Regeringens proposition

2000/01:86

Sveriges tillträde till Förenta nationernas konvention om bekämpande av

bombattentat av terrorister

Prop.

2000/01:86

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sverige skall tillträda Förenta nationernas (FN)

konvention om bekämpande av bombattentat av terrorister

(terroristbombningskonventionen). Konventionen antogs den 15 december 1997 av

FN:s generalförsamling och öppnades för undertecknande den 12 januari 1998.

Konventionen utgör en fortsättning på det arbete för att motverka terrorism som

bedrivits inom FN sedan 1960-talet. De tidigare FN-konventionerna gäller

antingen särskilda angreppsobjekt som luftfartyg och skepp eller avser att

skydda vissa kategorier av personer som är engagerade i internationella uppdrag.

 Terroristbombningskonventionen har inte några sådana begränsningar utan har ett

 generellt tillämpningsområde. I konventionen finns ingen definition av

terrorism. I stället anges vilka handlingar som skall utgöra brott i

konventionens mening. Det är fråga om vissa förfaranden med explosiva eller

andra livsfarliga anordningar inom eller i riktning mot platser eller

anläggningar som är öppna för allmänheten. För att sådana handlingar skall

utgöra brott krävs att de har företagits i syfte att orsaka dödsfall eller

allvarlig kroppsskada eller i syfte att åstadkomma omfattande förstörelse av

bl.a. allmän plats.

Enligt regeringens bedömning krävs inga lagändringar för att Sverige skall kunna

 tillträda konventionen förutsatt att riksdagen antar den samtidigt härmed

beslutade propositionen Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om

utlämning (prop. 2000/01:83).

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Ärendet och dess beredning 5

3 Tidigare internationella överenskommelser angående terrorism 5

3.1 Allmänt 5

3.2 De olika överenskommelserna 6

3.2.1 Tokyokonventionen 6

3.2.2 Haagkonventionen 6

3.2.3 Montrealkonventionen 6

3.2.4 Diplomatskyddskonventionen 7

3.2.5 Den europeiska konventionen angående motverkande av terrorism 7

3.2.6 Gisslankonventionen 7

3.2.7 Tilläggsprotokoll till Montrealkonventionen 8

3.2.8 Romkonventionen och Romprotokollet 8

4 Terroristbombningskonventionen 9

4.1 Arbetet med konventionen 9

4.2 Konventionens innehåll 9

4.2.1 Konventionens uppbyggnad 9

4.2.2 Bestämmelser om de handlingar som utgör

 brott 10

4.2.3 Domsrätt 11

4.2.4 Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och för att

säkerställa närvaro för åtal eller utlämning 12

4.2.5 Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål 13

4.2.6 Överförande för utredning m.m. 14

4.2.7 Förebyggande av brott 15

4.2.8 Underrättelse 15

4.2.9 Bestämmelser om hur förpliktelserna enligt konventionen skall fullgöras

16

4.2.10 Tvistlösning 16

4.2.11 Ikraftträdande m.m. 17

5 Sveriges tillträde till konventionen 17

6 Behov av författningsändringar 19

6.1 Bestämmelser om de handlingar som utgör brott 19

6.2 Domsrätt 25

6.3 Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och

 för att säkerställa närvaro för åtal eller utlämning 26

6.4 Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål 28

6.5 Överförande för utredning m.m. 30

6.6 Förebyggande av brott 31

6.7 Underrättelse 33

6.8 Tvistlösning 33

7 Kostnader 34

Bilaga 1 Konventionstexten på engelska

............................................. 35

Bilaga 2 Konventionstexten i översättning till svenska ........................

46

Bilaga 3 Sammanfattning av promemorian Sveriges tillträde till Förenta

 nationernas konvention om bekämpande av terroristbombdåd 57

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser

.......................................... 58

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001 ........ 59

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen godkänner Förenta nationernas (FN) konvention

om bekämpande av bombattentat av terrorister (avsnitt 5).

2

Ärendet och dess beredning

Förenta nationernas (FN) konvention om bekämpande av bombattentat av

terrorister, i det följande kallad terroristbombningskonventionen, antogs den 15

 december 1997 av FN:s generalförsamling och öppnades för undertecknande den 12

januari 1998. Sverige undertecknade konventionen den 12 februari 1998.

Konventionen har undertecknats av samtliga medlemsstater i EU. Den har hittills

ratificerats av 18 stater, däribland Frankrike, Spanien, Österrike, Norge och

Tjeckien.

Konventionens originalspråk är arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och

 spanska. Konventionen i dess lydelse på engelska finns i bilaga 1. En

översättning av konventionen till svenska finns i bilaga 2.

I en inom Justitiedepartementet upprättad promemoria har föreslagits att Sverige

 skall tillträda konventionen. I promemorian har dessutom analyserats hur

konventionen förhåller sig till svensk rätt och behovet av

författningsändringar. En sammanfattning av promemorians förslag finns i bilaga

3. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

 i bilaga 4. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr Ju2000/2280). Regeringen tar i detta ärende upp de

frågor som behandlats i promemorian.

3 Tidigare internationella överenskommelser angående terrorism

3.1 Allmänt

Det internationella normativa samarbetet mot terrorismen har koncentrerats till

FN eftersom en strävan varit att åstadkomma lösningar med största möjliga

globala räckvidd. Avsaknaden av samförstånd om en internationellt accepterad

definition av terrorism har gjort att olika idéer som har funnits för att skapa

en generell konvention mot all slags terrorism hittills inte visat sig vara en

framkomlig väg. Det arbete som ända sedan 1960-talet har bedrivits på området

har i stället gått ut på att utarbeta speciella konventioner med inriktning på

olika definierade brottsliga handlingar, allt eftersom terrorismen tagit sig

skilda uttryck. När behov av förändringar har uppstått har man successivt

försökt fylla luckor i det samlade och växande regelverket.

Denna metod får anses ha varit framgångsrik och hittills har inom FN tolv

internationella konventioner eller tilläggsprotokoll förhandlats fram. Till

detta kommer den europeiska konventionen angående motverkande av terrorism,

antagen i Strasbourg i januari 1977.

I följande avsnitt lämnas en kortfattad redogörelse för de mer centrala

internationella överenskommelserna på området.

3.2 De olika överenskommelserna

3.2.1 Tokyokonventionen

Den 14 september 1963 antogs i Tokyo en konvention om brott och vissa andra

handlingar som begåtts ombord på luftfartyg. Konventionen reglerar huvudsakligen

 frågor om befälhavares, besättningsmedlems och passagerares skyldigheter och

befogenheter med anledning av brott ombord på luftfartyg eller för

upprätthållande av ordning och säkerhet ombord. Den som har begått en brottslig

handling enligt konventionen skall sålunda bl.a. kunna tas i förvar, sättas i

land och överlämnas till behörig myndighet i annan konventionsstat. Konventionen

 innehåller också regler om skyldigheter för konventionsstaterna att företa

undersökning och vidta andra åtgärder när brott har begåtts ombord.

Konventionen trädde i kraft den 4 december 1969 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1966:159, bet.1LU 1966:47, rskr. 1966:364, SFS 1967:71 och 75).

3.2.2 Haagkonventionen

Den 16 december 1970 antogs på en diplomatisk konferens i[REDACTED_EFTERNAMN] en konvention för

 bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg. Till grund för

konventionen låg ett förslag som hade upprättats inom Internationella civila

luftfartsorganisationen (ICAO), som är ett av FN:s fackorgan. Enligt

konventionen förbinder sig staterna att belägga flygplanskapning med stränga

straff. Konventionen medför också vissa förpliktelser i fråga om domsrätt, åtal

och utlämning med anledning av sådana brott.

Konventionen trädde i kraft den 14 oktober 1971 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1971:92, bet. 1973:JuU9, rskr. 1973:164, SFS 1971:188).

3.2.3 Montrealkonventionen

Den 23 september 1971 antogs på en internationell lufträttskonferens i Montreal

en konvention för bekämpande av brott mot den civila luftfartens säkerhet. Till

grund för konventionen låg, liksom beträffande Haagkonventionen, ett förslag som

 hade upprättats inom ICAO. Enligt konventionen förbinder sig

konventionsstaterna att belägga sabotage och liknande brott mot den civila

luftfarten med stränga straff. Konventionen medför också vissa förpliktelser i

fråga om domsrätt, åtal och utlämning med anledning av sådana brott.

Konventionen trädde i kraft den 26 januari 1973 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1973:92, bet. 1973:JuU21, rskr. 1973:342, SFS 1973:342).

3.2.4 Diplomatskyddskonventionen

Konventionen antogs av FN:s generalförsamling den 14 december 1973. Enligt

konventionen förbinder sig de avtalsslutande parterna att straffbelägga ett

antal närmare beskrivna angrepp på vissa kategorier av personer, vilka hänförs

under den samlande beteckningen "internationellt skyddade personer".

Konventionen medför också vissa förpliktelser i fråga om domsrätt, åtal och

utlämning med anledning av dessa brott.

Konventionen trädde i kraft den 20 februari 1977 och har ratificerats av Sverige

 (prop. 1975:71, bet. 1975:JuU18, rskr. 1975:138).

3.2.5 Den europeiska konventionen angående motverkande av terrorism

Även inom Europarådet har man lagt ned stora ansträngningar på att skapa former

för ett mellanstatligt samarbete i syfte att bekämpa internationell terrorism.

Europarådets arbete har bl.a. resulterat i en rekommendation angående

internationell terrorism som antogs av den rådgivande församlingen år 1973 och

en resolution i samma ämne antagen av rådets ministerkommitté år 1974. I

enlighet med ett initiativ vid 1975 års europeiska justitieministermöte beslöt

härefter ministerkommittén samma år att tillkalla en särskild kommitté för att

utreda frågor med anknytning till vissa nya former av planlagda våldsdåd. Denna

kommitté utarbetade ett förslag till europeisk konvention om bekämpande av

terrorism som godkändes av ministerkommittén i november 1976 och öppnades för

undertecknande den 27 januari 1977.

Konventionen trädde i kraft den 4 augusti 1978 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1976/77:124, bet. 1976/77:JuU36, rskr. 1976/77:330, SFS 1977:435).

Genom konventionen åtar sig de avtalsslutande staterna att antingen tillmötesgå

en begäran från annan konventionsstat om utlämning av någon som har begått

terrordåd av närmare angivet slag eller att själv vidta åtgärder för lagföring.

Konventionen innebär vidare att de avtalsslutande staterna skall lämna varandra

rättsligt biträde när det gäller straffrättsliga förfaranden mot personer som

har gjort sig skyldiga till terrordåd. Enligt konventionen får inte en stat

vägra utlämning för brott under hänvisning till att brottet är att betrakta som

politiskt. I detta avseende har emellertid från svensk sida gjorts ett förbehåll

 som innebär att Sverige behåller möjligheterna att vägra utlämning för

politiska brott.

3.2.6 Gisslankonventionen

Konventionen antogs den 17 december 1979 av FN:s generalförsamling. Genom

konventionen åtar sig staterna att straffbelägga handlingar som innefattar

tagande av gisslan. Konventionen medför också vissa förpliktelser i fråga om

domsrätt, kriminalpolitiskt samarbete, åtal och utlämning med anledning av dessa

 brott.

Konventionen trädde i kraft den 3 juni 1983 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1980/81:56, bet. 1980/81:JuU16, rskr. 1980/81:64).

3.2.7 Tilläggsprotokoll till Montrealkonventionen

Såväl Haag- som Montrealkonventionen tar sikte på gärningar som begås på eller

är riktade mot flygplan under flygning och som därför äventyrar flygsäkerheten.

Med anledning bl.a. av bombdåd som förövats under 1980-talet på de

internationella flygplatserna i Wien och Rom utarbetade ICAO ett förslag till

tillägg till Montrealkonventionen som tar sikte på bekämpande av våldshandlingar

 som begås på flygplatser som används för internationell luftfart. Protokollet

antogs vid lufträttskonferensen i Montreal den 24 februari 1988.

Protokollet trädde i kraft den 6 augusti 1989 och har ratificerats av Sverige

(prop. 1989/90:130, bet. 1989/90:130, rskr. 1989/90:286).

3.2.8 Romkonventionen och Romprotokollet

I oktober 1985 kapades det italienska kryssningsfartyget Achille Lauro under en

resa mellan Alexandria och Port[REDACTED_EFTERNAMN]. Detta kapardrama riktade uppmärksamheten

mot att det, trots tillkomsten av flera konventioner som syftar till bekämpning

av internationell terrorism, inte fanns någon konvention som riktade sig mot

sjöfarten.

FN:s generalförsamling inbjöd i december 1985 Internationella

sjöfartsorganisationen (IMO), ett av FN:s fackorgan, att undersöka problemet med

 terroristaktioner ombord på eller riktade mot fartyg och att föreslå lämpliga

åtgärder. Som ett resultat av det arbete som därefter bedrevs inom ramen för IMO

 antogs vid en internationell konferens i Rom den 1-10 mars 1988 dels en

konvention om brott mot den fasta sjöfartens säkerhet (Romkonventionen), dels

ett protokoll om brott mot säkerheten för fasta plattformar (Romprotokollet).

Konventionen och protokollet trädde i kraft den 1 mars 1992 och har ratificerats

 av Sverige (prop. 1989/90:130, bet. 1989/90:JuU33, rskr. 1989/90 286).

Konventionen och protokollet följer mönstret från andra liknande

överenskommelser, dvs. staterna förbinder sig att antingen lagföra eller utlämna

 personer som gjort sig skyldiga till gärningar som utgör brott enligt

respektive överenskommelse. Därutöver innehåller konventionen bestämmelser om

bl.a. det geografiska tillämpningsområdet och en precisering av det

internationella element som skall föreligga, om underrättelseskyldighet och det

praktiska förfarandet över huvud taget. Konventionen och protokollet är likartat

 uppbyggda. Åtskilliga av konventionens bestämmelser har emellertid inte någon

motsvarighet i protokollet, eftersom detta tar sikte bara på anläggningar som är

 fast förankrade.

4 Terroristbombningskonventionen

4.1 Arbetet med konventionen

Till grund för bestämmelserna i terroristbombningskonventionen ligger ett arbete

 som har bedrivits inom den s.k. G 7-gruppen, världens största industristater

(USA, Kanada, Japan, Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Italien) och Ryska

Federationen. På en ministerkonferens i juli 1996 i Paris enades gruppen om ett

åtgärdsprogram i 25 punkter varav en, på initiativ från USA, handlar om att

utarbeta en konvention mot bombdåd av terrorister. Det fortsatta arbetet inom

gruppen resulterade i ett första utkast till konvention. I egenskap av

ordförande under aktuell period framlade Frankrike år 1997 utkastet för den ad

hoc-kommitté under FN:s generalförsamlings sjätte (juridiska) utskott, som

generalförsamlingen upprättat året innan (res. 51/210 den 17 december 1996 om

åtgärder för att eliminera internationell terrorism) med uppdrag att bl.a.

utarbeta en internationell konvention för att bekämpa terroristbombdåd.

Kommittén var öppen för alla medlemsstater i FN eller medlemmar i dess fackorgan

 eller Internationella atomenergiorganet (IAEA). Sverige företräddes av

Utrikesdepartementet. Kommittén sammanträdde i New York den 24 februari - 7 mars

 och den 22 september - 3 oktober 1997.

Sedan frågan om undantag för väpnade styrkor på slutet vållat stora

motsättningar, som inte gick att lösa i ad hoc-kommittén, slutförhandlades

konventionen i sjätte utskottet. Den kunde till sist antas utan omröstning av

generalförsamlingen den 15 december 1997. Kina deltog inte i beslutet under

åberopande av att inte ha givits möjlighet att deltaga i alla konsultationer.

Regeringen beslutade den 29 januari 1998 att Sverige skulle underteckna

konventionen. Detta skedde den 12 februari 1998.

