ÅTERKALLAD GENOM SKRIVELSE 1994/95:30

Regeringens proposition

1994/95:16

Den framtida konsumentpolitiken

Prop.

1994/95:16

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 8 september 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Inger[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Civildepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen att riksdagen godkänner regeringens förslag

om konsumentpolitikens mål och inriktning.

Regeringens förslag innebär att nya mål för konsumentpolitiken läggs fast och

att vissa prioriteringsgrunder anges. Konsumentpolitiken skall starkare än nu

inriktas mot människor som har särskilt behov av stöd. Betydelsen av utökad

lokal verksamhet bl.a. i de frivilliga organisationernas regi betonas, liksom

vikten av näringslivets egenåtgärder.

Ett första mål för konsumentpolitiken skall vara

 att främja hushållens möjligheter att utnyttja sina resurser enligt egna

önskemål, inbegripet möjligheten att genom god överskådlighet på marknaden göra

välöverlagda val.

Ett andra mål skall vara

 att främja konsumenternas rättsliga ställning, inbegripet deras förmåga att

göra sina rättigheter gällande.

Ett tredje mål skall vara

 att främja konsumenternas hälsa och säkerhet.

All verksamhet inom den statliga konsumentpolitiken skall ta sikte på ett eller

flera av dessa av mål. Verksamheten skall dessutom vara förenlig med en eller

flera av följande prioriteringsgrunder. Den skall således

 *stödja människor som på grund av sina individuella förhållanden är

 förhindrade att fungera som brukare eller konsumenter på bästa sätt,

 *avse hushållens baskonsumtion eller

 *undanröja brister i marknadens funktionssätt.

Konsumentpolitiken skall som ett fjärde mål ha

 att främja konsumenternas intresse av en från miljösynpunkt långsiktigt

hållbar utveckling samt att därvid verka för att konsumenternas önskemål om en

god miljö får genomslag på marknaden.

Konsumentpolitiska åtgärder skall vidtas i statlig regi bara när det är

väsentligt och de inte kan utföras bättre av andra aktörer.

I propositionen görs också en inventering av konsumentpolitikens medel. Där

diskuteras vilka medel som kan leda till de fyra målen, liksom vilka medel olika

aktörer förfogar över. Vidare diskuteras rollfördelningen mellan aktörerna. I

propositionen beskrivs även anknytningen till det nordiska handlingsprogrammet

på konsumentområdet samt den svenska konsumentpolitikens förhållande till den

inom Europeiska Unionen (EU).

I fråga om konsumentpolitikens organisation anförs att Konsumentverket bör

förbli den centrala förvaltningsmyndigheten för konsumentfrågor. Verkets ansvar

bör därför inte begränsas till ren myndighetsutövning. Men organisationen bör

anpassas till de nya målen för konsumentpolitiken. Vidare bör möjligheterna att

privatisera en del av Konsumentverkets verksamhet utredas närmare, liksom hur

gränsen skall dras mellan Konsumentverket och vissa andra myndigheter.

I propositionen behandlas också Allmänna reklamationsnämnden. Regeringen

föreslår inga ändringar av nämndens arbetsformer.

Förändringarna beräknas leda till vissa besparingar.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 7

2 Ärendet och dess beredning............... 7

3 Konsumentpolitikens utveckling........... 8

 3.1 Sverige.............................. 8

 3.2 Norden............................... 12

 3.3 EG/EU................................ 14

4 Utgångspunkter för den framtida konsument-

 politiken................................ 18

 4.1 Den ekonomiska utvecklingen.......... 18

 4.2 Internationaliseringen............... 20

 4.3 Konkurrensen......................... 21

 4.4 Avregleringen........................ 22

 4.5 Nya marknadsföringsmetoder, teknik-

 styrd service och nya varuförsörj-

 ningsformer.......................... 24

 4.6 Miljön............................... 25

5 Konsumentpolitikens mål och inriktning... 29

 5.1 Inledning............................ 29

 5.2 Främja hushållens möjligheter att

 utnyttja sina resurser............... 32

 5.3 Främja konsumenternas rättsliga

 ställning............................ 33

 5.4 Främja konsumenternas hälsa och

 säkerhet............................. 35

 5.5 Prioriteringsgrunder................. 36

 5.6 Främja en från miljösynpunkt långsik-

 tigt hållbar utveckling.............. 38

 5.7 Åtgärder vidtas bara när det är

 väsentligt........................... 40

6 Konsumentpolitikens medel................ 42

 6.1 Inledning............................ 42

 6.2 Lagstiftning......................... 44

 6.3 Ekonomiskt stöd...................... 46

 6.4 Åtgärder för att främja tillgången på

 varor och tjänster................... 47

 6.5 Forskning, provning och annan utred-

 ningsverksamhet...................... 49

 6.6 Utbildning........................... 52

 6.7 Rådgivning, opinionsbildning och

 annan information.................... 54

 6.8 Marknadsbevakning och annan s.k. pro-

 ducentpåverkan....................... 59

 6.9 Standardisering...................... 64

 6.10Reklamationshantering, medling och

 tvistlösning......................... 65

 6.11Skuldsanering........................ 70

 6.12Konsumtionen och miljön.............. 72

7 Konsumentpolitikens aktörer.............. 75

 7.1 Inledning............................ 75

 7.2 Konsumenten.......................... 79

 7.3 Näringslivet......................... 80

 7.4 De frivilliga organisationerna....... 82

 7.5 Kommunerna........................... 84

 7.6 Staten............................... 86

 7.7 Andra aktörer........................ 88

8 Den statliga konsumentverksamhetens

 organisation m.m......................... 89

 8.1 Utgångspunkter....................... 89

 8.2 Myndigheter m.m...................... 91

 8.3 Konsumentverket...................... 95

 8.4 Allmänna reklamationsnämnden......... 99

 8.5 Stöd till konsumentorganisationer

 och konsumentforskning...............102

9 Kostnader och finansiering...............104

Bilaga 1 Sammanfattning av Konsumentpolitiska

 kommitténs betänkande (SOU 1994:14)

 Konsumentpolitik i en ny tid.........106

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser.....118

Bilaga 3 Myndigheter med ansvar på konsument-

 området..............................120

Bilaga 4 Program för näringslivets egenåt-

 gärder...............................128

Bilaga 5 Organisationer med konsumentverk-

 samhet...............................139

Bilaga 6 EG-rättsakter och motsvarande svenska

 lagar................................140

Bilaga 7 Konsumentskyddande lagstiftning......143

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 8 september 1994..........................144

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 godkänner regeringens förslag om konsumentpolitikens mål och inriktning

 (avsnitt 5).

2 Ärendet och dess beredning

Riksdagen har vid två tillfällen fastställt riktlinjerna för den statliga

konsumentpolitiken, nämligen första gången år 1972 och andra gången år 1986

(prop. 1972:33, bet. 1972:NU40, rskr. 1972:225 respektive prop. 1985/86:121,

bet. 1985/86:LU34, rskr. 1985/86:292).

 Det nu aktuella ärendet initierades genom att regeringen den 14 maj 1992

bemyndigade chefen för Civildepartementet att tillkalla en kommitté med uppdrag

att göra en konsumentpolitisk översyn.

 Kommittén, som antog namnet Konsumentpolitiska kommittén, ordförande f.d.

landshövdingen Britt[REDACTED_EFTERNAMN], avlämnade i januari 1994 betänkandet

Konsumentpolitik i en ny tid (SOU 1994:14). Till betänkandet fogades ett antal

reservationer och särskilda yttranden. Betänkandet har remissbehandlats.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Civildepartementet (dnr C94/105).

 I denna proposition ger regeringen sin syn på hur den framtida kon-

sumentpolitiken bör utformas. Vi skildrar inledningsvis konsumentpolitikens

utveckling i Sverige och inom Europeiska unionen (EU). Här ges också en kort

beskrivning av dagens konsumentpolitik, liksom av det gällande nordiska

konsumentpolitiska programmet (avsnitt 3). Vi redovisar sedan några

betydelsefulla utgångspunkter för den framtida konsumentpolitiken (avsnitt 4).

Därefter redovisar vi vårt förslag till mål och prioriteringar (avsnitt 5). Vi

beskriver sedan de medel som används inom konsumentpolitiken och redovisar vår

uppfattning om vilka medel som bör kunna brukas i den statliga verksamheten

(avsnitt 6). Därefter följer en genomgång av de personer - fysiska och andra,

här kallade aktörer - som är eller kan vara verksamma inom konsumentpolitiken

och diskuteras vilka medel som respektive aktör bör kunna förfoga över. I det

sammanhanget redovisar vi också vår bedömning av hur rollfördelningen bör vara

mellan aktörerna (avsnitt 7). Vi kommer sedan in på konsumentpolitikens

organisation och anger de utgångspunkter som vi förordar för denna (avsnitt 8).

Slutligen tar vi upp kostnaderna för och finansieringen av i första hand den

statliga konsumentverksamheten (avsnitt 9).

 I bilagor till propositionen upptas en sammanfattning av betänkandet

Konsumentpolitik i en ny tid (bilaga 1), en förteckning över remissinstanserna

(bilaga 2), en översikt av statliga myndigheter med ansvar på konsumentområdet

(bilaga 3), förteckningar över program för näringslivets egenåtgärder (bilaga

4), organisationer med konsumentverksamhet (bilaga 5), EG-rättsakter och

motsvarande svenska författningar (bilaga 6) samt konsumentskyddande

lagstiftning (bilaga 7).

 Konsumentpolitiska kommittén behandlade i sitt betänkande ett stort antal

frågor och lade åtskilliga förslag. Regeringen tar i propositionen inte upp alla

dessa förslag utan begränsar sig huvudsakligen till de frågor som får anses ha

den största betydelsen för inriktningen av den framtida konsumentpolitiken.

3 Konsumentpolitikens utveckling

3.1 Sverige

Före år 1972

En verksamhet med syfte att stödja konsumenterna har bedrivits under lång tid i

vårt land. Fram till 1940-talet bars verksamheten främst upp av organisationer

av olika slag.

 Ett statligt engagemang på konsumentområdet började växa fram på 1940-talet.

Det första inslaget i en statlig konsumentpolitik kan informationsbyrån Aktiv

hushållning sägas ha varit, som tillskapades år 1940. Verksamheten var givetvis

betingad av krigs- och kristiden, och ett grundläggande syfte för Aktiv

hushållning var att genom upplysning och opinionsbildning lära hushållen att

effektivare utnyttja tillgängliga resurser.

 Därefter tillkom ganska snart nya halv- eller helstatliga institutioner med

konsumentvårdande uppgifter. År 1944 bildades således Hemmens forskningsinstitut

(HFI) av kvinnoorganisationer med stöd av näringslivet och staten. Genom

forskning om tekniska och ekonomiska problem skulle hushållen få bättre

kunskaper om hushållning med resurserna och om rationalisering av hemarbetet. År

1951 tillkom Varudeklarationsnämnden (VDN) med syfte att utveckla

varudeklarationer som vederhäftig upplysning till konsumenterna vid

köptillfället. Användningen av varudeklarationer var frivillig. Några år senare,

år 1957, förstatligades HFI och fick namnet Statens institut för konsumentfrågor

(KI). Hushållens frågor stod i centrum. Samma år bildades Statens konsumentråd

(KR). KI hade till uppgift att samordna forskning inom konsumentvaruområdet, att

främja informationen till konsumenterna och att stödja konsumenternas intressen

i allmänhet. Rådet skulle också utarbeta riktlinjer för konsumentupplysning. År

1967 inleddes försöksverksamhet med lokal konsumentverksamhet och året därpå,

1968, startades Allmänna reklamationsnämnden (ARN) som en försöksverksamhet vid

KR. Konsumenterna skulle lättare kunna få rättelse vid tvister om köp. Allmänna

reklamationsnämnden blev egen myndighet år 1981.

 Sammanfattningsvis kan sägas att konsumentorganens verksamhet fram till slutet

av 1950-talet framför allt var inriktad på att hjälpa hushållen att utnyttja

sina resurser i form av arbete och tid så väl som möjligt. Med ett stigande

välstånd kom inriktningen vid senare delen av 50-talet att delvis ändras mot

provning av och upplysning om varor.

