram för räddningstjänst. I pro- grammet skall anges målet för kommunens verksamhet samt de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. I programmet skall också anges vilken förmåga kommunen har och avser att skaffa sig för att göra sådana insatser. Som en del av förmågan skall anges vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig. Förmågan skall redovisas såväl med avseende på förhållandena i fred som under höjd beredskap. Handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod. Innan programmet antas skall samråd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäk- tige kan uppdra åt kommunal nämnd att under perioden anta närmare riktlinjer. I ett kommunalförbund skall handlingsprogrammet antas av den beslutande församlingen. Regeringen får, om det finns synnerliga skäl, på framställning av den myndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av ett hand- lingsprogram för räddningstjänst. Efterföljande åtgärder

9 § En räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddnings- ledaren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. När en räddningsinsats är avslutad skall räddningsledaren, om det är möj- ligt, underrätta ägaren eller nyttjanderättshavaren till den egendom som räddningsinsatsen har avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller nyttjanderättshavarens bekostnad. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

10 § När en räddningsinsats är avslutad skall kommunen se till att olyck- an undersöks för att i skälig omfattning klarlägga orsakerna till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen har genomförts. Den som utför en undersökning enligt första stycket har rätt att få till- träde till olycksplatsen. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som be- hövs. 9

Organisation

Prop. 2002/03:119

11 § En kommuns uppgifter enligt denna lag skall fullgöras av en eller

flera nämnder.

12 § En kommun får träffa avtal med en annan kommun om att de upp-

gifter kommunen har enligt denna lag helt eller delvis skall utföras av

den andra kommunen. Genom ett sådant avtal får en kommun tillhanda-

hålla tjänster åt en annan kommun.

En kommun får även efter överenskommelse med en annan kommun

uppdra åt en anställd i den andra kommunen att besluta på kommunens

vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden, dock inte i sådana

ärenden som avses i 6 kap. 34 § kommunallagen (1991:900). Bestäm-

melserna i 6 kap. 2427 §§ och 35 § kommunallagen om jäv och anmä-

lan av beslut till nämnd skall tillämpas på den som fattar sådana beslut.

Av kommunallagen följer att kommuner kan ha en gemensam organi-

sation för uppgifter enligt denna lag.

13 § Uppdrag att besluta på en kommuns vägnar får inte omfatta föreläg-

ganden eller förbud vid vite eller verkställande av åtgärd på den försum-

liges bekostnad.

14 § Den personal som för kommunens räkning har att utföra förebyg-

gande verksamhet, att planera, leda, genomföra och följa upp räddnings-

insatser samt utöva tillsyn skall genom utbildning och erfarenhet ha den

kompetens som behövs.

15 § Den personal som ingår i en kommuns organisation för räddnings-

tjänst skall vara anställd i egen eller annan kommun eller i ett kommunal-

förbund. Kommunen får överlåta åt någon annan att göra räddningsinsat-

ser som kräver särskild kompetens.

I organisationen för räddningstjänst kan också ett räddningsvärn ingå.

Ett räddningsvärn består av personal som uttagits med tjänsteplikt.

Om det vid en anläggning i kommunen har organiserats en särskild en-

het för insatser vid anläggningen, får kommunen träffa avtal med ägaren

eller nyttjanderättshavaren till anläggningen om att enheten skall ingå i

kommunens organisation för räddningstjänst. En sådan enhets räddnings-

insatser är att anse som kommunal räddningstjänst enligt denna lag också

när insatserna görs inom den egna anläggningen.

Ledning

16 § I en kommun skall det finnas en räddningschef. Räddningschefen

ansvarar för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad.

Räddningschefen är räddningsledare men får utse någon annan som

uppfyller de behörighetskrav som föreskrivs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att vara räddningsledare.

Berör en räddningsinsats mer än en kommuns område, skall länsstyrel-

sen eller länsstyrelserna bestämma vem som skall leda insatsen, om inte

räddningsledarna från de berörda kommunerna själva har bestämt det.

10

Om ledning av omfattande räddningsinsatser finns bestämmelser i Prop. 2002/03:119 4 kap. 10 §. 4 kap. Statens skyldigheter Räddningstjänst Fjällräddningstjänst

1 § I fjällområden skall den eller de myndigheter som regeringen be- stämmer ansvara för den räddningstjänst som innefattar att

1.

efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omstän- digheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller all- varlig risk för dennes hälsa,

2.

rädda den som råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp.

Flygräddningstjänst

2 § Vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddningstjänst. Vad som nu sagts gäller inte vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren.

Myndigheten skall också ansvara för de insatser mot skador som be-

hövs, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken, samt

ansvara för efterforskning av luftfartyg som saknas.

Sjöräddningstjänst

3 § Inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon

skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för efterforsk-

ning och räddning av människor som är eller kan befaras vara i sjönöd

och för sjuktransporter från fartyg. Vad som nu sagts gäller inte vatten-

drag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren.

Efterforskning av försvunna personer i andra fall

4 § I andra fall än som avses i 13 §§ skall den eller de myndigheter som

regeringen bestämmer efterforska personer som har försvunnit under så-

dana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för deras

liv eller allvarlig risk för deras hälsa.

Miljöräddningstjänst till sjöss

5 § Inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon

skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddnings-

tjänst, när olja eller andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet eller

det föreligger en överhängande fara för detta. Vad som nu sagts gäller

inte vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern

och Mälaren.

11

Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen

Prop. 2002/03:119

6 § Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i

sådan omfattning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten

eller då överhängande fara för ett sådant utsläpp föreligger skall den

myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddningstjänst.

I 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finns bestämmelser

om skyldighet för innehavare av kärnteknisk anläggning att vidta de åt-

gärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid anläggningen.

Efterföljande åtgärder

7 § En räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddnings-

ledaren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form.

När en räddningsinsats är avslutad skall räddningsledaren, om det är möj-

ligt, underrätta ägaren eller nyttjanderättshavaren till den egendom som

berörts av räddningsinsatsen om behovet av bevakning, restvärdeskydd,

sanering och återställning.

Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer

bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på

ägarens eller nyttjanderättshavarens bekostnad.

Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

8 § Den myndighet som regeringen bestämmer skall ansvara för sane-

ringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anlägg-

ning.

För sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen i andra fall än som

sägs i första stycket skall den statliga myndighet ansvara som regeringen

föreskriver eller i särskilda fall beslutar.

Med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen avses sådana åtgärder

som staten skall vidta för att göra det möjligt att åter använda mark, vat-

ten, anläggningar och annan egendom som förorenats genom utsläpp av

radioaktiva ämnen. Staten är skyldig att vidta sådana åtgärder endast i

den utsträckning detta är motiverat med hänsyn till följderna av utsläp-

pet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständighe-

terna i övrigt.

Ledning

9 § Räddningsledaren utses av den myndighet som ansvarar för rädd-

ningstjänsten.

10 § I fråga om omfattande räddningsinsatser får regeringen föreskriva

eller i ett särskilt fall besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myn-

dighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommu-

ner. Om en sådan myndighet har tagit över ansvaret utses räddningsleda-

ren av denna myndighet.

I fråga om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärn-

teknisk anläggning får regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta

att en länsstyrelse skall ta över ansvaret för saneringen inom flera län

12

eller att någon annan statlig myndighet skall ta över ansvaret inom ett Prop. 2002/03:119 eller flera län. 5 kap. Tillsyn

1 § Tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen utövas av en kommun inom kommunens område och av länsstyrelsen inom länet. Statens räddningsverk eller, i fråga om statlig räddningstjänst, den myndighet som regeringen bestäm- mer, utövar den centrala tillsynen.

2 § För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till byggna- der, lokaler och andra anläggningar. Tillsynsmyndigheten har också rätt att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen.

Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden och förbud som

behövs i enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen skall efterlevas.

Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Om någon

inte vidtar en åtgärd som denne är skyldig att vidta enligt tillsynsmyn-

dighetens föreläggande, får myndigheten vidta åtgärden på dennes be-

kostnad.

3 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för tillsynen.

4 § Kommunen får föreskriva att en avgift skall betalas för tillsynsbesök

som föranletts av bestämmelserna i 2 kap. 2 §.

6 kap. Särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och statliga

myndigheter

Tjänsteplikt

1 § När det behövs, är var och en som under kalenderåret fyller lägst ar-

ton och högst sextiofem år skyldig att medverka i räddningstjänst, i den

mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det.

Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren.

Bland dem som är tjänstepliktiga enligt första stycket och som är bo-

satta i kommunen får en nämnd som avses i 3 kap. 11 § ta ut lämpliga

personer för att ingå i kommunens räddningsvärn. I första hand skall fri-

villiga tas ut. Den som tagits ut är skyldig att delta i övning med rädd-

ningsvärnet under högst tjugo timmar årligen.

Ingrepp i annans rätt

2 § Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte

lämpligen kan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en

räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans

fastighet, avspärra eller utrymma områden, använda, föra bort eller för-

störa egendom samt göra andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet

är försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas

13

genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Sådana ingrepp får ock- så göras av en nämnd som avses i 3 kap. 11 § eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndighet som ansvarar för räddningstjänsten. Om länsstyrelsen eller annan statlig myndighet i enlighet med vad som sägs i 4 kap. 10 § första stycket har tagit över ansvaret för den kommuna- la räddningstjänsten, får ingrepp göras av den myndigheten i stället för av den kommunala nämnden. Vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen får, under de förut- sättningar som anges i första stycket eller om det är nödvändigt för att göra det möjligt att åter använda den förorenade egendomen, den myn- dighet som ansvarar för saneringen göra sådana ingrepp i annans rätt som anges i första stycket. Förbud eller föreläggande som avses i 7 kap. 5 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg får meddelas med stöd av denna pa- ragraf bara om Sjöfartsverkets beslut inte kan avvaktas.

3 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs vid ingrepp en- ligt 2 §.

4 § Den som med stöd av 2 § har beslutat om avspärrning eller utrym- ning, skall i skälig omfattning hjälpa till med att ordna uppehälle för dem som till följd av åtgärden är i behov av det.

5 § Anordning som varaktigt behövs för räddningstjänsten får placeras på annans mark eller byggnad, om det inte medför inverkan av någon bety- delse på markens eller byggnadens användningssätt. Beslut om åtgärd enligt första stycket meddelas av en nämnd som av- ses i 3 kap. 11 § eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndig- het som ansvarar för räddningstjänsten. Redovisning av beslut om tjänsteplikt och om ingrepp i annans rätt

6 § Den som med stöd av 1 eller 2 § har beslutat om tjänsteplikt eller ingrepp i annans rätt skall redovisa beslutet i skriftlig form. Av beslutet skall framgå när och av vem det har fattats samt skälen för beslutet och vem det avser. Skyldighet att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen

7 § En statlig myndighet eller en kommun är skyldig att med personal och egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsledaren och vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen på anmodan av den myndighet som ansvarar för saneringen. En sådan skyldighet föreligger dock endast om myndigheten eller kommunen har lämpliga resurser och ett deltagande inte allvarligt hindrar dess vanliga verksamhet.

8 § Statliga myndigheter, kommuner och enskilda skall på begäran av en myndighet som ansvarar för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp Prop. 2002/03:119 14 av radioaktiva ämnen lämna upplysningar om personal och egendom som kan användas i räddningstjänsten eller vid saneringen.

9 § Kommunerna är skyldiga att delta i planeringen av räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar och att medverka vid övningar i sådan räddningstjänst. Kommunerna är även skyldiga att medverka i planering och övningar för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska an- läggningar. Alarmering

10 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för rädd- ningstjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av rädd- ningsorganen. När ett räddningsorgan gör en räddningsinsats skall polismyndigheten underrättas om insatsen. Om effekterna av en olycka kan kräva särskilda åtgärder till skydd för befolkningen eller miljön i ett annat land än Sverige, skall det räddnings- organ som gör räddningsinsatsen omedelbart underrätta berörd myndig- het i det andra landet. 7 kap. Bestämmelser om ersättning Ersättning till kommun

1 § Om en kommun har medverkat i en annan kommuns räddningstjänst, har kommunen rätt till skälig ersättning av den andra kommunen. Om en kommun har medverkat i statlig räddningstjänst eller vid sane- ring efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övningar i sådan rädd- ningstjänst eller sådan sanering, har kommunen rätt till skälig ersättning av staten.

2 § När utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen föranleder insatser i kommunal räddningstjänst, har kommunen rätt till ersättning av staten för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger ett av regeringen fastställt belopp, om utflödet har skett utanför Sveriges sjöter- ritorium eller inom den del av sjöterritoriet där räddningsinsatser skall göras enligt 4 kap. 5 § eller inom Göta älv, Trollhätte kanal eller Söder- tälje kanal. Om en kommun haft kostnader för sanering med anledning av så- dant utflöde som avses i första stycket, har kommunen rätt till ersättning av staten för den del av saneringskostnaderna som överstiger ett av reger- ingen fastställt belopp.

3 § Om en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst har medfört be- tydande kostnader, har kommunen rätt till ersättning av staten för den del av kostnaderna som överstiger en självrisk. En förutsättning för rätt till ersättning är att kostnaderna är direkt hänförliga till räddningsinsatsen. Självrisken beräknas enligt grunder som regeringen fastställer. Prop. 2002/03:119 15

Ersättning till enskilda

Prop. 2002/03:119

4 § Den som på grund av tjänsteplikt eller frivilligt med räddningsleda-

rens samtycke har medverkat i räddningstjänst enligt denna lag eller i

övning i sådan tjänst har rätt till skälig ersättning för kostnader för resa

och uppehälle samt för arbete och tidsspillan enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestäm-

mer. Rätten till ersättning omfattar också skada på kläder och andra per-

sonliga tillhörigheter.

Första stycket gäller inte den som har fått ersättning av någon annan

eller på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersättning för

medverkan i räddningstjänst.

5 § I lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen

(1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. finns bestämmel-

ser om ersättning vid personskada till den som har medverkat i rädd-

ningstjänst enligt denna lag eller i övning i sådan tjänst.

6 § Om utrustning för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av ra-

dioaktiva ämnen har tillhandahållits frivilligt eller tagits i anspråk med

stöd av 6 kap. 2 §, har ägaren eller nyttjanderättshavaren rätt till ersätt-

ning för skada på eller försämring av egendomen, förlorad avkastning

eller nytta av egendomen och kostnad med anledning av att egendomen

har tillhandahållits.

Första stycket gäller inte den som har fått ersättning av någon annan

eller som på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersätt-

ning för att tillhandahålla egendom för räddningstjänst eller för sanering

efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Det gäller inte heller den som har

tillhandahållit egendom för räddningstjänst, om räddningsinsatsen har

avsett att hindra eller begränsa skada på dennes egendom eller har för-

anletts av olycka i dennes verksamhet.

7 § Om egendom tas i anspråk genom en åtgärd enligt 6 kap. 5 §, är äga-

ren eller nyttjanderättshavaren berättigad till ersättning för förlorad av-

kastning eller nytta.

8 § Frågor om ersättning enligt 4, 6 och 7 §§ prövas i fråga om kommu-

nal räddningstjänst eller övning i sådan tjänst av en kommunal nämnd

som avses i 3 kap. 11 § och som ansvarar för räddningstjänsten eller, i

fråga om statlig räddningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen, av den myndighet som ansvarar för räddningstjänsten eller sane-

ringen.

Ersättningen skall betalas av kommunen eller, i fråga om statlig rädd-

ningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen, av staten.

8 kap. Räddningstjänst under höjd beredskap

1 § När den totalförsvarspliktiga personal som är inskriven för civilplikt

vid en kommunal organisation för räddningstjänst inkallats för tjänstgö-

ring enligt 4 kap. 7 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt ingår även

denna personal i kommunens organisation för räddningstjänst.

16

2 § I syfte att skydda och rädda befolkningen och civil egendom från verkningar av krig skall kommunens organisation för räddningstjänst under höjd beredskap, utöver vad som i övrigt framgår av denna lag, an- svara för

1.

upptäckande, utmärkning och röjning av farliga områden,

2.

indikering, sanering och andra åtgärder för skydd mot kärnvapen och kemiska stridsmedel,

3.

kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet en- ligt denna paragraf skall kunna fullgöras.

Personal inom kommunens organisation för räddningstjänst skall under samma tid delta i åtgärder för första hjälp åt och transport av skadade samt för befolkningsskydd. Vad som gäller vid kommunal räddningstjänst skall gälla även när per- sonalen inom kommunens organisation för räddningstjänst utför uppgif- ter enligt första och andra styckena.

3 § Är Sverige i krig eller krigsfara eller råder det sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eller av att Sverige har varit i krig eller krigsfara, får regeringen meddela sådana föreskrifter som avviker från denna lag om det är av betydelse för totalförsvaret eller om det behövs för räddningstjänsten eller för att sane- ring efter utsläpp av radioaktiva ämnen skall kunna genomföras.

4 § Under höjd beredskap får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer besluta att personal inom en kommuns organisation för räddningstjänst får tas i anspråk för uppgifter som inte rör den egna kommunen. Om personal har tagits i anspråk enligt första stycket, har kommunen rätt till ersättning av staten för skäliga kostnader. 9 kap. Utländskt bistånd

1 § Regeringen, en kommun eller en statlig myndighet som ansvarar för räddningstjänst får i den utsträckning som följer av överenskommelser som Sverige ingått med Danmark, Finland, Island eller Norge begära bistånd från eller lämna bistånd till utländska myndigheter vid räddnings- insatser. I andra fall får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer begära eller lämna internationellt bistånd vid räddningsinsatser enligt internationella överenskommelser som Sverige ingått.

2 § Om en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist här i landet medverkar i en räddningsinsats i Sverige på begäran av regering- en, en kommun eller en statlig myndighet enligt 1 § skall staten i stället för den utländska personen ersätta skada som uppkommer i samband med räddningsinsatsen för vilken den utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt svensk lag. Staten skall även ersätta en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist i Sverige och som handlar för biståndsgivarens räkning Prop. 2002/03:119 17 för personskada och skada på utrustning eller materiel som används vid biståndsgivningen, om skadan uppkommit i Sverige i samband med räddningsinsatsen.

3 § Staten får kräva tillbaka ersättning som betalats enligt 2 § första stycket av den som vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslös- het. För den som är att anse som arbetstagare skall dock ansvaret vara begränsat på det sätt som sägs i 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Om rätt till återkrav för ersättning som har betalats för atomskada finns särskilda bestämmelser i atomansvarighetslagen (1968:45). Om utländskt bistånd har begärts av en kommun, får staten av denna kräva tillbaka vad staten har betalat enligt 2 § eller enligt åtagande i in- ternationella överenskommelser om sådant bistånd i den mån kostnaden tillsammans med kommunens egna kostnader för räddningsinsatsen inte överstiger självrisken enligt 7 kap. 3 §.

4 § Biståndspersonal från Danmark, Finland, Island eller Norge tjänstgör i samband med en räddningsinsats i Sverige i enlighet med de tjänstgö- ringsbestämmelser som gäller i det egna landet. Även fordon, rädd- ningsmateriel och annan utrustning från något av de nämnda länderna får utan särskilt tillstånd användas i samband med räddningsinsatser i enlig- het med de bestämmelser som gäller i det egna landet. Bestämmelser om immunitet och privilegier i vissa fall i samband med utländskt bistånd vid räddningsinsatser i enlighet med internationella överenskommelser finns i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. 10 kap. Bemyndiganden, ansvar och överklagande Bemyndiganden

1 § Regeringen får i de avseenden som behandlas i denna lag meddela ytterligare föreskrifter som rör skydd för liv och hälsa, miljö samt utbild- ning. Regeringen får vidare meddela föreskrifter om förbud mot eldning ut- omhus och liknande förebyggande åtgärder mot brand. Regeringen får överlåta åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddela föreskrifter enligt första och andra styckena.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att fysiska eller juridiska personer skall medverka vid övningar av betydelse för befolkningsskyddet eller den räddningstjänst som skall bedrivas under höjd beredskap. Ansvar

3 § Till böter skall den dömas som 1. uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud mot eldning ut- omhus som har meddelats med stöd av 1 § andra stycket, Prop. 2002/03:119 18 2. uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin skyldighet att ge Prop. 2002/03:119 upplysningar eller lämna ut handlingar enligt 3 kap. 5 §, 5 kap. 2 § eller 6 kap. 8 §,

3.

uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift om förhål- lande av betydelse vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som följer av 3 kap. 5 §, 5 kap. 2 § eller 6 kap. 8 §,

4.

uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åligger honom eller henne enligt 2 kap. 1 eller 5 §,

5.

uppsåtligen eller av oaktsamhet, utan att ha giltigt skäl, låter bli att fullgöra den tjänsteplikt som han eller hon är skyldig att fullgöra enligt 6 kap. 1 §,

6.

uppsåtligen hindrar eller försöker hindra en åtgärd som beslutats en- ligt 6 kap. 2 § eller annars utan giltig ursäkt åsidosätter en sådan åtgärd.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar enligt denna lag skall inte heller dömas, om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt brottsbalken. Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud skall inte dömas till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av före- läggandet eller förbudet. Överklagande

4 § Ett beslut om fullgörande av tjänsteplikt enligt 6 kap. 1 § eller om ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § gäller även om det överklagas. Om det finns särskilda skäl, får en tillsynsmyndighet bestämma att dess beslut skall gälla även om det överklagas.

5 § Ett beslut av en räddningsledare om fullgörande av tjänsteplikt enligt 6 kap. 1 § eller om ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § får överklagas hos länsstyrelsen. I övrigt får räddningsledarens beslut enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen inte överklagas. Ett beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen får, om det har fattats av en kommunal nämnd eller av nå- gon som handlat på en kommuns vägnar, överklagas hos länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

6 § En statlig tillsynsmyndighets beslut får överklagas hos allmän för- valtningsdomstol. Detsamma gäller en statlig myndighets beslut enligt 6 kap. 2 och 5 §§ eller 7 kap. Beslut av statlig myndighet enligt 7 kap. 1 § får dock inte överklagas. Om en kommun överklagar ett beslut enligt 7 kap. 2 eller 3 §, skall Statens räddningsverk vara kommunens motpart sedan handlingarna i ärendet har överlämnats till domstolen.

7 § Beslut enligt 8 kap. 4 § får inte överklagas.

8 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av beslut enligt denna lag. 19 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004 då räddningstjänstlagen Prop. 2002/03:119 (1986:1102) skall upphöra att gälla. Dock skall 3 kap. 10 § träda i kraft först den 1 juli 2004.

2.

I fråga om överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdan- det gäller äldre bestämmelser.

3.

Ett förbud eller ett föreläggande enligt äldre bestämmelser skall an- ses som ett förbud eller ett föreläggande enligt denna lag.

4.

En redogörelse enligt 2 kap. 3 § skall ha upprättats och lämnats in till kommunen senast den 1 januari 2005. Bestämmelserna om brandsyn i räddningstjänstlagen skall gälla fram till dess att redogörelsen lämnats in till kommunen.

5.

En kommun skall senast den 1 januari 2005 ha antagit handlings- program enligt 3 kap. 3 och 8 §§. Till dess handlingsprogrammen har antagits skall den kommunala räddningstjänstplanen gälla.

6.

När det i 15 § atomansvarighetslagen (1968:45) hänvisas till rädd- ningstjänstlagen (1986:1102) skall hänvisningen i stället avse lagen (0000:000) om skydd mot olyckor.

20 Prop. 2002/03:119

2.2

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen (1980:100) 1 skall införas en ny paragraf, 9 kap. 30 §, av följande lydelse. 9 kap.

30 § Sekretess gäller hos kommuner och statliga myndigheter i verksam- het enligt lagen (0000:000) om skydd mot olyckor som avser

1.

utförande av räddningsinsatser,

2.

undersökningar av olyckor, eller

3.

tillsyn

för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

21

Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan lik- nande anordning föranleder onö- dig utryckning av polis

, kommunal organisation för räddningstjänst, 

ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän be- vakningstjänst, döms för 

missbruk av larmanordning 

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Prop. 2002/03:119

2.3

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 16 kap. 15 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 kap. 15 § 1

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom föranleder onödig säkerhetsåtgärd, döms för falskt larm till böter eller fängelse i högst ett år. Är brott som avses i första stycket grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år. Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan lik- nande anordning föranleder onö- dig utryckning av polis, rädd- ningskår , ambulans, militär, sjö- räddning eller annat organ för all- män bevakningstjänst, döms för missbruk av larmanordning till böter eller fängelse i högst sex månader. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1993:207. 22

2.4

Förslag till lag om ändring i miljöbalken

Härigenom föreskrivs att 33 kap. 3 § miljöbalken skall ha följande ly- delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap. 3 § Från saneringsförsäkringen be- talas, enligt vad som närmare an- ges i försäkringsvillkoren, ersätt- ning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte beta- las för kostnader som har upp- kommit med anledning av rädd- ningsinsatser enligt räddnings- tjänstlagen (1986:1102) . Från saneringsförsäkringen be- talas, enligt vad som närmare an- ges i försäkringsvillkoren, ersätt- ning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte beta- las för kostnader som har upp- kommit med anledning av rädd- ningsinsatser enligt lagen (0000:000) om skydd mot olyckor . Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. Prop. 2002/03:119 23 Prop. 2002/03:119

2.5

Förslag till lag om ändring luftfartslagen (1957:297)

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) 1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 11 kap. 1 § 2

Bestämmelser om flygräddnings-

Bestämmelser om flygräddnings-

tjänst finns i räddningstjänstlagen

tjänst finns i lagen (0000:000) om

(1986:1102).

skydd mot olyckor .

Ett luftfartygs ägare eller innehavare och de som tjänstgör på luftfartyg eller vid flygplatser eller andra anläggningar för luftfarten är skyldiga att delta i flygräddningstjänsten. Regeringen meddelar bestämmelser om ersättning av allmänna medel för deltagandet. I fråga om ersättning vid personskador gäller lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m. m. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Lagen omtryckt 1986:166.

2 Senaste lydelse 1991:472. 24 Prop. 2002/03:119 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1977:265) om statligt personska- deskydd skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § 1

Denna lag gäller ersättning av staten vid personskada och tillämpas på 1. den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt el- ler inställer sig till mönstring, eller annan uttagning enligt den lagen eller till antagningsprövning enligt lagen (1994:1810) om möjlighet för kvin- nor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning,

2. den som medverkar i rädd-

2. den som medverkar i rädd-

ningstjänst eller i övning med rädd-

ningstjänst eller i övning med en

ningskår enligt räddningstjänstla-

kommunal organisation för rädd-

gen (1986:1102) eller i räddnings-

ningstjänst enligt lagen (0000:000)

tjänst enligt 11 kap. 1 § andra

om skydd mot olyckor eller i rädd-

stycket luftfartslagen (1957:297),

ningstjänst enligt 11 kap. 1 § andra

stycket luftfartslagen (1957:297),

3.

den som är intagen för vård i kriminalvårdsanstalt, i ett hem som av- ses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall samt den som är häktad eller anhållen eller i annat fall intagen eller tagen i förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest,

4.

den som utför samhällstjänst på grund av en föreskrift som medde- lats med stöd av 27 kap. 2 a § eller 28 kap. 2 a § brottsbalken,

5.

den som utför ungdomstjänst på grund av en föreskrift som medde- lats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2 brottsbalken,

6.

den som utför oavlönat arbete enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket 2 lagen (1994:451) om intensivövervak- ning med elektronisk kontroll.

Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som i annat fall än som avses i första stycket frivilligt deltar i verksamhet inom totalförsvaret eller i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på människor eller egendom eller i miljön. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:613.

25

Prop. 2002/03:119

2.7

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentra- ler

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentraler skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 1

Den som svarar för alarmerings-

Den som svarar för alarmerings-

centraler som anges i 1 § får inte

centraler som anges i 1 § får inte

utan tillstånd av regeringen spela

utan tillstånd av regeringen spela

in telefonsamtal, varigenom någon

in telefonsamtal, varigenom någon

avser att tillkalla eller annars

avser att tillkalla eller annars

komma i förbindelse med polis,

komma i förbindelse med polis,

brandkår , ambulans eller något

kommunal organisation för rädd-

annat hjälporgan och som beford-

ningstjänst , ambulans eller något

ras via ett allmänt tillgängligt tele-

annat hjälporgan och som beford-

nät till eller från en sådan central.

ras via ett allmänt telefonnät till

eller från en sådan central.

Tillstånd får även i den utsträckning som krävs för snabba och effekti- va hjälpinsatser innefatta rätt att

1.

avlyssna och spela in sådana telefonsamtal som avses i första stycket och som har kopplats vidare av en alarmeringscentral till ett hjälporgan,

2.

avbryta pågående telefonsamtal för att samtal skall kunna kopplas vidare från en alarmeringscentral till ett hjälporgan.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1993:610.

26

Prop. 2002/03:119

2.8

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 4 § 1

Lagen gäller inte sådan transport av brandfarliga eller explosiva varor som omfattas av lagen (1982:821) om transport av farligt gods.

I miljöbalken finns bestämmel-

I miljöbalken finns bestämmel-

ser avsedda att förebygga andra

ser avsedda att förebygga andra

skador än sådana som kan upp-

skador än sådana som kan upp-

komma genom brand eller explo-

komma genom brand eller explo-

sion vid hantering av brandfarliga

sion vid hantering av brandfarliga

eller explosiva varor. Bestämmel-

eller explosiva varor. Bestämmel-

ser om skyldighet för arbetsgivare

ser om skyldighet för arbetsgivare

och arbetstagare att vidta skydds-

och arbetstagare att vidta skydds-

åtgärder mot skador som kan upp-

åtgärder mot skador som kan upp-

komma genom brand eller explo-

komma genom brand eller explo-

sion vid hantering av brandfarliga

sion vid hantering av brandfarliga

eller explosiva varor finns i ar-

eller explosiva varor finns i ar-

betsmiljölagen (1977:1160). I

betsmiljölagen (1977:1160). I la-

räddningstjänstlagen (1986:1102)

gen (0000:000) om skydd mot

finns bestämmelser om skyldighet

olyckor finns bestämmelser om

för ägare eller innehavare av

skyldighet för enskilda att vidta

byggnad eller andra anläggningar

åtgärder för att förebygga brand

att vidta olycks- och skadeföre-

och för att hindra eller begränsa

byggande åtgärder vid brand.

skador till följd av brand.

I fråga om sprängning och användning av pyrotekniska varor finns be- stämmelser i 2 kap. 20 § och 3 kap. 6 och 7 §§ ordningslagen (1993:1617). Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:842.

27

Prop. 2002/03:119

2.9

Förslag till lag om ändring i prisregleringslagen (1989:978)

Härigenom föreskrivs att 8 § prisregleringslagen (1989:978) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 § 1

Om det av någon annan orsak än krig eller krigsfara finns risk för en allvarlig prisstegring inom landet på en eller flera viktiga varor eller tjänster, får regeringen föreskriva att en eller flera av

1.

bestämmelserna i 13, 14, 19, 

2226, 28 och 29 §§ skall tillämpas på varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet,

2.

bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos staten än näringsverksamhet,

3. bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos kommunerna än näringsverksam- het enligt föreskrifter i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggning- ar,

27 kap. 

47 §§ miljöbalken,

lagen (1981:1354) om allmän- na värmesystem,

räddningstjänstlagen (1986:1102)

,

plan- och bygglagen (1987:10).

3. bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos kommunerna än näringsverksam- het enligt föreskrifter i

lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggning- ar,

27 kap. 

47 §§ miljöbalken,

lagen (1981:1354) om allmän- na värmesystem,

lagen (0000:000) om skydd mot olyckor

,

plan- och bygglagen (1987:10).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:823.

28

2.10

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 4 § lagen (1994:1720) om civilt för- svar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5

kap.

4 § En räddningsledare enligt 31 § räddningstjänstlagen (1986:1102) får under höjd beredskap ta i an- språk verkskydd inom kommunen för räddningstjänstuppgifter som rör annat än den anläggning där verkskyddet organiserats. En räddningsledare enligt 3 kap. 16 § eller 4 kap. 9 § lagen (0000:000) om skydd mot olyckor får under höjd beredskap ta i an- språk verkskydd inom kommunen för räddningstjänstuppgifter som rör annat än den anläggning där verkskyddet organiserats. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. Prop. 2002/03:119 29 Prop. 2002/03:119

2.11

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning

Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1998:150) om allmän kameraöver- vakning skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse 8 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt rädd- ningstjänstlagen (1986:1102) får bedriva allmän kameraövervakning utan tillstånd, om övervakningen är av vikt för att avvärja en hotande olyckshändelse eller för att begrän- sa verkningarna av en inträffad olyckshändelse. Föreslagen lydelse En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt lagen (0000:000) om skydd mot olyckor får bedriva allmän kameraövervak- ning utan tillstånd, om övervak- ningen är av vikt för att avvärja en hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en inträf- fad olyckshändelse. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. 30 Prop. 2002/03:119

3

Ärendet och dess beredning

Genom räddningstjänstlagen (1986:1102), som trädde i kraft den 1 janua- ri 1987, skapades en samlad reglering för de olika grenarna av den rädd- ningstjänst som stat och kommun har ansvar för. I lagen finns även bl.a. bestämmelser om förebyggande åtgärder och om rättigheter och skyldig- heter för enskilda. Sedan räddningstjänstlagens tillkomst har lagen till- sammans med den tillhörande räddningstjänstförordningen (1986:1107) ändrats och kompletterats vid ett flertal tillfällen. 1996 års Räddningsverksutredning överlämnade den 29 oktober 1997 en skrivelse till regeringen, i vilken utredningen redogjorde för behovet av en översyn av räddningstjänstlagen. Man framhöll bl.a. att den nuva- rande författningsregleringen upplevdes som föråldrad och delvis alltför detaljerad. I sitt slutbetänkande Räddningstjänsten i Sverige, Rädda och Skydda (SOU 1998:59), angav Räddningsverksutredningen bl.a. vissa principer som borde gälla för det offentliga åtagandet i fråga om rädd- ningstjänst. Utredningen föreslog bl.a. att effektmål skulle formuleras för räddningstjänsten. Vidare lämnade Räddningsverksutredningen olika konkreta förslag som tog sikte på ändringar eller förtydliganden i lag- stiftningen. Utredningens slutbetänkande har remissbehandlats. I propositionen Förändrad omvärld omdanat försvar (prop. 1998/99:74) förklarade regeringen att den i stort anslöt sig till de princi- per för det offentliga åtagandet när det gäller skydd mot olyckor som Räddningsverksutredningen hade fört fram. I propositionen aviserade regeringen en översyn av räddningstjänstlagen och följdförfattningar till denna. För översynen skulle enligt propositionen bl.a. bedömningar och förslag i Räddningsverksutredningens slutbetänkande i huvudsak ligga till grund. Även Statens räddningsverk och Svenska kommunförbundet påtalade genom skrivelser till Regeringskansliet under år 1999 behovet av en översyn av räddningstjänstlagstiftningen. Utredningen om kemikalieolyckor m.m. behandlade i sitt slutbetän- kande Säkrare kemikaliehantering (SOU 1998:13) bl.a. frågor som hör samman med miljöräddningstjänst till sjöss. Utredningen konstaterade i detta sammanhang att vissa frågor skulle kräva ytterligare överväganden i samband med en översyn av räddningstjänstlagstiftningen. Bland annat avsågs befogenhet att så tidigt som möjligt inleda en miljöräddningsope- ration till sjöss samt fördelningen av ansvaret mellan statliga och kom- munala myndigheter då ett fartyg i samband med en räddningstjänstinsats bogseras in till hamn. Regeringen uppdrog i november 1999 åt Statens räddningsverk att i samarbete med bl.a. Svenska kommunförbundet pröva behovet av en förändrad utbildning av den kommunala räddningstjänstens personal. Utredningsuppdraget redovisades till regeringen den 15 september 2000 i en rapport kallad Förändrad utbildning av den kommunala räddnings- tjänstpersonalen. Rapporten innehåller bl.a. förslag till författningsregler- ing av utbildningen inom den kommunala räddningstjänsten. Efter beslut av regeringen den 18 november 1999 tillkallades en sär- skild utredare med uppgift att lämna förslag till en reformerad räddnings- 31 tjänstlagstiftning. I uppdraget ingick bl.a. att föreslå hur lagstiftningen kunde moderniseras och hur detaljregleringen av den kommunala rädd- ningstjänsten kunde minskas. Utredaren skulle vidare tydliggöra gräns- dragningen mellan räddningstjänstlagstiftningen och annan lagstiftning som reglerar olycks- och skadeförebyggande verksamhet. I uppdraget ingick också att se över vissa frågor som rör utbildning av räddnings- tjänstpersonal och miljöräddningstjänst till sjöss m.m. Slutligen skulle utredaren se över frågan om sjö- och flygräddningstjänsterna borde integ- reras, och i så fall hur detta skulle ske. Utredningen, som antog namnet Räddningstjänstlagutredningen, lade den 24 januari 2002 fram sina för- slag i betänkandet Reformerad räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10). Tidigare hade utredningen överlämnat delbetänkandena Sam- ordning av sjö- och flygräddningstjänsterna (SOU 2000:63) och Refor- merat sotningsväsende (SOU 2001:42, se vidare nedan). Utredningens sammanfattning av betänkandet Reformerad räddnings- tjänstlagstiftning finns i bilaga 1 . Betänkandet innehåller förslag till ny lag om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser, förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) och förslag till ny förord- ning om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. Utred- ningens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. Bilaga 3 innehåller en förteckning över remissinstanserna. En samman- ställning av remissvaren finns tillgänglig i Försvarsdepartementet (dnr Fö2002/201/RS). Frågan om hur sotningsväsendet skall organiseras och hur sotnings- verksamheten skall bedrivas har genom åren behandlats vid ett flertal tillfällen, bl.a. i betänkandena Räddningstjänst i samverkan och på entre- prenad (SOU 1994:67) samt Sotning i framtiden (SOU 1998:45). Sot- ningsfrågorna har också berörts i regeringens proposition 1999/2000:140 Konkurrenspolitik för förnyelse och mångfald. I propositionen uttalade regeringen att en väsentlig minskning av regleringen inom sotningsvä- sendet borde eftersträvas. Regeringen avsåg att återkomma till riksdagen med förslag om att imkanaler i bostadskök eller därmed jämförbara ut- rymmen inte längre skulle vara föremål för sotning. Regeringen avsåg även att redovisa andra åtgärder och förslag till hur regleringen av sot- ningsväsendet skulle kunna minskas. Som ovan nämnts avgav Räddningstjänstlagutredningen delbetänkan- det Reformerat sotningsväsende (SOU 2001:42). Detta överlämnades till regeringen den 11 maj 2001. Utredningen konstaterade att det skulle vara förenat med uppenbara fördelar om det kommunala sotningsmonopolet upphävdes och om ansvaret för att rengöring (sotning) och brandskydds- kontroll (brandskyddsbesiktning) vidtas kunde föras över på den enskil- de. I betänkandet föreslogs även bl.a. att imkanaler i bostadskök och därmed jämförbara utrymmen skulle undantas från det lagfästa kravet på rengöring och brandskyddsbesiktning. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i Försvarsdepartementet (dnr Fö2001/1179/RS). I regeringsförklaringen vid öppnandet av 2001/02 års riksmöte den 18 september 2001 anfördes att regeringen kommer att ta initiativ till en omfattande och förutsättningslös utvärdering av de genomgripande av- regleringar och förändringar av offentlig verksamhet som genomdrivits under senare år. I ett interpellationssvar den 29 januari 2002 anförde För- Prop. 2002/03:119 32 svarsministern att en reformering av sotningsväsendet därmed skulle få Prop. 2002/03:119 anstå till dess att resultatet av denna utvärdering var klar. Försvarsutskottet tog fasta på detta. På utskottets förslag gav riksdagen den 22 mars 2002 regeringen tillkänna att regeringen snarast skulle åter- komma till riksdagen med förslag om en avveckling av det s.k. sot- ningsmonopolet när utvärderingen är genomförd (bet. 2001/02:FöU4, rskr. 2001/02:188). Riksdagen biföll utskottets förslag. Utskottet har där- efter skärpt sin inställning. I betänkandet 2002/03:FöU1 förklarade ut- skottet att det inte finns skäl att invänta utvärderingen. Den 21 februari 2003 upprättades inom Försvarsdepartementet en promemoria med ytterligare förslag avseende sotning och kontroll. En sammanfattning av promemorians förslag finns i bilaga 4 . Då flera av förslagen i promemorian inte tidigare varit föremål för remissbehandling föranledde detta Försvarsdepartementet att den 3 mars 2003 hålla ett re- missmöte. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5 . Proto- kollet över remissmötet samt de skriftliga remissvar som ingetts finns tillgängliga i Försvarsdepartementet (dnr Fö2003/494/CIV). Lagrådet Regeringen beslutade den 27 mars 2003 att inhämta Lagrådets yttrande över de förslag som finns i bilaga 6 . Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa ändringar. Regeringen har på de flesta punkter följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 5.1.3, 6.1.1 samt i författningskommentaren. Vad gäller Lagrådets synpunkter på dispositionen av den föreslagna lagen om skydd mot olyckor kan emellertid redan här sägas att regeringen, i enlighet med Lagrådets yttrande, föreslår att bestämmelserna om bemyndiganden, an- svar och överklagande tas in i ett avslutande kapitel (10 kap.), varvid de bestämmelser om räddningstjänst under höjd beredskap och utländskt bistånd, som i lagrådsremissen föreslogs ingå i lagens sista kapitel, i stäl- let fördelas på kapitlena dessförinnan (8 och 9 kap.). Lagrådets yttrande finns i bilaga 7 .

4

Bakgrund och utgångspunkter

4.1 Politiska utgångspunkter

Två unga människor, en man och en kvinna, dör i en villabrand. Ett 40-

tal ungdomar har haft fest i en stor 2½-plansvilla. Förutom de två om-

komna fick åtta personer föras till sjukhus med rök- och brännskador.

Brandvarnare fanns men utlöste först efter att branden redan blivit upp-

täckt. En äldre dam dör vid en villabrand. Dödsorsaken var koloxidför-

giftning. Brandvarnare fanns inte. En medelålders man dör i en lägen-

hetsbrand. Orsaken till branden var sängrökning. Brandvarnare fanns

inte.

Det här är några exempel på dödsbränder som nyligen inträffat i Sveri-

ge. Under perioden 1988 till 2001 har antalet människor som dött i brän-

33

der varierat mellan 106 och 177 personer årligen. Av dessa har 8090 Prop. 2002/03:119 procent dött i samband med bostadsbränder, med undantag för 1998 då 63 ungdomar miste livet i samband med branden i Makedonska före- ningens lokaler i Göteborg. Det inträffar årligen cirka 25 000 bränder i Sverige som leder till en insats av den kommunala räddningstjänsten. Dessutom sker årligen olyckor med stora konsekvenser inom verksam- hetsområdena för sjöräddning, miljöräddningstjänst till sjöss, flygrädd- ning och fjällräddning. Det är enligt regeringen inte acceptabelt. Det måste bli färre som dör, färre som skadas och mindre som förstörs. I denna proposition föreslås en lag om skydd mot olyckor som skall ersätta dagens räddningstjänstlag. Den nya lagen om skydd mot olyckor som presenteras i propositionen skall skapa en bättre förmåga i samhället att förebygga och hantera situa- tioner som kan leda till räddningsinsatser. Enligt regeringen kommer la- gen att förbättra möjligheterna för enskilda, kommuner och statliga myn- digheter att minska antalet olyckor och konsekvenserna av dem. Från detaljstyrning till målstyrning Den nu gällande räddningstjänstlagen har funnits i drygt 16 år och inte förrän nu genomgått en samlad översyn. Lagen detaljreglerar den kom- munala räddningstjänsten och har i vissa avseenden upplevts vara otyd- lig. Regeringen vill med den nya lagen om skydd mot olyckor öka kom- munernas möjligheter att anpassa räddningstjänstorganisationen efter lokala förhållanden. Bestämmelserna i lagen om skydd mot olyckor syftar till att ge männi- skors liv och hälsa samt egendom och miljö ett, med hänsyn till lokala förhållanden, tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor i hela landet. Styrningen av kommunerna på området kommer att övergå från de- taljreglering till en styrning genom angivande av nationella, övergripan- de, mål. De nationella målen skall sedan kompletteras med lokala verk- samhetsmål. Det kommer att innebära olika mål för olika kommuner. Regeringen menar att en minskad detaljreglering och en större erfaren- hetsåterföring kommer att öka effektiviteten i det olycksförebyggande och skadeavhjälpande arbetet. Modellen med nationella mål som statligt styrmedel ställer höga krav på en utvecklad och väl fungerande tillsyns- funktion. Oavsett om tillsynen riktar sig mot enskilda, kommuner eller statliga myndigheter kommer även rådgivning, stöd och information från det offentliga att vara väsentliga medel för att uppnå lagstiftningens syf- ten. Kommunernas behov av kompetens varierar, bland annat på grund av storlek, befolkningstäthet och aktuell industriell verksamhet. Deras be- hov av kompetens kan också variera över tiden, på grund av förändringar i den lokala riskbilden. Det nya regelsystemet på området bör därför vara mer flexibelt än det nuvarande och skapa utrymme för en kontinuerlig anpassning till olika kommuners skilda behov. Personalen måste genom utbildning och erfarenhet ha den kompetens som krävs för att allmänhe- ten skall ha en tillfredsställande säkerhet. I samband med tillsynen över kommunerna får länsstyrelserna och i sista hand Statens räddningsverk 34 följa upp att kommunerna i sin verksamhet har den kompetens som be- Prop. 2002/03:119 hövs. Förebyggande verksamhet För att färre skall dö, färre skall skadas och mindre förstöras måste anta- let olyckor minimeras. Dessutom måste åtgärder vidtas så att konsekven- sen av de olyckor som trots allt inträffar blir så små som möjligt. Reger- ingen föreslår därför ett flertal åtgärder i denna proposition som skall öka effekten av det förebyggande arbetet hos den enskilde och hos kommu- nen.

Samtidigt sker stora förändringar inom den utbildningsverksamhet som

bedrivits av Statens räddningsverk för att förse den kommunala rädd-

ningstjänsten med kompetens. Utbildningen bedrivs sedan årsskiftet

inom ramen för Centrum för risk- och säkerhetsutbildning. För att möj-

liggöra en bredare utbildning med större tonvikt vid förebyggande risk-

och säkerhetsarbete blir den nya utbildningen i skydd mot olyckor betyd-

ligt längre än den nuvarande 15 veckors brandmannautbildningen.

Centrum för risk- och säkerhetsutbildning bildades den 1 januari 2003.

Centrumet, som är en del av Statens räddningsverk, har egen styrelse

med företrädare för kommuner, myndigheter, näringsliv och universitet

och högskolor. Syftet med att inrätta centrumet var att öka avnämarnas

inflytande över utbildningen men också att skapa bättre förutsättningar

för ett kontinuerligt förändrings- och förbättringsarbete av utbildningen.

Centrumet skall inte bara arbeta med den nya utbildningen för skydd mot

olyckor utan också med utbildning i ett bredare risk- och säkerhetsper-

spektiv.

Den nya utbildningen kommer att omfattas av studiemedelssystemet

och därigenom finansieras av den enskilde studenten i stället för som i

dag av arbetsgivaren. Ett av syftena med att låta utbildningen föregå an-

ställning i kommunal räddningstjänst är att öka rekryteringsgrunden. Re-

geringen hoppas därmed också kunna öka andelen kvinnor och personer

med annan etnisk bakgrund inom svensk räddningstjänst. Det är reger-

ingens fasta övertygelse att svensk räddningstjänst måste spegla samhäl-

let. Det pågår också ett arbete med att utveckla utbildningen för de inom

kommunal räddningstjänst som har en annan huvudarbetsgivare.

Skadeavhjälpande åtgärder

Regeringen betonar i denna proposition det förebyggande arbetets bety-

delse. Samtidigt är det enligt regeringen viktigt att minnas att det inte

råder ett antingen eller förhållande mellan förebyggande och skadeav-

hjälpande arbete. Den kvalitet som i dag finns på det skadeavhjälpande

arbetet måste även den utvecklas om konsekvenserna av de olyckor som

sker skall minimeras.

Den enskilde

Den enskilde, vare sig det är en fysisk eller juridisk person, har ett pri-

märt ansvar för att skydda liv och egendom och att inte orsaka olyckor. I

35

första hand är det den enskilde som skall vidta och bekosta åtgärder som

Prop. 2002/03:119

syftar till att förhindra olyckor och begränsa konsekvenserna av de

olyckor som inträffar. Principen finns redan i den nu gällande räddnings-

tjänstlagstiftningen och tydliggörs ytterligare genom den i denna proposi-

tion föreslagna lagen.

Enligt nu gällande regler är kommunen skyldig att svara för att det

genomförs regelbundna brandsyner. En brandsyn är en kontroll av brand-

skyddet som genomförs genom besök på plats. Brandsyner genomförs

vid byggnader eller anläggningar där bränder kan orsaka särskilt svåra

skador. Det har i olika sammanhang framförts kritik mot det sätt som

brandsynen i dag är organiserad på. En invändning som framförts är att

den enskildes ansvar framstår som oklart och att den enskilde felaktigt

kan få intrycket att det är kommunen som genom brandsynen tar över

hela ansvaret för brandskyddet. Mot bakgrund av bland annat detta före-

slår regeringen att brandsynen utgår. Regeringen föreslår i stället att

ägarna till sådana byggnader eller andra anläggningar där det med hän-

syn till risken av brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskil-

da krav på kontroll av brandskyddet skall lämna in en skriftlig redogörel-

se för brandskyddet till kommunen. I vissa fall skall det i stället för äga-

ren vara den som utövar verksamheten i dessa som skall göra redogörel-

sen. Redogörelsen är sedan en utgångspunkt för kommunens tillsyn.

Regeringen gör bedömningen att grunden för förmågan att förebygga

och hantera räddningstjänstsituationer främst skapas i den normala verk-

samheten, och inte genom de åtgärder som det offentliga utför. Samma

bedömning gjordes i proposition Samhällets säkerhet och beredskap

(prop. 2001/02:158) när det gällde samhällets förmåga att hantera kriser.

Regeringen vill på detta sätt markera den helhetssyn och enhetlighet som

gäller synen på olyckor i fred, extraordinära händelser, svåra påfrestning-

ar och höjd beredskap.

Kommunen

Kommunen har redan i den nu gällande räddningstjänstlagstiftningen ett

tydligt reglerat ansvar för räddningstjänsten. I detta avseende innebär den

föreslagna lagen om skydd mot olyckor inte någon förändring. De för-

ändringar som avser kommunen är i första hand relaterade till övergång-

en från detaljstyrning till målstyrning. Kommunerna skall, som tidigare

nämnts, komplettera de nationella målen med lokalt anpassade verksam-

hetsmål. Dessa verksamhetsmål skall för varje ny mandatperiod faststäl-

las i form av handlingsprogram.

Det skall finnas handlingsprogram dels för den förebyggande verk-

samheten, dels för räddningstjänsten. I handlingsprogrammen skall bland

annat målen för kommunens verksamhet på områdena redovisas. Hand-

lingsprogrammen skall bygga på en riskbedömning.

Den stora betydelse verksamheten till skydd mot olyckor har för män-

niskors trygghet motiverar enligt regeringen att staten har kvar vissa möj-

ligheter att utöva inflytande på kommunens verksamhet. Regeringen

skall därför, efter förslag av Statens räddningsverk, ges möjlighet att be-

sluta om ändring av ett handlingsprogram. Naturligtvis bör ett sådant

ingripande inte göras utan att det finns starka skäl. Befogenheten skall

ses som en yttersta utväg.

36

Kommunen föreslås också få i uppgift att undersöka de olyckor som Prop. 2002/03:119 lett till en räddningsinsats. Undersökningen skall i skälig omfattning ge svar på frågorna varför och hur olyckan skedde. Undersökningen skall också följa upp hur räddningsinsatsen genomförts. Regeringen menar att dessa undersökningar, som vissa kommuner redan genomför, kommer att ge en god grund för de handlingsprogram som kommunerna varje man- datperiod skall ta fram samt vara ett bra underlag för den skadeförebyg- gande verksamheten. Kommunernas nuvarande brandsyn kommer som nämnts tidigare att ändras till att vara en tillsyn av den enskildes ansvar när det gäller brand- skyddet vid vissa byggnader och anläggningar. Förändringen kommer att ge kommunerna en större möjlighet att anpassa sin tillsynsverksamhet efter de lokala förhållandena i stället för att i stor utsträckning vara styrda av centrala regler. Regeringens avsikt med detta är att skapa en ur brand- skyddssynpunkt effektivare tillsynsverksamhet. Staten Det är inte bara kommunerna som skall precisera de nationella målen i verksamhetsmål. De statliga myndigheter som har ett ansvar för rädd- ningstjänst skall på samma sätt ha handlingsprogram i vilka de presente- rar mål för denna verksamhet. Mål som anpassats efter myndighetens uppgifter. Staten kommer genom Statens räddningsverk och länsstyrelserna att ha ansvar för tillsynen av kommunernas verksamhet. Denna tillsynsverk- samhet kommer att bli än viktigare om antalet olyckor skall bli färre och konsekvenserna minimeras. Sotning I lagen om skydd mot olyckor ökas möjligheten för den enskilde att själv eller genom någon annan utföra rengöring i form av sotning på den egna fastigheten. Regeringen menar att det genom dispensmöjlighet skall ska- pas en reell möjlighet för den enskilde att själv påverka hur rengöringen av den egna eldstaden sker. I förlängningen kan detta, och de övriga för- ändringar som föreslås, leda till fler aktörer inom sotningsverksamheten och därigenom ett ökat inslag av konkurrens. Det kommunala ansvaret för rengöring och kontroll kommer att bestå. När kommunen beslutar om dispens kan ges skall den pröva om rengö- ringen kommer att kunna ske på ett från brandskyddssynpunkt betryg- gande sätt. Det kommunala ansvaret tillsammans med statens normgiv- ning säkerställer enligt regeringen en enhetlig och betryggande täckning över hela landet. Därmed är även glesbygdsområden garanterade att ren- göring och kontroll utförs. Det skapar dessutom förutsättningar för den trygghet för tredje man som gällande lagstiftning bygger på och som re- geringen vill slå vakt om. Behovet av sotning och kontroll av imkanaler har varit föremål för sär- skild forskning och bedömning och det får numera anses klarlagt att brandriskerna i samband med imkanaler i bostadskök och liknande ut- rymmen är mycket begränsade, och att det från brandskyddssynpunkt 37 inte är motiverat att låta reglerna om sotning och brandskyddskontroll Prop. 2002/03:119 omfatta dessa. I propositionen föreslås därför att dagens krav på rengö- ring och kontroll av imkanaler i bostadshus tas bort. Även framöver skall dock rengöring och kontroll ske av imkanaler i restauranger, storkök, och därmed jämförbara utrymmen.