4.2 Konventionens innehåll

4.2.1 Konventionens uppbyggnad

Konventionen innehåller inte någon definition av begreppet terrorism eller

terroristdåd. Tillämpningsområdet bestäms i stället genom att ange vilka

handlingar som utgör brott enligt konventionen. Det är fråga om att på visst

närmare angivet sätt befatta sig med ett sprängämne eller en annan livsfarlig

anordning i, in i eller mot platser eller anläggningar som är öppna för

allmänheten. För att sådana handlingar skall utgöra brott i konventionens mening

 krävs att de företas med uppsåt att orsaka dödsfall eller allvarlig

kroppsskada, eller med uppsåt att orsaka omfattande förstörelse av sådana

platser som nyss nämnts. Konventionen utgör ett led i det internationella arbete

 som har pågått ända sedan 1960-talet och syftar till att ytterligare förstärka

det internationella samarbetet för att förebygga terroristdåd och för att kunna

döma och bestraffa de som gör sig skyldiga till sådana handlingar.

Konventionen, som består av en ingress och 24 artiklar, innefattar följande

grundläggande element:

* De handlingar som utgör brott (artikel 2-5)

* Domsrätt (artikel 6)

* Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och för att säkerställa

att lagföring kan ske (artikel 7-8)

* Utlämning m.m. (artikel 9-12)

* Överförande för utredning m.m. (13-14)

* Förebyggande av brott (artikel 15)

* Underrättelse om vissa åtgärder enligt konventionen (artikel 7 och 16)

* Vissa allmänna bestämmelser om hur förpliktelserna enligt konventionen skall

fullgöras (artikel 17-19)

* Tvistlösning (artikel 20)

* Ikraftträdande m.m. (artikel 21-24)

4.2.2 Bestämmelser om de handlingar som utgör brott

Konventionen innehåller en huvudbestämmelse om de handlingar som utgör brott

(artikel 2.1). Till denna artikel ansluter olika bestämmelser som reglerar i

vilken omfattning försök och medhjälp skall vara straffbelagt (artikel 2.2 och

2.3).

Om en handling som innefattar brott enligt artikel 2 endast rör en stat

tillämpas inte konventionen. Enligt artikel 3 är således konventionen inte

tillämplig om handlingen begås inom en enda stat, den misstänkte och offren är

medborgare i den staten, den misstänkte påträffas inom den statens territorium

och om ingen annan stat har en grund enligt artikel 6.1 och 6.2 att utöva

domsrätt.

Enligt artikel 4 skall varje konventionsstat vidta de åtgärder som krävs för att

 i sin nationella lagstiftning fastställa att de handlingar som anges i artikel

2 utgör brottsliga handlingar. Varje konventionsstat skall dessutom se till att

sådana brott kan beläggas med lämpliga straff, varvid hänsyn skall tas till

brottens allvarliga beskaffenhet.

Enligt artikel 5 skall varje konventionsstat vidta de åtgärder, inbegripet i

förekommande fall nationell lagstiftning som krävs, för att säkerställa att de

handlingar som utgör brott enligt konventionen - särskilt om handlingarna är

avsedda eller ägnade att framkalla skräck hos allmänheten, en grupp personer

eller särskilda personer - inte under några omständigheter rättfärdigas av

överväganden av politisk, filosofisk, ideologisk, rasmässig, etnisk, religiös

eller annan liknande karaktär, utan bestraffas med straff som står i

överensstämmelse med handlingarnas allvarliga beskaffenhet.

Huvudbestämmelsen om brott (artikel 2.1)

En person begår ett brott i den mening som avses i konventionen om personen

rättsstridigt och uppsåtligt levererar, placerar, avlossar eller spränger ett

sprängämne eller en annan livsfarlig anordning i, in i eller mot en allmän

plats, en statlig eller annan offentlig anläggning, ett allmänt transportsystem

eller en infrastrukturanläggning

a) med uppsåt att orsaka dödsfall eller allvarlig kroppsskada, eller

b) med uppsåt att orsaka omfattande förstörelse av sådan plats, anläggning eller

 system om förstörelsen leder till eller är ägnad att leda till betydande

ekonomisk skada.

Försök till brott (artikel 2.2)

En person begår även ett brott om personen försöker begå ett sådant brott som

anges i artikel 2.1.

Medverkan till brott (artikel 2.3)

En person begår även ett brott om personen

a) medverkar till ett sådant brott som avses i artikel 2.1 eller 2.2

b) värvar eller instruerar andra för att dessa skall begå brott enligt artikel

2.1 eller 2.2

c) på något annat sätt bidrar till att en grupp personer som handlar med ett

gemensamt syfte begår ett eller flera sådana brott som anges i artikel 2.1 eller

 2.2. Ett sådant bidrag måste vara uppsåtligt och ske antingen i syfte att

främja gruppens "allmänna brottsliga verksamhet eller syfte" eller med vetskap

om gruppens avsikt att begå det eller de berörda brotten.

4.2.3 Domsrätt

Enligt artikel 6.1 skall varje konventionsstat vidta de åtgärder som krävs för

att den skall kunna utöva domsrätt beträffande de brott som anges i artikel 2 om

 brottet har begåtts

* inom den statens territorium (6.1.a),

* ombord på ett fartyg som förde den statens flagg eller ombord på ett

luftfartyg som var registrerat enligt dess lagstiftning när brottet begicks

(6.1.b), eller

* av en av den statens medborgare (6.1.c).

Enligt artikel 6.2 får en konventionsstat även fastställa att den har domsrätt

beträffande varje sådant brott om brottet har begåtts

* mot en av den statens medborgare (6.2.a),

* mot en statlig eller annan offentlig anläggning som tillhör den staten

utomlands, inbegripet en ambassad eller annan diplomatisk eller konsulär lokal

som tillhör den staten (6.2.b),

* av en statslös person med hemvist inom den statens territorium (6.2.c),

* vid ett försök att tvinga den staten att vidta eller avstå från att vidta en

handling, eller (6.2.d)

* ombord på ett luftfartyg som den statens regering har under sin förvaltning

(6.2.e).

4.2.4 Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och för att

säkerställa närvaro för åtal eller utlämning

När en konventionsstat har mottagit information om att en person som har begått

eller misstänks ha begått ett sådant brott som avses i konventionen kan befinna

sig inom dess territorium, skall den staten vidta de åtgärder som kan fordras

enligt dess nationella lagstiftning för att utreda de omständigheter som

informationen avser (artikel 7.1).

Efter att ha övertygat sig om att omständigheterna motiverar det skall den

konventionsstat inom vars territorium den som har begått brottet eller misstänks

 för detta befinner sig, vidta de enligt den nationella lagstiftningen lämpliga

åtgärderna för att säkerställa den personens närvaro för åtal eller för

utlämning (artikel 7.2).

Artikel 7.3 stadgar en rätt för den som har blivit utsatt för tvångsmedel enligt

 artikel 7.2 att

* ofördröjligen sätta sig i förbindelse med närmaste behöriga företrädare för

den stat i vilken personen är medborgare eller för den stat som annars är

behörig att tillvarata personens rättigheter eller, om personen är statslös, för

 den stat inom vars territorium personen har sitt hemvist (7.3. a),

* ta emot besök av en företrädare för den staten (7.3.b),

* bli informerad om sina rättigheter enligt a och b (7.3.c).

Enligt artikel 7.4 skall de rättigheter som avses i artikel 7.3 utövas i

enlighet med lagar och andra författningar i den stat inom vars territorium den

som har begått brottet eller misstänks för detta befinner sig, under

förutsättning att dessa lagar och andra författningar gör det möjligt att fullt

ut uppnå de syften som avses med de enligt punkten 3 tillerkända rättigheterna.

Enligt artikel 7.5 skall inte bestämmelserna i punkterna 3 och 4 inverka på

rätten för en konventionsstat med anspråk på domsrätt enligt artikel 6.1.c eller

 6.2.c att anmoda Internationella Rödakorskommittén att sätta sig i förbindelse

med och besöka den misstänkte.

I de fall där artikel 6 är tillämplig skall den konventionsstat inom vars

territorium den misstänkte befinner sig om den inte utlämnar vederbörande

undantagslöst och oberoende av om brottet har begåtts inom dess territorium vara

 skyldig att utan onödigt dröjsmål genom förfaranden i enlighet med den statens

lagstiftning överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för beslut i

åtalsfrågan. Dessa myndigheter skall fatta beslut enligt samma regler som gäller

 i fråga om varje annat brott av allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i den

staten (artikel 8.1).

Om en konventionsstat enligt sin nationella lagstiftning har rätt att utlämna

eller på annat sätt överföra en av sina medborgare endast på villkor att

vederbörande återlämnas till den staten för att avtjäna det straff som ådömts

till följd av den rättegång eller det förfarande för vilka utlämnandet eller

överförandet har begärts, och denna stat och den stat som begär utlämning är

överens om detta alternativ och de andra villkor som de anser lämpliga, skall en

 sådan villkorlig utlämning eller ett sådant överförande vara tillräckligt för

att upphäva den skyldighet som avses i punkt 1 (artikel 8.2).

I huvudsak likalydande bestämmelser om undersökning, frihetsberövande och

rättigheter för den som blir föremål för tvångsåtgärder finns i andra

konventioner som Sverige har ratificerat, bl.a. Diplomatskyddskonventionen

(prop. 1975:71) och Gisslankonventionen (prop. 1980/81:56).

4.2.5 Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål

Enligt artikel 9.1 skall de brott som anges i artikel 2 anses tillhöra de

utlämningsbara brotten i varje utlämningsavtal som redan föreligger mellan några

 av konventionsstaterna före konventionens ikraftträdande. Konventionsstaterna

åtar sig vidare att ta med sådana brott som utlämningsbara brott i varje

utlämningsavtal som senare kommer att ingås mellan dem.

Om en konventionsstat som för utlämning ställer som villkor att ett

utlämningsavtal skall föreligga mottar en framställning om utlämning från en

annan konventionsstat med vilken den inte har ingått något sådant avtal, får den

 anmodade staten efter fritt val betrakta konventionen som laglig grund för

utlämning för de brott som anges i artikel 2. För utlämning skall gälla de

övriga villkor som föreskrivs i den anmodade statens lagstiftning (artikel 9.2).

Enligt artikel 9.3 skall konventionsstater som för utlämning inte ställer som

villkor att utlämningsavtal skall föreligga, sinsemellan betrakta de brott som

anges i artikel 2 som utlämningsbara brott, enligt de villkor som uppställs i

den anmodade statens lagstiftning.

Enligt artikel 9.4 skall om så är nödvändigt för utlämning mellan

konventionsstater de brott som anges i artikel 2 behandlas som om brottet

begåtts inte endast på gärningsorten utan även inom territoriet för de stater

som har fastställt att de har domsrätt i enlighet med artikel 6.1 och 6.2.

Enligt artikel 9.5 skall bestämmelserna i alla fördrag och avtal om utlämning

mellan konventionsstater med avseende på brott som anges i artikel 2 anses vara

ändrade mellan staterna i den utsträckning som de är oförenliga med

konventionen.

Enligt artikel 10.1 skall konventionsstaterna lämna varandra största möjliga

bistånd i samband med utredningar, straffrättsliga förfaranden eller

utlämningsförfaranden som inletts med anledning av brott som anges i artikel 2.

I denna skyldighet inbegrips också bistånd med tillhandahållande av

bevismaterial som en stat förfogar över och som är nödvändigt vid det aktuella

förfarandet.

Enligt artikel 10.2 skall konventionsstaterna fullgöra de nu nämnda

skyldigheterna i överensstämmelse med de fördrag eller andra avtal om

internationell rättslig hjälp som kan finnas mellan dem. Om det saknas sådana

fördrag eller avtal skall konventionsstaterna bistå varandra enligt nationell

lagstiftning.

Enligt artikel 11 skall inget av de brott som anges i artikel 2 med avseende på

utlämning eller internationell rättslig hjälp betraktas som ett politiskt brott,

 som ett brott förknippat med ett politiskt brott eller ett som brott inspirerat

 av politiska motiv. En framställning om utlämning som grundar sig på ett sådant

 brott får därför enligt samma artikel inte avslås endast av det skälet att

framställningen avser ett politiskt brott, ett brott förknippat med ett

politiskt brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv.

Enligt artikel 12 skall ingen bestämmelse i konventionen tolkas så att

utlämningsskyldighet eller skyldighet att lämna internationell rättslig hjälp

uppkommer om den anmodade staten har grundad anledning att anta att en

framställning om utlämning för brott som anges i artikel 2 eller om

internationell rättslig hjälp avseende sådana brott har gjorts i syfte att åtala

 eller straffa en person i anledning av dennes ras, trosbekännelse,

nationalitet, etniska ursprung eller politiska uppfattning. Detsamma gäller om

ett bifall till en sådan framställning skulle vara till men för den personens

ställning av något av dessa skäl.

I stort sett likalydande bestämmelser om utlämning, så när som på förbudet att

vägra utlämning för politiska brott, finns i andra konventioner som Sverige har

ratificerat, bl.a. Diplomatskyddskonventionen (prop. 1975:71) och

Gisslankonventionen (prop. 1980/81:56).

4.2.6 Överförande för utredning m.m.

En person som undergår verkställighet av en påföljd eller på annat sätt är i

fängsligt förvar inom en konventionsstats territorium och vars närvaro i en

annan konventionsstat begärs för vittnesmål, identifiering eller annan medverkan

 för att få fram bevisning för utredning av eller åtal för brott enligt

konventionen får enligt artikel 13.1 överföras under förutsättning att

* personen frivilligt och välinformerad ger samtycke (13.1.a), och

* båda staternas behöriga myndigheter ger sitt tillstånd, med förbehåll för

sådana villkor som dessa stater kan anse vara lämpliga (13.1.b).

Den stat till vilken en person på detta sätt har överförts skall enligt artikel

13.2.a ha behörighet och skyldighet att hålla den överförda personen i fängsligt

 förvar, såvida inte den stat från vilken personen överfördes begär eller

tillåter något annat.

Den stat till vilken personen överförs skall ofördröjligen återlämna personen

till fängsligt förvar i den stat från vilken personen överfördes, i enlighet med

 vad de båda staternas behöriga myndigheter i förväg eller på annat sätt kommit

överens om.

I artikel 13.2.c anges det att den stat till vilken personen överförs inte får

kräva att den stat varifrån personen överfördes inleder ett utlämningsförfarande

 för att personen skall återlämnas.

Den överförda person skall enligt artikel 13.2.d i fråga om verkställigheten av

den påföljd som verkställs i den stat varifrån överförandet skedde

tillgodoräknas den tid som tillbringas i fängsligt förvar i den stat till vilken

 personen överfördes.

Utan samtycke av den konventionsstat från vilken en person skall överföras får

inte den personen, oavsett hans eller hennes nationalitet, inom territoriet för

den stat till vilken överförandet sker åtalas eller häktas eller bli föremål för

 någon annan frihetsberövande åtgärd med avseende på gärningar som begåtts eller

 domar som meddelats före personens avresa från territoriet för den stat från

vilken han eller hon överfördes (artikel 13.3).

Enligt artikel 14 skall den som tas i fängsligt förvar eller gentemot vilken

andra åtgärder vidtas eller förfaranden genomförs med stöd av konventionen

garanteras en rättvis behandling. Detta skall innefatta åtnjutande av alla

rättigheter och garantier i enlighet med lagstiftningen i den stat inom vars

territorium personen befinner sig och i enlighet med tillämpliga folkrättsliga

bestämmelser, däribland principerna om de mänskliga rättigheterna.

4.2.7 Förebyggande av brott

Enligt artikel 15 skall konventionsstaterna samarbeta när det gäller

förebyggande av sådana brott som avses i artikel 2. I artikel 15.a-c anges vari

detta samarbete särskilt skall bestå.

Enligt artikel 15.a skall staterna vidta alla åtgärder som är möjliga,

inberäknat anpassning av sin nationella lagstiftning om det behövs, för att

förebygga och motverka förberedelser inom sina respektive territorier till

förövandet av dessa brott inom eller utom sina territorier. Hit räknas bl.a.

åtgärder för att förhindra sådan illegal verksamhet av personer, grupper och

organisationer varigenom dessa främjar, anstiftar, organiserar, uppsåtligt

finansierar eller deltar i förövandet av sådana brott som anges i artikel 2.