 Den fortlöpande välståndsutvecklingen tog sig uttryck i ett allt större utbud

av varor och tjänster, samtidigt som konsumenterna hade möjligheter till en ökad

efterfrågan. Marknadsföring och distribution blev alltmer komplexa. Dessa och

andra faktorer medförde att konsumentens roll som aktör på marknaden kom att

uppmärksammas allt mer. Konsumentens ställning behövde stärkas. Lagstiftning kom

att användas som ett viktigt medel, liksom inrättandet av nya organ med

konsumentvårdande uppgifter. Betydelsefulla inslag var här inrättandet av en

särskild konsumentombudsman år 1971 och tillkomsten av lagar om otillbörlig

marknadsföring (1970) och oskäliga avtalsvillkor (1971). År 1971 tillkom också

Marknadsrådet - som år 1973 bytte namn till Marknadsdomstolen - med uppgift att

tillämpa de marknadsrättsliga lagarna.

1972 års riksdagsbeslut

År 1972 antog riksdagen riktlinjer för en ny konsumentpolitik (prop. 1972:33,

bet. 1972:NU40, rskr. 1972:225). Det slogs fast att målet för konsumentpolitiken

skulle vara att stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden.

I samband med att riktlinjerna antogs inrättades en ny myndighet,

Konsumentverket, som central myndighet för konsumentfrågor, samtidigt som KR, KI

och VDN lades ned. Riktlinjerna kom att bli vägledande för konsumentpolitiken

ända tills de avlöstes av nya riktlinjer genom ett riksdagsbeslut år 1986.

 Ett kännetecknande drag för konsumentpolitiken efter år 1972 har varit

tillkomsten av en omfattande konsumentskyddslagstiftning. Lagstiftaren har här

gått efter två vägar och tillskapat dels förebyggande regler av näringsrättslig

(marknadsrättslig) art, dels reparativa civilrättsliga regler (avseende ingångna

avtal). Exempel på lagstiftning av det förstnämnda slaget är 1975 års

marknadsföringslag (MFL), som ersatte 1970 års lag om otillbörlig

marknadsföring, och 1971 års avtalsvillkorslag för konsumentförhållanden (AVLK).

Civilrättsliga konsumentskyddslagar är exempelvis konsumentköplagen och

konsumenttjänstlagen. Det finns också lagar som innehåller både näringsrättsliga

och civilrättsliga bestämmelser, exempelvis konsumentkreditlagen och

konsumentförsäkringslagen. Tillämpningen av den marknadsrättsliga lagstiftningen

ligger på Konsumentverket/KO, som bildades år 1976 efter en sammanslagning av

dåvarande Konsumentverket och KO, och Marknadsdomstolen. De civilrättsliga

lagarna tillämpas av allmän domstol och Allmänna reklamationsnämnden.

Utvecklingen efter år 1986

1986 års riksdagsbeslut om nya riktlinjer för konsumentpolitiken innebar inte

något brott mot den tidigare utvecklingen utan snarare en bekräftelse på 1972

års beslut, med vissa modifikationer. Konsumentpolitiken skulle - i ljuset av

att det i ekonomiskt kärva tider är särskilt viktigt att konsumenterna får ut så

mycket som möjligt av sina resurser - bli tydligare inriktad på

hushållsekonomiska frågor. Målet att förbättra konsumenternas ställning på

marknaden fördes också vidare med en viss justering. Målet för

konsumentpolitiken kom således att anges vara "att stödja hushållen i deras

strävan att effektivt utnyttja sina resurser samt att stärka konsumenternas

ställning på marknaden". Konsumentpolitiken skulle tydligare inriktas på de

hushållsekonomiska frågorna och då särskilt på hushållens baskonsumtion. Tre

särskilt viktiga utvecklingslinjer utpekades, nämligen att den lokala verksam-

heten skulle utvecklas, särskilt utsatta grupper stödjas och fler grupper i

samhället engageras i konsumentpolitiken (prop. 1985/86:121 s. 14, bet.

1985/86:LU 34, rskr. 1985/86:292).

 En utveckling som har blivit alltmer markerad under åren även på

konsumentpolitikens område är internationaliseringen. Flödet av varor och

tjänster över gränserna ökar och marknaderna blir alltmer integrerade med

varandra. Det internationella samarbetet på konsumentpolitikens område har också

kommit att utvecklas. Det gäller bl.a. det nordiska samarbetet under Nordiska

Ministerrådet. Det gäller i viss mån också det globala samarbetet inom ramen för

OECD. Men särskilt betydelsefullt på senare tid är förstås samarbetet inom EES

(Europeiska ekonomiska samarbetsområdet). Sverige har genom EES-avtalet, som

trädde i kraft den 1 januari 1994, åtagit sig att överföra ett tjugotal

rättsakter (regler) på konsumentområdet till svensk rätt. Arbetet med detta är

avslutat, och flera nya författningar har tillkommit, exempelvis om paketresor,

om leksakers säkerhet och personlig skyddsutrustning för privat bruk samt om

informationskrav i fråga om textilier och hushållsapparater. Det tilläggsavtal

till EES-avtalet som trädde i kraft den 1 juli 1994 innebär att också bl.a.

regler om generell produktsäkerhet och om miljömärkning har förts över till

svensk rätt.

Läget vid mitten av 1990-talet

Regeringens tidigare redogörelse har visat att konsumentskyddet i Sverige

successivt har breddats och fördjupats, särskilt under de senaste drygt 20 åren.

Ett stort antal lagar har införts. Det har byggts upp särskilda statliga

institutioner med konsumentpolitiska uppgifter, såsom Konsumentverket/KO och

Allmänna reklamationsnämnden. Dessa gör viktiga insatser inom ett brett

register, som innefattar bl.a. hushållens ekonomiska situation, produktsäkerhet,

utbildning i konsumentfrågor, marknadsövervakning och tvistlösning. Denna

verksamhet kompletteras av den som bedrivs av ett stort antal andra myndigheter,

med tillsynsuppgifter inom särskilda samhällssektorer. Som exempel kan nämnas

Statens livsmedelsverk, som bl.a. skall bevaka konsumenternas intressen och

informera om viktiga frågor på livsmedelsområdet, Boverket, som främst svarar

för frågor om byggande och boende och också har hand om statliga bidrag för

finansiering av bostäder, Kemikalieinspektionen, som har en samordnande och

pådrivande roll inom kemikaliekontrollen, Läkemedelsverket, som svarar för

kontroll och tillsyn enligt läkemedelslagstiftningen, Finansinspektionen, som

utövar tillsyn över bl.a. banker och försäkringsbolag samt Socialstyrelsen, som

är central förvaltningsmyndighet för bl.a. socialtjänst, hälso- och sjukvård

samt tandvård. Här bör också det nära sambandet mellan konsumentpolitik och

konkurrenspolitik uppmärksammas och en erinran göras om den viktiga roll som

spelas av Konkurrensverket. - Myndigheter med ansvar på konsumentområdet anges i

bilaga 3.

 Vid sidan av denna centrala verksamhet har också verksamheten på lokal nivå

fortlöpande breddats och utvecklats. En kommunal konsumentvägledning har sedan

början av 1970-talet vuxit fram i många kommuner. Efter en viss

stagneringsperiod vid ingången av 1990-talet ser den kommunala verksamheten nu

ut att utvidgas igen, närmast som en följd av skuldsaneringslagen (1994:334),

som trädde i kraft den 1 juli 1994 och som bygger på betydelsefulla insatser

från kommunernas sida (i fråga om bl.a. budgetrådgivning).

 Också inom näringslivet har konsumentfrågorna fått en alltmer framskjuten

plats. Företagen och konsumenterna är marknadens viktigaste aktörer och den

seriöse näringsidkaren har givetvis ett grundläggande intresse av att ha nöjda

kunder. Det är därför naturligt att det inom näringslivet fortlöpande har kommit

att utvecklas olika program för reklamationshantering, tvistlösning och annan

kundinriktad verksamhet (s.k. egenåtgärder). Det finns i dag åtskilliga sådana

program i olika branscher. - Program för näringslivets egenåtgärder anges i

bilaga 4.

 Vidare skall erinras om den viktiga konsumentverksamhet som olika

organisationer bedriver. Vi har ju redan inledningsvis påmint om att det just

var olika organisationer som stod för de första konsumentpolitiska insatserna i

vårt land. De frivilliga organisationernas verksamhet utgör fortfarande ett

viktigt inslag. Ett uttryck för detta utgör bildandet år 1992 av Sveriges

Konsumentråd, som är en paraplyorganisation för löntagarorganisationer,

konsumentkooperationen, pensionärsorganisationer m.fl., som driver en

konsumentpolitisk verksamhet. Också sammanslutningar med enskilda konsumenter

som medlemmar har bildats under de senaste åren, vissa med lokal anknytning.

 Vid sidan av organisationer av detta slag, med en bred konsumentverksamhet på

sitt program, finns också flera andra som arbetar i sina medlemmars intressen

inom avgränsade konsumtionsområden, såsom Villaägareförbundet, Motormännens

Riksförbund (M), Oljekonsumenterna (OK), Sveriges Bankkunders Förening samt

Aktiespararna.

 Till detta kommer att en hel mängd organisationer har konsumentfrågor som ett

av flera inslag i sina program. I första hand syftar vi därvid på

fackföreningsrörelsen, som traditionellt har haft ett starkt konsumentpolitiskt

engagemang, både på central nivå och lokalt. Men hit kan också bl.a. flera

kvinnoorganisationer räknas, liksom hushållningssällskap och

miljöorganisationer. - Organisationer med verksamhet på konsumentområdet upptas

i bilaga 5.

 Det finns också andra som bidrar med konsumentpolitiska insatser, däribland

massmedia. Konsumentfrågor uppmärksammas ofta, och konsumentinformation är

återkommande inslag i bl.a. de större dagstidningarna men också i många

tidskrifter. Även radio och TV spelar en viktig roll.

 Man bör slutligen inte glömma konsumenterna själva. Många av de

konsumentpolitiska medel som har tillskapats ger konsumenterna viktiga verktyg

för att ta tillvara sina egna intressen, exempelvis lagstiftningen och

näringslivets egenåtgärdssystem. Och genom andra aktörer, såsom näringslivet,

föreningslivet och massmedia, kan konsumenterna kanalisera sina önskemål och

åsikter och därmed bidra till att påverka konsumentpolitiken.

 Sammanfattningsvis kännetecknas dagens konsumentpolitik av en mycket bred och

mångfasetterad verksamhet. Den är inriktad på en hel mängd frågor -

konsumentproblem - av såväl mikro- som makrokaraktär. Många aktörer är

verksamma. Det har vuxit fram en vid flora av instrument (medel). Det kan med

rätta hävdas att det svenska konsumentskyddet är välutvecklat. Det står sig

mycket väl vid en internationell jämförelse. I många avseenden har det tjänat

som en internationell förebild.

 Det gäller nu att anpassa konsumentpolitiken till de förändringar som sker i

Sverige och i vår omvärld. Betydelsefulla faktorer är givetvis den ekonomiska

utvecklingen och dess påverkan på hushållen. Andra viktiga inslag är

konkurrensen och avregleringen, liksom förändringarna såväl på marknaden som hos

de enskilda hushållen till följd av ny teknik och nya varuförsörjnings-,

distributions- och marknadsföringsformer. En ytterligare omständighet är

insikten om konsumtionens samband med och påverkan på miljön.

 En annan faktor som måste påverka den framtida konsumentpolitiken är

internationaliseringen. Konsumentverksamheten har på flera punkter utvecklats

inom ramen för ett nordiskt samarbete. Regeringen utgår från att det skall kunna

vara så också i framtiden. Men här kommer nu en ytterligare dimension in i

bilden. Genom EES-avtalet och det tilläggsavtal som trädde i kraft den 1 juli

1994 har den nationella svenska konsumentverksamheten knutits samman med den som

bedrivs på gemenskapsnivå inom EU. Det ger oss tillfälle att påverka

utvecklingen av konsumentpolitiken i Europa. Ett EU-medlemskap skulle innebära

att Sverige också i formellt hänseende fullt ut kan verka inom EU för ett

svenskt och nordiskt synsätt på konsumentfrågorna.