4.2

Gällande regelverk

Räddningstjänstlagen, RäL (1986:1102), trädde i kraft den 1 januari 1987. Därigenom skapades en samlad reglering för de olika grenar av räddningstjänst som stat och kommun har ansvar för. Tidigare fanns be- stämmelser om räddningstjänst i ett flertal författningar och i vissa fall var verksamheten t.o.m. oreglerad. RäL och den därtill knutna räddningstjänstförordningen, RäF (1986:1107), innehåller till största delen regler om samhällets skyldighe- ter i fråga om räddningstjänst. I författningarna finns emellertid även andra bestämmelser, bl.a. om förebyggande åtgärder, som riktar sig både till det allmänna och till enskilda. Till författningarna har Statens rädd- ningsverk gett ut föreskrifter och allmänna råd. Begreppet räddningstjänst definieras i 2 § RäL som de räddningsinsat- ser som staten eller kommunerna skall svara för vid olyckshändelser och överhängande fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser som bl.a. görs såsom flygräddningstjänst och sjöräddningstjänst utan att det har inträffat någon olyckshändelse eller föreligger en överhängande fara för en sådan. Skyldighet för stat eller kommun att göra en räddningsinsats föreligger endast om det med hän- syn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kost- naderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommunen svarar för insatsen. Enligt 3 § RäL gäller lagen inte häl- so- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Många av lagens bestämmelser (bl.a. 624 §§) handlar om den kom- munala räddningstjänsten. Varje kommun är enligt 21 § skyldig att upp- rätta en räddningstjänstplan för räddningstjänsten. Planen, som skall an- tas av kommunfullmäktige, skall vara grundläggande för verksamheten. Kommunen skall enligt RäL ingripa vid olyckor i skilda sammanhang, men till kommunens ansvar hör även att svara för att förebyggande åt- gärder mot brand vidtas. Kommunerna skall också främja annan olycks- och skadeförebyggande verksamhet i kommunen (7 §). Särskilda före- skrifter om förebyggande åtgärder mot brand i form av brandsyn och sotning finns i 1520 §§. Kommunen skall svara för att brandsyn och sotning utförs regelbundet. Brandsynen avser kontroll av brandskyddet vid byggnader eller anläggningar som bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen utser. Bestämmelserna om sotning innehåller detaljerade föreskrifter om rengöring av eldstäder m.m. och om att brandskyddskontroll skall göras i samband med rengöringen. Vidare ges bestämmelser som bl.a. tar sikte på avgifter för brandsyn, sotning och kontroll av brandskyddet. Ytterligare föreskrifter om brandsyn och sot- ning samt om kompetens hos och utbildning av personal för brandsyne- och sotningsverksamheten finns i RäF. I RäL finns vidare särskilda be- 38 stämmelser om hur den kommunala räddningstjänsten skall vara organi- serad (1214 §§). Det är kommunens räddningskår som skall göra de räddningsinsatser som kommunen har ansvaret för enligt lagen. Rädd- ningskåren skall bestå av en räddningschef och en eller flera räddnings- styrkor. I räddningskåren kan också ingå ett räddningsvärn. En rädd- ningsstyrka skall bestå av anställd personal. I RäF anges de krav på kom- petens och utbildning som ställs på den personal som ingår i räddnings- styrkan. Statens ansvar för räddningstjänst är fördelat på olika myndigheter och avser vissa i RäL särskilt angivna typer av räddningsinsatser (2528 §§). Fjällräddningstjänsten handhas av polisen, Luftfartsverket är ansvarigt för flygräddningstjänsten och sjöräddningstjänsten åligger Sjöfartsverket. I andra fall än vid fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst och sjörädd- ningstjänst skall polisen efterforska personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa. Kustbevakningen svarar för miljö- räddningstjänst till sjöss. I RäL finns även bestämmelser om räddnings- tjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen och sanering efter sådana utsläpp. Länsstyrelsen svarar för räddningstjänst när det gäller utsläpp från en kärnteknisk anläggning som skett i sådan omfattning att särskilda åtgär- der krävs för att skydda allmänheten eller vid överhängande fara för ett sådant utsläpp. Länsstyrelsen skall också svara för saneringen. I RäL och RäF finns även föreskrifter om att länsstyrelsen skall ta över ansvaret för kommunal räddningstjänst i en eller flera kommuner om det krävs mer omfattande räddningsinsatser. Kommunerna har dessutom, enligt 3537 §§ RäL, möjlighet att få ersättning av staten för mer kostnadskrä- vande insatser. RäL innehåller vidare vissa gemensamma bestämmelser för alla typer av räddningstjänst. Både kommunerna och de statliga myndigheter som svarar för räddningstjänst skall således se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen (30 §). Vidare finns, i 3132 §§, be- stämmelser om ledning av en räddningsinsats. Vid varje räddningsinsats skall finnas en räddningsledare. Räddningsledaren har såväl i kommunal som i statlig räddningstjänst givits särskilda befogenheter som bl.a. inne- fattar myndighetsutövning. Både statliga och kommunala myndigheter är skyldiga att på räddningsledarens anmodan delta i en räddningsinsats med personal och utrustning om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. I sammanhanget bör även nämnas 44 § RäL, enligt vilken räddningsleda- ren kan anmoda den som är mellan 18 och 65 år att medverka i rädd- ningstjänst. Räddningsledaren får också enligt 45 § göra sådana ingrepp i annans rätt som är försvarliga med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Även den enskilde har skyldigheter enligt lagen. Den enskilde har bl.a. skyldighet att varna och larma i vissa fall (38 och 39 §§). Vidare skall, enligt 41 §, ägare eller innehavare av byggnader eller andra anläggningar i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand och för liv- räddning vid brand eller annan olyckshändelse och i övrigt vidta de åt- gärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller be- gränsa skador till följd av brand. Bestämmelsen utgör grund för den fort- löpande kontroll av brandskyddet som utövas enligt bestämmelserna om Prop. 2002/03:119 39 brandsyn och sotning. Om det behövs för att förebygga att människor skadas på grund av brand får regeringen enligt 42 § föreskriva att materi- al får användas i lös inredning i byggnader eller andra anläggningar en- dast efter godkännande (typgodkännande). På grund av regelsystemet inom EU utnyttjas emellertid inte bemyndigandet. Vid en anläggning, där verksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsaka allvarli- ga skador på människor eller i miljön, har anläggningens ägare eller in- nehavare enligt 43 § särskilda skyldigheter. Detsamma gäller även flyg- platser som har godkänts enligt 6 kap. 9 § första stycket luftfartslagen (1957:297). I 68 § RäF finns bestämmelser om ägares eller innehavares skyldighet att analysera riskerna för olyckshändelser vid dylika anlägg- ningar. Den enskilde är även enligt 44 § RäL under vissa förutsättningar skyldig att delta i räddningsinsatser (tjänsteplikt) och enligt 45 § skyldig att underkasta sig att vissa ingrepp görs i hans eller hennes rätt, t.ex. att egendom tas i anspråk vid en räddningsinsats. Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren. Den kommunala nämnd som svarar för räddningstjänsten kan med stöd av bestämmelsen om tjänsteplikt ta ut lämpliga personer att ingå i kommunens räddningsvärn. I 47 § finns även bestämmelser om att anordning som varaktigt behövs för räddningstjäns- ten i vissa fall får placeras på annans mark eller byggnad. Det kan t.ex. gälla brandposter eller larmanläggningar. Den som på grund av tjänste- plikt eller frivilligt efter anmodan medverkar i en räddningsinsats eller vars egendom tas i anspråk har möjlighet att få ersättning av kommun eller stat (4851 §§). I 5457 §§ finns bestämmelser om tillsyn. Kommunen utövar den omedelbara tillsynen inom kommunen över att enskilda efterlever RäL och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Inom länet utövar länsstyrelsen tillsyn och den centrala tillsynen utövas av Statens rädd- ningsverk. I fråga om den statliga räddningstjänsten utövar den myndig- het som svarar för räddningstjänsten också den centrala tillsynen över efterlevnaden av RäL och därtill knutna föreskrifter. En tillsynsmyndig- het får meddela de förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall för att RäL eller föreskrifter som meddelats med stöd av RäL skall efter- levas. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Underlå- ter någon att vidta en åtgärd som tillsynsmyndigheten förelagt honom, får myndigheten vidta åtgärden på hans bekostnad. RäL innehåller i 58 § även bestämmelser om ansvar för den som upp- såtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa av lagens skyldigheter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar, och inte heller om gärningen är belagd med straff enligt brottsbalken. Den som befinns ansvarig enligt RäL skall dömas till böter. I 5960 §§ finns bestämmelser om överkla- gande; kompletterande bestämmelser om detta ämne finns i RäF. Vidare finns i 61 § RäL bemyndiganden enligt 8 kap. 7 § regeringsformen för regeringen att meddela ytterligare föreskrifter i avseenden som behandlas i RäL. Bestämmelsen innehåller även ett bemyndigande för regeringen att överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela sådana föreskrifter. Mot slutet av lagen (6468 §§) ges bestämmelser om räddningstjänst under krig m.m. (höjd beredskap). Bestämmelserna kompletteras med föreskrifter i RäF. Prop. 2002/03:119 40 I lagen finns slutligen (6972 §§) även bestämmelser om utländskt bi- Prop. 2002/03:119 stånd. Kommuner och statliga myndigheter som ansvarar för räddnings- tjänst i Sverige kan, enligt bestämmelser i RäL om internationellt samar- bete, begära och lämna bistånd i direkt samverkan med behöriga myn- digheter i de andra nordiska länderna. I andra fall begärs och lämnas bi- stånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

5

Från detaljstyrning till styrning genom mål

Enligt regeringens mening föreligger ett behov av att modernisera lag- stiftningen och att minska detaljregleringen i syfte att skapa en effektiva- re räddningstjänst på såväl det kommunala som det statliga området. Frå- gan om en minskad detaljreglering av den kommunala verksamheten på räddningstjänstområdet hänger bl.a. ihop med i vilken grad och på vilket sätt riksdagen och regeringen vill styra verksamheten på området och vilken hänsyn som skall tas till det kommunala självstyret. På flera kommunala områden har det förvaltningspolitiska reformarbetet inriktats mot att minska den statliga detaljregeringen. I stället har man angett all- männa nationella mål och riktlinjer för den verksamhet som skall bedri- vas. Den stora betydelse som den kommunala verksamheten till skydd mot olyckor har för människors trygghet motiverar enligt regeringen att staten har kvar vissa möjligheter att utöva inflytande på verksamheten. Även med en minskad detaljreglering måste en ändamålsenlig tillsyn och kontroll kunna bedrivas. I följande avsnitt lämnar regeringen förslag när det gäller mål och styrning på området. Frågor om tillsyn behandlas i avsnitt 6.4.

5.1

Målstyrning av arbetet på räddningstjänstområdet

5.1.1

Nationella mål

Regeringens förslag: I den nya lagen skall anges övergripande nationel- la mål för den verksamhet som regleras i lagen. Därvid skall anges att bestämmelserna i lagen syftar till att i hela landet bereda människors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhål- landena tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor. Vidare skall anges att räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan påbörjas inom godtagbar tid och genomfö- ras på ett effektivt sätt.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser tillstyrker att nuva- rande detaljreglering ersätts med övergripande nationella mål. Länssty- relsen i Jönköpings län delar utredningens uppfattning att den nuvarande starka styrningen av den kommunala räddningstjänstverksamheten ge- nom en detaljerad lagstiftning begränsar kommunernas möjligheter att själva utforma en funktionell kommunal räddningstjänst med utgångs- 41 punkt i de lokala förhållandena. Ett par remissinstanser är kritiska mot utredningens förslag. Statskontoret anser att den statliga målstyrningen är otillräcklig, eftersom förslagen till mål är för vaga och opreciserade. En- ligt Statskontoret blir den statliga styrningen för svag och de lokala varia- tionerna riskerar att bli stora. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet är bl.a. tveksam till om målstyrning medför effektiv resursanvändning och undrar vilka sanktionsmöjligheter det finns mot kommuner som gör sin egen tolkning av reglerna. Vissa remissinstanser har haft synpunkter på begreppet likvärdigt skydd i utredningens förslag till formulering av nationella mål.

Skälen för regeringens förslag: På flera områden har graden av de- taljreglering från riksdagens och regeringens sida i lagar och andra för- fattningar minskat. I stället anges allmänna nationella mål och riktlinjer för hur verksamheten skall bedrivas. Målformuleringarna kompletteras med olika system för efterkontroll. Det gäller inte minst regleringen mot kommunerna i syfte att bl.a. ge kommunerna större frihet att själva be- stämma formerna för sin verksamhet. Utvecklingen har således gått mot att kommuner och landsting har fått ökad frihet att själva bestämma över organisationen av den verksamhet som bedrivs, över regeltillämpningen och över användningen av de ekonomiska resurserna. Den nuvarande starka styrningen av den kommunala räddningstjänsten genom en detaljerad lagstiftning kan begränsa kommunernas möjlighet att själva utveckla en effektiv verksamhet för skydd mot olyckor med utgångspunkt från de lokala förhållandena. Detaljregleringen minskar även möjligheten till flexibilitet i verksamheten. Mot bakgrund härav anser regeringen att styrningen av kommunerna på området skall övergå till en mer indirekt styrning genom angivandet av övergripande mål. Den nya lagen skall således innehålla inledande bestämmelser om nationella mål för den verksamhet som skall bedrivas enligt lagen. De nationella målen skall vara riktningsgivande för det allmännas ansvar. En minskad grad av detaljreglering jämte bestämmelser om nationella mål ger, för kommunernas del, i enlighet med principen om kommunal självstyrelse ökade möjligheter till lokal anpassning av organisation och dimensione- ring av räddningstjänstverksamheten. Enskilda skall inte själva mäta sitt ansvar och sina skyldigheter enligt lagen mot de nationella målen. Hur nationella mål för i första hand kommunal verksamhet bör formu- leras för att utgöra grund för en ändamålsenlig styrning från statens sida har diskuterats i olika sammanhang. I kompletteringspropositionen 1991/92:150 (s. 90 f.) angavs bl.a. att övergripande nationella mål syftar till en allmän riktningsgivning för den kommunala verksamheten och att inom ramen för dessa så bör mer specifika mål formuleras som är möjli- ga att följa upp och utvärdera. Vid den granskning som gjorts av olika utredningar när det gäller den statliga styrningen av kommuner och landsting genom nationella mål (se t.ex. SOU 1996:169, SOU 1997:57 och SOU 1998:166) har denna styrning visat sig vara förenad med vissa problem bl.a. när det gäller att formulera målen på ett sådant sätt att de blir möjliga att följa upp och mätas mot resultat. Utredningen har föreslagit att det som övergripande och nationellt mål skall anges att det i hela landet skall upprätthållas ett, med hänsyn till de lokala förhållandena, tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor med avseende på människors liv och hälsa samt på egendom och miljön. Prop. 2002/03:119 42 Vidare bör det, enligt utredningen, anges att den enskildes och de olika samhällsverksamheternas förmåga att själva vidta åtgärder till skydd mot olyckor skall stödjas. Utredningen föreslår dessutom att det nationella målet skall kompletteras med lokalt anpassade verksamhetsmål både för den statliga och för den kommunala verksamheten på området (se vidare nedan avsnitt 5.1.25.1.3). Verksamhetsmålen skall uttryckas i form av säkerhetsmål (mål som formuleras för att uppnå t.ex. minskade olyckris- ker, färre dödsfall eller mindre skador) och prestationsmål (ett presta- tionsmål är det resultat som skall uppnås för att tillgodose de nationella säkerhetsmålen). Flera remissinstanser har haft synpunkter på utredningens förslag till formulering av nationellt mål. Statskontoret är av uppfattningen att det föreslagna målet är för vagt och opreciserat. Alingsås kommun menar att målet är mer av en policy än ett mätbart, konkret mål och påpekar att det är viktigt att det nationella målet är möjligt att uppnå även för den lilla kommunen med de små ekonomiska resurserna. Länsstyrelsen i Jönkö- pings län är av åsikten att de kvalitetskrav som anges i det nationella må- let måste förtydligas och konkretiseras. Länsstyrelsen i Värmlands län anser däremot att det nationella målet verkar vara välavvägt och lagom hårt formulerat, men att det ställer stora krav på tillsynsfunktionen. Det nationella målet måste, anser regeringen, vara tillräckligt tydligt för att kunna utgöra en grund för den statliga styrningen av verksamhe- ten. Det är vidare viktigt att det inte utformas på ett sådant sätt att ambi- tionsnivån hos ansvariga organ riskerar att bli för låg. Samtidigt skall det inte vara uttömmande och fullt av detaljer. Det nationella målet skall i stället vara av riktningsgivande och övergripande karaktär och skall i sin tur kunna brytas ned, konkretiseras och förtydligas till för kommuner- nas del lokalt anpassade verksamhetsmål. Dessa skall, tillsammans med det nationella målet, utgöra grunden för den nödvändiga uppföljningen och utvärderingen. Det av utredningen formulerade målet uppfyller, en- ligt vår mening, dessa krav. När det gäller utredningens förslag att det i målet bör ingå att den enskildes och de olika samhällsverksamheternas förmåga att själva vidta åtgärder till skydd mot olyckor skall stödjas an- ser regeringen emellertid att detta i stället bör formuleras som en direkt skyldighet för kommuner och länsstyrelser och tas in på annat ställe i lagen (jfr avsnitt 6.4). Vissa remissinstanser har yttrat sig över utredningens förslag att det i hela landet skall upprätthållas ett, med hänsyn till de lokala förhållande- na, tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor. Statskontoret och Jönköpings kommun saknar en närmare förklaring av hur tillfredsstäl- lande och likvärdigt skydd skall förstås. Ett par remissinstanser menar att små kommuner kan få svårt att nå detta mål. Det kan konstateras att trots den detaljreglering som i dag finns på räddningstjänstområdet så förekommer det skillnader mellan de olika kommunerna. Med den nya regleringen följer att kommunerna i stor ut- sträckning själva skall få möjlighet att anpassa verksamheten i varje kommun till de risker som finns just där. Således finns det lokala varia- tioner och förekomsten av dessa kommer snarare att öka. Emellertid mås- te verksamheten inom räddningstjänstområdet i varje del av landet hålla en godtagbar nivå; ett betryggande skydd skall finnas oavsett var i landet man befinner sig. Så förhåller det sig redan enligt de regler som gäller i Prop. 2002/03:119 43 dag. Enligt regeringens uppfattning bör det därför, i linje med utredning- Prop. 2002/03:119 ens förslag, i det nationella målet uttryckas att människors liv och hälsa samt egendom och miljö i hela landet skall beredas ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor. Det blir en fråga för tillsynsmyndigheterna att se till att kommunerna uppfyller målet. Inom ramen för det nationella målet skall även förutsättningarna för en ekologiskt hållbar utveckling beaktas. Med detta avses, förutom skyddet av miljön, en hållbar försörjning och en effektiv användning av resurser. Hänsynstagande till detta skall ske såväl i samband med det förebyggan- de arbetet som vid räddningsinsatsen och vid åtgärder efter insatsen. Ex- empel på sådant som bör beaktas i dessa sammanhang är val av släckme- del, val av medel vid miljöräddningstjänst till sjöss och omhändertagande av kontaminerat släckvatten. Som ett nationellt mål bör, enligt regeringens mening, även anges att räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsinsatser- na kan genomföras på ett effektivt sätt. En bestämmelse av detta innehåll finns i dag i 4 § RäL och bör även fortsättningsvis finnas i lag. I 4 § RäL anges även att räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan påbörjas inom godtagbar tid. Utredningen har anfört att snabbhet måste anses vara ett självklart mål för effektivitet och att detta inte behöver betonas särskilt. Utredningen anser att den nuva- rande bestämmelsen kan uppfattas på ett sätt som kan leda till en fokuse- ring på en s.k. första räddningsinsats på kort tid, där räddningsstyrkans förmåga och möjligheter kommer i andra hand. Därför har kriteriet fått utgå i utredningens lagförslag. Juridiska institutionen vid Lunds universi- tet framhåller emellertid att snabbhet är en väsentlig del i ett effektivi- tetsbegrepp som skiljer räddningstjänsten från andra områden. Enligt regeringens uppfattning finns det flera faktorer som är viktiga för en ef- fektiv räddningstjänst. Förutom snabbhet kan t.ex. nämnas utbildning, övning, utrustning, ledning och samverkan. Tidsaspekten har dock en mycket central betydelse i denna typ av verksamhet. Att ta bort detta kri- terium ur lagtexten kan ge felaktiga signaler. Kravet på att räddnings- tjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan påbörjas inom godtagbar tid skall därför även fortsättningsvis framgå av lagtexten. De nationella målen måste kompletteras med verksamhetsmål. För kommunernas del bör beträffande det förebyggande arbetet vissa grund- läggande verksamhetsmål finnas i lag. Se vidare nedan, avsnitt 5.1.3. För att nationella mål skall fungera tillfredsställande som statliga styr- medel ställs höga krav på en utvecklad och väl fungerande tillsyn. Be- träffande regeringens förslag i denna del, se avsnitt 6.4.

5.1.2

Verksamhetsmål för statlig räddningstjänst

Regeringens bedömning: Som komplement till de nationella målen bör verksamhetsmål formuleras för de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst. Som huvudregel bör dessa inte anges i lag. 44

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med reger- ingens bedömning. Utredningen anser emellertid att det även för statliga myndigheter skall formuleras lokalt anpassade mål.

Remissinstanserna: 

Kustbevakningen är tveksam till bedömningen att lokalt anpassade verksamhetsmål även skall formuleras för rikstäckande myndigheters ansvar. Statskontoret påpekar att det saknas mål för styr- ningen av den statliga räddningstjänsten, och anser att mål för styrningen av den räddningstjänst som statliga aktörer ansvarar för bör utgöra en del av målstrukturen inom området. Skälen för regeringens bedömning: Som framgått av tidigare avsnitt måste, för att uppföljning och utvärdering skall kunna göras, de föreslag- na övergripande nationella målen kompletteras med mer specifika mål. Sådana mål är således nödvändiga både för den kommunala och för den statliga verksamheten på området.

Till skillnad mot vad som gäller för styrning av kommunal verksamhet behöver styrningen från statsmakternas sida av den statliga verksamheten emellertid inte komma till uttryck i form av lag eller tillämpningsföre- skrifter till lag. Regeringen kan i stället styra statliga myndigheter genom t.ex. beslut i anslagsfrågor, regleringsbrev eller myndighetsinstruktioner. Statliga myndigheters verksamhet inom räddningstjänstområdet omfattas av den statliga mål- och resultatstyrningen, som anger syftena med verk- samheten och som inbegriper en uppföljning och utvärdering av effekter- na. Det finns därför enligt regeringens uppfattning ingen anledning att i lagstiftning inta närmare bestämmelser om de verksamhetsmål som skall gälla för de statliga myndigheterna. Undantag bör dock göras för nöd- vändiga bestämmelser om samordning som finns i nu gällande 5 § RäL och som är gemensamma för både statlig och kommunal räddningstjänst- verksamhet. I övrigt kan regeringen ange den närmare inriktningen för hur arbetet inom olika delar av den statliga räddningstjänstverksamheten skall bedrivas i t.ex. regleringsbrev eller myndighetsinstruktioner. För att kunna användas som utgångspunkt för uppföljning och utvärde- ring bör verksamhetsmålen i sin tur kompletteras med handlingsprogram. I handlingsprogrammen bör ansvariga myndigheter bl.a. ange vilken förmåga (inklusive vilka resurser) man har att göra räddningsinsatser och på vilket sätt nödvändig samverkan med kommunerna och andra myn- digheter ansvariga för statlig räddningstjänst skall ske. Förekomsten av och innehållet i sådana handlingsprogram får regleras av regeringen på samma sätt som de statliga verksamhetsmålen ovan.

5.1.3

Verksamhetsmål för kommunal verksamhet till skydd mot olyckor

Regeringens förslag: Som komplement till de nationella målen skall verksamhetsmål anges för kommunerna. Vissa väsentliga verksamhets- mål skall anges i lag. I övrigt skall kommunerna i handlingsprogram formulera lokalt anpassade mål. Regeringen får, om det finns synnerliga skäl, på framställning av den myndighet som regeringen bestämmer be- sluta om ändring av ett kommunalt handlingsprogram. De i nu gällande lag uppställda detaljerade kraven på kommunala räddningstjänstplaner skall utgå. Prop. 2002/03:119 45

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig över förslaget tillstyrker det i huvudsak. Konkurrensverket menar att en för- stärkning av det kommunala självbestämmandet på detta område borgar för en effektivare resursanvändning. Glesbygdsverket framhåller att för- slaget medför större flexibilitet för kommunerna och betonar principen om kommunalt självstyrelse. Många kommuner är positiva till förslaget, och betonar bl.a. att man på detta sätt kan åstadkomma en önskvärd flex- ibilitet och kontinuerlig anpassning av arbetet utifrån behoven i kommu- nen, att metoden stimulerar till ett helhetstänkande och till samarbete över administrativa gränser och att den kan bidra till att skapa ökad med- vetenhet för det förebyggande arbetet. Några kommuner påpekar att handlingsprogrammen enligt utredningens förslag skall antas av kom- munfullmäktige och att detta möjligtvis kan ge upphov till problem då räddningstjänstverksamheten handhas av kommunalförbund. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet anser emellertid att begrep- pet handlingsprogram är behäftat med en rättslig oklarhet och förordar att begreppet räddningstjänstplan behålls. Fakulteten anför vidare bl.a. att styrning med hjälp av föreslagna program inte innebär minskat detaljin- tresse utan snarare tvärtom och är tveksam till om metoden innebär effektiv resursanvändning. Dessutom ifrågasätter fakulteten om det finns några sanktionsmöjligheter mot kommuner som gör sig egen tolkning av reglerna.

Statskontoret menar att det bör övervägas om inte länsstyrelserna bör ges möjlighet att yttra sig över de kommunala handlingsprogrammen. Skälen för regeringens förslag Verksamhetsmål som bör anges i lag Kommunernas ansvar på räddningstjänstområdet omfattar både enligt nu gällande lag och enligt utredningens förslag dels förebyggande åt- gärder, dels själva räddningstjänstinsatserna. Som komplettering till de nationella målen behöver, för båda dessa områden, särskilda verksam- hetsmål formuleras. Då det gäller de förebyggande åtgärderna anser regeringen att det i la- gen, med utgångspunkt från vad som nu framgår av 7 § RäL, skall anges att kommunen, för att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön, skall se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder. Kommunen skall också, utan att andras an- svar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Meningen med det sistnämna är att kommunen i större utsträck- ning än i dag skall ta initiativet till en samordning av olycksförebyggande och skadebegränsade verksamheter inom kommunen. Syftet är att åstad- komma en samsyn i fråga om tryggheten och att undvika sektorskollisio- ner. Kommunen skall dock inte ta över ett ansvar som åligger någon an- nan myndighet eller något annat organ. Eftersom samverkan är en förut- sättning för en effektiv förebyggande verksamhet inom kommunen bör dessutom anges att kommunerna skall ta tillvara möjligheterna att utnytt- Prop. 2002/03:119 46

ja varandras resurser för förebyggande verksamhet (jfr 8 § i nu gällande

Prop. 2002/03:119

RäL). Kommunerna får själva bestämma formerna för detta samarbete

(se vidare avsnitt 6.1.1).

Vidare bör i lagen intas sådana nödvändiga bestämmelser om samord-

ning som finns i nu gällande 5 § RäL och som är gemensamma för både

statlig och kommunal verksamhet. Dessa gäller för kommunernas del

både det förebyggande arbetet och räddningstjänsten. Övriga verksam-

hetsmål skall enligt regeringens förslag anges av kommunerna själva i av

kommunfullmäktige antagna handlingsprogram.

Verksamhetsmål i kommunala handlingsprogram

Utredningen har föreslagit att övriga verksamhetsmål skall formuleras av

kommunerna själva i s.k. handlingsprogram. Enligt utredningens förslag

skall handlingsprogrammen innehålla de lokala säkerhets- och presta-

tionsmål som mot bakgrund av de lokala förhållandena är nödvändiga för

att nå de nationella målen. Målsättningar skall formuleras både för det

förebyggande arbetet och för räddningstjänsten. Många remissinstanser,

bl.a. Konkurrensverket, Glesbygdsverket och flera kommuner har ut-

tryckt sig positivt över denna ordning. Bland annat har anförts att försla-

get medför större flexibilitet för kommunerna, att metoden stimulerar till

ett helhetstänkande och till samarbete över administrativa gränser och att

den kan bidra till att skapa ökad medvetenhet för det förebyggande arbe-

tet.

Juridiska fakulteten vid Lunds universitet har framfört att man anser att

begreppet handlingsprogram är behäftat med rättslig oklarhet och man

därför förordar att begreppet räddningstjänstplan behålls. Användningen

av begreppet handlingsprogram i författningstext är emellertid inte nytt,

även om det inte tidigare använts i kommunala sammanhang. Begreppet

förekommer t.ex. i lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och

begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Räddningstjänstplan

är ett etablerat begrepp i nuvarande RäL, vars 2124 §§ innehåller sär-

skilda bestämmelser om denna. Före RäL:s tillkomst fanns i den då gäl-

lande brandstadgan regler om skyldighet för kommunerna att anta en

brandordning och om dennas innehåll. Vad räddningstjänstplanen skall

innehålla för minimiuppgifter är i detalj reglerat i 21 § RäL. Det handlar

bl.a. om uppgifter om insatstider till kommunens olika delar, den kompe-

tens som krävs för att vara befäl i räddningskåren och det minsta antal

övningar som skall hållas med personalen i räddningskåren. Det innehåll

som det nu diskuterade dokumentet skall ha skiljer sig väsentligen från

innehållet i räddningstjänstplanen (se vidare nedan). Dokumentet bör

därför inte benämnas räddningstjänstplan utan i stället få beteckningen

handlingsprogram.

Regeringen anser således att kompletterande verksamhetsmål skall an-

ges av kommunerna i handlingsprogram. Kommunerna kan härvid välja

att ha olika program för det förebyggande arbetet och för räddningstjäns-

ten eller använda sig av ett gemensamt dokument. Kommunerna skall

dels redovisa målsättningen för den förebyggande verksamheten samt

hur denna är ordnad och hur den planeras, dels redovisa målsättningen

för räddningstjänsten samt vilken förmåga kommunen har och avser att

skaffa sig för att göra räddningsinsatser. Som en del av förmågan skall

47

anges personella och materiella resurser som kommunen har och avser att skaffa sig. Förmågan skall redovisas såväl med avseende på förhål- landena i fred som under höjd beredskap. Kommunerna skall vidare re- dovisa de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. Såsom utredningen anfört bör handlingsprogrammen, liksom nuvarande räddningstjänstplan, utformas i samråd med vissa sär- skilt berörda myndigheter. Bland annat skall länsstyrelserna ges möjlig- het att yttra sig. För att kommunerna i handlingsprogrammet/handlings- programmen skall kunna redovisa de risker som finns i kommunen kom- mer det vidare att krävas att de genomför en riskinventering och en risk- analys med åtföljande riskbedömning. Inom flertalet av landets kommu- ner har det emellertid redan i dag arbetats fram olika former av risk- inventeringar och riskanalyser, trots att gällande lag inte kräver sådant arbete. Handlingsprogrammen skall antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod. Kommunernas uppgifter enligt den föreslagna lagen kan emellertid även handhas av ett kommunalförbund. I enlighet med vad Lagrådet anfört i sitt yttrande finns anledning att klargöra att handlingsprogrammen i sådant fall skall antas av den beslutande försam- lingen. Bestämmelser om att kommunerna skall upprätta handlingsprogram med ovan angivet innehåll skall anges i lag. Detaljregleringen minskas, eftersom kommunerna nu själva skall besluta om den närmare inriktning- en för och organisationen av verksamheten med hänsyn till de lokala för- hållandena. Den stora betydelsen som den kommunala verksamheten till skydd mot olyckor har för människors trygghet motiverar enligt regeringen att staten har kvar vissa möjligheter att utöva inflytande på verksamheten. Regeringen skall därför ges en möjlighet att besluta om ändring av ett handlingsprogram efter framställan av den myndighet som regeringen bestämmer. Det ligger i sakens natur att ett sådant ingripande inte bör komma i fråga utan att det föreligger starka skäl. Befogenheten skall ses som en yttersta utväg. Möjligheten att ändra i ett program får endast an- vändas om det finns synnerliga skäl. En grundläggande förutsättning för att rekvisitet synnerliga skäl skall vara uppfyllt, är att kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från länsstyrelsen. Vidare skall handlings- programmet i fråga vara behäftat med mycket allvarliga brister (se vidare författningskommentaren, avsnitt 14). Lagrådet har i sitt yttrande tagit upp frågan om regeringens möjlighet att besluta om ändring av ett kom- munalt handlingsprogram. Därvid har Lagrådet konstaterat att de nu fö- reslagna bestämmelserna har motiverats på motsvarande sätt som i pro- positionen med förslag till räddningstjänstlag (1985/86:170 s. 58). I för- hållande till räddningstjänstlagen är det dock fråga om en viss utvidgning av regeringens möjligheter att ingripa med ändringar av kommunala be- slut, vilket kan kritiseras utifrån principiella synpunkter, menar Lagrådet. Lagrådet anser sig trots detta, med hänsyn särskilt till de föreslagna be- stämmelsernas begränsade tillämpningsområde, inte ha grund för att hävda att regleringen är oförenlig med principen om kommunal självsty- relse. Enligt lagen (2002:833) om extraordinära händelser i fredstid hos kommuner och landsting skall varje kommun fastställa en plan för han- tering av extraordinära händelser. Vidare är kommunen skyldig att ha de Prop. 2002/03:119 48 planer som behövs för verksamheten under höjd beredskap enligt lagen Prop. 2002/03:119 (1994:1720) om civilt försvar med därtill knuten förordning. Kraven på kommunal planläggning enligt dessa författningar har beröringspunkter med de handlingsprogram som ovan diskuteras. De möjligheter som finns till samordning av de olika planerna och handlingsprogrammen bör givetvis tillvaratas.

6

Skyldigheter för stat, kommuner och enskilda

Vårt samhälle förändras snabbt. Utvecklingen när det gäller bl.a. kom- munikationer, större och fler transporter av bl.a. farligt gods, använd- ningen av nya kemiska ämnen samt ökade miljöhänsyn ställer allt större krav på att det allmänna, bl.a. genom verksamhet på räddningstjänstom- rådet, skall tillgodose anspråk på trygghet och säkerhet. Ett effektivt ar- bete inom det kommunala räddningstjänstområdet innebär inte bara ef- fektiva räddningsingripanden utan också ett bra förebyggande arbete. På flera områden ställs emellertid också ökade krav på att den enskilde skall skydda sig, sin egendom och miljön. Med enskilda avses inte bara fysis- ka personer utan även, och kanske i första hand, juridiska personer som bedriver verksamhet som kan medföra skada (jfr SOU 1998:59 s. 43 ff.). Uppgifterna inom räddningstjänstområdet att förebygga olyckor och att vidta åtgärder för att förhindra eller begränsa skador till följd av olyckor skall fördelas på olika sätt mellan staten, kommunerna och enskilda be- roende på om uppgifterna avser olycks- och skadeförebyggande åtgärder, åtgärder i samband med en räddningsinsats eller efterföljande åtgärder. Vissa frågor då det gäller fördelningen av ansvaret mellan stat, kommun och enskilda behandlas i följande avsnitt.

6.1

Förebyggande åtgärder

6.1.1

Vissa skyldigheter för kommuner och enskilda

Regeringens förslag: Ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader eller andra anläggningar skall även fortsättningsvis ha vissa särskilda skyldigheter. De skyldigheter som enligt nu gällande räddningstjänstlag åvilar ägare eller innehavare vid anläggningar där verksamheten innebär särskild fara skall fortsättningsvis åvila anläggningens ägare eller den som utövar verksamheten på anläggningen. Skyldigheterna skall kompletteras med en skyldighet att analysera riskerna för sådana olyckor som kan orsaka allvarliga skador på människor eller miljön. Denna skyldighet skall full- göras av den som utövar verksamheten på anläggningen. För att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön skall kommunen se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för förebyg- gande verksamhet. 49

Utredningens förslag: Överensstämmer i stora delar med regeringens förslag. Utredningen anser dock att det i lagen skall finnas en portalpara- graf, av vilken skall framgå att var och en har ett ansvar att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyckor. Vidare menar utredningen att ägare och innehavare av byggnader eller andra anläggningar till skillnad från vad som gäller i dag skall ha ett solidariskt ansvar att vidta vissa åtgärder.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till att den en- skildes ansvar för att skydda sig och sin egendom och inte förorsaka olyckor tydliggörs i lagen. Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Sorsele kommun och Arjeplogs kommun tillstyrker att ägare och innehavare av byggnader och andra anläggningar skall ha ett solidariskt ansvar att vidta åtgärder till skydd mot brand m.m. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet påpekar dock att åtgärder som riktar sig mot enskilda bör ha stöd och specificeras i lag och att riks- dagen bör precisera gränserna bättre än vad som framgår av betänkandet. Kemikontoret menar att man bör precisera vad den enskildes allmänna ansvar omfattar. Jönköpings kommun och Laxå kommun är av uppfatt- ningen att ägares och innehavares särskilda skyldigheter borde utökas till att avse även annat än brand. SABO, Statens räddningsverk och Kemi- kontoret är kritiska till det av utredningen föreslagna solidariska ansva- ret.

När det gäller kommunernas ansvar för förebyggande åtgärder menar Konsumentverket att detta borde utsträckas utöver räddningstjänstområ- det till att i princip omfatta alla typer av olyckor där det förebyggande arbetet inte är reglerat i speciallagstiftning. Räddningstjänsten i Östra Skaraborg anser däremot att utredningens förslag innebär att kommunen riskerar att komma in på andras ansvarsområden och att det allmänna ansvaret för säkerhetsfrågor kan bli svårt att hantera i ett kommunalför- bund. Kemikontoret är av uppfattningen att lagens tillämpningsområde måste specificeras. Skälen för regeringens förslag Principen om den enskildes primära ansvar Syftet med gällande räddningstjänstlagstiftning är inte att befria den en- skilde från ansvar och kostnader för ingripanden vid olyckshändelser och föra över ansvar och kostnader på det allmänna. Av förarbetena framgår tydligt att lagens syfte i stället är att det allmänna skall hålla en organisa- tion som kan gripa in när den enskilde inte själv eller med anlitande av någon annan klarar av att bemästra en olyckssituation. Det allmänna skall ingripa när det framstår som rimligt att detta skall ansvara för de åtgärder som behövs för att avvärja eller begränsa en skada (jfr prop. 1985/86:170 s. 63). Regeringen vill särskilt framhålla att den nya lagen inte innebär någon ändring av denna ordning. Tvärtom betonas den enskildes ansvar på området i den nya lagen, t.ex. genom den nya ordningen som ersätter brandsyn (se avsnitt 6.1.2 nedan). Den enskilde fysisk eller juridisk person har således ett primärt ansvar för att skydda sitt liv och sin egendom och att inte orsaka olyckor. I första hand ankommer det på den enskilde att själv vidta och bekosta åtgärder i syfte att förhindra olyckor Prop. 2002/03:119 50

och begränsa skador till följd därav. Samhället utövar tillsyn över de mer

Prop. 2002/03:119

specifika skyldigheter som den enskilde har i dessa avseenden enligt oli-

ka lagstiftningar. Först om en olycka inträffar eller överhängande fara

råder för att en olycka skall inträffa och den enskilde inte själv eller med

anlitande av någon annan kan klara av situationen, är det samhällets

skyldighet att ingripa. Räddningstjänstbegreppet har konstruerats med

utgångspunkt i denna princip (jfr avsnitt 6.2).

Utredningen har föreslagit att det i den nya lagen skall föras in en sär-

skild bestämmelse enligt vilken det åligger var och en att vidta skäliga

åtgärder till skydd mot olyckor. Juridiska fakulteten vid Lunds universi-

tet och Kemikontoret har invänt att man bör precisera vad den enskildes

allmänna ansvar omfattar. Utredningens syfte med den föreslagna be-

stämmelsen är visserligen endast att ge uttryck för den existerande prin-

cipen om den enskildes ansvar på området. Regeringen anser dock att det

skulle föra alltför långt och medföra betydande svårigheter av rättslig art

att låta denna princip komma till uttryck i en lagbestämmelse. En sådan

svårighet är att i lagtexten avgränsa omfattningen av den enskildes an-

svar. En annan svårighet är att fastställa bestämmelsens relation till an-

nan lagstiftning, t.ex. på de straff- och skadeståndsrättsliga områdena.

Några särskilda sanktioner har utredningen inte heller tänkt skall knytas

till regeln. Mot bakgrund av vad som nu sagts menar regeringen att den

nya lagen inte bör innehålla någon allmän regel av det slag som utred-

ningen föreslagit.

Särskilda skyldigheter för ägare och innehavare av byggnader och and-

ra anläggningar skall i den nya lagen, liksom i den nu gällande, redovisas

i speciella bestämmelser (se nedan). Begreppet innehavare, med vilket

i RäL avses arrendator, hyresgäst eller någon annan som innehar egen-

domen med nyttjanderätt (prop. 1985/86:170 s. 84) skall dock bytas ut

mot det juridiskt mer tydliga begreppet nyttjanderättshavare. I sam-

manhanget bör även erinras om att det förutom bestämmelserna i lag-

stiftningen på räddningstjänstområdet även finns bestämmelser i andra

lagar som reglerar den enskildes ansvar att vidta åtgärder till skydd mot

olyckor. Som exempel på sådana andra lagar kan t.ex. nämnas arbetsmil-

jölagen (1977:1160), lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor och lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa

följderna av allvarliga kemikalieolyckor.

Särskilda skyldigheter för den enskilde

Den enskildes ansvar kommer i dag bl.a. till uttryck i 41 § och 43 § RäL,

som ålägger ägare eller innehavare (d.v.s. nyttjanderättshavare) av bygg-

nader och andra anläggningar vissa särskilda skyldigheter. Naturligtvis

kan även ett offentligrättsligt subjekt, en kommun eller staten, äga en

byggnad eller ha nyttjanderätten till denna. I egenskap av ägare eller

nyttjanderättshavare omfattas då även det offentligrättsliga subjektet av

bestämmelserna.

Enligt 41 § skall ägare eller innehavare av byggnader eller andra an-

läggningar i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand

och för livräddning vid brand eller annan olyckshändelse och i övrigt

vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra

eller begränsa skador till följd av brand. Bestämmelsen gäller alla typer

51

av byggnader eller andra anläggningar, men kraven på vilka åtgärder som skall vidtas är olika från fall till fall beroende på vad byggnaden eller anläggningen används till (prop. 1985/86:170 s. 49). Utrustning för släckning av brand kan vara allt från brandsläckare till permanent instal- lerade brandvattenledningar. Utrustning för livräddning kan t.ex. vara trappor, stegar och nödbalkonger men också exempelvis livbojar. Som exempel på utrustning för att hindra eller begränsa skador till följd av brand kan nämnas olika typer av anordningar för varning, t.ex. brandvar- nare. Enligt 43 § är, vid en anläggning där verksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på människor eller i mil- jön, anläggningens ägare eller innehavare skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och i övrigt vidta erforderliga åtgärder för att hindra eller begränsa sådana skador. Detsamma gäller flygplatser som har godkänts enligt 6 kap. 9 § första stycket luftfartslagen (1957:297). Vad för sorts åtgärder det här kan röra sig om varierar med typen av anläggning. Det kan exempelvis vara fråga om varningsanordningar och släckmedel men också utrustning för åter- kondensering av gaser och särskilda uppställningsplatser för farliga äm- nen. I sammanhanget bör även påpekas att skyldigheterna enligt 41 § och 43 § RäL är begränsade till vad som i varje enskilt fall är skäligt med hänsyn till kostnaderna (se prop. 1985/86:170 s. 72). Utredningen har föreslagit att liknande bestämmelser skall tas in även i den nya lagen, dock att skyldigheterna enligt nuvarande 43 § skall kom- pletteras med en skyldighet att analysera riskerna för allvarliga olyckor. Ett krav på att utföra riskanalys finns i dag intaget i 68 § RäF. Detta krav skall nu föras över till lagen. Regeringen delar utredningens uppfattning att skyldigheten att utföra riskanalys skall föras över till den föreslagna nya lagen. Riskanalysen bör bl.a. innehålla en beskrivning av möjliga scenarier för sådana olyckor som skulle kunna medföra allvarliga skador på människor eller i miljön. Den skall i första hand utgöra ett underlag för bedömningen av vilken beredskap för effektiva räddningsinsatser som behöver upprätthållas vid anläggningen för att komplettera den kommunala insatsberedskapen. Riskanalysen utgör vidare ett underlag för kommunens tillsyn över anläggningen. Vidare har utredningen föreslagit att ägaren och innehavaren (nyttjan- derättshavaren) till skillnad från vad som nu gäller skall ha ett solidariskt ansvar att vidta åtgärder. Som skäl för detta har utredningen anfört att begreppet ägare eller innehavare har gett upphov till oklarheter rörande vem av de två som i det enskilda fallet har ansvaret. Enligt utredningen kan ett gemensamt ansvar också leda till att ägaren och innehavaren i samband med upplåtelse av nyttjanderätten i avtal eller liknande bättre uppmärksammar frågorna om förebyggande åtgärder, vilket är ägnat att stärka brandskyddet. Vissa remissinstanser har ställt sig positiva till kon- struktionen med solidariskt ansvar, men den har också fått kritik. Statens räddningsverk och SABO menar att alla aspekter av det solidariska an- svaret inte har utretts. Statens räddningsverk har bl.a. pekat på att det vid ett hyresförhållande normalt är så att innehavaren inte kan eller får vidta åtgärder i den andres byggnad eller verksamhet och att det solidariska ansvaret i många fall inte kommer att kunna utkrävas i enlighet med vad Prop. 2002/03:119 52 lagförslaget förutsätter. Kemikontoret anser att förslaget med solidariskt ansvar medför stora praktiska problem och framför bl.a. att det är verk- samhetsutövaren (och inte ägaren) som känner till verksamheten och som kan bedöma riskerna och behovet av åtgärder. Kemikontoret menar vida- re att man bör fundera på om inte verksamhetsutövare är ett bättre be- grepp än innehavare. Regeringen anser att införandet av ett solidariskt ansvar för ägare och nyttjanderättshavare skulle medföra problem, både av rättslig och av praktisk natur. En nyttjanderättshavare i form av t.ex. en bostadshyres- gäst eller en bostadsrättsinnehavare har, enligt reglerna i jordabalken och i bostadsrättslagen (1991:614), skyldighet att vårda den egna lägenheten. Någon skyldighet eller rättighet att företa åtgärder vad gäller fastigheten i övrigt (såsom t.ex. rörande skorstensstock, rökkanaler eller fasad) föreligger inte. Och även i den egna lägenheten är möjligheterna att göra ingrepp i viss mån begränsade. När olika typer av näringsverk- samhet bedrivs på en med nyttjanderätt upplåten fastighet är det dock, som Kemikontoret påpekat, vanligen den som utövar verksamheten (och inte ägaren) som har kännedom om vilka åtgärder som behöver vidtas för att bl.a. förebygga brand och som har praktisk möjlighet att analysera riskerna för olyckor. Mot bakgrund av vad som nu anförts anser rege- ringen att det inte är lämpligt att införa ett solidariskt ansvar på sätt som utredningen föreslagit. När det gäller de skyldigheter som i dag regleras i 41 § RäL bör ansvaret för dessa även fortsättningsvis vara delat.

Lagrådet har i sitt yttrande haft synpunkter på ansvaret för de skyldig- heter som enligt 43 § RäL i dag ligger på ägare eller innehavare. Man menar att starka skäl talar för att den som utövar verksamheten i förhål- lande till det allmänna ensam bör bära ansvaret för dessa. Enligt Lagrådet blir uppdelningen av ansvaret oklar på ett sätt som kan medföra problem i praktiken vid exempelvis förelägganden. Att ägaren av en anläggning skall bära ett primärt ansvar i förhållande till det allmänna för en verk- samhet som han själv inte svarar för framstår, menar Lagrådet, inte heller som naturligt. Enligt Lagrådets bedömning synes också avsikten med den nuvarande regeln om ansvar för ägare eller innehavare vara att peka ut den som faktiskt bedriver verksamheten. Lagrådet förordar därför att an- svaret i den föreslagna lagen läggs på ägaren eller annan som utövar verksamheten. Med hänsyn till de nu diskuterade anläggningarnas speciella natur tor- de i många fall ägaren av en sådan även vara den som utövar verksamhe- ten på densamma. Några problem rörande ansvarsfördelningen föreligger då inte. Emellertid kan det även förekomma att den som utövar verksam- heten inte äger anläggningen utan endast har nyttjanderätten till denna. I sådant fall har verksamhetsutövaren inte rättslig möjlighet att i alla lägen vidta åtgärder vad gäller fastigheten. Den i lagrådremissen föreslagna bestämmelsen, enligt vilken ägaren eller den som utövar verksamheten är skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa allvarliga skador, skall inte tolkas så att ägaren bär ett primärt ansvar i förhållande till det allmänna över verksamhet som han inte själv svarar för. Regeln skall i stället uppfattas så att ansvaret att vidta åtgärder ligger på den som har faktisk rådighet över egendomen ifråga samt rätts- lig möjlighet att utföra en viss åtgärd. Givetvis kan ett föreläggande från Prop. 2002/03:119 53 det allmänna att vidta en åtgärd därför endast riktas mot den som har möjlighet att vidta den ifrågavarande åtgärden. I de flesta fall är det verk- samhetsutövaren som har ansvaret för de åtgärder som här är aktuella, men i vissa fall kan det i stället vara den som äger anläggningen. Med hänsyn härtill anser regeringen att skäl saknas för att frångå den ordning som gäller i dag. Skyldigheterna bör av praktiska skäl fortsättningsvis åvila ägaren eller den som utövar verksamheten på anläggningen. Det delade ansvar som nu kommer till uttryck i 43 § RäL bör således även bestå i den föreslagna lagen. Vad beträffar den ovan föreslagna skyldigheten att, vid anläggningar där verksamheten innebär särskild fara, utföra riskanalys menar regering- en dock att denna lämpligen bör läggas på den som utövar verksamheten på anläggningen. Det är som regel endast denne som har praktisk känne- dom om de faktiska risker som finns med verksamheten. Även lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av all- varliga kemikalieolyckor, miljöbalken och lagen (1988:868) om brand- farliga och explosiva varor lägger vissa skyldigheter på verksamhetsut- övaren eller den som bedriver viss verksamhet. Bland annat skall denne enligt lagen om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av all- varliga kemikalieolyckor med därtill knuten förordning utarbeta ett hand- lingsprogram, vilket skall innehålla uppgift om de mål och allmänna handlingsprinciper som verksamhetsutövaren har ställt upp för hanter- ingen av riskerna för allvarliga kemikalieolyckor samt om en säkerhets- organisation för verksamheten. Det ställs alltså särskilda krav på ägare eller utövare av verksamhet vid anläggningar där verksamheten innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön. Enligt 21 § RäL skall varje kommun redovisa de anläggningar inom kommunen som här avses i räddningstjänstplanen. Kommunen skall vidare bedriva tillsyn över att den enskilde företar de förebyggande åtgärder m.m. som vilar på honom eller henne. Tolkningen av vilka anläggningar som omfattas av 43 § RäL varierar mellan kommunerna. Bestämmelsen gäller emellertid samtliga anläggningar där den verksamhet som bedrivs innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön (prop. 1985/86:170 s. 86). Som exempel kan anges anläggningar där farliga ämnen produceras eller hanteras, depåer, terminaler och lager för sådana ämnen, hamnar med t.ex. oljehantering, rangerbangårdar för uppställning av vagnar med farliga ämnen, rörledningssystem för farliga ämnen, dammanläggningar och gruvor. De typer av anläggningar som avses i bestämmelsen är av olika karaktär. Det är inte möjligt att i författnings- texten mer exakt definiera vilka olika anläggningar som omfattas. Dess- utom blir nya typer av anläggningar aktuella på grund av ny teknik, nya farliga ämnen m.m. En bedömning får därför även i fortsättningen göras från fall till fall. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det bör eftersträvas att de nu diskuterade anläggningarna bedöms likartat i landets kommuner. En absolut likabehandling är dock knappast möjlig att åstadkomma, och framstår, som utredningen påpekat, inte heller som ändamålsenlig i alla lägen. Exempelvis kan riskbilden variera mellan eller inom de kommuner där likartade verksamheter finns eller etableras. Vidare kan anläggningar ha etablerats under olika geografiska förutsättningar; i något fall i anslut- Prop. 2002/03:119 54

ning till tät bebyggelse och i ett annat mycket mera avskiljt. Anläggning-

Prop. 2002/03:119

ens läge kan dessutom ha inverkan på risken för miljöskador. För att

åstadkomma större likformighet i bedömningarna har utredningen före-

slagit att regeringen bör bemyndigas att i förordning inta en regel om att

länsstyrelserna skall besluta vilka anläggningar som skall omfattas av

bestämmelsen. Regeringen instämmer i förslaget. Länsstyrelserna bör i

dessa fall ha förutsättningar att göra en mer övergripande bedömning än

kommunerna, bl.a. eftersom länsstyrelserna enligt annan lagstiftning har

uppgifter som knyter an till kontroll av sådana anläggningar som avses i

43 § RäL (t.ex. enligt miljöbalken och enligt lagen (1999:381) om åtgär-

der för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalie-

olyckor). Länsstyrelsernas beslut bör givetvis fattas efter samråd med

respektive kommun.

Förutom vad som redogjorts för ovan betonas den enskildes ansvar för

sitt brandskydd genom det system som enligt regeringens förslag skall

ersätta brandsynen. En del av det föreslagna systemet innebär att den

som äger en byggnad eller annan anläggning, där det med hänsyn till

risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav

på en kontroll av brandskyddet, skall redogöra för sitt brandskydd i

skriftlig form. I vissa fall skall det i stället vara den som utövar verksam-

het på anläggningen som skall lämna en redogörelse över brandskyddet.

Detta förslag redovisas nedan i avsnitt 6.1.2.

Allmänna skyldigheter för kommunerna

Som angetts i avsnitt 5.1.3 är regeringen av uppfattningen att vissa för

kommunen grundläggande verksamhetsmål bör anges i den nya lagen.

När det gäller det förebyggande arbetet bör i lagen anges att kommunen,

för att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön, skall

se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av

bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma

skydd mot andra olyckor än bränder.

Den bestämmelse som beskrivits ovan har formulerats med utgångs-

punkt i 7 § RäL. I 7 § RäL anges att kommunen skall svara för att åtgär-

der vidtas inom kommunen så att bränder och skador till följd av bränder

förebyggs. Kommunen skall också främja annan olycks- och skadeföre-

byggande verksamhet i kommunen. Detta innebär dock inte att kommu-

nerna har något självständigt ansvar för andra förebyggande åtgärder än

sådana mot brand, utan endast att kommunerna har ett särskilt ansvar att

främja samarbetet och verka för att brister i säkerheten vid olika anlägg-

ningar och verksamheter rättas till. Detta kan t.ex. ske genom påpekande

till den ansvariga myndigheten (prop. 1985/86:170 s. 66 f.). Konsument-

verket har anfört att kommunernas förebyggande ansvar i den nya lagen

borde utsträckas till att omfatta i princip alla typer av olyckor där det

förebyggande arbetet inte är reglerat i speciallagstiftning. Detta skulle

emellertid, enligt regeringens mening, innebära att närmast oöverskådliga

krav skulle ställas på kommunerna. Det är inte regeringens avsikt att

kommunernas skyldigheter att vidta förebyggande åtgärder skall vidgas

genom den nya lagen, t.ex. genom övertagande av ansvar från något an-

nat organ. Däremot skall den nya lagen syfta till att stimulera kommu-

nerna och ge möjlighet till ett tvärsektoriellt säkerhetsarbete utifrån egna

55

ambitioner, där olika sektorer skall samverka för att höja den allmänna Prop. 2002/03:119 säkerhetsnivån. Tanken är att kommunen i större utsträckning än i dag skall ta initiativet till en samordning av olycksförebyggande och skade- begränsade verksamheter inom kommunen. Det kan gälla samverkan med aktörer med ansvar inom t.ex. trafiksäkerhetsområdet, plan- och byggsektorn, miljöförvaltningen, folkhälsoverksamheten och civilt för- svar, där verksamheten bl.a. styrs av speciallagstiftning. Syftet är att en samsyn mellan de olika inblandade aktörerna beträffande tryggheten och säkerheten i kommunen skall kunna uppnås. Denna samsyn skall sedan kunna ligga till grund för kommunens planering för det förebyggande arbetet. I lagen skall även anges att kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för förebyggande verksamhet. Kommuner- na får själva, utan inblandning från staten, bestämma formerna för ett sådant samarbete. Särskilt för mindre kommuner kan det vara en fördel att söka samarbete för att utveckla verksamheten. Det kan t.ex. råda svå- righet att anställa personal med särskild kompetens. Ett samarbete kom- muner emellan kan då vara en lösning. Samarbete kan ske genom sär- skilda avtal men också i kommunalförbund eller gemensam nämnd.