Enligt artikel 15.b skall konventionsstaterna utbyta precis och verifierad

information i enlighet med sin nationella lagstiftning och samordna

administrativa och andra åtgärder som vidtas i förekommande fall.

Enligt artikel 15.c kan samarbetet, där så är lämpligt, bestå i forskning och

utveckling i fråga om metoder för att påvisa sprängämnen och andra farliga ämnen

 som kan orsaka dödsfall eller kroppsskada, samråd om utveckling av normer för

att kunna fastställa dessas ursprung vid utredningar efter explosioner, utbyte

av information om förebyggande åtgärder samt samarbete och överförande i fråga

om av teknologi, utrustning och dit hörande materiel.

I huvudsak likalydande bestämmelser om brottsförebyggande arbete finns i andra

konventioner som Sverige har ratificerat, bl.a. Gisslankonventionen (prop.

1980/81:56).

4.2.8 Underrättelse

Konventionen innehåller två uttryckliga bestämmelser om underrättelse till

övriga konventionsstater.

Om en konventionsstat har tagit någon i förvar enligt artikel 7 skall den

omedelbart, direkt eller via FN:s generalsekreterare, underrätta de

konventionsstater som har fastställt att de har domsrätt i enlighet med artikel

6.1 och 6.2 och, om den förstnämnda staten så finner lämpligt, alla andra

berörda konventionsstater om att personen har tagits i förvar och om de

omständigheter som motiverar att så har skett (artikel 7.6).

En underrättelse till samma krets av stater skall också ske beträffande

resultatet av sådana undersökningar som avses i artikel 7.1 (om en person finns

inom ett lands territorium) och huruvida den avser att utöva domsrätt.

Enligt artikel 16 skall den konventionsstat där en misstänkt åtalas för brott

enligt konventionen i enlighet med sin nationella lagstiftning eller sina

tillämpliga förfaranden meddela slutresultatet av den rättegång där frågan

prövas. Underrättelsen skall ske till FN:s generalsekreterare, som i sin tur

skall vidarebefordra informationen till de övriga konventionsstaterna.

I huvudsak likalydande bestämmelser om underrättelse finns i andra konventioner

som Sverige har ratificerat, bl.a. Gisslankonventionen (se prop. 1980/81:56).

4.2.9 Bestämmelser om hur förpliktelserna enligt konventionen skall fullgöras

Enligt artikel 17 skall konventionsstaterna fullgöra sina förpliktelser enligt

konventionen på ett sätt som är förenligt med principerna om staters suveräna

likställdhet och territoriella integritet samt med icke-interventionsprincipen.

Enligt artikel 18 skall inga bestämmelser i konventionen tillåta en

konventionsstat att inom en annan konventionsstats territorium utöva domsrätt

och fullgöra uppgifter som är uteslutande förbehållna myndigheterna i den andra

konventionsstaten enligt dennas nationella lagstiftning.

Enligt artikel 19.1 skall inga bestämmelser i konventionen inverka på andra

rättigheter, skyldigheter och ansvar för stater och enskilda enligt folkrätten,

särskilt ändamålen och grundsatserna i FN:s stadga och i internationell

humanitär rätt.

Enligt artikel 19.2 är konventionen inte tillämplig på sådan verksamhet av

väpnade styrkor under en väpnad konflikt - med den innebörd som dessa termer har

 i internationell humanitär rätt - som regleras av sådan rätt. Den verksamhet

som utövas av en stats försvarsmakt då denna fullgör sina officiella uppgifter

är inte underkastad konventionen i den mån som verksamheten regleras av andra

folkrättsliga regler.

4.2.10 Tvistlösning

Enligt artikel 20.1 skall varje tvist mellan två eller flera konventionsstater

angående tolkningen eller tillämpningen av konventionen och som inte kan lösas

genom förhandlingar inom rimlig tid hänskjutas till avgörande genom

skiljeförfarande. Om de tvistande staterna inte kan enas om formerna för

skiljeförfarandet inom sex månader efter begäran om skiljedom, får vilken som

helst av staterna hänskjuta tvisten till Internationella domstolen genom

framställning enligt reglerna i domstolens stadga.

Enligt artikel 20.2 får varje stat vid undertecknande, ratifikation, godtagande

eller godkännande av konventionen eller vid anslutning till den förklara att den

 inte anser sig bunden av punkt 1. De övriga konventionsstaterna blir då inte

bundna av punkt 1 gentemot en stat som har gjort ett sådant förbehåll.

En stat som har gjort ett förbehåll enligt punkt 2 får när som helst återta

förbehållet genom en underrättelse till FN:s generalsekreterare (artikel 20.3).

4.2.11 Ikraftträdande m.m.

Enligt artikel 21.1 står konventionen öppen för undertecknande av alla stater

från och med den 12 januari 1998 till och med den 31 december 1999. Konventionen

 skall ratificeras, godtas eller godkännas. Ratifikations-, godtagande- eller

godkännandeinstrumenten skall deponeras hos FN:s generalsekreterare (artikel

21.2). Konventionen står öppen för anslutning av alla stater.

Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos FN:s generalsekreterare (artikel

21.3).

Konventionen träder i kraft den trettionde dagen efter den dag då det tjugoandra

 ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutningsinstrumentet har

deponerats hos FN:s generalsekreterare (artikel 22.1). I dagsläget har

konventionen 18 parter.

För en stat som ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till

konventionen efter det att det tjugoandra instrumentet deponerades träder den i

kraft den trettionde dagen efter den dag då staten i fråga har deponerat sina

instrument (artikel 22.2).

En stat får säga upp konventionen genom skriftlig underrättelse till FN:s

generalsekreterare (artikel 23.1). Uppsägningen träder i kraft ett år efter den

dag då FN:s generalsekreterare mottog underrättelsen (artikel 23.2).

Originalet till konventionen, vars arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska

 och spanska texter är lika giltiga, skall deponeras hos FN:s

generalsekreterare. Generalsekreteraren skall överlämna bestyrkta kopior till

samtliga konventionsstater (artikel 24).

5 Sveriges tillträde till konventionen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner FN:s konvention om bekämpande av

bombattentat av terrorister.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Även om utvecklingen under senare år har gått

mot färre terroristhandlingar, har dessa beklagligtvis skördat fler dödsoffer än

 tidigare år. Orsaken är den ökade användningen av sprängladdningar. FN, som

uppmanats att brådskande pröva räckvidden av det internationella regelverket om

bekämpande av terrorism, har noterat att terroristattacker med sprängämnen eller

 andra livsfarliga anordningar blivit allt vanligare samt att gällande

multilaterala rättsakter inte innefattar en tillfredsställande täckning av

sådana handlingar. Sverige delar oron över dessa förhållanden och har aktivt

medverkat vid konventionens tillkomst.

Terroristbombningskonventionen utgör en fortsättning på det arbete som inom FN

bedrivits under flera decennier för att motverka terrorism. Sverige har

undertecknat och ratificerat samtliga de i avsnitt 3 nämnda överenskommelserna.

Inom EU har konventionen undertecknats av samtliga medlemsstater och hittills

ratificerats av tre.

De olika materiella bestämmelserna i konventionen motsvarar i huvudsak

bestämmelserna i tidigare överenskommelser. En viktig rättspolitisk utveckling

kan dock noteras när det gäller politiska brott som grund för vägran att utlämna

 eller bistå med internationell rättslig hjälp. Trots att flera stater under

förhandlingarna pekade på att tidigare konventioner gjort det möjligt för ett

land att reservera sig mot bestämmelser som förbjuder avslag på begäran om

utlämning eller internationell rättslig hjälp på den grunden att det är fråga om

 ett politiskt brott, ansågs det, med den utveckling terrorismen tagit under den

 senaste tiden, inte acceptabelt att terrordåd under några som helst

omständigheter skulle kunna ursäktas av politiska skäl. De stater som ansluter

sig till konventionen kan alltså inte avslå en framställan om utlämning eller

internationell rättslig hjälp på den grunden att det är fråga om ett politiskt

brott. Det skall dock noteras att konventionen hindrar avslag som grundar sig

enbart på det skälet att det brott som framställningen avser utgör ett politiskt

 brott. Ett avslag som grundar sig på även andra omständigheter behöver alltså

inte komma i konflikt med konventionens bestämmelser. Vägransförbudet avseende

politiska brott balanseras dessutom av en annan bestämmelse som medger att

avslag får beviljas vid asyl eller asylliknande situationer eller med hänvisning

 till folkrätten och principerna om de mänskliga rättigheterna.

Motsvarande bestämmelse vad gäller politiska brott finns dessutom i flera övriga

 internationella överenskommelser, bl.a. den mellan EU-staterna år 1996 antagna

utlämningskonventionen. I en proposition som regeringen denna dag beslutat har

lämnats förslag till de lagändringar som bedömts nödvändiga med anledning av

Sveriges tillträde till den konventionen (prop. 2000/01:83). Det skall också

nämnas att en ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål har trätt i

kraft den 1 oktober 2000 (SFS 2000:562). Enligt 2 kap. 14 § andra och tredje

stycket i den lagen får inte en ansökan om rättslig hjälp från någon stat som är

 medlem i EU avslås på grund av att gärningen har karaktär av politiskt brott.

En ansökan på denna grund får inte heller avslås om detta skulle strida mot en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Med hänvisning till det som sagts ovan är det enligt regeringens mening

naturligt och angeläget att Sverige ansluter sig till konventionen.

Konventionen skall godkännas av riksdagen eftersom den får anses vara av sådan

större vikt som avses i 10 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen.

6 Behov av författningsändringar

6.1 Bestämmelser om de handlingar som utgör brott

Regeringens bedömning: De handlingar som utgör brott enligt konventionen är

straffbelagda enligt svensk rätt. Det behövs inte någon lagändring för att

tillgodose konventionens krav.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar regeringens bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning

Huvudbestämmelsen om brott

Med uttrycket rättsstridigt (unlawfully) står det klart att konventionen inte är

 tillämplig på legal användning av sprängmedel. Genom kravet på uppsåt tillämpas

 den inte heller på olyckshändelser eller vårdslösa förfaranden.

De handlingar som beskrivs i bestämmelsen torde enligt svensk lag vara

kriminaliserade framförallt som våldsbrott eller allmänfarliga brott enligt 3

kap. respektive 13 kap. brottsbalken. Den som med det uppsåt som anges i artikel

 2.1.a avlossar eller spränger ett sprängämne eller en annan explosiv eller

annan livsfarlig anordning i, in i eller mot en allmän plats, en statlig eller

annan offentlig anläggning, ett allmänt transportsystem eller en

infrastrukturanläggning kan, allt efter omständigheterna, göra sig skyldig till

bl.a. mord (3 kap. 1 §), dråp (3 kap. 2 §), misshandel (3 kap. 5 §) eller grov

misshandel (3 kap. 6 §). När det gäller allmänfarliga brott kan ansvar tänkas

komma i fråga för mordbrand (13 kap. 1 §), grov mordbrand (13 kap. 2 §),

allmänfarlig ödeläggelse (13 kap. 3 §), sabotage (13 kap. 4 §), grovt sabotage

(13 kap. 5 §), luftfartssabotage (13 kap. 5a §), spridande av gift eller smitta

(13 kap. 7 §).

Artikeln avser dock inte enbart sådana fall där någon åstadkommer en explosion

eller liknande genom att avlossa eller spränga ett sprängämne etc. utan även

sådan fall där någon levererar eller placerar en sådan anordning. Vad gäller de

allmänfarliga brotten omfattar dessa endast sådana fall där gärningsmannen bl.a.

 anlagt brand (13 kap. 1 §), åstadkommit explosion, skeppsbrott, tåg- eller

flygolycka (13 kap. 3 §) eller förstört eller skadat egendom som har avsevärd

betydelse etc. (13 kap. 4 §). Att leverera eller placera ut exempelvis en

sprängladdning behöver alltså inte utgöra ett självständigt brott vare sig

enligt 3 kap. eller 13 kap. brottsbalken. Trots att leverans och placering inte

utgör självständiga objektiva brottsrekvisit kan dock den som utför en sådan

handling, allt efter omständigheterna i det enskilda fallet, göra sig skyldig

till exempelvis mordbrand i medgärningsmannaskap. Motsvarande gäller för den som

 levererar sådana anordningar. Flera personer kan alltså samtidigt vara

gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, självständigt uppfyller

hela brottsbeskrivningen i ett straffbud, förutsatt att de uppfyller det

tillsammans. För sådana fall krävs att varje medgärningsmans uppsåt täcker den

gemensamma gärningen.

Om det saknas förutsättningar att döma i medgärningsmannaskap kan sådana

handlingar som innefattar leverans och placering, allt efter omständigheterna,

vara att bedöma som försök eller förberedelse till brott. Det skulle också kunna

 vara fråga om medhjälp till brott.

Med hänvisning till det sagda torde alltså de handlingar som är straffbelagda

enligt svensk rätt väl täcka de förfaranden som utgör brott enligt artikeln.

Någon författningsändring behövs alltså inte med anledning av artikel 2.1.

Försök och förberedelse till brott

Det går inte att mera allmängiltigt säga när ett brott är fullbordat. Detta

varierar från fall till fall beroende på de rekvisit som angetts i det

tillämpliga straffbudet. Det finns alltså inga "naturliga" försök eller

"naturliga" kännetecken på ett fullbordat brott. Lagstiftaren kan välja vid

vilken tidpunkt i ett händelseförlopp som ett brott skall anses fullbordat.

Försök har mot bakgrund av detta bestämts negativt på så sätt att försöksansvar

endast aktualiseras när brottet inte har fullbordats.

Enligt den allmänna försöksbestämmelsen i 23 kap. 1 § brottsbalken föreligger

ett straffbart försök när någon har påbörjat utförandet av ett visst brott, som

inte har kommit till fullbordan, under förutsättning antingen att fara har

förelegat för att handlingen skall leda till brottets fullbordan eller att sådan

 fara har varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter.

Att gärningsmannen skall ha påbörjat utförandet innebär att den s.k.

försökspunkten skall vara uppnådd. Detta innebär att gärningsmannen skall ha

lämnat planeringsstadiet och övergått till det stadium då brottet skall

förverkligas.

Som exempel på ett försök till allmänfarligt brott kan nämnas att en person

slänger en handgranat mot en byggnad eller plats där människor vistas, men att

handgranaten beroende på tillfälliga omständigheter, såsom ett tekniskt fel,

inte sprängs. Ansvar kan för ett sådant fall komma i fråga för, allt efter

omständigheterna och gärningsmannens uppsåt, försök till mordbrand, försök till

allmänfarlig ödeläggelse eller försök till sabotage.

Försök till de allmänfarliga brott och brott mot liv och hälsa som nu är

aktuella är straffbelagt enligt svensk rätt. Att försök till sådana brott som

avses i artikel 2.1 skall vara straffbart vållar alltså inga problem för svenskt

 vidkommande.

Som nämnts ovan kan dock placering och leverans i vissa fall vara att bedöma som

 försök, förberedelse eller medhjälp till brott enligt svensk rätt. För sådana

fall kan konventionstexten till synes innebära problem för svenskt vidkommande

eftersom den, i vart fall schematiskt, kan sägas ställa upp ett krav på

kriminalisering av försök till försök, försök till förberedelse och försök till

medverkan.

För att ansvar för försök skall komma i fråga enligt svensk rätt krävs att det

objektivt sett skall ha ägt rum något som är straffbelagt för en gärningsman.

Försök till försök, försök till förberedelse och försök till medverkan (som inte

 utgör medgärningsmannaskap) är alltså inte straffbart. Försök till anstiftan

kan dock ibland bedömas som stämpling och försök till medhjälp kan ibland ses

som förberedelse.

Om försökspunkten inte uppnås, dvs. om gärningen fortfarande befinner sig på

planeringsstadiet, kan det vara aktuellt att döma för förberedelse till brott.