3.2 Norden

Före år 1994

Det nordiska konsumentarbetet har under de senaste femtio åren utvecklats från

sporadiska kontakter mellan konsumentorganen till en institutionaliserad

samverkan. Nordiska kommittén för konsumentfrågor upprättades år 1958 under

Nordiska rådet och ledde samarbetet till år 1974. Nordiska ämbetsmannakommittén

för konsumentfrågor, under Nordiska ministerrådet, övertog därpå ansvaret.

 Nordiska ministerrådet (konsumentministrarna) beslutar om riktlinjer för

verksamheten och fattar de övergripande besluten om dess inriktning. Inom de

ramar som ministrarna drar upp driver sedan ämbetsmannakommittén det löpande

arbetet genom biträde av s.k. styrgrupper.

 Vägledande för det nordiska samarbetet på konsumentområdet har varit de

samarbetsprogram (handlingsprogram) som har antagits av konsumentministrarna i

Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige.

Handlingsprogrammet för perioden 1994-1998

Det fjärde handlingsprogrammet antogs av konsumentministrarna i januari 1994.

Det avviker från det närmast föregående främst genom en starkare satsning på

internationella frågor, särskilt sådana med en Europadimension. I programmet

framhålls att det är en huvuduppgift för det nordiska konsumentpolitiska

samarbetet att utöva största möjliga inflytande på den europeiska utvecklingen

på området. De nordiska länderna har vidare ambitionen att spela en aktiv roll i

samband med utvecklingen i Östeuropa.

 Följande övergripande mål gäller för det nordiska samarbetet:

1.att förbättra konsumenternas rättsliga och ekonomiska ställning samt deras

 hälsa och säkerhet,

2.att tillgodose konsumenternas krav på miljöhänsyn,

3.att utvidga och bredda konsumentforskningen,

4.att delta i och påverka den europeiska utvecklingen på konsumentområdet.

I handlingsprogrammet anges vissa prioriteringar för samarbetet.

Vad gäller rättsliga frågor anges att Ministerrådet bl.a. kommer att

- ta initiativ till att stärka konsumentens ställning på det europeiska planet,

 t.ex. genom möjligheter till grupptalan och prövning av gränsöverskridande

 tvister i reklamationsnämnder,

- aktivt arbeta för att den nordiska konsumentpolitiken får genomslag vid

 utformningen av rättsakter inom EES,

- aktivt arbeta för att EES-områdets regler förs över på ett likartat sätt till

 de nordiska länderna,

- utveckla en gemensam nordisk beredskap för reklamationer m.m. i samband med

 gränsöverskridande köp samt

- stärka samarbetet mellan de europeiska tillsynsorganen på mark- nads-

 föringsområdet.

I fråga om ekonomi och information sägs att Ministerrådet kommer att bl.a.

- aktivt arbeta för att förbättra konsumentinformationen, bl.a. genom

 användningen av ny informationsteknologi,

- analysera erfarenheterna av de nationella systemen för budgetrådgivning och

 skuldsanering i syfte att förbättra dem,

- utarbeta ett nordiskt handlingsprogram för finansiella tjänster,

- aktivt arbeta för att förstärka konsumentundervisningen, särskilt i

 hushållsekonomiska frågor, samt

- utveckla strategier, exempelvis i fråga om distribution och tillgäng- lig-

 het, som ökar konsumenternas möjligheter att utnyttja utbudet på marknaden.

I programmet konstateras att hälsa och säkerhet spelar en viktig roll i Norden

liksom i Europa i övrigt.

 Ministerrådet kommer bl.a. att

- aktivt arbeta för en ändamålsenlig och effektiv marknadsövervakning och

 kontroll av produkters säkerhet,

- aktivt arbeta för en ändamålsenlig och effektiv arbetsfördelning mel- lan

 provningsorganen i de nordiska länderna,

- aktivt arbeta för ett nordiskt konsumentinflytande i europeiskt och övrigt

 internationellt standardiseringsarbete,

- vidareutveckla det nordiska deltagandet i internationella system för

 information om (notifiering av) farliga varor,

- främja samordningen mellan nationella, nordiska och internationella

 skaderapporteringssystem,

- aktivt arbeta för ett enhetligt europeiskt regelsystem för märkning av varor,

 samt

- aktivt arbeta för att ny teknologi blir konsumentvänlig och att särskild

 hänsyn tas till barn, äldre och handikappade.

I programmet konstateras att sambandet mellan miljö- och konsumentpolitik har

blivit allt starkare.

 Ministerrådet kommer bl.a. att

- aktivt arbeta för att konsumentutbildningen och informationen om

 miljöfrågor stärks och också

- aktivt arbeta för att öka konsumenternas möjlighet till inflytande på

 miljöpolitiken.

Enligt programmet är behovet av konsumentforskning stort och ministerrådet

kommer att utarbeta ett nordiskt konsumentpolitiskt forskningsprogram. Man

kommer vidare att aktivt arbeta för ökad konsumentforskning på det nordiska och

det europeiska planet.

 Handlingsprogrammet genomförs i praktiken genom bl.a. projekt för exempelvis

samordning av regel- och kontrollsystem, forsknings- och utredningsverksamhet

samt informationsutväxling. Som exempel på verksamheter som pågår nu kan nämnas

utarbetandet av program för forskning och för finansiella tjänster, liksom

projekt om olika EU-regler (oskäliga avtalsvillkor, distansförsäljning m.m.).

För närvarande bedrivs ca 40 samnordiska projekt på konsumentområdet.

3.3 EG/EU

Fram till mitten av 1980-talet

I Romfördraget fanns från början inget avsnitt om konsumentskydd. Men det

hindrade inte en konsumentpolitik från att ändå långsamt växa fram inom EG.

 Inför EG:s utvidgning från sex till nio medlemmar år 1972 förstärktes

samarbetet och man bestämde sig för att lägga större vikt vid medborgarnas

vardagsproblem. En särskild enhet för miljö- och konsumentskydd inrättades inom

kommissionen. En rådgivande konsumentkommitté (Consumers Consultative Council,

CCC) bildades också.

 EG:s första konsumentpolitiska program antogs år 1975. Det slog fast vissa

grundläggande rättigheter för konsumenterna, varav en gällde skyddet för hälsa

och säkerhet, en annan skyddet av ekonomiska intressen och en tredje rätten till

reklamation och skadestånd. Programmet gav få synliga resultat men utgjorde

startskottet för ett omfattande utredningsarbete. Fastslåendet av de angivna

rättigheterna fördes vidare i EG:s andra konsumentpolitiska program, som antogs

år 1981.

Vitboken, enhetsakten och det första treårsprogrammet

Men aktiviteten på konsumentområdet var fortfarande låg inom Gemenskapen.

Konkreta förslag blev inte utarbetade och genomförda i den utsträckning som

planerats. Först i mitten av 1980-talet tog utvecklingen av konsumentskyddet

fart. Avgörande för detta var vitboken och enhetsakten. År 1985 kom vitboken med

en lista över de åtgärder som skulle vidtas inför förverkligandet av den s.k.

inre marknaden den 1 januari 1993. Av stor vikt för konsumentpolitiken blev den

nya harmoniseringsmetoden (New approach). Den innebar en kraftig förenkling av

arbetet med produktsäkerhet. Tidigare hade de EG-direktiv som gällde produkters

utformning innehållit detaljerade tekniska krav. Nu formulerade EG endast de

väsentligaste produktsäkerhetskraven, medan utformningen av detaljregler

överlämnades till de europeiska standardiseringsorganen (CEN, CENELEC och ETSI,

se närmare avsnitt 6.9).

 Genom enhetsakten år 1987 beslutades om ett tillägg till Romfördraget som

innebar att konsumentskyddet för första gången kom att nämnas där. I en ny

artikel 100a slogs uttryckligen fast att kommissionens förslag i fråga om hälsa,

säkerhet, miljö och konsumentskydd skall utgå från en hög skyddsnivå. Det

viktigaste med enhetsakten var annars att kravet på enhällighet för åtskilliga

beslut togs bort. I stället skulle kvalificerad majoritet räcka för de flesta

beslut som berör den inre marknaden.

 År 1990 antogs det första treårsprogrammet för åren 1990-1992. Programmet

inleds med en uppmaning till medlemsländerna att se till att de

konsumentpolitiska beslut som EG redan fattat också genomförs. Nationell

lagstiftning skulle genomföras så snabbt som möjligt enligt direktiven om

vilseledande marknadsföring, produktansvar, konsumentkrediter, hemförsäljning,

livsmedelsmärkning och leksakers säkerhet. Här pekades på vikten av att varor

och tjänster är säkra och på behovet av ett bättre skydd mot oskäliga

avtalsvillkor.

Maastrichtfördraget

Genom Maastrichtfördraget om den Europeiska unionen infördes en särskild artikel

om konsumentskydd i Romfördraget. Enligt artikel 129a skall Gemenskapen således

medverka till att konsumentskyddet uppnår en hög nivå. Åtgärder skall vidtas som

stöder och kompletterar den politik som medlemsländerna bedriver för att skydda

konsumenternas hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen samt för att ge

konsumenterna fullgod information. Det slås vidare fast att de åtgärder som EU

vidtar inte skall hindra något medlemsland att behålla eller införa strängare

skyddsåtgärder, förutsatt att dessa är i överensstämmelse med fördraget och att

EG-kommissionen informeras om dem.

Treårsprogrammet för år 1993-1995

I juli 1993 antog kommissionen sitt andra konsumentpolitiska treårsprogram. I

programmet framhålls att dess syfte inte är att sammanställa en uttömmande

förteckning över nödvändiga, önskvärda eller möjliga åtgärder inom

konsumentskyddsområdet. Kommissionen anför i stället att en realistisk hållning

kräver att ambitionerna begränsas till ett antal prioriteringar.

Handlingsprogrammets prioriteringar omfattar konsumentinformation, förbättrat

samråd med EU:s konsumentråd, tillgång till domstolsprövning samt finansiella

tjänster. Programmet pekar också på att det finns ett nära samband mellan

konsumentpolitik och miljöpolitik.

 Kommissionen anser att konsumentinformationen fortfarande är otillräcklig. I

den nya treårsplanen fäster man därför stort avseende vid informationsfrågorna.

Inom EU har t.ex. ett antal konsumentinformationskontor upprättats i

gränsområden med uppgift att tillhandahålla information om erbjudanden, priser,

gällande lagstiftning och andra förhållanden i regionen på båda sidor om

gränsen. Miljömärkning samt pris- och kvalitetsöversikter nämns som andra

viktiga informationskällor. Meningen är också att kommissionen skall ge ut en

Europaguide, som skall vara till hjälp för den europeiska konsumenten på den

inre marknaden. Det kan vidare nämnas att det inom EU för närvarande bedrivs

olika projekt för att belysa behovet av konsumentinformation och metoder att på

bästa sätt lämna sådan, bl.a. genom märkning (här pågår ett pilotprojekt som

gäller kameror).

 Enligt handlingsplanen skall EU:s rådgivande konsumentkommitté, CCC, förnyas

och effektiviseras. I programmet framhålls vidare att man skall försöka att

säkerställa ett effektivt skydd för konsumenternas rättigheter, som innebär att

man skapar förlikningsförfaranden utanför domstolarna och tillgång till

domstolsprövning för konsumentorganisationer. För ändamålet har en särskild

rapport, s.k. grönbok (Access to Justice), utarbetats.

 Kommissionen pekar dessutom på att ett förbättrat konsumentskydd vad gäller

finansiella tjänster bör prioriteras. Effektiva gränsöverskridande betalningar

är en förutsättning för konsumenternas förtroende för den inre marknaden. Också

frågan om ansvar i samband med användningen av bankkort är viktig.

 Kommissionen kommer vidare att ägna särskild uppmärksamhet åt att EU:s

konsumentregler verkligen införs i medlemsländerna.

Överensstämmelser och skillnader mellan EG/EU och Sverige

De närmaste motsvarigheterna i Sverige till handlingsprogrammen och

deklarationerna inom EU utgörs av 1972 och 1986 års riksdagsbeslut om

konsumentpolitiken.