6.1.2

Brandsynen ersätts av ny ordning

Regeringens förslag: Det nuvarande brandsyneinstitutet utmönstras och ersätts av en ny ordning. Enligt denna skall ägare av byggnader eller and- ra anläggningar, där det med hänsyn till risken för brand eller konse- kvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brand- skyddet, i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyddet. En nytt- janderättshavare skall ge ägaren de uppgifter som behövs för att denne skall kunna fullgöra sin skyldighet. I vissa fall skall redogörelsen för brandskyddet i stället lämnas av den som utövar verksamhet på anlägg- ningen. Ägaren skall då ge denne de uppgifter som behövs. Redogörelsen skall lämnas in till kommunen. Kommunen skall utöva tillsyn över anläggningarna.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att ägare och innehavare (nyttjande- rättshavare) av byggnader och andra anläggningar skall ha ett solidariskt ansvar för dokumentationen.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till utredningens förslag. Svenska Brandförsvarsföreningen anser att den föreslagna för- ändringen kommer att leda till ett bättre brandskydd i samhället, då den kräver ständigt engagemang av den enskilde. Sveriges allmännyttiga bo- stadsföretag (SABO) har inga principiella invändningar mot dokumenta- tionskravet men vill påpeka att, med hänsyn till att detta kan vara kost- nadskrävande för fastighetsägaren eller hyresgästen, dokumentationskra- vet inte skall vara mera omfattande än vad som behövs för sitt ändamål. Några remissinstanser har emellertid invändningar mot förslaget. Vis- sa, däribland Ovanåkers kommun och Älmhults kommun , anser att brand- skyddet kommer att försämras. Räddningstjänstens Glesbygdsklubb kän- ner osäkerhet över vad den föreslagna reformen kommer att leda till. 56

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att räddningstjänsten bör ha en skyldighet att genomföra en stickprovsmässig brandsyn och menar att det finns en betydande risk för att egenansvar medför ett sämre brand- skydd hos resurssvaga ägare och innehavare. Boverket är positivt till kra- vet på dokumentation, men anser att detta inte kan tas som intäkt för att minska tillsynen, varken när det gäller antalet objekt eller antalet till- synsbesök. Ett antal remissinstanser påpekar att kommunerna kommer att förlora intäkter genom avskaffande av brandsyneinstitutet och anser att kommu- nerna bör få avgiftsbelägga all den hantering som har samband med granskning av dokumentation och tillsyn.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande bestämmelser är kommunen skyldig att svara för att regelbunden brandsyn förrättas. Brandsynen avser kontroll av brandskyddet, genom besök på platsen, vid vissa byggnader och anläggningar som bestämts av regeringen i 16 § RäF. Det rör sig om objekt där risken för bränder är särskilt stor eller där bränder kan orsaka svåra och omfattande skador, bl.a. industrianlägg- ningar, flygplatser, hotell, sjukhus, skolor och vissa varuhus. Antalet brandsyneobjekt i landet uppgår f.n. till cirka 85 000. Brandsynen företas i enlighet med frister som Statens räddningsverk meddelar i intervaller om ett, två, fyra och sex år beroende på objektets karaktär. Kommunen får meddela föreskrifter om kortare frister. Brandsynen grundar sig på de åtgärder som ägare eller innehavare av byggnader eller andra anlägg- ningar enligt 41 § RäL är skyldiga att vidta mot brand och skador till följd av brand (se ovan, avsnitt 6.1.1) och syftet är att en kontroll skall ske av att ägare eller innehavare har vidtagit nödvändiga åtgärder. I olika sammanhang har kritik mot den nu gällande regleringen fram- förts. Bland annat har invänts att den enskildes ansvar i sammanhanget framstår som oklart och att den enskilde kan få ett felaktigt intryck av att kommunen genom brandsynen tar på sig hela ansvaret för brandskyddet. Vidare har uppgetts att den nuvarande brandsyneverksamheten brister i effektivitet och är alltför resurskrävande. Regeringen anser att det finns behov av att vidta förändringar beträffande brandsynefunktionen, så att kontrollen görs mer effektiv och ändamålsenlig. Regeringen delar upp- fattningen att den nuvarande ordningen för brandsyn felaktigt kan uppfat- tas som att kommunen mer eller mindre tar på sig hela ansvaret för brandskyddet vid de byggnader eller andra anläggningar som omfattas av brandsynen. Det är angeläget att regelsystemet inte ger upphov till en sådan felaktig uppfattning. Den enskilde har ansvar för sitt brandskydd. En allmän utgångspunkt vid utformningen av den nya regleringen bör, liksom utredningen föreslagit, vara att det klart framgår att det är den enskilde som har ansvaret för brandskyddet. Utredningen har föreslagit att ett nytt system, som i större utsträckning betonar den enskildes ansvar, skall ersätta brandsynen. Det av utredning- en föreslagna systemet innebär att ägare och innehavare skall föra doku- mentation över sitt brandskydd och att kommunen med utgångspunkt i dokumentationen skall bedriva tillsyn över de byggnader och andra an- läggningar som omfattas av dokumentationskravet. Enligt regeringens uppfattning innebär utredningens förslag om att den enskilde skall dokumentera de brandskyddsåtgärder som vidtagits ett klargörande av den enskildes ansvar. Syftet med kravet på brandskydds- Prop. 2002/03:119 57 dokumentation är att en fortlöpande egenkontroll skall ske av att en jämn och, med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet, skälig brand- skyddsnivå upprätthålls. En sådan dokumentationsskyldighet medför således att den enskilde med viss regelbundenhet tvingas att fundera över hur brandskyddet är ordnat och vilka förändringar som bör göras i detta. Flera remissinstanser har ställt sig positiva till förslaget, däribland Sta- tens räddningsverk och Svenska Brandförsvarsföreningen. Skyldighet för den enskilde att lämna dokumentation som i olika utsträckning berör brandskydd finns för övrigt redan i dag på områden som omfattas av and- ra författningar än räddningstjänstlagstiftningen. Bestämmelser om den enskildes skyldigheter i detta avseende finns bl.a. i föreskrifter utfärdade av Arbetsmiljöverket med stöd av arbetsmiljölagen (1977:1160) och av Statens räddningsverk med stöd av lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Vidare krävs en brandskyddsdokumentation när en byggnad uppförs eller byggs till enligt föreskrifter utfärdade av Boverket, med stöd av plan- och bygg- lagstiftningen och lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk m.m. Av denna dokumentation skall framgå förutsättning- arna för utförandet av brandskyddet samt brandskyddets utformning. Mot bakgrund härav anser regeringen att, såsom utredningen föreslagit, en ny regel om att den enskilde i skriftlig form skall lämna en redogörelse för brandskyddet bör införas. Redogörelsen skall beskriva byggnaden och dess brandskyddslösningar, men också vilken verksamhet som bedrivs och den organisation (inklusive planer för underhåll och kontroll) som finns för brandskyddet. Den dokumentation som upprättas vid nybygg- nad m.m. i enlighet med Boverkets föreskrifter kan ligga till grund för den dokumentation som här diskuteras. Redogörelsen över brandskyddet skall hållas aktuell och lämnas in till kommunen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall be- myndigas att meddela föreskrifter om vilka slag av objekt som skall om- fattas av krav på dokumentation. För bedömningen av det totala antal objekt som kommer att beröras kan det antal som i dag omfattas av brandsyn vara en utgångspunkt. Regeringen gör dock bedömningen att för de objekt som i dag mer sällan omfattas av brandsyn, dvs. sådana som befinner sig i en lågriskverksamhet, torde det inte vara motiverat med ett obligatoriskt dokumentationskrav. För dessa objekt bör andra vägar an- vändas för att inskärpa det ansvar för brandskyddet som redan åvilar äga- ren eller nyttjanderättshavaren, t.ex. utökade informationsinsatser från tillsynsmyndigheten, i kombination med den förändrade tillsyn som inte kommer att vara knuten på samma sätt som tidigare till fasta besökinter- valler. Den grundläggande skyldigheten för ägare och nyttjanderättshava- re av byggnader och andra anläggningar att vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller begränsa skador till följd av brand skall vara oförändrad. För de objekt som i dag, på grund av de risker som verksamheten är förknippad med, ofta omfattas av brandsyn är det motiverat att införa ett obligatoriskt dokumentationskrav. Strävan skall emellertid enligt reger- ingen härvid vara att inte göra detta krav onödigt betungande. Därför bör de innehållsmässiga kraven på dokumentation begränsas till de för brand- skyddet mest väsentliga. I det sammanhanget är det av stor vikt att tillämpningsföreskrifterna kompletteras med praktiska verktyg för att Prop. 2002/03:119 58 uppfylla dokumentationskravet, t.ex. genom att checklistor anpassade till olika slag av objekt finns tillgängliga på Internet. Syftet med dokumentationskravet är att minska riskerna för svåra bränder och allvarliga olyckor och därigenom minska mänskligt lidande. Regeringens bedömning är att de administrativa kostnaderna för berörda företag totalt sett inte kommer att öka jämfört med nuvarande system för brandsyn. Detta har sin grund i att den ökade administrativa börda som läggs på vissa objekt i normala fall kompenseras genom färre antal till- synsbesök och därmed sammanhängande kostnader som företaget måste betala för tillsynen. Det är även regeringens målsättning att en utvärdering bör ske inom fem år av hur det nya systemet fungerar, i vilken mån de nya dokumenta- tionskraven har påverkat brandskyddet i positiv riktning och hur admi- nistrativt betungande systemet är för företagen. Utredningen har föreslagit att ägare och innehavare av de byggnader och andra anläggningar som omfattas av dokumentationskravet skall ha ett solidariskt ansvar härför. Både ägare och innehavare skall alltså vara skyldiga att se till att brandskyddet dokumenteras och redovisas till kommunen. Detta ligger i linje med utredningens förslag om solidariskt ansvar för skyldigheter enligt 41 och 43 §§ RäL. När det gäller skyldig- heterna enligt de sistnämnda bestämmelserna finns vissa problem av praktisk och juridisk natur med ett gemensamt ansvar. Som redovisats ovan under avsnitt 6.1.1 delar därför inte regeringen utredningens upp- fattning på denna punkt. Med hänsyn härtill är ett solidariskt ansvar för dokumentationen inte lämpligt. När det gäller ansvaret för dokumenta- tionen är av praktiska skäl inte heller delat ansvar lämpligt. Lagen bör peka ut en person som ansvarig för denna. Detta bör, menar regeringen, som huvudregel vara ägaren av byggnaden eller anläggningen. Det är denne som har den största rådigheten över egendomen. Vanligtvis är byggnadens eller anläggningens ägare även fastighetens ägare. Denne är då, med hjälp av fastighetsregister m.m., också enklare att lokalisera än en nyttjanderättshavare. Vissa av de objekt som i dag omfattas av brand- syn är dessutom sådana att innehavarna endast i korta perioder utövar någon nyttjanderätt (t.ex. hyrestagare till samlingslokaler). Dokumenta- tionen skall dock inte endast omfatta åtgärder av byggnadsteknisk karak- tär. Även vilken verksamhet som bedrivs och organisationen för brand- skyddet skall dokumenteras. När det gäller kravet på dokumentation av verksamheten m.m. är det som huvudregel nyttjanderättshavaren som har den närmare kännedomen härom. Nyttjanderättshavaren skall därför vara skyldig att ge ägaren de uppgifter som denne behöver för att kunna full- göra dokumentationsskyldigheten. När sådana anläggningar där verksamheten innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön (jfr 2 kap. 4 § i den föreslagna lagen) omfattas av kraven på dokumentation anser emellertid regeringen att det i stället för ägaren skall åligga den som utövar verksamheten att se till att dokumentationen upprättas. Vid sådana anläggningar skall ju enligt regeringens förslag vissa särskilda skyldigheter, bl.a. att upprätta riskanalys, åvila denne (se ovan avsnitt 6.1.1 samt jfr 43 § RäL). Innehållet i riskanalysen och dokumentationen kommer att tangera varandra. Den som utövar verksamhet på anlägg- ningen bör därför även omfattas av det nu diskuterade kravet på doku- Prop. 2002/03:119 59 mentation. Ägaren av anläggningen skall emellertid vara skyldig att ge den som utövar verksamheten de uppgifter som denne behöver, t.ex. av byggnadsteknisk karaktär, för att denne skall kunna fullgöra sin skyldig- het. Utredningen har vidare, som ovan nämnts, föreslagit att reglerna om obligatorisk brandsyn utmönstras och att de byggnader och anläggningar som täcks av dokumentationskravet i stället skall kontrolleras inom ra- men för kommunens ordinarie tillsynsverksamhet. Detta innebär att de aktuella byggnaderna och anläggningarna fortfarande skall omfattas av kontroll från det allmännas sida, men att denna inte i varje fall behöver genomföras just genom ett besök på platsen. Bland andra Länsstyrelsen i Stockholms län och Boverket är kritiska till detta förslag. Boverket (som är positivt till kravet på dokumentation) anser att antalet tillsynsbesök inte skall minskas. Länsstyrelsen i Stockholms län menar att kommunen bör ha en skyldighet att genomföra en stickprovsmässig brandsyn. Vis- sa andra remissinstanser anser att brandskyddet kommer att försämras. Svenska Brandförsvarsföreningen anser å andra sidan att den föreslagna förändringen kommer att leda till ett bättre brandskydd i samhället, då den kräver ständigt engagemang av den enskilde. Regeringen anser att det av utredningen föreslagna systemet har flera fördelar och därför bör genomföras. Enligt regeringens uppfattning med- för detta att tillsynen kan göras mer behovsstyrd och att kommunernas resurser kan utnyttjas bättre. Resurserna kommer därmed att kunna kon- centreras på de från brandskyddssynpunkt mer angelägna objekten. Kon- trollen skall utgå från den ingivna dokumentationen. Där tillsynsmyndig- heten på grund av innehållet i dokumentationen eller av andra skäl be- dömer att ett besök på platsen är lämpligt för att kontrollera brandskyddet skall ett sådant naturligtvis göras. Som Länsstyrelsen i Stockholms län har pekat på finns det i det här sammanhanget anledning att uppmärk- samma brandskyddet hos resurssvaga ägare och nyttjanderättshavare. Men i de fall då tillsynsmyndigheten kommer fram till att brandskyddet är tillfredsställande, skall det till skillnad från vad som gäller i dag inte finnas någon skyldighet för kommunen att göra besök på platsen. Hur kommunen administrerar sin tillsyn skall således vara en kommunal angelägenhet. I sammanhanget vill regeringen för tydlighets skull peka på vissa möj- ligheter som finns, för kommunen och polisen, att ingripa vid brister i brandskyddet. De medel som står till buds för en tillsynsmyndighet är enligt RäL, och föreslås även fortsättningsvis att vara, beslut med före- läggande om rättelse samt beslut om nyttjandeförbud. Besluten kan för- enas med vite. Om ett föreläggande om rättelse inte följs, kan beslutas att åtgärden skall vidtas på den enskildes bekostnad. Föreligger särskilda skäl, kan en tillsynsmyndighet besluta att dess beslut skall gälla även om det överklagas. Polisen skall lämna den hjälp som behövs för tillsynen. Vidare finns möjlighet för polismyndigheten att med stöd av 2 kap. 23 § ordningslagen (1993:1617) upplösa en allmän sammankomst eller offent- lig tillställning då sammankomsten medför avsevärd fara för de närva- rande eller då det vid tillställningen förekommer något som strider mot lag eller om den medför fara för de närvarande. Detta innebär bl.a. att en sammankomst eller tillställning kan upplösas vid vissa missförhållanden från brandsäkerhetssynpunkt. Mindre ingripande åtgärder måste dock, Prop. 2002/03:119 60 enligt 2 kap. 24 §, först ha visat sig vara otillräckliga. Ett nära samarbete Prop. 2002/03:119 bör således ske och sker också med polisen i olika sammanhang på rädd- ningstjänstområdet.

6.1.3

Sotningsverksamheten

Regeringens förslag: Målsättningen med sotningsverksamheten skall vara att förebygga olyckor och skador till följd av bränder. Kommunen skall även fortsättningsvis ansvara för att rengöring (sot- ning) och brandskyddskontroll utförs. Kommunen får i enskilda fall medge att en fastighetsägare själv utför eller låter annan utföra sotning på den egna fastigheten, om det kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Sotning och brandskyddskontroll av imkanaler behöver endast ske i re- stauranger, storkök och därmed jämförbara utrymmen. Någon bestämmelse om att sotning och brandskyddskontroll skall utfö- ras av skorstensfejarmästare eller skorstensfejare som biträder skorstens- fejarmästaren skall inte finnas i den nya lagen. Kommunen får föreskriva att avgift skall betalas för sotning och brand- skyddskontroll.

Utredningarnas förslag: I betänkandet Reformerat sotningsväsende (SOU 2001:42) föreslogs att det ansvar för rengöring (sotning) och brandskyddskontroll som i dag åvilar kommunerna skulle föras över på den enskilde. Vidare föreslogs att imkanaler i bostadskök och därmed jämförbara utrymmen skulle undantas från det lagfästa kravet på rengö- ring och brandskyddsbesiktning. Förslagen i betänkandet Reformerad räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10) innebär att sotningsverksamhetens målsättning, att förebygga olyckor och skador till följd av bränder, skall betonas och att detaljregler- ingen skall minskas. Förslagen i den vid Försvarsdepartementet den 21 februari 2003 upp- rättade promemorian överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: När det gäller betänkandet Reformerat sotnings- väsende och dess förslag att föra över det ansvar för rengöring och brandskyddskontroll som i dag åvilar kommunerna på den enskilde ställ- de sig flera remissinstanser positiva till utredningens förslag, däribland Statens räddningsverk, flera länsstyrelser, Boverket, Konkurrensverket, åtskilliga kommuner, Svenska kommunförbundet och flera av de boendes sammanslutningar. Flera av remissinstanserna framhöll att ett upphävan- de av det kommunala monopolet och ett ökat ansvar för den enskilde ligger helt i linje med de ansvarsprinciper som råder inom andra områ- den. Även Svenska brandförsvarsföreningen och Sveriges försäkrings- förbund ställde sig positiva till utredningens förslag, men underströk vik- ten av tillsyn och kontroll.

En rad remissinstanser var negativa till utredningens förslag, däribland Hovrätten för Övre Norrland, Konsumentverket, Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Glesbygdsverket, många kommuner, Företagarnas riksorganisation och Sveriges Skorstensfejarmästares

Riksförbund . Hovrätten för Övre Norrland och Riksrevisionsverket me- 61 nade att utredaren inte på ett övertygande sätt visat att fördelarna övervä- ger riskerna i det föreslagna systemet. Många av remissinstanserna befa- rade att reformen skulle leda till försämringar av brandskyddet. Ett antal remissinstanser menade att förslaget kommer att medföra negativa effek- ter för glesbygden; bl.a. Konsumentverket trodde att förslagets genomfö- rande inte skulle leda till konkurrens i exempelvis glesbygd. Vidare an- såg vissa remissinstanser att det skulle uppstå risk för att tillgången på sotare i glesbygd försämras. När det gällde förslaget att undanta imkana- ler i bostadskök och liknande utrymmen från räddningstjänstlagstiftning- ens krav på rengöring och kontroll, så var Statens räddningsverk, Läns- styrelserna i Jönköpings och Norrbottens län ett antal kommuner, Svens- ka kommunförbundet samt flera av de boendes sammanslutningar positi- va till utredningens förslag. Länsstyrelsen i Norrbottens län pekade på att förslaget tillsammans med en förlängning av fristerna för brandskydds- kontroll (som också föreslogs i betänkandet) innebär att förutsättningarna för företags lönsamhet i mindre glesbygdskommuner minskar väsentligt. Konsumentverket, ett par kommuner, Funktionskontrollanterna i Sve- rige (FUNKIS), Riksförbundet för Sveriges ventilationsrengörare (RSVR) och Sveriges Skorstensfejarmästares Riksförbund var negativa till utred- ningens förslag. Vissa remissinstanser framhöll att avskaffandet av den obligatoriska rengöringen av imkanaler enligt räddningstjänstlagstift- ningen kommer att medföra att ett stort antal fastigheter som även är un- dantagna från den obligatoriska ventilationskontrollen helt kommer att stå utan någon form av kontroll från samhället.

När det gäller betänkandet Reformerad räddningstjänstlagstiftning till- styrker Glesbygdsverket utredningens förslag om att betona sotnings- verksamhetens målsättning.

Ett stort antal remissinstanser anser att sotningsväsendet i stället helt bör reformeras i enlighet med huvuddragen i betänkandet Reformerat sotningsväsende (SOU 2001:42) och att den enskilde bör ha ansvaret för att rengöring och besiktning kommer till stånd. Vissa remissinstanser menar att sotningsverksamheten borde lyftas ut ur räddningstjänstregler- ingen och i stället regleras i en särskild författning. Sveriges Skorstensfe- jarmästares Riksförbund anser att nu gällande regler utan ändring skall föras in i den nya lagen. Av vid remissmötet framlagda samt senare inkomna synpunkter när det gäller den vid Försvarsdepartementet upprättade promemorian har flerta- let instanser, bl.a. Statens räddningsverk, Konsumentverket, Glesbygds- verket och Boverket , tillstyrkt förslagen. Svenska kommunförbundet och länsstyrelsen i Jämtlands län anser att det är olämpligt att integrera före- liggande förslag i den föreslagna lagen om skydd mot olyckor då den senare grundas på den enskildes ansvar medan bestämmelserna om sot- ning slår fast det kommunala ansvaret. En särskild sotningslag borde där- för övervägas. Ett antal instanser bl.a. Österåkers kommun och Fastig- hetsägarna Sverige menar att de föreslagna förändringarna inte medför nödvändig avreglering. Konkurrensverket förordar att en avreglering sker och anser att ett upphandlingsförfarande i enlighet med förslagen kom- mer att medföra att sotningsverksamheten inte kommer att vara fullt konkurrensutsatt förrän om cirka 25 år, dvs. då de sista av dagens avtal mellan kommun och skorstensfejarmästare löper ut. Detta är förenat med nackdelar från konkurrens- och konsumentsynpunkt eftersom anbuds- Prop. 2002/03:119 62 konkurrens enligt denna modell motverkar nyetablering och troligen Prop. 2002/03:119 kommer att medföra ökad marknadskoncentration. Denna syn delas av

Svenska kommunförbundet som menar att en reell förändring kommer att ta lång tid, i vissa fall upp till 25 år. Det som föreslås i promemorian på- verkar inte gällande civilrättsliga avtal mellan kommuner och sotare. Vi- dare begränsar kommunallagens likställighetsprincip och regler för upp- handling kommunens möjlighet att själv bestämma sin organisatoriska lösning. Sveriges Skorstensfejaremästares Riksförbund anför att rengöring och kontroll bör hållas samman samt att distriktsindelningen bör bibehållas. Statens räddningsverk bör vidare även framgent bestämma sotningsfrister då kommunerna saknar nödvändig kompetens. Likaså bör rengöring av imkanaler i bostadshus fortsatt ske då kostnaden är försumbar och det minskar riskerna för brand, hälsa och miljö.

Skälen för regeringens förslag Ansvarsförhållandet Rengöring (sotning) och kontroll av brandskyddet i eldstäder och rökka- naler har en brandförebyggande effekt. Det finns ett samband mellan mängden sot och brandrisken vid eldning med främst ved, men också med pellets och olja. Sotningen minskar brandrisken och är en brandfö- rebyggande åtgärd. Från brandskyddssynpunkt finns därför behov av sotning i form av rengöring av dessa eldstäder med tillhörande rökkana- ler. Förutom själva rengöringen finns det också behov av att kontrollera förbränningsanordningens status och funktion från brandskyddssynpunkt. Enligt 17 § RäL skall de flesta eldstäder och andra fasta förbrännings- anordningar och därtill hörande rökkanaler samt imkanaler göras rena genom sotning. I samband med sotning skall det som rengörs kontrolle- ras från brandskyddssynpunkt. Enligt 15 § samma lag har kommunen ansvaret för att sotning utförs regelbundet. Flera av de remissinsatser som yttrat sig över betänkandet Reformerad räddningstjänstlagstiftning menar att det s.k. sotningsmonopolet borde avskaffas och att hela sotningsväsendet borde reformeras i enlighet med huvuddragen i betänkandet Reformerat sotningsväsende (SOU 2001:42), vilket bl.a. innebär att huvudansvaret för rengöring och kontroll läggs på den enskilde. I regeringsförklaringen vid öppnandet av 2001/02 års riks- möte anfördes att regeringen kommer att ta initiativ till en omfattande och förutsättningslös utvärdering av de genomgripande avregleringar och förändringar av offentlig verksamhet som genomdrivits under senare år. I ett interpellationssvar den 29 januari 2002 anförde Försvarsministern att en reformering av sotningsväsendet fick anstå till dess att resultatet av utvärderingen var klar. Försvarsutskottet tog fasta på detta. På utskottets förslag gav riksdagen den 22 mars 2002 regeringen tillkänna att regeringen snarast skulle åter- komma till riksdagen med förslag om en avveckling av det s.k. sot- ningsmonopolet när utvärderingen är genomförd (bet. 2001/02:FöU4, rskr. 2001/02:188). Utskottet har därefter skärpt sin inställning. I betän- kande 2002/03:FöU1 förklarade utskottet att det inte finns skäl att invän- ta utvärderingen. 63 Flera av de instanser som yttrat sig över förslagen i betänkandet Re- formerat sotningsväsende har uttryckt oro för att förslaget innebär ökade risker. Liksom Riksrevisionsverket anser regeringen inte att det är visat att fördelarna överväger riskerna om ansvaret överförs från kommunen till den enskilde. Det kan således inte anses klarlagt att förslaget inte medför en försämring av brandskyddet. Det system vi har i dag har en hög genomförandegrad och ger stor säkerhet ur brandskyddssynpunkt. Systemet medför även en trygghet för den enskilde att rengöring och kontroll verkligen kommer till stånd av den egna fasta förbränningsan- ordningen. Regeringen anser med hänsyn till detta att det kommunala ansvaret för rengöring och kontroll skall bestå. Detta tillsammans med statens normgivning på området säkerställer en enhetlig och betryggande täckning över landet. Därmed är även glesbygden garanterad att rengö- ring och kontroll utförs. Regeringen vill också betona vikten av ett konsumentperspektiv. Flera remissinstanser menade att ansvaret skulle bli betungande för den enskil- de. Från något håll framfördes också att risken uppstår för att mindre nogräknade fastighetsägare underlåter att på eget initiativ vidta nödvän- diga förebyggande åtgärder mot brand. I sammanhanget är det även viktigt att understryka att den enskilde har ett ansvar för sitt eget brandskydd. Såsom anförts i bl.a. avsnitt 6.1.1 har den enskilde ett primärt ansvar för att skydda sig och sin egendom och inte orsaka olyckor. Enligt såväl RäL som den föreslagna lagen om skydd mot olyckor har vidare den enskilde vissa särskilda skyldigheter, t.ex. skall ägare eller nyttjanderättshavare av byggnader i skälig omfatt- ning vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand och hindra eller begränsa skador till följd av brand. Detta gäller naturligtvis även den egna eldstaden. Att kommunen även i fortsättningen skall ha ansvar för att sotning och kontroll kommer till stånd förtar givetvis inte detta. Vissa remissinstanser har framfört att sotningsverksamheten borde bry- tas ut ur räddningstjänstregleringen och i stället regleras i en egen för- fattning. Bestämmelserna om kommunernas ansvar på området har emel- lertid, som JO påpekat, ett sådant samband med samhällets verksamhet till skydd mot olyckor att de lämpligen kan tas in i den nya lagen. I förarbetena till RäL understryks att syftet med den obligatoriska sot- ningen är att vara brandförebyggande (prop. 1985/86:170 s. 27). Sot- ningsverksamheten som ett åliggande för kommunerna i räddningstjänst- lagstiftningen är således en uppgift som endast skall utföras i brandföre- byggande syfte. Vikten av förebyggande arbete mot bl.a. brand betonas i den föreslagna lagen. Så anges t.ex. som ett verksamhetsmål för kommu- nerna att kommunerna skall främja säkerheten och se till att åtgärder vid- tas så att bränder och skador till följd av bränder förebyggs. Kommuner- na skall vidare i handlingsprogram bl.a. redovisa målsättningen för det förebyggande arbetet samt hur den förebyggande verksamheten är ord- nad och hur den planeras (se ovan avsnitt 5.1). Mot bakgrund härav anser regeringen att syftet med sotningsverksamheten att vara brandförebyg- gande bör förtydligas i den nya lagen. Sotning i form av rengöring är en åtgärd som behöver vidtas när funk- tionen nedgått till en viss nivå. Åtgärden leder till minskade driftkostna- der och minskade risker för hälsa, miljö och brand. Även andra åtgärder än sotning har betydelse, t.ex. pannservice och injustering av brännare Prop. 2002/03:119 64 samt rådgivning om eldningsteknik och skötsel. Det är stora variationer i behovet av sotning av brandskyddsskäl, beroende på bl.a. typ av förbrän- ninganordning, utförande, inställning och användning. Rengöring av det- ta skäl bör därför ske med behovsanpassad regelbundenhet som baseras på rådande lokala förhållanden - såsom bebyggelsestruktur samt klimat- faktorer som påverkar graden av användning - och således inte såsom i dag är fallet, regleras i centralt för landet föreskrivna sotningsfrister. Re- geringen avser att i förordning meddela föreskrifter som innebär att kommunen skall föreskriva om hur ofta rengöring av olika sotningsob- jekt skall ske med hänsyn till behoven från brandskyddssynpunkt utifrån bl.a. förbränninganordningens utförande och användning samt de lokala förhållandena på orten. Statens räddningsverk bör emellertid till vägled- ning för kommunerna utge allmänna råd om sotningsbehov, eldningstek- nik, risker m.m. och sprida kunskaper om dessa genom utbildning och information. När det gäller brandskyddskontrollen avser regeringen i förordning att låta Statens räddningsverk meddela föreskrifter om kontrollens omfatt- ning och med vilka intervaller den skall genomföras. Sådana kontroller eller besiktningar bör ske med intervaller vars längd görs beroende av förbränningsanordningens utförande och användning. Brandskyddskon- trollen bör vara mera systematisk och mer ingående än den kontroll som nu sker i samband med sotning. Den skulle exempelvis kunna omfatta mätning av rökgastemperatur, täthetsprovning av rökkanaler och kontroll av erforderligt avstånd till brännbara byggnadsdelar m.m. Hela förbrän- ningsanordningen bör ingå i kontrollen. Förbränningsanordningen bör kontrolleras bl.a. med avseende på hur exempelvis täthet, temperatur- och tryckförhållanden påverkar anordningens brandsäkerhet samt tillhö- rande rök- och avgaskanaler. Vidare bör risken för överhettning och an- tändning av omgivande byggnadsdelar kontrolleras. Kommunen bör kunna besluta om brandskyddskontroll i särskilda fall. Den ordning som redogjorts för ovan innebär att brandskyddskontrol- lerna ges ökad betydelse och högre kvalitet. Rengöringsintervallerna görs mera flexibla och anpassade till lokala förhållanden, vilket medför att det totala antalet sotningstillfällen kan bli färre per objekt. När kommunen bestämmer när sotning skall ske bör den beakta när brandskyddskontrol- len skall göras, så att kontrollen blir så ändamålsenligt som möjligt. Ytterligare ett led i målsättningen att anpassa nuvarande bestämmelser om sotningsverksamheten till lokala behov bör vara att de i RäF intagna kraven på att det i en kommun skall finnas ett eller flera sotningsdistrikt med en skorstensfejarmästare för varje distrikt inte förs in i den förord- ning som skall komplettera den föreslagna nya lagen. Det står redan i dagsläget en kommun fritt att välja om sotningen skall genomföras i egen regi eller via entreprenadavtal med en privat närings- idkare. Borttagandet av kraven på distriktsindelning med en skorstensfe- jarmästare för varje distrikt i kommunen innebär att kommunen kan välja antalet utförare, i egen regi eller i entreprenadform, och fritt avtala med entreprenörer om hur verksamheten skall organiseras. Branschen präglas dock i dag av avtal med mycket långa avtalstider. Emellertid är även kommunala avtal om sotnings- och kontrolltjänster underställda gemen- skapsrättens principer om icke-diskriminering, likabehandling (inklusive Prop. 2002/03:119 65

principen om konkurrensutsättning), öppenhet, ömsesidigt erkännande

Prop. 2002/03:119

och proportionalitet.

I likhet med vad som gäller enligt RäL bör en bestämmelse intas i la-

gen om skydd mot olyckor att kommunen får föreskriva att avgift skall

betalas för sotning och brandskyddskontroll. Härvid skall självkostnads-

principen tillämpas, 8 kap. 3 c § kommunallagen (1991:100), och likabe-

handlingsprincipen beaktas, 2 kap. 2 § samma lag.

I avsnitt 9 redovisar regeringen sin uppfattning i frågor om kompetens.

Till följd av detta skall någon bestämmelse av motsvarande innebörd

som i 17 § RäL att sotning och kontroll av brandskyddet skall utföras

av skorstensfejarmästare eller skorstensfejare som biträder skorstensfe-

jarmästaren inte föras in i den nya lagen.

Möjlighet för en fastighetsägare att själv utföra sotning

En kommun får i enlighet med 17 § RäL medge att annan person än

skorstensfejarmästare eller skorstensfejare får utföra sotning och kontroll

av speciella anläggningar och enstaka avlägset belägna bostadshus. Des-

sa undantag från det kommunala ansvaret kan föras tillbaka till 1962 års

brandlag och behandlades i propositionen till denna (prop. 1962:12).

Med speciella anläggningar avses t.ex. stora industribyggnader där äga-

ren eller innehavaren har resurser för att se till att åtgärderna blir sakkun-

nigt utförda. Avseende enstaka belägna bostadshus framförs: prak-

tiska svårigheter, som kan finnas att överallt upprätthålla sotningsmono-

polet vid alla tillfällen ---. De principer som här förs fram är tillämpliga

även vid tolkning av bestämmelsen i nuvarande RäL.

Teknikutvecklingen på området medför dock undan för undan effekti-

vare och säkrare uppvärmningsanordningar. Risksituationen har således

förändrats och kan bedömas fortsätta att förändras över tiden. Eldning

med ved och pellets är också mindre vanlig i tät bebyggelse och byggna-

ders brandsäkerhet har väsentligt förbättrats. Detta medför att möjlighe-

terna för t.ex. en enskild fastighetsägare att själv kunna få utföra eller låta

annan utföra sotning bör kunna öka. Enligt regeringens uppfattning bör

kommunen därför i enskilda fall kunna medge att en fastighetsägare själv

utför eller låta annan utföra sotning på den egna fastigheten . Detta kan

enligt regeringens mening leda till ökade inslag av konkurrens och flera

företag inom sotningsverksamheten. Ansvaret för sotningen ligger dock

fortfarande på kommunen. Kravet på att kommunen skall kontrollera

brandskyddet skall också kvarstå, i vilket för kommunen ingår att tillse

att anläggningen rengörs på ett från brandskyddssynpunkt betryggande

sätt.

Ett medgivande av kommunen skall ha föregåtts av ett aktivt val från

den enskilde sida. Vid prövning av om sotning kan ske på ett betryggan-

de sätt bör kommunen beakta risksituationen, förbränningsanordningens

komplexitet och den enskildes kunskap samt förutsättningarna för upp-

giften. Kommunen skall försäkra sig om att sotning utförs på ett kompe-

tent och ansvarsfullt sätt.

Den som vill sota sin egen förbränningsanordning måste skaffa sig

nödvändig kunskap om rengöring och om brandskydd. Det bör åligga

kommunen och den centrala myndigheten på området, Statens rädd-

ningsverk, att ha ansvar för information och utbildningsmaterial som rik-

66

tas till den enskilde om rengöringsbehov och -tekniker, eldningsteknik, Prop. 2002/03:119 brandrisker m.m. Skulle det vid brandskyddskontroll eller vid tillsyn visa sig att rengö- ring inte skett på ett betryggande sätt bör kommunen inte vidare medge att den enskilde fastighetsägaren utför sotningen. Imkanaler En imkanal är en del av det ventilationssystem som betjänar ett kök. I samband med matlagning avgår fettpartiklar som tillsammans med damm i inomhusluften avsätts i imkanalen. Imkanaler omfattas enligt gällande regler av kraven på sotning och brandskyddskontroll. Behovet av sotning och kontroll av imkanaler har varit föremål för sär- skild forskning och bedömning i olika sammanhang. Det får numera an- ses klarlagt att brandriskerna i samband med imkanaler i bostadskök och liknande utrymmen är mycket begränsade och att det från brandskydds- synpunkt inte är motiverat att låta regler om sotning och brandskydds- kontroll i den föreslagna lagen om skydd mot olyckor omfatta dessa (jfr prop. 1999/2000:140 s. 167 f.). Regeringen anser därför att imkanalerna i bostadskök och liknande utrymmen, som t.ex. pentry eller pausrum på en arbetsplats, skall undantas från lagens krav på sotning och kontroll. Be- träffande dessa imkanaler kommer det således fortsättningsvis inte att finnas någon lagstadgad skyldighet att se till att sotning och kontroll ut- förs. Att vissa fastigheter inte heller omfattas av den obligatoriska venti- lationskontrollen förändrar inte denna bedömning; skäl saknas att låta imkanalerna omfattas av aktuella regler om det inte finns brandskydds- skäl härför. Med imkanaler i restaurang- och storkök förhåller det sig annorlunda. De studier som gjorts rörande imkanaler i bostadskök kan inte utan vida- re tillämpas på imkanaler i större kök. Beläggningarna som bildas i dessa är av en helt annan storleksordning än vad som gäller för imkanaler i bostadskök, eftersom matlagning sker i avsevärt större omfattning. Dess- utom finns en större risk för antändning till följd av den matlagningsut- rustning som används (i form av fritöser, större stekbord m.m.). Mot bakgrund härav är det inte möjligt att, utan att riskera att eftersätta en tillfredsställande nivå på brandskyddet, undanta imkanaler i restaurang- och storkök från reglerna om sotning och kontroll. De bör således i detta avseende även fortsättningsvis vara underkastade samma regler som eld- städer och andra förbränningsanordningar vad avser sotning och brand- skyddskontroll. Det kan anmärkas att imkanaler i restauranger och stor- kök vanligtvis i och för sig torde vara föremål för kontroll enligt be- stämmelserna i förordningen (1991:1273) om funktionskontroll av venti- lationssystem. Denna funktionskontroll har dock andra syften än kontrol- len av brandskyddet. Att samordna bestämmelserna framstår därför inte som lämpligt. Ändamålsenlighet talar dock för att sotning bör ske före ventilationskontroll i de fall tidpunkten för sotning sammanfaller med den obligatoriska ventilationskontrollen. 67

6.2

Förutsättningarna för en räddningsinsats

Prop. 2002/03:119

Regeringens förslag: Innebörden av begreppet räddningstjänst skall vara

detsamma som i nu gällande lag. Med räddningstjänst skall således även

fortsättningsvis avses de räddningsinsatser som staten eller kommunerna

skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att

hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön.

Till räddningstjänst skall också hänföras vissa av de räddningsinsatser

som görs av de statliga räddningstjänstmyndigheterna enligt särskilda

bestämmelser i lagen utan att det har inträffat någon olycka eller förelig-

ger överhängande fara för en olycka. Staten eller en kommun skall an-

svara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till

behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna

för insatsen och omständigheterna i övrigt.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Få remissinstanser har yttrat sig över förslaget.

Villaägarnas riksförbund har anfört att lagstiftningen borde kunna till-

lämpas även innan det uppstår någon skada.

Skälen för regeringens förslag: Gränsdragningen mellan vad som är

räddningstjänst och vad som är andra åtgärder är av avgörande betydelse

för bl.a. ansvarsförhållanden, såväl i förhållandet mellan stat eller kom-

mun och enskilda som i förhållandet mellan olika myndigheter. Endast

om en räddningstjänstsituation föreligger gäller de långtgående befogen-

heter och skyldigheter som i dag finns i t.ex. 34 och 45 §§ RäL (skyldig-

het för myndighet att delta i räddningsinsats och möjlighet att göra in-

grepp i annans rätt). Definitionen av vad som är räddningstjänst avgrän-

sar också verksamhet vid räddningstjänst från andra åtgärder som statliga

myndigheter, kommuner och enskilda skall eller kan vidta i samband

med en olycka. Gränsdragningen är av betydelse för det allmännas eko-

nomiska åtagande i stort och för kommunernas rätt att enligt räddnings-

tjänstlagstiftningen få ersättning av staten för kostnader i vissa fall.

Skyldigheten för staten och kommunerna att göra räddningsinsatser är

således avhängiga definitionen av vad som är räddningstjänst. Enligt den

definition som nu finns i 2 § RäL, avses med räddningstjänst i lagen de

räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall svara för vid

olyckshändelser och överhängande fara för olyckshändelser för att hindra

och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. För det

första måste således en olyckshändelse föreligga. Med olyckshändelser

avses plötsligt inträffade händelser som har medfört eller kan befaras

medföra skada (prop. 1985/86:170 s. 62 f.). Dit räknas händelser som

beror på företeelser i naturen eller som inträffar utan människors hand-

lande. Som olyckshändelser räknas också händelser som beror på männi-

skors handlande eller underlåtenhet att handla. Detta gäller oberoende

om handlingen eller underlåtenheten är uppsåtlig eller ej. Kravet på att

det skall vara fråga om en plötsligt inträffad händelse innebär att lång-

samma eller ständigt pågående skeenden inte räknas som olyckshändel-

ser. Sådana skeenden kan emellertid orsaka något som inträffar plötsligt

och som medför skada, t.ex. att en sättningsskadad byggnad rasar eller att

en erosion förorsakar ett jordskred. Sådana händelser kan enligt förarbe-

tena till RäL givetvis betraktas som olyckor. Om olyckshändelsen inte

68

redan har inträffat måste det föreligga en överhängande fara för att den inträffar. Detta begrepp behandlades av försvarsutskottet i dess utlåtande över propositionen med förslag till RäL (FöU 1986/87:2). Utskottet an- förde då bl.a.: Att en fara för olyckshändelse är överhängande innebär enligt utskottets mening både hög risk för att olyckshändelsen inträffar och stor sannolikhet för att den inträffar nära i tiden. Ett allmänt ansvar för att räddningsingripanden kommer till stånd i alla de fall då det före- ligger fara för olyckshändelser skulle enligt förarbetena till RäL föra allt- för långt. Det skulle bl.a. lägga ett alltför stort och svåröverblickbart an- svar på den enskilda kommunen för planering, organisation och informa- tion (se prop. 1985/68:170 s. 22 f.). Detta är alltjämt regeringens uppfatt- ning. När det gäller fjäll-, flyg- och sjöräddningstjänst samt efterforskning av försvunna personer i vissa fall skall insatser i form av bl.a. efterforsk- ning, undsättning och sjuktransporter från fartyg vidtas även om det inte inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för någon så- dan. Även sådana insatser är att anse som räddningstjänst enligt 2 § RäL. Skyldigheten för samhällets organ att ingripa måste vara begränsad för att inte äventyra effektiviteten hos räddningstjänstorganisationen. För att en insats med anledning av en olycka eller överhängande fara för en så- dan skall företas måste det vara angeläget att så sker. Skyldighet att ingripa föreligger enligt 2 § RäL endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insat- sen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommun svarar för insatsen. Var och en av dessa förutsättningar måste föreligga för att staten eller en kommun skall vara skyldig att ingripa. Syftet är, liksom tidigare konstaterats (avsnitt 6.1.1), således inte att befria den enskilde från ansvar och kostnader för ingripanden och i stället föra över ansvar och kostnader till det allmänna. Lagens syfte är att det allmänna skall hålla en organisation som kan gripa in när den enskilde inte själv eller med anlitande av någon annan kan klara av en olyckssituation. Det allmänna skall ingripa när det framstår som rimligt att detta svarar för de åtgärder som behövs för att avvärja eller begränsa en skada (prop. 1985/86:170 s. 63). Åtgärder som vidtas i samband med en räddningsinsats men där de ovan angivna förutsättningarna inte är uppfyllda kan inte betraktas som räddningstjänst. Det har visserligen förekommit att begreppet räddnings- tjänst tolkats alltför extensivt. Regeringen anser dock att begreppet i sig är så pass tydligt och klart att skäl för att företa några ändringar i sak rö- rande detta inte föreligger. Det finns emellertid skäl att påpeka att den gällande definitionen innebär att ett antal tämligen snäva förutsättningar måste vara uppfyllda för att en räddningstjänstsituation skall anses före- ligga. Med hänsyn till räddningstjänstbegreppets betydelse för ansvars- fördelningen mellan olika samhällsorgan samt mellan samhällsorganen och enskilda, de ekonomiska konsekvenserna för det allmänna och de långtgående befogenheter som är förknippade med begreppet är det av stor vikt att de myndigheter som enligt lagen har att företa ingripanden gör en omsorgsfull bedömning beträffande vilka åtgärder som faller inom ramen för räddningstjänst och vilka som inte gör det. Prop. 2002/03:119 69

6.3

Efterföljande åtgärder

Prop. 2002/03:119

Regeringens förslag: En räddningsinsats är avslutad när den som leder

insatsen (räddningsledaren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovi-

sas i skriftlig form.

Räddningsledaren skall om det är möjligt underrätta ägaren eller nytt-

janderättshavaren till den egendom som räddningsinsatsen har avsett om

behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Vid

statlig räddningstjänst skall underrättelse ske till ägaren eller nyttjande-

rättshavaren till den egendom som berörts av räddningsinsatsen. Behövs

bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevak-

ningen inte till stånd får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens

eller nyttjanderättshavarens bekostnad.

Lagen skall innehålla en skyldighet för kommunerna att se till att en

olycka som föranlett en räddningsinsats undersöks för att i skälig omfatt-

ning klarlägga orsakerna till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen

har genomförts.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Värmlands län anser att det är bra

att det tas in en tydlig bestämmelse om att den som leder en räddningsin-

sats skall fatta beslut om när insatsen avslutats och Sveriges försäkrings-

förbund ser med tillfredsställelse att kommunerna skall vara skyldiga att

dokumentera när insatsen upphör. Laxå kommun menar att krav beträf-

fande dokumentation bör gälla även för tid då räddningstjänst påbörjats

och upphört. Många remissinstanser är positiva till utredningens förslag

om undersökning av olyckor. Den kritik som framförts rör huvudsakligen

frågan om kommunerna har de resurser i form av kompetens, tid och

ekonomi som krävs. Vissa kommuner anser att kommunernas skyldighet

att själva klargöra hur insatserna har genomförts medför trovärdighets-

problem. Österåkers kommun (Södra Roslagens Brandförsvarsförbund)

har anfört att det närmare bör klargöras hur undersökningarna skall utfö-

ras inom de områden där även andra aktörer utför liknande utredningar.

Skälen för regeringens förslag: En räddningsinsats pågår i dag så

länge som förutsättningarna för räddningstjänst föreligger enligt 2 § RäL.

En räddningsinsats skall anses avslutad när riskerna för ytterligare skador

inte kan motverkas genom fortsatta räddningsåtgärder eller när risken för

ytterligare skador är så obetydlig att det inte är motiverat att fortsätta

räddningsarbetet (prop. 1985/86:170 s. 91). Det är räddningsledaren som

beslutar när en räddningsinsats är avslutad. Efter detta är det i princip den

enskildes ansvar att vidta åtgärder för att bl.a. bevaka och ta hand om

skadad egendom.

Utredningen har framhållit vikten av att det klart framgår när en rädd-

ningsinsats bedöms vara avslutad. För att ansvarsförhållandena skall bli

tydliga har utredningen föreslagit att räddningsledaren skall dokumentera

när en räddningsinsats bedöms ha upphört. Regeringen delar utredning-

ens bedömning. Frågan om när en räddningsinsats skall anses avslutad

har betydelse dels för den enskilde, dels för andra myndigheter som i

olika sammanhang kan ha ansvar för att åtgärder vidtas efter en rädd-

ningsinsats. Av lagen bör således framgå att en räddningsinsats är avslu-

70

tad när den som leder insatsen (räddningsledaren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. Syftet är att det skall bli tydligt vilka åtgärder som vidtagits inom ramen för räddningsinsatsen och vilka åtgärder som därefter utförts. Vidare bör av lagen framgå att han eller hon, om det är möjligt, skall underrätta ägaren eller nyttjanderättshavaren till den egendom som räddningsinsatsen har avsett om behovet av bevak- ning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Vid statlig räddnings- tjänst skall detta gälla den egendom som berörts av räddningsinsatsen. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller nyttjanderättshavarens bekostnad. Genom uppföljning och utvärdering av en räddningsinsats kan dess ef- fektivitet bedömas. En uppföljning och utvärdering har också betydelse för viktiga bedömningar i andra avseenden, t.ex. om ekonomiska resurser har satsats och använts på rätt sätt och vilka förebyggande åtgärder som behöver vidtas. I likhet med utredningen och ett stort antal remissinstan- ser anser regeringen att kommunerna, liksom de statliga myndigheterna som har ansvar för räddningstjänst, bör se till så att en olycka som föran- lett en räddningsinsats blir undersökt. Undersökningen skall i skälig om- fattning klarlägga orsakerna till olyckan, olycksförloppet och hur insat- sen har genomförts. Vissa kommuner gör redan i dag, på frivillig väg, sådana undersökningar. I lagen bör intas en bestämmelse om att detta fortsättningsvis skall bli en skyldighet för kommunerna. Såsom framgått ovan kommer undersökningarna att utgöra en del av den interna kvali- tetssäkringen hos kommunerna. Dylika undersökningar får därmed även betydelse för metodutveckling och planering inför framtida räddningsin- satser. De får också betydelse för utformningen av de mål som skall an- ges i de kommunala handlingsprogrammen och den riskinventering som där skall göras. Vidare kommer de att utgöra en del av det underlag som de statliga tillsynsmyndigheterna kommer att utgå från för att bedöma om kommunerna lever upp till de mål som anges i lag och i handlings- program. Några remissinsatser har påpekat att skyldigheten att utföra de här dis- kuterade undersökningarna kan upplevas som betungande för vissa kommuner och att alla kommuner kanske inte har de resurser som krävs. Österåkers kommun (Södra Roslagens Brandförsvarsförbund) har anfört att det närmare bör klargöras hur undersökningarna skall utföras inom de områden där även andra aktörer utför liknande utredningar. En under- sökning behöver emellertid, normalt sett, inte vara särskilt komplicerad. Insatsen skall dokumenteras och analyseras utifrån hur komplex den har varit. De resurser som avsätts för att genomföra undersökningen skall vidare vara rimliga. Om undersökning av en olycka kommer till stånd genom polisens försorg i samband med en brottsutredning eller av Sta- tens haverikommission eller särskilt angiven myndighet med stöd av la- gen (1990:712) om undersökning av olyckor skall, i den mån kommunen har möjlighet att ta del av denna undersökning, kommunens undersök- ning anpassas härtill. Prop. 2002/03:119 71

6.4

Tillsyn m.m.

Prop. 2002/03:119

Regeringens förslag: Tillsynen på lokal, regional och central nivå skall även fortsättningsvis utövas av kommunen, länsstyrelsen och Statens räddningsverk. En kommun skall även genom rådgivning, information och på annat sätt underlätta för den enskilde att fullgöra de krav som lagen ställer. Länsstyrelsen skall stödja kommunerna genom rådgivning och in- formation.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen är dock av uppfattningen att själva tillsynsverksam- heten i sig bör ha en bredare funktion och inkludera rådgivning, informa- tion, utvärdering och uppföljning. Vidare anser utredningen att de statliga tillsynsmyndigheterna inte skall ha tillgång till sanktioner såsom t.ex. föreläggande, förbud och vite.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser instämmer i huvudsak i el- ler har inget att erinra mot de förslag som utredningen redovisar. Ett antal länsstyrelser anser dock att den förändring av tillsynsverksamhetens in- riktning som målstyrningen kommer att innebära ställer krav på utökade resurser hos länsstyrelserna.

Riksdagens ombudsmän (JO) påpekar att utredningens uppfattning om tillsynens omfattning delvis är oförenlig med direktiven för Tillsynsut- redningen och med Tillsynsutredningens resultat (Statlig tillsyn Granskning på medborgarnas uppdrag, SOU 2002:14). JO förordar att en samsyn eftersträvas. JO pekar vidare på att utredningen i regleringen för de statliga tillsynsmyndigheterna tagit bort sedvanliga tillsynsbefogenhe- ter, t.ex. rätten att få tillträde till anläggningar och meddela föreläggan- den och förbud och anser att frågan om de statliga tillsynsorganens möj- lighet att utöva direkt tillsyn över den enskilde bör övervägas vidare. Statskontoret menar att tillsynsbegreppet är för brett och att begreppet så långt som möjligt bör avgränsas till kontroll. Även Statens räddningsverk pekar på att det inte är givet hur avgränsningen mellan rådgivande verk- samhet och tillsyn skall dras. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet och Jönköpings kommun menar att det skall finnas effektiva möjligheter för staten att ingripa mot eller påverka en kommun om så skulle behövas.

Skälen för regeringens förslag: Såsom regeringen tidigare anfört (av- snitt 5.1) ställer modellen med nationella mål som statligt styrmedel höga krav på en utvecklad och väl fungerande tillsynsfunktion. Utredningen har också framhållit att tillsynsverksamheten är av avgörande betydelse för att möjliggöra en styrning av verksamheten i ett sådant system. Enligt utredningen bör tillsynsverksamheten ha en bredare funktion än vad som i dag är fallet. Tillsynen bör, menar utredningen, inriktas mot kontroll, råd och information (beträffande kommunens tillsyn mot den enskilde) och uppföljning, utvärdering, råd och stöd (beträffande länsstyrelsens tillsyn mot kommunerna). Flera remissinstanser ifrågasätter emellertid om inte utredningen använder begreppet tillsyn i alltför vidsträckt be- märkelse. Tillsynsutredningen konstaterade i betänkandet Statlig tillsyn Granskning på medborgarnas uppdrag (SOU 2002:14, s. 152 f) att det blir förvillande om ordet tillsyn används alltför extensivt och att t.ex. 72 begreppen rådgivning, information eller utvecklingsstöd bör användas i stället om det är dessa former av insatser som avses. Tillsynens innehåll och former på området skiljer sig väsentligen åt be- roende på om den riktar sig mot enskilda eller mot kommun eller myn- dighet. Enligt regeringens uppfattning är emellertid oavsett vem tillsy- nen riktar sig mot rådgivning, stöd och information väsentliga medel för att se till att lagstiftningens syften uppnås. I praktiken kan det vara svårt att i det enskilda fallet skilja dessa verksamheter från själva kon- trollfunktionen. Inom tillsynsverksamheten måste ju t.ex. information utbytas och en framåtsyftande dialog föras mellan parterna. Ren rådgiv- ning kan å andra sidan falla utanför tillsynen. Regeringen anser att det för tydlighets skull är lämpligt att inte låta insatser som rådgivning, informa- tion och stöd innefattas i den föreslagna lagens definition av begreppet tillsyn utan i stället reglera dem särskilt. Den kommunala tillsynen skall alltjämt riktas mot den enskilde och ut- övas som en kontroll av att denne uppfyller de skyldigheter som framgår av lagstiftningen och därtill kopplade föreskrifter. När det gäller den till- syn som i dag utövas genom brandsyn, skall denna i fortsättningen i för- sta hand utövas genom en granskning av ägarens eller i vissa fall verk- samhetsutövarens dokumentation över brandskyddet. Vid behov kan tillsynen även utföras genom besök på platsen (se vidare avsnitt 6.1.2). För att kunna fullgöra sina uppgifter som tillsynsmyndighet bör kommu- nerna även framdeles ha tillgång till de styrmedel som i dag finns regle- rade i RäL, d.v.s. rätt att meddela förelägganden och förbud och rätt att i samband därmed sätta ut vite m.m. Besluten får överklagas hos länssty- relsen, vars beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (d.v.s. hos länsrätten). För att den enskilde skall kunna ta sitt ansvar och skydda sig, sin egendom och miljön är det nödvändigt att denne kan få stöd från kommunen. Sådant stöd kan ges i form av råd, information och andra liknande åtgärder. Dessa uppgifter faller dock, som tidigare påpekats, utanför själva tillsynsfunktionen. I fråga om den tillsyn som kommunen skall utöva mot ägare eller ut- övare av verksamhet vid sådana anläggningar som omfattas av 2 kap. 4 § den föreslagna lagen bör pekas på att det vid sidan om kommunens till- synsplikt enligt lagen om skydd mot olyckor finns bestämmelser i annan lagstiftning om tillsyn över vissa sådana anläggningar. Bland annat kan nämnas länsstyrelsens tillsynsansvar för förebyggande åtgärder enligt lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor och kommunens tillsynsansvar enligt miljö- balken. I likhet med utredningen anser regeringen att det i möjligaste mån bör ske en samordning av tillsynen enligt de olika regelverken. Länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet skall nu inrik- tas mot att bedöma om kommunerna lever upp till de nationella mål och de verksamhetsmål som framgår av lag och som satts upp i handlings- programmen. Kommunerna skall genom egenkontroll följa upp och ut- värdera den egna verksamheten; länsstyrelserna har därefter att granska denna uppföljning och se till att en utvärdering görs. Den statliga tillsy- nen kommer därmed ofrånkomligen att innehålla visst mått av uppfölj- ning och utvärdering. Samtidigt är det viktigt att från tillsynen tydligt separera sådana bedömningar som inte har sin grund i direkta lagkrav. Länsstyrelsernas tillsyn skall bl.a. syfta till att en likvärdig utveckling Prop. 2002/03:119 73 och likvärdiga förhållanden i hela landet med beaktande av de lokala förhållandena uppnås. Den skall vidare avse resultatet av den kommu- nala verksamheten och inte metoderna för att uppnå resultatet (jfr bl.a. prop. 1991/92:150 s. 91 och prop. 1994/95:100, bil. 8 s. 31). Tillsyns- verksamheten skall ha sin utgångspunkt i statens övergripande ansvar för den nationella politikens genomförande men måste också bedrivas med respekt för den kommunala självstyrelsen. Kommunernas handlingspro- gram skall utgöra ett av de underlag som tillsynen skall baseras på (se ovan avsnitt 5.1.3). För att bl.a. kunna bedöma om de nationella målen är uppfyllda skall länsstyrelserna kunna få stöd från Statens räddningsverk. Vidare finns en rad speciella skyldigheter i lagen som givetvis skall ingå i tillsynen. Länsstyrelsen skall även, vid sidan av tillsynsfunktionen, ha i uppgift att stödja kommunerna i deras verksamhet genom att lämna råd och information. Statens räddningsverk skall också i framtiden ha centralt tillsynsansvar över efterlevnaden av lagen. Tillsynen över kommunernas skyldigheter skall i första hand utövas genom en kontroll av länsstyrelsernas tillsyns- ansvar. Räddningsverket skall även lämna länsstyrelserna tillsynsvägled- ning, t.ex. i form av resursstöd, samt bistå med kompetensutveckling av länsstyrelsernas tillsynspersonal. Verkets roll i dessa avseenden föränd- ras således inte genom den nya räddningstjänstlagstiftningen. Målstyr- ningen och den minskade detaljregleringen ställer emellertid ökade krav på Räddningsverket. Genom föreskrifter och allmänna råd riktade såväl till enskilda som till kommuner och landsting samt genom tillsynsverk- samhet skall verket tydliggöra och konkretisera lagstiftningens intentio- ner. Det kommer också att ställas ökade krav på att Räddningsverket skall kunna stödja länsstyrelserna i deras tillsynsverksamhet. När det gäller statlig räddningstjänst bör, liksom i dag, regeringen ges bemyndigande att besluta om vilken myndighet som skall utöva den cen- trala tillsynen. Utredningen har anfört att det inte är tänkt att staten i sin tillsyn skall använda sanktioner mot kommunerna. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet och Jönköpings kommun menar däremot att det bör finnas effektiva möjligheter för staten att ingripa mot eller påverka en kommun om så skulle behövas. Regeringen delar emellertid utredningens uppfatt- ning. Några sanktioner skall inte vidtas mot kommunerna när det gäller de skyldigheter som varje kommun har enligt lagen om skydd mot olyckor i sin egenskap av kommun. I likhet med vad som anförts i förar- betena till nu gällande räddningstjänstlag (prop. 1985/86:170) anser re- geringen att man kan utgå från att kommunerna vill och kan organisera en effektiv räddningstjänst och ett effektivt förebyggande arbete. JO har framhållit att frågan om t.ex. den regionala tillsynsmyndigheten skall ha befogenhet att i sin tillsynsverksamhet ingripa mot enskilda om den kommunala tillsynen i något fall inte sköts borde övervägas vidare. I utredningens förslag till reglering av den statliga tillsynsverksamheten har nämligen sådana styrmedel som möjligheten att meddela föreläggan- den och förbud, besluta om vite m.m. tagits bort. Åtgärder av denna typ kan framförallt bli aktuella då en statlig tillsynsmyndighet vid sin tillsyn över en kommun upptäcker att kommunen underlåtit att vidta åtgärder mot en enskild som inte fullgjort sina skyldigheter på räddningstjänstom- rådet. En sådan fråga måste naturligtvis som huvudregel kunna lösas ge- Prop. 2002/03:119 74 nom en dialog mellan den statliga tillsynsmyndigheten och den berörda Prop. 2002/03:119 kommunen. Så sker också i dag. Skulle någon lösning inte kunna nås menar emellertid regeringen att en statlig tillsynsmyndighet bör ha en möjlighet att ingripa mot den enskilde. Dessa befogenheter bör givetvis endast användas i undantagsfall. Den förändrade inriktningen på framförallt den statliga men även på den kommunala tillsynen ställer, som utredningen påpekat, ökade krav på kompetens hos tillsynsmyndigheterna. Speciellt länsstyrelsernas roll måste utvecklas och stärkas. Det blir även, som utredningen framhållit, allt nödvändigare att en samverkan mellan länen sker.

7

Geografisk avgränsning mellan statens och kommunernas skyldigheter

Regeringens förslag: Vid räddningstjänst i samband med flyghaverier samt vid sjöräddningstjänst och miljöräddningstjänst till sjöss skall de statliga räddningstjänstmyndigheternas ansvar även i fortsättningen om- fatta olyckor till havs, i kustvattnen (utom hamnområden) och i de tre största sjöarna (Vänern, Vättern och Mälaren). Kommunernas ansvar skall (förutom landområden) omfatta räddningsinsatser i vattendrag, ka- naler, hamnar samt i andra insjöar än de tre största. Den statliga flygräddningstjänsten skall även ansvara för de insatser mot skador som behövs, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken samt ansvara för efterforskning av luftfartyg som saknas. För denna verksamhet finns ingen geografisk begränsning till vissa delar av landet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Kustbevakningen, Sjöfartsverket och Sveriges fartygsbefälsförening anser att när en statlig myndighet har påbörjat en räddningsinsats till sjöss, så skall denna myndighet även ha ansvaret för att föra in det skadade fartyget i hamn. Sveriges fartygsbefälsförening finner det oroande, att räddningsledaren skulle kunna ta det operationella ansvaret för fartyget vid en räddningsinsats. Göteborgs kommun (Rädd- ningstjänsten Storgöteborg) är av uppfattningen att kommunal rädd- ningstjänst kan föreligga parallellt i tiden med statlig räddningstjänst vid händelser då nödställt luftfartyg håller på att landa på kommunal mark.