Förberedelsegärningen består i att gärningsmannen med brottsligt uppsåt tar

befattning med ett objekt som på olika sätt kan underlätta eller möjliggöra

utförandet av ett brott. Den ena huvudtypen av förberedelse tar sikte på att

någon lämnar pengar som kostnadsersättning (förlag) eller mottar pengar som lön

(vederlag) för brott. Den andra huvudtypen tar sikte på att någon tar befattning

 med vissa särskilt angivna föremål. Enligt 23 kap. 2 § första stycket

brottsbalken kan således dömas för förberedelse till brott om någon med uppsåt

att utföra eller främja brott, lämnar eller tar emot pengar eller annat som

utgör förlag eller vederlag för brottet eller med sådant uppsåt anskaffar,

förfärdigar, lämnar, mottar, förvarar, fortskaffar eller tar annan dylik

befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat

sådant hjälpmedel.

Här kan nämnas att regeringen den 12 mars 2001 har beslutat propositionen (prop.

 2000/01:85) Förberedelse till brott m.m. Den ovan angivna typen av förberedelse

 i form av befattning med föremål skall enligt propositionen ersättas med ett

mer generellt utformat rekvisit.

Att leverera eller placera en explosiv anordning kan, om gärningen inte är att

bedöma som ett medgärningsmannaskap eller försök, vara straffbart som

förberedelse till brott enligt 3 kap. och 13 kap. brottsbalken. Uttrycket

fortskaffar (transporterar) nämns för övrigt uttryckligen i författningstexten

som exempel på handlingar som kan utgöra förberedelse.

Exempel på förberedelse till allmänfarliga brott som inte avser leverans eller

placering är att med uppsåt att utföra eller främja ett sådant brott ta emot

pengar för inköp av ett sprängämne som skall användas vid utförandet av brottet

(förlag), ta emot pengar som betalning för att utföra ett sådant brott

(vederlag), att köpa, själv framställa, lämna eller ta emot ett sprängämne som

skall användas vid utförandet av ett sådant brott. Som exempel på "annat sådant

hjälpmedel" kan nämnas att ta befattning med en karta med anvisningar för hur

ett visst brott skall utföras.

För att en förberedelse skall vara straffbar krävs uppsåt att utföra eller

främja brott. Gärningsmannen skall således antingen själv ha uppsåt att begå

gärningen eller ha kännedom om att någon annan har uppsåt att begå en sådan

gärning. Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gärning, utan det räcker att

 uppsåtet avser att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till

stånd.

För att någon skall dömas för förberedelse till brott förutsätts att det

särskilt har föreskrivits att förberedelse till brottet är straffbart samt att

inte endast ringa fara för brottets fullbordan har förelegat. Vid samtliga de

brottstyper som nu är aktuella är förberedelse straffbart.

Som nämnts ovan skulle konventionstexten teoretiskt kunna anses innefatta ett

krav på kriminalisering av försök till försök, försök till förberedelse och

försök till medverkan. Det är dock inte rimligt att ge konventionstexten en

sådan innebörd. Konventionen är inte utformad med utgångspunkt från den

systematik som svensk rätt är uppbyggd kring. Att svensk rätt är konstruerad så

att punkten för fullbordat brott inte alltid föreligger redan vid utförandet av

varje enskilt gärningsmoment som räknas upp i artikel 2.1 behöver därför inte

innebära att vi inte lever upp till de krav på kriminalisering som ställs i

konventionen. Konventionen måste i stället uppfattas som ett krav på att de

handlingar som kan tänkas rymmas inom den aktuella bestämmelsen skall vara

förenade med straffansvar, oberoende av om gärningen kan bestraffas som ett

självständigt brott eller ej. Med hänvisning till den redogörelse som lämnats

ovan får Sverige enligt vår bedömning anses väl uppfylla detta åtagande. Det

torde dessutom förhålla sig så att vår lagstiftning, genom bestämmelsen om

ansvar för förberedelse till brott, straffbelägger handlingar på ett långt

tidigare stadium än vad konventionen kräver.

Avslutningsvis skall anmärkas att konventionen inte innehåller någon definition

av begreppet försök eller under vilka närmare förutsättningar ansvar för försök

till brott kan komma i fråga. Konventionstexten bör i detta hänseende kunna

tolkas med utgångspunkt från nationell rätt. Inte heller i detta avseende är

alltså någon lagstiftningsåtgärd nödvändig.

Medverkan till brott

Enligt den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § brottsbalken gäller

ansvar som är föreskrivet för viss gärning i brottsbalken inte endast den som

har utfört gärningen utan även den som har främjat gärningen med "råd eller

dåd". Med uttrycket råd eller dåd avses att främjandet skall ha skett med

psykiska eller fysiska medel. Sedan 1994 gäller detsamma även utanför

brottsbalkens område om det är föreskrivet fängelse för brottet.

Enligt normalt språkbruk främjas en gärning när någon har gjort något som

underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utförande. I

brottsbalken har dock uttrycket givits en vidare betydelse och kan även

innefatta en medverkan som inte varit någon förutsättning för brottet.

I paragrafens andra stycke föreskrivs att den som inte är att anse som

gärningsman skall dömas för anstiftan till brottet, om han har förmått annan

till utförandet, och annars för medhjälp till detta. Av detta följer att

medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt, gärningsmannaskap, anstiftan och

 medhjälp. Mellan dessa olika former gäller en prioritetsordning.

Gärningsmannaskap har företräde framför de båda andra medverkansformerna och

anstiftan ses som allvarligare än medhjälp.

Varje medverkande är självständigt ansvarig, dvs. oberoende av om det är möjligt

 att straffa någon annan medverkande. Ansvaret är dock beroende av att ett brott

 objektivt sett har begåtts. Medverkan är straffbart även i förhållande till

osjälvständiga brottsformer. Också medverkan till medverkan är straffbart, t.ex.

 anstiftan till medhjälp till ett brott.

Brottsbalkens regler om ansvar för medverkan täcker konventionens krav på

kriminalisering i artikel 2.3.a. Detsamma gäller anstiftan till brott (artikel

2.3.b). När det gäller anstiftan bör nämnas att även stämpling till brott är

straffbart för de brott som nu är aktuella. Med stämpling avses olika

gärningsformer som innebär att någon på planeringsstadiet, med uppsåt att utföra

 eller främja ett brott, sätter sig i förbindelse med andra personer. En form av

 stämpling är att söka anstifta någon annan att utföra brott. Med brott avses

här fullbordat brott i gärningsmannaskap.

Artikel 2.3.c tar sikte på medverkan som är kopplad till en grupp personer som

handlar i gemensamt syfte. Enligt artikeln måste medverkan vara uppsåtlig och

ske antingen i syfte att (with the aim of) - dvs. direkt uppsåt - främja

gruppens allmänna brottsliga verksamhet eller syften (furthering the general

criminal activity or purpose of the group) eller i vetskap om gruppens avsikt

att begå det eller de berörda brotten. Det senare ledet torde utan vidare

motsvara enligt svensk rätt straffbara förfaranden, enligt redogörelsen ovan,

eftersom det direkt kopplas till de (konkreta) brott som konventionen omfattar.

Det första ledet kräver dock närmare överväganden.

Enligt 23 kap. 4 § första meningen brottsbalken skall varje medverkande bedömas

efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Vid

medgärningsmannaskap sker prövningen av om huvudgärningen är subjektivt täckt på

 vanligt sätt, dvs. på samma sätt som när det är fråga om en gärningsman. Vid

ett främjande måste den subjektiva täckningen hänföra sig till dels

huvudgärningen, dels medverkansgärningen. Det sker med andra ord en prövning i

två led. Om huvudgärningen, som i dessa fall, är straffbelagd endast som

uppsåtligt brott krävs uppsåt för att en medverkande skall fällas till ansvar.

Kravet på subjektiv täckning innebär att medhjälparens uppsåt skall täcka det

faktum att han främjat en viss gärning med råd eller dåd. Det krävs att

medhjälparen har uppsåt i förhållande till de faktiska omständigheter som utgör

underlag för bedömningen att ett främjande föreligger. Däremot behöver enligt

svensk rätt medhjälparen inte själv anse att han främjar huvudgärningen, än

mindre handla i syfte att (direkt uppsåt) främja huvudgärningen.

Konventionstexten synes utgå från att medhjälparen skall ha direkt uppsåt (i

syfte att), vilket alltså i sig inte medför några svårigheter i förhållande till

 svensk rätt.

Kärnfrågan är dock hur pass konkretiserad främjarens föreställning måste vara

beträffande de omständigheter som sammantaget utgör själva huvudgärningen.

Frågan är med andra ord om främjarens uppsåt måste avse en viss bestämd gärning

eller om den kan avse att en gärning av en viss typ skall förövas eller rentav

att det kan vara fråga om brottslighet i största allmänhet. Vad som krävs

bestäms av den s.k. täckningsprincipen.

Täckningsprincipen (se härom Brottsbalken - En kommentar, avsnitt 23:56 f)

innebär att uppsåtet skall täcka rekvisiten för en rättsstridig gärning, dvs. i

huvudsak brottsrekvisiten för det straffbud som är aktuellt, samt att det inte

finns några omständigheter som gör att gärningen är tillåten (exempelvis

omständigheter som utgör nödvärn). Täckningsprincipen innebär att det skall

göras en jämförelse mellan det verkliga händelseförloppet och det

händelseförlopp som gärningsmannen (medhjälparen) föreställt sig. Vid

bedömningen av om dessa överensstämmer i tillräcklig grad skall man kunna säga

att det är fråga om samma rättsstridiga gärning enligt båda händelseförloppen. I

 annat fall föreligger bristande täckning. För att täckning skall föreligga

krävs ingen fullständig överensstämmelse mellan det verkliga och det föreställda

 händelseförloppet. I litteraturen brukar dock ofta anges att medverkansuppsåtet

 måste avse en på något sätt individualiserad huvudgärning (se bl.a. Jareborg,

Straffrättens ansvarslära, s. 120 och Strahl, Allmän straffrätt s. 259).

Malmö tingsrätt, som delar promemorians bedömning att Sverige kan tillträda

konventionen utan några lagändringar, ifrågasätter om konventionens bestämmelser

 motsvaras av det i svensk rätt uppställda kravet att en främjares uppsåt skall

täcka en konkretiserad gärning. Enligt tingsrätten kan dock de svenska

bestämmelserna om ansvar för förberedelse till brott täcka konventionens krav på

 kriminalisering.

Artikel 2.3.c bör enligt vår uppfattning tolkas så, att det för att ansvar för

medverkan överhuvudtaget skall kunna aktualiseras, förutsätts att gruppen

faktiskt begår ett sådant brott som avses i konventionen och att den

medverkandes agerande bidrar till att detta brott begås. Det bör alltså krävas

att en koppling, ett kausalsamband, föreligger mellan den medverkandes bidrag

och ett begånget brott. Som nämnts ovan har uttrycket främja en vidare betydelse

 i brottsbalken än i normalt språkbruk och kan innefatta även en medverkan som

inte varit någon förutsättning för brottet. Det torde härigenom till att börja

med stå klart att svensk rätt uppfyller konventionens krav när det gäller de

objektiva förutsättningarna för medverkansansvar.

När det sedan gäller de subjektiva förutsättningarna för ansvar kan konstateras

att konventionens krav på uppsåt i förhållande till bidraget stämmer överens med

 svensk rätt. En oaktsam medverkan till de uppsåtliga brott som är aktuella

enligt artikel 2 behöver alltså inte vara straffbar enligt konventionen. När det

 gäller frågan om den medverkandes uppsåt i förhållande till huvudbrottet bör

bedömningen av svensk rätts förhållande till konventionen avgöras med

utgångspunkt i konventionens krav på samband mellan bidraget och huvudbrottet. I

 sammanhanget bör hållas i minnet att konventionen endast tar sikte på

brottslighet av ytterligt allvarligt slag och med allmänfarlig karaktär. Med

hänsyn härtill finns det skäl att utgå från att den som uppsåtligen främjar den

brottsliga verksamheten hos en grupp av personer med vetskap om gruppens

inriktning på sådan brottslighet, och därmed bidrar till att ett brott som avses

 i konventionen begås, normalt torde ha uppsåt till en gärning som är

tillräckligt individualiserad för att medverkansansvar skall kunna komma i

fråga. Enligt vår bedömning, som delas av samtliga remissinstanser utom Malmö

tingsrätt, torde kravet enligt svensk rätt på uppsåt i förhållande till

huvudbrottet således i de allra flesta fall vara förenligt med konventionen, i

vart fall med en tillämpning av reglerna om eventuellt uppsåt.

Om medverkansbestämmelserna för något fall inte skulle täcka konventionens krav

på kriminalisering torde straffansvar, som Malmö tingsrätt också anmärkt, ändå

kunna komma i fråga med en tillämpning av bestämmelserna om ansvar för

förberedelse till brott. För ansvar för förberedelse krävs inte att

gärningsmannens uppsåt avser någon konkret gärning, utan det är tillräckligt att

 uppsåtet avser brottslighet av viss typ. Ansvar för förberedelse kräver

visserligen att gärningsmannen i syfte att främja eller utföra brott har tagit

viss befattning med pengar eller med vissa särskilt angivna föremål. Befattning

med pengar eller de föremål som anges i bestämmelsen torde emellertid motsvara

de i praktiken vanligaste fallen av sådan medverkan som avses i konventionen.

Som nämnts ovan har regeringen för övrigt beslutat en proposition i vilken det

föreslås att bestämmelsen om ansvar för förberedelse till brott, såvitt gäller

befattning med föremål, skall ges en mer generell utformning.

Det torde dessutom förhålla sig så att svensk rätt med en tillämpning av

bestämmelserna om medverkan och förberedelse till brott straffbelägger

handlingar på ett långt tidigare stadium än vad konventionen kräver.

Med hänvisning till det som sagts ovan gör vi den bedömningen att det inte kan

anses nödvändigt att vidta några särskilda lagstiftningsåtgärder för att Sverige

 skall leva upp till konventionens krav i detta hänseende.

Särskilt om artikel 5

Enligt artikeln skall varje konventionsstat vidta de åtgärder som behövs för att

 säkerställa att sådana handlingar som utgör brott enligt konventionen inte

under några omständigheter får rättfärdigas av överväganden av politisk,

filosofisk, ideologisk, rasmässig, etnisk, religiös eller annan liknande

karaktär. Sådana handlingar skall vara förenade med straff som står i

överensstämmelse med handlingarnas allvarliga beskaffenhet.

I 24 kap. brottsbalken finns allmänna bestämmelser om grunder för ansvarsfrihet.

 Också de allmänna bestämmelserna om straffmätning och påföljdseftergift kan

nämnas (29 kap.) Enligt dessa bestämmelser kan de omständigheter som nämns i

artikeln inte utgöra grund för ansvarsfrihet. När det gäller bedömningen av ett

brotts straffvärde skall tvärtom flera av de nämnda omständigheterna anses som

försvårande (29 kap. 2 § 7).

6.2 Domsrätt

Regeringens bedömning: Svensk domsrätt föreligger i alla fall där konventionen

kräver det (artikel 6.1) och i så gott som samtliga de fall där en

konventionsstat därutöver får fastställa domsrätt (artikel 6.2.) Det behövs

således inte någon lagändring för att tillgodose konventionens krav i denna del.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 6.1.a motsvaras av 2 kap. 1 §

brottsbalken enligt vilken det skall dömas efter svensk lag och vid svensk

domstol för brott som har begåtts inom Sveriges territorium. Detsamma gäller om

det är ovisst var brottet har förövats, men det finns skäl att anta att det har

begåtts här.

Artikel 6.1.b motsvaras av 2 kap. 3 § 1 brottsbalken. Enligt denna bestämmelse

föreligger svensk domsrätt om brottet har begåtts ombord på ett svensk fartyg

eller luftfartyg. Den svenska domsrätten sträcker sig dessutom längre och

omfattar gärningar som, utanför ett fartyg eller luftfartyg, har begåtts i

tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant

fartyg.

Artikel 6.1.c motsvaras av 2 kap. 2 § första stycket 1 brottsbalken.

De nämnda bestämmelserna ger alltså domsrätt för de fall som är aktuella enligt

konventionen. Här skall dock något nämnas om det krav på dubbel straffbarhet som

 finns i 2 kap. 2 § andra stycket brottsbalken. Enligt denna bestämmelse gäller

inte bestämmelserna om domsrätt i 2 § om gärningen är fri från ansvar enligt

lagen på gärningsorten. Det finns också i samma stycke en bestämmelse om

gärningar som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Från denna

bortses dock i det följande eftersom den endast gäller sådana gärningar för

vilka det enligt svensk rätt inte kan följa svårare straff än böter. Enligt

tredje stycket i samma paragraf får det inte dömas till en påföljd som är att

anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt

lagen på gärningsorten.