 Allmänt kan sägas att konsumentpolitiken i Sverige har en längre tradition än

den i EG/EU och att den är mera välutvecklad här. Men takten i utvecklingen mot

ett mera kvalificerat konsumentskydd inom EG/EU har som framgått ökat under de

senaste åren. På många områden har konsumentskyddet inom EU närmat sig det i

Sverige och övriga Norden. Den omständigheten att åtskilliga lagar på konsument-

skyddets område har fått ändras med anledning av EES-avtalet och att vissa nya

har behövt införas illustrerar att konsumentskyddet inom EU i vissa avseenden

också har kommit längre än i Sverige. Som ett exempel kan nämnas den nya lagen

om paketresor, som inte tidigare har haft någon lagstiftningsmässig motsvarighet

här. Ett annat exempel är lagen om personlig skyddsutrustning för privat bruk.

 När det gäller lagstiftning på konsumentområdet finns en grundläggande

skillnad mellan regler som gäller produktsäkerhet och annan produktutformning, å

ena sidan, och sådana som gäller konsumenternas ekonomiska och rättsliga

intressen å den andra. Regler om produktsäkerhet har i allmänhet inte bara ett

konsumentskyddssyfte. De avser också att, genom att uppställa standardiserade

produktnormer m.m., främja den fria rörligheten av varor. Det innebär att

normerna skall tillämpas inom hela gemenskapen och att nationella avvikelser i

princip inte tillåts. Det är annorlunda med de regler som handlar om konsumen-

ternas ekonomiska och rättsliga skydd, exempelvis om marknadsföring,

hemförsäljning och konsumentkrediter. De har i allmänhet s.k. minimikaraktär.

Det innebär att varje medlemsstat måste säkerställa att konsumenterna får

åtnjuta minst det skydd som anges i reglerna. Men det är inget som hindrar att

en stat utsträcker konsumentskyddet ännu längre.

 Det här betyder att konsumentskyddet på produktsäkerhetsområdet i princip blir

likadant inom hela EES, förutsatt att EG-reglerna förs över till nationell rätt

på likartat sätt i alla länder. När det däremot gäller det ekonomiska och

rättsliga skyddet kan det finnas skillnader mellan normerna på gemenskapsnivå

och de nationella regelsystemen. En jämförelse av reglerna på gemenskapsnivå och

motsvarande svenska författningar skulle visa att de svenska bestämmelserna ofta

ger konsumenterna ett bättre skydd än EG-reglerna. - I bilaga 6 upptas

EG-direktiv och andra s.k. rättsakter på konsumentområdet samt motsvarande

svenska författningar.

 Sverige - och övriga Norden - har mot bakgrund av det som har anförts goda

möjligheter att vara inspirerande och pådrivande på konsumentområdet inom EES

och - efter ett eventuellt medlemskap - inom EU.

4 Utgångspunkter för den framtida konsumentpolitiken

 Sammanfattning: Den framtida konsumentpoli-

 tiken bör utformas med hänsyn till bl.a.

 -den ekonomiska utvecklingen,

 -handelns och samfärdselns internationalise-

 ring,

 -sambandet mellan konsumentförhållanden och

 konkurrensförhållanden,

 -de effekter från konsumentsynpunkt som

 avregleringen ger upphov till,

 -utvecklingen inom bl.a. marknadsföring,

 teknikstyrd service och varuförsörjning samt

 -sambandet mellan konsumtion och en från

 miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling.

4.1 Den ekonomiska utvecklingen

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn tagen till den ekonomiska

 utvecklingen i samhället i stort, liksom till

 den ekonomiska utvecklingen för det enskilda

 hushållet.

 Skälen för regeringens bedömning: Den privata konsumtionen har gått ned under

de senaste åren. Detta kan förklaras av de förändringar som har skett i fråga om

hushållens ekonomiska förutsättningar.

 En faktor är här att sparkvoten - dvs. nettosparandet i förhållande till den

disponibla inkomsten - mellan år 1989 och 1993 höjdes från 4,9% till 7,8%.

Sparkvoten - inbegripet amorteringar på lån - förväntas enligt regeringens

prognoser även vid mitten av 1990-talet ligga kring 7%. En orsak till detta

torde vara att hushållen i sitt handlande måste väga in risken för att den

disponibla inkomsten skall reduceras genom arbetslöshet, skattehöjningar eller

minskade transfereringar.

 En annan betydelsefull utvecklingstendens har varit att det under 1970-talet

och långt in på 1980-talet var förhållandevis billigt att låna pengar till

konsumtion och investeringar. Inflationen var hög och kombinationen av höga

marginalskatter och möjligheter till ränteavdrag stimulerade skuldsättningen.

Skuldsättning under 1980-talets senare hälft underlättades också påtagligt av

den avreglering av kreditmarknaderna som inleddes år 1985. Hushållen blev en

allt viktigare kundgrupp för kreditinstituten. Marknadsföringen av krediter

inriktad på privatpersoner blev allt intensivare. Men under senare år har en

åtstramning skett på kreditmarknaden. Trots att nyupplåningen under senare tid

har gått ned kraftigt har många hushåll i dag stora skulder. Detta är ett

problem som konsumentpolitiken måste uppmärksamma. Detta har också skett, vilket

belyses av att riksdagen har beslutat om en särskild skuldsaneringslag (prop.

1993/94:123, bet. 1993/94:LU:26, rskr. 1993/94:303). En annan orsak till den

minskade konsumtionen står att finna i sänkningen av skattelättnaden för

utgiftsräntor i samband med skattereformen. Denna innebar att hushållens

ränteutgifter efter skatt gick upp. Till den ökade räntekostnaden bidrog också

att marginalerna mellan inlåningsräntor och utlåningsräntor vidgades. Samtidigt

sjönk inflationstakten snabbt, med resultat att realräntorna efter skatt steg

mycket kraftigt.

 På senare tid har skillnaden mellan olika generationers levnadsvillkor alltmer

kommit att uppmärksammas. Generationsutredningen (SOU 1994:77) menar att

skillnaderna mellan generationerna i fråga om levnadsstandard ökat under senare

år. Ungdomarnas materiella standard släpar alltmer efter föräldra- och

pensionärsgenerationens. Utredningen föreslår bl.a. att generationsräkenskaper

införs och att regeringen vid utarbetandet av förslag rörande skatter och

transfereringar redovisar effekten i fördelning mellan olika generationer.

Utredningen förordar också att ett obligatoriskt livssparande införs.

 Sett över en persons livscykel pekar utvecklingen på att hushållen, som nyss

berörts, framöver kommer att få ta ett större eget ansvar än tidigare för sin

långsiktiga ekonomi, bl.a. som en följd av förändringar i

transfereringssystemen. Detta innebär att det privata sparandet i framtiden

måste svara för en större del av det totala sparandet.

 Hushållens ekonomiska situation är ytterst beroende av en positiv utveckling

av samhällsekonomin, med ökad ekonomisk tillväxt och minskat budgetunderskott

samt minskad statsskuld som avgörande inslag. Hur hushållens reala disponibla

inkomster utvecklas bestämmer utrymmet för den privata konsumtionen. Men hur

stort detta utrymme blir är också beroende av behovet av ett ökat sparande. Den

svenska ekonomin beräknas, i enlighet med de prognoser som regeringen gör i

kompletteringspropositionen (prop. 1993/94:150), att stabiliseras mot mitten av

1990-talet.

 Inriktningen för den ekonomiska politiken är att åstadkomma ökad

sysselsättning med riktiga arbeten och stabila trygghetssystem. Den privata

konsumtionen beräknas öka något under år 1994-95.

 Vi har konstaterat att många hushåll står inför samma slags ekonomiska

bekymmer som för tio år sedan. Regeringen räknar med att den kursändring som

sedan dess har gjorts av den ekonomiska politiken på sikt skall leda till ökad

ekonomisk tillväxt, minskad arbetslöshet och ökat välstånd för hushållen. Detta

kommer att ta ytterligare någon tid.

 Läget i dag och den situation som kan överblickas pekar på att det också i

framtiden bör vara en viktig uppgift för konsumentpolitiken att uppmärksamma

problem som har samband med hushållens ekonomi. Regeringen får anledning att

återkomma till detta när målen för den framtida konsumentpolitiken skall slås

fast.

4.2 Internationaliseringen

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn till handelns och

 samfärdselns internationalisering, såväl inom

 Europa som i ett vidare globalt perspektiv.

 Skälen för regeringens bedömning: När EES-avtalet trädde i kraft den 1 januari

1994 etablerades ett vidsträckt samarbetsområde inom Västeuropa. Genom avtalet

skapades fri rörlighet för personer, varor och tjänster samt kapital, liksom en

enhetlig konkurrenspolitik. Sedan juni 1994 deltar Sverige och de tre övriga

länder som har ansökt om medlemskap i EU som aktiva observatörer i EU:s

ministerråd, kommittéer, arbetsgrupper och andra organ. Det gäller också på

konsumentområdet.

 Som en följd av avtalet kommer den gränsöverskridande handeln och konkurrensen

att öka inom EES. Priserna kan då pressas och konsumenterna få ökad valfrihet

genom ett större utbud av varor och tjänster.

 Men den gränsöverskridande handeln kan också ge upphov till frågor som måste

lösas. Man kan förutse att antalet tvister mellan en näringsidkare i ett land

och en konsument från ett annat kommer att öka. Det reser krav på möjligheten

att lösa tvister av sådana slag på ett billigt och enkelt sätt. En annan fråga

som måste uppmärksammas är förutsättningarna för gränsöverskridande betalningar.

En ytterligare fråga rör information till konsumenterna om förhållanden som har

betydelse vid gränsöverskridande handel, alltifrån sådant som gäller utbud och

prisförhållanden till frågor om vilket lands lag som är tillämplig om det

uppstår tvister, liksom var tvister kan lösas.

 De frågor som vi har berört nu uppmärksammas inom EU bl.a. i det andra

treårsprogrammet för konsumentpolitiken. EU:s engagemang på konsumentområdet

omfattar också åtskilligt annat (se avsnitt 3.3). Man skulle kunna fråga sig om

utvecklingen av konsumentskyddet på gemenskapsnivå inom EU innebär att det inte

längre behövs någon nationell konsumentpolitik.

 Den frågan måste besvaras nekande. Grundläggande är att konsumentpolitiken på

gemenskapsnivå förutsätter att det bedrivs en nationell konsumentpolitik.

Meningen är ju att EG-reglerna skall föras över till nationella regler och

hanteras av nationella organ. De förutsätter således att det finns myndigheter

m.fl. som kan ingripa mot exempelvis farliga produkter och vilseledande mark-

nadsföring. På andra områden än i fråga om produktsäkerhet har rättsakterna inom

EU dessutom minimikaraktär för att möjliggöra nationella anpassningar.

Konsumentpolitiken inom EU har inte heller samma breda karaktär som den i vårt

land. Så exempelvis saknas på gemenskapsnivå motsvarigheter till den svenska

konsumentskyddslagstiftningen på viktiga områden (bl.a. konsumentköp,

konsumenttjänster och konsumentförsäkring). Detsamma gäller bl.a. möjligheterna

till tvistlösning inom och utom domstol.

 En svensk konsumentpolitik behövs således också i framtiden. Men givetvis

kommer den att präglas av ett ömsesidigt flöde av idéer mellan Sverige och

omvärlden. Det nordiska samarbetet är här en viktig faktor. Sverige har vidare

ett fortlöpande erfarenhetsutbyte på konsumentområdet med EU.

 Internationaliseringen är emellertid inte begränsad till EES-området. Inom

ramen för så väl OECD som WTO (tidigare GATT) strävar man mot en ökad

liberalisering av handeln till fromma för konsumenterna i alla världsdelar.

Detta ger på sikt samma effekter som liberaliseringen inom Europa, nämligen

ökad konkurrens, lägre priser och ett större utbud av varor och tjänster och

därmed ökad valfrihet för konsumenterna. Samtidigt kan då också frågor av det

slag som vi nyss har berört uppkomma, dvs. om tvistlösning, information osv.