Länsstyrelsen i Örebro län och Laxå kommun menar att räddningsin- satser på sjön Hjälmaren bör omfattas av statlig räddningstjänst.

Skälen för regeringens förslag: Vid räddningstjänst i samband med flyghaverier samt vid sjöräddningstjänst och miljöräddningstjänst till sjöss omfattar de statliga räddningstjänstmyndigheternas ansvar i dag i princip räddningstjänst vid olyckshändelser till havs, i kustvattnen (utom hamnområden) och i de tre största sjöarna (Vänern, Vättern och Mäla- ren). Kommunernas ansvar för motsvarande typ av räddningstjänst om- fattar (förutom landområden) räddningsinsatser i vattendrag, kanaler, andra insjöar än de tre största samt i hamnområden (jfr 6, 26, 27 och 27b §§ RäL). Den nuvarande geografiska gränsen för statens respektive 75 kommunernas ansvarsområden har bestämts med utgångspunkt från att kommunerna får anses ha de bästa förutsättningarna för att leda och utfö- ra räddningsinsatser då det gäller olyckor som inträffar i hamnar, mindre sjöar och vattendrag. (prop. 1985/86:170 s 76 ff., SOU 1983:77 s. 324 och SOU 1998:13 s. 184). Vid olyckor till havs, i kustvattnen och i de större sjöarna har kommunernas praktiska möjligheter att ingripa ansetts mer begränsade, varför staten i stället fått ansvaret. Utredningen har inte föreslagit någon förändring av de nu gällande reglerna på området. Om ett fartyg i samband med en statlig räddningsinsats förs in på en kom- muns geografiskt avgränsade ansvarsområde så skall enligt utredningens mening ansvaret för räddningsinsatsen övergå från det ifrågavarande stat- liga räddningstjänstorganet till den kommunala räddningstjänsten. Kustbevakningen, Sjöfartsverket och Sveriges fartygsbefälsförening delar inte utredningens mening. De anser att ansvaret för en inledd rädd- ningsinsats till sjöss skall ligga kvar på den myndighet som påbörjat in- satsen, ända till dess den behörige räddningsledaren beslutat att avsluta insatsen. Som ovan nämnts har kommunerna i allmänhet bra resurser för räddningsinsatser i hamnområden. Om ett fartyg ligger vid kaj eller i närheten av en sådan kan t.ex. brandbekämpning ofta ske från land. Av vikt i sammanhanget måste vidare vara vem som bäst kan bedöma lämp- ligheten av att ett skadat eller nödställt fartyg förs in i en viss hamn. En- ligt regeringens uppfattning måste kommunerna anses vara de som är bäst skickade att göra bedömningar i dessa fall. Den kommunala rädd- ningstjänstpersonalen har god kännedom om de risker som finns i en viss hamn och om den verksamhet som bedrivs där. Den statliga räddnings- tjänstmyndigheten är dessutom ofta hänvisad till att använda sig av andra myndigheters resurser, och inte minst kommunala sådana för räddnings- insatser. Slutligen kan anföras att likartade regler om ansvarsfördelning i princip bör gälla för alla typer av räddningsinsatser som är av sådan art, att det objekt mot vilket insatserna skall vidtas förflyttar sig över geogra- fiska ansvarsområden, och flera ansvariga myndigheter är inblandade. Att, som ovan angivna remissinstanser föreslår, låta den myndighet som påbörjat insatsen ha ansvaret ända fram till dess att den avslutats kan inte allmänt sägas vara lämpligt i samtliga fall. Mot bakgrund av vad som nu sagts anser regeringen, i likhet med utredningen, att det inte finns anled- ning att ändra reglerna på området. I detta sammanhang bör dock påpekas att Europaparlamentet och rådet antagit direktiv 2002/59/EG av den 27 juni 2002 om inrättande av ett övervaknings- och informationssystem för sjötrafik i gemenskapen och om upphävande av rådets direktiv 93/75/EEG. Av artikel 20 i direktivet framgår att medlemsstaterna efter samråd med berörda parter och med beaktande av relevanta riktlinjer från IMO skall utarbeta planer för att i farvatten inom sina jurisdiktionsområden ta emot fartyg i nöd. Av direk- tivet framgår vidare att bristen på tillgängliga skyddade platser kan få svåra konsekvenser vid en olycka till sjöss. Medlemsstaterna bör därför upprätta planer för att vid behov på bästa sätt kunna ta emot fartyg som befinner sig i sjönöd i sina hamnar eller på någon annan skyddad plats. Om det är nödvändigt och genomförbart, bör planerna även omfatta till- handahållandet av fullgoda resurser för assistans, räddning och bekämp- ning av föroreningar. Enligt direktivet skall bestämmelsen vara införlivad i svensk lagstiftning senast den 5 februari 2004. Transportrådet beslutade Prop. 2002/03:119 76 den 6 december 2002 dock att medlemsstaterna redan den 1 juli 2003 Prop. 2002/03:119 skall ha identifierat planer för att ta emot fartyg i nöd. I övrigt gäller för direktivet de tidpunkter som anges i detta. Kommissionen inrättade den 31 januari 2003 mot bakgrund av rådets slutsatser en särskild expert- grupp med uppgift att stödja medlemsstaterna i deras arbete med att upp- rätta föreskrivna planer. Arbetet med att identifiera planer för fartyg i nöd är det första steget i arbetet med att genomföra direktivet i den svenska lagstiftningen. När det gäller ansvaret för räddningsinsatser vid ett flyghaveri har ut- redningen påpekat att så länge flygplanet befinner sig i luften och haveri- plats inte är identifierad så är det den statliga flygräddningsledaren som har ansvaret för eventuella åtgärder. Göteborgs kommun (Räddnings- tjänsten Storgöteborg) delar inte utredningens uppfattning utan anser att statlig och kommunal räddningstjänst kan föreligga parallellt i tiden då ett nödställt luftfartyg håller på att ta mark på kommunens ansvarsområ- de. Flyghaverier på land är, enligt nuvarande regler, kommunernas an- svar. Enligt 26 § RäL skall emellertid den statliga flygräddningstjänsten svara för förebyggande räddningsinsatser mot skador, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken samt för efterforskning av luft- fartyg som saknas. För dessa verksamheter finns ingen geografisk be- gränsning till vissa delar av landet. Såsom utredningen uttalat är det allt- så den statliga flygräddningsledaren som har ansvaret för eventuella åt- gärder så länge som ett nödställt flygplan befinner sig i luften och have- riplatsen inte är identifierad. Detta följer även av bestämmelsen i 6 § RäL (3 kap. 7 § i den föreslagna lagen), enligt vilken varje kommun skall sva- ra för räddningstjänsten inom kommunen, om det inte är fråga om fall där den statliga räddningstjänsten har ansvaret. För att arbetet vid nu diskuterade räddningsinsatser både då det gäller räddningstjänst till sjöss och flyghaverier skall fungera måste kommu- nerna och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst na- turligtvis samarbeta med varandra. Att så skall ske är i dag föreskrivet i 5 § RäL och en bestämmelse av detta innehåll föreslås även intas i den nya lagen. Detta gäller självfallet bl.a. i en situation då fråga uppkommer om att föra in ett nödställt eller skadat fartyg i hamn. När det gäller den statliga flygräddningstjänsten bör givetvis denna så långt som möjligt bedrivas på ett sådant sätt att kommunen, när flygplanet väl tagit mark, kan utföra de räddningsinsatser som kommunen ansvarar för så effektivt som möjligt. Även när det gäller arbetet med räddningsinsatser på sjön Hjälmaren, som ett par remissinstanser tagit upp, är det viktigt att ansva- riga myndigheter samarbetar med varandra. Regeringen finner inte nu skäl att ändra ansvarsförhållandena när det gäller denna sjö.

8

Vissa frågor om ledning

Regeringens förslag: Regeringen föreslår ingen förändring i sak när det

gäller ansvaret för ledningen av räddningsinsatser.

Vid omfattande räddningsinsatser får regeringen föreskriva eller i sär-

skilt fall besluta att en länsstyrelse eller någon annan statlig myndighet

får ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommuner.

77

Berör en räddningsinsats mer än en kommuns område, skall länsstyrel- sen eller länsstyrelserna bestämma vem som skall leda insatsen, om inte räddningsledarna från de berörda kommunerna själva har bestämt det.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flera remissinsatser anser att utredningen har tydliggjort räddningschefens och räddningsledarens befogenheter. Flera delar också uppfattningen att länsstyrelsernas uppgift inte primärt bör vara att ta över kommunernas räddningstjänstverksamhet vid omfattande insatser och att det nuvarande kravet på att länsstyrelserna skall överta ansvaret bör ersättas med ansvaret får övertas.

Haninge kommun uppger att det numera i praktiken inte endast är räddningschef och räddningsledare som agerar ledning och att ett led- ningssystem inom modern räddningstjänstverksamhet kan innehålla tre eller fyra ledningsnivåer. Enligt kommunen finns det behov att tilldela olika roller i systemet olika befogenheter. Göteborgs kommun anser att räddningschefen behöver kunna vidaredelegera rätten att utse räddnings- ledare. Vissa remissinstanser har efterlyst ett förtydligande av räddnings- chefens roll då organisationen för räddningstjänst ingår som en avdelning inom en förvaltning med en annan chef som förvaltningschef. Skälen för regeringens förslag Ledningen av räddningsinsatser I förarbetena till RäL framhölls att en enkel och fast ledningsorganisation är nödvändig för att en räddningsinsats skall bli effektiv (prop. 1985/86:170 s. 43). Detta gäller fortfarande. Då en olycka inträffar eller då en överhängande fara för olycka föreligger får det inte råda någon tvekan om vem som skall leda räddningsinsatsen. Även fortsättningsvis skall varje räddningsinsats, kommunal som statlig, ledas av en räddnings- ledare. Räddningsledaren skall liksom i dag ha långtgående befogenheter för att han eller hon på det mest effektiva sättet skall kunna genomföra en räddningsinsats. Räddningsledaren skall t.ex., om förutsättningar förelig- ger, kunna anmoda en person att fullgöra tjänsteplikt eller besluta om ingrepp i annans rätt. Haninge kommun har anfört att det vid en omfat- tande räddningsinsats inte är rimligt att räddningsledaren personligen skall fatta alla beslut om ingrepp i annans rätt och att det finns behov av att tilldela olika roller i systemet olika befogenheter. Som ovan konstate- rats krävs emellertid en enkel och fast ledningsorganisation i denna typ av verksamhet. Beslutordningen på en olycksplats skall vara klar redan från början och det får inte råda någon som helst osäkerhet om vem som har att fatta besluten. Om de mycket ingripande befogenheter som rädd- ningsledaren har skulle fördelas på fler personer i organisationen skulle detta kunna leda till osäkerhet om vem som egentligen har ansvar för vad. Ett sådant system är således inte lämpligt. Vid statlig räddningstjänst skall räddningsledaren utses av den myn- dighet som ansvarar för räddningstjänsten. När det är fråga om kommu- nal räddningstjänst skall räddningschefen vara räddningsledare. Rädd- ningschefen skall också se till att verksamheten är ändamålsenligt ord- Prop. 2002/03:119 78

nad. Räddningschefen kan utse en annan person att vara räddningsledare,

Prop. 2002/03:119

men behåller då det övergripande ansvaret för verksamheten. Den utsed-

de räddningsledaren måste rätta sig efter de instruktioner och anvisningar

som räddningschefen ger. Räddningschefen kan t.ex. i samband med att

räddningsledaren får sitt uppdrag begränsa dennes befogenheter. Om

räddningsledaren inte rättar sig efter givna instruktioner kan uppdraget

återkallas. Pågår flera räddningsinsatser samtidigt har räddningschefen

det övergripande ansvaret för alla insatserna. Räddningschefen måste då

bl.a. besluta om en ändamålsenlig fördelning av resurserna.

Vissa remissinstanser har efterlyst ett förtydligande av räddningsche-

fens roll då organisationen för räddningstjänst ingår som en avdelning

inom en förvaltning med en annan chef som förvaltningschef. Som fram-

gått ovan är de befogenheter som räddningschefen har i egenskap av le-

dare för en räddningsinsats exklusiva för räddningsledarfunktionen och

kan givetvis inte utövas av annan förvaltningschef. Då det gäller rädd-

ningschefens övriga uppgifter att se till så att räddningstjänsten är än-

damålsenligt ordnad utövas dessa under de mål som finns i lag och i de

kommunala handlingsprogrammen. Beröring med annan förvaltnings-

chefs ansvarsområde och uppgifter kan naturligtvis förekomma. Hur ar-

betsuppgifterna då rent praktiskt skall fördelas och lösas är något som

varje kommun själv måste bestämma.

Ledningsansvaret vid stora olyckor

Enligt nu gällande bestämmelser i RäL och RäF skall länsstyrelsen, då

det fordras omfattande räddningsinsatser i kommunal räddningstjänst, ta

över ansvaret för räddningstjänsten i de kommuner som berörs av insat-

serna. Om räddningsinsatserna även innefattar statlig räddningstjänst

skall länsstyrelsen svara för att räddningsinsatserna samordnas. Enligt

RäL kan regeringen även utse annan statlig myndighet än länsstyrelsen

att ta över ansvaret för omfattande räddningsinsatser. Utredningen har

föreslagit att bemyndigandet i lagen om att regeringen vid omfattande

räddningsinsatser får bestämma att en länsstyrelse eller annan statlig

myndighet skall ta över ansvaret för räddningstjänsten skall ersättas med

att ansvaret får övertas. Detta eftersom länsstyrelsernas uppgift, enligt

utredningens mening, i första hand bör vara att bidra med olika åtgärder

och även utföra olika uppgifter samtidigt som räddningstjänsten i kom-

munen i dess helhet leds av räddningschefen och den enskilda räddnings-

insatsen leds av en kommunal räddningsledare.

De allra flesta remissinstanser som yttrat sig över frågan har varit posi-

tiva till utredningens förslag. Även regeringen anser att länsstyrelsen el-

ler annan statlig myndighet inte skall vara skyldig att ta över ansvaret för

kommunal räddningstjänst i dylika situationer. Länsstyrelsen kan bistå

berörda kommuner med t.ex. ledningsstöd och informationsinsatser utan

att ett formellt övertagande behöver ske. Möjligheten att ta över ansvaret

för räddningstjänsten måste dock fortfarande finnas. Den direkta led-

ningen av pågående insatser bör liksom hittills alltid utövas av någon

som har erforderlig kompetens för att vara räddningsledare i kommunal

räddningstjänst. Om länsstyrelsen tagit över ansvaret för räddningstjäns-

ten ankommer det på länsstyrelsen att utse räddningsledare. Länsstyrel-

sen kan i sin övergripande ledningsroll därutöver ansvara för prioritering

79

och fördelning av förstärkningsresurser, stöd till räddningsledaren med Prop. 2002/03:119 ytterligare ledningsresurser i form av personal och materiel samt för att information till allmänheten och andra myndigheter ges. I sammanhanget bör även nämnas att det i 32 § RäL finns bestämmel- ser om när en räddningsinsats berör mer än en kommuns område inom samma län och det därmed finns flera räddningsledare. Tvekan kan då uppkomma vem som skall vara räddningsledare för insatsen. Enligt para- grafen så skall länsstyrelsen bestämma vem av räddningsledarna som skall leda insatsen om inte räddningsledarna själva har bestämt det. En bestämmelse av motsvarande innehåll föreslås också i lagen om skydd mot olyckor. Bestämmelsen bör dessutom utvidgas något, så att den även reglerar situationen när en räddningsinsats berör flera län.

9

Kompetensfrågor

Regeringens förslag: Den personal som för kommunens räkning har att utföra förebyggande verksamhet, att planera, leda, genomföra och följa upp räddningsinsatser samt utöva tillsyn skall genom utbildning och erfa- renhet ha den kompetens som behövs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Många remissinstanser är positiva till utredning- ens förslag, bl.a. ett antal länsstyrelser och kommuner , Glesbygdsverket, Räddningstjänstens Glesbygdsklubb och Svenska brandbefälets riksför- bund . Svenska kommunalarbetareförbundet anser dock att det krav som i dag gäller för att få arbeta inom räddningstjänsten inte garanteras fort- sättningsvis. Sveriges Skorstensfejarmästares Riksförbund menar att ut- redningen borde avstått från synpunkter vad gäller utbildningen av per- sonalen inom sotningsväsendet och att en kommunal anpassning av ut- bildningsnivån inte är genomförbar beträffande denna.

Skälen för regeringens förslag: I nuvarande författningar på rädd- ningstjänstområdet är kraven på kompetens hos den kommunala rädd- ningstjänstpersonalen i hög grad detaljreglerade. Reglerna på detta områ- de finns framförallt i RäF, där det bl.a. föreskrivs om särskilda kompe- tenskrav då det gäller räddningschef, personalen i räddningsstyrkan, brandsyneförrättare och skorstensfejarmästare. Här finns även bestäm- melser om utbildning av hel- och deltidsanställd personal i en räddnings- styrka och av personalen för sotningsverksamheten. Utredningen har fö- reslagit att regleringen av kompetens skall begränsas för att skapa ut- rymme för en kontinuerlig anpassning till olika kommuners skilda behov. Därvid har utredningen bl.a. anfört att kraven på personalen måste tillåtas att variera, dels med hänsyn till de lokala förhållandena, dels med hänsyn till de förändringar i riskbilden som sker över tiden. Vidare har utred- ningen påpekat att den nya lagen överhuvudtaget syftar till att låta kom- munerna ta ett större ansvar för räddningstjänstverksamheten inom sitt område och att detta även bör återspeglas i regleringen beträffande kom- petens. 80 Regeringen delar de bedömningar som redovisats ovan. Kommunernas behov av kompetens varierar, bl.a. på grund av storlek, befolkningstäthet och aktuell industriell verksamhet. Dessutom skiljer sig kommunernas möjligheter att rekrytera personal för verksamhet enligt lagen åt. Kom- munernas behov av kompetens kan också, på grund av förändringar i den lokala riskbilden, variera över tiden. Det nya regelsystemet på området bör därför vara mer flexibelt än det nuvarande. När det gäller den kom- munala personalens kompetens bör regleringen i lag och förordning i huvudsak begränsas till generella krav. I lagen bör därvid anges att den personal som för kommunens räkning har att utföra förebyggande verk- samhet, att planera, leda, genomföra och följa upp räddningsinsatser samt utöva tillsyn genom utbildning och erfarenhet skall ha den kompetens som behövs. Det blir en uppgift för tillsynsmyndigheterna att följa upp och utvärdera om den kompetens som upprätthålls i den enskilda kom- munen är tillräcklig med hänsyn till de mål som lagstiftningen ställer upp. Genom detta system ges förutsättningar för en kontinuerlig anpass- ning av kraven på kompetens hos personalen inom räddningstjänstområ- det till nya förhållanden och till olika kommuners skilda behov. I vissa fall kan dock särskilda behörighetskrav behöva uppställas. Det kan i hu- vudsak bli aktuellt beträffande den personal som har att ansvara för myn- dighetsutövning enligt lagen. Det gäller tillsynspersonalen, räddnings- chefen och de andra personer som skall kunna leda räddningsinsatser samt den personal som, inom ramen för sotningsverksamheten, utför brandskyddskontroll enligt 3 kap. 4 § i den föreslagna lagen. I enlighet med det bemyndigande som föreslås i 10 kap. 1 § kan regeringen överlå- ta på Statens räddningsverk att meddela nödvändiga föreskrifter om kra- ven på behörighet för sådana uppgifter. Regeringen har tidigare efter förslag från Statens räddningsverk beslu- tat att införa ett nytt utbildningssystem för den kommunala räddnings- tjänsten (prop. 2001/02:158, bet. 2001/02:FöU10, rskr. 2001/02:261). I enlighet med två av huvuddragen i utbildningsreformen för den kommu- nala räddningstjänsten att utbildningen inte skall vara knuten till en anställning i kommunen och att den skall berättiga till studiemedel bör nuvarande krav på anställning inom sotningsverksamheten i 26 § RäF för att få genomgå kompetensutbildning tas bort. Likt vad som gäller för andra yrkesutbildningar bör i stället tillträdet till utbildning regleras ge- nom uppställda behörighetskrav. Statens räddningsverk har tagit fram ett förslag till reformerad sot- ningsutbildning. Enligt detta föreslås utbildningssystemet indelas i en grundutbildning till skorstensfejare och en vidareutbildning till skorstens- fejaringenjör. Båda utbildningarna föreslås berättiga till studiemedel. Regeringen avser att vid senare tillfälle ta ställning till förslaget från Räddningsverket. Prop. 2002/03:119 81

10

Sjuktransporter

Prop. 2002/03:119

Regeringens förslag: I lagen skall, liksom i dag, finnas en bestämmelse som uttryckligen anger att lagen inte är tillämplig på hälso- och sjukvård. Ansvaret för sjuktransporter från fartyg skall även fortsättningsvis re- gleras särskilt i räddningstjänstlagstiftningen och vila på den statliga myndighet som har ansvar för sjöräddningstjänsten.

Utredningens förslag: Utredningen vill inte i den nya lagen ta in en sådan hänvisning till hälso- och sjukvårdslagen som nu finns i 3 § RäL. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser delar utredningens uppfatt- ning om ansvaret för sjuktransporter, däribland bl.a. Statens räddnings- verk, Socialstyrelsen, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Sjöfarts- verket, Glesbygdsverket, Svenska kommunförbundet och ett antal kom- muner. Socialstyrelsen avstyrker dock, i likhet med Riksdagens ombuds- män (JO), att hänvisningen till hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) skall utgå.

Statskontoret förordar att ansvaret för sjuktransporter utreds ytterliga- re. Samtliga de landsting som yttrat sig över betänkandet samt Lands- tingsförbundet har invändningar mot utredningens bedömningar.

Skälen för regeringens förslag: Liksom räddningstjänst syftar hälso- och sjukvård till att rädda liv och hindra och begränsa skador på männi- skor. Samhällets ansvar för hälso- och sjukvård regleras i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL . Med hälso- och sjukvård avses i lagen åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även bl.a. sjuktransporter. En- ligt 6 § svarar landstinget för att det inom detsamma finns en ändamåls- enlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning genom ändringar som trädde i kraft under 1992. Ändringen genom SFS 1991:424 hade föregåtts av diskussioner och utredningar som syftade dels till att skapa ett för hela landet enhetligt system när det gäll- de ansvaret för luftburna akuta sjuktransporter, dels till att ansvaret för- des över till sjukvårdshuvudmännen. I förarbetena uttalades att ändringen innebar att sjukvårdshuvudmännen fick ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser (prop. 1990/91:102 bil 2 s 1112). Försvarsutskottet hänvisade i samband med riksdagsbehandlingen av förslaget till det nyssnämnda uttalandet i propo- sitionen avseende utvidgning av sjukvårdshuvudmännens ansvar för alla slags sjuktransporter, inkl. helikopterbundna transporter. Utskottet för- klarade vidare att utskottet delade föredragande statsrådets mening att huvudmannaskapsfrågan för sjuktransporter nu måste lösas och att ut- skottet inte hade någon invändning mot förslaget till ändring av 6 § HSL som innebar att sjukvårdshuvudmännen får ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom detta lagrums bestämmelser (bet. 1990/91:FöU8 s. 5859). Försvarsutskottet påpekade vidare att ändring- en inte får förstås som en bestämmelse som ålägger landstingskommunen att inom sin organisation hålla en tillräcklig uppsättning av transportme- 82 del av olika slag. Lagändringen talar enligt utskottet om huvudansva- ret, inte om tekniska lösningar. Påpekandet syftade på att landstinget för sjuktransporter skall kunna anlita andra myndigheters resurser t.ex. För- svarsmaktens, Kustbevakningens eller den kommunala räddningstjäns- tens transportmedel. De gränsytor som RäL har gentemot HSL vad gäller ansvaret för sjuk- transporter har trots de uttalanden som beskrivits ovan ansetts oklara. Utredningen har gjort bedömningen att alla former av sjuktransporter, oavsett om de sker i samband med räddningsingripanden eller i andra fall, bör omfattas av ett samlat ansvar för landstingen för hela vård- och transportkedjan. Undantag bör dock, såsom i dag sker enligt 27 § RäL, göras för sjuktransporter från fartyg. Utredningen har därvid anfört att nu gällande 6 § HSL i sig får anses inrymma ett ansvar för landstingen för alla typer av sjuktransporter, även t.ex. i terrängen. Någon ändring i HSL behövs således inte, resonerar utredningen. Många remissinstanser, däribland Socialstyrelsen och Svenska kom- munförbundet, delar utredningens bedömning. De landsting som yttrat sig över betänkandet samt Landstingsförbundet har däremot en annan uppfattning. Vissa anser att de samhällsorgan som har lämpliga resurser för svåra transporter bör åläggas en skyldighet i lag att bistå hälso- och sjukvården. Annars måste landstingen upprätta avtal med dem som har lämpliga resurser vilket troligtvis leder till onödig byråkrati och ökade kostnader. Andra menar att sjuktransportverksamheten skall åvila lands- tingen, men att begreppet farbar väg, d.v.s. så långt ambulansen kan köra utan risk för komplikationer, skall vara gränssättande för landsting- ets ansvar. Vidare har framförts att landstingen i dag inte har personella eller materiella resurser att utföra sjuktransporter i oländig terräng. En allmän uppfattning är att utredningens bedömning innebär att sjukvårds- huvudmännen får nya och utökade uppgifter vilket innebär betydande kostnadsökningar. För att undvika tolkningstvister och missförstånd bör tydliga och gene- rella regler gälla beträffande ansvaret för sjuktransporter. Samma regler bör gälla oavsett om en transport utförs i samband med en räddningsin- sats eller ej. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det är natur- ligt och mest ändamålsenligt att ansvaret för sjuktransportverksamheten är knutet till landstingen såsom huvudmän för hälso- och sjukvården. Detta oavsett var en olycksplats är belägen. Anknytningen till sjukvården är viktig för sjuktransportverksamhetens medicinska standard och mål- sättningen måste vara att en sjukvårdsinsats skall påbörjas redan när den skadade hämtas på en olycksplats. Som huvudregel får räddningstjänst- personalen inte utöva hälso- och sjukvård. Landstingen skall således ha det samlade ansvaret för sjuktransport- verksamheten. I sammanhanget bör nämnas att de räddningstjänståtgär- der som enligt RäL nu omfattas av polisens ansvar för fjällräddnings- tjänst och efterforskning av försvunna personer i och för sig kan innefatta transporter av skadade och sjuka. Vidare anses, i den hjälpande verksam- het som enligt 2 § 4 polislagen (1984:387) åligger polisen, även ingå att i vissa fall ombesörja transporter av skadade och sjuka. Bestämmelserna i RäL eller polislagen begränsar emellertid inte landstingets principiella ansvar för sjuktransporter enligt HSL. Ytterligare en annan sak är att omhändertagandet av en skadad i samband med en räddningsinsats och Prop. 2002/03:119 83 ansvaret för att föra denne bort från en riskfylld skadeplats kan falla inom räddningstjänstbegreppet och därmed inom kommunernas ansvar för räddningstjänst. Med beaktande av vad som ovan redogjorts för beträffande innehållet i HSL, är det regeringens uppfattning att landstingens ansvar för sjuk- transporter redan klart framgår av nu gällande bestämmelser i denna lag. Någon ändring på denna punkt behövs således inte. Det bör dock under- strykas att landstingens ansvar inte innebär att samtliga landsting måste skaffa alla de personella och materiella resurser som krävs för att driva verksamheten i egen regi. Det får i stället närmast betraktas som en förut- sättning att landstingen har möjlighet att utnyttja resurser som finns hos andra organ. Sådant utnyttjande kan komma till stånd efter det att nöd- vändiga överenskommelser träffats mellan inblandade parter. Efter över- enskommelse kan t.ex. kommunen medverka med personal eller särskild utrustning som kommunen har för räddningstjänst eller annan teknisk verksamhet. I sammanhanget kan även nämnas 3 § förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet, enligt vilken Försvarsmakten vid livshotande situationer där omedelbar transport är avgörande för behandlingen av skadade eller sjuka personer skall utföra transporter med helikopter på begäran av sjukvårdshuvudman genom flygräddningscentralen. Stödet är villkorat av att Försvarsmakten har resurser som är lämpliga för uppgiften och att det inte allvarligt hindrar dess ordinarie verksamhet eller dess medverkan enligt RäL. Försvars- makten skall ta ut avgift för transporterna. Kostnadsansvaret för verksamheten följer med ansvaret för transporten och åligger således landstingen. Skulle det i ett visst fall förhålla sig så att en räddningsledare inte anser sig kunna invänta att en ambulans skall komma till platsen utan i stället såsom en räddningsinsats beslutar att transportera en skadad till t.ex. ett sjukhus är kostnaden för transporten givetvis en kostnad för räddningstjänsten, d.v.s. för kommunen. I en så- dan situation har räddningsledaren även möjlighet att ta annans egendom i anspråk för transporten. När det gäller sjuktransporter från fartyg bör dock även framdeles gö- ras ett undantag från huvudregeln om landstingens ansvar. Ansvaret för sjuktransporter från fartyg, som i dag är särskilt reglerat i 27 § RäL, till- kommer den statliga sjöräddningstjänsten. Ansvaret omfattar dessutom, enligt 43 § RäF, sjuktransporter utanför Sveriges sjöterritorium i de delar av havet där räddningstjänst enligt internationella överenskommelser åligger svenska myndigheter. I och för sig kan det tyckas att det vore naturligt om även ansvaret för dessa transporter knöts till landstingen. Ansvaret för landstingen enligt HSL är emellertid begränsat till svenskt territorium och varken landstingen eller Sjöfartsverket har framfört några invändningar mot den nuvarande ordningen. Praktiska frågor rörande val av transportmedel, landsättningsplatser m.m. får lösas i samråd med före- trädare för sjukvården. Så sker också i dag. För klarhets skull bör det i den nya lagen, liksom i RäL, finnas en be- stämmelse som uttryckligen anger att lagen inte är tillämplig på hälso- och sjukvård. Prop. 2002/03:119 84

11

Miljöräddningstjänst till sjöss

Prop. 2002/03:119

Regeringens förslag: Räddningstjänstbegreppet skall, när det gäller

miljöräddningstjänst till sjöss, förtydligas så att det klart framgår att

det även omfattar insatser när det föreligger en överhängande fara för

att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Kustbevakningen, Juridiska fakulteten vid Lunds

universitet, Mörbylånga kommun och Malmö kommun tillstyrker utred-

ningens förslag. Länsstyrelsen i Stockholms län anser dock att innebör-

den av förberedande insatser bör definieras ytterligare. Vidare menar

man att gränsen mellan räddningstjänst och icke räddningstjänst kommer

att bli mycket svår att dra, med hänsyn till att det vid miljöräddnings-

tjänst till sjöss finns krav på ett mycket tidigt ingripande för att kunna

förhindra skador på miljön.

Skälen för regeringens förslag: Miljöräddningstjänst till sjöss inne-

bär enligt gällande bestämmelser att ansvara för räddningstjänsten när

olja eller andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet inom Sveriges

sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra

insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren, samt inom Sveriges ekonomiska

zon. Det är i dag Kustbevakningen som ansvarar för miljöräddningstjäns-

ten till sjöss. Enligt bestämmelser i RäF skall Kustbevakningen även an-

svara för miljöräddningstjänst till sjöss utanför Sveriges sjöterritorium, i

de delar av havet där räddningstjänsten enligt internationella överens-

kommelser ankommer på svenska myndigheter. Om olja eller andra

skadliga ämnen har kommit ut i svenska vattendrag, kanaler, hamnar el-

ler andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren är det i stället en upp-

gift för berörd kommun att ansvara för räddningsinsatserna.

Vid miljöräddning till sjöss är tidsfaktorn av stor betydelse. En situa-

tion kan ändras mycket snabbt på grund av de yttre förhållandena. En

händelse som inledningsvis inte verkar utgöra någon fara för miljön kan

plötsligt utvecklas till en olycka med utflöde av olja eller andra skadliga

ämnen. Svenska och internationella erfarenheter visar att kostnaderna för

att rengöra stränderna från olja som flutit i land är avsevärt högre än för

att ta upp oljan till sjöss. Kommer oljan ut i vattnet har miljöräddnings-

tjänsten ofta ett långdraget förlopp. Förebyggande åtgärder, tidig upp-

täckt och tidig bekämpning är därför direkt avgörande faktorer för att

skydda den marina miljön och hålla nere kostnaderna för bekämpning

och sanering. Speciellt för miljöräddningstjänst till sjöss är vidare de

ibland långa transportsträckorna och miljöskyddsfartygens relativt sett

låga fart.

Det som sagts ovan innebär att det är viktigt att lämpliga åtgärder kan

vidtas så snart som det är möjligt. För att möjliggöra tidiga insatser för

miljöräddning till sjöss efter en grundstötning, kollision eller annan hän-

delse har utredningen föreslagit att räddningstjänstbegreppet i vad det

avser miljöräddningstjänst till sjöss skall utvidgas till att omfatta även

insatser när olja eller andra skadliga ämnen riskerar att komma ut i vatt-

net. Regeringen instämmer i vad utredningen har föreslagit. Med en snäv

tolkning av begreppet miljöräddningstjänst till sjöss i 27 b § RäL förelig-

85

ger räddningstjänst först när skadliga ämnen faktiskt har kommit ut i vattnet. Mot en sådan tolkning talar dock den inledande definitionen av räddningstjänst i 2 § RäL, enligt vilken med räddningstjänst avses både räddningsinsatser som skall vidtas vid olyckshändelser och vid över- hängande fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. Vad som gäller i dag kan således uppfattas som otydligt. Utredningens förslag innebär att i den lagtext som reglerar miljöräddningstjänst till sjöss skall intas att åtgärder fortsätt- ningsvis kan vidtas redan när det föreligger uppenbar risk för att skadliga ämnen kan komma ut i vattnet. För att uppnå samstämmighet med det räddningstjänstbegrepp som i dag finns i 2 § RäL och som även fortsätt- ningsvis i sak föreslås gälla, och för att undvika oklarheter, anser dock regeringen att bestämmelsen skall utformas så att begreppet överhäng- ande fara skall användas istället för uppenbar risk. Härigenom klar- görs att åtgärder kan företas redan i detta skede. Länsstyrelsen i Stockholms län har anfört att det med den föreslagna bestämmelsen kan bli svårt att dra gränsen mellan räddningstjänst och icke-räddningstjänst med hänsyn till att det vid miljöräddningstjänst till sjöss finns krav på ett mycket tidigt ingripande för att kunna förhindra skador på miljön. Gemensamt för alla typer av räddningsinsatser är dock att det i dag, liksom fortsättningsvis, är nödvändigt att i varje enskilt fall ta ställning till om de i lagen uppställda kriterierna för om räddnings- tjänst föreligger är uppfyllda. Detta kan man givetvis inte heller komma ifrån vid miljöräddningstjänst till sjöss. I likhet med utredningen vill re- geringen dock framhålla att det inte är tillräckligt att fartygets last är av farlig art för att inleda en miljöräddningsoperation till sjöss. Det måste röra sig om en reell risk och en överhängande fara för en olycka. Be- dömningen skall ske på sakliga grunder och bygga på en sammanvägning av olika faktiska omständigheter kring händelsen som t.ex. fartygets eller fartygens skick, deras mer eller mindre utsatta läge, trafikbilden, strand- formationen, bottenförhållandena på en grundstötningsplats, strömmar samt väder- och vindförhållanden. De insatser som avses kan t.ex. vara att förbereda eller lägga ut länsor kring en haverist, att förbereda läktring av olja eller andra skadliga ämnen till ett annat fartyg eller andra insatser till skydd för den marina miljön i början av ett förlopp, där en räddnings- ledare behöver kunna agera med stöd av räddningstjänstlagstiftningen. Vid miljöräddningstjänst till sjöss är det, liksom vid annan räddnings- tjänstverksamhet, viktigt att berörda myndigheter och kommuner samar- betar. Vid olyckor som innebär risk för skador i miljön kan det ofta vara svårt att bedöma hur omfattande skadorna kan bli och vilka krav på räddningsåtgärder som de kan föranleda. Regeringen vill i sammanhang- et påpeka att bedömningen av ett ingripande härvidlag bör göras i samråd med de myndigheter som har ansvar för miljöskyddet. Vidare är ett nära samarbete med kustkommunerna nödvändigt om en insats behöver göras nära stranden. Slutligen bör nämnas något om räddningstjänstlagstiftningens förhål- lande till lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. I 7 kap. 5 § sistnämnda lag finns regler om förbud och förelägganden som är nödvändiga för att förebygga eller begränsa att föroreningar av olja eller något annat skadligt ämne släpps ut från ett fartyg. Som exempel på så- dana förbud och förelägganden nämns i paragrafen bl.a. förbud mot att Prop. 2002/03:119 86 påbörja eller fortsätta lastning, lossning, läktring eller bunkring och före- Prop. 2002/03:119 läggande att läktra olja eller annat skadligt ämne. Sådana förbud och fö- relägganden meddelas av Sjöfartsverket eller annan myndighet som re- geringen utser. Enligt 45 § tredje stycket RäL får räddningsledaren en- dast fatta beslut som rör ingrepp i annans rätt och som avses i 7 kap. 5 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg om Sjöfartverkets beslut enligt samma lag inte kan avvaktas. Vissa ingrepp vid miljöräddnings- tjänst till sjöss enligt räddningstjänstlagstiftningen är således i denna me- ning subsidiära i förhållande till lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Det föreslagna förtydligandet av räddningstjänstbegreppet när det gäller miljöräddningstjänst till sjöss innebär ingen förändring av detta förhållande (se 6 kap. 2 § lagen om skydd mot olyckor). 12 Övriga frågor

12.1

Nya regler om rätt att överklaga m.m.

Regeringens förslag: I lagen skall förtydligas att kommunernas rätt till ersättning av staten då en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst medfört betydande kostnader endast gäller sådana kostnader som är di- rekt hänförliga till räddningsinsatsen. Staten skall ges rätt att överklaga domstols avgörande beträffande en kommuns rätt till ersättning av staten

1.

när utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen föranleder in- satser i kommunal räddningstjänst, om utflödet har skett utanför Sveriges sjöterritorium eller inom den del av sjöterritoriet där räddningsinsatser skall göras enligt 4 kap. 5 § eller inom Göta älv, Trollhätte kanal eller Södertälje kanal,

2.

om en kommun har haft kostnader för sanering med anledning av sådant utflöde som avses i p 1 och

3.

om en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst har medfört be- tydande kostnader.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. I utredningens förslag ingår dock inte något förtydligande av

rätten till ersättning.

Remissinstanserna: Statens räddningsverk, Riksrevisionsverket och

Juridiska fakulteten vid Lunds universitet tillstyrker utredningens förslag

om talerätt för staten i vissa fall. Länsstyrelsen i Norrbottens län är där-

emot tveksam till detta förslag. Vissa remissinstanser, däribland Statens

räddningsverk och Svenska kommunförbundet , förordar att frågor om

ersättning till kommunerna vid större olyckor och störningar skall ses

över i ett särskilt sammanhang.

Skälen för regeringens förslag: De räddningsinsatser som en kom-

mun företar skall i princip bekostas av kommunen själv. I gällande rädd-

ningstjänstlagstiftning finns emellertid vissa undantag från denna princip.

Enligt 35 § RäL har en kommun som medverkat i en annan kommuns

räddningstjänst rätt till skälig ersättning av den andra kommunen. Vidare

har kommunen rätt till ersättning av staten i vissa fall. Sådan rätt förelig-

87

ger om en kommun har medverkat i statlig räddningstjänst eller vid sane- ring efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övningar i sådan rädd- ningstjänst eller sådan sanering (35 § RäL). Kommunen har då rätt till skälig ersättning av staten. Rätt till statlig ersättning föreligger också vid kommunal räddningstjänst med anledning av utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen, om utflödet har inträffat utanför Sveriges sjöterri- torium eller inom en del av sjöterritoriet där räddningsinsatser skall göras av statlig myndighet såsom miljöräddningstjänst till sjöss eller inom Göta älv, Trollhätte kanal eller Södertälje kanal (36 § RäL). Ersättning utgår i sådant fall för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger ett av regeringen fastställt belopp. Slutligen har kommunen rätt till ersätt- ning av staten om en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst har medfört betydande kostnader (37 § RäL). Kommunen har då rätt till er- sättning för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger en självrisk. Självrisken beräknas enligt grunder som regeringen fastställt i RäF. Nu redovisade bestämmelser reglerar som framgått kommunernas rätt till ersättning av varann och av staten. Bestämmelser av liknande innebörd bör även finnas i den nya lag som nu föreslås. I likhet med vad som uttalats i förarbetena till RäL (prop. 1985/86:170 s. 35) anser dock regeringen att staten däremot inte bör ställa några krav på ersättning, om staten på anmodan av en räddningsledare deltar i kommunal räddnings- tjänst. Frågor om ersättning enligt 36 och 37 §§ prövas enligt RäF av Statens räddningsverk. Kommunen kan överklaga Räddningsverkets beslut till länsrätten. Under årens lopp har kommunernas rätt till ersättning av sta- ten enligt 37 § RäL varit föremål för ett antal tvister vid domstol. Som ovan framgått är kommunernas rätt till ersättning av staten enligt 37 § knuten till kostnader för åtgärder vid en räddningsinsats. Tvisterna har haft sin grund i tolkningen av begreppet räddningstjänst och vilka åtgär- der i samband med en räddningsinsats som skall anses innefattas i detta begrepp. Ett par fall som prövats av länsrätt och som rört större ersätt- ningsbelopp är jordskredet i Vagnhärad 1997, då kommunen yrkade er- sättning av staten med över 3 500 000 kr, och snöovädret i Gävle 1998, då kommunen yrkade ersättning med över 20 000 000 kr. Länsrätten har i båda dessa fall gjort en vidare tolkning av begreppet räddningstjänst än Statens räddningsverk och länsrättens beslut har inneburit en väsentligt högre ersättning till kommunerna än den som Räddningsverket bestämt. Enligt regeringens mening skall ersättning endast utgå för sådana kostna- der som är direkt hänförliga till själva räddningsinsatsen. Kostnader för åtgärder som t.ex. vidtas efter det att förutsättningarna för räddningstjänst inte längre föreligger skall inte ersättas enligt bestämmelsen. Detta bör klargöras i lagtexten. Enligt nuvarande regler saknar staten möjlighet att överklaga ett avgö- rande av länsrätt genom vilket Statens räddningsverks beslut om ersätt- ning har ändrats. Enligt fast praxis saknar nämligen statlig myndighet rätt att utan särskild föreskrift överklaga ett beslut genom vilket myndighe- tens eget beslut har ändrats (jfr RÅ 1989 ref. 47 och Regeringsrättens beslut den 18 oktober 2000 i mål nr. 7782-1999). Visserligen kan be- stämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) i och för sig medföra att en statlig myndighet blir motpart till den som överklagar myndighetens beslut och att myndigheten därmed får rätt att överklaga Prop. 2002/03:119 88 ett domstolsavgörande som går myndigheten emot. Bestämmelsen är Prop. 2002/03:119 emellertid endast tillämplig då det är en enskild som har överklagat myn- dighetens beslut. Med hänsyn till kopplingen till räddningstjänstbegrep- pet (jfr avsnitt 6.2) och den betydelse som domstolarnas prövning fått i nu diskuterade fall anser regeringen liksom utredningen att en be- stämmelse skall införas i den nya lagen som ger Statens räddningsverk rätt att överklaga för det fall att verkets beslut om statlig ersättning till en kommun ändras av domstol efter överklagande av en kommun. I likhet med utredningen anser regeringen att möjligheterna för Räddningsverket att överklaga bör omfatta kommunens krav på ersättning enligt de be- stämmelser som i dag finns i 36 och 37 §§ RäL (se ovan), vilka båda är förknippade med räddningstjänstbegreppet. Utredningen har också före- slagit att bestämmelsen i 65 § RäF förs över till den nya lagen och att även den omfattas av Räddningsverkets föreslagna rätt att överklaga. Enligt 65 § RäF har en kommun rätt till viss ersättning av staten då den haft kostnader för sanering med anledning av sådant utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen som avses i 36 § RäL. Regeringen delar utredningens bedömning. Försvarsutskottet behandlade i betänkandet 2001/02FöU5 Naturkata- strofer m.m. frågor om ersättning. Utskottet uttalade bl.a. följande. "Som utskottet ser det har regeringen på olika sätt uppmärksammat frågor om ekonomisk ersättning till drabbade för skador som uppstår i samband med inträffade naturkatastrofer. Utskottet ser mycket positivt på detta och bedömer att de utredningsinitiativ m.m. som regeringen nu tagit kommer att behandla frågeställningar av det slag som aktualiserats i mo- tionerna. Utskottet utgår från där behov om ekonomisk kompensation bedöms föreligga att regeringen vidtar nödvändiga åtgärder. Några sär- skilda uttalanden därutöver anser utskottet inte vara påkallat". Genom de förslag som regeringen lämnar i denna proposition har ett viktigt steg tagits för att uppnå en större grad av konsekvens vid bedöm- ningen av statens ersättningsansvar. Inom Regeringskansliet övervägs vilka ytterligare åtgärder som kan behöva vidtas. Regeringen återkommer till riksdagen i frågan om så är befogat.

12.2

Ikraftträdande, övergångsbestämmelser och följdänd- ringar

Regeringens förslag: Lagen om skydd mot olyckor skall träda i kraft

den 1 januari 2004. Kommuner och enskilda bör dock få ytterligare tid

att förbereda sig för vissa av skyldigheterna som föreskrivs i lagen.

Kommunerna skall ha antagit handlingsprogram enligt 3 kap. 3 och

8 §§ senast då ett år förflutit från det att lagen trätt i kraft. Befintliga

räddningstjänstplaner skall gälla fram till dess. Kommunernas skyldighet

att se till att olyckor som föranlett räddningsinsatser blir undersökta skall

gälla från det att ett halvår förflutit från lagens ikraftträdande.

Enskilda skall senast då ett år förflutit från det att lagen trätt i kraft ha

upprättat och till kommunerna lämnat in den skriftliga redogörelse för

brandskyddet som föreskrivs i 2 kap. 3 §. Bestämmelserna om brandsyn i

nuvarande räddningstjänstlag skall gälla fram till dess att redogörelsen

lämnats in till kommunen.

89

Med anledning av att räddningstjänstlagen ersätts av lagen om skydd Prop. 2002/03:119 mot olyckor skall vissa följdändringar göras i annan lagstiftning.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att de kommunala handlingsprogrammen skall ha antagits ett år efter ikraftträdandet av den nya lagen. Utredningen har inte berört frågan om övergångsbestämmelser i övrigt.

Remissinstanserna: 

Statens räddningsverk har föreslagit att hand- lingsprogrammen skall ha antagits senast två år efter lagens ikraftträdan- de. Länsstyrelsen i Skåne län har påpekat att en enskild som skall upprät- ta dokumentation måste få tillräcklig tid på sig att utarbeta ett väl ge- nomarbetat dokument. Enligt länsstyrelsen kan det under en övergångstid vara lämpligt att nuvarande system med brandsyneverksamhet och före- slaget tillsynssystem löper parallellt.

Skälen för regeringens förslag: Den nya lagen bör träda i kraft under 2004. Vissa av de bestämmelser som innebär nya skyldigheter för kom- muner och enskilda bör emellertid gälla först från ett senare datum. För kommunernas del innebär detta att handlingsprogram enligt 3 kap. 3 och 8 §§ skall ha antagits senast då ett år förflutit från det att lagen trätt i kraft. Intill dess handlingsprogrammen har antagits skall befintlig rädd- ningstjänstplan gälla. Skyldigheten för kommunerna att se till så att olyckor som föranlett räddningsinsatser blir undersökta skall gälla först ett halvår från det att lagen trätt i kraft. När det gäller enskildas skyldighet enligt 2 kap. 3 § att i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyddet vid byggnader eller andra an- läggningar, där det med hänsyn till risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brandskyddet, så skall sådana redogörelser ha upprättats och lämnats in till kommunen senast då ett år förflutit från det att lagen trätt i kraft. Bestämmelserna om brandsyn i nuvarande räddningstjänstlag skall gälla fram till dess att re- dogörelsen lämnats in till kommunen. Eftersom RäL ersätts av den föreslagna lagen om skydd mot olyckor måste det göras följdändringar i annan lagstiftning som hänvisar till RäL. Följdändringarna bör träda i kraft samtidigt som den nya lagen.

12.3

Förbud mot bisysslor för arbetstagare hos kommuner m.fl.

Regeringens bedömning: Någon särreglering i lagen om skydd mot olyckor rörande bisysslor för arbetstagare hos kommunerna är inte nöd- vändig.

Utredningens förslag: Utredningen har bl.a. föreslagit ett bemyndi- gande liknande det som finns i 62 § RäL som ger regeringen rätt att meddela föreskrifter om begränsningar i rätten för den som för kommu- nens räkning utövar tillsyn att ta befattning med viss näringsverksamhet.

Remissinstanserna: 

Statens räddningsverk har anfört att bemyndi- gandet bör utvidgas till att omfatta begränsningar i ytterligare närings- verksamhet. 90

Skälen för regeringens bedömning: I 62 § RäL finns ett bemyndi- Prop. 2002/03:119 gande för regeringen att meddela föreskrifter om begränsning i rätten för den som anlitas som brandsyneförrättare att driva eller annars ta befatt- ning med näringsverksamhet som gäller handel med brand- eller livrädd- ningsredskap eller meddelande av försäkringar som har samband med brand. Sådana föreskrifter har meddelats i 20 § RäF. Regeringen har nu föreslagit att brandsyneinstitutet skall utmönstras ur lagstiftningen och ersättas med ett system som innebär att den enskildes ansvar betonas genom att denne i vissa fall skall dokumentera sitt brand- skydd (se avsnitt 6.1.2). Kommunerna skall bedriva tillsyn över efterlev- naden av den föreslagna lagen om skydd mot olyckor och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Sedan den 1 januari 2002 gäller bestämmelserna om bisysslor i lagen (1994:260) om offentlig anställning (LOA) även för arbetstagare hos kommuner, landsting och kommunalförbund. Enligt 7 § LOA får en ar- betstagare inte ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva nå- gon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens an- seende. Med bisyssla förstås i princip varje syssla eller verksamhet som en arbetstagare har vid sidan av sin anställning och som inte är hänförlig till privatlivet (prop. 2000/01:147 s. 8). Bestämmelsen i 7 § har till syfte att upprätthålla allmänhetens förtroende för myndigheternas opartiskhet. Bestämmelsen skall tillgodose det allmänna intresset av saklighet och opartiskhet i utövande av offentlig verksamhet (prop. 2000/01:147 s. 10). Till bestämmelsen är ett kontrollsystem kopplat. Bestämmelsen i 7 § LOA om förbud mot förtroenderubbande bisysslor omfattar således numera även arbetstagare hos kommunerna, bl.a. arbets- tagare som utövar den tillsyn över enskilda som det åligger kommunen att utöva enligt lagen om skydd mot olyckor. Någon särreglering avseen- de bisysslor för dessa i lagen om skydd mot olyckor är därför inte nöd- vändig.

12.4

Vissa frågor om sekretess

Regeringens förslag: För att skydda uppgifter om enskildas personliga

och ekonomiska förhållanden skall en ny bestämmelse införas i 9 kap.

sekretesslagen (1980:100). Enligt bestämmelsen skall sekretess gälla hos

kommuner och statliga myndigheter i verksamhet enligt lagen om skydd

mot olyckor som avser utförande av räddningsinsatser, undersökningar

av olyckor eller tillsyn, för uppgift om enskilds personliga eller ekono-

miska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstå-

ende till den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Meddelarfriheten begränsas dock inte.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att sekretess skall

gälla i kommunens räddningstjänstverksamhet enligt den nya lagen för

uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Utred-

ningens förslag omfattar inte personalen inom statlig räddningstjänst.

91

Vidare har utredningen inte berört frågan om undantag från principen om meddelarfrihet.

Remissinstanserna: Förslaget har fått ett mycket positivt bemötande. Flera remissinstanser, däribland Försvarsmakten, Statens räddningsverk, Sjöfartsverket, Luftfartsverket och SOS Alarmering AB har dock framfört att bestämmelsen om sekretess även bör omfatta de statliga myndigheter- nas verksamhet på området.

Riksdagens ombudsmän (JO) är av uppfattningen att ordet räddnings- tjänstverksamhet inte utan olägenheter i lagtexten kan ges annat innehåll än räddningstjänst. Det senare begreppet har ett bestämt och begränsat innehåll och täcker enligt JO inte all den verksamhet, t.ex. tillsyn, som måste omfattas av sekretessbestämmelsen. JO menar även att behovet av undantag från meddelarfriheten bör övervägas samt påpekar att utred- ningen inte berört behovet av sekretess i annat än kommunal verksamhet. Statens räddningsverk framhåller att det även är angeläget att de som för kommunens räkning utför undersökning av olyckor enligt den nya lagen omfattas av den föreslagna bestämmelsen. Vissa remissinstanser har anfört att personalen inom räddningstjänsten bör omfattas av samma regler om sekretess som personalen inom hälso- och sjukvården. Ett par remissinstanser har framhållit att regler om sekre- tess även bör införas för den personal inom kommunen som, enligt avtal med landstingen och utan att det är räddningstjänst, genomför ett första omhändertagande på en olycksplats. Skälen för regeringens förslag: Den personal, som arbetar med verk- samhet inom räddningstjänstlagstiftningens område, kommer ofta i kon- takt med information eller uppgifter om enskildas personliga och ekono- miska förhållanden eller förhållanden av ekonomisk natur som kan inne- bära skada eller men för den enskilde om uppgifterna röjs. För såväl den kommunala som den statliga personalen sker detta vanligen i samband med räddningsinsatser. Personalen kan därvid komma i kontakt med bl.a. skadade personers hälsotillstånd och deras personliga förhållanden. Även vid tillsynsverksamhet kan uppgifter av känslig natur om enskilda erhål- las, t.ex. vid tillsyn över offentliga inrättningar såsom sjukhus och krimi- nalvårdsanstalter. I vissa fall kan tillsynspersonalen också få kännedom om förhållandena i enskildas hem vid tillsyn över t.ex. gruppboenden och servicehus och, i undantagsfall, vid tillsyn över hyresfastigheter. När till- syn utövas över en enskild som bedriver näringsverksamhet kan persona- len vidare få kännedom om processer och annat som kan vara känslig information ur affärs- och konkurrenssynpunkt för den enskilde närings- idkaren.

Sekretess vid statlig och kommunal tillsyn med avseende på näringsli- vet regleras i 8 kap. 6 § och 7 § sekretesslagen (1980:100). Enligt be- stämmelserna gäller sekretess i sådan verksamhet för uppgift om enskilds affärs- eller driftsförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Dessutom gäller sekretess för uppgift om andra ekonomiska eller personliga förhål- landen för den som trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet. Beträffande stat- lig tillsyn gäller emellertid sekretess endast i den utsträckning som reger- ingen föreskrivit det. Regeringen har i 2 § sekretessförordningen (1980:657) och dess bilaga föreskrivit att sekretess skall föreligga för Prop. 2002/03:119 92 statlig myndighets verksamhet som består av tillsyn enligt RäL eller mot- svarande äldre bestämmelser. När det gäller annan verksamhet inom räddningstjänstområdet än till- syn över näringslivet, t.ex. räddningsinsatser och tillsyn över offentliga inrättningar, saknas således regler om sekretess. Några bestämmelser som tillgodoser den enskildes behov av skydd mot att känsliga uppgifter om hans eller hennes personliga eller ekonomiska omständigheter lämnas ut i dessa verksamheter finns således inte. Regeringen anser i likhet med utredningen och ett stort antal remissinstanser att detta är en brist. Det bör därför införas en ny regel i sekretesslagstiftningen som tar sikte på dessa förhållanden. Genom bestämmelsen skall såväl tystnadsplikt för personalen som handlingssekretess åstadkommas. Enligt utredningens förslag bör en sådan bestämmelse omfatta personalen inom den kommu- nala räddningstjänstverksamheten. Flera remissinstanser har emellertid framhållit att även personal inom den del av räddningstjänstområdet som statliga myndigheter har ansvar för bör omfattas av bestämmelsen. Som framgått ovan kommer också de i kontakt med känslig information i sin verksamhet. Regeringen anser därför att bestämmelsen även bör gälla för det statliga räddningstjänstområdet. Utredningen har föreslagit att sekretess skall gälla i räddningstjänst- verksamheten enligt den nya lagen. JO är dock av uppfattningen att ordet räddningstjänstverksamhet inte utan olägenheter i lagtexten kan ges annat innehåll än räddningstjänst. Det senare begreppet har ett bestämt och begränsat innehåll och täcker enligt JO inte all den verksamhet, t.ex. tillsyn, som måste omfattas av sekretessbestämmelsen. Ett sätt att ändra förslaget i nödvändig riktning menar JO kan vara att exempelvis utforma bestämmelsen så, att sekretess gäller i verksamhet enligt den nya lagen. Enligt regeringens uppfattning bör bestämmelserna om sekretess emeller- tid inskränkas till de delar av verksamheten enligt lagen där det är nöd- vändigt. Dessa delar kan identifieras som själva räddningsinsatserna, till- synen och den undersökning av olyckor som skall ske enligt 3 kap. 10 §. Regeringen anser dock att det inte behövs några regler om sekretess vid förebyggande åtgärder (vilket inkluderar rådgivning och information en- ligt 3 kap. 2 § i den föreslagna lagen). Regler om sekretess för uppgifter om den enskildes förhållanden av såväl personlig som ekonomisk natur finns i 9 kap. sekretesslagen. Den nya bestämmelsen bör därför tas in där. Vissa remissinstanser har anfört att personalen inom räddningstjänsten bör omfattas av samma regler om sekretess som personalen inom hälso- och sjukvård. Det bör inledningsvis betonas att den föreslagna lagen en- ligt bestämmelsen i 1 kap. 4 § inte gäller hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen. De uppgifter om enskildas förhållanden som räddningstjänstpersonalen kommer i kontakt med är vidare typiskt sett inte alls lika omfattande som inom hälso- och sjukvården. En annan skillnad är att uppgifter inom hälso- och sjukvården ofta lämnas i en för- troendesituation. Slutligen måste hänsyn tas till det insynsintresse som finns i verksamhet enligt lagen om skydd mot olyckor: olycksrapporter, tillsynsutredningar m.m. kan ha ett stort allmänintresse. Sekretessen till skydd för enskildas intressen bör därför inte vara så omfattande att insy- nen inskränks onödigt mycket. Regeringen finner med hänsyn till vad som nu sagts att sekretesskyddet för de uppgifter som räddningstjänstper- sonalen kommer i kontakt med inte behöver vara lika starkt som för upp- Prop. 2002/03:119 93 gifter inom hälso- och sjukvården. Avvägningen mellan intresset av in- Prop. 2002/03:119 syn och intresset av skyddet för den personliga integriteten bör därför, i motsats till vad som gäller för sekretessen inom hälso- och sjukvården, resultera i ett rakt skaderekvisit. Sekretess bör således råda för uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgifterna röjs. Sekretesstiden för uppgifter i allmänna hand- lingar bör vara högst 20 år. Regeringen anser inte att det finns tillräckligt starka skäl att låta den tystnadsplikt som följer av den föreslagna be- stämmelsen få företräde framför meddelarfriheten. 16 kap. 1 § sekre- tesslagen bör därför inte ändras. Ovan har diskuterats de uppgifter om enskilds förhållanden som rädd- ningstjänstpersonalen kan komma i kontakt med vid utövandet av sådan verksamhet som regleras i lagen om skydd mot olyckor. Mellan vissa kommuner och landsting har emellertid inletts ett samarbete som innebär att räddningstjänstpersonalen skall kunna larmas ut för att även med- verka vid andra olycksfall och vid akuta sjukdomsfall. De åtgärder som vidtas i detta sammanhang sker inom ramen för landstingens ansvar och berörs inte av räddningstjänstlagstiftningen. Den ovan föreslagna sekre- tessbestämmelsen omfattar inte uppgifter som räddningstjänstpersonalen kan komma i kontakt med i denna verksamhet. Ett par remissinstanser har framhållit att regler om sekretess även bör införas för den personal inom kommunen som, enligt avtal med landstingen och utan att det är räddningstjänst, genomför ett första omhändertagande på en olycksplats. Denna fråga är dock av komplex natur och många aspekter måste beak- tas. Ytterligare överväganden, i andra sammanhang, är därför nödvändiga att göra innan en eventuell reglering i sekretesslagen eller annan därtill knuten lagstiftning sker.