Alla konventionsstater är skyldiga att kriminalisera de handlingar som omfattas

av artikel 2. Även i de stater som inte har tillträtt konventionen torde de

handlingar som utgör brott enligt konventionen normalt vara kriminaliserade.

Skulle mot förmodan så inte vara fallet torde svensk domsrätt ändå föreligga i

de allra flesta fall med stöd av 2 kap. 3 § brottsbalken. Enligt denna

bestämmelse skall det för vissa uppräknade situationer dömas efter svensk lag

och vid svensk domstol utan hinder av kravet på dubbel straffbarhet. De fall som

 framförallt torde kunna bli aktuella omfattas av punkt 4 (om brottet förövats

mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning),

 punkt 6 (om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage,

flygplatssabotage, försök till sådana brott, m.m.) och punkt 7 (om det

lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse i fyra år

 eller däröver).

Med hänvisning till det sagda bör det inte krävas någon lagändring för att

tillgodose konventionens krav i denna del.

6.3 Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och för att

säkerställa närvaro för åtal eller utlämning

Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring för att uppfylla

konventionens krav i artikel 7 och artikel 8.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: När en konventionsstat mottar information om

att en person som har begått ett brott eller misstänks ha begått ett brott

enligt konventionen kan befinna sig inom dess territorium skall staten enligt

artikel 7.1 vidta de åtgärder "som kan fordras enligt dess nationella

lagstiftning" för att utreda de omständigheter som informationen avser. Vidare

skall den stat inom vars territorium den som har begått brottet eller misstänks

för detta befinner sig, "efter att ha övertygat sig om att omständigheterna

motiverar det" vidta de enligt den nationella lagstiftningen lämpliga åtgärderna

 för att säkerställa den personens närvaro för åtal eller för utlämning (artikel

 7.2).

Enligt artikel 8 är en konventionsstat, förutsatt att domsrätt föreligger enligt

 artikel 6 och att utlämning inte sker, undantagslöst och oberoende av om

brottet har begåtts inom dess territorium, skyldig att utan onödigt dröjsmål

genom förfaranden i enlighet med den statens lagstiftning överlämna ärendet till

 sina behöriga myndigheter för beslut i åtalsfrågan. Dessa myndigheter skall

fatta beslut enligt samma regler som gäller i fråga om varje annat brott av

allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i den staten.

För att en handling skall utgöra brott enligt konventionen krävs att den företas

 i syfte att antingen förorsaka dödsfall eller allvarlig kroppsskada eller

omfattande förstörelse av platser och lokaler som är öppna och tillgängliga för

allmänheten. Det är alltså fråga om mycket allvarliga brott med högt

straffvärde. Som nämnts ovan under avsnitt 6.2 torde svensk domsrätt föreligga i

 princip i samtliga fall som kan tänkas bli aktuella enligt konventionen.

Om Sverige mottar information om att en person som har begått ett brott eller

misstänks ha begått ett brott enligt konventionen kan befinna sig inom landet är

 det naturligt att det finns ett intresse för svenskt vidkommande att utreda

förutsättningar för åtal för gärningen i fråga. När en handling utgör brott

enligt svensk lag gäller de allmänna bestämmelserna i rättegångsbalken om

polisens brottsutredande verksamhet. Det innebär bl.a. att polismyndighet eller

åklagare, om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts, kan inleda

förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. rättegångsbalken. Beroende på

omständigheterna i det enskilda fallet kan det också bli aktuellt att beröva en

sådan person friheten med stöd av bestämmelserna i 24 kap. rättegångsbalken. Den

 som i ett annat land är misstänkt, åtalad eller dömd för brott som kan

föranleda utlämning kan också berövas friheten enligt 23 § lagen (1957:668) om

utlämning för brott. Med stöd av den sistnämnda bestämmelsen är det möjligt att

beröva en person friheten här även innan en formell begäran om utlämning har

kunnat överlämnas, förutsatt att en efterlysning har utfärdats.

Mot bakgrund av bestämmelsen i artikel 8 om att brott enligt konventionen, när

det gäller beslut i åtalsfrågan, skall behandlas som varje annat brott av

allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i varje medlemsstat kan nämnas att

åklagaren enligt svensk rätt är skyldig att åtala brott som hör under allmänt

åtal om något annat inte är särskilt föreskrivet (20 kap. 6 § rättegångsbalken).

 Åklagaren kan alltså inte skönsmässigt bedöma om åtal skall väckas eller inte.

När det inte pågår en förundersökning är vissa allmänna regler i polislagen

(1984:387) tillämpliga. Där anges bl.a. att polisen skall bedriva spaning och

utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal (2 § 3) samt att en

polisman under vissa förutsättningar får omhänderta en person för identifiering

(14 §).

Det kan också nämnas att Sverige fullt ut deltar i det internationella

polissamarbetet, framförallt inom ramen för EU.

Med hänvisning till det som nämnts krävs inte några författningsändringar för

att Sverige skall uppfylla konventionens krav i artikel 7.1 och 7.2 och artikel

8.

6.4 Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål

Regeringens bedömning: Några lagändringar med anledning av konventionens

bestämmelser om utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål behövs

inte.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Bakgrund: I lagen (1957:668) om utlämning för brott finns bestämmelser om

villkoren för och förfarandet vid utlämning från Sverige till andra länder än de

 nordiska. För utlämning inom norden tillämpas ett förenklat förfarande som

regleras i lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island

 och Norge.

Den förstnämnda lagen har tillkommit i nära anslutning till det arbete i

Europarådet som ledde fram till 1957 års konvention om utlämning och är anpassad

 efter denna. De bestämmelser som kommenteras i det följande avser denna lag.

Utlämning kan ske beträffande den som i ett annat land är misstänkt, tilltalad

eller dömd för gärning som är straffbelagd där (1 §). Svensk medborgare får inte

 utlämnas (2 §). Enligt 4 § måste den gärning för vilken utlämning begärs

motsvara brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett

år. Har dom meddelats i den främmande staten för gärningen, måste påföljden

utgöra frihetsstraff i minst fyra månader eller annat omhändertagande på anstalt

 under motsvarande tid.

Regler som begränsar möjligheterna att utlämna när det är fråga om politiska

brott har tagits in i 6 §. Utlämning får enligt 7 § inte ske om åtgärden kan

medföra risk för att den utlämnade på grund av bl.a. sin härstamning eller

religiösa eller politiska uppfattning löper risk att bli utsatt för förföljelse

av allvarligare slag. Enligt 8 § får utlämning heller inte ske, om åtgärden

skulle vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav.

9 § uppställer vissa krav på bevisning i skuldfrågan. I princip fordras dom

eller häktningsbeslut från behörig myndighet i den stat som ansöker om

utlämning. Fällande dom eller häktningsbeslut som meddelats av domstol eller

domare i en stat med vilken Sverige har ingått en överenskommelse godtas

vanligtvis om det inte i särskilt fall framgår att domslutet eller

häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. Om beslutet härrör från en stat med

vilken Sverige inte har träffat en överenskommelse om utlämning, eller om

beslutet har fattats av annan behörig myndighet än domstol eller domare, måste

det föreligga sannolika skäl för att personen har begått gärningen. I annat fall

 får framställningen inte bifallas.

I 10 § föreskrivs förbud mot utlämning bl.a. när dom har meddelats här i landet

beträffande brott för vilket utlämning begärts. Vidare uppställs förbud mot

utlämning när straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag. Enligt

 11 § utgör också bl.a. meddelad dom här i landet för annat brott än det som

utlämningsbegäran avser i vissa fall hinder mot utlämning.

När utlämning beviljas skall när så krävs vissa villkor uppställas enligt 12 §.

Den utlämnande får inte utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet

åtalas eller straffas i den främmande staten för annat brott som har begåtts

före utlämningen än det för vilket han utlämnas (specialitetsprincipen). Han får

 heller inte utan regeringens medgivande vidareutlämnas till annan stat.

Dessutom får den som utlämnas inte straffas med döden.

I 13 § finns bestämmelser om konkurrerande framställningar om utlämning från två

 eller flera stater avseende samma person.

Skälen för regeringens bedömning: De handlingar som enligt konventionen skall

vara förenade med straffansvar har alla på något sätt en koppling till - som

självständiga brott eller på annat sätt - attentat med sprängämnen eller andra

livsfarliga anordningar mot bl.a. allmänna platser, statliga eller andra

offentliga anläggningar eller allmänna transportsystem med uppsåt att orsaka

dödsfall, allvarlig kroppsskada eller omfattande förstörelse av de nämnda

platserna m.m..

De handlingar som enligt konventionen skall vara förenade med straffansvar är

kriminaliserade i svensk lag framförallt genom bestämmelserna i brottsbalkens

kap. 3 och 13. Det är fråga om brottslighet av mycket allvarligt slag. Det kan

exempelvis vara fråga om mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse där straffskalan

 för brott av normalgraden är fängelse i lägst två och högst åtta år. För de

fall som konventionen närmast avser att täcka torde det dessutom ofta förhålla

sig så att brotten är att bedöma som grova. För grov mordbrand och grov

allmänfarlig ödeläggelse är straffminimum fängelse i sex år. Straffmaximum är

fängelse i 10 år eller fängelse på livstid. De straffbestämmelser som kan vara

aktuella att tillämpa innefattar således brott av så allvarligt slag att

utlämning alltid kan ske vid en prövning av brottets svårhetsgrad (jfr. 4 §

utlämningslagen).

Som nämnts innehåller utlämningslagen i dag ett absolut förbud mot utlämning för

 politiska brott (6 §). Det finns ingen internationell definition av vad som

avses med politiska brott. I förarbetena till utlämningslagen görs en skillnad

mellan absolut politiska brott (brott som riktar sig mot staten, t.ex.

högmålsbrott och spioneri) och relativt politiska brott (gärningar som är

straffbara som vanliga brott men som har ett politiskt motiv eller där ett

politiskt moment ingår).

Under senare år har ifrågasatts om stater bör kunna vägra att lämna bistånd i

form av rättslig hjälp i brottmål eller utlämna för sådana brott som är att

bedöma som politiska. Konventioner har också utarbetas som förbjuder

konventionsstaterna att betrakta brott enligt konventionen som politiskt brott.

Förutom i den nu aktuella konventionen finns en sådan reglering i ett nyligen

antaget andra tilläggsprotokoll till 1954 års Haagkonvention om skydd för

kulturföremål i händelse av väpnad konflikt. Sverige har undertecknat detta

protokoll. Vare sig terroristbombningskonventionen eller tilläggsprotokollet

innehåller någon möjlighet till reservationer i denna del. Också den mellan

EU-staterna år 1996 antagna utlämningskonventionen innehåller bestämmelser om

att den anmodade staten inte får betrakta något brott som politiskt brott vid

tillämpningen av konventionen.

Regeringen har denna dag beslutat propositionen Sveriges tillträde till 1996 års

 EU-konvention om utlämning (prop. 2000/01:83). I propositionen föreslås vad

gäller politiska brott en ändring i 6 § lagen (1957:668) om utlämning för brott

och i 4 § (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och

Norge. Ändringsförslagen har en generell utformning och innebär att en begäran

om utlämning inte får avslås om detta skulle strida mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten. De

överenskommelser som omfattas av bestämmelserna kommer att tillkännages i Svensk

 författningssamling (SFS).

I den nya lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål stadgas i

 2 kap. 14 § andra och tredje styckena att en ansökan om rättslig hjälp inte får

 avslås med hänvisning till att gärningen är ett politiskt brott om ansökan

gjorts från en stat som är medlem i EU eller från Norge eller Island eller om

ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan

 Sverige och den andra staten.

Några ändringar utöver de som har nämnts ovan är inte nödvändiga för att

uppfylla konventionens bestämmelser i dessa avseenden.

6.5 Överförande för utredning m.m.

Regeringens bedömning: Det behövs inga lagändringar med anledning av

konventionens bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: I konventionens artikel 13 regleras

möjligheten att föra över en person som undergår verkställighet av en påföljd

eller på annat sätt är i fängsligt förvar i en konventionsstat till en annan

konventionsstat för vittnesmål, identifiering eller annan medverkan för att få

fram bevisning för en utredning om brott enligt konventionen. Som förutsättning

gäller att den som överförandet avser samtycker till åtgärden. Den stat som

mottar en person i enlighet med artikel 13 skall, om det begärs, vara skyldig

att hålla vederbörande i förvar. En viktig del av regleringen är vidare att den

person som överförs inte får åtalas eller häktas eller bli föremål för någon

annan frihetsberövande åtgärd med avseende på gärningar som har begåtts eller

domar som har meddelats före personens avresa från den stat från vilken han

eller hon överfördes. En annan viktig bestämmelse är att den som överförs enligt

 konventionen skall ha rätt att tillgodoräkna sig den tid under vilken

överförandeåtgärden har pågått.

I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns

bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. Något

krav på dubbel straffbarhet eller samtycke från den frihetsberövade ställs inte

upp. Vissa andra krav ställs dock upp. Förhöret eller konfrontationen får enligt

 4 kap. 29 § första stycket 1 inte avse utredning om den frihetsberövades egen

brottslighet. Vidare kan en ansökan avslås enligt 4 kap. 30 § andra stycket om

ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den

frihetsberövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet.

Regeringen har även en möjlighet att avslå en framställning enligt 2 kap. 14 §

första och andra styckena om en ansökan bl.a. skulle strida mot ordre public

eller om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. En

ansökan får inte avslås om ett avslag skulle strida mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den andra staten.

Artikel 13 i konventionen möjliggör endast för konventionsstaterna att överföra

frihetsberövade personer; en konventionsstat är inte skyldig att göra det.

Bestämmelserna om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. och

möjligheterna att avslå en begäran enligt lagen om internationell rättslig hjälp

 i brottmål kan enligt regeringens mening inte anses stå i strid mot

konventionens krav. Några lagstiftningsåtgärder är således inte nödvändiga i

denna del.

6.6 Förebyggande av brott

Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens bestämmelser om

förebyggande av brott.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 15 skall konventionsstaterna

samarbeta för att förebygga brott enligt konventionen. Konventionsstaterna skall

 särskilt inrikta sig på att förebygga och motverka förberedelser till sådana

brott inom sina respektive territorier. Samarbetet skall också omfatta ett

utbyte av information i enlighet med varje lands nationella lagstiftning och en

samordning av administrativa och andra åtgärder.

Pågående arbete

I Sverige är det säkerhetspolisen (SÄPO) som har ansvaret för frågor som har att

 göra med internationell terrorism. Det gäller också arbetet för att förebygga

sådan brottslighet, som är en av SÄPO:s grundläggande uppgifter.

SÄPO:s arbete för att förebygga terrorism bygger framför allt på en kontinuerlig

 kartläggning av misstänkta personer och organisationer. Ett omfattande

samarbete och informationsutbyte förekommer därvid med andra länders

underrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer. Tillgång till aktuell

underrättelseinformation av hög kvalitet är en förutsättning för att

framgångsrikt kunna förebygga och bekämpa terrorism.

Målsättningen för SÄPO:s arbete är att på ett så tidigt stadium som möjligt

ingripa mot personer och företeelser, som kan misstänkas ha anknytning till

aktiviteter som bedrivs av terrorgrupper. Åtgärder för att avvärja terrorhot

vidtas om möjligt redan innan någon brottslig handling har begåtts, t.ex. genom

samtal med de personer som kan misstänkas vara involverade i planering av

attentat eller som misstänks bistå med logistiskt stöd i samband med sådan

planering. Insatser för att avvärja terrordåd mot personer som är utsatta för

sådana hot består bland annat av information i förebyggande syfte och eventuellt

 tillhandahållande av olika typer av skyddsinsatser.