Detta är också något som måste uppmärksammas i den framtida konsumentpolitiken.

4.3 Konkurrensen

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn till det nära sambandet

 mellan konsumentförhållanden och

 konkurrensförhållanden, liksom till vikten av

 att företagen uppträder med insikt om och vilja

 att efterleva kraven på effektiv konkurrens

 och marknadens spelregler i övrigt.

 Skälen för regeringens bedömning: Det finns ett nära samband mellan

konsumentpolitiken och konkurrenspolitiken. Syftet med konkurrenspolitiken är

ytterst att ta till vara konsumenternas intressen. Omvänt kan konsumentpolitiskt

betingade regler för företagens handlande på marknaden bidra till en effektiv

konkurrens på etiskt sunda villkor. För att konsumenterna skall kunna

tillgodogöra sig fördelarna av den fria konkurrensen och den ökade avregleringen

krävs i sin tur att de själva är både aktiva och välinformerade.

 Fortsatta och intensifierade insatser för att befrämja konkurrensen är alltså

av central betydelse för konsumenterna. Det pågår ett omfattande sådant arbete

som berör i stort sett alla sektorer i samhället. Ett antal generella åtgärder

har genomförts i syfte att öka konkurrensen på olika marknader. En ny

konkurrenslag (1993:20) trädde i kraft den 1 juli 1993. Därutöver har regeringen

föreslagit ett förstärkt grundlagsskydd för näringsfriheten. Dessa åtgärder

medför ett skärpt konkurrenstryck och ökad utvecklingskraft i den privata

sektorn.

 EES-avtalet innebär stora fördelar från konkurrenssynpunkt. En fri

utrikeshandel är det effektivaste sättet att öka konkurrensen även på den

svenska marknaden och därmed förhindra att företag får en dominerande ställning

och att monopol bildas. Genom EES-avtalet gäller bestämmelser motsvarande EG:s

på konkurrensområdet.

 För att systemet med vidsträckt näringsfrihet, konkurrensfrihet och

avtalsfrihet skall fungera tillfredsställande krävs bl.a. att företagen inte

utnyttjar sin handlingsfrihet på ett sätt som är till skada för konsumenterna.

Konkurrenspolitiken ger spelregler för företagen så att resurserna används på

bästa sätt.

 Konsumentpolitiska åtgärder leder ofta till förbättrad pris- och presta-

tionskonkurrens. Samtidigt kan enskilda åtgärder inom konsumentpolitiken tänkas

begränsa konkurrensen på ett sätt som också är negativt för konsumenterna.

Konsumentpolitiska kommittén hade i uppgift att uppmärksamma om det fanns regler

på det rättsliga konsumentskyddsområdet som lägger omotiverade hinder i vägen

för en fri marknad och konkurrens. Kommittén kom fram till att problemen från

konkurrenssynpunkt framstod som begränsade.

 Avancerade ekonomier som skapar rika länder baseras på specialisering,

arbetsfördelning och därmed en omfattande handel och utbyte av varor och

tjänster. Samtidigt som utvecklingen gör produktionsförmågan allt mer likartad

och mindre begränsande blir transaktionskostnaderna allt viktigare. Med

transaktionskostnader avses sök- och informationskostnader, förhandlings- och

beslutskostnader samt kontroll- och genomförandekostnader och andra kostnader

vid sidan om de direkta produktionskostnaderna. Transaktionskostnaderna utgör

ofta en stor del av ekonomin. Alltför höga transaktionskostnader förhindrar

samtidigt ett välståndsskapande utbyte av varor och tjänster.

 Transaktionskostnadernas storlek bestäms av ekonomins spelregler. Det är dessa

formella och informella regler som möjliggör ett utbyte av varor och tjänster

mellan människor. Effektiva spelregler skapar säkerhet i utbytet och sänker

kostnaderna för de ekonomiska transaktionerna. Ineffektiva spelregler höjer

transaktionskostnaderna och försvårar det ekonomiska utbytet mellan människor. I

grunden skapas alltså inte ekonomisk tillväxt av investeringar i realkapital

(maskiner och byggnader), humankapital (utbildning) eller teknisk utveckling.

Allt detta är i själva verket tillväxtens förlopp. Tillväxtens motor är hur

samspelet i samhället fungerar människor emellan.

 På konsumentområdet kommer detta synsätt till uttryck i att spelreglerna på

marknaden, exempelvis marknadsföringslagen, i stor utsträckning just fastslår

krav på hederlighet, ansvar och rättsmedvetande. Detsamma gäller den vikt som

regeringen vill fästa vid att näringslivet och företagen själva i första hand

tar ansvar för att störningar undviks på marknaden.

4.4 Avregleringen

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn till de effekter från

 konsumentsynpunkt som avregleringen får.

 Skälen för regeringens bedömning: En viktig åtgärd för att stärka

marknadsekonomin har under de senaste åren varit avregleringen. Syftet är att

öka den konkurrensutsatta sektorn genom att ta bort etableringshindrande regler

och att på andra sätt underlätta företagens marknadstillträde och öka

konsumenternas valfrihet och inflytande på marknaden.

 Omprövningen och förnyelsen av den offentliga sektorns olika system och

institutioner är ett annat viktigt led i regeringens politik. Offentliga system

och strukturer sätts i fråga för att åstadkomma valfrihet i välfärdspolitiken.

 Avregleringsarbetet bedrivs inom olika samhällssektorer och omfattar betydande

förändringar för att effektivisera marknader, genomföra privatiseringar och

minimera kostnader. Genom den nya konkurrenslagen (1993:20), lagen (1992:1317)

om offentlig upphandling och de ändringar riksdagen beslutat om i viss

speciallagstiftning med anledning av regeringens proposition om ökad konkurrens

i kommunal verksamhet (prop. 1992/93:43) skapas förutsättningar för en ökad

konkurrens inom vida delar av ekonomin. Hinder för privata alternativ i vård och

omsorg har undanröjts. Inom kommunikationsområdet har ny lagstiftning på tele-

och radioområdet trätt i kraft. Riksdagen antog i december 1993 regeringens

förslag till postlag. Steg i riktning mot ökad konkurrens har också tagits på

luftfartsområdet och för järnvägstrafiken. Regeringen har nyligen i en skrivelse

till riksdagen redovisat de avregleringar som genomförts eller beslutats under

mandatperioden (Skr. 1994/95:22).

 Konsekvenserna för konsumenterna av avregleringarna varierar. Så kommer

exempelvis avregleringen på elområdet till en början sannolikt att betyda mest

för stora köpare, såsom företag. Andra avregleringar kan främja effektiviteten i

samhällsekonomin totalt men leda till höjda priser och avgifter för de privata

konsumenterna, i varje fall på kortare sikt. Exempel på detta är teletaxan och

portot. Men på längre sikt bör kostnadssänkningar för företagen komma också

konsumenterna till godo.

 Åter andra avregleringar kan leda till strukturförändringar i distribu-

tionssystemen. När utbudet styrs på marknadens villkor kan vid en viss tidpunkt

tillgången på service minska och priserna öka, framförallt i glesbygd. Likaså

kan, om direkt konkurrens saknas, offentliga monopol komma att ersättas av

privata med sämre utbud och högre priser som följd. Avreglering av de tekniska

försörjningssystemen (el, vatten och avlopp) medför särskilda problem, eftersom

konsumenternas ställning på dessa marknader är svag.

 Privata alternativ växer fram bl.a. inom vård, omsorg och skola. Under senare

år har en rad nya produktionsformer vuxit fram, dels i kommunernas egen regi i

form av entreprenader och resultatenheter, dels i extern drift. Till den senare

kategorin kan bl.a. privata företag hänföras, liksom kooperativ och ideell

verksamhet. Gemensamt för de flesta av de nya produktionsformerna är ökad

affärsmässighet och olika inslag av konkurrens. Avregleringarna leder i vissa

fall till omreglerade marknader som styrs av nya normer och med nya myndigheter

som utövar tillsyn.

 Sammanfattningsvis kan konstateras att den konkurrens som avregleringen ger

utrymme för kan medföra höjd effektivitet bl.a. i den offentliga sektorn, vilket

kan öka möjligheterna till en hög servicenivå. Positiva effekter är också ökad

valfrihet och ökade möjligheter för konsumenterna att påverka utbudet. Samtidigt

kan förändringarna i den offentliga sektorn ge upphov till samma slags

konsumentproblem som uppkommer på andra områden. Från konsumentsynpunkt är det

viktigt att konsumentintresset beaktas när systemen byggs upp och när de

tillämpas. Vidare måste det finnas kanaler för konsumenternas klagomål. För att

konsumenterna skall kunna dra fördelar av valfriheten krävs här som annars

vidare bl.a. att de kan bilda sig en uppfattning om priset och kvaliteten på de

tjänster som utbjuds. Det kan samtidigt konstateras att en följd av

avregleringen är att den marknadsrättsliga lagstiftningen automatiskt till viss

del blir tillämplig på nya områden såsom barnomsorg, utbildning i den obligato-

riska skolan och sjukvård när verksamheten där bedrivs av näringsidkare.

 Det är en angelägen uppgift för den framtida konsumentpolitiken att

uppmärksamma problem av det slag som har berörts och vidta åtgärder så att de

avreglerade marknaderna fungerar konsumentpolitiskt rationellt.

 Vi vill också erinra om att avregleringsfrågorna i regeringens proposition

Bygder och regioner i utveckling (prop. 1993/94:140) behandlades ur ett

regionalpolitiskt perspektiv. Där sades bl.a. att regeringen avser att ge

samtliga myndigheter som har tillsynsansvar eller motsvarande funktion inom

avreglerade områden i uppdrag att årligen redovisa utvecklingen av bl.a.

servicenivån och priserna i de regionalpolitiskt prioriterade regionerna.

Berörda myndigheter bör i anslutning till sin uppföljningsverksamhet också lämna

förslag till åtgärder med anledning av eventuella problem.

4.5 Nya marknadsföringsmetoder, teknikstyrd service ochnya

varuförsörjningsformer

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn till den utveckling i

 tekniskt och annat hänseende som sker i fråga

 om bl.a. marknadsföring, teknikstyrd service

 och varuförsörjning.

 Skälen för regeringens bedömning: Under de senaste åren har nya kanaler

skapats som ger näringsidkarna ökade möjligheter att komma i kontakt med

konsumenterna. Numera förekommer t.ex. reklam både i TV och radio, liksom nya

distributionsformer som exempelvis s.k. TV-shopping. Att via postorder köpa

varor och tjänster från utlandet har länge varit möjligt, men i takt med

internationaliseringen har företeelsen blivit vanligare.

 Inom både varu- och tjänstesektorn pågår en snabb utbyggnad av metoderna för

data- och telekommunikation. Nya service- och informationssystem tas i bruk,

såsom automater för sedeluttag och olika biljettautomater. Tågbiljetter kan

exempelvis i dag på många håll köpas i automat. Även upplysning om tågavgångar

från den ort där man befinner sig kan fås genom att man knappar in vissa data på

en terminal. Ett annat exempel är de datoriserade system som har vuxit fram för

prismärkning och elektronisk överföring av information från kassaterminaler till

bl.a. lager med uppgifter om när en lagerpåfyllnad måste ske.

 Utvecklingen inom informationsteknologiområdet underlättar tillvaron för många

människor, bl.a. äldre och handikappade. Det sker exempelvis genom att vissa

tjänster kan ombesörjas från hemmet, såsom banktjänster av olika slag.

 Samtidigt kan den nya tekniken också medföra allehanda svårigheter. Det kan

således vara problematiskt för äldre och handikappade att utnyttja teknikstyrda

serviceanläggningar. Likaså reser de nya marknads-föringsmetoderna frågor av

praktisk och rättslig natur, exempelvis om vart konsumenten kan vända sig om han

vill klaga på en vara.

 Frågor om tillgänglighet till varor och tjänster har avgörande betydelse för

konsumenternas välfärd. Problem på detta område kan uppstå särskilt i glesbygd.

Vi återkommer till denna fråga (avsnitt 6.4).