13

Konsekvenser av förslagen

Regeringens bedömning : Den reformering av räddningstjänstlagstift-

ningen som föreslås leder inte till några väsentliga förändringar i de eko-

nomiska åtagandena för stat respektive kommun inom räddningstjänst-

området. Det är för närvarande inte möjligt att närmare precisera det

samlade kostnadsutfallet. Regeringen avser att genomföra en uppföljning

av reformen 2007.

Utredningens bedömning : Överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: Vissa remissinstanser bl.a. Riksrevisionsverket

och Statskontoret efterfrågar mer preciserade kostnadsberäkningar och

några kommuner bl.a. Åtvidabergs kommun och Malmö kommun anser

att kommunerna bör kompenseras för ökade kostnader.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag vad avser

nationella mål, verksamhetsmål samt statliga och kommunala handlings-

program avser att skapa större handlingsfrihet och flexibilitet för den

kommunala räddningstjänsten och minska den statliga styrningen och

94

därigenom minska de statliga krav som ställs på verksamheten. Detta Prop. 2002/03:119 skall inte uppfattas som en ambitionssänkning utan i stället som en ökad anpassning till de förhållanden som råder lokalt. Det är inget som talar för att den föreslagna lagstiftningen per automatik kommer att kräva yt- terligare resurser i den kommunala eller statliga räddningstjänsten. Den kommer snarare att möjliggöra för resurseffektivisering och ökade sam- arbetsmöjligheter. Regeringens förslag bör kunna medföra möjligheter att förbättra samordningen av det olycksförebyggande arbetet, öka kom- munernas möjlighet till självbestämmande och ge dem en större frihet att besluta om resurser. Det ger även möjlighet till lokal anpassning efter genomförda riskanalyser. Den föreslagna lagen medför inga förändringar i kommunernas och de statliga räddningstjänstmyndigheternas kostnads- ansvar. Det kommer att krävas kompetensutveckling av personalen vilket den nya utbildningen i skydd mot olyckor vid Räddningsverkets Centrum för risk- och säkerhetsutbildning skall bidra till. Arbetet med handlingspro- grammen bedöms kunna samordnas med annan kommunal planläggning såsom exempelvis planeringen för hantering av extraordinära händelser. Även den kompetens som erfordras för planeringsarbetet och riskanaly- serna bedöms kunna nyttjas inom flera kommunala ansvarsområden. Den enskilde Den föreslagna lagen lyfter fram den enskildes ansvar, bl.a. genom den nya ordning som ersätter brandsyn. Ägaren av byggnader eller andra an- läggningar, där det med hänsyn till risker för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brandskyddet, skall i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyddet. I vissa fall skall dokumentationsskyldigheten i stället fullgöras av den som utövar verksamhet vid anläggningen. Enligt regeringens uppfattning medför detta att tillsynen kan göras mer behovsstyrd och att kommunernas resur- ser kan utnyttjas bättre. För ägare eller nyttjanderättsinnehavare av byggnader kommer de nya reglerna att innebära vissa tillkommande kostnader men samtidigt mins- kar kostnaderna för tillsynen som kommer att bli mindre omfattande och genomförs vid färre tillfällen. Totalt sett bedöms förslaget för samhället medföra ett bättre brandskydd till lägre kostnader. När det gäller sotningsverksamheten ges den enskilde en ökad möjlig- het att genom ett aktivt val själv utföra rengöringen av den egna fasta förbränningsanordningen. Kommunerna Den kommunala räddningstjänsten ges med den nya lagstiftningen nya förutsättningar för att bedriva en målstyrd verksamhet anpassad till loka- la förhållanden. Arbetet med handlingsprogrammen skall ses som en process med kontinuerlig uppföljning, utvärdering och förbättring. Inled- ningsvis kommer detta delvis att kräva ett nytt arbetssätt i kommunerna då räddningstjänstplanerna avskaffas och handlingsprogrammen med säkerhetsmål och prestationsmål skall utformas utifrån den lokala risk- 95 analysen. Handlingsprogrammen ger även goda möjligheter att återspeg- la den politiska viljan när det gäller att förebygga olyckor och att bedriva effektiv räddningstjänst. Arbetet med handlingsprogrammen förutsätter en bred samverkan inom kommunen som organisation men även med såväl statliga myndigheter som organisationer och näringsliv på det loka- la planet. Det är enligt regeringen angeläget att kommunerna tydliggör ansvarsfördelningen mellan den enskilde och det offentliga och anpassar sitt arbetssätt när det gäller information, utbildning och tillsyn på ett så- dant sätt att egenansvaret lyfts fram. Detta ställer främst krav på en för- ändring av arbetsmetoder. Förändringen bedöms enligt regeringen leda till att resurserna inom kommunen kan nyttjas på ett mer effektivt sätt och att arbetet med hand- lingsprogrammen kan bidra till en ökad samverkan utan ökade kostnader. Genomförandet av nuvarande brandsyn kan innebära en otydlighet av- seende ansvarsfördelningen mellan den enskilde och det offentliga. Till- synen kommer enligt regeringens förslag att få ett nytt innehåll då brand- synen till vissa delar ersätts av granskning av brandskyddsdokumenta- tion. För kommunerna kommer tillsynen över de objekt som i dag är fö- remål för brandsyn även fortsättningsvis att innebära kostnader bl.a. för kontroll av den enskildes brandskyddsdokumentation. Förslaget innebär emellertid, som ovan nämnts, att antalet tillsynsbesök kan komma att minska och att den kommunala personalen inom räddningstjänstområdet kan utnyttjas för annan verksamhet. Kommunernas intäkter för tillsyns- verksamhet kan komma att minska men också kostnaderna för tillsynen torde komma att minska. Kostnader för granskningen av brandskyddsdo- kumentationen tillkommer. Regeringen bedömer emellertid att den mål- styrda lagstiftningen skapar utrymme för en omfördelning av befintliga resurser och delar därför inte några av remissinstansernas bl.a. Åkersber- gas och Malmö kommuns uppfattning att de nya reglerna kommer att innebära ökade kostnader för kommunerna. Några av remissinstanserna bl.a. Västerås kommun och Kommunför- bundet har angett oro för att kravet på undersökning av olyckor kommer att medföra ökade kostnader för kommunerna. Det är viktigt att notera att genom uppföljning och utvärdering av en räddningsinsats kan dess effek- tivitet bedömas vilket är viktigt för en kommuns planering och resursan- vändning. Vidare anser regeringen att de resurser som avsätts för att genomföra de aktuella undersökningarna skall vara rimliga vilket innebär att insatsen skall dokumenteras och analyseras utifrån hur komplex den varit. I den mån kommunen kan ta del av andra undersökningar kan kom- munens arbete på detta sätt underlättas och samordnas med andra utred- ningar. Regleringen i lag och förordning av räddningstjänstpersonalens kom- petens och utbildning kommer med den föreslagna lagstiftningen att be- gränsas till generella krav på grundläggande kompetens och utbildning. Genom att statens detaljreglering upphör ges kommunerna möjlighet att anpassa kompetens och utbildning till riskbilderna i kommunerna och förutsättningar skapas för enklare och snabbare anpassning till nya för- hållanden inom räddningstjänstområdet. Det från och med 2003 vid Räddningsverket inrättade Centrum för risk- och säkerhetsutbildning, kommer att bedriva en tvåårig studiemedelsberättigande utbildning i skydd mot olyckor med en inriktning som kommer att följa den nya lag- Prop. 2002/03:119 96 stiftningens intentioner. Denna utbildningsreform frigör resurser hos den Prop. 2002/03:119 kommunala räddningstjänsten som inte längre behöver bära utbildnings- kostnaderna för denna yrkeskategori. Då studenterna under utbildningen genomför praktikperioder i kommunerna kommer kommunerna att er- bjudas goda rekryteringsmöjligheter. Räddningsverket har den 1 februari 2003 i en rapport till Försvarsdepartementet lämnat förslag om hur den kommunala räddningstjänstens behov av deltidsanställda brandmän skall kunna tillgodoses. Rapporten bereds f.n. inom Regeringskansliet. Sammantaget anser regeringen att den nya lagstiftningen kommer att medföra en väsentligt ökad effektivitet i det förebyggande arbetet i kommunerna. Att genomföra undersökningar av olyckor kan medföra vissa nya kostnaderna. Å andra sidan uppnås en ökad flexibilitet i plane- ring och användning av resurser bl.a. genom en mer behovsanpassad till- synsverksamhet. Det är f.n. inte möjligt att närmare precisera det samlade kostnadsutfallet. Regeringen avser därför att genomföra en uppföljning av reformen 2007. Länsstyrelsen Länsstyrelsernas uppgifter inom räddningstjänstområdet kan delas in i räddningstjänstansvar, tillsynsansvar samt övriga uppgifter inom sakom- rådet räddningstjänst. Vad avser länsstyrelsernas räddningstjänstansvar förändras inte uppgifterna i sak. Tillsynsansvaret omfattar länsstyrelsernas tillsyn över tillämpningen av lagstiftningen inom länet. Länsstyrelserna skall bedöma om målen i handlingsprogrammen uppfylls och om målen når upp till det nationella målet. Vidare skall bedömningen omfatta om kommunerna har en sådan planering och organisation för räddningstjänstverksamheten att rädd- ningsinsatserna kan genomföras på ett effektivt sätt enligt de mål som föreslås. Tillsynsuppgiften innebär att granska en målstyrd verksamhet vilket medför krav på en förändrad kompetens. Det krävs kunskaper i uppfölj- ning och utvärdering för att kunna bedöma kommunens egen uppföljning och utvärdering. Räddningsverkets stöd och annan tillsynsvägledning i form av kontinuerlig utbildning skall bidra till denna kompetensföränd- ring. Länsstyrelserna har även en uppgift att stödja och lämna råd till kom- munerna i fråga om bl.a. det riskhanteringsarbete som skall vara ett un- derlag för handlingsprogrammen. Detta arbete bör kunna samordnas med övrigt risk- och krishanteringsarbete som föranleds av utvecklingen av kraven på kommunernas förmåga att kunna hantera extraordinära händel- ser. I och med att detaljregleringen av utbildning av personal för den kom- munala räddningstjänsten föreslås utgå blir länsstyrelsernas uppgift att se till att kommunen samlat förfogar över den kompetens och erfarenhet som behövs inom räddningstjänstområdet för att allmänheten skall till- försäkras en rimlig säkerhetsnivå med hänsyn till den lokala riskbilden. Räddningsverkets uppgift som central tillsynsmyndighet blir att följa upp och värdera på en nationell bas vilket också skall komma länsstyrelsernas tillsynsverksamhet till del. 97 En tillkommande uppgift för länsstyrelserna är enligt förslaget att efter Prop. 2002/03:119 samråd med kommunerna besluta om vilka anläggningar som skall vara underkastade skyldigheter enligt nuvarande 43 § RäL (2 kap. 4 § i den föreslagna lagen). När det gäller samordning av räddningstjänsten verkar i dag länsstyrel- sen bl.a. genom de regionala råden för att samordning skall ske och att en effektiv räddningstjänst kommer till stånd. Enligt förslaget skall räddningstjänstansvariga myndigheter undersöka inträffade olyckor som medfört räddningsinsatser. Undersökningarna bör också vara ett hjälpmedel i länsstyrelsernas bedömning i tillsynen över om den enskilda kommunen lever upp till de nationella målen. De uppgifter som följer av riksdagens beslut om ett nytt krishanter- ingssystem med bl.a. områdesansvar för att hantera andra allvarliga kris- situationer än höjd beredskap samt de resurser som tillförs via Krisbered- skapsmyndigheten i enlighet med proposition 2001/02:158 bör rimligen medföra att resurserna för dessa uppgifter förstärks inom länsstyrelserna. Dessa resurser bör så långt det är möjligt samordnas med uppgifterna enligt den föreslagna lagstiftningen. Regeringen bedömer att länsstyrel- serna bör förstärka sin förmåga inom räddningstjänstområdet mot bak- grund av de uppgifter som åvilar länsstyrelserna men regeringen bedö- mer inte att den föreslagna lagen föranleder några behov av nya resurs- förstärkningar. Sammanfattning Den föreslagna lagen kommer att i vissa delar förändra arbetsuppgifterna och kompetensbehovet vid kommunernas verksamhet enligt lagen vilket initialt kan innebära en förändrad kostnadsbild. Den statliga räddningstjänsten kommer att påverkas marginellt av den föreslagna lagstiftningen vad avser ett ökat planeringsansvar. Länsstyrel- sernas behov av kompetensutveckling bedöms öka och regeringen avser att skapa förutsättningar för denna genom att erforderliga utbildningar inrättas vid Centrum för risk- och säkerhetsutbildning, Räddningsverket. Miljökonsekvenser Den föreslagna lagen bedöms bidra till att uppfylla de angivna miljökva- litetsmålen. Inom ramen för de nationella målen skall förutsättningarna för en ekologisk hållbar utveckling beaktas. Med detta avses, förutom skyddet av miljön, en hållbar försörjning och en effektiv användning av resurser i räddningstjänstverksamheten. Hänsynstagande till detta skall även ske såväl i samband med det förebyggande arbetet som vid rädd- ningsinsatsen och vid åtgärder efter insatsen. Exempel på sådant som bör beaktas är val av släckmedel, val av medel vid miljöräddningstjänst till sjöss och omhändertagandet av kontaminerat släckvatten. Särskilt kan noteras att räddningstjänstbegreppet när det gäller miljö- räddningstjänst till sjöss förtydligas så att det klart framgår att det även omfattar insatser när det föreligger en överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet. 98

Mindre företag

Prop. 2002/03:119

Den föreslagna lagen lyfter fram den enskildes ansvar, bl.a. genom den

nya ordning som ersätter brandsyn. Ägaren av sådana byggnader eller

andra anläggningar, för vilka det med hänsyn till risker för brand eller

konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av

brandskyddet, skall i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyd-

det. I vissa fall skall dokumentationsskyldighet i stället fullgöras av den

som utövar verksamhet vid anläggningen. Enligt regeringens uppfattning

medför detta att tillsynen kan göras mer behovsstyrd och att kommuner-

nas resurser kan utnyttjas bättre.

Regeringen anser att den här föreslagna ordningen innebär viktiga för-

delar jämfört med ett bibehållande eller en skärpning av nuvarande sy-

stem för brandsyn. Avgörande är bl.a. brister i dagens system när det

gäller incitament för den enskilde att själv analysera och skaffa sig en

uppfattning om brandskyddet i den egna byggnaden eller anläggningen

och om de åtgärder som behövs för att åstadkomma en tillräcklig säker-

hetsnivå.

Att upprätta brandskyddsdokumentation innebär en ny administrativ

uppgift för de företag som kommer att omfattas av kravet. Dock har det

bedömts som motiverat att införa en sådan skyldighet för objekt i en hög-

re riskkategori. För objekt som i dag klassas som brandsyneobjekt med

långa frister bedöms andra alternativa lösningar, i form av informations-

insatser och mer ändamålsenliga tillsynsintervaller, vara lämpligare. En

stor del av de mindre företagen kommer således inte att omfattas av kra-

vet på dokumentation av brandskyddet.

De åtgärder företagen måste vidta rent praktisk är att upprätta brand-

skyddsdokumentation med innehåll i enlighet med Räddningsverkets

föreskrifter eller allmänna råd. Av avsnitt 6.1.2 framgår närmare vad en

sådan dokumentation kan innehålla. Denna dokumentation skall sedan

kontinuerligt underhållas, revideras och även skickas in till kommunen.

Tidsåtgången för detta är svår att uppskatta och kommer helt att bero av

de krav på omfattning som ställs i genomförandeföreskrifterna eller vad

som framgår av de allmänna råden. Av avsnitt 6.1.2 framgår dock reger-

ingens överväganden när det gäller denna omfattning, att innehållet skall

begränsas till de för brandskyddet mest väsentliga. Vad gäller de kostna-

der som uppstår för företagen är de i dagsläget också svåra att uppskatta

eftersom de beror av omfattningen på dokumentationen men, som fram-

går av avsnitt 6.1.2, bedömer regeringen att de administrativa kostnader-

na för berörda företag att dokumentera brandskydd totalt sett inte kom-

mer att öka jämfört med nuvarande system för brandsyn. Detta har sin

grund i att den ökade administrativa börda som läggs på vissa objekt i

normala fall kompenseras genom färre antal tillsynsbesök och därmed

sammanhängande kostnader som företaget måste betala för tillsynen.

Utöver denna generella bedömning av kostnadskonsekvenserna för de

företag som berörs av dokumentationskravet kan då det gäller de mindre

företagen framhållas att en mycket stor andel av dem överhuvudtaget inte

kommer att omfattas av detta krav. I dag berörs t.ex. 30 00040 000 av

de 50 00060 000 företagen inom tillverkningsindustrin inte av brandsyn

och dessa företag kommer generellt inte heller att omfattas av krav på

99

dokumentation. När det gäller de ca 60 000 detaljhandelsföretagen utgör ca 6 000 brandsyneobjekt. En stor del av de mindre företagen kommer således inte att omfattas av kravet på dokumentation av brandskydd. När det gäller de administrativa åtgärder som sådana mindre företag som kommer att omfattas av doku- mentationskravet skall genomföra kan konstateras att många av dem re- dan genomfört till vissa delar likartad dokumentation till följd av be- stämmelser i annan lagstiftning. I dessa fall blir det endast frågan om en komplettering med vad som krävs för brandskyddsaspekten. Regeringen vill vidare framhålla betydelsen för särskilt de mindre företagen av vad som i avsnitt 6.1.2 nämnts om det angelägna i att Räddningsverkets före- skrifter eller allmänna råd kompletteras med praktiska verktyg för att uppfylla dokumentationskravet, t.ex. genom att checklistor anpassade till olika slag av objekt finns tillgängliga på Internet. Bestämmelserna om brandskyddsdokumentation bedöms enligt reger- ingen inte snedvrida konkurrensförhållandena till nackdel för småföreta- gen. Generellt kommer högre krav att ställas på större än på mindre före- tag. Bestämmelserna bedöms inte heller i andra avseenden komma att påverka de mindre företagen. När det gäller frågan om att särskilt för småföretag tidsbegränsa reg- lerna vill regeringen betona att det generellt, med hänsyn till det övergri- pande syftet med lagstiftningen att rädda liv och minska mänskligt lidan- de, är av största vikt att bestämmelserna inte tidsbegränsas. Dock ser re- geringen ett behov av en utvärdering på sikt av hur systemet fungerar just för att bl. a. bedöma på hur administrativt betungande företagen upplever systemet. Dessutom tas hänsyn till företagens behov av att få tid på sig att upprätta dokumentationen på så sätt att en övergångsregel föreslås införas om att dokumentationen skall vara upprättad och inskickad inom ett år efter det att lagen träder i kraft. I fråga om genomfört samråd kan nämnas att, som framgår av avsnitt 6.1.2, SABO har lämnat remissynpunkter bl. a. när det gäller kravet på dokumentation. När det gäller förändringarna av sotningsverksamheten kommer andra företag än dagens entreprenadföretag att ha möjlighet att etablera sig på sotningsmarknaden, åtminstone på sikt. Utrymme för nya företag öppnar sig både vad gäller sotning och kontroll på uppdrag av kommunen samt sotning på uppdrag av fastighetsägare som beviljats dispens att sköta sot- ningen själv. Avskaffandet av kravet på anställning för att kunna genom- gå utbildning samt knytningen till sotningsdistrikt bidrar även de till flex- iblare etableringsmöjligheter för företagen. Dagens sotningsföretag kan dock, förutom visst lokalt bortfall av imkanalsrelaterade intäkter, på längre sikt komma att få minskade intäkter på grund av ökad konkurrens vid upphandling. Detta förväntas påverka företagen i glesbygd förhållan- devis mindre än i större orter och i storstäder. Skälet är att andelen sot- ningsobjekt som utgörs av imkanaler av detta slag är betydligt lägre i glesbygden. Prop. 2002/03:119 100 14 Författningskommentarer

14.1

Förslag till lag om skydd mot olyckor

1 kap. Inledande bestämmelser 1 § I paragrafen anges syftet med lagens bestämmelser och således även må- let för den verksamhet som bedrivs enligt lagen. Bakgrunden har beskri- vits i de allmänna övervägandena (avsnitt 5.1). Målet skall vara rikt- ningsgivande för det allmännas ansvar. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i RäL. Befolkningen skall genom åtgärder från det allmännas sida tillförsäk- ras en, med hänsyn till de lokala förhållandena, tillfredsställande och lik- värdig säkerhetsnivå då det gäller skydd mot olyckor. All den verksam- het som det allmänna skall bedriva enligt lagen t.ex. förebyggande verk- samhet, räddningsinsatser och tillsynsverksamhet skall samverka till att nå målet. Att människors liv och hälsa samt egendom och miljö skall beredas ett tillfredsställande och likvärdigt skydd innebär att ett betryg- gande skydd skall finnas oavsett var i landet man befinner sig. Riskbil- den ser emellertid olika ut i olika kommuner. På vissa håll kan det exem- pelvis vara långa avstånd mellan byggnader och andra anläggningar, på andra tät trähusbebyggelse och på åter andra en koncentration av högriskverksamhet. En anpassning av det allmännas verksamhet enligt lagen får ske till de lokala förhållandena, och kommunerna får vidta olika typer av åtgärder och olika kombinationer av åtgärder för att nå upp till målet. Ytterligare ett övergripande mål anges i 1 kap. 3 § nedan. De nationel- la målen skall av kommunerna kompletteras med lokalt anpassade verksamhetsmål (jfr 3 kap. 3 och 8 §§). Samtidigt som det allmänna enligt denna lag genom olika åtgärder skall se till så att målet i bestämmelsen uppnås, är det en viktig utgångs- punkt att den enskilde har ett primärt ansvar för att vidta åtgärder till skydd för liv och egendom och miljö. Detta framgår av räddningstjänst- begreppets konstruktion, se nedan 1 kap. 2 §, berörs i avsnitt 6.1 samt framgår av de bestämmelser i lagen som ålägger den enskilde att vidta vissa förebyggande åtgärder. 2 § Paragrafen definierar begreppet räddningstjänst. Den motsvarar 2 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 6264 och prop. 1991/92:70). Någon ändring av definitionens innebörd har inte gjorts, endast språkliga och redaktionella justeringar har skett. Begreppet har behandlats i avsnitt 6.2. Räddningstjänst är den verksamhet som staten och kommunerna skall bedriva för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön vid olyckor eller överhängande fara för sådana. Vad som avses med olycka och överhängande fara för olycka har redogjorts för i avsnitt 6.2; se även prop. 1985/86:170 s. 62. Exempel på olyckor som anges i propositionen är bränder, explosioner, skred, ras, översvämningar, ovä- der och utflöden av skadliga ämnen. Prop. 2002/03:119 101 I 4 kap 14 §§ behandlas fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjö- räddningstjänst och efterforskning av försvunna personer i andra fall. Där finns bl.a. bestämmelser om efterforskning, undsättning och sjuktrans- porter från fartyg som skall äga rum även om det inte inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för en sådan. Av andra stycket framgår att även dessa åtgärder skall anses som räddningstjänst. I tredje stycket , som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, anges under vilka förutsättningar skyldigheten för stat och kommuner att ansvara för en räddningsinsats föreligger. Dessa skall ses mot bakgrund av att räddningstjänsten inte skall förlora i effektivitet på grund av att räddningsorganen överhopas med framställningar om hjälp i bagatellar- tade situationer. Att syftet med lagen alltjämt är att det allmänna skall hålla en organisation som kan ingripa när den enskilde inte själv eller med hjälp av någon annan kan klara av en olyckssituation framgår av avsnitt 6.2. Staten och kommunerna är således endast skyldiga att ansva- ra för en räddningsinsats, om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insat- sen och omständigheterna i övrigt. Var och en av de nu angivna förut- sättningarna måste föreligga, se vidare prop. 1985/86:170 s. 63. Trots att det framgår av propositionen bör emellertid även här påpekas, att när det gäller fara för människors liv eller hälsa är ett ingripande alltid motiverat. Kostnadsaspekten har därvid en underordnad betydelse. Avvägningen mellan skadornas betydelse och kostnaderna för ingripandet får i prakti- ken störst betydelse i de fall då endast materiella värden står på spel. Vi- dare bör framhållas att skyldighet att ingripa givetvis inte föreligger om någon annan redan har hunnit vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa skadorna eller om sådana åtgärder ännu inte vidtagits men man kan räkna med att den vars intressen är hotade tillräckligt snabbt kan vidta åtgärderna. Med anledning av Lagrådets yttrande har ett nytt sista stycke införts i paragrafen. Genom detta klarläggs att lagen endast behandlar sådana räddningsinsatser som avses i paragrafen. 3 § Paragrafen motsvarar 4 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 64). Den innehål- ler ett nationellt mål för räddningstjänsten, som gäller både för kommu- ner och för de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst. Verksamheten skall planeras och organiseras så att målet uppfylls, näm- ligen att räddningsinsatserna skall kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Varje kommun avgör själv vilka medel som bör väljas för att nå upp till den nivå för räddningstjänsten som står i överensstämmelse med målet. Se även avsnitt 5.1.1. 4 § Paragrafen motsvarar 3 § RäL. Genom den undantas hälso- och sjukvår- den från lagens tillämpningsområde. Samhällets ansvar för hälso- och sjukvård regleras i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL . Med häl- so- och sjukvård avses i HSL åtgärder för att medicinskt förebygga, utre- da och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även bl.a. sjuktransporter. Enligt 6 § HSL svarar landstinget för att det inom detsamma finns en ändamålsenlig organisation för att till och från Prop. 2002/03:119 102 sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att trans- porten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. I förarbetena till den ändring som 1991 gjordes av bestämmelsen uttala- des att ändringen innebar att sjukvårdshuvudmännen fick ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom HSL:s bestämmelser (prop. 1990/91:102 bil 2 s 1112). Sjuktransporterna är således landstingens ansvar. Undantag skall dock, såsom i dag sker enligt 27 § RäL, göras för sjuktransporter från fartyg (se nedan 4 kap. 3 §). 5 § Paragrafen har ingen motsvarighet i RäL. Enligt bestämmelsen skall länsstyrelserna ha i uppgift att stödja kommunerna i deras verksamhet genom att lämna råd och information. Se avsnitt 6.4. 6 § Paragrafen motsvarar 5 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 64 f.). Den inne- håller bestämmelser om att kommuner och statliga myndigheter som har ansvar för olika delar av den verksamhet som regleras i lagen skall sam- ordna sitt arbete, vilket är en förutsättning för att verksamheten skall kunna vara effektiv. Samarbete och samordning mellan kommunerna och de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst skall ske så- väl i planering och förberedelser som operativt. Resurser i kommunal och statlig räddningstjänst skall utnyttjas gemensamt. Samarbete skall även ske med andra som har uppgifter som berör räddningstjänstområdet, t.ex. Boverket, Arbetsmiljöverket, Miljö- och hälsoskyddsnämnden samt landstingen. 7 § Paragrafens första mening innehåller en bestämmelse om att kommuner- na och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst skall se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsin- satser som finns. Detta kan t.ex. ske genom att handlingsprogrammen för räddningstjänst (se 3 kap. 8 §) tillkännages. Någon motsvarande be- stämmelse finns inte i RäL. Paragrafens andra mening motsvarar 21 § första stycket 7 samt 22 § fjärde stycket RäL. Till skillnad från bestäm- melserna i RäL gäller skyldigheten både kommuner och de statliga myn- digheter som ansvarar för räddningstjänst. Skyldigheten att informera kan fullgöras på olika sätt. Upplysningar kan t.ex. lämnas på en kommuns eller en statlig myndighets hemsida på Internet, genom annonser i dagspress, genom informationsblad eller ge- nom anslag på kommunernas anslagstavlor. 2 kap. Enskildas skyldigheter Skyldighet att varna och tillkalla hjälp 1 § Paragrafen motsvarar 39 § RäL. Av förarbetena till 39 § RäL (prop. 1986/86:170 s. 83) framgår att skyldigheten att tillkalla hjälp bara före- ligger om situationen inte kan bemästras av dem som är på olycksplatsen, vilket uttrycks genom orden vid behov. Vidare framgår att i uttrycket Prop. 2002/03:119 103

vid behov också ligger att det inte finns någon skyldighet att tillkalla

Prop. 2002/03:119

hjälp om polisen eller räddningstjänsten har kommit till platsen. Slutligen

sägs att skyldigheten att varna dem som är i fara bara gäller om det är

praktiskt möjligt att vidta åtgärden och att särskilt stora krav inte kan

ställas på den enskilde.

Skyldigheter för ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader och

andra anläggningar

2 §

Paragrafen motsvarar i princip 41 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 84).

Begreppet innehavare, med vilket i RäL avses arrendator, hyresgäst

eller någon annan som innehar egendomen med nyttjanderätt har dock

bytts ut mot det juridiskt mer tydliga begreppet nyttjanderättshavare.

Se även avsnitt 6.1.1.

3 §

Paragrafen är en del av det system som föreslås ersätta bestämmelserna

om brandsyn i 15, 16 och 1820 §§ RäL. Enligt bestämmelsen skall äga-

re av vissa byggnader eller andra anläggningar i skriftlig form lämna en

redogörelse för brandskyddet. Är det fråga om anläggningar enligt 4 §

(dvs. anläggningar där verksamheten innebär fara för att en olycka skall

orsaka allvarliga skador på människor eller miljön) skall i stället den som

utövar verksamheten på anläggningen se till att en skriftlig redogörelse

för brandskyddet upprättas.

De objekt som omfattas av kravet på skriftlig redogörelse dvs. do-

kumentation är byggnader eller andra anläggningar, där det med hän-

syn till risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskil-

da krav på en kontroll av brandskyddet. Vilka dessa är bör anges i för-

ordning och därtill knutna myndighetsföreskrifter (bemyndigande ges i

10 kap. 1 §). Bestämmelsen syftar i första hand till att tillgodose

allmänhetens behov av säkerhet mot brand.

I dokumentationen skall de brandskyddslösningar som valts redovisas.

Det gäller såväl byggnadstekniska lösningar som hur brandskyddet upp-

rätthålls i den verksamhet som bedrivs. Redovisningen kan t.ex. avse

organisation, verksamhet, tekniska lösningar samt planer för underhåll

och kontroll. Den dokumentation som upprättas vid nybyggnad i enlighet

med Boverkets föreskrifter kan ligga till grund för den dokumentation

som här diskuteras (se avsnitt 6.1.2).

Dokumentationsskyldigheten skall som huvudregel åvila ägaren av en

byggnad eller annan anläggning. Med hänsyn till de skyldigheter som

nyttjanderättshavaren har enligt 2 § och med hänsyn till att det ofta är

nyttjanderättshavaren som har den närmare kännedomen om vissa av de

förhållanden som skall dokumenteras skall denne emellertid vara skyldig

att ge ägaren de uppgifter som denne behöver för att fullgöra sin doku-

mentationsskyldighet.

Rör det sig om en sådan anläggning med farlig verksamhet som avses i

4 § skall dokumentationsskyldigheten i stället åvila den som utövar verk-

samheten på anläggningen. Det kan givetvis förekomma att denne är sy-

nonym med ägaren av anläggningen. Om så inte är fallet skall ägaren

vara skyldig att ge den som utövar verksamheten de uppgifter som be-

104

hövs för att denne skall kunna fullgöra sin dokumentationsskyldighet. Prop. 2002/03:119 Det kan t.ex. vara fråga om uppgifter om byggnadstekniska lösningar.

I 10 kap. 3 § finns bestämmelser om straffansvar vid vissa överträdel-

ser av lagens bestämmelser. Den enskildes skyldighet att lämna en skrift-

lig redogörelse för brandskyddet omfattas av dessa bestämmelser om

denne i samband med tillsyn vägrar att lämna ut dokumentationen då

kommunen begär det enligt 5 kap. 2 §. Straffansvar kan också utkrävas

om den enskilde inte fullgör sin skyldighet att ge de upplysningar som

behövs för tillsynen eller om denne lämnar oriktig uppgift om förhållan-

de av betydelse vid fullgörande av uppgiftsskyldigheten. I övrigt omfat-

tas inte dokumentationsskyldigheten av 10 kap. 3 §. Vidare kan de sank-

tionsmöjligheter som finns inom ramen för tillsynsverksamheten utnytt-

jas (se 5 kap. 2 §). Den som överträtt ett vitesföreläggande eller ett vites-

förbud skall dock inte dömas till ansvar enligt bestämmelserna i 10 kap.

3 § för den gärning som omfattats av föreläggandet eller förbudet.

Skyldigheter vid farlig verksamhet

4 §

Paragrafens första stycke motsvarar delvis 43 § RäL (se prop.

1985/86:170 s. 85 f.). Dock har de skyldigheter som enligt 43 § RäL

åligger innehavaren i stället preciserats till att gälla den som utövar verk-

samheten i fråga på anläggningen. Det är verksamheten, inte anläggning-

en, som är farlig till sin natur och som innebär att den enskilde måste

vidta ytterligare åtgärder utöver dem som framgår av 2 kap. 2 § ovan

(tidigare 41 § RäL). Därför är det naturligt att skyldigheterna att i skälig

omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och

i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa skador,

förutom för anläggningens ägare också bör gälla för den som utövar den

farliga verksamheten. Med den som utövar verksamheten avses varje

fysisk eller juridisk person som driver eller innehar en verksamhet som

innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor

eller miljön. Ansvaret skall således ligga på anläggningens ägare eller

den som utövar verksamheten. Hur ansvaret fördelas dem emellan disku-

teras i avsnitt 6.1.1. Givetvis kan ett föreläggande från det allmänna att

vidta en åtgärd endast riktas mot den som har rättslig möjlighet att vidta

den ifrågavarande åtgärden. Lagrådet har haft vissa synpunkter på denna

bestämmelse, se 6.1.1.

I andra stycket har, jämfört med 43 § RäL, lagts till en skyldighet för

den som utövar verksamhet på anläggningen att utföra en riskanalys.

Denna skall hållas aktuell och på begäran kunna redovisas till kommu-

nen. Riskanalysen bör innehålla en beskrivning av möjliga scenarier för

sådana olyckor som skulle kunna medföra allvarliga skador på människor

eller miljön. Sannolikheten för att olyckor av det slaget skulle kunna in-

träffa eller omständigheter under vilka det kan ske bör anges. En sam-

manställning bör göras av sådana händelser som skulle kunna bidra till

uppkomsten av scenarierna. Även händelser som kan inträffa utanför

verksamheten bör beaktas. Vidare bör riskanalysen innehålla en bedöm-

ning av hur omfattande och svåra konsekvenserna skulle kunna bli för

människor eller miljön av de olyckor som beskrivits. Analysen skall i

första hand kunna tjäna som underlag för bedömningen av vilken bered-

105

skap för effektiva räddningsinsatser som behöver upprätthållas vid an- läggningen för att komplettera den kommunala insatsberedskapen. Det handlar vanligtvis om personal med särskild kompetens och kännedom om verksamheten samt om specialutrustning av olika slag, beroende på verksamhetens art. I paragrafens tredje stycke har justeringar företagits på grund av änd- ringarna som skett i andra stycket. 5 § Paragrafen motsvarar i princip 38 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 83). Med kommunen avses här den kommunala organisationen för räddnings- tjänst. Vidare har, till följd av ändringarna i 2 kap. 4 §, begreppet inne- havare bytts ut mot den som utövar verksamheten. 3 kap. Kommunens skyldigheter Förebyggande verksamhet 1 § I paragrafen anges vissa för kommunen grundläggande verksamhetsmål. Bestämmelsen har formulerats med utgångspunkt i 78 §§ RäL. Den skall läsas mot bakgrund av det nationella mål som satts upp i 1 kap. 1 §. I första stycket , som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, anges den övergripande målsättningen för kommunens olycks- och ska- deförebyggande verksamhet. Där sägs att kommunen, för att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön, skall se till att åtgär- der vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunen har således ett ansvar för att se till så att åtgärder vidtas så att bränder och skador till följd av bränder före- byggs. Detta görs bl.a. inom ramen för den tillsyn som bedrivs över att den enskilde fullgör sina skyldigheter enligt 2 kap. 24 §§ och genom sotningsverksamheten. Kommunen skall också verka för skyddet mot bränder genom information till allmänheten, se 2 §. Vidare skall kom- munen vara verksam för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunerna skall verka för en säker omgivning i kommunen och för att riskerna för olyckor och skador minskar eller undviks genom förebyggande åtgärder. Avsikten är emellertid inte att kommunen skall ta över ett ansvar som någon annan myndighet eller någon enskild har. Däremot är tanken att kommunen i större utsträckning än i dag skall ta initiativet till en samordning av olycksförebyggande och skadebegränsa- de verksamheter inom kommunen. Det kan gälla samverkan med aktörer med ansvar inom t.ex. trafiksäkerhetsområdet, plan- och byggsektorn, miljöförvaltningen, folkhälsoverksamheten och civilt försvar, där verk- samheten bl.a. styrs av speciallagstiftning. Syftet är att uppnå en samsyn mellan de olika inblandade aktörerna beträffande vilka åtgärder för sä- kerheten i kommunen som skall vidtas. Denna samsyn skall sedan kunna ligga till grund för kommunens planering för förebyggande verksamhet. Det ligger i sakens natur att kommunens ansvar för den förebyggande verksamheten är inskränkt till den egna kommunen. Prop. 2002/03:119 106 Paragrafens andra stycke har sin motsvarighet i 8 § RäL. Här anges att kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resur- ser för förebyggande verksamhet. Formerna för ett sådant samarbete be- stäms av kommunerna själva. Särskilt för mindre kommuner kan det vara en fördel att söka samarbete för att utveckla verksamheten. Det kan t.ex. råda svårighet att anställa personal med särskild kompetens. Samarbete kan ske genom särskilda avtal men också i kommunalförbund eller ge- mensam nämnd, se 12 § nedan. Att kommunerna även bör samarbeta ifråga om resurserna för räddningstjänst anges i 7 §. 2 § Paragrafen har ingen motsvarighet i RäL. För att den enskilde själv skall kunna bidra till sin egen säkerhet och kunna fullgöra sina skyldigheter enligt lagen är det viktigt att kommunen ger det stöd som kan behövas. Sådant stöd kan t.ex. ges i form av rådgivning, mer allmänt riktad infor- mation eller utbildningsverksamhet. 3 § Paragrafen, som saknar motsvarighet i RäL, ålägger kommunerna att upprätta handlingsprogram för den förebyggande verksamheten. Inget hindrar att programmet upprättas gemensamt med det handlingsprogram som kommunerna skall ha för räddningstjänst (se 8 §).

I

första stycket , som justerats något med anledning av Lagrådets ytt- rande, anges att kommunen skall ha ett handlingsprogram som bl.a. re- dovisar det mål för verksamheten som kommunen mot bakgrund av de lokala förhållandena ställer upp för att uppfylla de i lagen angivna natio- nella målen (se 1 kap. 1 §). Det skall även anges hur den förebyggande verksamheten är ordnad och hur den planeras; bl.a. bör framgå hur sam- verkan skall ske med andra kommuner och övriga som berörs av verk- samheten. Vidare bör den organisation och de resurser som kommunen har eller planerar för verksamheten beskrivas. Av handlingsprogrammet bör även exempelvis framgå hur allmänheten kan larma räddningsorga- nen vid avbrott och störningar på t.ex. telenätet (jfr 6 kap. 10 §). En för- utsättning för att kommunen skall kunna planera för hur säkerhetsarbetet skall ordnas är att kommunen skapar sig en bild av de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. Detta får göras med utgångspunkt i en inventering av de risker för olyckor som finns inom kommunen mot bakgrund av bl.a. naturförhållanden, bebyg- gelsekaraktär, transportväsen och industriell verksamhet. Riskbilden skall kunna utgöra grunden för den förebyggande verksamhetens inrikt- ning och genomförande.

I

andra stycket anges att handlingsprogrammet skall antas av kommun- fullmäktige för varje ny mandatperiod. Förändringar av programmet un- der en löpande mandatperiod bör dock också göras om så krävs. En nämnd kan emellertid ges befogenhet att under perioden anta närmare riktlinjer för hur handlingsprogrammet skall tillämpas utifrån fullmäkti- ges övergripande riktlinjer. Innan handlingsprogrammet antas skall sam- råd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i sa- ken. En sådan myndighet är t.ex. berörd länsstyrelse. Andra myndigheter med vilka samråd kan bli aktuellt är exempelvis Vägverket (i fråga om trafiksäkerhetsfrågor) och Arbetsmiljöverket. Eftersom kommunernas Prop. 2002/03:119 107 uppgifter enligt lagen kan handhas av ett kommunalförbund har sist i andra stycket, på inrådan av Lagrådet , tillagts en mening som klargör att ett handlingsprogram i sådant fall skall antas av den beslutande försam- lingen i ett kommunalförbund.

Tredje stycket ger regeringen en möjlighet att besluta om ändring av ett handlingsprogram efter framställan av den myndighet som regeringen bestämmer. Avsikten är att Statens räddningsverk, som har den nationella överblicken över verksamheten enligt lagen, skall vara denna myndighet. Eftersom det är länsstyrelsen som bedriver den regionala tillsynen och med vilken samråd skall ske innan ett program antas, är det emellertid denna som får uppmärksamma Statens räddningsverk på om allvarliga brister föreligger. Det ligger i sakens natur att ett sådant ingripande inte bör komma i frå- ga utan att det föreligger starka skäl. Befogenheten skall ses som en yt- tersta utväg. Möjligheten att ändra i ett program får endast användas om det finns synnerliga skäl. En grundläggande förutsättning för att rekvisi- tet synnerliga skäl skall vara uppfyllt, är att kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från länsstyrelsen. Vidare skall handlingsprogrammet i fråga vara behäftat med mycket allvarliga brister, t.ex. om någon orga- nisation för de åtgärder av förebyggande natur som kommunen skall vid- ta enligt lagen inte anges i programmet. Se även avsnitt 5.1.3. 4 § Paragrafen motsvarar till del de bestämmelser om sotning m.m. som finns i 15 och 17 §§ RäL. I första stycket slås fast att kommunen i brand- förebyggande syfte ansvarar för att rengöring (sotning) utförs. När kom- munen bestämmer vem som för kommunens räkning skall utföra sotning skall bestämmelserna i 14 § beaktas. Det innebär att denne genom ut- bildning och erfarenhet skall ha nödvändig kompetens. I första stycket anges vidare vad som omfattas av sotning. Sotnings- plikten omfattar fasta förbränningsanordningar som inte är inrättade för eldning uteslutande med gas, t.ex. eldstäder och värmepannor, och därtill hörande rökkanaler. Vidare skall sotning ske av imkanaler i restauranger och storkök och därmed jämförbara utrymmen. Härmed avses imkanaler i sådana kök där matlagning sker i större omfattning än för enskilda hus- håll. Förutom restauranger och storkök omfattas t.ex. gatukök, pizzaug- nar och bageriugnar. Imkanalerna i bostäder och liknande utrymmen be- höver däremot, till skillnad från vad som gäller enligt 17 § RäL, fortsätt- ningsvis inte rengöras enligt bestämmelserna i lagen om skydd mot olyckor, se även avsnitt 6.1.3. Enligt andra stycket ges möjlighet för kommunen att i vissa fall överlåta åt en fastighetsägare att utföra sotningen, antingen personligen eller genom anlitande av någon annan. Så kan ske om kommunen bedömer att sotningen kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Kommunen måste i varje enskilt fall ta ställning till om så är fallet. Härvid måste kommunen försäkra sig om att sotningen görs på ett kompetent och ansvarsfullt sätt, se vidare avsnitt 6.1.3. Av tredje stycket framgår att samtliga de objekt som skall sotas samt skorstenar, tak och anslutande byggnadsdelar i brandförebyggande syfte skall kontrolleras från brandskyddssynpunkt (brandskyddskontroll). Kommunen ansvarar för att sådan kontroll sker. Vad som ovan sagts om Prop. 2002/03:119 108 vad kommunen skall beakta vid bestämmande av vem som för kommu- nens räkning skall utföra sotning gäller även här. Dessutom kan särskilda behörighetskrav uppställas på den som skall utföra kontroll, se vidare kommentaren till 14 §. Kontroll skall även ske av sådana objekt där kommunen enligt andra stycket överlåtit åt en enskild fastighetsägare att utföra sotningen. Kontrollen kan inte överlåtas åt fastighetsägaren att utföra. Även fasta förbränningsanordningar som är inrättade för eldning uteslutande med gas och därtill hörande avgaskanaler omfattas av kravet på kontroll. Ansvaret för eventuell rengöring av sådana anordningar med tillhörande avgaskanaler ligger dock på fastighetsägaren. Med stöd av bemyndigandet i 10 kap. 1 § kan regeringen bl.a. före- skriva mer detaljerat om vilka objekt som skall omfattas av kraven på sotning och kontroll samt i vilka intervaller som sotning och kontroll skall ske. Regeringen kan också överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela sådana föreskrifter samt att besluta att brandskyddskontroll även skall ske vid andra tillfällen än vid de sålunda föreskrivna interval- lerna. 5 § Paragrafen motsvarar del av 19 § RäL. Vissa språkliga ändringar har skett. 6 § Paragrafen motsvarar 11 § och del av 18 §§ RäL. Vissa språkliga änd- ringar har gjorts. I första stycket ges ett bemyndigande till kommunen att meddela föreskrifter om vissa avgifter. Enligt andra stycket har kommu- nen möjlighet att delegera befogenheten att på kommunens vägnar med- dela förelägganden och förbud till den som, utan att vara tjänsteman hos kommunen, utför brandskyddskontroll. Det är dock inte tillåtet att dele- gera befogenheten att besluta vitesförelägganden. Räddningstjänst 7 § Paragrafens första stycke motsvarar 6 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 65 f.). Där anges att kommunen svarar för räddningstjänst inom kommunen i alla fall då det inte är fråga om statlig räddningstjänst. Att staten i dessa fall har det primära ansvaret behöver inte innebära att kommunen kan förhålla sig passiv. Av 1 kap. 6 § framgår att kommunerna och de statliga myndigheterna som ansvarar för räddningstjänst skall se till att verksam- heterna samordnas. Vidare är kommunen enligt bestämmelserna i 6 kap. 7 § skyldig att med personal och egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsledaren. Paragrafens andra stycke har sin motsvarighet i 8 § RäL. Bestämmel- sen är en uppmaning till kommunerna att samverka med varandra i fråga om räddningstjänst. Formerna för ett samarbete bestäms av kommunerna själva, se 12 § nedan. Att kommunerna även bör samarbeta ifråga om den förebyggande verksamheten framgår av 1 § ovan. Prop. 2002/03:119 109 8 § I paragrafen åläggs kommunerna att upprätta handlingsprogram för rädd- ningstjänst. Inget hindrar att programmet upprättas gemensamt med det handlingsprogram som kommunerna skall ha för den förebyggande verk- samheten (se 3 §). I RäL finns inga bestämmelser om handlingsprogram för räddningstjänsten. Däremot finns i 2142 §§ RäL detaljerade be- stämmelser om kommunal räddningstjänstplan. I första stycket , som justerats något med anledning av Lagrådets för- slag, anges att kommunen skall ha ett handlingsprogram som bl.a. redo- visar de mål för räddningstjänsten som kommunen mot bakgrund av de lokala förhållandena ställer upp för att uppfylla de i lagen angivna natio- nella målen (se 1 kap. 1 och 3 §§). Vidare skall de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser redovisas (se kommentaren till 3 § ovan). Dessutom skall anges vilken förmåga kom- munen har och avser att skaffa sig för att göra sådana insatser. Som en del av förmågan skall anges vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig. Förmågan att göra räddningsinsatser skall redovisas såväl med avseende på förhållandena i fred som under höjd beredskap. Av andra stycket framgår bl.a. att handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod, se kommentaren till 3 § ovan. Innan handlingsprogrammet antas skall samråd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Sådana myndig- heter är t.ex. berörd länsstyrelse och de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst. Eftersom en för kommuner gemensam rädd- ningstjänst kan handhas av ett kommunalförbund har sist i andra stycket, på inrådan av Lagrådet , tillagts en mening som klargör att ett handlings- program i sådant fall skall antas av den beslutande församlingen i ett kommunalförbund.

Tredje stycket ger regeringen en möjlighet att besluta om ändring av ett handlingsprogram efter framställan av den myndighet som regeringen bestämmer. Avsikten är att Statens räddningsverk, som har den nationella överblicken över verksamheten enligt lagen, skall vara denna myndighet. Eftersom det är länsstyrelsen som bedriver den regionala tillsynen och med vilken samråd skall ske innan ett program antas, är det emellertid denna som får uppmärksamma Statens räddningsverk på om allvarliga brister föreligger. Det ligger i sakens natur att ett sådant ingripande inte bör komma i fråga utan att det finns starka skäl. Befogenheten skall ses som en yttersta utväg. Möjligheten att ändra i ett program får endast an- vändas om det finns synnerliga skäl. En grundläggande förutsättning för att rekvisitet synnerliga skäl skall vara uppfyllt, är att kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från länsstyrelsen. Vidare skall handlings- programmet i fråga vara behäftat med mycket allvarliga brister, t.ex. om de resurser som kommunen säger sig ha eller avser att skaffa sig på ett uppenbart sätt inte räcker till för att uppfylla de mål som anges. Efterföljande åtgärder 9 § Om kriterierna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § inte längre föreligger skall insatsen bedömas som avslutad. En räddningsinsats kan avslutas när riskerna för ytterligare skada inte kan motverkas genom ytterligare rädd- Prop. 2002/03:119 110 ningsåtgärder eller när risken för ytterligare skada är så obetydlig att det inte är motiverat att fortsätta räddningsarbetet (prop. 1985/86:170 s. 91). En räddningsinsats kan också avslutas när den enskilde själv eller någon han anlitar har möjlighet att vidta de åtgärder som fortsättningsvis be- hövs för att motverka skada. I det första stycket slås inledningsvis fast att en räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddningsleda- ren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. Syftet är att gränsdragningen mellan kommunens ansvar för räddningstjänst och den enskildes eller andra samhällsorgans ansvar för att vidta de åtgärder som kan vara nödvändiga efter en räddningsinsats skall bli klar och tyd- lig. Beslutet har också betydelse för att klargöra att de fortsatta åtgärder som eventuellt vidtas av räddningstjänstpersonalen inte längre faller un- der begreppet räddningstjänst, t.ex. då en kommun finner det lämpligt att använda räddningstjänstresurser för åtgärder som egentligen kan utföras av andra kommunala organ. När det gäller skyldighet för räddningsleda- ren att redovisa vissa beslut i skriftlig form, se även 6 kap. 6 §. Resterande del av första stycket samt det andra och tredje stycket mot- svarar 53 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 90 f.). Begreppet innehavare, har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare (se 2 kap. 2 § ovan).

10 § Genom bestämmelsen införs en skyldighet för kommunen att se till så att en olycka som föranlett en räddningsinsats blir undersökt. Undersök- ningarna syftar bl.a. till att ge kommunerna och de statliga tillsynsmyn- digheterna underlag för att kunna bedöma hur effektiv en viss räddnings- insats har varit, se avsnitt 6.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i RäL. Undersökningen i fråga skall i skälig omfattning klarlägga orsaken till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen har genomförts. Uttrycket i skälig omfattning innebär att undersökningen skall genomföras med rimliga insatser. Den behöver normalt sett inte vara särskilt komplicerad. Insatsen skall dokumenteras och analyseras allt efter hur svår eller omfat- tande den har varit, och i de enklaste fallen kan en anteckning i en rap- port från insatsen vara tillräcklig. Om undersökning av en olycka kom- mer till stånd genom polisens försorg i samband med en brottsutredning eller av Statens haverikommission eller särskilt angiven myndighet med stöd av lagen (1990:712) om undersökning av olyckor skall, i den mån kommunen har möjlighet att ta del av denna undersökning, kommunens undersökning anpassas härtill. Den som skall utföra en undersökning enligt första stycket behöver få rätt att besöka olycksplatsen. Detta regleras i paragrafens andra stycke , där det också föreskrivs att polisen skall lämna den hjälp som behövs. Organisation 11 § I paragrafen, som till del motsvarar 10 § RäL, hänvisas till den kommu- nala nämndorganisationen. Paragrafen har justerats med anledning av Lagrådets yttrande. Enligt 3 kap. 3 § kommunallagen (1991:900) skall fullmäktige tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att full- göra kommunens uppgifter enligt särskilda författningar och för verk- samheten i övrigt. Det är således en uppgift för fullmäktige att ta ställ- Prop. 2002/03:119 111 ning till vilka nämnder som skall finnas och uppgiftsfördelningen mellan dem. Ingen del av den specialreglerade verksamheten får falla utanför styrelsens eller annan nämnds ansvar. Det ankommer på fullmäktige att se till att det blir ett sådant heltäckande ansvar och att uppgifterna finns noga angivna i reglementet för respektive nämnd. Uppgifterna inom ett visst specialreglerat område kan fördelas på flera nämnder. Vissa uppgif- ter kräver emellertid ett kommunövergripande synsätt som bäst tillgodo- ses på central nivå. Detta gäller bl.a. inom räddningstjänsten. Avgörande för bedömningen är bl.a. kommunstrukturen och tillgängliga personella och ekonomiska resurser (prop. 1990/91:117 s. 155). Den eller de nämn- der som handhar uppgifter enligt lagen om skydd mot olyckor kan givet- vis även handha andra kommunala uppgifter. 12 § Paragrafen motsvarar delvis 9 § andra stycket RäL. Begreppet rädd- ningskår har dock utmönstrats ur lagstiftningen. Paragrafen skall bl.a. läsas mot bakgrund av 1 kap. 6 § och mot 1 och 7 §§ ovan, där kommu- nerna uppmanas att samverka med varandra då det gäller förebyggande åtgärder och räddningstjänst. I paragrafens första stycke föreskrivs att en kommun helt eller delvis kan överlåta skötseln av sina uppgifter enligt denna lag till en annan kommun. Kommunens ansvar för verksamheten kan givetvis inte överlå- tas, utan endast själva utförandet. Bestämmelsen utgör även ett undantag från den kommunala lokaliseringsprincipen som annars begränsar en kommuns möjligheter att engagera sig utanför den egna kommunens gränser. I andra stycket föreskrivs att kommunen, efter överenskommelse med annan kommun, får överlåta beslutanderätt till en person som är anställd i den andra kommunen. Bestämmelsen innebär en utvidgning av person- kretsen i förhållande till den generella delegationsbestämmelsen i 6 kap. 33 § kommunallagen (1991:900). Delegation av beslutanderätten till en person i den andra kommunen kan däremot inte ske till någon i dennes egenskap av förtroendevald eller till en person som är anställd i ett före- tag som ägs av kommunen. Bestämmelsen innebär vidare inte att ansva- ret för verksamheten förskjuts. Ansvaret ligger alltjämt kvar på den an- svariga nämnden i den delegerande kommunen i enlighet med 6 kap. 7 § kommunallagen. Av andra stycket framgår också de begränsningar som råder i rätten att delegera genom att en hänvisning görs till 6 kap. 34 § kommunallagen. Enligt denna bestämmelse kan beslutanderätten i vissa ärenden inte dele- geras, nämligen i följande slag av ärenden: ärenden som avser verksam- hetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet (p 1), framställningar eller yttranden till fullmäktige liksom yttranden med anledning av att beslut av nämnden i dess helhet eller av fullmäktige har överklagats (p 2), ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt (p 3) och vissa ärenden som anges i särskilda föreskrifter (p 4). Slutligen föreskrivs i andra stycket att kommunallagens bestämmelser om jäv och om anmälan till nämnden av de beslut delegaten fattat även gäller vid delegation till en anställd i en annan kommun. Prop. 2002/03:119 112 Det tredje stycket innehåller en upplysning om att en kommun har rätt att komma överens med en eller flera andra kommuner om att ha en ge- mensam organisation för uppgifterna enligt lagen. Eftersom kommuner- nas verksamhet i stor utsträckning innefattar uppgifter som innebär myn- dighetsutövning är de aktuella formerna för gemensam räddningstjänst antingen gemensam nämnd, 3 kap. 3 a § kommunallagen, eller kommu- nalförbund, 3 kap. 20 § samma lag. 13 § Paragrafen motsvarar 11 § första stycket RäL. Den har placerats efter 12 § i enlighet med Lagrådets synpunkter, eftersom bestämmelsen tar sikte både på fall då en anställd i den egna kommunen får i uppdrag att besluta på kommunens vägnar och på det i 12 § andra stycket behandlade fallet att ett sådant uppdrag ges till en anställd i en annan kommun. 14 § Paragrafen innehåller övergripande bestämmelser om kraven på kompe- tens hos den personal som skall utföra de uppgifter som kommunen har enligt lagen. Viss motsvarighet finns i 14 § första stycket RäL. Innebörden av bestämmelsen är att kommunen skall se till så att det i den organisation, som kommunen förfogar över för att utföra uppgifter enligt lagen, finns personal som har sådan utbildning och erfarenhet att allmänheten tillförsäkras en tillfredsställande säkerhetsnivå med hänsyn till den lokala riskbilden (jfr 1 kap. 1 §). Bedömningen av om så är fallet skall göras med hänsyn till kommunens samlade kompetens och hur den- na utnyttjas, bl.a. i relation till de risker för olyckor som finns i kommu- nen. Som huvudregel skall det således i författning inte ställas upp några specifika behörighetskrav för de personer som för kommunens räkning skall utföra uppgifter enligt lagen. I stället är det en uppgift för länssty- relserna och ytterst för Statens räddningsverk att, i samband med tillsy- nen över kommunerna, följa upp att kommunerna för sin verksamhet har den kompetens som behövs. I vissa fall kan dock särskilda behörighets- krav behöva uppställas. Det kan i huvudsak bli aktuellt beträffande den personal som har att ansvara för myndighetsutövning enligt lagen. Det gäller tillsynspersonalen, räddningschefen och de andra personer som skall kunna leda räddningsinsatser (jfr 16 §) samt den personal som, inom ramen för sotningsverksamheten, utför brandskyddskontroll enligt 4 §. I enlighet med bemyndigandet i 10 kap. 1 § kan regeringen överlåta på Statens räddningsverk att meddela nödvändiga föreskrifter om kraven på behörighet för sådana uppgifter. 15 § Paragrafens första stycke har justerats med anledning av Lagrådets ytt- rande. Enligt dess första mening, som delvis motsvarar 14 § första styck- et RäL, skall den personal som ingår i kommunens organisation för rädd- ningstjänst vara anställd i egen eller annan kommun eller i ett kommunal- förbund. Av andra meningen, som motsvarar 12 § andra stycket RäL, framgår att kommunen får överlåta åt någon annan att göra räddningsin- satser som kräver särskild kompetens. Det kan t.ex. vara fråga om be- kämpning av olja eller andra skadliga ämnen. Det är inte tillåtet för en Prop. 2002/03:119 113

kommun att överlåta hela ansvaret för räddningstjänsten på ett enskilt

Prop. 2002/03:119

organ, och kommunen har ansvaret för ett räddningsingripande även om

det utförs av någon annan på grund av avtal enligt andra meningen (se

prop. 1985/86:170 s. 69 f.).