I vissa fall söker SÄPO genom att tillämpa bestämmelserna i utlänningslagen

(1989:529) och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll förhindra att

utländska medborgare som är knutna till terrororganisationer bosätter sig eller

verkar i Sverige.

Det bör också nämnas att det vid SÄPO har inrättats en särskild enhet som har

till uppgift att i förebyggande syfte inhämta och systematisera information om

sådan bomb- och sprängämnesteknik som kommit till användning i olika terrordåd

runt om i världen.

Vid större evenemang, statsbesök m.m. utför SÄPO risk- och hotbildsanalyser som

ligger till grund för det skydd och den bevakning som krävs vid varje enskilt

tillfälle.

Deltagande i internationellt samarbete på området m.m.

Som nämnts ovan är det operativa internationella samarbetet av grundläggande

betydelse för möjligheterna att kunna förebygga terroristbombdåd. SÄPO har

därför ett flitigt internationellt samarbete där informationsutbyte sker.

Sverige deltar i EU:s arbete mot terrorism. Under december 1999 antog

ministerrådet en rekommendation (dok. 13073/99) om samarbete i kampen mot

finansiering av terroristgrupper. I december 1999 antog också FN:s

generalförsamling en konvention som syftar till att motverka finansiering av

terroristverksamhet. Utgångspunkten är att beslut om undertecknande av

konventionen bör kunna fattas under våren/sommaren 2001.

Avslutande bedömning

Som nämnts ovan deltar Sverige i ett omfattande samarbete och informationsutbyte

 med andra länders underrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer i syfte

att förebygga och motverka förberedelser till terrordåd. Det är inte aktuellt

med några författningsändringar för att ändra på detta samarbete. Det kan också

nämnas att liknande åtaganden om brottsförebyggande arbete finns i flera andra

internationella överenskommelser som Sverige anslutit sig till, bl.a. FN:s

konvention mot tagande av gisslan, artikel 4 (prop. 1980/81:56, s. 17).

6.7 Underrättelse

Regeringens bedömning: Det behövs inga lagändringar i anledning av konventionens

 bestämmelser om underrättelse.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: Den rättighet som artikel 7.3 i konventionen

ger den som är berövad friheten att sätta sig i förbindelse med företrädare för

myndigheterna i det land där han har sitt hemvist motsvaras av bestämmelserna i

lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade

friheten. Detsamma gäller den i artikel 7.3 angivna skyldigheten att informera

om dessa rättigheter.

De övriga skyldigheter att underrätta som finns i artikel 7.6 (om

frihetsberövande och resultat av vissa undersökningar) och artikel 16 (om

slutgiltiga avgöranden avseende brott enligt konventionen) överensstämmer med

motsvarande bestämmelser i tidigare konventioner som Sverige anslutit sig till.

I propositionen om ratifikation av 1973 års diplomatskyddskonvention har således

 angetts att motsvarande underrättelseskyldighet kan uppfyllas inom ramen för

gällande lagstiftning och att de föreskrifter av administrativ natur som behövs

kan meddelas av regeringen (se exempelvis prop. 1975:71 s. 30). Samma bedömning

har gjorts i propositionen om tillträde till 1979 års konvention mot tagande av

gisslan (prop. 1980/81:56 s. 11).

Inte heller för detta fall synes några lagändringar vara nödvändiga.

6.8 Tvistlösning

Regeringens bedömning: Möjligheten för Sverige att förklara sig inte bundet av

konventionens bestämmelse om tvistlösning bör inte utnyttjas.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller

har inget att invända mot den.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 20.1 skall varje tvist mellan

två eller flera konventionsstater angående tolkningen eller tillämpningen av

konventionen, och som inte kan lösas genom förhandlingar mellan staterna, lösas

genom skiljedom på begäran av någon av staterna. Om parterna inte inom sex

månader efter det att begäran om skiljedom har framställts kan enas om

skiljeförfarandet, kan endera parten hänskjuta tvisten till Internationella

domstolen genom ansökan i enlighet med domstolens stadga. I artikel 20.2 ges en

reservationsmöjlighet till det skiljeförfarande som beskrivs i artikel 20.1 med

innebörd att de parter som inte accepterar denna typ av tvistlösning kan

förklara sig icke bunden detta förfarande. En sådan förklaring kan ges såväl i

samband med undertecknande av konventionen som i samband med ratifikationen.

Sverige är part i ett stort antal konventioner som innehåller

tvistlösningsklausuler av samma typ som artikel 20. Sverige bör därför enligt

vår bedömning acceptera ett sådant tvistlösningsförfarande också i detta fall.

7 Kostnader

Regeringen gör bedömningen att ett tillträde till FN:s konvention om bekämpande

av terroristbombdåd inte föranleder några ökade kostnader för staten.

Konventionstexten på engelska

International convention for the suppression of terrorist bombings

The States Parties to this Convention,

Having in mind the purposes and principles of the Charter of the United Nations

concerning the maintenance of international peace and security and the promotion

 of good-neighbourliness and friendly relations and cooperation among States,

Deeply concerned about the worldwide escalation of acts of terrorism in all its

forms and manifestations,

Recalling the Declaration on the Occasion of the Fiftieth Anniversary of the

United Nations of 24 October 1995,

Recalling also the Declaration on Measures to Eliminate International Terrorism,

 annexed to General Assembly resolution 49/60 of 9 December 1994, in which,

inter alia, "the States Members of the United Nations solemnly reaffirm their

unequivocal condemnation of all acts, methods and practices of terrorism as

criminal and unjustifiable, wherever and by whomever committed, including those

which jeopardize the friendly relations among States and peoples and threaten

the territorial integrity and security of States",

Noting that the Declaration also encouraged States "to review urgently the scope

 of the existing international legal provisions on the prevention, repression

and elimination of terrorism in all its forms and manifestations, with the aim

of ensuring that there is a comprehensive legal framework covering all aspects

of the matter",

Recalling further General Assembly resolution 51/210 of 17 December 1996 and the

 Declaration to Supplement the 1994 Declaration on Measures to Eliminate

International Terrorism, annexed thereto,

Noting also that terrorist attacks by means of explosives or other lethal

devices have become increasingly widespread,

Noting further that existing multilateral legal provisions do not adequately

address these attacks,

Being convinced of the urgent need to enhance international cooperation between

States in devising and adopting effective and practical measures for the

prevention of such acts of terrorism, and for the prosecution and punishment of

their perpetrators,

Considering that the occurrence of such acts is a matter of grave concern to the

 international community as a whole,

Noting that the activities of military forces of States are governed by rules of

 international law outside the framework of this Convention and that the

exclusion of certain actions from the coverage of this Convention does not

condone or make lawful otherwise unlawful acts, or preclude prosecution under

other laws,

Have agreed as follows:

Article 1

For the purposes of this Convention:

1. "State or government facility" includes any permanent or temporary facility

or conveyance that is used or occupied by representatives of a State, members of

 Government, the legislature or the judiciary or by officials or employees of a

State or any other public authority or entity or by employees or officials of an

 intergovernmental organization in connection with their official duties.

2. "Infrastructure facility" means any publicly or privately owned facility

providing or distributing services for the benefit of the public, such as water,

 sewage, energy, fuel or communications.

3. "Explosive or other lethal device" means:

(a) An explosive or incendiary weapon or device that is designed, or has the

capability, to cause death, serious bodily injury or substantial material

damage; or

(b) A weapon or device that is designed, or has the capability, to cause death,

serious bodily injury or substantial material damage through the release,

dissemination or impact of toxic chemicals, biological agents or toxins or

similar substances or radiation or radioactive material.

4. "Military forces of a State" means the armed foces of a State which are

organized, trained and equipped under itts internal law for the primary purpose

of national defence or security, and persons acting in support of those armed

forces who are under their formal command, control and responsibility.

5. "Place of public use" means those parts of any building, land, street,

waterway or other location that are accessibile or open to members of the

public, whether continuously, periodically or occasionally, and encompasses any

commercial, business, cultural, historical, educational, religious,

governmental, entertainment, recreational or similar place that is so accessible

 or open to the public.

6. "Public transportation system" means all facilities, conveyances and

instrumentalities, whether publicly or privately owned, that are used in or for

publicly available services for the transportation of persons or cargo.

Article 2

1. Any person commits an offence within the meaning of this Convention if that

person unlawfully and intentionally delivers, places, discharges or detonates an

 explosive or other lethal device in, into or against a place of public use, a

State or government facility, a public transportation system or an

infrastructure facility:

(a) With the intent to cause death or serious bodily injury; or

(b) With the intent to cause extensive destruction of such a place, facility or

system, where such destruction results in or is likely to result in major

economic loss.

2. Any person also commits an offence if that person attempts to commit an

offence as set forth in paragraph 1.

3. Any person also commits an offence if that person:

(a) Participates as an accomplice in an offence as set forth in paragraph 1 or

2; or

(b) Organizes or directs others to commit an offence as set forth in paragraph 1

 or 2; or

(c) In any other way contributes to the commission of one or more offences as

set forth in paragraph 1 or 2 by a group of persons acting with a common

purpose; such contribution shall be intentional and either be made with the aim

of furthering the general criminal activity or purpose of the group or be made

in the knowledge of the intention of the group to commit the offence or offences

 concerned.

Article 3

This Convention shall not apply where the offence is committed within a single

State, the alleged offender and the victims are nationals of that State, the

alleged offender is found in the territory of that State and no other State has

a basis under article 6, paragraph 1, or article 6, paragraph 2, of this

Convention to exercise jurisdiction, except that the provisions of articles 10

to 15 shall, as appropriate, apply in those cases.

Article 4

Each State Party shall adopt such measures as may be necessary:

(a) To establish as criminal offences under its domestic law the offences set

forth in article 2 of this Convention;

(b) To make those offences punishable by appropriate penalties which take into

account the grave nature of those offences.

Article 5

Each State Party shall adopt such measures as may be necessary, including, where

 appropriate, domestic legislation, to ensure that criminal acts within the

scope of this Convention, in particular where they are intended or calculated to

 provoke a state of terror in the general public or in a group of persons or

particular persons, are under no circumstances justifiable by considerations of

a political, philosophical, ideological, racial, ethnic, religious or other

similar nature and are punished by penalties consistent with their greve nature.

Article 6

1. Each State Party shall take such measures as may be necessary to establish

its jurisdiction over the offences set forth in article 2 when:

(a) The offence is committed in the territory of that State; or

(b) The offence is committed on board a vessel flying the flag of that State or

an aircraft which is registered under the laws of that State at the time the

offence is committed; or

(c) The offence is committed by a national of that State.

2. A State Party may also establish its jurisdiction over any such offence when:

(a) The offence is committed against a national of that State; or

(b) The offence is committed against a State or government facility of that

State abroad, including an embassy or other diplomatic or consular premises of

that State; or

(c) The offence is committed by a stateless person who has his or her habitual

residence in the territory of that State; or

(d) The offence is committed in an attempt to compel that State to do or abstain

 from doing any act; or

(e) The offence is committed on board an aircraft which is operated by the

Government of that State.

3. Upon ratifying, accepting, approving or acceding to this Convention, each

State Party shall notify the Secretary-General of the United Nations of the

jurisdiction it has established in accordance with paragraph 2 under its

domestic law. Should, any change take place, the State Party concerned shall

immediately notify the Secretary-General.

4. Each State Party shall likewise take such measures as may be necessary to

establish its jurisdiction over the offences set forth in article 2 in cases

where the alleged offender is present in its territory and it does not extradite

 that person to any of the States Parties which have established their

jurisdiction in accordance with paragraph 1 or 2.

5. This Convention does not exclude the exercise of any criminal jurisdiction

established by a State Party in accordance with its domestic law.

Article 7

1. Upon receiving information that a person who has committed or who is alleged

to have committed an offence as set forth in article 2 may be present in its

territory, the State Party concerned shall take such measures as may be

necessary under its domestic law to investigate the facts contained in the

information.

2. Upon being satisfied that the circumstances so warrant, the State Party in

whose territory the offender or alleged offender is present shall take the

appropriate measures under its domestic law so as to ensure that person''''s

presence for the purpose of prosecution or extradition.

3. Any person regarding whom the measures referred to in paragraph 2 are being

taken shall be entitled to:

(a) Communicate without delay with the nearest appropriate representative of the

 State of which that person is a national or which is otherwise entitled to

protect that person''''s rights or, if that person is a stateless person, the State

 in the territory of which that person habitually resides;

(b) Be visited by a representative of that State;

(c) Be informed of that person''''s rights under subparagraphs (a) and (b).

4. The rights referred to in paragraph 3 shall be exercised in conformity with

the laws and regulations of the State in the territory of which the offender or

alleged offender is present, subject to the provision that the said laws and

regulations must enable full effect to be given to the purposes for which the

rights accorded under paragraph 3 are intended.

5. The provisions of paragraphs 3 and 4 shall be without prejudice to the right

of any State Party having a claim to jurisdiction in accordance with article 6,

subparagraph 1 (c) or 2 (c), to invite the International Committee of the Red

Cross to communicate with and visit the alleged offender.

6. When a State Party, pursuant to this article, has taken a person into

custody, it shall immediately notify, directly or through the Secretary-General

of the United Nations, the States Parties which have established jurisdiction in

 accordance with article 6, paragraphs 1 and 2, and, if it considers it

advisable, any other interested States Parties, of the fact that such person is

in custody and of the circumstances which warrant that person''''s detention. The

State which makes the investigation contemplated in paragraph 1 shall promptly

inform the said States Parties of its findings and shall indicate whether it

intands to exercise jurisdiction.

Article 8

1. The State Party in the territory of which the alleged offender is present

shall, in cases to which article 6 applies, if it does not extradite that

person, be obliged, without exception whatsoever and whether or not the offence

was committed in its territory, to submit the case without undue delay to its

competent authorities for the purpose of prosecution, through proceedings in

accordance with the laws of that State. Those authorities shall take their

decision in the same manner as in the case of any other offence of a grave

nature under the law of that State.

2. Whenever a State Party is permitted under its domestic law to extradite or

otherwise surrender one of its nationals only upon the condition that the person

 will be returned to that State to serve the sentence imposed as a result of the

 trial or proceeding for which the extradition or surrender of the person was

sought, and this State and the State seeking the extradition of the person agree

 with this option and other terms they may deem appropriate, such a conditional

extradition or surrender shall be sufficient to discharge the obligation set

forth in paragraph 1.

Article 9

1. The offences set forth in article 2 shall be deemed to be included as

extraditable offences in any extradition treaty existing between any of the

States Parties before the entry into force of this Convention. States Parties

undertake to include such offences as extraditable offences in every extradition

 treaty to be subsequently concluded between them.

2. When a State Party which makes extradition conditional on the existence of a

treaty receives a request for extradition from another State Party with which it

 has no extradition treaty, the requested State Party may, at its option,

consider this Convention as a legal basis for extradition in respect of the

offences set forth in article 2. Extradition shall be subject to the other

conditions provided by the law of the requested State.

3. States Parties which do not make extradition conditional on the existence of

a treaty shall recognize the offences set forth in article 2 as extraditable

offences between themselves, subject to the conditions provided by the law of

the requested State.

4. If necessary, the offences set forth in article 2 shall be treated, for the

purposes of extradition between States Parties, as if they had been committed

not only in the place in which they occurred but also in the territory of the

States that have established jurisdiction in accordance with article 6,

paragraphs 1 and 2.

5. The provisions of all extradition treaties and arrangements between States

Parties with regard to offences set forth in article 2 shall be deemed to be

modified as between State Parties to the extent that they are incompatible with

this Convention.

Article 10

1. States Parties shall afford one another the greatest measure of assistance in

 connection with investigations or criminal or extradition proceedings brought

in respect of the offences set forth in article 2, including assistance in

obtaining evidence at their disposal necessary for the proceedings.

2. States Parties shall carry out their obligations under paragraph 1 in

conformity with any treaties or other arrangements on mutual legal assistance

that may exist between them. In the absence of such treaties or arrangements,

States Parties shall afford one another assistance in accordance with their

domestic law.

Article 11

None of the offences set forth in article 2 shall be regarded, for the purposes

of extradition or mutual legal assistance, as a political offence or as an

offence connected with a political offence or as an offence inspired by

political motives. Accordingly, a request for extradition or for mutual legal

assistance based on such an offence may not be refused on the sole ground that

it concerns a political offence or an offence connected with a political offence

 or an offence inspired by political motives.