4.6 Miljön

 Regeringens bedömning: Konsumentpolitiken bör

 utformas med hänsyn till sambandet mellan

 konsumtion och miljö, inbegripet konsumtionens

 betydelse för en varaktigt hållbar utveckling i

 fråga om miljö och naturresurser.

Skälen för regeringens bedömning

Bakgrund

Det traditionella svenska miljöskyddsarbetet har till stora delar varit

framgångsrikt. Utsläppen från processindustrin och energisystemets skorstenar

och avlopp är, trots mångdubblad varuproduktion, nere på 1940- och 1950-talens

nivåer.

 Sveriges och den övriga västvärldens miljöproblem beror i allt större

utsträckning på föroreningar från små eller diffusa källor med sammanlagt stor

volym. I takt med att processutsläppen från industrin minskar, ökar betydelsen

av den miljöpåverkan som sker från bilkörning och användningen av

hushållskemikalier, liksom den som uppstår på grund av allt det avfall som

konsumtionen ger upphov till. Långt större volymer av miljöfarliga ämnen är

numera i omlopp i våra konsumtionsvaror än vad som släpps ut vid själva

tillverkningen av dem. Och förr eller senare sprids de ut i miljön.

 Miljöproblemen har blivit globala och vittomfattande men orsakerna står oftast

att finna i de enskilda människornas dagliga livsföring. Konsumenterna kan genom

att bete sig miljömedvetet i vardagssituationer skapa en konsumentopinion och

ett marknadstryck som ger resultat i form av minskad miljöstörning.

Hänsynstagandet till miljön bör vara en självklarhet i marknadsekonomin, men det

kommer inte av sig självt. Därtill krävs att konsumenterna är kunniga och

medvetna. Det bör också betonas att miljöeffekterna av en vara inte återspeglas

i priset på den, eftersom det inte finns någon allmänt godtagen metod att

prismärka miljöpåverkan.

Miljöproblemen och konsumenten

Allt som konstrueras, byggs och produceras blir på kortare eller längre sikt

avfall. Alla material bryts ned, men i olika takt och med varierande effekt på

miljön. Varor som används i vardagslivet sprids med tiden och mycket hamnar som

avfall på soptippar, i förbränningsugnar eller i avlopp. Många varor förbrukar

dessutom energi under sin användningsfas. Miljöskador från själva konsumtionen

av varorna kommer därför, relativt sett, att få allt större betydelse.

 I Sverige uppkommer totalt ca 55 miljoner ton restprodukter och avfall

årligen. För att uppskatta mängderna avfall och problemen med varor i

avfallsledet kan försäljnings- och konsumtionsstatistik användas. Att det inte

finns någon balans mellan tillflöde i form av råvaror och utflöde i form av

avfall innebär att avfallsproblemet, liksom kostnaderna för att komma till rätta

med det, skjuts på framtiden. Kostnaderna beror inte bara på framtida skador

utan ligger också i omkostnaderna för hantering, markanvändning, sanering,

förbränningsanläggningar och rökgasrening.

 I regeringens proposition 1992/93:180 om riktlinjer för en kretsloppsanpassad

samhällsutveckling (kretsloppspropositionen) föreslogs bl.a. ändringar i

renhållningslagen (1979:596), vilka riksdagen antagit (bet. 1992/93:JoU14, rskr.

1992/93:344). Det innebär att regeringen kan meddela förskrifter om införandet

av producentansvar, dvs. företagens ansvar för att ta hand om bl.a. en uttjänt

vara eller förpackning. Regeringen har hittills meddelat sådana föreskrifter för

returpapper, förpackningar och bildäck. I kretsloppspropositionen har regeringen

angivit ytterligare varugrupper för vilka producentansvar snarast bör införas.

Dessa är plaster, byggnadsmaterial samt elektroniska och elektriska produkter.

 En särskild kretsloppsdelegation knuten till regeringen har inrättats med

uppdrag att bl.a. utarbeta förslag till en strategi för hur arbetet med en

kretsloppsanpassning av varusektorn skall bedrivas. En delrapport beträffande

strategiarbetet har lagts fram. Delegationen har också i en rapport (SOU

1994:104) redovisat en plan för att undvika miljöpåverkan av PVC-plast. Dessa

rapporter bereds för närvarande i regeringskansliet.

 Detta innebär en helt ny inriktning för varuproduktionen. Producenten måste nu

ha avfallsperspektivet med redan vid produktutvecklingen. Konsumenterna kommer

därmed i framtiden att möta produkter med ny, miljöanpassad utformning.

 I samhället används mängder av ämnen och produkter vilkas effekter i

storskalig spridning inte är tillräckligt kända. Ofta finns inte heller

kunskaper om hur mycket av olika ämnen som sprids i miljön. Kemika-

lieinspektionen bedriver ett omfattande arbete, både nationellt och interna-

tionellt, för att öka kunskapen om olika kemikaliers egenskaper från miljö- och

hälsosynpunkt. I internationell samverkan upprättas register över de vanligast

förekommande kemikalierna, deras egenskaper och de risker de medför. Program

finns för avveckling av de mest problematiska substanserna.

 Riksdagen har med anledning av regeringens proposition om åtgärder mot

klimatpåverkan m.m. (prop. 1992/93:179) beslutat att en nationell strategi skall

läggas fast med målet att koldioxidutsläppen i ett första steg år 2000 skall

vara stabiliserade på 1990 års nivå.

 Vissa tecken tyder på att energikostnaderna måste öka om vi skall nå de

internationella miljömålen och åtagandena. Högre energipriser kommer med all

sannolikhet att påverka konsumentbeteendet. Men redan innan priserna på och

förbrukningen av energi regleras, kan medvetna konsumenter aktivt påverka

energiförbrukningen, marknaden och produktutvecklingen genom förändringar i sin

livsstil och sina produktval. Satsningar på energisnåla produkter kommer att bli

nödvändiga om en från miljösynpunkt varaktig hållbar utveckling skall vara en

realitet.

Konsumenten och miljöinformationen

Väl underbyggd och seriös information om varors miljöpåverkan är avgörande för

att konsumenterna skall känna sig trygga i sina varuval och kunna åstadkomma en

reell anpassning av sina beteenden till miljön. Ett problem är att det kan vara

svårt att få djupgående kunskaper om varors miljöpåverkan. Det behövs större

kunskap om såväl kortsiktiga som långsiktiga miljö- och hälsoeffekter,

nedbrytbarhet etc.

 Den viktigaste miljöinformationen till konsumenterna gäller energiåtgång,

kemikalieanvändning, livsstilsfrågor och risker med avfall. Många intressenter

har tagit upp frågan om vad enskilda människor kan göra för att förändra

utvecklingen till det bättre. Flera kommuner uppmanar i kampanjer invånarna att

leva mera miljöanpassat. I många kommuner pågår ett intensivt arbete med

konsumentrådgivning på miljöområdet. Fackföreningar och olika personalgrupper

engagerar sig i upphandling av varor och transportfrågor. Bland företagen märks

också en attitydförändring, som bl.a. yttrar sig i initiativ till miljöprogram

med satsningar på nya miljöskonande processer, nya materialval och utbildning av

personalen i miljökunskap. Inom skolan introduceras miljöfrågorna i alltfler

ämnen. Allt detta påverkar marknaden, utbudet och varornas utformning i mera

miljöanpassad riktning.

Miljömärkning

Konsumenterna har en viktig roll när det gäller att främja miljöanpassade

alternativ. Exempel på fall där konsumenttrycket blivit så starkt att det givit

direkt utslag på produkters utformning är de klorfria alternativen i fråga om

produkter som papper och blöjor.

 Om konsumenterna får information om konsekvenserna av ett visst produktval

eller om miljökonsekvenserna avspeglas i priset, kan de som har tillgång till

alternativa val utgöra en betydande maktfaktor. Miljömärkning kan fungera som

ett viktigt styrmedel under förutsättning att konsumenter efterfrågar

miljökvalitet, att denna efterfrågan leder till en snabb produktutveckling och

att miljömärkningssystemet strävar efter att upprätthålla takten i denna

utvecklingsprocess. Ett ökat miljömedvetande hos konsumenterna ökar vidare

behovet av saklig information. Miljöargument används numera allt oftare i

marknadsföringen. Det kan noteras att de nordiska konsumentombudsmännen har

utarbetat en vägledning för miljöargument i marknadsföringen.

 Idén bakom positiv miljömärkning är att peka ut produkter som är mindre

miljöbelastande än andra i övrigt likvärdiga produkter. På så sätt kan

konsumenternas val styra utvecklingen och företagen miljöanpassa sina produkter

för att inte tappa andelar på marknaden. År 1989 beslutade konsumentministrarna

i Nordiska ministerrådet om en gemensam nordisk positiv miljömärkning. Till

miljömärkessymbol valdes en stiliserad svan. År 1989 inrättades den svenska

miljömärkningsstyrelsen, som är knuten till Standardiseringen i Sverige (SIS).

 Märkningen är frivillig och bygger på att producenter och importörer ansöker

om att få använda svanmärket på sina produkter. Innan en licens beviljas måste

produkten genomgå oberoende testning och certifiering. Företag som ansöker om

licens får betala en ansökningsavgift. Kriterier har hittills fastställts för 25

produktgrupper, bl.a. diskmaskiner, kuvert, blöjor och tvättmedel. Omkring 650

varumärkta produkter finns i dag på den nordiska marknaden.

 Märkningen "Bra miljöval" drivs i samarbete mellan Svenska Natur-

skyddsföreningen (SNF) samt ICA, KF och Dagab. Samarbetet omfattar

kriterieframtagning, marknadsöversikter och märkning. Projektet inleddes år

1989, samtidigt som svanmärkningen. År 1992 introducerade SNF en egen symbol, en

falk.

 Utöver den samnordiska svanmärkningen och "Bra miljöval" finns olika företags-

och organisationsmärken på marknaden.

 EG antog våren 1992 en förordning om miljömärkning med en symbol i form av en

stiliserad blomma. Kommissionen fattar beslut om fastställande av kriterier.

Berörda parter konsulteras innan kriterier fastställs.

 Varje medlemsland skall utse ett eller flera s.k. behöriga organ. Dessa skall

behandla ansökningarna och granska om produkten i fråga uppfyller fastställda

kriterier. En godkänd ansökan remitteras sedan till de andra ländernas behöriga

organ, som har ett antal veckor på sig att invända om de anser att bedömningen

varit felaktig. EU:s system är avgiftsbelagt med en ansökningsavgift och en

årsavgift.

 Genom tilläggsavtalet till EES-avtalet har EU:s miljömärkningssystem fr.o.m.

den 1 juli 1994 införlivats i svensk rätt, vid sidan av det nordiska systemet.

Tills vidare skall SIS även administrera EG-systemet.

5 Konsumentpolitikens mål och inriktning

5.1 Inledning

 Sammanfattning: Konsumentpolitikens mål skall

 vara att främja konsumenternas intressen som

 aktörer på marknaden och som brukare av varor,

 tjänster och andra nyttigheter vad gäller

 -hushållens möjligheter att utnyttja sina

 resurser,

 -konsumenternas rättsliga ställning och

 -konsumenternas hälsa och säkerhet.

 All verksamhet inom den statliga

 konsumentpolitiken skall ta sikte på ett eller

 flera av dessa tre mål. Den skall dessutom

 vara förenlig med en eller flera av följande

 prioriteringsgrunder. Den skall

 -stödja människor som på grund av sina

 individuella förhållanden är förhindrade att

 fungera som brukare eller konsumenter på bästa

 sätt,

 -avse hushållens baskonsumtion eller

 -undanröja brister i marknadens funktionssätt.

 Konsumentpolitiken skall därutöver som ett fjärde

 mål ha att främja konsumenternas intresse av en

 från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling

 samt att därvid verka för att konsumenternas

 önskemål om en god miljö får genomslag på marknaden.

 Konsumentpolitiska åtgärder skall vidtas i

 statlig regi bara när det är väsentligt och de

 inte kan utföras bättre av andra aktörer.