I andra stycket föreskrivs att även ett räddningsvärn kan ingå i kom-

munens organisation för räddningstjänst och att sådant består av personal

som tas ut med tjänsteplikt. Bestämmelsen motsvarar 13 § första stycket

andra meningen samt 14 § andra stycket RäL. Uttagning med tjänsteplikt

sker enligt 6 kap. 1 §.

Det tredje stycket motsvarar 13 § andra stycket RäL. Begreppet inne-

havare har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare (se kommentaren

till 2 kap. 2 §). Den kommunala räddningstjänsten skall som huvudregel

skötas av den kommunala räddningstjänstorganisationen. Vid vissa an-

läggningar kan det emellertid bedrivas verksamhet som kräver särskilda

räddningsresurser i form av personal och utrustning, t.ex. vid vissa indu-

strier och större trafikflygplatser (jfr 2 kap. 4 §). Enligt tredje stycket kan

en kommun träffa avtal med ägaren eller nyttjanderättshavaren till en

sådan anläggning om att den särskilda enheten skall ingå i den kommu-

nala organisationen för räddningstjänst. Detta gäller bara ägare eller nytt-

janderättshavare till sådana anläggningar där räddningsresurserna främst

har skapats för att möta olyckshändelser i anläggningen. Förutom i fall

som avses i första stycket skall det således inte vara möjligt att lämna

över räddningstjänsten till entreprenörer. Se prop. 1985/86:170 s. 7071.

Att enheten ingår i kommunens organisation för räddningstjänst inne-

bär att räddningsinsatser utanför den egna anläggningen är kommunal

räddningstjänst. Vid olyckshändelser inom en anläggning vid vilken det

finns en räddningsenhet är kommunen i princip bara skyldig att ingripa

om enheten inte kan bemästra situationen. Ingår enheten på grund av av-

tal i kommunens organisation för räddningstjänst kan det uppstå tvekan

om vem som har ansvar för insatsen, den som ansvarar för anläggningen

eller kommunen. För att det inte skall föreligga någon oklarhet härvidlag

föreskrivs därför i tredje styckets sista mening att enhetens insatser skall

anses som kommunal räddningstjänst även när insatserna görs inom den

egna anläggningen (se prop. 1985/86:170 s. 7071).

Ledning

16 §

Paragrafens första styc ke motsvarar delvis 13 § första stycket RäL. I det

slås fast att det i varje kommun skall finnas en räddningschef, som skall

ansvara för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad.

I andra stycket , som delvis motsvarar 32 § första stycket 1 RäL, före-

skrivs att räddningschefen är räddningsledare. Han eller hon kan dock

utse annan att vara räddningsledare. Normalt sett utses behöriga personer

i den egna kommunens räddningstjänstorganisation. Inget hindrar dock

att räddningschefen utser behörig person som tjänstgör i annan kommuns

räddningstjänstorganisation att vara räddningsledare i kommunen. Det

kan vara lämpligt om det där finns någon med en särskild kompetens

som saknas i den egna kommunen. Räddningsledare kan utses såväl i

förväg som i en akut situation. Vanligtvis är det givetvis lämpligast att

frågan om vem som skall vara räddningsledare är avklarad före en rädd-

114

ningsinsats. Se även avsnitt 8. Att räddningsledaren är den som leder en Prop. 2002/03:119 räddningsinsats framgår av 3 kap. 9 §. Paragrafens tredje stycke motsvarar delvis 32 § andra stycket RäL. Be- stämmelsen reglerar situationen då en räddningsinsats berör mer än en kommuns område. Tvekan kan då uppstå vem som skall vara räddnings- ledare för insatsen. Det förutsätts att räddningsledarna själva kommer överens om detta. Kan de inte det skall berörd länsstyrelse avgöra frågan, om kommunerna tillhör samma län. Berör motsvarande situation kom- muner i flera län skall de inblandade länsstyrelserna bestämma. I sista stycket hänvisas till bestämmelserna i 4 kap. 10 § som reglerar ledning av omfattande räddningsinsatser. Se även avsnitt 8. 4 kap. Statens skyldigheter Räddningstjänst Fjällräddningstjänst 1 § Paragrafen motsvarar i princip 25 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 75 f. samt prop. 1991/92:70). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Regeringen be- stämmer vilken eller vilka myndigheter som skall ha ansvaret för fjäll- räddningstjänsten. Flygräddningstjänst 2 § Paragrafen motsvarar i princip 26 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 76 samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvaret för flygräddnings- tjänsten. Sjöräddningstjänst 3 § Paragrafen motsvarar i princip 27 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 76 ff. samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Sjörädd- ningstjänsten omfattar enligt paragrafen även sjuktransporter från fartyg (jfr kommentaren till 1 kap. 4 §). Regeringen bestämmer vilken myndig- het som skall ha ansvaret för sjöräddningstjänsten. Efterforskning av försvunna personer i andra fall 4 § Paragrafen motsvarar i princip 27 a § RäL (se prop. 1991/92:70). Reger- ingen bestämmer vilken eller vilka myndighet som skall ha ansvaret för efterforskning av försvunna personer enligt bestämmelsen. 115 Miljöräddningstjänst till sjöss 5 § Paragrafen motsvarar delvis 27 b § RäL (prop. 1985/86:170 s. 76 ff., 1991/92:70 samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Bestämmelsen har vidare kompletterats på ett sådant sätt att det klart framgår att miljöräddningstjänst till sjöss även föreligger då det finns en överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet. Frågan har behandlats i avsnitt 11. När det gäller rekvisitet överhängande fara bör här framhållas att det inte kan anses tillräckligt för att inleda en miljöräddningsoperation till sjöss att fartygets last i sig är av farlig art. Som påpekats i avsnitt 11 mås- te det röra sig om en reell risk som bygger på en sammanvägd bedöm- ning av olika faktiska omständigheter kring händelsen. Som exempel kan nämnas fartygets eller fartygens skick, deras mer eller mindre utsatta läge, trafikbilden, strandformationen, bottenförhållandena på eventuell grundstötningsplats, strömmar samt väder- och vindförhållanden. De åtgärder som kan komma ifråga vid en miljöräddningsoperation som inleds då det föreligger överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet kan bestå i att förbereda och lägga ut länsor kring ett havererat fartyg, förbereda läktring av olja eller andra skadliga ämnen till ett annat fartyg eller andra insatser till skydd för den marina miljön i början av ett räddningsförlopp. När olja eller skadliga ämnen har flutit i land upphör miljöräddnings- tjänsten till sjöss. Akuta åtgärder som då kan behöva vidtas faller inom ramen för den kommunala räddningstjänsten (se prop. 1985/86:170 s. 78). I övrigt kan det bli fråga om sanering som inte är räddningstjänst men som i allmänhet utförs av kommunen. Har en kommun haft kostna- der för sanering kan den under vissa förutsättningar ha rätt till ersättning av staten. Se avsnitt 12.1 samt 7 kap. 2 §. Enligt 10 kap. sjölagen (1994:1009) gäller vidare särskilda regler om skadeståndsskyldighet för ett fartygs ägare vid s.k. oljeskador. Regeringen bestämmer vilken myn- dighet som skall ha ansvaret för miljöräddningstjänst till sjöss. Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen 6 §

Första stycket motsvarar 28 § första stycket RäL (se prop. 1985/86:170 s. 78 f.). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. Det andra stycket motsvarar 28 a § RäL. Efterföljande åtgärder 7 § Om kriterierna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § inte längre är upp- fyllda skall en insats bedömas som avslutad. Se ytterligare härom i kommentaren till 3 kap. 9 §. I det första stycket slås inledningsvis fast att en räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddningsleda- ren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. Syftet är att gränsdragningen mellan den statliga räddningstjänstmyndighetens Prop. 2002/03:119 116 ansvar för räddningstjänst och den enskildes eller andra samhällsorgans ansvar för att vidta de åtgärder som kan vara nödvändiga efter en rädd- ningsinsats skall bli klar och tydlig. Beslutet har också betydelse för att klargöra att de fortsatta åtgärder som eventuellt vidtas av räddnings- tjänstpersonalen inte längre faller under begreppet räddningstjänst. När det gäller skyldighet för räddningsledaren att redovisa vissa beslut i skriftlig form, se även 6 kap. 6 §. I första stycket föreskrivs vidare att ägaren eller nyttjanderättshavaren av egendom som berörts av räddningsinsatsen om det är möjligt skall underrättas om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och åter- ställning. Denna bestämmelse motsvarar i princip 53 § första stycket RäL. Behov av sådan underrättelse torde vanligtvis inte föreligga vid statlig räddningstjänst. Det kan dock även här bli aktuellt, t.ex. kan efter det att en miljöräddningsinsats till sjöss avslutats ett skadat fartyg behöva bevakas så ytterligare utsläpp inte sker. Paragrafens andra och tredje stycke motsvarar 53 § andra och tredje styckena RäL. Begreppet innehavare har dock bytts ut mot nyttjande- rättshavare, se kommentaren till 2 kap. 2 § ovan. 8 § Paragrafens första och andra stycke motsvarar 28 § andra och tredje stycket RäL (se prop. 1991/92:41 s. 30). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ansvara för sanering då utsläpp skett från en kärn- teknisk anläggning. För sanering efter utsläpp som inte skett från en kärnteknisk anläggning ansvarar den myndighet som regeringen före- skriver eller i särskilda fall beslutar. Det tredje stycket , som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, motsvarar innehållet i 2 a § RäL. Det innehåller dels en definition av vad som avses med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen enligt lagen, dels de kriterier som skall vara uppfyllda för att det skall föreligga skyl- dighet för den av regeringen bestämda myndigheten att ingripa. Var och en av de angivna förutsättningarna måste föreligga för att staten skall vara skyldig att göra en saneringsinsats. Se prop. 1991/92:41 s. 29 f. Ledning 9 § Paragrafen motsvarar i princip 32 § första stycket 23 RäL. Att rädd- ningsledaren är den som leder en räddningsinsats framgår av 4 kap. 7 §. 10 § I paragrafens första stycke regleras möjligheten att låta en statlig myn- dighet ta ansvaret för omfattande kommunala räddningsinsatser. Det motsvarar i huvudsak 33 § första stycket RäL. Bestämmelsen innebär att regeringen om det fordras omfattande räddningsinsatser får föreskri- va eller i ett särskilt fall besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myndighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. Länsstyrelsen kan bistå berörda kommuner med t.ex. led- ningsstöd och informationsinsatser utan att ett formellt övertagande be- höver ske. Möjligheten att ta över ansvaret för räddningstjänsten måste Prop. 2002/03:119 117 dock finnas kvar. Den direkta ledningen av pågående insatser bör liksom Prop. 2002/03:119 hittills alltid utövas av någon som har erforderlig kompetens för att vara räddningsledare i kommunal räddningstjänst. Om länsstyrelsen har tagit över ansvaret för räddningstjänsten ankommer det på länsstyrelsen att utse räddningsledare. Länsstyrelsen kan i sin övergripande ledningsroll därutöver ansvara för prioriteringar och fördelning av förstärkningsresur- ser, stöd till räddningsledaren med ytterligare ledningsresurser i form av personal och materiel samt ansvara för att information till allmänheten och till andra myndigheter ges. Om ett formellt övertagande sker skall länsstyrelsen ansvara för all räddningstjänst i den eller de berörda kom- munerna, inte bara den eller de insatser som föranlett att ansvaret har övertagits. Den länsstyrelsen skall även se till att räddningsinsatserna samordnas med statliga räddningstjänstinsatser när så behövs enligt 1 kap. 6 §. Bestämmelsens andra stycke motsvarar 33 § andra stycket RäL (se prop. 1991/92:41 s. 31). 5 kap. Tillsyn 1 § Paragrafen motsvarar 54 § RäL. I bestämmelsen regleras den kommuna- la, regionala och centrala tillsynen. Den kommunala tillsynen riktar sig mot enskilda (fysiska och juridiska personer) och tar sikte på att kontrol- lera deras efterlevnad av lagen och av de föreskrifter som meddelats med stöd av denna. Tillsynen berör i första hand ägare och nyttjanderättshava- re till byggnader eller andra anläggningar samt den som vid en anlägg- ning utövar sådan verksamhet, som innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön (jfr 2 kap. 24 §§). Tillsynen utgör vidare en del av det system som ersätter brandsynen (se avsnitt 6.1.2). Den regionala tillsynen skall utövas av länsstyrelserna. I länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet ingår att bedöma om kommunerna lever upp till de nationella målen i 1 kap. 1 och 3 §§ samt de verksamhetsmål som framgår av lagen och som satts upp i hand- lingsprogrammen enligt 3 kap. 3 och 8 §§. Se vidare avsnitt 6.4. När det gäller den centrala tillsynen skall denna utövas av Statens räddningsverk. Då det gäller statlig räddningstjänst skall emellertid tillsynen utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. 2 § Paragrafens första stycke motsvarar 55 § RäL. Det innehåller bestämmel- ser om rätt till tillträde, rätt till upplysningar och rätt till att få del av handlingar i tillsynsverksamheten. Tillträdesrätten gäller för alla typer av byggnader eller andra anläggningar. Den som vägrar sådant tillträde som en förrättningsman har rätt att kräva kan dömas till böter för hindrande av förrättning enligt 17 kap. 13 § andra stycket brottsbalken. Och den som låter bli att efter begäran fullgöra sin skyldighet att lämna upplys- ningar eller handlingar eller lämnar oriktiga uppgifter vid fullgörandet av uppgiftsskyldigheten kan dömas till böter enligt ansvarsbestämmelserna i 10 kap. denna lag. 118 I andra stycket , som motsvarar 56 § första stycket RäL, ges tillsyns- myndigheterna befogenhet att meddela de föreläggande och förbud som behövs i enskilda fall för att lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Liksom påpekas i förarbetena till 56 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 92) bör givetvis myndigheten försöka uppnå det eftersträvade resultatet genom råd och uppmaningar innan den använder sig av tvångsmedel. Innan myndigheten beslutar om föreläggande eller förbud måste den göra en avvägning av olika intressen så att de före- skrivna åtgärderna inte medför oskäliga kostnader eller svåra förluster för den som beslutet riktar sig till. Intresset att bereda skydd mot olika ska- dor skall dock komma i första hand. Beslut om föreläggande och förbud får enligt tredje stycket förenas med vite. Om någon låter bli att vidta en åtgärd som åligger denne enligt tillsynsmyndighetens föreläggande, får tillsynsmyndigheten vidta åtgär- den på dennes bekostnad. Bestämmelsen motsvarar 56 § andra och tredje styckena RäL. Vissa språkliga ändringar har skett. Allmänna bestämmel- ser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Såsom framhållits i prop. 1985/86:170 s. 92 bör ett beslut om tvångsåtgärd på den försumliges be- kostnad givetvis bara komma i fråga vid allvarliga missförhållanden eller om ett föreläggande visat sig vara verkningslöst. När det gäller en statlig tillsynsmyndighets verksamhet kan åtgärder enligt andra och tredje stycket endast bli aktuella i fall då en myndighe- ten vid sin tillsyn över en kommun upptäcker att kommunen underlåtit att vidta åtgärder mot en enskild som inte fullgjort sina skyldigheter. En så- dan fråga måste naturligtvis som huvudregel kunna lösas genom en dia- log mellan den statliga tillsynsmyndigheten och den berörda kommunen. Så sker också i dag. Skulle någon lösning inte kunna komma till stånd har dock den statliga tillsynsmyndigheten möjlighet att ingripa mot den enskilde. 3 § Paragrafen motsvarar 57 § RäL. Viss språklig ändring har gjorts. 4 § Enligt paragrafen får kommunen föreskriva att avgift skall tas ut för vissa tillsynsbesök. Avgiften skall tas ut av den som är föremål för tillsynen och utgöra vederlag för kommunens kostnader i samband med tillsynsbe- söket. 6 kap. Särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och statliga myndigheter Tjänsteplikt 1 § Paragrafen motsvarar 44 § RäL. Bestämmelser om ersättning med anled- ning av beslut om tjänsteplikt enligt paragrafen finns i 7 kap. 4 och 8 §§. Prop. 2002/03:119 119 Ingrepp i annans rätt 2 § Paragrafen motsvarar 45 § första till tredje styckena RäL (se prop. 1985/86:170 s. 87 f. och prop. 1991/92:41 s. 32. Jfr även prop. 1993/94:117 s. 13 ff. och s 48 ff.). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Bestämmelser om ersättning för ingrepp enligt paragrafen finns i 7 kap. 6 och 8 §§. 3 § Paragrafen motsvarar 45 § fjärde stycket RäL. Viss språklig ändring har gjorts. 4 § Paragrafen motsvarar i princip 46 § RäL. Viss språklig ändring har skett. Bestämmelsen innebär en anmaning att hjälpa till, inte att staten eller kommunen inom ramen för räddningstjänsten har ett eget ansvar för att ordna uppehälle. 5 § Paragrafen motsvarar 47 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 88). Frågan om ersättning i anledning av att egendom tas i anspråk enligt bestämmelsen finns i 7 kap. 7 och 8 §§. Redovisning av beslut om tjänsteplikt och om ingrepp i annans rätt 6 § Beslut om tjänsteplikt enligt 1 § och ingrepp i annans rätt enligt 2 § grundar rätt till ersättning enligt 7 kap. 4 och 6 §§ och kan överklagas enligt 10 kap. För att undvika oklarheter skall ett sådant beslut redovisas i skriftlig form. Kravet på redovisning i skriftlig form är vidare ägnat att bidra till att en noggrann bedömning görs av att de enligt lagen nödvän- diga förutsättningarna för beslutet är uppfyllda. Skyldighet att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen 7 § Paragrafen motsvarar 34 § RäL. I förarbetena till 34 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 81 f. och prop. 1991/92:41 s. 31) påpekades bl.a. följan- de, som också bör framhållas här. Genom att ansvaret för de olika delar- na av räddningstjänsten är uppdelat på olika myndigheter kan räddnings- åtgärderna i vissa fall brista i effektivitet. Avsikten med paragrafen är att göra det möjligt att använda räddningsresurserna på ett effektivare sätt. Många statliga och kommunala myndigheter som inte ansvarar för rädd- ningstjänst eller sanering efter radioaktiva ämnen har betydelsefulla re- surser som de använder i sin verksamhet och som kan vara av betydelse- fulla vid en räddningsinsats eller vid sanering. Paragrafen gör det möjligt att ta dessa resurser i anspråk. Skyldigheten att delta i ett ingripande med personal och egendom gäller dock inte om ett deltagande allvarligt hind- Prop. 2002/03:119 120 rar myndighetens vanliga verksamhet. Det är inte möjligt att i en allmän regel närmare precisera detta. Det får bli en avvägning i det enskilda fal- let mellan en statlig myndighets eller kommuns behov av resurser för den egna verksamheten och möjligheten att bidra med resurser vid räddnings- insatsen eller vid saneringen. En kommun som medverkat i annan kommuns räddningstjänst, i statlig räddningstjänst eller vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen har rätt till skälig ersättning av den andra kommunen eller av staten enligt 7 kap. 1 §. När statlig myndighet deltar i kommunal räddningstjänst kan emellertid staten inte ställa några krav på ersättning. 8 § Paragrafen motsvarar 40 § RäL. Den knyter an till bestämmelserna i 7 § om skyldighet för statliga myndigheter och kommuner att på anmodan av räddningsledaren delta i en räddningsinsats samt till bestämmelserna om tjänsteplikt i 1 § och ingrepp i annans rätt i 2 §. Av prop. 1985/86:170 s. 83 f. framgår följande. Uppgiftsskyldigheten för det allmänna avser att göra det möjligt för räddningsledaren att få kännedom om vilka resurser som finns tillgängliga. Det är givetvis viktigt att räddningsorganen på förhand införskaffar uppgifterna. Uppgiftsskyldigheten för enskilda är avsedd att underlätta räddningsorganens verksamhet att genom avtal kny- ta till sig lämpliga resurser hos enskilda. De uppgifter som kommer fram på detta sätt kan också ligga till grund för räddningsledarens beslut att vid en räddningsinsats förfoga över egendom och besluta om fullgörande av tjänstplikt. 9 § Paragrafen motsvarar 29 § RäL. Alarmering 10 § Paragrafen motsvarar 30 § RäL. Den gäller såväl kommunal som statlig räddningstjänst och innehåller föreskrifter om alarmeringsanordningar och om underrättelseskyldighet (se prop. 1985/86:170 s. 79 och prop. 1998/99:64 s. 53 f. och 67). Med alarmering av räddningsorgan avses möjligheten för allmänheten att larma räddningsorganen (ingående alarmering) och möjligheten att kalla räddningsorganen till utryckning (utgående alarmering). Med an- ordningar för alarmering avses inte bara alarmeringscentraler utan också t.ex. hjälptelefoner för omgående alarmering som kan behöva sättas upp på speciella platser där möjligheter till alarmering bedöms vara otill- fredsställande. En förutsättning för effektiva räddningsinsatser är att räddningsorga- nen kan larmas så tidigt som möjligt. För den som är i behov av hjälp är den normala larmvägen vid ett nödläge att nå samhällets räddningsorgan genom nödnumret 112 (SOS Alarm AB:s larmcentraler). En myndighet som ansvarar för räddningstjänst måste också kunna ta emot larm från allmänheten. Vidare är det angeläget att det finns tillgång till anordningar för alarmering även vid avbrott i ordinarie larmförbindelser. Av kommu- nernas handlingsprogram rörande förebyggande åtgärder (3 kap. 3 §) bör Prop. 2002/03:119 121 det framgå hur allmänheten kan larma räddningsorganen vid avbrott eller Prop. 2002/03:119 störningar t.ex. på telenätet. 7 kap. Bestämmelser om ersättning Ersättning till kommun 1 § Paragrafen motsvarar 35 § RäL. 2 § Paragrafens första stycke motsvarar 36 § RäL. Endast språkliga ändringar har gjorts. Det andra stycket reglerar kommunernas rätt till ersättning av staten för saneringsarbete efter ett sådant utflöde som avses i första stycket. Dessa åtgärder faller utanför begreppet räddningstjänst. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 65 § RäF. 3 § Paragrafen motsvarar i princip 37 § RäL. Ett förtydligande har dock skett av vilka kostnader som kan ersättas enligt paragrafen. Enligt bestämmelsen har en kommun rätt till ersättning av staten då en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst medfört betydande kostna- der för kommunen. Rätten till ersättning knyter an till begreppet rädd- ningstjänst. När det gäller innebörden av detta begrepp, se kommentaren till 1 kap. 2 § ovan samt avsnitt 6.2. Av avsnitt 6.2 framgår att ett antal förutsättningar måste vara uppfyllda innan en räddningsinsats skall före- tas. Bland annat måste vart och ett av de fyra kriterierna i 1 kap. 2 § tred- je stycket vara uppfyllda; staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. En första förutsättning är således att en räddningstjänstsituation är för handen. Kommunernas rätt till ersättning föreligger vidare endast för kostnader som är direkt hänförliga till åtgärder som är att anse som rädd- ningsinsatser vid den rådande situationen. En räddningsinsats pågår en- dast så länge som förutsättningarna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § föreligger och omfattar bara de åtgärder som behövs för att hindra och begränsa skador under dessa förhållanden. Parallellt med eller efter en räddningsinsats kan kommunen behöva vidta andra åtgärder, t.ex. inom ramen för miljö- och hälsoskyddet eller socialtjänsten (det kan exempel- vis gälla att ordna uppehälle för evakuerade personer). Kostnader för sådana åtgärder skall därmed inte ersättas enligt paragrafen. Vidare kan fasta kostnader inte betraktas som ersättningsgilla, utan får i stället ses som kostnader för att upprätthålla en räddningsberedskap. 122 Prop. 2002/03:119 Ersättning till enskilda 4 § Paragrafen, som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, motsva- rar 48 § första och andra stycket RäL (jfr prop. 1985/86:170 s. 89). Vissa språkliga ändringar har gjorts. I 8 § regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt bestämmelsen. 5 § Paragrafen motsvarar 49 § RäL. 6 § Paragrafen motsvarar 50 § RäL. Vissa språkliga ändringar har gjorts. Den gäller såväl statlig som kommunal räddningstjänst och innehåller bestämmelser om ersättning då utrustning tagits i anspråk genom ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § för att användas vid en räddningsinsats eller vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Bestämmelserna gäller också när utrustningen tillhandahållits frivilligt. Frågan om ersättning vid ingrepp i annans rätt har behandlats i förarbetena till RäL, se prop. 1985/86:170 s. 54 f. och s. 89 f. I 8 § nedan regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt bestämmelsen. 7 § Bestämmelsen motsvarar 51 § RäL. Begreppet innehavare har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare(se kommentaren till 2 kap. 2 §). I 8 § nedan regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt be- stämmelsen. 8 § Paragrafen motsvarar 48 § tredje stycket och 52 § RäL samt 85 § RäF. 8 kap. Räddningstjänst under höjd beredskap 1 § Paragrafen motsvarar 64 § RäL. Vissa språkliga ändringar har gjorts i anledning av att begreppet räddningskår har utmönstrats ur lagstift- ningen. I paragrafen klargörs att även den totalförsvarspliktiga personal som inskrivits för civilplikt och som inkallats till krigstjänstgöring ingår i den kommunala organisationen för räddningstjänst. 2 § Paragrafen motsvarar 65 § RäL (prop. 1994/95:7 s. 121). Vissa språkliga ändringar har gjorts. 3 § Paragrafen motsvarar delvis 66 § RäL. I bestämmelsen ges med stöd av 13 kap. 6 § regeringsformen regeringen möjlighet att utfärda föreskrifter 123 med avvikelser från lagen under krig och liknande förhållanden som i nödvändig utsträckning tar över de bestämmelser på området som gäller i fredstid. Det kan t.ex. bli aktuellt att omfördela ansvaret enligt lagen mel- lan stat och kommun och mellan kommunerna. Vidare kan behovet av de uppgifter som det allmänna ålagts enligt lagen förändras i krig eller lik- nande förhållanden. 4 § Paragrafen motsvarar i princip 67 § RäL (prop. 1994/95:7 s. 121). Vissa språkliga ändringar har gjorts. 9 kap. Utländskt bistånd 1 § Paragrafen motsvarar 69 § RäL. Första stycket reglerar hur bistånd be- gärs och lämnas enligt den överenskommelse som träffats mellan Sveri- ge, Danmark, Finland, Island och Norge genom det nordiska ramavtalet om räddningstjänst, se prop. 1990/91:180 s. 17 ff. och s. 32 f.

Andra stycket klarlägger kompetensen att begära och lämna bistånd då det är fråga om internationella överenskommelser i andra fall. Behörig- heten gäller endast åtgärder för att hindra eller begränsa skador på män- niskor eller egendom eller i miljön av sådan art som faller inom ramen för lagen om skydd mot olyckor. Se prop. 1990/91:180 s. 33. 2 § Paragrafen motsvarar 70 § RäL. Se prop. 1990/91:180 s. 33 f. 3 § Paragrafen motsvarar 71 § RäL. Se prop. 1990/91:180 s. 34 f. 4 § Paragrafen motsvarar 72 § RäL. Se prop. 1990/91:180 s. 35. 10 kap. Bemyndiganden, ansvar och överklagande Bemyndiganden 1 § Paragrafen motsvarar i huvudsak 61 § RäL och del av 20 § RäL. Det första stycket innehåller ett bemyndigande enligt 8 kap. 7 § första stycket p 1, 4 och 6 regeringsformen för regeringen att meddela ytterliga- re föreskrifter när det gäller skydd för liv och hälsa, miljö samt utbild- ning. Paragrafens andra stycke motsvarar del av 20 § RäL. Den innehåller en särskild bestämmelse rörande eldningsförbud utomhus. Till bestämmel- sen är en särskild ansvarsbestämmelse i 3 § knuten .

I det tredje stycket finns ett bemyndigande enligt 8 kap. 11 § regerings- formen för regeringen att överlåta åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddela föreskrifter enligt första och andra styckena. Ett bemyndigande från regeringen till myndighet eller kommun att meddela Prop. 2002/03:119 124 föreskrifter enligt bestämmelsen kan bli aktuellt i flera fall. Regeringen kan exempelvis överlåta åt Statens räddningsverk eller kommunerna att meddela föreskrifter beträffande vilka objekt som från brandskyddssyn- punkt skall omfattas av sotning och kontroll enligt 3 kap. 4 § samt röran- de de intervaller inom vilka sotning och kontroll skall ske. Åt Rädd- ningsverket kan också bl.a. överlåtas att föreskriva om utbildning för personalen i såväl räddningstjänst som i verksamhet för sotning och kon- troll. Dessutom kan verket av regeringen t.ex. bemyndigas att meddela närmare föreskrifter rörande kravet på skriftlig redogörelse för brand- skyddet enligt 2 kap. 3 §. Åt kommunerna kan t.ex. överlåtas att fastställa frister för när redogörelsen för brandskyddet enligt 2 kap. 3 § skall läm- nas in till kommunen för olika typer av byggnader eller andra anlägg- ningar. Vidare kan regeringen med stöd av bestämmelsen t.ex. föreskriva att länsstyrelserna skall fastställa vilka anläggningar som omfattas av be- stämmelserna i 2 kap. 4 §. 2 § Bestämmelsen motsvarar 63 § RäL (se prop. 1994/95:7 s. 120). Vissa språkliga ändringar har skett. Ansvar 3 § Paragrafen motsvarar i princip 58 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 93). Dock skall straffbudet enligt sjätte punkten gälla då någon uppsåtligen hindrar eller försöker hindra ingrepp i annans rätt som beslutats såväl vid en räddningsinsats (6 kap. 2 § första stycket) som vid sanering efter ut- släpp av radioaktiva ämnen (6 kap. 2 § andra stycket). Även språkliga ändringar har gjorts. Ansvarsbestämmelsen i första stycket första punkten straffbelägger då någon uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot eldningsförbud som meddelats med stöd av 1 §. I andra punkten straffbeläggs den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin skyldighet att ge upplysningar eller lämna ut handlingar i samband med sotning och brandskyddskontroll (3 kap. 5 §) eller tillsyn (5 kap. 2 §). Dessutom straffsanktioneras underlåtenhet att lämna upp- lysningar om personal och egendom som kan användas i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen (6 kap. 8 §).

Tredje punkten anknyter till andra punkten. Enligt denna straffbeläggs oriktiga uppgifter i samband med sådan uppgiftsplikt som avses i andra punkten. Enligt fjärde punkten straffbeläggs den som låter bli att varna och till- kalla hjälp samt underrätta länsstyrelsen m.fl. vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen (2 kap. 1 och 5 §§). Enligt femte punkten skall den som, utan att ha giltigt skäl, uppsåtligen eller av oaktsamhet låter bli att fullgöra tjänsteplikt enligt 6 kap. 1 § straffas. I motsvarande straffbestämmelse i RäL, 58 § första stycket 5, används uttrycket laga förfall i stället för giltigt skäl. Lagrådet för- ordar att uttrycket laga förfall behålls, eftersom en ändrad terminologi kan innebära osäkerhet om regleringens avsedda innebörd. Uttrycket Prop. 2002/03:119 125 giltigt skäl används dock i stället för laga förfall i modern lagstift- Prop. 2002/03:119 ning, t.ex. i 10 kap. 6 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt och i 24 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Regeringen kan inte se att någon betydelseskillnad mellan de båda uttrycken föreligger. Slutligen avses i sjätte punkten det fall då någon uppsåtligen hindrar eller försöker hindra en åtgärd som räddningsledaren eller annan beslutat om enligt 6 kap. 2 § eller annars utan giltig ursäkt åsidosätter en sådan åtgärd (se även ovan). Enligt andra stycket skall ansvar inte utdömas, om gärningen är att be- döma som ringa. Ansvar enligt lagen skall inte heller utdömas, om ansvar för gärningen kan ådömas enligt brottsbalken. Detta innebär att bestäm- melserna i brottsbalken om t.ex. allmänfarlig vårdslöshet och osant inty- gande (13 kap. 6 § och 15 kap. 11 §) har företräde framför bestämmel- serna om ansvar i denna lag. Enligt tredje stycket skall ansvar enligt lagen inte dömas ut för gärning som omfattats av vitespåföljd. Överklagande 4 § Paragrafen motsvarar 59 § RäL. Liksom i förarbetena till RäL finns skäl att nämna att möjligheten i andra stycket för en tillsynsmyndighet att bestämma att dess beslut skall gälla även om det överklagas givetvis en- dast bör användas i undantagsfall. Ett fall kan vara att saken är så bråds- kande att ett lagakraftvinnande eller en prövning av ett överklagande inte kan avvaktas. Andra fall kan vara att det finns anledning att misstänka att den beslutet gäller avsiktligt kommer att förhala verkställigheten genom att överklaga eller att denne kommer att överlåta sin egendom för att kringgå beslutet (prop. 1985/86:170 s. 94). 5 § Paragrafen motsvarar del av 60 § RäL. I enlighet med Lagrådets yttrande har i lagtextens andra stycke förtydligats att länsstyrelsen är överinstans både då ett beslut enligt lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen fattats av kommunal nämnd och av någon som handlat på en kommuns vägnar. 6 § Innehållet i bestämmelserna i paragrafens första stycke fanns tidigare intagna i 60 § RäL och 86 § RäF. Vissa språkliga ändringar har gjorts. Genom andra stycket ges staten genom Statens räddningsverk rätt att överklaga i de fall ett beslut om ersättning från staten till en kommun enligt 7 kap. 2 eller 3 § ändras av en förvaltningsdomstol efter överkla- gande av kommunen. Se avsnitt 12.1. 7 § Paragrafen motsvarar 68 § RäL och del av 86 § RäF. 126

8 §

Prop. 2002/03:119

Motsvarande bestämmelse finns i 60 § RäL beträffande beslut som över-

klagas enligt denna lag samt i 22 a § andra stycket förvaltningslagen

(1986:223) beträffande beslut som överklagas med stöd av den lagen.

Övergångsbestämmelser Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2004. Särskilda regler om ikraftträdande förslås dock gälla för kommunernas skyldighet att anta handlingsprogram och se till att olyckor som föranlett räddningsinsatser blir undersökta samt för den enskildes skyldighet att i skriftlig form läm- na en redogörelse för brandskyddet. Enligt 2 skall Statens räddningsverks möjlighet att överklaga beslut enligt 10 kap. 6 § andra stycket inte gälla sådana beslut som har meddelats före ikraftträdandet. En särskild övergångsbestämmelse behövs vidare rörande 15 § atom- ansvarighetslagen (1968:45). I paragrafen hänvisas till räddningstjänstla- gen (1986:1102). Hänvisningen bör fortsättningsvis avse lagen om skydd mot olyckor. Nämnda paragraf ändrades emellertid senast genom lagen (2002:1131) om ändring i atomansvarighetslagen. Ändringen, som grun- dar sig på en EG-förordning, träder i kraft den dag regeringen bestäm- mer. När detta kan komma att ske kan ännu inte med säkerhet sägas. Ef- tersom en hänvisning i atomansvarighetslagen till lagen om skydd mot olyckor bör träda i kraft samtidigt som lagen om skydd mot olyckor är det av författningstekniska skäl inte lämpligt att nu göra en ändring av denna innebörd i atomansvarighetslagen eller i dess ändringsförfattning. En övergångsbestämmelse som tar sikte på detta förhållande föreslås därför i lagen om skydd mot olyckor. Hänvisningen i atomansvarighets- lagen bör emellertid ändras så snart det blir klarlagt vid vilken tid änd- ringsförfattningen träder i kraft.

14.2

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

9 kap. 30 § Paragrafen är ny. Syftet är att skydda uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden som räddningstjänstpersonalen kan komma i kontakt med vid vissa åtgärder som företas enligt den nya lagen. Be- stämmelsen omfattar personal i både den kommunala och den statliga räddningstjänstorganisationen och gäller vid följande typer av åtgärder enligt den nya lagen: räddningsinsatser, undersökning av olyckor enligt 3 kap. 10 § samt tillsyn. För åtgärder vid kommunens förebyggande verk- samhet enligt 3 kap. 16 §§ samt vid övriga åtgärder som kan vidtas en- ligt lagen (t.ex. beslut om ersättningar till enskilda enligt 7 kap.) är några regler om sekretess inte nödvändiga. Begreppet räddningsinsatser omfat- tar här inte sådant bistånd som kan lämnas till utländska myndigheter med stöd av bestämmelserna i 9 kap. 1 § lagen om skydd mot olyckor. Ett rakt skaderekvisit skall tillämpas vid sekretessprövningen. Det inne- bär en presumtion för att uppgiften får lämnas ut. 127 Uppgifter rörande den enskilde som kan vara känsliga och som därför Prop. 2002/03:119 torde omfattas av sekretess är t.ex. konkreta uppgifter om skador på per- son. Vidare kan det vara fråga om förhållandena på en olycksplats, t.ex. i hemmet, som avspeglar sociala och ekonomiska förhållanden.

14.3

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

16 kap. 15 § Första och andra styckena ändras inte.

I paragrafens tredje stycke har ordet räddningskår bytts ut mot kom- munal organisation för räddningstjänst. Ändringen är en följd av att begreppet räddningskår inte förekommer i lagen om skydd mot olyck- or. Se även författningskommentar till 3 kap. 12 § lagen om skydd mot olyckor. Ändringen medför inte någon förändring i sak.

14.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd

1 § I paragrafens första stycke har ordet räddningskår bytts ut mot kom- munal organisation för räddningstjänst. Ändringen är en följd av att be- greppet räddningskår inte förekommer i lagen om skydd mot olyckor. Se även författningskommentar till 3 kap. 12 § lagen om skydd mot olyckor. Vidare görs en hänvisning till lagen om skydd mot olyckor i stället för till RäL. Ändringarna medför inte någon förändring i sak. Andra stycket ändras inte.

14.5

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentra- ler

2 § I första stycket har uttrycket brandkår, som förekom i brandlagen (1974:80), bytts ut mot kommunal organisation för räddningstjänst. Vidare har uttrycket "allmänt tillgängligt telenät" bytts ut mot "allmänt telefonnät". Ändringen är föranledd av den delvis nya begreppstermino- logi som regeringen föreslagit i propositionen lag om elektronisk kom- munikation, m.m (prop. 2002/03:110) vilken lag bl.a. ersätter telelagen (1993:597). Ändringarna medför inte att bestämmelsens innebörd föränd- ras i sak. Andra stycket ändras inte.

128 14.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor 4 § Första stycket ändras inte.

I andra stycket erinras om de skyldigheter för att förebygga brand och för att hindra och begränsa skador till följd av brand som enskilda har enligt lagen om skydd mot olyckor. Ändringen medför inte någon för- ändring i sak. Tredje stycket ändras inte. Prop. 2002/03:119 129 Sammanfattning av betänkandet Reformerad räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10)

Inledning (avsnitt 1) Utredningsuppdraget har syftat till att förslag skall lämnas till en refor- merad räddningstjänstlagstiftning. I uppdraget har ingått att modernisera den nuvarande lagstiftningen och att minska detaljregleringen av den kommunala räddningstjänsten. I utredningsuppdraget har vidare ingått att precisera skyldigheter för stat, kommun och enskilda inom räddnings- tjänstområdet och att tydliggöra förhållandet mellan räddningstjänstlag- stiftningens bestämmelser och annan lagstiftning, som reglerar olycks- och skadeförebyggande verksamhet. I uppdraget har också ingått att ge förslag till hur kommunernas olycks- och skadeförebyggande verksamhet skall kunna bedrivas på ett effektivt sätt och att se över vissa frågor som rör sjuktransporter, kompetens hos och utbildning av kommunal rädd- ningstjänstpersonal samt miljöräddningstjänst till sjöss. Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen en bakgrund (avsnitt 2)

Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen tar sikte på hur samhällets räddningstjänst skall organiseras och bedrivas. Räddningstjänsten delas in i kommunal räddningstjänst och statlig räddningstjänst. Statlig rädd- ningstjänst avser endast åtgärder i vissa speciella fall och omfattar fjäll-, flyg- och sjöräddningstjänsterna, efterforskning av försvunna personer i vissa fall samt miljöräddningstjänst till sjöss och räddningstjänst i sam- band med utsläpp av radioaktiva ämnen. Staten svarar också för sanering efter sådana utsläpp. Staten har genom polisen, Luftfartsverket, Sjöfarts- verket och Kustbevakningen samt länsstyrelserna ansvaret för dessa slag av räddningstjänst. Den kommunala räddningstjänsten är mer allmän och omfattar all offentlig räddningstjänst som inte är statlig sådan, t.ex. vid bränder, explosioner, skred, ras översvämningar, oväder och utflöde av skadliga ämnen. Såväl statlig som kommunal räddningstjänst definieras såsom den verksamhet som staten eller kommunerna skall svara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. Begreppet räddningstjänst inne- fattar således inte åtgärder för att förebygga olyckor eller skador. Enligt räddningstjänstlagstiftningen skall kommunen svara för att åtgärder vid- tas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder. I övrigt gäller att det läggs en skyldighet på kommunen att, utan eget ansvar, främja olycks- och skadeförebyggande verksamhet i kommunen. Målsättningen för samhällets räddningstjänst, såsom det är formulerat i lagstiftningen, är att de skilda räddningstjänstinsatserna - statliga som kommunala - skall kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Det innebär ett allmänt krav på att verksamheten skall planeras och organiseras så att målsättningen uppfylls. Kommuner- na och de statliga myndigheter, som svarar för räddningstjänst, har att samarbeta med varandra och med andra som berörs av denna. Alla i sam- hället tillgängliga resurser skall kunna utnyttjas. Prop. 2002/03:119 Bilaga 1 130

För varje räddningsinsats skall det finnas en räddningsledare, som har

Prop. 2002/03:119

att leda insatsen och bestämma hur den skall bedrivas och vilka rädd-

Bilaga 1

ningsåtgärder som skall vidtas. Syftet med att en räddningsledare skall

utses är att räddningsinsatsen skall bli så effektiv som möjligt och att det

inte får råda någon tvekan om vem som har den absoluta ledningen av

insatsen. Räddningsledaren har i detta syfte givits särskilda befogenheter

i sin ledning av räddningsinsatsen. Det är bl.a. fråga om åtgärder som

innefattar myndighetsutövning.

Generellt kan sägas att ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan staten

och kommunerna när det gäller räddningstjänst innebär att staten genom

lagstiftning formulerar krav på hur räddningstjänsten skall organiseras

och bedrivas samt fördelar ansvar, uppgifter och befogenheter samt re-

surser mellan stat och kommun. Staten ansvarar för räddningstjänståtgär-

der som fordrar särskilda resurser eller speciellt kunnande. Staten ger

ersättning till kommunerna för stora och kostnadskrävande räddningsin-

satser eller saneringsåtgärder. Staten svarar också för utbildning av per-

sonal inom det kommunala räddningstjänstområdet.

Kommunerna har generellt sett ett allmänt ansvar för räddningsinsatser

och skall utföra de åtgärder som bäst kan skötas på lokal nivå. Kommu-

nen har också att svara för att skadeförebyggande åtgärder vidtas inom

kommunen. Principen om kommunal självstyrelse skall emellertid ligga

till grund för de åtgärder som statsmakterna ålägger kommunerna inom

räddningstjänstområdet.

Utgångspunkter för en reformerad räddningstjänstlagstiftning

(avsnitt 3)

Förutom behovet av en modernisering och en minskad detaljreglering har

det framhållits att räddningstjänstlagstiftningen behöver förtydligas i oli-

ka hänseenden. Det gäller bl.a. målsättningen för räddningstjänstverk-

samheten En rådande uppfattning är att den nuvarande lagstiftningen inte

på ett adekvat sätt återspeglar de uppgifter eller de principer med avseen-

de på bl.a. den inriktning, som bör vara grundläggande för räddnings-

tjänstverksamheten. Inte heller återspeglas den fördelning av ansvaret för

skydd mot olyckor som bör gälla mellan enskilda och det offentliga.

Den enskildes ansvar för sitt liv, sin egendom och för hur miljön på-

verkas bör tydliggöras. Kraven har också ökat på att offentliga åtgärder

vidtas för att genom förebyggande åtgärder förhindra olyckor och be-

gränsa skador. Dessa åtgärder har kommit att spela en helt annan roll i

räddningstjänstverksamheten än tidigare. De inriktas på i princip alla slag

av olyckor som kan drabba människor, egendom eller miljön och berör

på olika sätt räddningstjänstområdet utan att det på ett adekvat sätt åter-

speglas i den nuvarande lagstiftningen.

Modernisering och minskad detaljreglering (avsnitt 4)

Nationella mål

Frågan om att ange nationella mål eller effektmål för verksamheten inom

räddningstjänstområdet har diskuterats i olika sammanhang. Utredningen

har funnit att övergripande nationella mål bör anges för verksamheten.

131

Dessa bör vara den politiska styrning och utgöra de riktmärken som sta-

Prop. 2002/03:119

ten ger för att åtgärder skall vidtas till skydd mot olyckor. Skyddet skall

Bilaga 1

innefatta inte bara räddningsinsatser utan även olycksförebyggande åt-

gärder.

Genom att i lagstiftningen ange nationella mål för den kommunala

räddningstjänstverksamheten ges enligt Utredningens mening kommu-

nerna i enlighet med principen om kommunal självstyrelse ökade möjlig-

heter till en lokal anpassning av organisation och dimensionering av

räddningstjänstverksamheten. Utredningen har noterat att den nuvarande

starka styrningen av den kommunala räddningstjänstverksamheten ge-

nom en detaljerad lagstiftning med inriktning på räddningstjänstens or-

ganisation och genomförande begränsar de kommunala politikernas möj-

ligheter att själva utveckla en funktionell kommunal räddningstjänst med

utgångspunkt i de lokala förhållandena. Detaljregleringen minskar enligt

Utredningens mening förutsättningarna för flexibilitet i verksamheten

och låser möjligheterna till önskvärda förändringar med hänsyn till ut-

vecklingen i samhället.

Målsättningen för samhällets räddningstjänst bör enligt Utredningens

mening såsom ett övergripande och nationellt mål anges med att i hela

landet skall upprätthållas ett, med hänsyn till de lokala förhållandena,

tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor med avseende på

människors liv och hälsa samt på egendom och miljön. Vidare bör det

anges att den enskilda människans och de olika samhällsverksamheternas

förmåga att själva bidra till sin egen säkerhet skall stödjas genom åtgär-

der från samhällets sida.

Som komplement till det övergripande nationella målet krävs enligt

Utredningens mening att det både för den statliga och kommunala verk-

samheten eller grenar av verksamheten formuleras särskilda lokalt anpas-

sade verksamhetsmål i form av säkerhetsmål och prestationsmål, som

ansvariga statliga myndigheter och kommunerna har att leva upp till.

Användningen av nationella mål som ett statligt styrmedel inom rädd-

ningstjänstområdet ställer krav på en tillsynsfunktion som har karaktär av

uppföljning, utvärdering och information. Utredningen vill i dessa sam-

manhang också betona betydelsen av att tillsynen syftar till att ge råd och

information och inspirera till en fortlöpande positiv förändringsprocess

inom räddningstjänstområdet.

Verksamhetsmål och handlingsprogram

Som komplement till det uppställda nationella målet bör enligt Utred-

ningen i princip formuleras handlingsplaner eller -program som redovisar

hur målet för verksamheten eller målen för verksamhetsgrenarna inom

räddningstjänstområdet skall uppfyllas. Programmen skall kunna följas

upp och ligga till grund för en utvärdering av verksamheten. Program-

men bör utformas mot bakgrund av en inventering och analys av de ris-

ker för olyckshändelser som föreligger och ange hur riskerna skall hante-

ras. Sålunda utgör en riskbedömning enligt Utredningens mening en

nödvändig grund för planeringen såväl av en olycks- och skadeförebyg-

gande verksamhet som av räddningstjänst. En klargjord riskbild är också

en förutsättning för en ändamålsenlig och effektiv samverkan mellan

132

kommuner och mellan kommuner och statliga myndigheter inom rädd-

Prop. 2002/03:119

ningstjänstområdet.

Bilaga 1

Statliga myndigheters verksamhet inom räddningstjänstområdet omfat-

tas av den statliga mål- och resultatstyrningen, som anger syftena med

verksamheten och som omfattar en uppföljning och utvärdering av effek-

terna. Det finns därför inte enligt Utredningens mening anledning att ut-

över bestämmelser om samverkan, samordning och planering ge några

särskilda föreskrifter om verksamhetsmål och handlingsprogram i lag-

stiftningen eller i tillämpningsföreskrifter inom räddningstjänstområdet.

För kommunernas del gäller enligt Utredningens förslag att varje

kommun skall ha ett, eventuellt flera, av kommunfullmäktige antaget

handlingsprogram för skydd mot olyckor. Programmet skall redovisa den

lokala målsättningen och planerna för verksamheten samt de risker som

finns i kommunen för olyckshändelser och hur kommunens säkerhetsar-

bete är ordnat. Programmet bör enligt Utredningens mening ange de krav

på prestationsförmåga som lokalt bör ställas men även innehålla beslut

om strategiska investeringar i materiel, brandstationer m.m.

Genom handlingsprogram skall kommunen således visa vilka säker-

hetsmål och prestationsmål som kommunen mot bakgrund av de lokala

förhållandena ställer upp för att uppfylla det i lag angivna övergripande

målet. Det är fråga om vad kommunen avser att uppnå dels i sin olycks-

och skadeförebyggande verksamhet, dels i sin räddningstjänst. Det skall

framgå hur verksamheten skall bedrivas inom kommunen eller i samver-

kan med en annan kommun eller med andra som berörs av verksamheten.

Av kommunen formulerade lokala mål och program skall också kunna

ligga till grund för en uppföljning och utvärdering av verksamheten i

form av såväl internrevision som en kontroll och tillsyn från statsmakter-

nas sida.

Det skall enligt Utredningen i enlighet med principen om kommunal

självstyrelse ankomma på varje enskild kommun att själv välja organisa-

tion och medel för att nå upp till den nivå för räddningstjänsten som står i

överensstämmelse med målsättningen i lagstiftningen. Kommunerna har

således att själva göra avvägningar mellan olika alternativa lösningar för

att uppfylla ställda säkerhetsmål och prestationsmål i verksamheten. Det-

ta innebär att ett flertal detaljregler i den nuvarande lagstiftningen kan

mönstras ut.

Ledning av räddningstjänstverksamhet

Utredningen har tydliggjort ledningsfunktionen i första hand med avse-

ende på den kommunala räddningstjänsten. Sålunda skall det i varje

kommun finnas en räddningschef som inför kommunen ansvarar för att

räddningstjänstverksamheten är ändamålsenligt ordnad och som leder

varje räddningsinsats. Räddningschefen får utse annan som har behörig-

het att för uppgiften att leda räddningsinsatser. Enligt Utredningens me-

ning har räddningschefen såväl enligt RäL som enligt det av Utredningen

lämnade förslaget till reformerad lagstiftning ett övergripande ansvar för

alla de räddningsinsatser som behöver göras i kommunen.

En räddningsledare har stora befogenheter. Det är fråga om myndig-

hetsutövning som bl.a. innebär rätt att göra ingrepp i annans rätt, förord-

na om fullgörande av tjänsteplikt och att anmoda statliga och kommunala

133

myndigheter att, om ett deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens

Prop. 2002/03:119

ordinarie verksamhet, delta i en räddningsinsats med personal och utrust-

Bilaga 1

ning.

Att räddningsledarens befogenheter anges i särskilda bestämmelser in-

nebär enligt Utredningens mening inte att räddningschefen fråntagits be-

fogenhet med avseende på dessa bestämmelser. Den som räddningsche-

fen har utsett som räddningsledare handlar enligt Utredningens mening

på räddningschefens uppdrag och måste rätta sig efter de instruktioner

som räddningschefen med sitt övergripande ansvar har givit.

Enligt Utredningens förslag bör länsstyrelsens uppgift inte primärt vara

att ta över ansvaret för kommunens räddningstjänstverksamhet vid om-

fattande räddningsinsatser. Länsstyrelsen skall i stället stödja insatserna

genom att gå in med olika åtgärder och svara för vissa uppgifter samti-

digt som räddningstjänsten fortfarande är ett ansvar för kommunen. En

möjlighet för staten, genom länsstyrelsen, att ta över ansvaret för rädd-

ningstjänstverksamheten i en eller flera kommuner skall emellertid enligt

Utredningens förslag finnas i särskilda fall. Länsstyrelsen skall i dessa

fall utse någon som har behörighet att leda insatsen. I de fall räddningsin-

satserna också omfattar statlig räddningstjänst skall länsstyrelsen svara

för att insatserna samordnas.

Sotningsverksamheten

Utredningens förslag rörande sotningsverksamheten innebär att detaljre-

gleringen minskar och att målsättningen för verksamheten, att vara

olycks- och skadeförebyggande, tydliggörs. Den rengöring och kontroll

av brandskyddet som avses med verksamheten skall såsom ett statligt

åläggande för kommunen endast utföras under förutsättning att det är på-

kallat från brandskyddssynpunkt.

Preciserade skyldigheter för stat, kommun och enskilda (avsnitt 5)

Olycks- och skadeförebyggande åtgärder

Utredningens förslag syftar bl.a. till att klargöra den enskildes ansvar och

skyldigheter i förhållande till det offentliga åtagandet på räddningstjänst-

området. I förslaget slås fast att den enskilde har det primära ansvaret

eller skyldigheten att skydda sitt liv och sin egendom och att inte föror-

saka olyckor. Det åligger enligt förslaget var och en att vidta skäliga åt-

gärder till skydd mot olyckor. Särskilda krav ställs på ägare och inneha-

vare av byggnader och andra anläggningar att hålla utrustning för brand-

skydd, utrymning vid brand och andra olyckor och i vissa fall dokumen-

tera sitt brandskydd.

Kommunen skall enligt Utredningsförslaget främja trygghet och säker-

het för dem som vistas i kommunen. Därvid skall kommunen svara för

att förebyggande åtgärder vidtas så att bränder och skador till följd av

bränder undviks. Kommunen skall också vara verksam för skydd mot

andra olyckshändelser än bränder, utan att det påverkar det ansvar som

åvilar någon annan.