Article 12

Nothing in this Convention shall be interpreted as imposing an obligation to

extradite or to afford mutual legal assistance, if the requested State Party has

 substantial grounds for believing that the request for extradition for offences

 set forth in article 2 or for mutual legal assistance with respect to such

offences has been made for the purpose of prosecuting or punishing a person on

account of that person''''s race, religion, nationality, ethnic origin or political

 opinion or that compliance with the request would cause prejudice to that

person''''s position for any of these reasons.

Article 13

1. A person who is being detained or is serving a sentence in the territory of

one State Party whose presence in another State Party is requested for purposes

of testimony, identification or otherwise providing assistance in obtaining

evidence for the investigation or prosecution of offences under this Convention

may be transferred if the following conditions are met:

(a) The person freely gives his or her informed consent; and

(b) The competent authorities of both States agree, subject to such conditions

as those States may deem appropriate.

2. For the purposes of this article:

(a) The State to which the person is transferred shall have the authority and

obligation to keep the person transferred in custody, unless otherwise requested

 or authorized by the State from which the person was transferred;

(b) The State to which the person is transferred shall without delay implement

its obligation to return the person to the custody of the State from which the

person was transferred as agreed beforehand, or as otherwise agreed, by the

competent authorities of both States;

(c) The State to which the person is transferred shall not require the State

from which the person was transferred to initiate extradition proceedings for

the return of the person;

(d) The person transferred shall receive credit for service of the sentence

being served in the State from which he was transferred for time spent in the

custody of the State to which he was transferred.

3. Unless the State Party from which a person is to be transferred in accordance

 with this article so agrees, that person, whatever his or her nationality,

shall not be prosecuted or detained or subjected to any other restriction of his

 or her personal liberty in the territory of the State to which that person is

transferred in respect of acts or convictions anterior to his or her departure

from the territory of the State from which such person was transferred.

Article 14

Any person who is taken into custody or regarding whom any other measures are

taken or proceedings are carried out pursuant to this Convention shall be

guaranteed fair treatment, including enjoyment of all rights and guarantees in

conformity with the law of the State in the territory of which that person is

present and applicable provisions of international law, including international

law of human rights.

Article 15

States Parties shall cooperate in the prevention of the offences set forth in

article 2, particularly:

(a) By taking all practicable measures, including, if necessary, adapting their

domestic legislation, to prevent and counter preparations in their respective

territories for the commission of those offences within or outside their

territories, including measures to prohibit in their territories illegal

activities of persons, groups and organizations that encourage, instigate,

organize, knowingly finance or engage in the perpetration of offences as set

forth in article 2;

(b) By exchanging accurate and verified information in accordance with their

national law, and coordinating administrative and other measures taken as

appropriate to prevent the commission of offences as set forth in article 2;

(c) Where appropriate, through research and development regarding methods of

detection of explosives and other harmful substances that can cause death or

bodily injury, consultations on the development of standards for marking

explosives in order to identify their origin in post-blast investigations,

exchange of information on preventive measures, cooperation and transfer of

technology, equipment and related materials.

Article 16

The State Party where the alleged offender is prosecuted shall, in accordance

with its domestic law or applicable procedures, communicate the final outcome of

 the proceedings to the Secretary-General of the United Nations, who shall

transmit the information to the other States Parties.

Article 17

The States Parties shall carry out their obligations under this Convention in a

manner consistent with the principtes of sovereign equality and territorial

integrity of States and that of non-intervention in the domestic affairs of

other States.

Article 18

Nothing in this Convention entitles a State Party to undertake in the territory

of another State Party the exercise of jurisdiction and performance of functions

 which are exclusively reserved for the authorities of that other State Party by

 its domestic law.

Article 19

1. Nothing in this Convention shall affect other rights, obligations and

responsibilities of States and individuals under international law, in

particular the purposes and principles of the Charter of the United Nations and

international humanitarian law.

2. The activities of armed forces during an armed conflict, as those terms are

understood under international humanitarian law, which are governed by that law,

 are not governed by this Convention, and the activities undertaken by military

forces of a State in the exercise of their official duties, inasmuch as they are

 governed by other rules of international law, are not governed by this

Convention.

Article 20

1. Any dispute between two or more States Parties concerning the interpretation

or application of this Convention which cannot be settled through negotiation

within a reasonable time shall, at the request of one of them, be submitted to

arbitration. If, within six months from the date of the request for arbitration,

 the parties are unable to agree on the organization of the arbitration, any one

 of those parties may refer the dispute to the International Court of Justice,

by application, in conformity with the Statute of the Court.

2. Each State may at the time of signature, ratification, acceptance or approval

 of this Convention or accession thereto declare that it does not consider

itself bound by paragraph 1. The other States Parties shall not be bound by

paragraph 1 with respect to any State Party which has made such a reservation.

3. Any State which has made a reservation in accordance with paragraph 2 may at

any time withdraw that reservation by notification to the Secretary-General of

the United Nations.

Article 21

1. This Convention shall be open for signature by all States from 12 January

1998 until 31 December 1999 at United Nations Headquarters in New York.

2. This Convention is subject to ratification, acceptance or approval. The

instruments of ratification, acceptance or approval shall be deposited with the

Secretary-General of the United Nations.

3. This Convention shall be open to accession by any State. The instruments of

accession shall be deposited with the Secretary-General of the United Nations.

Article 22

1. This Convention shall enter into force on the thirtieth day following the

date of the deposit of the twenty-second instrument of ratification, acceptance,

 approval or accession with the Secretary-General of the United Nations.

2. For each State ratifying, accepting, approving or acceding to the Convention

after the deposit of the twenty-second instrument of ratification, acceptance,

approval or accession, the Convention shall enter into force on the thirtieth

day after deposit by such State of its instrument of ratification, acceptance,

approval or accession.

Article 23

1. Any State Party may denounce this Convention by written notification to the

Secretary-General of the United Nations.

2. Denunciation shall take effect one year following the date on which

notification is received by the Secretary-General of the United Nations.

Article 24

The original of this Convention, of which the Arabic, Chinese, English, French,

Russian and Spanish texts are equally authentic, shall be deposited with the

Secretary-General of the United Nations, who shall send certified copies thereof

 to all States.

IN WITNESS WHEREOF, the undersigned, being duly authorized thereto by their

respective Governments, have signed this Convention, opened for signature at New

 York on 12 January 1998.

Konventionstexten i översättning till svenska

Internationell konvention om bekämpande av bombattentat av terrorister

De stater som är parter i denna konvention,

som beaktar ändamålen och grundsatserna i Förenta nationernas stadga om

upprätthållande av internationell fred och säkerhet och främjande av grannsämja,

 vänskapliga förbindelser och samarbete mellan staterna,

som är djupt oroade över upptrappningen över hela världen av terrordåd i alla

former och yttringar,

som erinrar om förklaringen i anledning av Förenta nationernas femtioårsdag den

24 oktober 1995,

som även erinrar om förklaringen om åtgärder för att undanröja internationell

terrorism, bifogad generalförsamlingens resolution 49/60 av den 9 december 1994,

 i vilken bl.a. sägs att "Förenta nationernas medlemsstater högtidligt bekräftar

 sitt kategoriska fördömande av alla terrordåd, terrormetoder och

terrormanipulationer såsom brottsliga och oförsvarliga var de än begås och vem

som än begår dem, inberäknat handlingar som äventyrar de vänskapliga

relationerna mellan stater och folk och hotar staternas territoriella integritet

 och säkerhet",

som konstaterar att staterna i förklaringen även uppmanas omedelbart se över

räckvidden av de befintliga internationella rättsreglerna om förebyggande,

bekämpande och undanröjande av terrorism i alla dess former och yttringar i

syfte att säkerställa att det finns ett omfattande rättsligt ramverk som täcker

frågans alla aspekter",

som vidare erinrar om generalförsamlingens resolution 51/210 av den 17 december

1996 och den förklaring till komplettering av 1994 års förklaring om åtgärder

för att undanröja internationell terrorism, som bifogades resolutionen,

som även konstaterar att terroristattacker med sprängämnen eller andra

livsfarliga anordningar har blivit allt vanligare,

som vidare konstaterar att gällande multilaterala rättsregler inte på ett

adekvat sätt riktar sig mot sådana attacker,

som är övertygade om att det föreligger ett trängande behov av att öka det

internationella samarbetet mellan stater när det gäller att utforma och vidta

effektiva och praktiska åtgärder för att förebygga sådana terrordåd och för att

lagföra och bestraffa förövarna,

som finner att förekomsten av sådana dåd djupt oroar hela det internationella

samfundet,

som konstaterar att staternas försvarsmakters verksamhet regleras av

folkrättsliga regler som ligger utanför ramen för denna konvention och att det

förhållandet att vissa gärningar inte omfattas av denna konvention inte innebär

att på annat sätt olagliga handlingar godtas eller legitimeras eller att

lagföring enligt annan lagstiftning är utesluten,

har kommit överens om följande:

Artikel 1

I denna konvention används följande beteckningar med de betydelser som här

anges:

1. statlig eller annan offentlig anläggning: varje permanent eller tillfällig

anläggning eller transportmedel som används eller har tagits i besittning av

företrädare för en stat, regeringsledamöter, den lagstiftande församlingen eller

 domstolarna, eller av tjänstemän eller andra anställda hos en stat eller annan

offentlig myndighet eller offentligt organ eller av tjänstemän eller andra

anställda hos en mellanstatlig organisation i samband med deras tjänsteutövning.

2. infrastrukturanläggning: varje anläggning i offentlig eller privat ägo som

tillhandahåller eller distribuerar tjänster till förmån för allmänheten, såsom

vatten, avlopp, energi, bränsle eller kommunikationer.

3. sprängämne eller annan livsfarlig anordning:

a) ett vapen eller en anordning för sprängning eller framkallande av brand som

har konstruerats för eller har möjlighet att orsaka dödsfall, allvarlig

kroppsskada eller betydande materiell skada, eller

b) ett vapen eller en anordning som har konstruerats för eller har möjlighet att

 orsaka dödsfall, allvarlig kroppsskada eller betydande materiell skada genom

utsläpp, spridning eller inverkan av giftiga kemiska ämnen, biologiska agenser

eller toxiner eller liknande substanser eller strålning eller radioaktivt

material.

4. en stats försvarsmakt: en stats väpnade styrkor som är organiserade,

utbildade och utrustade enligt statens nationella lagstiftning, huvudsakligen

för nationellt försvar eller säkerhet samt personer som är verksamma till stöd

för dessa väpnade styrkor och står under dessas formella befäl, kontroll och

ansvar.

5. allmän plats: de delar av byggnad, mark, väg, vattenväg eller annan plats som

 är tillgängliga eller öppna för allmänheten antingen ständigt, periodiskt eller

 tillfälligt och varje utrymme för handel,kultur, historia, utbildning,

religion, det allmänna, underhållning, rekreation eller liknande som på så sätt

är tillgängligt eller öppet för allmänheten.

6. allmänt transportsystem: alla anläggningar, transportmedel och hjälpmedel i

allmän eller privat ägo som används vid eller för offentligt tillgängliga

tjänster för transport av personer eller gods.

Artikel 2

1. En person begår ett brott i den mening som avses i denna konvention, om

personen rättsstridigt och uppsåtligt levererar, placerar, avlossar eller

spränger ett sprängämne eller en annan livsfarlig anordning i, in i eller mot en

 allmän plats, en statlig eller annan offentlig anläggning, ett allmänt

transportsystem eller en infrastrukturanläggning

a) med uppsåt att orsaka dödsfall eller allvarlig kroppsskada, eller

b) med uppsåt att orsaka omfattande förstörelse av sådan plats, anläggning eller

 system, om förstörelsen leder till eller är ägnad att leda till betydande

ekonomisk skada.

2. En person begår även ett brott om personen försöker begå ett sådant brott som

 anges i punkt 1.

3. En person begår även ett brott om personen

a) medverkar till ett sådant brott som anges i punkt 1 eller 2, eller

b) värvar eller instruerar andra för att dessa skall begå ett sådant brott som

anges i punkt 1 eller 2, eller

c) på annat sätt bidrar till att en grupp personer som handlar med ett gemensamt

 syfte begår ett eller flera sådana brott som anges i punkt 1 eller 2; ett

sådant bidrag måste vara uppsåtligt och ske antingen i syfte att främja gruppens

 allmänna brottsliga verksamhet eller syfte eller i vetskap om gruppens avsikt

att begå det eller de berörda brotten.

Artikel 3

Denna konvention är inte tillämplig om brottet begås inom en enda stat, om den

misstänkte och offren är medborgare i den staten, om den misstänkte påträffas

inom den statens territorium och om ingen annan stat har en grund enligt artikel

 6.1 eller 6.2 i denna konvention för att utöva domsrätt, bortsett från att

bestämmelserna i artikel 10 - 15 vid behov skall tillämpas i sådana fall.

Artikel 4

Varje konventionsstat skall vidta de åtgärder som fordras

a) för att i sin nationella lagstiftning fastställa att de brott som anges i

artikel 2 i denna konvention är brottsliga handlingar och

b) för att belägga dessa brott med lämpliga straff, varvid hänsyn skall tas till

 brottens allvarliga beskaffenhet.

Artikel 5

Varje konventionsstat skall vidta de åtgärder, inbegripet i förekommande fall

nationell lagstiftning, som fordras, för att säkerställa att brottsliga

handlingar inom denna konventions tillämpningsområde - särskilt om handlingarna

är avsedda eller ägnade att framkalla skräck hos allmänheten, en grupp personer

eller särskilda personer - inte under några omständigheter rättfärdigas av

överväganden av politisk, filosofisk, ideologisk, rasmässig, etnisk, religiös

eller annan liknande karaktär, utan bestraffas med straff som står i

överenstämmelse med handlingarnas allvarliga beskaffenhet.

Artikel 6

1. Varje konventionsstat skall vidta de åtgärder som fordras för att den skall

kunna utöva domsrätt beträffande de brott som anges i artikel 2

a) om brottet har begåtts inom den statens territorium,

b) om brottet har begåtts ombord på ett fartyg som förde den statens flagg eller

 ombord på ett luftfartyg som var registrerat enligt dess lagstiftning när

brottet begicks, eller

c) om brottet har begåtts av en av den statens medborgare.

2. En konventionsstat får även fastställa att den har domsrätt beträffande varje

 sådant brott

a) om brottet har begåtts mot en av den statens medborgare,

b) om brottet har begåtts mot en statlig eller annan offentlig anläggning som

tillhör den staten utomlands, inbegripet en ambassad eller annan diplomatisk

eller konsulär lokal som tillhör den staten,

c) om brottet har begåtts av en statslös person med hemvist inom den statens

territorium,

d) om brottet har begåtts vid ett försök att tvinga den staten att vidta eller

avstå från att vidta en handling,

e) om brottet har begåtts ombord på ett luftfartyg som den statens regering har

under sin förvaltning.

3. Varje konventionsstat skall vid ratifikation, godtagande eller godkännande av

 eller anslutning till denna konvention underrätta Förenta nationernas

generalsekreterare om den domsrätt som staten har fastställt i sin nationella

lagstiftning i enlighet med punkt 2. Så snart en förändring görs skall den

berörda konventionsstaten underrätta generalsekreteraren.

4. Varje konventionsstat skall även vidta de åtgärder som fordras för att den

skall kunna utöva domsrätt beträffande de brott som anges i artikel 2 i de fall

då den misstänkte befinner sig inom statens territorium och staten inte utlämnar

 vederbörande till någon av de konventionsstater som har fastställt att de har

domsrätt i enlighet med punkterna 1 eller 2.

5. Denna konvention utesluter inte att en konventionsstat utövar domsrätt i

brottmål i enlighet med sin nationella lagstiftning.

Artikel 7

1. När en konventionsstat har mottagit information om att en person som har

begått eller misstänks för att ha begått ett sådant brott som anges i artikel 2

kan befinna sig inom dess territorium, skall den staten vidta de åtgärder som

kan fordras enligt dess nationella lagstiftning för att utreda de omständigheter

 som informationen avser.