Bakgrund

De svårigheter som en konsument kan ha i denna sin egenskap kan vara av de mest

skiftande slag. De kan gälla frågor av avgörande betydelse för ett hushålls

förmåga till ekonomisk överlevnad, som exempelvis förvärv av en bostad. Frågorna

kan gälla ekonomiska åtaganden av mindre dramatisk men ändå påtaglig art. De kan

också gälla förhållanden som har begränsad praktisk betydelse. Många

konsumentfrågor är inte i första hand, eller över huvud taget, av ekonomisk

karaktär. Ett allvarligt problem kan ligga i förekomsten av farliga varor ute på

marknaden eller i hemmen. Ett annat kan ha att göra med svårigheterna för en

brukare att veta hur en inköpt vara skall användas på rätt sätt, eller att, även

med sådan kunskap, exempelvis på grund av rörelsesvårigheter kunna utnyttja den.

Men konsumentens svårigheter kan också gälla annat, exempelvis hans rättigheter,

liksom hans möjligheter att ta tillvara sin rätt.

 Konsumentproblemen kan också ha orsaker av mycket skilda slag. Skälen kan ha

att göra med hur marknaden fungerar. Problemet ligger exempelvis i att en

individ inte kan få tag i den vara han önskar. Orsaken kan tänkas vara att han

bor i en trakt med begränsat utbud. Men den skulle också kunna bestå i att han

inte vet hur han skall informera sig om var produkten står att finna. Ett annat

problem kan ligga i att varan nog finns att tillgå, men bara till ett mycket

högt pris. Orsaken kan vara bristen på konkurrens. Ytterligare en annan

situation är att en köpare luras att förvärva en dålig vara i tron att den är

bra, och förvägras rätt att byta. Här kan orsakerna vara otillbörlig

marknadsföring, oskäliga avtalsvillkor och dålig eller obefintlig

reklamationshantering. De kan också ligga i att konsumenten är illa informerad

eller på annat sätt illa rustad att hantera en sådan situation som han har råkat

in i.

 Konsumentproblem av dessa och andra slag kan lösas på en mängd olika sätt.

Vilka medel som bäst kan användas beror på problemens art och orsaker. Vissa

svårigheter kan en konsument undvika genom egna åtgärder. Andra kan undvikas

genom att företag blir utsatta för konkurrens. Åter andra kan undvikas genom

lagstiftning om konsumentköp m.m. och principer och organ för

reklamationshantering och andra åter igen genom en marknadssanering genom

marknadsbevakning. Konsumenterna kan lättare klara sig som brukare i hemmen och

som aktörer på marknaden genom att få utbildning och information.

 De flesta frågor som uppkommer i hemmen och på marknaden löses av dem de

gäller, dvs. av brukarna eller hushållen själva, i förekommande fall i samråd

med berörda näringsidkare och andra aktörer. Staten har sedan många år varit en

av dessa.

 Det statliga engagemanget på konsumentområdet är omfattande. Med stöd av

lagstiftning av olika slag verkar ett stort antal myndigheter för att i skilda

avseenden - bl.a. genom övervakning, tillsyn och kontroll - se till att

konsumenternas intressen värnas. Som exempel kan nämnas sektorsmyndigheter som

Livsmedelsverket, Vägverket, Boverket, Kemikalieinspektionen och

Finansinspektionen. Till detta kommer Konsumentverket som den centrala

förvaltningsmyndigheten för konsumentfrågor, med ett brett mandat att bevaka

konsumenternas intressen på i första hand sådana områden som inte är

specialreglerade. I viss utsträckning sträcker sig dock Konsumentverkets ansvar

även in på dessa områden, exempelvis när det gäller tillsynen över marknadsfö-

ringen där.

 Regeringen går i detta sammanhang inte in på sådana konsumentfrågor som

omfattas av specialreglering. Vad som här behandlas är principerna för

samhällets generella konsumentpolitik, vilken i dag i första hand administreras

av Konsumentverket men inom vars ramar också bl.a. Allmänna reklamationsnämnden

verkar.

Målen för konsumentpolitiken

Det kan inte komma i fråga att staten skulle engagera sig i alla slags

konsumentproblem. Mot det talar redan resursskäl. De satsningar som staten skall

svara för måste därför avgränsas till att gälla vissa närmare angivna mål. Inom

ramen för dessa mål måste satsningarna avse frågor som i en allmän mening får

anses vara särskilt angelägna. Innan en verksamhet påbörjas måste det noga

prövas vilket mål som verksamheten skall leda mot och om den är angelägen.

 De mål som i dag gäller för den statliga konsumentpolitiken är mycket allmänt

utformade och kan i princip omfatta varje slags åtgärd som syftar till att

stödja hushållen och konsumenterna. Regeringens inställning är att nya mål bör

ställas upp, som liksom de nuvarande är flexibla, men som samtidigt på ett

tydligare sätt anger konsumentpolitikens inriktning. Vi vill också att

konsumentverksamheten inriktas på sådana områden eller frågor som framstår som

väsentliga. Och vi vill understryka vikten av att de som driver denna verksamhet

gör detta under hänsynstagande till de tidigare angivna utgångspunkterna för

konsumentpolitiken (avsnitt 4).

 Regeringen anser att konsumentpolitiken liksom hittills skall inriktas på

konsumenternas roll som både aktörer på marknaden och brukare av varor, tjänster

och andra nyttigheter. Den första rollen handlar om den enskilde och hushållet

som köpare osv. av varor, tjänster och andra nyttigheter (fast egendom, krediter

m.m.). Den andra gäller förhållandet i hemmet och hushållet samt på fritiden.

Inom dessa ramar anser vi att hushållens resurser och konsumenternas ekonomiska

förhållanden, deras rättsliga ställning samt deras hälsa och säkerhet är

särskilt angelägna områden att uppmärksamma i konsumentpolitiken. Vi anser att

detta uttryckligen bör återspeglas i målen för konsumentpolitiken. Den synen

ligger väl i linje med såväl det nordiska handlingsprogrammet (avsnitt 3.2) som

EU:s konsumentpolitiska program (avsnitt 3.3).

 Men verksamhet som är inriktad på dessa tre områden kan ha mycket varierande

karaktär och angelägenhetsgrad.

 Vi anser därför att det dessutom skall krävas att verksamheten är förenlig med

en eller flera av följande prioriteringsgrunder. En sådan är att verksamheten är

inriktad på konsumtionsområden som typiskt sett påtagligt belastar hushållens

budget (baskonsumtionen). En annan är att den tar sikte på konsumentproblem som

drabbar människor som på grund av sina individuella förhållanden är förhindrade

att fungera som brukare eller konsumenter på bästa sätt (konsumtionshinder),

exempelvis på grund av ålder eller funktionsnedsättning (ibland betecknade som

"utsatta" eller "svaga" grupper). En tredje prioriteringsgrund är att

verksamheten är inriktad på svagheter i marknadens sätt att fungera, t.ex. dålig

marknadstransparens (överskådlighet) eller bristande efterlevnad av spelreglerna

på marknaden.

 Som tidigare har berörts blir sambandet mellan konsumtion och miljö allt mera

påtagligt. Genom sitt val på marknaden kan konsumenterna påverka natur och

miljö. Detsamma gäller i fråga om konsumentens beteende i hushållet.

 Ett särskilt mål som tar sikte på dessa omständigheter bör därför ställas

upp. Också detta ligger väl i linje med synen inom EU. I EG-kommissionens andra

treåriga handlingsplan för konsumentpolitiken framhålls således att det finns

ett nära samband mellan konsumentpolitik och miljöpolitik. Målen för

miljöskyddet kräver enligt planen en förändring i konsumentbeteendet så att

resurserna används rationellt och slöseri bekämpas.

 Ett ytterligare mål för konsumentpolitiken bör således vara att främja

konsumenternas intresse av en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling.

Detta bör i första hand ske genom att man använder medel som låter

konsumenternas långsiktiga önskemål i fråga om en bättre miljö få genomslag på

marknaden.

 Nu kan man naturligtvis tänka sig verksamheter som möter de nämnda målen och

prioriteringarna men som ändå inte ger påtaglig effekt (konsumentnytta) vare sig

på lång eller kort sikt och därför inte kan sägas vara betydelsefulla från

konsumentsynpunkt. Sådan verksamhet skall givetvis inte bedrivas med statlig

finansiering.

 Till de mål och prioriteringar som vi har ställt upp nu vill vi därför lägga

ett tredje krav: en konsumentpolitisk aktivitet skall bedrivas bara om den är

väsentlig från konsumentsynpunkt. För att den skall utföras i statlig regi krävs

dessutom att den inte bättre kan utföras av någon annan aktör.

 I det följande beskrivs innebörden av de konsumentpolitiska målen och

prioriteringsgrunderna närmare.

5.2 Främja hushållens möjligheter att utnyttja sina resurser

 Regeringens förslag: Ett mål för

 konsumentpolitiken skall vara att främja

 hushållens möjligheter att utnyttja sina

 resurser enligt egna önskemål, inbegripet

 möjligheten att genom god överskådlighet på

 marknaden göra välöverlagda val.

 Kommittén: Kommittén har föreslagit att de två mål som fastslogs i 1986 års

riksdagsbeslut skall föras vidare. Det ena målet är att stärka konsumenternas

ställning på marknaden och det andra att stödja hushållen i deras strävan att

effektivare utnyttja sina resurser. Kommittén har vidare föreslagit att ett nytt

mål ställs upp, nämligen att främja en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar

utveckling (bet. s. 230, 319-320). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser

som har yttrat sig om målen ansluter sig i stort till kommitténs förslag.

Sveriges Konsumentråd anför i sitt yttrande att begreppet "resurser" måste

utvidgas till att gälla även naturresurser.

 Skälen för regeringens förslag: Som regeringen har anfört tidigare (avsnitt

4.1) måste frågor som avser hushållens ekonomi uppmärksammas i

konsumentpolitiken. Den uppfattningen får också stöd av bl.a. beslutet att

införa en särskild lag om skuldsanering, liksom tidigare beslut om lagstiftning

om bl.a. konsumentköp och konsumenttjänster, konsumentkrediter, hemförsäljning

och paketresor. Det bör tilläggas att artikel 129a i Romfördraget - som har

tillkommit enligt Maastrichtfördraget - uttryckligen anger att "Gemenskapen

skall bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom särskilda insatser

som understöder och kompletterar medlemsstaternas politik för att skydda

konsumenternas ekonomiska intressen". Detta betonas också i EG-kommissionens

handlingsplan på konsumentområdet för perioden 1993-1995. Även det nordiska

handlingsprogrammet betonar vikten av att konsumenternas ekonomiska intressen

uppmärksammas i konsumentpolitiken (se avsnitt 3.2).

 Ett uttryckligt mål för konsumentpolitiken bör mot bakgrund av vad som har

sagts nu vara att främja hushållens möjligheter att utnyttja sina resurser

enligt sina egna önskemål.

 Med resurser avses i första hand tid, pengar och andra materiella tillgångar.

En verksamhet som är inriktad på detta mål kan avse konsumentens

resursutnyttjande både då han uppträder som köpare på marknaden och då han

använder sina tillgångar i hemmet, under resor osv. Den behöver inte vara

inriktad enbart på "konsumtion" eller "brukande" i snäv mening utan kan t.ex.

också gälla en sådan sak som sparande (av tid eller pengar).

 När konsumenten uppträder på marknaden som köpare eller liknande är hans

möjligheter att handla efter eget val på ett så välöverlagt sätt som möjligt

beroende av många faktorer. Vissa är hänförliga till honom själv och gäller hans

egen förmåga och hans eget handlande. Ibland kan konsumentens individuella

förhållanden vara sådana att han behöver särskilt bistånd. Detta behandlar vi

längre fram (avsnitt 5.5).

 Men konsumentens handlande är också beroende av marknadens funktionssätt.

Grundläggande för konsumentens möjlighet att göra ett välöverlagt val är att

marknaden kan överblickas (är transparent). För att uppnå detta måste krav

ställas framför allt på informationen om marknaden - den måste vara tydlig,

vederhäftig, adekvat och jämförbar. Vi vill här erinra om den vikt som man inom

EU fäster vid just god konsumentinformation, vilket kommer till uttryck i bl.a.

olika projekt (se avsnitt 3.3). Detta är en fråga som måste uppmärksammas

särskilt i den statliga konsumentverksamheten. Den vikt som också regeringen

fäster vid informationsfrågan skall komma till uttryck i målbeskrivningen.