134

Åtgärder i samband med en räddningsinsats I Utredningens förslag anges att först om den enskilde (fysiska eller juri- diska personer) inte själv eller med hjälp av annan kan ingripa med en räddningsinsats vid olyckshändelser eller överhängande fara för en olyckshändelse inträder skyldighet för det allmänna att ingripa genom räddningstjänst. För att betraktas som räddningstjänst måste ett ingripan- de bedömas som en i hög grad angelägen och försvarlig samt tidsmässig nödåtgärd för att hindra eller begränsa direkta och preciserade skador. Andras agerande skall inte kunna avvaktas utan risk. Konsekvenserna av en olycka skall inte lämpligen kunna avvärjas och behovet av att hind- ra eller begränsa skador skall inte kunna tillgodoses på annat sätt än ge- nom samhällets räddningstjänst. Skyldigheterna att ingripa från samhäl- lets sida föreligger dessutom endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatser- na och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommunerna svarar för insatserna. Om en olycka inte redan har inträffat har samhället enligt Utred- ningens mening skyldighet att ingripa först om olyckan är identifierbar. Den måste vara konkret och någorlunda bestämd till tid och rum. En olycka måste enligt Utredningens mening kunna uppfattas som mer eller mindre omedelbart förestående och befarade skador måste framstå som mer eller mindre direkta och preciserade. Efterföljande åtgärder När en räddningsinsats är avslutad faller ansvaret eller skyldigheten att vidta åtgärder för att bl.a. bevaka eller ta hand om skadad egendom i princip på den enskilde. Det är därför enligt Utredningens mening en viktig uppgift för räddningsledaren att klargöra och dokumentera när det bedöms att en räddningsinsats är avslutad. Ägaren eller innehavaren av egendom som har berörts av räddningsinsatsen skall underrättas, liksom myndigheter vars ansvarsområden har berörts av räddningsinsatsen. Det är också Utredningens uppfattning att kommunerna liksom de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst bör ha skyldighet att utreda olycksorsaker och olycksförlopp samt att analysera hur en rädd- ningsinsats har genomförts. En sådan uppföljning och utvärdering, s.k. olycksförloppsutredning, har enligt Utredningens mening stor betydelse för bedömningen av en räddningsinsats effektivitet och för bedömningen av om ekonomiska resurser har satsats och använts på rätt sätt liksom för metodutveckling och planering inför framtida räddningsinsatser. Utred- ningen föreslår att olycksförloppsutredningar blir obligatoriska i kom- munal räddningstjänstverksamhet. Prop. 2002/03:119 Bilaga 1

Brandsyn brandskyddstillsyn

Utredningens förslag innebär att ägare och innehavare av byggnader eller

andra anläggningar, där det med hänsyn till risken för brand eller konse-

kvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brand-

skyddet, skall se till att brandskyddet dokumenteras. Genom förslaget

tydliggörs den enskildes ansvar för brandskyddet. Kommunens nuvaran-

135

de ansvar för brandsyn blir med förslaget en ren tillsynsfunktion och den

Prop. 2002/03:119

enskilde får bevisbördan för att brandskyddet är skäligt och tillfreds-

Bilaga 1

ställande ordnat.

Fördelningen av tillsynsansvaret mellan kommunen, länsstyrelsen och

Räddningsverket

Utredningens förslag innebär att den principiella fördelningen av tillsyns-

funktionen och inriktningen i fråga om de uppgifter som bör åvila kom-

munen, länsstyrelsen och Räddningsverket såsom tillsynsorgan klargörs.

Enligt Utredningens uppfattning måste det i lagstiftningen skiljas på om

det är fråga om kommunal tillsyn över enskilda eller statlig tillsyn över

den kommunala verksamheten.

Enligt Utredningens mening bör kommunens tillsyn över den enskilde

även fortsättningsvis innefatta en kontroll av efterlevnaden av lagstift-

ningen och meddelade föreskrifter. Utredningen anser emellertid att det

är angeläget att tillsynen även präglas av att den enskilde ges stöd för att

själv kunna vidta åtgärder till skydd mot olyckor. Det bör ske genom råd

och information och andra liknande åtgärder.

Länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet inom rädd-

ningstjänstområdet skall med Utredningens förslag avse en bedömning

av om kommunerna i sin förebyggande verksamhet och i räddningstjäns-

ten lever upp till målsättningen att tillförsäkra allmänheten en tillfreds-

ställande och likvärdig säkerhet i fråga om skydd mot olyckor. Det inne-

bär även en granskning av kommunens tillsynsfunktion. Tillsynen skall

ha karaktär av uppföljning, utvärdering och information men bedrivas

med respekt för den kommunala självstyrelsen. Tillsynen skall även syfta

till att ge råd till kommunen och inspirera till en positiv utvecklingspro-

cess inom räddningstjänstområdet.

Räddningsverket skall enligt Utredningens förslag ha ett centralt till-

synsansvar med avseende på den kommunala verksamheten inom rädd-

ningstjänstområdet. Tillsynen skall bl.a. utövas såsom en bevakning av

länsstyrelsens ansvar för tillsynen över kommunerna och en uppföljning

och utvärdering av denna. Räddningsverket skall lämna länsstyrelserna

resursstöd bl.a. i form av särskild kompetens i länsstyrelsernas tillsyns-

verksamhet och svara för en kontinuerlig utbildning av länsstyrelsens

tillsynspersonal. I samverkan med länsstyrelserna skall Räddningsverket

utveckla metoder och modeller för länsstyrelsens tillsyn och lämna för-

slag till inriktning av tillsynsverksamheten.

Geografisk avgränsning mellan statens och kommunernas skyldigheter

Utredningen föreslår inte någon förändring i fråga om de nuvarande reg-

lerna för den geografiska avgränsningen mellan statens och kommuner-

nas ansvar och skyldigheter i fråga om räddningstjänst. Om ett fartyg i

samband med en statlig räddningsinsats förs in på kommunens geogra-

fiskt avgränsade ansvarsområde så skall enligt Utredningens mening an-

svaret för räddningstjänst övergå från statlig till kommunal räddnings-

tjänst.

136

Ekonomiska konsekvenser för stat och kommun av det offentliga åta- gandet inom räddningstjänstområdet Som en principiell utgångspunkt när det gäller den enskildes ansvar inom räddningstjänstområdet skall enligt Utredningens mening gälla att de åtgärder som den enskilde är skyldig att vidta enligt lagstiftningen skall bekostas av denne. Samhällets åtagande att hålla en organisation för räddningstjänst skall emellertid ses som en viktig del i samhällsservicen. Den princip som gäller och enligt Utredningens mening bör gälla i fråga om kostnader för samhällets räddningstjänst är att den enskilde inte beta- lar ersättning för denna service. Den principiella utgångspunkten när det gäller de ekonomiska konse- kvenserna för staten och kommunerna av det offentliga åtagandet inom räddningstjänstområdet skall enligt Utredningens mening vara att den som har räddningstjänstansvaret också har finansieringsansvaret. Kom- munerna har emellertid enligt nuvarande regler rätt till ersättning av sta- ten dels för medverkan i statlig räddningstjänst, dels om en räddningsin- sats i kommunal räddningstjänst har medfört betydande kostnader. Kommunens rätt till ersättning kan bli föremål för domstolsprövning. Enligt nuvarande regler saknar staten möjligheter att överklaga ett ersätt- ningsärende. Utredningen föreslår att staten ges sådan möjlighet. Kommunens förebyggande verksamhet (avsnitt 6) Kommunens förebyggande verksamhet består dels i verksamhet där kommunen har ett ansvar för att aktivt vidta förebyggande åtgärder i kombination med ett tillsynsansvar, dels i ren tillsynsverksamhet, dels och i skyldighet att, utan eget ansvar, mer allmänt främja förebyggande åtgärder inom kommunen. Utredningens förslag när det gäller kommunens ansvar i förstnämnda hänseende tar i första hand sikte på en reformering av brandsyneinstitutet och en minskad detaljreglering av sotningsverksamheten samt på den enskildes ansvar för anläggningar med farlig verksamhet. Förslaget inne- bär ett tydliggörande av ansvaret och en precisering av de skyldigheter som åvilar den enskilde respektive kommunen. I övrigt innebär förslaget härvidlag en modernisering av och minskad detaljreglering i lagstiftning- en. Utredningens förslag i fråga om att kommunen allmänt skall främja fö- rebyggande åtgärder innebär att kommunen aktivt skall medverka till ett samarbete mellan olika ansvariga myndigheter för att åstadkomma en samsyn i fråga om tryggheten och säkerheten i kommunen. Det skall en- ligt Utredningens mening vara en målsättning inom räddningstjänstom- rådet för kommunen att genom samordning av den olycks- och skadefö- rebyggande verksamheten åstadkomma en samsyn i fråga om tryggheten och säkerheten. Denna samsyn skall också ligga till grund för kommu- nens planering för räddningsinsatser. Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. (avsnitt 7)

Utredningens förslag innefattar ett förtydligande av ansvaret för sjuk- transporter. Enligt Utredningens mening bör alla former av sjuktranspor- Prop. 2002/03:119 Bilaga 1 137

ter, oavsett om de sker i samband med räddningsinsatser eller rör sjuk-

Prop. 2002/03:119

domsfall, omfattas av ett samlat sjuktransportbegrepp under ett samlat

Bilaga 1

ansvar för hela sjuktransportverksamheten. Dock bör undantag göras för

sjuktransporter från fartyg. Genom en sådan ordning undviks att det råder

osäkerhet om gränser för ansvaret som ytterst kan leda till men för ska-

dade eller sjuka som snabbt behöver komma under medicinsk vård.

Enligt Utredningens mening är det således naturligt och mest ända-

målsenligt att ansvaret för sjuktransportverksamheten i samband med en

räddningsinsats knyts till landstingen såsom huvudmän för hälso- och

sjukvården. Anknytningen till sjukvården är enligt Utredningens mening

viktig för sjuktransportverksamhetens medicinska standard. Målsättning-

en måste också vara att sjukvårdsinsatser skall påbörjas redan när den

skadade hämtas på en olycksplats. Sjukvårdsansvaret bör enligt Utred-

ningens mening gälla oavsett var en olycksplats är belägen.

Den kommunala räddningstjänstpersonalens kompetens och utbildning (avsnitt 8) Ett generellt eller övergripande krav som bör ställas på kompetens och utbildning för kommunens personal inom räddningstjänstområdet kan enligt Utredningens mening i lagstiftningen formuleras på följande sätt. Den personal, som för kommunens räkning har att utföra olycks- och skadeförebyggande uppgifter, att planera, leda, genomföra och följa upp räddningsinsatser samt att utöva tillsyn, skall genom erfarenhet och ut- bildning ha förvärvat den kompetens som behövs i kommunen för att tillförsäkra allmänheten en rimlig säkerhetsnivå i förhållande till de ris- ker för olyckshändelser som finns inom kommunen. Regleringen i lag och förordning bör enligt Utredningens mening i hu- vudsak begränsas till generella krav på grundläggande kompetens och utbildning för personalen inom räddningstjänstområdet och i övrigt riktas till Räddningsverket som skall ha att inrätta de utbildningslinjer som be- hövs för att leda fram till examen. Detsamma bör gälla i fråga om kompetens och utbildning för personal för rengöring och brandskyddskontroll (sotningsverksamheten). Rädd- ningsverket bör vidare ha att ange utbildningens innehåll i utbildnings- planer som skall bestämmas i samråd med kommunerna och de arbetsgi- var- och arbetstagarorganisationer som utbildningen berör. Enligt utredningens mening bör Räddningsverket ges uppgifter att fö- reskriva om de särskilda krav som bör ställas för behörighet som rädd- ningschef, för att kontrollera brandskydd samt för att utöva tillsyn och leda räddningsinsatser. Särskilda krav bör ställas mot bakgrund av de befogenheter som är knutna till dessa funktioner. Det är fråga om myn- dighetsutövning som berör enskilda och som bl.a. innebär beslut om tjänsteplikt och ingrepp i annans rätt. Den reglering av personalens kompetens och utbildning som föreslås är avsedd att ge förutsättningar och utrymme för en kontinuerlig anpass- ning av kraven på kompetens och utbildning hos personalen inom rädd- ningstjänstområdet till olika kommuners olika behov. Genom att begrän- sa regleringen och i stället i allmänna råd och genom en utvecklad tillsyn ge vägledning för kompetens och utbildning med avseende på riskbilder i 138

kommunerna ges enligt Utredningen möjligheter till enklare och snabba-

Prop. 2002/03:119

re anpassning till nya förhållanden inom räddningstjänstområdet.

Bilaga 1

Miljöräddningstjänst till sjöss (avsnitt 9)

För att möjliggöra tidiga insatser för miljöräddningstjänst till sjöss efter en fartygskollision, grundstötning eller annan händelse föreslår Utred- ningen att räddningstjänstbegreppet i vad det avser miljöräddningstjänst till sjöss utvidgas till att omfatta även förberedande insatser när olja eller andra skadliga ämnen riskerar att komma ut i vattnet. Den föreslagna lagens disposition och benämning (avsnitt 10)

Utredningens förslag till en reformerad räddningstjänstlagstiftning inne- bär att den enskildes ansvar för att vidta åtgärder till skydd mot olyckor klargörs och betonas. Kommunernas vida och allmänna ansvar för sam- hällets räddningstjänst och statens mer begränsade ansvar för räddnings- tjänst i speciella fall tydliggörs också genom förslaget. Kommunernas ansvar för och skyldigheter att medverka till förebyggande åtgärder beto- nas i Utredningens förslag samtidigt som kommunerna, mot bakgrund av principen om kommunal självstyrelse, ges frihet att själva organisera och bestämma hur räddningstjänstverksamheten skall bedrivas. Med utgångs- punkt i att nationella mål i fortsättningen skall styra räddningstjänstverk- samheten föreslår Utredningen att lagen disponeras mot nu angiven bak- grund. Det namn på lagen som föreslås är avsett att knyta an till att en refor- merad räddningstjänstlagstiftning ges en vidare inriktning och bl.a. beto- nar vikten av ett olycks- och skadeförebyggande arbete. Utredningen föreslår att lagen benämns lag om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. Ekonomiska frågor (avsnitt 11)

Den reformering av räddningstjänstlagstiftningen som Utredningen före- slår leder inte till några förändringar i de ekonomiska åtagandena för stat respektive kommunen inom räddningstjänstområdet. Utredningens för- slag till en framtida utformning av den nuvarande brandsynefunktionen kommer att innebära vissa förändringar när det gäller statens och kom- munernas kostnader för tillsyn. Initialt kommer kostnaderna att öka nå- got. Utredningens förslag ställer framför allt ökade krav på länsstyrelserna såsom tillsynsorgan när det gäller den kommunala räddningstjänstverk- samheten. Även i övrigt ställs genom förslaget, både när det gäller den statliga och kommunala tillsynsverksamheten, ökade krav på kompetens och resurser hos tillsynsmyndigheterna för uppföljning och utvärdering men också för rådgivning och information. Detta innebär vissa ökade kostnader för tillsynsfunktionen. Totalt sett bedöms förslaget för samhäl- let medföra ett bättre skydd mot olyckor till lägre kostnader. 139

Sekretess i samband med kommunal räddningstjänstverksamhet

Prop. 2002/03:119

(avsnitt 12)

Bilaga 1

I kommunal räddningstjänstverksamhet kommer personalen ofta i kon-

takt med information eller uppgifter om enskildas personliga och ekono-

miska förhållanden eller förhållanden av ekonomisk natur. Detta kan in-

nebära men eller skada för den enskilde om uppgifterna röjs. Utredning-

en anser att bestämmelser om sekretess bör införas till skydd mot detta.

Skaderekvisitet bör vara utformat som ett rakt rekvisit.

140 Räddningstjänstlagutredningens lagförslag

1

Förslag till lag om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser

Härigenom föreskrivs följande. 1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Bestämmelserna i denna lag syftar till att det i hela landet upprätthålls ett, med hänsyn till de lokala förhållandena, tillfredsställande och lik- värdigt skydd mot olyckor med avseende på människors liv och hälsa samt egendom och miljön. Den enskildes och de olika samhällsverksamheternas förmåga att själ- va vidta åtgärder till skydd mot olyckor skall stödjas.

2 § I lagen finns föreskrifter om skyldighet för enskilda, kommuner och staten att vidta åtgärder till skydd mot olyckor. Skyldigheterna skall gälla utan att det påverkar det ansvar som var och en har för sin egen säkerhet eller den skyldighet att vidta åtgärder till skydd mot olyckor som eljest är föreskriven i annan lag.

3 § I denna lag används följande uttryck med angiven betydelse. Åtgärder till skydd mot olyckor: Åtgärder som syftar till att förebygga olyckor samt åtgärder för att förhindra eller begränsa skador till följd av olyckor.

Räddningstjänst: De räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall svara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hin- dra och begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser som görs enligt 4 kap. 26 §§ utan att det har inträffat någon olycka eller föreligger överhäng- ande fara för en olycka. Skyldighet för staten eller kommun att göra en räddningsinsats före- ligger endast, om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommunen svarar för insatsen.

4 § Kommunerna och de statliga myndigheter som svarar för verksamhet enligt denna lag skall se till att verksamheterna samordnas. De skall ock- så samarbeta med andra som berörs.

5 § Kommunen och de statliga myndigheter, som svarar för räddnings- tjänst, skall se till att allmänheten upplyses om vilken beredskap för räddningsinsatser som upprätthålls. Vidare skall upplysning lämnas i erforderlig utsträckning om hur varning och information till allmänheten sker vid allvarliga olyckor. Prop. 2002/03:119 Bilaga 2 141 2 kap. Enskildas ansvar och skyldigheter Allmänna skyldigheter för den enskilde

1 § Det åligger var och en att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyck- or. I fråga om att vidta åtgärder till skydd mot olyckor finns det utöver denna lag även bestämmelser i annan lag.

2 § Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller om en olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön skall, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Detsamma skall gälla den som får kän- nedom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en sådan olycka. Prop. 2002/03:119 Bilaga 2 Skyldigheter för ägare och innehavare av byggnader och andra anlägg- ningar

3 § Ägare och innehavare av byggnader eller andra anläggningar skall i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand och för livrädd- ning vid brand eller annan olycka och i övrigt vidta de åtgärder som be- hövs för att förebygga brand och för att hindra eller begränsa skador till följd av brand.

4 § Ägare och innehavare av byggnader eller andra anläggningar, där det med hänsyn till risken för brand eller konsekvenserna av brand bör stäl- las särskilda krav på en kontroll av brandskyddet, skall se till att brand- skyddet dokumenteras. Skyldigheter för ägare och innehavare av anläggningar med farlig verk- samhet

5 § Vid en anläggning, där verksamheten innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön, är anläggning- ens ägare och innehavare skyldiga att analysera riskerna för sådana olyckor samt att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och i övrigt vidta erforderliga åtgärder för att hindra eller begränsa sådana skador. Vad som sägs i första stycket skall även gälla flygplatser som har god- känts enligt 6 kap. 9 § första stycket luftfartslagen (1957:297)

6 § Vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen från en anläggning som avses i 5 § skall anläggningens innehavare underrätta länsstyrelsen, po- lismyndigheten och kommunen, om utsläppet påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten. Underrättelse skall också lämnas, om det före- ligger överhängande fara för ett sådant utsläpp. 142

3 kap. Kommunens ansvar och skyldigheter

Prop. 2002/03:119

Förebyggande åtgärder

Bilaga 2

1 § Kommunen skall främja trygghet och säkerhet för dem som vistas i

kommunen. Därvid skall kommunen svara för att förebyggande åtgärder

vidtas så att bränder och skador till följd av bränder undviks. Kommunen

skall också vara verksam för skydd mot andra olyckor än bränder, utan

att det påverkar det ansvar som åvilar någon annan.

Kommunerna skall ta tillvara möjligheterna att utnyttja varandras re-

surser för förebyggande verksamhet.

2 § Varje kommun skall ha ett handlingsprogram för förebyggande åt-

gärder. Programmet skall redovisa kommunens målsättning för sådana

åtgärder samt de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan

leda till räddningsinsatser. Programmet skall också redovisa hur kommu-

nens förebyggande verksamhet är planerad och hur säkerhetsarbetet är

ordnat.

Handlingsprogrammet skall antas av kommunen för en viss tidsperiod

och i den omfattning som behövs efter samråd med de myndigheter som

kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäktige får oavsett vad

som sägs i kommunallagen (1991:900) uppdra åt en kommunal nämnd

att under perioden anta ändringar eller tillägg till handlingsprogrammet.

3 § Kommunen skall i brandförebyggande syfte svara för att fasta för-

bränningsanordningar med rökkanaler samt imkanaler rengörs regelbun-

det och tillsammans med tillhörande byggnadsdelar kontrolleras, när det

är påkallat från brandskyddssynpunkt. Rengöring och kontroll skall utfö-

ras av en skorstensfejarmästare eller ett biträde till denne. Kommunen får

i fråga om speciella anläggningar och enstaka avlägset belägna bostads-

hus medge att någon annan utför rengöringen och kontrollen.

Den som utför rengöring och kontroll av brandskyddet får av kommu-

nen ges befogenhet att i verksamheten meddela erforderliga föreläggan-

den och förbud enligt 4 § och har rätt att få tillträde till den anläggning

som berörs. Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs.

Kommunen får föreskriva att avgift skall erläggas för rengöring och

kontroll av brandskyddet.

4 § Kommunen utövar i förebyggande syfte tillsyn inom kommunen över

efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd

av lagen.

För tillsynen har kommunen rätt att få tillträde till byggnader, lokaler

och andra anläggningar. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som

behövs för tillträdet. Kommunen har också rätt att få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

Kommunen får meddela de förelägganden och förbud som behövs i

enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen skall efterlevas. Beslut om föreläggande eller förbud får

förenas med vite. Underlåter någon att vidta en åtgärd som åligger ho-

nom eller henne enligt kommunens föreläggande, får kommunen vidta

åtgärden på dennes bekostnad.

143

Kommunen får föreskriva att avgift skall erläggas för tillsynsbesök

Prop. 2002/03:119

som föranleds av bestämmelserna i 2 kap. 35 §§.

Bilaga 2

Räddningstjänst

5 § Varje kommun skall ansvara för räddningstjänst inom kommunen, om inte annat följer av 4 kap. 27 §§. Kommunerna skall ta tillvara möjligheterna att utnyttja varandras re- surser för räddningstjänst.

6 § Räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddnings- insatserna kan genomföras på ett effektivt sätt.

7 § Varje kommun skall ha ett handlingsprogram för räddningstjänst- verksamheten. Programmet skall redovisa målsättningen för verksamhe- ten och de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser samt vilken förmåga kommunen har att göra sådana insatser. Förmågan skall redovisas med avseende på förhållandena såväl i fred som under höjd beredskap. Handlingsprogrammet skall antas av kommunen för en viss tidsperiod och i den omfattning som behövs efter samråd med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäktige får oavsett vad som sägs i kommunallagen (1991:900) uppdra åt en kommunal nämnd att under perioden anta ändringar eller tillägg till handlingsprogrammet. Efterföljande åtgärder

8 § Den som leder en räddningsinsats skall fatta beslut om när insatsen avslutas och, om det är möjligt, underrätta ägaren eller innehavaren av den egendom som räddningsåtgärderna har avsett om behovet av bevak- ning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller innehavarens bekostnad. Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs.

9 § När en räddningsinsats är avslutad skall kommunen se till att den olycka som har föranlett insatsen blir undersökt. Syftet med undersök- ningen skall vara att i skälig omfattning klarlägga orsaken till olyckan, olycksförloppet och hur insatserna har genomförts. Den som utför undersökning enligt första stycket har rätt att få tillträde till olycksplatsen. Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs. Organisation

10 § I varje kommun skall det finnas en eller flera nämnder för rädd- ningstjänsten. För en sådan nämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900). 144

11 § Av kommunallagen (1991:900) framgår att flera kommuner kan ha

Prop. 2002/03:119

en gemensam organisation för räddningstjänsten.

Bilaga 2

En kommun får också träffa avtal med en annan kommun om att de

uppgifter kommunen har enligt denna lag skall skötas helt eller delvis av

den andra kommunen. Genom ett sådant avtal får en kommun tillhanda-

hålla tjänster åt en annan kommun.

Kommunen får även efter överenskommelse med annan kommun upp-

dra åt anställd i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i visst

ärende eller viss grupp av ärenden, dock inte i de fall som avses i 6 kap.

34 § kommunallagen. Föreskrifterna i 6 kap. 2427 och 35 §§ kommu-

nallagen om jäv och anmälan av beslut till nämnd skall tillämpas på den

som fattar sådana beslut.

12 § Den personal, som för kommunens räkning har att utföra olycks-

och skadeförebyggande uppgifter, att planera, leda, genomföra och följa

upp räddningsinsatser, samt att utöva tillsyn, skall genom erfarenhet och

utbildning ha förvärvat den kompetens som behövs i kommunen för att

tillförsäkra allmänheten en rimlig säkerhetsnivå i förhållande till de ris-

ker för olyckor som finns inom kommunen.

13 § Den personal som ingår i kommunens organisation för räddnings-

tjänst skall vara anställd. Kommunen får överlåta åt någon annan att göra

räddningsinsatser som kräver särskild kompetens.

I organisationen för räddningstjänst kan också ingå räddningsvärn. Ett

räddningsvärn skall bestå av personal som har uttagits på grund av tjäns-

teplikt.

Om det vid en anläggning inom kommunen har organiserats en sär-

skild enhet för räddningsinsatser vid anläggningen, får kommunen träffa

avtal med ägaren eller innehavaren av anläggningen om att enheten skall

ingå i kommunens organisation för räddningstjänstverksamhet. En sådan

enhets räddningsinsatser är att anse som kommunal räddningstjänst enligt

denna lag också när insatserna görs inom den egna anläggningen.

Ledning

14 § Inom varje kommun skall det finnas en räddningschef som ansvarar

för att räddningstjänstverksamheten är ändamålsenligt ordnad och som

leder varje räddningsinsats. Räddningschefen får utse annan som uppfyl-

ler de behörighetskrav som föreskrivs av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att leda räddningsinsatser (räddningsledare).

Berör en räddningsinsats mer än en kommuns område inom samma län

och finns därmed flera räddningsledare för insatsen, skall länsstyrelsen

bestämma vem av räddningsledarna som skall leda insatsen, om inte

räddningsledarna själva har bestämt det. Berör räddningsinsatsen flera

län, skall länsstyrelserna i motsvarande situation bestämma vem av rädd-

ningsledarna som skall leda insatsen.

Om ledning och samordning av omfattande räddningsinsatser finns be-

stämmelser i 4 kap. 10 §.

145

4 kap. Statens ansvar och skyldigheter

Prop. 2002/03:119

Räddningstjänst

Bilaga 2

1 § Den statliga räddningstjänsten enligt bestämmelserna i 27 §§ skall

planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan genomföras på ett

effektivt sätt.

2 § Inom fjällområden skall den myndighet som regeringen bestämmer svara för räddningstjänst (fjällräddningstjänst) som innefattar att

1.

efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omstän- digheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller all- varlig risk för dennes hälsa,

2.

rädda den som har råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjuk- dom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp.

3 § Vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vat- tendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mäla- ren, samt inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som reger- ingen bestämmer svara för räddningstjänst (flygräddningstjänst). Myndigheten skall, såsom flygräddningstjänst, svara för förebyggande räddningsinsatser mot skador, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken. Myndigheten skall också, såsom flygräddningstjänst, svara för efterforskning av bemannade luftfartyg som saknas.

4 § Inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren, samt inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestäm- mer svara för efterforskning och räddning av människor, som är eller kan befaras vara i sjönöd, och för sjuktransporter från fartyg (sjöräddnings- tjänst).

5 § I andra fall än som avses i 24 §§ skall den myndighet som re- geringen bestämmer, såsom räddningstjänst, efterforska personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det före- ligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa.

6 § Inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren, samt inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestäm- mer svara för räddningstjänst, när olja eller andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet eller det föreligger en uppenbar risk för detta (miljö- räddningstjänst till sjöss).

7 § Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten eller vid överhängande fara för ett sådant utsläpp skall den myndighet som regeringen bestämmer svara för räddningstjänst. I 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finns bestämmelser om skyldighet för innehavare av kärnteknisk anläggning att vidta de åt- gärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid anläggningen. 146 Efterföljande åtgärder

8 § Den som leder en räddningsinsats skall fatta beslut om när insatsen avslutas och, om det är möjligt, underrätta ägaren eller innehavaren av den egendom som räddningsåtgärderna har avsett om behovet av bevak- ning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller innehavarens bekostnad. Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs.

9 § Den myndighet som regeringen bestämmer skall svara för saneringen efter sådana utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning som avses i 7 § första stycket. Med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen enligt första stycket avses sådana åtgärder som staten skall vidta för att göra det möjligt att åter använda mark, vatten, anläggningar och annan egendom som förore- nats genom utsläpp av radioaktiva ämnen Skyldighet för staten att vidta sådana åtgärder föreligger endast i den utsträckning det med hänsyn till följderna av utsläppet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten svarar för åtgärderna. Prop. 2002/03:119 Bilaga 2 Ledning

10 § Vid varje statlig räddningsinsats skall det finnas en räddningsledare. Räddningsledaren utses av den myndighet som svarar för räddningstjäns- ten. I fråga om räddningsinsatser som är omfattande får regeringen före- skriva eller i särskilt fall bestämma, att en länsstyrelse får ta över ansva- ret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. I sådana fall utses räddningsledare av den länsstyrelse som har fått an- svaret. I fråga om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärn- teknisk anläggning får regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta, att en länsstyrelse skall ta över ansvaret för saneringen inom flera län eller att någon annan statlig myndighet skall ta över detta ansvar inom ett eller flera län. Tillsyn

11 § Inom länet utövar länsstyrelsen tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Den centrala tillsynen utövas av Statens räddningsverk. I fråga om statlig räddnings- tjänst utövas den centrala tillsynen av den myndighet som regeringen bestämmer. 147

5 kap. Särskilda skyldigheter för enskilda och myndigheter

Prop. 2002/03:119

Tjänsteplikt

Bilaga 2

1 § När det behövs, är var och en som under kalenderåret fyller lägst ar-

ton och högst sextiofem år skyldig att medverka i räddningstjänst, i den

mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det.

Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren.

Bland dem som är tjänstepliktiga enligt första stycket och som är bo-

satta i kommunen får en sådan nämnd som avses i 3 kap. 10 § ta ut lämp-

liga personer för att ingå i kommunens räddningsvärn. I första hand skall

frivilliga tas ut.

Ingrepp i annans rätt

2 § Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte

lämpligen kan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en

räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans

fastighet, avspärra eller utrymma områden, använda, föra bort eller för-

störa egendom samt företa andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingrep-

pet är försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vål-

las genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Sådana ingrepp får

också företas av den kommunala nämnden eller, i fråga om statlig rädd-

ningstjänst, av den myndighet som svarar för räddningstjänsten. Om

länsstyrelsen enligt vad som sägs i 4 kap. 10 § andra stycket har tagit

över ansvaret för den kommunala räddningstjänsten, får ingrepp företas

av länsstyrelsen i stället för av den kommunala nämnden.

Vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen får, under de förut-

sättningar som anges i första stycket eller om det är nödvändigt för att

göra det möjligt att åter använda den förorenade egendomen, den myn-

dighet som ansvarar för saneringen företa sådana ingrepp i annans rätt

som anges i första stycket.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs.

3 § Den som med stöd av 2 § har beslutat om avspärrning eller utrym-

ning, skall hjälpa till med att ordna uppehälle för dem som till följd av

åtgärden är i behov därav.

4 § Anordning som varaktigt behövs för räddningstjänsten får placeras på

annans mark eller byggnad, om det inte medför inverkan av någon bety-

delse på markens eller byggnadens användningssätt.

Beslut om en sådan åtgärd meddelas av en sådan nämnd som avses i 3

kap. 10 § eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndighet som

svarar för räddningstjänsten.

Dokumentation av beslut om tjänsteplikt och om ingrepp i annans rätt

5 § Den som med stöd av 1 § har beslutat om tjänsteplikt eller med stöd

av 2 § har beslutat om ingrepp i annans rätt skall dokumentera beslutet

genom protokoll varav framgår vem som har fattat beslutet, skäl för be-

148

slutet, tidpunkt för beslutet samt mot vem eller mot vad som beslutet har

Prop. 2002/03:119

fattats.

Bilaga 2

Skyldighet att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen

6 § En statlig eller kommunal myndighet är skyldig att med personal och egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsledaren och vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen på anmodan av den myndighet som svarar för saneringen. En sådan skyldighet föreligger dock endast om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. Uppgiftsskyldighet

7 § Myndigheter och enskilda skall på begäran av en myndighet som sva- rar för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen lämna upplysningar om personal och egendom som kan användas i rädd- ningstjänsten eller vid saneringen. Medverkan i planering av och vid övningar i räddningstjänst och för sanering vid utsläpp av radioaktiva ämnen

8 § Kommunen är skyldig att delta i planeringen av räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar i landet och att medverka vid övningar i sådan räddningstjänst. Kommunen är vidare skyldig att medverka i planering och övningar för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar. Alarmering

9 § Kommunen och den statliga myndighet som svarar för räddnings- tjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av räddnings- organen. När ett räddningsorgan gör en räddningsinsats, skall polismyndigheten underrättas om insatsen. Om effekterna av en olycka kan kräva särskilda åtgärder till skydd för befolkningen eller miljön i ett annat land än Sverige, skall det räddnings- organ som gör räddningsinsatsen omedelbart underrätta berörd myndig- het i det andra landet. 6 kap. Bestämmelser om ersättning Ersättning till kommun för medverkan i räddningstjänst m.m.

1 § Om en kommun har medverkat i en annan kommuns räddningstjänst, har kommunen rätt till skälig ersättning av den andra kommunen. Om en kommun har medverkat i statlig räddningstjänst eller vid sane- ring efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övningar i sådan rädd- ningstjänst eller sådan sanering, har kommunen rätt till skälig ersättning av staten. 149

2 § Vid kommunal räddningstjänst med anledning av utflöde i vatten av

Prop. 2002/03:119

Bilaga 2

olja eller andra skadliga ämnen har kommunen rätt till ersättning av sta-

ten för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger ett av reger-

ingen fastställt belopp, om utflödet har inträffat utanför Sveriges sjöterri-

torium eller inom en del av sjöterritorier där räddningsinsatser skall göras

enligt 4 kap. 6 § eller inom Göta älv, Trollhätte kanal eller Södertälje

kanal.

Om en kommun har haft kostnader för sanering med anledning av så-

dant utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen som avses i första

stycket har kommunen rätt till ersättning av staten för den del av sane-

ringskostnaderna som överstiger ett av regeringen fastställt belopp.

3 § Om en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst har medfört be-

tydande kostnader, har kommunen rätt till ersättning av staten för den del

av räddningstjänstkostnaderna som överstiger en självrisk. Självrisken

beräknas enligt grunder som regeringen fastställer.

Ersättning till enskilda

4 § Den som på grund av tjänsteplikt eller frivilligt efter anmodan av

räddningsledaren har medverkat i räddningstjänst enligt denna lag eller i

övning i sådan tjänst har rätt till skälig ersättning för kostnader för resa

och uppehälle samt för arbete och tidsspillan enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Denne har också rätt till ersättning för skada på kläder och andra person-

liga tillhörigheter.

Första stycket gäller inte den som har erhållit ersättning av någon an-

nan eller på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersätt-

ning för medverkan i räddningstjänst.

Ersättning enligt första stycket skall betalas av kommunen till den som

har medverkat i kommunal räddningstjänst eller i övning i sådan tjänst

och av staten till den som har medverkat i statlig räddningstjänst eller i

övning i sådan tjänst.

5 § I lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen

(1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. finns bestäm-

melser om ersättning vid personskada till den som har medverkat i rädd-

ningstjänst enligt denna lag eller i övning i sådan tjänst.

6 § Har utrustning för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radi-

oaktiva ämnen tillhandahållits frivilligt eller tagits i anspråk med stöd av

5 kap. 2 §, har egendomens ägare eller innehavare rätt till ersättning för

skada på eller försämring av egendomen, förlorad avkastning eller nytta

av egendomen och kostnad med anledning av att egendomen har tillhan-

dahållits.

Första stycket gäller inte den som har erhållit ersättning av någon an-

nan eller på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersätt-

ning för att tillhandahålla egendom för räddningstjänst eller sanering ef-

ter utsläpp av radioaktiva ämnen. Första stycket gäller inte heller den

som har tillhandahållit egendom för räddningstjänst, om räddningsinsat-

150

sen har avsett att hindra eller begränsa skada på dennes egendom eller

Prop. 2002/03:119

har föranletts av olycka i dennes verksamhet.

Bilaga 2

7 § Om egendom tas i anspråk genom åtgärd enligt 5 kap. 4 §, är ägaren

eller innehavaren berättigad till ersättning för förlorad avkastning eller

nytta.

8 § Ersättning enligt 6 och 7 §§ skall betalas av kommunen eller, i fråga

om statlig räddningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva äm-

nen, av staten.

7 kap. Bestämmelser om bemyndiganden, ansvar och överklagande Bemyndiganden

1 § Regeringen får i de avseenden som behandlas i denna lag meddela ytterligare föreskrifter som rör skydd för liv, hälsa och miljön samt ut- bildning. Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela sådana föreskrifter. Regeringen får meddela föreskrifter om förbud helt eller delvis mot eldning utomhus och om liknande förebyggande åtgärder mot brand. Re- geringen får överlåta åt en myndighet eller åt kommun att meddela såda- na föreskrifter.

2 § Regeringen får meddela föreskrifter om begränsning i rätten för den som utför rengöring och kontroll enligt 3 kap. 3 § eller tillsyn enligt 3 kap. 4 § att driva eller annars ta befattning med näringsverksamhet som gäller handel med brand- eller livräddningsredskap eller meddelande av försäkringar som har samband med brand.

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får be- sluta om att enskilda, företag, organisationer eller andra samman- slutningar skall medverka vid övningar av betydelse för befolknings- skyddet eller den räddningstjänst som skall bedrivas under höjd bered- skap. Ansvarsbestämmelser

4 § Till böter skall den dömas som

1.

uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud mot eldning ut- omhus som har meddelats med stöd av 1 § andra stycket,

2.

uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att ge upplysningar eller lämna ut handlingar enligt 3 kap. 4 § eller 5 kap. 6 §,

3.

uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift om förhål- lande av betydelse vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som följer av 3 kap. 4 § eller 5 kap. 6 §,

4.

uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att fullgöra vad som ålig- ger honom enligt 2 kap. 2 eller 6 §,

5.

utan att ha laga förfall uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att fullgöra tjänsteplikt som åligger honom enligt 5 kap. 1 §,

151

6. uppsåtligen hindrar eller försöker hindra en åtgärd som beslutats en-

Prop. 2002/03:119

ligt 5 kap. 2 § första stycket eller annars utan giltig ursäkt åsidosätter

Bilaga 2

sådan åtgärd.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Till ansvar enligt första stycket skall inte dömas, om ansvar för gär-

ningen kan ådömas enligt brottsbalken.

Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud skall

inte dömas till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

Bestämmelser om överklagande

5 § Ett beslut om fullgörande av tjänsteplikt enligt 5 kap. 1 § eller om

ingrepp i annans rätt enligt 5 kap. 2 § gäller även om det överklagas.

Om det föreligger särskilda skäl, får en tillsynsmyndighet bestämma

att dess beslut skall gälla även om det överklagas.

6 § Ett beslut av en räddningsledare om fullgörande av tjänsteplikt enligt

5 kap. 1 § eller om ingrepp i annans rätt enligt 5 kap. 2 § får överklagas

hos länsstyrelsen. I övrigt får räddningsledarens beslut med stöd av den-

na lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen inte överkla-

gas. En kommunal nämnds beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens och andra tillsynsmyndigheters beslut får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Detsamma gäller en statlig myndighets

beslut enligt 5 kap. 2 och 4 §§. Prövningstillstånd krävs vid överklagande

till kammarrätten.

7 § Frågor om ersättning enligt 6 kap. 4, 6 och 7 §§ prövas i fråga om

kommunal räddningstjänst eller övning i sådan tjänst av den eller de

kommunala nämnder som ansvarar för räddningstjänsten, eller i fråga om

statlig räddningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen,

av den myndighet som svarar för räddningstjänsten eller saneringen.

8 § I 22 a § förvaltningslagen (1986:223) finns bestämmelser om över-

klagande hos allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut av statlig myn-

dighet än beslut enligt 6 kap. 24, 6 och 7 §§ får dock inte överklagas.

Om en kommun överklagar ett beslut enligt 6 kap. 2 eller 3 §, skall Sta-

tens räddningsverk vara kommunens motpart sedan handlingarna i ären-

det har överlämnats till domstolen.

8 kap. Övriga bestämmelser

Räddningstjänst under höjd beredskap m.m.

1 § När den totalförsvarspliktiga personal som är inskriven för civilplikt

enligt 5 kap. 1 § inkallats för tjänstgöring enligt 4 kap. 7 § lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt ingår även denna personal i kommu-

nens organisation för räddningstjänst.

152

2 § I syfte att skydda och rädda befolkningen och civil egendom från

Prop. 2002/03:119

krigets verkningar skall kommunens organisation för räddningstjänst

Bilaga 2

under höjd beredskap, utöver vad som i övrigt framgår av denna lag, an-

svara för

1.

upptäckande, utmärkning och röjning av farliga områden,

2.

indikering, sanering och andra åtgärder för skydd mot kärnvapen och kemiska stridsmedel,

3.

kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet en- ligt denna paragraf skall kunna fullgöras.

Personal inom kommunens organisation för räddningstjänst skall under samma tid vidare delta i åtgärder för första hjälp åt och transport av ska- dade samt för befolkningsskydd. Vad som gäller vid kommunal räddningstjänst skall gälla även när perso- nalen inom kommunens organisation för räddningstjänst utför uppgifter enligt första och andra styckena.

3 § Är Sverige i krig eller krigsfara eller råder det sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eller av att Sverige har varit i krig eller krigsfara, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela sådana från denna lag avvikande föreskrifter som är av betydelse för totalförsvaret eller som behövs för att nödvändig räddningstjänst i övrigt eller sanering efter ut- släpp av radioaktiva ämnen skall kunna genomföras.

4 § Under höjd beredskap får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer besluta att personal inom kommunens organisation för räddningstjänst får tas i anspråk för uppgifter som inte rör den egna kom- munen. Om personal enligt första stycket har tagits i anspråk enligt första stycket, har kommunen rätt till ersättning av staten för skäliga kostnader.

5 § Beslut som meddelats med stöd av 4 § första stycket får inte överkla- gas. Utländskt bistånd

6 § Regeringen, en kommun eller en statlig myndighet som svarar för räddningstjänst får i den utsträckning som följer av överenskommelser som Sverige ingått med Danmark, Finland, Island eller Norge begära bistånd från eller lämna bistånd till utländska myndigheter vid räddnings- insatser. I andra fall får regeringen eller den myndighet regeringen be- stämmer begära eller lämna internationellt bistånd vid räddningsinsatser enligt internationella överenskommelser som Sverige ingått.

7 § Om en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist här i landet medverkar i en räddningsinsats i Sverige på begäran av regering- en, en kommun eller en statlig myndighet enligt 6 § skall staten i stället för den utländska personen ersätta skada som uppkommer i samband med räddningsinsatsen för vilken den utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt svensk lag. 153

Staten skall även ersätta en utländsk fysisk eller juridisk person som

Prop. 2002/03:119

saknar hemvist i Sverige och som handlar för biståndsgivarens räkning

Bilaga 2

för personskada och skada på utrustning eller material som används vid

biståndsgivningen, om skadan har uppkommit i Sverige i samband med

räddningsinsatsen.

8 § Staten får kräva tillbaka ersättning som betalats enligt 7 § första

stycket av den som har vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårds-

löshet. För den som är att anse som arbetstagare skall dock ansvaret vara

begränsat på det sätt som sägs i 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207).

Om rätt till återkrav för ersättning som har betalats för atomskada finns

särskilda bestämmelser i atomansvarighetslagen (1968:45).

Om utländskt bistånd har begärts av en kommun, får staten av denna

kräva tillbaka vad staten har betalat enligt 7 § eller enligt åtagande i in-

ternationella överenskommelser om sådant bistånd i den mån kostnaden

jämte kommunens egna kostnader för räddningsinsatsen inte överstiger

självrisken enligt 6 kap. 3 §.

9 § Biståndspersonal från Danmark, Finland, Island eller Norge tjänstgör

i samband med en räddningsinsats i Sverige i enlighet med de tjänstgö-

ringsbestämmelser som gäller i det egna landet. Även fordon, rädd-

ningsmateriel och annan utrustning från något av de nämnda länderna får

utan särskilt tillstånd användas i samband med räddningsinsatser i enlig-

het med de bestämmelser som gäller i det egna landet.

Bestämmelser om immunitet och privilegier i vissa fall i samband med

utländskt bistånd vid räddningsinsatser i enlighet med internationella

överenskommelser finns i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier

i vissa fall.

Övergångsbestämmelser

Denna lag träder i kraft den

, då räddningstjänstlagen (1986:1102)

skall upphöra att gälla.

Handlingsprogram enligt 3 kap. 2 och 7 §§ skall ha antagits ett år efter ikraftträdandet av denna lag. 154

2

Förslag till lag (0000:0000) om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att i 9 kap. sekretesslagen (1980:100) skall införas en ny bestämmelse, (00) §, av följande lydelse. 9 kap. 00 § Sekretess gäller i kommunens räddningstjänstverksamhet enligt lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år. Prop. 2002/03:119 Bilaga 2 155 Förteckning över remissinstanser, SOU 2002:10 Prop. 2002/03:119 Bilaga 3 Efter remiss har yttranden över betänkandet Reformerad räddningstjänst- lagstiftning (SOU 2002:10) inkommit från följande remissinstanser: Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Mölndals tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Justitiekanslern, Rikspolisstyrelsen, Statskontoret, Konsu- mentverket, Försvarsmakten, Överstyrelsen för civil beredskap (ÖCB), Statens räddningsverk, Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Läns- styrelsen i Norrbottens län, Riksrevisionsverket, Karlstads universitet, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Naturvårdsverket, Kemikalie- inspektionen, Sveriges Meteorologiska och Hydrologiska institut (SMHI), Statens Strålskyddsinstitut (SSI), Statens Kärnkraftinspektion (SKI), Boverket, Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Statens haverikommis- sion, Arbetsmiljöverket, Konkurrensverket, Glesbygdsverket, Affärs- verket Svenska kraftnät, Haninge kommun, Salems kommun, Österåkers kommun (Södra Roslagens brandförsvarsförbund), Finspångs kommun, Åtvidabergs kommun, Älmhults kommun, Mörbylånga kommun (Ölands kommunalförbund), Gotlands kommun, Bromölla kommun, Helsing- borgs kommun, Malmö kommun, Alingsås kommun, Falköpings kom- mun, Göteborgs kommun, (Räddningstjänsten Storgöteborg), Lidköpings kommun, Orust kommun, Arvika kommun, Forshaga kommun (Karlstad- regionens Räddningstjänstförbund), Sunne kommun, Laxå kommun (Ne- rikes Brandkår), Västerås kommun, Hedemora kommun (Södra Dalarnas Räddningstjänstförbund), Ovanåkers kommun, Sandvikens kommun, Sundsvalls kommun, Ånge kommun, Östersunds kommun, Robertsfors kommun, Sorsele kommun, Arjeplogs kommun, Kiruna kommun, Piteå kommun, Stockholms läns landsting, Landstinget i Uppsala, Landstinget i Blekinge, Region Skåne, Västra Götalands läns landsting, Norrbottens läns landsting, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet, Brandmännens riksförbund, Civilingenjörsförbundet, Funktionskontrol- lanterna i Sverige (FUNKIS), Föreningen Sveriges Energirådgivare, Hy- resgästernas Riksförbund, Kemikontoret, NNR-Näringslivets Nämnd för Regelgranskning, SACO:s tjänstemannaförbund, Sjöräddningssällskapet, SOS Alarmering AB, Statstjänstemannaförbundet (avdelning ST-Luft- fart), Svenska brandbefälets riksförbund, Svenska brandförsvarsföre- ningen, Svenska Gasföreningen, Svenska Kommunalarbetareförbundet, Svenska Polisförbundet, Sveriges allmännyttiga bostadsföretag (SABO), Sveriges Bostadsrättsföreningars centralorganisation, Sveriges Fastig- hetsägareförbund, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges kommunal- tjänstemannaförbund (SKTF), Sveriges Skorstensfejarmästares Riksför- bund och Villaägarnas Riksförbund. Följande remissinstanser har beretts tillfälle att yttra sig men avstått: Länsrätten i Västerbottens län, Stockholms kommun, Nybro kommun, Kungälvs-Ale kommun, Munkedals kommun, Hagfors kommun, Karl- skoga kommun, Vansbro kommun, Landstinget i Värmland, Företagar- nas Riksorganisation, Ledarna, Landsorganisationen i Sverige, Länsför- 156 säkringar, Riksförbundet för Sveriges Ventilationsrengörare (RSVR) och Tjänstemännens Centralorganisation. Dessutom har, på eget initiativ, följande inkommit med synpunkter: Lunds tekniska högskola, Länsstyrelsen i Örebro län, Öckerö kommun, Eda kommun, Karlstads kommun, Jönköpings kommun, Räddningstjäns- ten Östra Skaraborg, Räddningstjänstens Glesbygdsklubb, Landstinget Jönköping, Landstinget Gävleborg, Landstinget i Kalmar län och Svens- ka Fartygsbefälsföreningen. Prop. 2002/03:119 Bilaga 3 157 Sammanfattning av den i Försvarsdepartementet den 21 februari 2003 upprättade promemorian med vissa förslag avseende bestämmelserna om sotning och kontroll i räddningstjänstlagstiftning I promemorian återges vissa förslag avseende bestämmelserna om sot- ning och kontroll i räddningstjänstlagstiftningen som inte tidigare, förut- om vad avser frågan om imkanaler, varit föremål för remissbehandling i den form de nu föreligger. Vidare ges en översiktligt konsekvensbeskriv- ning av förslagen. Förslagen Det kommunala ansvaret Det kommunala ansvaret för att rengöring (sotning) och brandskydds- kontroll utförs i brandförebyggande syfte skall bestå. Dagens system be- döms ha en hög genomförandegrad och ger därmed en stor säkerhet från brandskyddssynpunkt. Statens normgivning och det kommunala ansvaret för utförandet säkerställer en enhetlig tillämpning och täckning över lan- det. Därmed är även glesbygden garanterad att rengöring och kontroll utförs. Det bör i större utsträckning än i dag ankomma på kommunen att be- stämma hur sotning och brandskyddskontroll skall organiseras. Det i 24 § RäF intagna kravet på att det i en kommun skall finnas ett eller flera sot- ningsdistrikt med en skorstensfejarmästare för varje distrikt liksom kra- vet på att register skall föras genom en s.k. kontrollbok bör därför inte föras in i en ny förordning. Det står redan i dagsläget en kommun fritt att välja om sotningen skall genomföras i egen regi eller via entreprenadav- tal med en privat näringsidkare. Borttagandet av kraven på distriktsindel- ning med en skorstensfejarmästare för varje distrikt i kommunen kommer att innebära att kommunen kan välja antalet utförare, i egen regi eller i entreprenadform, och fritt avtala med entreprenörer om hur verksamhe- ten skall organiseras. På samma sätt bör 23 § RäF som innebär att kravet på att kommunen skall hålla ett register (s.k. kontrollbok) med uppgifter om de byggnader eller anläggningar där sotning skall ske, är ett exempel på detaljreglering som tas bort. Det ligger i sakens natur att varje kommun måste ha möj- lighet att få utforma sin verksamhet på det för kommunen mest ända- målsenliga sättet. Behovet av sotning och kontroll Rengöring (sotning) och kontroll av brandskyddet i eldstäder och rökka- naler har en brandförebyggande effekt. Detsamma gäller för imkanaler i restaurang- och storkök. Brandrisken i imkanaler från bostadskök och liknande utrymmen är så begränsad att det inte motiverar lagfäst regler- ing. Behovet av rengöring och kontroll av imkanaler har varit föremål för särskild forskning och bedömning i olika sammanhang. Det får anses Prop. 2002/03:119 Bilaga 4 158 klarlagt att brandriskerna i samband med användning av imkanaler i bo- stadskök och liknande utrymmen är mycket begränsade. Det är därför från brandskyddssynpunkt inte motiverat att låta räddningstjänstlagens regler om sotning och brandskyddskontroll omfatta dessa (jfr prop. 1999/2000:140 s. 167 f.). Dessa sotningsobjekt skall därför undantas från kravet på rengöring och brandskyddskontroll. Rengöring och brandskyddskontroll av sotningsobjekt bör ske med be- hovsanpassad regelbundenhet och utföras med föreskrivna intervaller. Det bör således gå att separera dessa aktiviteter från varandra. Statliga föreskrifter skall finnas som reglerar vilka objekt som skall omfattas av rengöring och brandskyddskontroll, vad brandskyddskontrollen minst skall omfatta samt hur ofta brandskyddskontrollen skall ske för olika ob- jekt. Kommunen skall föreskriva om hur ofta rengöring av olika sot- ningsobjekt skall ske med hänsyn till behoven från brandskyddssyn- punkt. Det är stora variationer i behovet av sotning av brandskyddsskäl, beroende på bl.a. anläggningstyp, utförande, inställning och användning. Rengöring av detta skäl bör därför ske med behovsanpassad regelbun- denhet som baseras på rådande lokala förhållanden, och således inte re- gleras i centralt för landet föreskrivna sotningsfrister. Förslagets innebörd är att de särskilda brandskyddskontrollerna ges ökad betydelse och högre kvalitet inom sotningsverksamheten. Kontrollintervallen bör prövas och föreskrivas av den ansvariga centrala myndigheten. Kontrollen bör också vara mera systematisk och ingående än den kontroll som nu sker i sam- band med sotning. Hela systemet bör ingå i kontrollen eller besiktningen. Anläggningen bör kontrolleras med avseende på hur exempelvis täthet, temperatur- och tryckförhållanden påverkar anläggningens brandsäker- het. Den sammantagna effekten bedöms bli ett bättre brandskydd. Möjligheten för den enskilde att själv sotning av den egna eldstaden skall öka. I dag får kommunen i enlighet med 17 § i RäL medge att an- nan person än skorstensfejarmästare eller skorstensfejare får utföra sot- ning och kontroll av speciella anläggningar eller enstaka avlägset belägna bostadshus. Teknikutvecklingen på området medför dock undan för un- dan effektivare och säkrare uppvärmningsanordningar. Risksituationen har således förändrats och fortsätter att förändras över tiden. Eldning med ved och pellets är också mindre vanlig i tät bebyggelse och byggnaders brandsäkerhet har väsentligt förbättrats. Detta medför att möjligheterna att medges dispens när det gäller sotning i form av rengöring av en en- skild fast förbränningsanläggning bör öka. En fastighetsägare bör, efter kommunens beslut, t.ex. kunna ges möjlighet att svara för rengöringen av den egna anläggningen förutsatt att denna kan utföras på ett betryggande sätt. Den utökade möjligheten till dispens för rengöring av en enskild anläggning kommer att medföra att vissa anläggningar endast skall kon- trolleras från brandskyddssynpunkt av kommunen. Denna möjlighet mås- te dock vara föremål för ett aktivt val från den enskildes sida. Huvudre- geln skall dock vara att kommunen skall svara för att objekten både ren- görs och kontrolleras från brandskyddssynpunkt. Kravet på kontroll av brandskyddet kommer dock att kvarstå, i vilket för kommunen ingår att tillse att anläggningen rengörs på ett betryggande sätt. Prop. 2002/03:119 Bilaga 4 159

Prop. 2002/03:119

Kompetens och kvalitetssäkring

Bilaga 4

Nuvarande krav på anställning inom sotningsverksamheten för att få ge-

nomgå kompetensutbildning liksom bestämmelsen i 17 § räddnings-

tjänstlagen om att sotning och kontroll av brandskyddet skall utföras av

skorstensfejarmästare eller skorstensfejare som biträder skorstensfejar-

mästaren skall inte föras in i den nya lagen. Regeringen har tidigare på

förslag från Statens räddningsverk tagit ställning för att införa ett nytt

utbildningssystem för den kommunala räddningstjänsten (prop.

2001/02:158, bet. 2001/02:FöU10, rskr. 2001/02:261). Statens rädd-

ningsverk har också tagit fram ett förslag till reformerad sotningsutbild-

ning. Utbildningen föreslås bli eftergymnasial och skall berättiga till stu-

diemedel.

Statens räddningsverk skall anordna grund- och vidareutbildning samt

fortbildning för den personal som för kommunens räkning utför rengö-

ring och brandskyddskontroll. Med hänsyn bl.a. till de risker från brand-

skyddssynpunkt som i dessa sammanhang kan drabba tredje man är det

väsentligt att framförallt kontroll från brandskyddssynpunkt även fortsatt

utförs på ett betryggande sätt. Behörighetskraven på den som utför

brandskyddskontroll bör föreskrivas av regeringen eller den myndighet

regeringen föreskriver.

Den som vill rengöra sin egen anläggning måste skaffa sig nödvändig

kunskap om rengöring och om brandskydd.

I enlighet med huvuddragen i utbildningsreformen bör nuvarande krav

på anställning för att få genomgå kompetensutbildning tas bort. Likt vad

som gäller för andra yrkesutbildningar, inte minst vad som kommer att

gälla för det nya utbildningssystemet för den kommunala räddningstjäns-

ten, bör istället tillträdet till utbildning regleras genom uppställda behö-

righetskrav. Utformningen av behörighetskraven medför också att be-

stämmelsen om att sotning och kontroll av brandskyddet skall utföras av

skorstensfejarmästare eller skorstensfejare som biträder skorstensfejar-

mästaren bör tas bort.

Konsekvensbeskrivning

Konsekvenserna av de föreslagna förändringarna förväntas, med beto-

ningen av brandskyddskontrollens, för den enskilda betydelse medföra en

högre säkerhet ur brandskyddssynpunkt. Den enskilde ges också en ökad

möjlighet att genom ett aktivt val själv svara för rengöring av den egna

fasta förbränningsanordning.