2. Efter att ha övertygat sig om att omständigheterna motiverar det skall den

konventionsstat inom vars territorium den som har begått brottet eller misstänks

 för detta befinner sig, vidta de enligt den nationella lagstiftningen lämpliga

åtgärderna för att säkerställa den personens närvaro för åtal eller utlämning.

3. Den som är föremål för de åtgärder som avses i punkt 2 skall ha rätt att

a) ofördröjligen sätta sig i förbindelse med närmaste behöriga företrädare för

den stat i vilken personen är medborgare eller för den stat som annars är

behörig att tillvarata personens rättigheter eller, om personen är statslös, för

 den stat inom vars territorium personen har sitt hemvist,

b) ta emot besök av en företrädare för den staten,

c) bli informerad om sina rättigheter enligt a och b.

4. De rättigheter som avses i punkt 3 skall utövas i enlighet med lagar och

andra författningar i den stat inom vars territorium den som har begått brottet

eller misstänks för detta befinner sig, under förutsättning att dessa lagar och

andra författningar gör det möjligt att fullt ut uppnå de syften som avses med

de enligt punkt 3 tillerkända rättigheterna.

5. Bestämmelserna i punkterna 3 och 4 skall inte inverka på rätten för en

konventionsstat med anspråk på domsrätt enligt artikel 6.1 c eller 6.2 c att

anmoda Internationella Rödakorskommittén att sätta sig i förbindelse med och

besöka den misstänkte.

6. Om en konventionsstat har tagit någon i förvar i enlighet med denna artikel

skall den omedelbart, direkt eller via Förenta nationernas generalsekreterare,

underrätta de konventionsstater som har fastställt att de har domsrätt i

enlighet med artikel 6.1 och 6.2 och, om den förstnämnda staten finner det

lämpligt, alla andra berörda konventionsstater om att personen har tagits i

förvar och om de omständigheter som motiverar att så har skett. Den stat som

verkställer en utredning som avses i punkt 1 skall genast underrätta de nämnda

konventionsstaterna om utredningsresultatet och ange huruvida den avser att

utöva domsrätt.

Artikel 8

1. I de fall där artikel 6 är tillämplig skall den konventionsstat inom vars

territorium den misstänkte befinner sig, om den inte utlämnar vederbörande,

undantagslöst och oberoende av om brottet har begåtts inom dess territorium vara

 skyldig att utan onödigt dröjsmål genom förfaranden i enlighet med den statens

lagstiftning överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för beslut i

åtalsfrågan. Dessa myndigheter skall fatta beslut enligt samma regler som gäller

 i fråga om varje annat brott av allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i den

staten.

2. Om en konventionsstat enligt sin nationella lagstiftning har rätt att utlämna

 eller på annat sätt överföra en av sina medborgare endast på villkor att

vederbörande återlämnas till den staten för att avtjäna det straff som ådömts

till följd av den rättegång eller det förfarande för vilket utlämnandet eller

överförandet begärdes, och denna stat och den stat som begär utlämning är

överens om detta alternativ och de andra villkor som de anser lämpliga, skall en

 sådan villkorlig utlämning eller ett sådant överförande vara tillräckligt för

att upphäva den skyldighet som anges i punkt 1.

Artikel 9

1. De brott som anges i artikel 2 skall anses tillhöra de utlämningsbara brotten

 i varje utlämningsavtal som redan föreligger mellan några av

konventionsstaterna före denna konventions ikraftträdande. Konventionsstaterna

åtar sig att ta med sådana brott som utlämningsbara brott i varje

utlämningsavtal som senare kommer att ingås mellan dem.

2. Om en konventionsstat som för utlämning ställer som villkor att ett

utlämningsavtal skall föreligga, mottar en framställning om utlämning från en

annan konventionsstat med vilken den inte har ingått sådant avtal, får den

anmodade staten, efter fritt val, betrakta denna konvention som laglig grund för

 utlämning för de brott som anges i artikel 2. För utlämning skall gälla de

övriga villkor som föreskrivs i den anmodade statens lagstiftning.

3. Konventionsstater som för utlämning inte ställer som villkor att

utlämningsavtal skall föreligga, skall sinsemellan betrakta de brott som anges i

 artikel 2 som utlämningsbara brott i enlighet med de villkor som uppställs i

den anmodade statens lagstiftning.

4. Om så är nödvändigt skall för utlämning mellan konventionsstater de brott som

 anges i artikel 2 behandlas som om de begåtts inte endast på gärningsorten utan

 även inom territoriet för de stater som har fastställt att de har domsrätt i

enlighet med artikel 6.1 och 6.2.

5. Bestämmelserna i alla fördrag och avtal om utlämning mellan konventionsstater

 med avseende på brott som anges i artikel 2 skall anses vara ändrade mellan

konventionsstaterna i den utsträckning som de är oförenliga med denna

konvention.

Artikel 10

1. Konventionsstaterna skall lämna varandra största möjliga bistånd i samband

med utredningar, straffrättsliga förfaranden eller utlämningsförfaranden som

inletts med anledning av brott som anges i artikel 2, inberäknat bistånd med

tillhandahållande av bevismaterial som de förfogar över och som är nödvändigt

för förfarandet.

2. Konventionsstaterna skall fullgöra sina skyldigheter enligt punkt 1 i

överensstämmelse med de fördrag eller andra avtal om internationell rättslig

hjälp som kan finnas mellan dem. Saknas sådana fördrag eller avtal, skall

konventionsstaterna bistå varandra i enlighet med sin nationella lagstiftning.

Artikel 11

Inget av de brott som anges i artikel 2 skall med avseende på utlämning eller

internationell rättslig hjälp betraktas som ett politiskt brott, som ett brott

förknippat med ett politiskt brott eller som ett brott som inspirerat av

politiska motiv. Följaktligen får en framställning om utlämning eller

internationell rättslig hjälp som grundar sig på ett sådant brott inte avslås

endast av det skälet att framställningen avser ett politiskt brott, ett brott

förknippat med ett politiskt brott eller ett brott inspirerat av politiska

motiv.

Artikel 12

Ingen bestämmelse i denna konvention skall tolkas så att utlämningsskyldighet

eller skyldighet att lämna internationell rättslig hjälp uppkommer om den

anmodade staten har grundad anledning att anta att en ramställning om utlämning

för brott som anges i artikel 2 eller om internationell rättslig hjälp avseende

sådana brott har gjorts i syfte att åtala eller straffa en person i anledning av

 dennas ras, trosbekännelse, nationalitet, etniska ursprung eller politiska

uppfattning eller att bifall till framställningen skulle vara till men för den

personens ställning av något av dessa skäl.

Artikel 13

1. En person som undergår verkställighet av en påföljd eller på annat sätt är i

fängsligt förvar inom en konventionsstats territorium och vars närvaro i en

annan konventionsstat begärs för vittnesmål, identifiering eller annan medverkan

 för att få fram bevisning för utredning av eller åtal för av brott enligt denna

 konvention får överföras under förutsättning att

a) personen frivilligt och välinformerad ger sitt samtycke, och

b) att båda staternas behöriga myndigheter ger sitt tillstånd, med förbehåll för

 sådana villkor som dessa stater kan anse vara lämpliga.

2. Vid tillämpningen av denna artikel gäller följande:

a) Den stat till vilken personen överförs skall ha behörighet och skyldighet att

 hålla den överförda personen i fängsligt förvar, såvida inte den stat från

vilken personen överfördes begär eller tillåter något annat.

b) Den stat till vilken personen överförs skall ofördröjligen fullgöra sin

skyldighet att återlämna personen till fängsligt förvar i den stat från vilken

personen överfördes i enlighet med vad de båda staternas behöriga myndigheter i

förväg eller på annat sätt kommit överens om.

c) Den stat till vilken personen överförs får inte kräva att den stat varifrån

personen överfördes inleder ett utlämningsförfarande för att personen skall

återlämnas.

d) Den överförda personen skall i fråga om verkställigheten av den påföljd som

verkställs i den stat varifrån överförandet skedde tillgodoräknas den tid som

tillbringas i fängsligt förvar i den stat till vilken personen överfördes.

3. Utan samtycke av den konventionsstat från vilken en person skall överföras i

enlighet med denna artikel får inte den personen, oavsett hans eller hennes

nationalitet, inom territoriet för den stat till vilken överförandet sker åtalas

 eller häktas eller bli föremål för någon annan frihetsberövande åtgärd med

avseende på gärningar som begåtts eller domar som meddelats före personens

avresa från territoriet för den stat från vilken han eller hon överfördes.

Artikel 14

Den som tas i fängsligt förvar eller gentemot vilken andra åtgärder vidtas eller

 förfaranden genomförs med stöd av denna konvention skall garanteras en rättvis

behandling som innefattar åtnjutande av alla rättigheter och garantier i

enlighet med lagstiftningen i den stat inom vars territorium personen befinner

sig och i enlighet med tillämpliga folkrättsliga bestämmelser, däribland

principerna om de mänskliga rättigheterna.

Artikel 15

Konventionsstaterna skall samarbeta för att förebygga sådana brott som anges i

artikel 2, särskilt

a) genom att vidta alla åtgärder som är möjliga, inberäknat anpassning av sin

nationella lagstiftning om det behövs, för att förebygga och motverka

förberedelser inom sina respektive territorier till förövandet av dessa brott

inom eller utom sina territorier, däribland åtgärder för att inom dessa

territorier förhindra sådan illegal verksamhet av personer, grupper och

organisationer varigenom dessa främjar, anstiftar, organiserar, uppsåtligt

finansierar eller deltar i förövandet av sådana brott som anges i artikel 2,

b) genom att utbyta precis och verifierad information i enlighet med sin

nationella lagstiftning och genom att samordna administrativa och andra åtgärder

 som vidtas i förekommande fall för att förebygga att sådana brott som anges i

artikel 2 begås,

c) där så är lämpligt, genom forskning och utveckling i fråga om metoder för att

 påvisa av sprängämnen och andra farliga ämnen som kan orsaka dödsfall eller

kroppsskada, samråd om utveckling av normer för märkning av sprängämnen för att

kunna fastställa dessas ursprung vid utredningar efter explosioner, utbyte av

information om förebyggande åtgärder samt samarbete och överförande i fråga om

teknologi, utrustning och dit hörande materiel.

Artikel 16

Den konventionsstat där en misstänkt åtalas skall i enlighet med sin nationella

lagstiftning eller sina tillämpliga förfaranden meddela slutresultatet av

förfarandet till Förenta nationernas generalsekreterare, som skall

vidarebefordra informationen till de övriga konventionsstaterna.

Artikel 17

Konventionsstaterna skall fullgöra sina förpliktelser enligt denna konvention på

 ett sätt som är förenligt med principerna om staters suveräna likställdhet och

territoriella integritet samt med principen om nonintervention.

Artikel 18

Ingen bestämmelse i denna konvention tillåter en konventionsstat att inom en

annan konventionsstats territorium utöva domsrätt och fullgöra uppgifter som är

uteslutande förbehållna myndigheterna i den andra konventionsstaten enligt den

nationella lagstiftningen.

Artikel 19

1. Ingen bestämmelse i denna konvention skall inverka på andra rättigheter,

skyldigheter och ansvar för stater och enskilda enligt folkrätten, särskilt

ändamålen och grundsatserna i Förenta nationernas stadga och internationell

humanitär rätt.

2. På sådan verksamhet av väpnade styrkor under en väpnad konflikt - med den

innebörd som dessa termer har i internationell humanitär rätt - som regleras av

sådan rätt är inte denna konvention tillämplig; den verksamhet som utövas av en

stats försvarsmakt då denna fullgör sina officiella uppgifter är inte

underkastad denna konvention i den som verksamheten regleras av andra

folkrättsliga regler.

Artikel 20

1. Varje tvist mellan två eller flera konventionsstater angående tolkningen

eller tillämpningen av denna konvention som inte kan lösas genom förhandlingar

inom rimlig tid, skall på begäran av någon av dem hänskjutas till skiljedom. Om

parterna inom sex månader efter det att begäran om skiljedom framställts inte

kan enas om utformningen av skiljedomsförfarandet, kan endera parten hänskjuta

tvisten till Internationella domstolen genom ansökan i enlighet med domstolens

stadga.

2. Varje stat får vid undertecknande, ratifikation, godtagande eller godkännande

 av denna konvention eller vid anslutning till den förklara att den inte anser

sig vara bunden av punkt 1. De övriga konventionsstaterna blir inte bundna av

punkt 1 gentemot en konventionsstat som har gjort ett sådant förbehåll.

3. En stat som har gjort ett förbehåll enligt punkt 2 får när som helst återta

förbehållet genom en underrättelse till Förenta nationernas generalsekreterare.

Artikel 21

1. Denna konvention skall stå öppen för undertecknande av alla stater från och

med den 12 januari 1998 till och med den 31 december 1999 i Förenta nationernas

högkvarter i New York.

2. Denna konvention skall ratificeras, godtas eller godkännas. Ratifikations-,

godtagande- eller godkännandeinstrumenten skall deponeras hos Förenta

nationernas generalsekreterare.

3. Denna konvention skall stå öppen för anslutning av alla stater.

Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos Förenta nationernas

generalsekreterare.

Artikel 22

1. Denna konvention träder i kraft den trettionde dagen efter den dag då det

tjugoandra ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller

anslutningsinstrumentet deponerades hos Förenta nationernas generalsekreterare.

2. För varje stat som ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till

konventionen efter det att det tjugoandra ratifikations-, godtagande-,

godkännande- eller anslutningsinstrumentet har deponerats träder konventionen i

kraft den trettionde dagen efter den dag då staten i fråga deponerade sitt

ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutningsinstrument.

Artikel 23

1. En konventionsstat får säga upp denna konvention genom skriftlig

underrättelse till Förenta nationernas generalsekreterare.

2. Uppsägningen träder i kraft ett år efter den dag då Förenta nationernas

generalsekreterare mottog underrättelsen.

Artikel 24

Originalet till denna konvention, vars arabiska, engelska, franska, kinesiska,

ryska och spanska texter är lika giltiga, skall deponeras hos Förenta

nationernas generalsekreterare, som skall överlämna bestyrkta kopior till alla

stater.

TILL BEVIS HÄRPÅ har undertecknade, därtill vederbörligen bemyndigade av sina

regeringar, undertecknat denna konvention som öppnades för undertecknande i New

York den 12 januari 1998.

Sammanfattning av promemorian Sveriges tillträde till Förenta nationernas

konvention om bekämpande av terroristbombdåd

I promemorian föreslås att Sverige skall tillträda Förenta nationernas

konvention om bekämpande av terroristbombdåd.

I promemorian görs bedömningen att ett tillträde kräver vissa ändringar av de

författningsbestämmelser som gäller för utlämning för brott och internationell

rättslig hjälp i brottmål. Ändringarna innebär att politiska brott inte kan

åberopas som vägransgrund. Promemorian innehåller inga lagförslag. Vad gäller

utlämning för brott anges att de ändringar som är nödvändiga är föremål för

beredning genom departementspromemorian Sveriges tillträde till 1996 års

EU-konvention om utlämning (Ds 2000:3). Beträffande internationell rättslig

hjälp hänvisas till de förslag som regeringen lämnat till riksdagen i

propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61).

I övrigt görs i promemorian bedömningen att ett tillträde till konventionen inte

 kräver några lagändringar.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorian Sveriges

tillträde till Förenta nationernas konvention om bekämpande av terroristbombdåd

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av följande instanser:

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Malmö tingsrätt, Justitiekanslern,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet, Sveriges Domareförbund, Sveriges Advokatsamfund, samt

Försvarsmakten.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Sveriges tillträde till Förenta nationernas

konvention om bekämpande av bombattentat av terrorister

Prop. 2000/01:86

42

1

Prop. 2000/01:86

Bilaga 1

 Prop. 2000/01:86

 Bilaga 1

Prop. 2000/01:86

Bilaga 2

Prop. 2000/01:86

Bilaga 3

Prop. 2000/01:86

Bilaga 4

Prop. 2000/01:86

59

34