För småföretagen öppnas marknaden för sotningstjänster för fler aktö-

rer. När det gäller kostnaderna för samhället och den enskilde kan de i

stort förväntas ligga kvar på dagens nivå. För den enskilde bör kostna-

derna minska i snitt, inte minst beroende på minskat antal förrättningar,

särskilt för imkanaler. Det är dock fullt möjligt att kostnaderna kan

komma att variera mellan olika kommuner, beroende på underlag (bort-

fall av imkanaler m.m.). Kostnaderna för nyetablering av företag förvän-

tas endast bli de kostnader som följer av att man etablerar sig på en

marknad. Förutom visst lokalt bortfallet av imkanalsrelaterade intäkter

kan dagens sotningsföretag komma att få minskade intäkter på grund av

160

ökad konkurrens vid upphandling. De föreslagna förändringarna bedöms inte i sig ge upphov till ökade kostnader för kommunerna. Flertalet kommuner har långa entreprenadavtal med sina skorstensfejarmästare. Först när dessa avtal löper ut kan kommunerna välja nya lösningar. Då kan de kommuner som så önskar välja en annan ansvarsfördelning, t ex att de själva ansvarar för register och kontroll av sotningen. Sådana lös- ningar kan ge upphov till ökade kostnader. Genom att samordna denna verksamhet med övrigt förebyggande arbete kan kommunernas kostnader begränsas. Det är inte möjligt att på förhand överblicka i vilken takt och i vilken utsträckning kommunerna väljer att ändra ansvarsfördelningen för sotningen. Därmed är det inte heller möjligt att göra någon kostnadsupp- skattning. Statens kostnaderna för utbildnings- och informationsinsatser kan förväntas öka, åtminstone initialt. Skulle ett nytt studiemedelsberät- tigande utbildningssystem införas kan detta även komma att medföra ökade kostnader. Prop. 2002/03:119 Bilaga 4 161 Remissinstanser till promemorian om sotning och kontroll Statens räddningsverk, Konsumentverket, Länsstyrelsen i Västra Göta- lands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Glesbygdsverket, Konkurrens- verket, Boverket, Haninge kommun, Stockholms kommun, Österåkers kommun, Jönköpings kommun, Nybro kommun, Svalövs kommun, Fal- köpings kommun, Munkedals kommun, Orust kommun, Hagfors kom- mun, Karlskoga kommun, Hedemora kommun, Vansbro kommun, Sand- vikens kommun, Östersunds kommun, Robertsfors kommun, Sorsele kommun, Piteå kommun, Svenska Kommunförbundet, Svenskt Närings- liv, Företagarnas Riksorganisation, Länsförsäkringar, NNR-Näringslivets Nämnd för Regelgranskning, Riksförbundet för Sveriges Ventilationsren- görare (RSVR), Svenska brandförsvarsföreningen, Svenska Kommunal- arbetareförbundet, Sveriges allmännyttiga bostadsföretag (SABO), Sve- riges Fastighetsägareförbund, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges Skorstensfejarmästares Riksförbund, Villaägarnas Riksförbund, Styrel- sen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac), Närings- och tek- nikutvecklingsverket, Sveriges Byggindustrier och Svenska Brandred- skapsföreningen, SVEBRA. Prop. 2002/03:119 Bilaga 5 162 Lagrådsremissens lagförslag Lagtext Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 Regeringen har följande förslag till lagtext.

1

Förslag till lag om skydd mot olyckor

Härigenom föreskrivs följande. 1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Den verksamhet som skall bedrivas enligt denna lag syftar till att det i hela landet upprätthålls ett med hänsyn till de lokala förhållandena till- fredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor för människors liv och hälsa och för egendom och miljö.

2 § Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller i miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser som görs enligt 4 kap. 14 §§ utan att det har inträffat någon olycka eller föreligger över- hängande fara för en olycka. Skyldighet för staten eller en kommun att göra en räddningsinsats före- ligger endast, om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är nödvändigt att staten eller kommunen ansvarar för insatsen.

3 § Räddningstjänsten skall planeras och organiseras så att räddningsin- satserna kan påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt.

4 § Lagen gäller inte hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763).

5 § Länsstyrelserna skall genom rådgivning och information stödja kommunerna i deras verksamhet enligt denna lag.

6 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för verksam- het enligt denna lag skall se till att verksamheterna samordnas. De skall också samarbeta med andra som berörs.

7 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för rädd- ningstjänst skall se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsinsatser som finns. Dessutom skall upplysning lämnas om hur varning och information till allmänheten sker vid allvarliga olyckor. 163

2 kap. Enskildas ansvar och skyldigheter

Prop. 2002/03:119

Skyldighet att varna och tillkalla hjälp

Bilaga 6

1 § Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand

eller om en olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för

någons hälsa eller för miljön skall, om det är möjligt, varna dem som är i

fara och vid behov tillkalla hjälp. Detsamma gäller den som får känne-

dom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en så-

dan olycka.

Skyldigheter för ägare eller nyttjanderättshavare av byggnader och

andra anläggningar

2 § Ägare eller nyttjanderättshavare av byggnader eller andra anlägg-

ningar skall i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand

och för livräddning vid brand eller annan olycka och i övrigt vidta de

åtgärder som behövs för att förebygga brand och för att hindra eller be-

gränsa skador till följd av brand.

3 § Ägare av byggnader eller andra anläggningar, där det med hänsyn till

risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav

på en kontroll av brandskyddet, skall se till att brandskyddet dokumente-

ras. En nyttjanderättshavare skall ge ägaren de uppgifter som behövs för

att denne skall kunna fullgöra sin skyldighet.

Är det fråga om sådana anläggningar som avses i 4 § skall i stället den

som utövar verksamheten på anläggningen se till att dokumentation en-

ligt första stycket upprättas. Ägaren av anläggningen skall ge den som

utövar verksamheten de uppgifter som behövs för att denne skall kunna

fullgöra sin skyldighet.

Dokumentationen skall lämnas in till kommunen.

Skyldigheter vid farlig verksamhet

4 § Vid en anläggning där verksamheten innebär fara för att en olycka

skall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön, är anläggning-

ens ägare eller den som utövar verksamheten på anläggningen skyldig att

i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egen-

dom och i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa

sådana skador.

Den som utövar verksamheten är skyldig att analysera riskerna för så-

dana olyckor som anges i första stycket.

Första och andra stycket gäller även flygplatser som har godkänts en-

ligt 6 kap. 9 § första stycket luftfartslagen (1957:297).

5 § Vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen från en anläggning som

avses i 4 § skall den som utövar verksamheten underrätta länsstyrelsen,

polismyndigheten och kommunen om utsläppet påkallar särskilda åtgär-

der till skydd för allmänheten. Underrättelse skall också lämnas om det

föreligger överhängande fara för ett sådant utsläpp.

164

3 kap. Kommunens ansvar och skyldigheter

Prop. 2002/03:119

Förebyggande verksamhet

Bilaga 6

1 § Kommunen skall främja säkerheten för dem som vistas i kommunen.

Därvid skall kommunen se till att åtgärder vidtas så att bränder och ska-

dor till följd av bränder förebyggs. Kommunen skall också vara verksam

för skydd mot andra olyckor än bränder. Detta skall dock inte innebära

någon inskränkning i det ansvar som någon annan har.

Kommunerna skall ta tillvara möjligheterna att utnyttja varandras re-

surser för förebyggande verksamhet.

2 § Kommunen skall genom rådgivning, information och annan verk-

samhet stödja den enskildes förmåga att fullgöra sina skyldigheter enligt

denna lag.

3 § Varje kommun skall ha ett handlingsprogram för förebyggande verk-

samhet. I programmet skall anges kommunens mål för verksamheten

samt de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till

räddningsinsatser. I programmet skall också anges hur kommunens före-

byggande verksamhet är ordnad och hur den planeras.

Handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny

mandatperiod. Innan programmet antas skall samråd ha skett med de

myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäk-

tige kan uppdra åt kommunal nämnd att under perioden anta närmare

riktlinjer.

Regeringen får, om det finns synnerliga skäl, på framställning av den

myndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av ett hand-

lingsprogram för förebyggande verksamhet.

4 § Kommunen skall i brandförebyggande syfte ansvara för att rengöring

(sotning) sker av fasta förbränningsanordningar, som inte är inrättade för

eldning uteslutande med gas, och därtill hörande rökkanaler. Sotning

skall även ske av imkanaler i restauranger, storkök och därmed jämförba-

ra utrymmen.

Kommunen får medge att en fastighetsägare utför eller låter annan ut-

föra sotning på den egna fastigheten. Ett sådant medgivande får endast

ges om sotningen kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande

sätt.

Kommunen skall i brandförebyggande syfte även ansvara för att det

som skall rengöras enligt första stycket samt skorstenar, tak och anslu-

tande byggnadsdelar kontrolleras från brandskyddssynpunkt (brand-

skyddskontroll). Sådan kontroll skall också ske av fasta förbränningsan-

ordningar inrättade för eldning uteslutande med gas och därtill hörande

avgaskanaler.

5 § Den som utför sotning eller brandskyddskontroll enligt 4 § har rätt att

få tillträde till den anläggning som berörs och att få de upplysningar och

handlingar som behövs.

Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

165

6 § Kommunen får föreskriva att avgift skall betalas för sotning och

Prop. 2002/03:119

brandskyddskontroll enligt 4 §.

Bilaga 6

Kommunen får ge den som enligt 4 § tredje stycket utför brandskydds-

kontroll utan att vara tjänsteman hos kommunen befogenhet att på kom-

munens vägnar meddela nödvändiga förelägganden och förbud enligt 5

kap. 2 § andra stycket.

Räddningstjänst

7 § Varje kommun skall ansvara för räddningstjänst inom kommunen,

om inte annat följer av 4 kap. 16 §§.

Kommunerna skall ta tillvara möjligheterna att utnyttja varandras re-

surser för räddningstjänst.

8 § Varje kommun skall ha ett handlingsprogram för räddningstjänst. I

programmet skall anges kommunens mål för verksamheten samt de ris-

ker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsin-

satser. I programmet skall också anges vilken förmåga kommunen har

och avser att skaffa sig för att göra sådana insatser. Som en del av förmå-

gan skall anges vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig.

Förmågan skall redovisas såväl med avseende på förhållandena i fred

som under höjd beredskap.

Handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny

mandatperiod. Innan programmet antas skall samråd ha skett med de

myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Kommunfullmäk-

tige kan uppdra åt kommunal nämnd att under perioden anta närmare

riktlinjer.

Regeringen får, om den finns synnerliga skäl, på framställning av den

myndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av ett hand-

lingsprogram för räddningstjänst.

Efterföljande åtgärder

9 § Den som leder en räddningsinsats skall fatta beslut om när insatsen

avslutas. Beslutet skall dokumenteras. När en räddningsinsats är avslutad

skall den som har utövat ledningen av denna, om det är möjligt, underrät-

ta ägaren eller nyttjanderättshavaren av den egendom som räddningsåt-

gärderna har avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering

och återställning.

Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer

bevakningen inte till stånd, får den som utövat ledningen av räddningsin-

satsen utföra bevakningen på ägarens eller nyttjanderättshavarens be-

kostnad.

Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

10 § När en räddningsinsats är avslutad skall kommunen se till att olyck-

an undersöks. Undersökningen skall i skälig omfattning klarlägga orsa-

kerna till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen har genomförts.

166

Den som utför en undersökning enligt första stycket har rätt att få till-

Prop. 2002/03:119

träde till olycksplatsen. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som be-

Bilaga 6

hövs.

Organisation

11 § I varje kommun skall det finnas en eller flera nämnder för kommu-

nens uppgifter enligt denna lag. För en sådan nämnd gäller vad som är

föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900).

12 § Uppdrag att besluta på kommunens vägnar får inte omfatta föreläg-

ganden eller förbud vid vite eller verkställande av åtgärd på den försum-

liges bekostnad.

13 § Av kommunallagen (1991:900) följer att kommuner kan ha en ge-

mensam organisation för uppgifter enligt denna lag.

En kommun får också träffa avtal med en annan kommun om att de

uppgifter kommunen har enligt denna lag helt eller delvis skall skötas av

den andra kommunen. Genom ett sådant avtal får en kommun tillhanda-

hålla tjänster åt en annan kommun.

En kommun får även efter överenskommelse med en annan kommun

uppdra åt en anställd i den andra kommunen att besluta på kommunens

vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden, dock inte i sådana

fall som avses i 6 kap. 34 § kommunallagen eller i 3 kap. 12 § denna lag.

Bestämmelserna i 6 kap. 2427 §§ och 35 § kommunallagen om jäv och

anmälan av beslut till nämnd skall tillämpas på den som fattar sådana

beslut.

14 § Den personal som för kommunens räkning har att utföra förebyg-

gande verksamhet, att planera, leda, genomföra och följa upp räddnings-

insatser samt utöva tillsyn skall genom utbildning och erfarenhet ha för-

värvat den kompetens som behövs för att en tillfredsställande säkerhets-

nivå skall uppnås i förhållande till de risker för olyckor som finns i

kommunen.

15 § Den personal som ingår i kommunens organisation för räddnings-

tjänst skall vara anställd i kommun. Kommunen får överlåta åt någon

annan att göra räddningsinsatser som kräver särskild kompetens.

I organisationen för räddningstjänst kan också räddningsvärn ingå. Ett

räddningsvärn består av personal som uttagits med tjänsteplikt.

Om det vid en anläggning i kommunen har organiserats en särskild en-

het för räddningsinsatser vid anläggningen får kommunen träffa avtal

med ägaren eller nyttjanderättshavaren av anläggningen om att enheten

skall ingå i kommunens organisation för räddningstjänst. En sådan enhets

räddningsinsatser är att anse som kommunal räddningstjänst enligt denna

lag också när insatserna görs inom den egna anläggningen.

167 Ledning

16 § I varje kommun skall det finnas en räddningschef. Räddningschefen ansvarar för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad. Räddnings- chefen leder också varje räddningsinsats (räddningsledare). Räddningschefen får utse någon annan som uppfyller de behörighets- krav som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att vara räddningsledare. Berör en räddningsinsats mer än en kommuns område inom samma län och finns därmed flera räddningsledare för insatsen, skall länsstyrelsen bestämma vem av räddningsledarna som skall leda insatsen, om inte räddningsledarna själva har bestämt det. Berör räddningsinsatsen flera län, skall länsstyrelserna i motsvarande situation bestämma vem av rädd- ningsledarna som skall leda insatsen. Om ledning av omfattande rädd- ningsinsatser finns bestämmelser i 4 kap. 10 §. 4 kap. Statens ansvar och skyldigheter Räddningstjänst Fjällräddningstjänst

1 § I fjällområden skall den myndighet som regeringen bestämmer an- svara för den räddningstjänst som innefattar att

1.

efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omständig- heter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller allvar- lig risk för dennes hälsa,

2.

rädda den som råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp.

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 Flygräddningstjänst

2 § Vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddningstjänst. Vad som nu sagts gäller inte vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren. Myndigheten skall också ansvara för de insatser mot skador som be- hövs, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken, samt ansvara för efterforskning av luftfartyg som saknas. Sjöräddningstjänst

3 § Inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för efterforsk- ning och räddning av människor som är eller kan befaras vara i sjönöd och för sjuktransporter från fartyg. Vad som nu sagts gäller inte vatten- drag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren. 168 Efterforskning av försvunna personer i andra fall

4 § I andra fall än som avses i 13 §§ skall den myndighet som regering- en bestämmer efterforska personer som har försvunnit under sådana om- ständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa. Miljöräddningstjänst till sjöss

5 § Inom Sveriges sjöterritorium och inom Sveriges ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddnings- tjänst, när olja eller andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet eller det föreligger en överhängande fara för detta. Vad som nu sagts gäller inte vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än Vänern, Vättern och Mälaren. Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen

6 § Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten eller då överhängande fara för ett sådant utsläpp föreligger skall den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddningstjänst. I 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finns bestämmelser om skyldighet för innehavare av kärnteknisk anläggning att vidta de åt- gärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid anläggningen. Efterföljande åtgärder

7 § Den som leder en räddningsinsats skall fatta beslut om när insatsen avslutas. Beslutet skall dokumenteras. När en räddningsinsats är avslutad skall den som utövat ledningen av denna, om det är möjligt, underrätta ägaren eller nyttjanderättshavaren av den egendom som berörts av rädd- ningsåtgärderna om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får den som utövat ledningen av räddningsin- satsen utföra bevakningen på ägarens eller nyttjanderättshavarens be- kostnad. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs.

8 § Den myndighet som regeringen bestämmer skall ansvara för sane- ringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anlägg- ning. För sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen i andra fall än som sägs i första stycket skall den statliga myndighet ansvara, som regeringen föreskriver eller i särskilda fall beslutar. Med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen avses sådana åtgärder som staten skall vidta för att göra det möjligt att åter använda mark, vat- ten, anläggningar och annan egendom som förorenats genom utsläpp av radioaktiva ämnen. Skyldighet för staten att vidta sådana åtgärder före- 169

ligger endast i den utsträckning det med hänsyn till följderna av utsläp-

Prop. 2002/03:119

pet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständighe-

Bilaga 6

terna i övrigt är nödvändigt att staten ansvarar för åtgärderna.

Ledning

9 § Varje statlig räddningsinsats skall ledas av en räddningsledare. Rädd-

ningsledaren utses av den myndighet som ansvarar för räddningstjänsten.

10 § I fråga om omfattande räddningsinsatser får regeringen föreskriva

eller i ett särskilt fall besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myn-

dighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommu-

ner. I sådant fall utses räddningsledaren av den myndighet som har tagit

över ansvaret.

I fråga om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärn-

teknisk anläggning får regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta

att en länsstyrelse skall ta över ansvaret för saneringen inom flera län

eller att någon annan statlig myndighet skall ta över ansvaret inom ett

eller flera län.

5 kap. Tillsyn

1 § Kommunen utövar tillsyn inom kommunen över efterlevnaden av

denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

Länsstyrelsen utövar tillsyn inom länet.

Statens räddningsverk eller, i fråga om statlig räddningstjänst, den

myndighet som regeringen bestämmer utövar den centrala tillsynen.

2 § För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till byggna-

der, lokaler och andra anläggningar. Tillsynsmyndigheten har också rätt

att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen.

Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden och förbud som

behövs i enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen skall efterlevas.

Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Om någon

inte vidtar en åtgärd som denne är skyldig att vidta enligt tillsynsmyn-

dighetens föreläggande, får myndigheten vidta åtgärden på dennes be-

kostnad.

3 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för tillsynen.

4 § Kommunen får föreskriva att en avgift skall betalas för tillsynsbesök

som föranletts av bestämmelserna i 2 kap. 2 §.

170

6 kap. Särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och myndig-

Prop. 2002/03:119

heter

Bilaga 6

Tjänsteplikt

1 § När det behövs, är var och en som under kalenderåret fyller lägst ar-

ton och högst sextiofem år skyldig att medverka i räddningstjänst, i den

mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det.

Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren.

Bland dem som är tjänstepliktiga enligt första stycket och som är bo-

satta i kommunen får en sådan nämnd som avses i 3 kap. 11 § ta ut lämp-

liga personer för att ingå i kommunens räddningsvärn. I första hand skall

frivilliga tas ut. Den som tagits ut är skyldig att delta i övning med rädd-

ningsvärnet under högst tjugo timmar årligen.

Ingrepp i annans rätt

2 § Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte

lämpligen kan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en

räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans

fastighet, avspärra eller utrymma områden, använda, föra bort eller för-

störa egendom samt göra andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet

är försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas

genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Sådana ingrepp får ock-

så göras av en sådan nämnd som avses i 3 kap. 11 § eller, i fråga om stat-

lig räddningstjänst, av den myndighet som ansvarar för räddningstjäns-

ten. Om länsstyrelsen eller annan statlig myndighet i enlighet med vad

som sägs i 4 kap. 10 § första stycket har tagit över ansvaret för den

kommunala räddningstjänsten, får ingrepp göras av den myndigheten i

stället för av den kommunala nämnden.

Vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen får, under de förut-

sättningar som anges i första stycket eller om det är nödvändigt för att

göra det möjligt att åter använda den förorenade egendomen, den myn-

dighet som ansvarar för saneringen göra sådana ingrepp i annans rätt som

anges i första stycket.

Förbud eller föreläggande som avses i 7 kap. 5 § lagen (1980:424) om

åtgärder mot förorening från fartyg får meddelas med stöd av denna pa-

ragraf bara om Sjöfartsverkets beslut inte kan avvaktas.

3 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs vid ingrepp en-

ligt 2 §.

4 § Den som med stöd av 2 § har beslutat om avspärrning eller utrym-

ning, skall vara behjälplig med att ordna uppehälle för dem som till följd

av åtgärden är i behov av det.

5 § Anordning som varaktigt behövs för räddningstjänsten får placeras på

annans mark eller byggnad, om det inte medför inverkan av någon bety-

delse på markens eller byggnadens användningssätt.

171

Beslut om åtgärd enligt första stycket meddelas av en sådan nämnd

Prop. 2002/03:119

som avses i 3 kap. 11 § eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den

Bilaga 6

myndighet som ansvarar för räddningstjänsten.

Dokumentation av beslut om tjänsteplikt och om ingrepp i annans rätt

6 § Den som med stöd av 1 eller 2 §§ har beslutat om tjänsteplikt eller

ingrepp i annans rätt skall dokumentera beslutet. Av detta skall framgå

vad som har beslutats, tidpunkten för beslutet, vem som har fattat beslu-

tet, skälen för beslutet samt mot vem beslutet har fattats.

Skyldighet att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp

av radioaktiva ämnen

7 § En statlig eller kommunal myndighet är skyldig att med personal och

egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsledaren och

vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen på anmodan av den

myndighet som ansvarar för saneringen. En sådan skyldighet föreligger

dock endast om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande

inte allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet.

8 § Myndigheter och enskilda skall på begäran av en myndighet som an-

svarar för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva äm-

nen lämna upplysningar om personal och egendom som kan användas i

räddningstjänsten eller vid saneringen.

9 § Kommunerna är skyldiga att delta i planeringen av räddningstjänsten

vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar och att

medverka vid övningar i sådan räddningstjänst.

Kommunerna är även skyldiga att medverka i planering och övningar

för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska an-

läggningar.

Alarmering

10 § Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för rädd-

ningstjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av rädd-

ningsorganen.

När ett räddningsorgan gör en räddningsinsats skall polismyndigheten

underrättas om insatsen.

Om effekterna av en olycka kan kräva särskilda åtgärder till skydd för

befolkningen eller miljön i ett annat land än Sverige, skall det räddnings-

organ som gör räddningsinsatsen omedelbart underrätta berörd myndig-

het i det andra landet.

172

7 kap. Bestämmelser om ersättning

Prop. 2002/03:119

Ersättning till kommun

Bilaga 6

1 § Om en kommun har medverkat i en annan kommuns räddningstjänst,

har kommunen rätt till skälig ersättning av den andra kommunen.

Om en kommun har medverkat i statlig räddningstjänst eller vid sane-

ring efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övningar i sådan rädd-

ningstjänst eller sådan sanering, har kommunen rätt till skälig ersättning

av staten.

2 § Då utflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen föranleder in-

satser av kommunal räddningstjänst har kommunen rätt till ersättning av

staten för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger ett av

regeringen fastställt belopp. Ersättningen betalas dock endast om utflödet

har skett utanför Sveriges sjöterritorium eller inom den del av sjöterrito-

riet där räddningsinsatser skall göras enligt 4 kap. 5 § eller inom Göta

älv, Trollhätte kanal eller Södertälje kanal.

Om en kommun haft kostnader för sanering med anledning av så-

dant utflöde som avses i första stycket har kommunen rätt till ersättning

av staten för den del av saneringskostnaderna som överstiger ett av reger-

ingen fastställt belopp.

3 § Om en räddningsinsats i kommunal räddningstjänst har medfört be-

tydande kostnader, har kommunen rätt till ersättning av staten för den del

av kostnaderna som överstiger en självrisk. En förutsättning för rätt till

ersättning är att kostnaderna är direkt hänförliga till räddningsinsatsen.

Självrisken beräknas enligt grunder som regeringen fastställer.

Ersättning till enskilda

4 § Den som på grund av tjänsteplikt eller frivilligt efter anmodan av

räddningsledaren har medverkat i räddningstjänst enligt denna lag eller i

övning i sådan tjänst har rätt till skälig ersättning för kostnader för resa

och uppehälle samt för arbete och tidsspillan enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestäm-

mer. Denne har också rätt till ersättning för skada på kläder och andra

personliga tillhörigheter.

Första stycket gäller inte den som har fått ersättning av någon annan

eller på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersättning för

medverkan i räddningstjänst.

5 § I lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen

(1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. finns bestämmel-

ser om ersättning vid personskada till den som har medverkat i rädd-

ningstjänst enligt denna lag eller i övning i sådan tjänst.

6 § Har utrustning för räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av ra-

dioaktiva ämnen tillhandahållits frivilligt eller tagits i anspråk med stöd

av 6 kap. 2 §, har egendomens ägare eller nyttjanderättshavare rätt till

ersättning för skada på eller försämring av egendomen, förlorad avkast-

173

ning eller nytta av egendomen och kostnad med anledning av att egen-

Prop. 2002/03:119

domen har tillhandahållits.

Bilaga 6

Första stycket gäller inte den som har fått ersättning av någon annan

eller som på grund av tjänst eller annars genom avtal har rätt till ersätt-

ning för att tillhandahålla egendom för räddningstjänst eller för sanering

efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Det gäller inte heller den som har

tillhandahållit egendom för räddningstjänst, om räddningsinsatsen har

avsett att hindra eller begränsa skada på dennes egendom eller har för-

anletts av olycka i dennes verksamhet.

7 § Om egendom tas i anspråk genom en åtgärd enligt 6 kap. 5 § är äga-

ren eller nyttjanderättshavaren berättigad till ersättning för förlorad av-

kastning eller nytta.

8 § Frågor om ersättning enligt 4, 6 och 7 §§ prövas i fråga om kommu-

nal räddningstjänst eller övning i sådan tjänst av den eller de kommunala

nämnder som enligt 3 kap. 11 § ansvarar för räddningstjänsten eller, i

fråga om statlig räddningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva

ämnen, av den myndighet som ansvarar för räddningstjänsten eller sane-

ringen.

Ersättningen skall betalas av kommunen eller, ifråga om statlig rädd-

ningstjänst och sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen, av staten.

8 kap. Bemyndiganden, ansvar och överklagande

Bemyndiganden

1 § Regeringen får i de avseenden som behandlas i denna lag meddela

ytterligare föreskrifter som rör skydd för liv och hälsa, miljö samt utbild-

ning. Regeringen får överlåta åt en förvaltningsmyndighet eller en kom-

mun att meddela sådana föreskrifter.

Regeringen får meddela föreskrifter om förbud helt eller delvis mot

eldning utomhus och liknande förebyggande åtgärder mot brand. Reger-

ingen får överlåta åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att med-

dela sådana föreskrifter.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får be-

sluta om att enskilda, företag, organisationer eller andra sammanslut-

ningar skall medverka vid övningar av betydelse för befolkningsskyddet

eller den räddningstjänst som skall bedrivas under höjd beredskap.

Ansvar

3 § Till böter skall dömas den som

1.

uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud mot eldning ut- omhus som har meddelats med stöd av 1 § andra stycket,

2.

uppsåtligen eller av oaktsamhet låter bli att ge upplysningar eller lämna ut handlingar enligt 3 kap. 5 §, 5 kap. 2 § eller 6 kap. 8 §,

174

3. uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift om förhål-

Prop. 2002/03:119

lande av betydelse vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som följer av 3

Bilaga 6

kap. 5 §, 5 kap. 2 § eller 6 kap. 8 §,

4.

uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åligger honom eller henne enligt 2 kap. 1 eller 5 §§,

5.

uppsåtligen eller av oaktsamhet, utan att ha giltigt skäl, låter bli att fullgöra den tjänsteplikt som han eller hon är skyldig att fullgöra enligt 6 kap. 1 §,

6.

uppsåtligen hindrar eller försöker hindra en åtgärd som beslutats en- ligt 6 kap. 2 § eller annars utan giltig ursäkt åsidosätter en sådan åtgärd.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar enligt denna lag skall inte heller dömas, om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt brottsbalken. Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud skall inte dömas till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av före- läggandet eller förbudet. Överklagande

4 § Ett beslut om fullgörande av tjänsteplikt enligt 6 kap. 1 § eller om ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § gäller även om det överklagas. Om det finns särskilda skäl får en tillsynsmyndighet bestämma att dess beslut skall gälla även om det överklagas.

5 § Ett beslut av en räddningsledare om fullgörande av tjänsteplikt enligt 6 kap. 1 § eller om ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § får överklagas hos länsstyrelsen. I övrigt får räddningsledarens beslut enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen inte överklagas. En kommunal nämnds beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen får överklagas hos länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

6 § En statlig tillsynsmyndighets beslut får överklagas hos allmän för- valtningsdomstol. Detsamma gäller en statlig myndighets beslut enligt 6 kap. 2 och 5 §§ och 7 kap. Beslut av statlig myndighet enligt 7 kap. 1 § får dock inte överklagas. Om en kommun överklagar ett beslut enligt 7 kap. 2 eller 3 §§ skall Statens räddningsverk vara kommunens motpart sedan handlingarna i ärendet har överlämnats till domstolen.

7 § Beslut enligt 9 kap. 4 § får inte överklagas.

8 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av beslut enligt denna lag. 175

9 kap. Övriga bestämmelser

Prop. 2002/03:119

Räddningstjänst under höjd beredskap

Bilaga 6

1 § När den totalförsvarspliktiga personal som är inskriven för civilplikt

vid en kommunal organisation för räddningstjänst inkallats för tjänstgö-

ring enligt 4 kap. 7 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt ingår även

denna personal i kommunens organisation för räddningstjänst.

2 § I syfte att skydda och rädda befolkningen och civil egendom från krigets verkningar skall kommunens organisation för räddningstjänst under höjd beredskap, utöver vad som i övrigt framgår av denna lag, an- svara för

1.

upptäckande, utmärkning och röjning av farliga områden,

2.

indikering, sanering och andra åtgärder för skydd mot kärnvapen och kemiska stridsmedel,

3.

kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet en- ligt denna paragraf skall kunna fullgöras.

Personal inom kommunens organisation för räddningstjänst skall under samma tid delta i åtgärder för första hjälp åt och transport av skadade samt för befolkningsskydd. Vad som gäller vid kommunal räddningstjänst skall gälla även när per- sonalen inom kommunens organisation för räddningstjänst utför uppgif- ter enligt första och andra styckena.

3 § Är Sverige i krig eller krigsfara eller råder det sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eller av att Sverige har varit i krig eller krigsfara, får regeringen meddela sådana föreskrifter som avviker från denna lag om det är av betydelse för totalförsvaret eller om det behövs för räddningstjänsten i övrigt eller för att sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen skall kunna genomföras.

4 § Under höjd beredskap får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer besluta att personal inom kommunens organisation för räddningstjänst får tas i anspråk för uppgifter som inte rör den egna kommunen. Om personal har tagits i anspråk enligt första stycket, har kommunen rätt till ersättning av staten för skäliga kostnader. Utländskt bistånd

5 § Regeringen, en kommun eller en statlig myndighet som ansvarar för räddningstjänst får i den utsträckning som följer av överenskommelser som Sverige ingått med Danmark, Finland, Island eller Norge begära bistånd från eller lämna bistånd till utländska myndigheter vid räddnings- insatser. I andra fall får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer begära eller lämna internationellt bistånd vid räddningsinsatser enligt internationella överenskommelser som Sverige ingått. 176

6 § Om en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist här i landet medverkar i en räddningsinsats i Sverige på begäran av regering- en, en kommun eller en statlig myndighet enligt 5 § skall staten i stället för den utländska personen ersätta skada som uppkommer i samband med räddningsinsatsen för vilken den utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt svensk lag. Staten skall även ersätta en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist i Sverige och som handlar för biståndsgivarens räkning för personskada och skada på utrustning eller material som används vid biståndsgivningen, om skadan uppkommit i Sverige i samband med räddningsinsatsen.

7 § Staten får kräva tillbaka ersättning som betalats enligt 6 § första stycket av den som vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslös- het. För den som är att anse som arbetstagare skall dock ansvaret vara begränsat på det sätt som sägs i 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Om rätt till återkrav för ersättning som har betalats för atomskada finns särskilda bestämmelser i atomansvarighetslagen (1968:45). Om utländskt bistånd har begärts av en kommun, får staten av denna kräva tillbaka vad staten har betalat enligt 6 § eller enligt åtagande i in- ternationella överenskommelser om sådant bistånd i den mån kostnaden tillsammans med kommunens egna kostnader för räddningsinsatsen inte överstiger självrisken enligt 7 kap. 3 §.

8 § Biståndspersonal från Danmark, Finland, Island eller Norge tjänstgör i samband med en räddningsinsats i Sverige i enlighet med de tjänstgö- ringsbestämmelser som gäller i det egna landet. Även fordon, rädd- ningsmateriel och annan utrustning från något av de nämnda länderna får utan särskilt tillstånd användas i samband med räddningsinsatser i enlig- het med de bestämmelser som gäller i det egna landet. Bestämmelser om immunitet och privilegier i vissa fall i samband med utländskt bistånd vid räddningsinsatser i enlighet med internationella överenskommelser finns i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall.

1.

Denna lag träder såvitt avser 3 kap. 10 § i kraft den 1 juli 2004 och i övrigt den 1 januari 2004, då räddningstjänstlagen (1986:1102) skall upphöra att gälla.

2.

I fråga om överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdan- det gäller äldre bestämmelser.

3.

Ett förbud eller föreläggande enligt den gamla lagen skall ses som ett förbud eller föreläggande enligt denna lag.

4.

Dokumentation enligt 2 kap. 3 § skall ha upprättats och lämnats in till kommunen senast den 1 januari 2005. Reglerna om brandsyn i rädd- ningstjänstlagen skall gälla fram till dess att dokumentationen lämnats in till kommunen, dock längst till den 1 januari 2005.

5.

Kommunerna skall senast den 1 januari 2005 för första gången ha antagit handlingsprogram enligt 3 kap. 3 och 8 §§. Till dess handlings- programmen har antagits skall den kommunala räddningstjänstplanen gälla.

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 177 6. När det i 15 § atomansvarighetslagen (1968:45) hänvisas till rädd- ningstjänstlagen (1986:1102) skall hänvisningen i stället avse lagen (0000:000) om skydd mot olyckor. Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 178 Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

2

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen (1980:100) 2 skall införas en ny paragraf, 9 kap. 29 §, av följande lydelse. 9 kap.

29 § Sekretess gäller hos kommuner och statliga myndigheter i verksam- het enligt lagen (0000:000) om skydd mot olyckor som avser

1.

utförande av räddningsinsatser,

2.

undersökningar av olyckor, eller

3.

tillsyn

för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

2 Lagen omtryckt 1992:1474.

179

Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan lik- nande anordning föranleder onö- dig utryckning av polis

, kommunal organisation för räddningstjänst, 

ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän be- vakningstjänst, döms för 

missbruk av larmanordning 

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

3

Förslag till lag om ändring i brottsbalken (1962:700)

Härigenom föreskrivs att 16 kap. 15 § brottsbalken (1962:700) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 kap. 15 § 1

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom föranleder onödig säkerhetsåtgärd, döms för falskt larm till böter eller fängelse i högst ett år. Är brott som avses i första stycket grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år. Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan lik- nande anordning föranleder onö- dig utryckning av polis, rädd- ningskår , ambulans, militär, sjö- räddning eller annat organ för all- män bevakningstjänst, döms för missbruk av larmanordning till böter eller fängelse i högst sex månader. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1993:207. 180

4

Förslag till lag om ändring i miljöbalken (1998:808)

Härigenom föreskrivs att 33 kap. 3 § miljöbalken (1998:808) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap. 3 § Från saneringsförsäkringen be- talas, enligt vad som närmare an- ges i försäkringsvillkoren, ersätt- ning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte beta- las för kostnader som har upp- kommit med anledning av rädd- ningsinsatser enligt räddnings- tjänstlagen (1986:1102) . Från saneringsförsäkringen be- talas, enligt vad som närmare an- ges i försäkringsvillkoren, ersätt- ning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte beta- las för kostnader som har upp- kommit med anledning av rädd- ningsinsatser enligt lagen (0000:000) om skydd mot olyckor . Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 181 Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

5

Förslag till lag om ändring luftfartslagen (1957:297)

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) 1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap.

1 § 2

Bestämmelser om flygrädd-

Bestämmelser om

flygrädd-

ningstjänst finns i räddnings-

ningstjänst

finns

i

lagen

tjänstlagen (1986:1102).

(0000:000) om skydd mot olyckor .

Ett luftfartygs ägare eller innehavare och de som tjänstgör på luftfartyg eller vid flygplatser eller andra anläggningar för luftfarten är skyldiga att delta i flygräddningstjänsten. Regeringen meddelar bestämmelser om ersättning av allmänna medel för deltagandet. I fråga om ersättning vid personskador gäller lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m. m. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Lagen omtryckt 1986:166.

2 Senaste lydelse 1991:472. 182 Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

6

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1977:265) om statligt personska- deskydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § 1

Denna lag gäller ersättning av staten vid personskada och tillämpas på 1. den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt el- ler inställer sig till mönstring, eller annan uttagning enligt den lagen eller till antagningsprövning enligt lagen (1994:1810) om möjlighet för kvin- nor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning,

2. den som medverkar i rädd-

2. den som medverkar i rädd-

ningstjänst eller i övning med

ningstjänst eller i övning med en

räddningskår enligt

räddnings-

kommunal organisation för rädd-

tjänstlagen (1986:1102) eller i

ningstjänst

enligt

lagen

räddningstjänst enligt 11 kap. 1 §

(0000:000) om skydd mot olyckor

andra

stycket

luftfartslagen

eller i räddningstjänst enligt 11

(1957:297),

kap. 1 § andra stycket luftfartsla-

gen (1957:297),

3.

den som är intagen för vård i kriminalvårdsanstalt, i ett hem som av- ses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall samt den som är häktad eller anhållen eller i annat fall intagen eller tagen i förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest,

4.

den som utför samhällstjänst på grund av en föreskrift som medde- lats med stöd av 27 kap. 2 a § eller 28 kap. 2 a § brottsbalken,

5.

den som utför ungdomstjänst på grund av en föreskrift som medde- lats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2 brottsbalken,

6.

den som utför oavlönat arbete enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket 2 lagen (1994:451) om intensivövervak- ning med elektronisk kontroll.

Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som i annat fall än som avses i första stycket frivilligt deltar i verksamhet inom totalförsvaret eller i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på människor eller egendom eller i miljön. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:613.

183

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

7

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1104) om verk- samheten vid vissa regionala alarmeringscentraler

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentraler skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 1

Den som svarar för alarmerings-

Den som svarar för alarmerings-

centraler som anges i 1 § får inte

centraler som anges i 1 § får inte

utan tillstånd av regeringen spela

utan tillstånd av regeringen spela

in telefonsamtal, varigenom någon

in telefonsamtal, varigenom någon

avser att tillkalla eller annars

avser att tillkalla eller annars

komma i förbindelse med polis,

komma i förbindelse med polis,

brandkår , ambulans eller något

kommunal organisation för rädd-

annat hjälporgan och som beford-

ningstjänst , ambulans eller något

ras via ett allmänt tillgängligt tele-

annat hjälporgan och som beford-

nät till eller från en sådan central.

ras via ett allmänt telefonnät till

eller från en sådan central.

Tillstånd får även i den utsträckning som krävs för snabba och effekti- va hjälpinsatser innefatta rätt att

1.

avlyssna och spela in sådana telefonsamtal som avses i första stycket och som har kopplats vidare av en alarmeringscentral till ett hjälporgan,

2.

avbryta pågående telefonsamtal för att samtal skall kunna kopplas vidare från en alarmeringscentral till ett hjälporgan.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1993:610.

184

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

8

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om brand- farliga och explosiva varor

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 4 § 1

Lagen gäller inte sådan transport av brandfarliga eller explosiva varor som omfattas av lagen (1982:821) om transport av farligt gods.

I miljöbalken finns bestämmel-

I miljöbalken finns bestämmel-

ser avsedda att förebygga andra

ser avsedda att förebygga andra

skador än sådana som kan upp-

skador än sådana som kan upp-

komma genom brand eller explo-

komma genom brand eller explo-

sion vid hantering av brandfarliga

sion vid hantering av brandfarliga

eller explosiva varor. Bestämmel-

eller explosiva varor. Bestämmel-

ser om skyldighet för arbetsgivare

ser om skyldighet för arbetsgivare

och arbetstagare att vidta skydds-

och arbetstagare att vidta skydds-

åtgärder mot skador som kan upp-

åtgärder mot skador som kan upp-

komma genom brand eller explo-

komma genom brand eller explo-

sion vid hantering av brandfarliga

sion vid hantering av brandfarliga

eller explosiva varor finns i ar-

eller explosiva varor finns i ar-

betsmiljölagen (1977:1160). I

betsmiljölagen (1977:1160). I la-

räddningstjänstlagen (1986:1102)

gen (0000:000) om skydd mot

finns bestämmelser om skyldighet

olyckor finns bestämmelser om

för ägare eller innehavare av

skyldighet för enskilda att vidta

byggnad eller andra anläggningar

åtgärder för att förebygga brand

att vidta olycks- och skadeföre-

och för att hindra eller begränsa

byggande åtgärder vid brand.

skador till följd av brand.

I fråga om sprängning och användning av pyrotekniska varor finns be- stämmelser i 2 kap. 20 § och 3 kap. 6 och 7 §§ ordningslagen (1993:1617). Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:842.

185

Prop. 2002/03:119 Bilaga 6

9

Förslag till lag om ändring i prisregleringslagen (1989:978)

Härigenom föreskrivs att 8 § prisregleringslagen (1989:978) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 § 1

Om det av någon annan orsak än krig eller krigsfara finns risk för en allvarlig prisstegring inom landet på en eller flera viktiga varor eller tjänster, får regeringen föreskriva att en eller flera av

1.

bestämmelserna i 13, 14, 19, 

2226, 28 och 29 §§ skall tillämpas på varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet,

2.

bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos staten än näringsverksamhet,

3. bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos kommunerna än näringsverksam- het enligt föreskrifter i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggning- ar,

27 kap. 

47 §§ miljöbalken,

lagen (1981:1354) om allmän- na värmesystem,

räddningstjänstlagen (1986:1102)

,

plan- och bygglagen (1987:10).

3. bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som tas ut i annan verksamhet hos kommunerna än näringsverksam- het enligt föreskrifter i

lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggning- ar,

27 kap. 

47 §§ miljöbalken,

lagen (1981:1354) om allmän- na värmesystem,

lagen (0000:000) om skydd mot olyckor

,

plan- och bygglagen (1987:10).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004.

1 Senaste lydelse 1998:823.

186

10

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 4 § lagen (1994:1720) om civilt för- svar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5

kap.

4 § En räddningsledare enligt 31 § räddningstjänstlagen (1986:1102) får under höjd beredskap ta i an- språk verkskydd inom kommunen för räddningstjänstuppgifter som rör annat än den anläggning där verkskyddet organiserats. En räddningsledare enligt 3 kap. 16 § eller 4 kap. 9 § lagen (0000:000) om skydd mot olyckor får under höjd beredskap ta i an- språk verkskydd inom kommunen för räddningstjänstuppgifter som rör annat än den anläggning där verkskyddet organiserats. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 187

11

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning

Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1998:150) om allmän kameraöver- vakning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) får bedriva allmän kameraöver- vakning utan tillstånd, om över- vakningen är av vikt för att avvärja en hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en inträffad olyckshändelse. En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt la- gen (0000:000) om skydd mot olyckor får bedriva allmän ka- meraövervakning utan tillstånd, om övervakningen är av vikt för att avvärja en hotande olyckshän- delse eller för att begränsa verk- ningarna av en inträffad olycks- händelse. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2004. Prop. 2002/03:119 Bilaga 6 188

Lagrådets yttrande

Prop. 2002/03:119

Bilaga 7

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2003-04-23

Närvarande: f.d. justitierådet Hans Danelius, regeringsrådet Gustaf
[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Dag Victor.

Enligt en lagrådsremiss den 27 mars 2003 (Försvarsdepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om skydd mot olyckor,

2.

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i miljöbalken,

5.

lag om ändring i luftfartslagen (1957:297),

6.

lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd,

7.

lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten vid vissa regionala alarmeringscentraler,

8.

lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor,

9.

lag om ändring i prisregleringslagen (1989:978),

10.

lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar,

11.

lag om ändring i lagen (1998:150) om allmän 

kameraövervak-ning.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Maria Diamant. Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om skydd mot olyckor Allmänt Remissen innehåller ett förslag till en ny lag om skydd mot olyckor, av- sedd att ersätta den nu gällande räddningstjänstlagen (1986:1102). Många av de föreslagna bestämmelserna är till innehållet identiska med eller i vart fall innehållsmässigt lika motsvarande bestämmelser i rädd- ningstjänstlagen. Lagrådet har, när det gäller sådana i sak oförändrade bestämmelser, inskränkt sig till att göra en mera översiktlig granskning, vilket också har motiverats av att remissen i allmänhet inte innehåller några närmare förklaringar till de sedan tidigare gällande bestämmelser- na. Lagrådets granskning har alltså koncentrerats till de bestämmelser som innebär förändringar av gällande rätt. 1 kap. 2 § Av författningskommentaren (s. 98) framgår att paragrafen är avsedd att till innehållet överensstämma med 2 § räddningstjänstlagen. I tredje stycket har emellertid statens och kommunernas skyldighet att göra en arbetsinsats gjorts beroende av att det är nödvändigt att staten eller en kommun svarar för insatsen, medan det i 2 § räddningstjänstlagen krävs 189 att detta är påkallat. Enligt Lagrådets mening är nödvändigt i detta sammanhang ett starkare ord än påkallat, varför ändringen av termino- logi kan anses medföra en viss inskränkning av statens och kommuner- nas ansvar. Lagrådet föreslår att ordet påkallat kvarstår och att tredje stycket efter en viss redaktionell justering får följande lydelse: Staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är påkallat av behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. Eftersom det i andra bestämmelser i den föreslagna lagen talas om rädd- ningsinsatser utan närmare precisering, finns det ett behov av att klarläg- ga att lagen endast gäller sådana arbetsinsatser som är definierade i nu förevarande paragraf. Detta kan lämpligen ske genom att det i paragrafen tillfogas ett sista stycke av följande lydelse: I denna lag behandlas endast sådana räddningsinsatser som avses i den- na paragraf. 2 kap. 4 § I första stycket regleras skyldigheten att svara för särskilda skydds- åtgärder vid farlig verksamhet. Enligt förslaget skall ansvaret för skydds- åtgärderna ankomma på ägare eller den som utövar verksamheten. En- ligt vad som anförts vid föredragningen är avsikten med det på detta sätt delade ansvaret att, i de fall då ägaren och den som utövar verksamheten inte är samma person, ägaren skall ansvara för åtgärder som rör den fasta egendomen, medan den som utövar verksamheten skall ansvara för övri- ga behövliga åtgärder. Den angivna avsikten kan dock inte anses framgå av den föreslagna lagtexten. Uppdelningen är också oklar på ett sätt som kan medföra problem i praktiken vid exempelvis förelägganden. Att äga- ren av en anläggning skall bära ett primärt ansvar i förhållande till det allmänna för en verksamhet som han inte själv svarar för framstår inte heller som naturligt. Enligt Lagrådet talar starka skäl för att den som utövar verksamheten bör i förhållande till det allmänna ensam bära ansvaret för behövliga skydds- åtgärder. Enligt Lagrådets bedömning synes också avsikten med den nu- varande regeln om ansvar för ägare eller innehavare vara att peka ut den som faktiskt bedriver en verksamhet. Lagrådet förordar därför att ansvaret enligt första stycket läggs på ägaren eller annan som utövar verksamheten. 3 kap. 1 § I första stycket anges, som en övergripande regel, att kommunen skall främja säkerheten för dem som vistas i kommunen. Det är oklart om formuleringen också inbegriper skydd av egendom och av miljön. Att kommunernas ansvar skall omfatta även dessa skyddsintressen får emel- Prop. 2002/03:119 Bilaga 7 190 lertid anses framgå av andra bestämmelser. Ett förtydligande på denna punkt synes påkallat. Därtill kommer att förhållandet mellan de fyra meningarna i första styck- et delvis är oklart. Lagrådet föreslår att stycket får följande lydelse: För att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön skall kommunen se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. 3 och 8 §§ I 21-24 §§ räddningstjänstlagen finns bestämmelser om räddnings- tjänstplaner. I 21 § anges i punktform vad en sådan plan skall innehålla. Det ställs krav på att en rad faktiska förhållanden skall redovisas som sammantagna ger en bild av bl.a. kommunens resurser och beredskap på området. Enligt 24 § kan regeringen på framställning av den myndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av en räddningstjänstplan. Enligt den föreslagna nya lagen skall kommunen inte ha någon rädd- ningstjänstplan men däremot ett handlingsprogram för förebyggande verksamhet (3 §) och ett handlingsprogram för räddningstjänst (8 §). I handlingsprogrammen som kan redovisas i samma dokument skall anges kommunens mål för verksamheterna och de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. Därtill skall i handlingsprogrammet för förebyggande verksamhet anges hur denna verksamhet är ordnad och hur den planeras och i handlingsprogrammet för räddningstjänst vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig. Detaljeringsgraden i de nya bestämmelserna är betydligt lägre än i 21 § räddningstjänstlagen. För båda slagen av handlingsprogram gäller att programmet skall antas av kommunfullmäktige och att regeringen på framställning av den myn- dighet som regeringen bestämmer får besluta om ändring av programmet. Regeringen förutsätts besluta om en sådan ändring bara i undantagsfall, något som i den föreslagna lagtexten markeras med att det krävs synner- liga skäl. I författningskommentaren (s. 104 och 106) nämns som exem- pel att någon organisation för förebyggande verksamhet inte redovisats eller att de resurser som kommunen säger sig ha eller avser att skaffa sig uppenbart inte räcker till för att uppfylla angivna mål. I ett tidigare skede förekom i en rad författningar bestämmelser om un- derställning av kommunala beslut. Regeln i 24 § räddningstjänstlagen ersatte sålunda en tidigare bestämmelse om underställning (prop. 1985/86:170 s. 58) och är nu ett av ganska få exempel på att ingrepp i det kommunala beslutsfattandet kan ske på annat sätt än genom prövning av överklaganden. Regler av liknande slag finns i 15 kap. 5 § skollagen (1985:1100), 12 kap. plan- och bygglagen (1987:10) och 13 kap. 3 § ord- ningslagen (1993:1617). Ytterligare några sådana regler har tillkommit under senare år, och Lagrådet har yttrat sig över dessa reglers förenlighet Prop. 2002/03:119 Bilaga 7 191 med principerna för den kommunala självstyrelsen (se prop. 2001/02:58, bilaga 11). I propositionen med förslag till räddningstjänstlag framhölls att rädd- ningstjänsten till skillnad från andra kommunala verksamheter har en speciell karaktär genom dess stora betydelse för tryggheten i sam-hället och att regeringen borde ha en möjlighet att besluta om ändring av en plan med allvarliga brister (prop. 1985/86:170 s. 58). De nu föreslagna bestämmelserna har motiverats på motsvarande sätt. I förhållande till räddningstjänstlagen är det dock fråga om en viss utvidgning av reger- ingens möjligheter att ingripa med ändringar av kommunala beslut, vilket kan kritiseras utifrån principiella synpunkter. Lagrådet anser sig trots detta, med hänsyn särskilt till de föreslagna bestämmelsernas begränsade tillämpningsområde, inte ha grund för att hävda att regleringen är ofören- lig med principen om kommunal självstyrelse. Det hade emellertid varit önskvärt att principiella och praktiska aspekter på förslaget i denna del hade belysts närmare i lagrådsremissen, särskilt som någon motsvarande reglering inte ingick i det bakomliggande utredningsförslaget och regler- ingen därför inte har varit föremål för normal remissbehandling. I remissen har förutsatts att beslut av regeringen skall komma i fråga bara om kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från länsstyrelsen och planen är behäftad med mycket allvarliga brister. Bristerna kan avse så- väl att det angivna målet är för lågt satt i förhållande till de övergripande mål som kommer till uttryck i 1 kap. 1 och 3 §§ som att de avsatta resur- serna är otillräckliga i förhållande till det angivna målet. Eftersom det i det första fallet inte längre är kommunen själv som bestämmer, är det lämpligt att ersätta det i den föreslagna lagtexten använda uttrycket "kommunens mål för verksamheten" med förslagsvis "målet för kommu- nens verksamhet". En för kommuner gemensam räddningstjänst kan handhas av ett kommu- nalförbund (3 kap. 13 §). Som Lagrådet uppfattar det kan handlingspla- ner komma att antas av förbundets beslutande församling. Det finns an- ledning att göra klart att den beslutande församlingen kan fatta ett sådant beslut. Lämpligen kan därför i en ny avslutande mening i andra stycket i de båda paragraferna anges att I ett kommunalförbund skall handlings- planerna antas av den beslutande församlingen. 6 § I andra stycket finns bestämmelser om delegation av viss beslutanderätt till andra än tjänstemän hos en kommun. Delegationen anges avse befo- genhet att på kommunens vägnar meddela vissa beslut. Liknande be- stämmelser finns också i 12 och 13 §§. Bestämmelserna avviker från 11

§

räddningstjänstlagen som, mot bakgrund av innehållet i 10 § (2 kap. 11

§

i förslaget), gäller beslut på nämndens vägnar. Den nuvarande termi- nologin är mer konkret och beskrivande. Lagrådet har dock förståelse för att det kan anses mindre tilltalande att före bestämmelsen i 11 § introdu- cera nämnderna i lagtexten. Lagrådet vill därför inte motsätta sig försla-

Prop. 2002/03:119 Bilaga 7 192 get i denna del men noterar att det i praktiken kommer att vara kommu- nala nämnder som delegerar sin beslutanderätt. 11 § Förslaget, som anknyter till 10 § räddningstjänstlagen, har en utformning som kan ge intrycket att den nämnd eller de nämnder som handhar upp- gifter enligt lagen inte skulle kunna handha andra kommunala uppgifter. Vid föredragningen har bekräftats att detta inte varit avsett. Avsikten torde framgå tydligare om första meningen formulerades på exempelvis följande sätt: En kommuns uppgifter enligt denna lag skall fullgöras av en eller flera nämnder. Den föreslagna andra meningen innebär endast en erinran om att be- stämmelserna i kommunallagen gäller för kommunala nämnder och kan med fördel utgå. 12 och 13 §§ I 12 § anges att uppdrag att besluta på en kommuns vägnar inte får om- fatta förelägganden eller förbud vid vite eller verkställande av åtgärd på den försumliges bekostnad. Bestämmelsen tar sikte både på fall då en anställd i den egna kommunen får i uppdrag att besluta på kommunens vägnar och på det i 13 § tredje stycket behandlade fallet att ett sådant uppdrag ges till en anställd i en annan kommun. Lagrådet finner det lämpligt att bestämmelsen i 12 § som utgör en undantagsbestämmelse och bl.a. gäller en i 13 § behandlad situation placeras efter 13 § och att de båda paragraferna således får byta plats. 15 § I första stycket anges att den personal som ingår i en kommuns organisa- tion för räddningstjänst skall vara anställd i kommun. Det finns anled- ning att förtydliga bestämmelsen så att det framgår att det kan vara fråga om anställning antingen i den egna kommunen eller i annan kommun. Det kan också vara motiverat att i detta sammanhang särskilt ange att anställning i ett kommunalförbund är att likställa med anställning i en kommun. Första stycket bör därför formuleras på följande sätt: Den personal som ingår i en kommuns organisation för räddningstjänst skall vara anställd i egen eller annan kommun eller i ett kommunal- förbund. Kommunen får - - - särskild kompetens." 4 kap. 8 § I tredje styckets andra mening finns en bestämmelse om statens ansvar för saneringsåtgärder. Bestämmelsen är avsedd att innehållsmässigt mot- svara 2 a § räddningstjänstlagen. Liksom i 1 kap. 2 § tredje stycket har Prop. 2002/03:119 Bilaga 7 193

emellertid ordet påkallat utbytts mot nödvändigt, vilket kan anses

Prop. 2002/03:119

vara en saklig ändring. Lagrådet hänvisar till vad som anförts i anslut-

Bilaga 7

ning till 1 kap. 2 §.

7 kap. 4 §

Enligt första stycket skall bl.a. den som frivilligt efter anmodan av

räddningsledaren har medverkat i räddningstjänst ha rätt till viss ersätt-

ning. Lagrådet, som finner orden frivilligt och efter anmodan svår-

förenliga och i viss mån motsägelsefulla, föreslår att orden efter anmo-

dan av räddningsledaren ersätts med formuleringen med räddningsle-

darens samtycke.

8 och 9 kap. I 8 kap. finns bestämmelser om bemyndiganden, ansvar och över- klagande. Det avslutande 9 kap. innehåller sinsemellan disparata be- stämmelser om räddningstjänst och utländskt bistånd, samlade under den gemensamma rubriken Övriga bestämmelser. Lagrådet föreslår att sist- nämnda bestämmelser fördelas på två kapitel (8 kap. och 9 kap.) och att bestämmelserna om bemyndiganden, ansvar och överklagande tas in i ett avslutande kapitel (10 kap.). 8 kap. 3 § I paragrafen finns straffbestämmelser som utformats i nära anknytning till straffbestämmelserna i 58 § räddningstjänstlagen. Punkt 5 avser an- svar för den som utan giltigt skäl inte fullgör en tjänsteplikt. Uttrycket giltigt skäl motsvaras i räddningstjänstlagen av laga förfall. Någon ändring i sak har enligt vad som upplysts vid föredragningen inte varit avsedd. Lagrådet vill erinra om att uttrycket laga förfall har en speciell juridisk innebörd (jfr 32 kap. 8 § rättegångsbalken). En ändrad termino- logi kan därför innebära osäkerhet om regleringens avsedda innebörd. Lagrådet förordar med hänsyn härtill att uttrycket laga förfall behålls. 5 § Enligt andra stycket får en kommunal nämnds beslut överklagas hos länsstyrelsen. Vid föredragningen har upplysts att bestämmelsen är av- sedd att omfatta de fall då en kommunal tjänsteman efter bemyndigande fattar beslut på en kommuns vägnar och även det i 3 kap. 6 § andra stycket behandlade fallet då beslut fattas på kommunens vägnar av någon som inte är kommunal tjänsteman. Detta kan emellertid knappast anses på ett klart sätt framgå av ordalydelsen. Lagrådet föreslår att andra styck- et i förtydligande syfte formuleras på följande sätt: 194 Ett beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen får, om det har fattats av en kommunal nämnd eller av nå- gon som handlat på en kommuns vägnar, överklagas hos länsstyrelsen. Övriga lagförslag Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Prop. 2002/03:119 Bilaga 7 195

Försvarsdepartementet Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 maj 2003 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] J. O.,[REDACTED_EFTERNAMN] H., Nykvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: Leni[REDACTED_EFTERNAMN] Regeringen beslutar proposition 2002/03:119 Reformerad räddnings- tjänstlagstiftning Prop. 2002/03:119 196

Rättsdatablad

Prop. 2002/03:119

Författningsrubrik

Bestämmelser som

Celexnummer för bak-

inför, ändrar, upp-

omliggande EG-regler

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Lag (0000:000) om skydd

3 kap. 6 §, 4 kap. 10 §,

mot olyckor

5 kap. 4 §, 10 kap. 1 §

Förslag till lag om änd-

8 §

ring i prisregleringslagen

(1989:978)

197