 Med hänvisning till vad som har sagts nu skall således ett första mål för den

framtida konsumentpolitiken vara att främja hushållens möjligheter att utnyttja

sina resurser enligt egna önskemål, inbegripet möjligheten att genom god

överskådlighet på marknaden göra välöverlagda val.

5.3 Främja konsumenternas rättsliga ställning

 Regeringens förslag: Ett andra mål för

 konsumentpolitiken skall vara att främja

 konsumenternas rättsliga ställning, inbegripet

 deras förmåga att göra sina rättigheter gällande.

 Kommittén: Se under avsnitt 5.2.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna som har yttrat sig om målen

ansluter sig i huvudsak till kommitténs förslag. Sveriges Industriförbund

(Industriförbundet), Grossistförbundet Svensk Handel, SAF och Statskontoret har

en annan uppfattning. Statskontoret menar att den övergripande målsättningen bör

vara att bevaka konsumenternas ställning.

 Skälen för regeringens förslag: Konsumenternas rättsliga ställning har

avgörande betydelse särskilt för deras möjligheter att agera på marknaden. Den

får därigenom också effekt på hushållens ekonomiska resursutnyttjande, liksom på

skyddet för hälsa och säkerhet. Ett ytterligare intresse som konsumentpolitiken

skall främja är därför konsumenternas rättsliga ställning. Detta ligger nära det

andra mål som lades fast i 1986 års riksdagsbeslut om att konsumenternas

ställning på marknaden skall stärkas (se avsnitt 3.1). Detta senare mål, som

kommittén har föreslagit skall föras vidare, har kritiserats av ett par

remissinstanser, som anser att det inte passar längre. Grunden till kritiken är

att målet utgår från att det råder obalans mellan näringslivet och konsumentkol-

lektivet. Målet har därvid uppfattats som att balans skall skapas genom ny

lagstiftning. Industriförbundet och Grossistförbundet Svensk Handel anser att

ett sådant mål bygger på en felsyn. När målet sattes upp första gången vid

början av 1970-talet kan det ha rått obalans av angivet slag, men det är inte

längre fallet i dag.

 Uttrycket "främja konsumenternas rättsliga ställning" skall inte uppfattas så

snävt som har angivits. Konsumenternas rättsliga ställning kan främjas på olika

sätt, varav bara ett är ny lagstiftning.

 Men man kan knappast heller med rätta hävda att konsumenterna genom

lagstiftning har ett skydd på marknaden som är tillfredsställande i alla delar.

Det finns fortfarande områden där särskilda konsumentskyddsregler är

ofullständiga eller saknas, trots att ett behov av lagregler torde finnas. Som

exempel kan nämnas problem som kan uppstå vid elektronisk betalningsförmedling.

Ett annat område är sådana konsumenttjänster som inte omfattas av

konsumenttjänstlagen. Det har också i samband med Sveriges anslutning till EES

förekommit att nya konsumentskyddsregler har behövt införas för att Sverige

skall leva upp till sina förpliktelser. Det kan tilläggas att man inom EU

överväger nya konsumentskyddsregler utan motsvarighet i Sverige, bl.a. om

distansförsäljning och andelsuthyrning ("timeshare"). Detta belyser också att

det mål som nu diskuteras ligger väl i linje med synen inom EU och EES.

 Ett mål om att konsumenternas rättsliga ställning skall främjas ligger också i

linje med såväl det nordiska handlingsprogrammet som EU:s treårsprogram för

konsumentpolitiken (se avsnitt 3.2 och 3.3).

 Konsumenternas rättsliga ställning kan främjas även på annat sätt än genom ny

lagstiftning. Det kan ske genom exempelvis förbättrad efterlevnad av den

civilrättsliga och marknadsrättsliga lagstiftningen (produkter som

tillhandahålls är otjänliga, farliga eller felaktiga på annat sätt,

informationen är bristfällig, marknadsföringen otillbörlig). Likaså kan

reklamations- och tvistlösningsförhållandena vara outvecklade, vilket påverkar

konsumentens rättsliga ställning i praktiken.

 Men här kan också omständigheter som närmast är att hänföra till konsumentens

individuella situation spela in. Hans eller hennes förmåga att i det enskilda

fallet orientera sig på marknaden eller att ta tillvara sina rättigheter är

kanske dålig på grund av bristande utbildning, tidsbrist osv. Vi anser att ett

främjande av konsumenternas rättsliga ställning också innefattar konsumenternas

förmåga att göra sina rättigheter gällande.

 Ett andra mål för den framtida konsumentpolitiken skall således vara att

främja konsumenternas rättsliga ställning, inbegripet deras förmåga att göra

sina rättigheter gällande.

5.4 Främja konsumenternas hälsa och säkerhet

 Regeringens förslag: Ett tredje mål för

 konsumentpolitiken skall vara att främja

 konsumenternas hälsa och säkerhet.

 Kommittén: Se under avsnitt 5.2.

 Remissinstanserna: Folkhälsoinstitutet föreslår att miljömålet skall

kompletteras med ett hälsomål.

 Skälen för regeringens förslag: Säkerhetsfrågorna har redan i dag hög

prioritet i konsumentpolitiken, både i Sverige och i andra länder. Det har i

vårt land kommit till uttryck i bl.a. tillkomsten av produktsäkerhetslagen

(1988:1604). På senare tid har, som en följd av EES-avtalet, ytterligare lagar

på produktsäkerhetsområdet tillkommit, exempelvis om leksaker, personlig

skyddsutrustning för privat bruk och farliga livsmedelsimitationer. Det finns

också en mängd andra lagar om särskilda produktkategorier, såsom läkemedel,

livsmedel och kemikalier.

 Den vikt som regeringen fäster vid säkerhetsfrågorna gör att vi anser att ett

tredje mål för konsumentpolitiken bör vara att främja konsumenternas säkerhet.

Frågan är då om målet också bör avse konsumenternas hälsa. För detta talar att

även frågor som gäller människornas hälsa givetvis är av största vikt. Som skäl

mot kan bl.a. anföras att hälsofrågor till stor del omfattas av specialreglering

och ligger inom ansvarsområdet för myndigheter som i Sverige inte brukar

hänföras till konsumentsektorn (bl.a. Folkhälsoinstitutet och Socialstyrelsen).

 Samtidigt kan konstateras att det råder ett nära samband mellan säkerhet och

hälsa. Hälsoproblem kan uppkomma exempelvis som en följd av

konsumtionsförhållanden, t.ex. som en effekt av en persons konsumtionsmönster

eller därför att en produkt har skadliga egenskaper. Redan i dag omfattar också

den traditionella konsumentverksamheten - som utförs av bl.a. Konsumentverket -

vissa hälsoaspekter, exempelvis användningen av hälsoargument i

marknadsföringen. Vi kan vidare erinra om att skyddet för konsumenternas hälsa

och säkerhet upptas i det nordiska konsumentpolitiska handlingsprogrammet liksom

i EU:s konsumentpolitiska program av 1975 och 1981 (se avsnitt 3.2 och 3.3).

Hälsa liksom säkerhet anges dessutom också i artikel 129a i Romfördraget.

 Med hänvisning till vad vi har anfört nu anser vi att det tredje konsu-

mentpolitiska målet skall avse både hälsa och säkerhet. För Konsumentverkets del

rör det sig närmast om att komplettera det arbete på hälsoområdet som utförs av

andra myndigheter såsom Folkhälsoinstitutet, Socialstyrelsen och

Livsmedelsverket.

 Med hänvisning till vad vi har anfört nu skall därför ett tredje mål för den

framtida konsumentpolitiken vara att främja konsumenternas hälsa och säkerhet.

5.5 Prioriteringsgrunder

 Regeringens förslag: För att konsumentpolitiska

 åtgärder skall vidtas skall de inte bara vara

 ägnade att leda till att ett eller flera av de

 tidigare nämnda målen uppnås. Åtgärderna skall

 dessutom vara förenliga med en eller flera av

 följande prioriteringsgrunder. De skall således

 -stödja människor som på grund av sina

 individuella förhållanden är förhindrade att

 fungera som brukare eller konsumenter på bästa

 sätt (konsumtionshinder),

 -avse hushållens baskonsumtion eller

 -undanröja brister i marknadens funktionssätt.

 Kommittén: Kommittén betonar vikten av insatser som gäller baskonsumtion och

s.k. utsatta grupper. Men några särskilda prioriteringsgrunder ställs inte upp

(bet. s. 320).

 Remissinstanserna: Handikappinstitutet delar kommitténs bedömning att

konsumentpolitiska insatser i första hand bör inriktas mot sådana varor och

tjänster som har betydelse för resurssvaga grupper och ingår i begreppet

baskonsumtion. Livsmedelsverket och Sveriges Pensionärsförbund instämmer, i

huvudsak, i denna uppfattning. Handikappinstitutet framhåller vidare att

personer med funktionshinder i dubbel mening är en resurssvag grupp, som både är

ekonomiskt svagare än andra och har sämre förutsättningar att agera på

marknaden. Ungdomsstyrelsen (tidigare Statens ungdomsråd) anser att staten måste

driva en offensiv konsumentpolitik med fokus på de svaga gruppernas behov. Barn-

ombudsmannen (BO) understryker behovet av stöd till hushåll med ansträngd

ekonomi, dvs. ofta ensamstående med barn. Neurologiskt Handikappades

Riksförbund (NHR) menar att svaga grupper måste definieras och att det måste

klargöras på vilket sätt och med vilka resurser man kommer att arbeta

konsumentpolitiskt med handikappfrågor. Statens handikappråd är av en liknande

uppfattning. Flera remissinstanser, bl.a. Riksförbundet mot Astma-Allergi och

Statens handikappråd, anser att kommittén tagit för litet hänsyn till

funktionshindrade i sitt arbete. Riksförbundet mot Astma-Allergi framhåller

också att Konsumentverket har en särskilt viktig uppgift när det gäller att

bevaka funktionshindrades konsumentintresse.

 Skälen för regeringens förslag: De tre mål för konsumentpolitiken som

regeringen tidigare har föreslagit är mera precisa än de mål som gäller i dag.

De är likväl ganska allmänt hållna och ger inte ensamma tillräcklig ledning för

vad den statliga konsumentverksamheten skall omfatta. För att en åtgärd skall

vidtas bör den därför uppfylla vissa prioriteringskrav.

 Vi uppställer här tre prioriteringsgrunder. Den första tar sikte på att

människorna och hushållen kan vara förhindrade att på bästa sätt fungera i sina

roller som brukare eller aktörer på en marknad, av olika individuellt betingade

skäl. Hindren kan således bestå i brist på resurser (dålig ekonomi, ont om tid),

nedsättningar i kroppsliga eller andra funktioner på grund av sjukdom,

handikapp, ålder m.m., eller dåliga kunskaper (om hur man beter sig i hushållet

eller på marknaden på grund av exempelvis dålig utbildning, ålder,

språksvårigheter eller kulturella förhållanden). Detta kan kallas olika sorters

konsumtionshinder.

 Människor eller hushåll som hör till någon av dessa kategorier har i det

alldeles övervägande antalet fall inte hinder av angivet slag i hela sin roll

som brukare eller konsumenter. Den prioritering av konsumentpolitiska insatser

som vi talar om här avser givetvis bara sådana situationer där "svagheten" eller

"utsattheten" får betydelse för vederbörande i rollen som brukare eller

konsument.

 Den andra prioriteringsgrund som vi vill peka ut har samband med hushållens

baskonsumtion, dvs. sådana konsumtionsområden som typiskt sett är mest

belastande för hushållens budget. Denna prioriteringsgrund har störst betydelse

i förhållande till det första målet, dvs. det som avser främjandet av hushållens

möjligheter att utnyttja sina resurser. Frågor som gäller såväl konsumenternas

rättsliga ställning som hälsa och säkerhet bör givetvis uppmärksammas även då de

gäller annat än baskonsumtion. Detta följer redan av att hälso- och

säkerhetsaspekter i de flesta fall är klart relaterade både till den första

prioriteringsgrunden och till den tredje, som vi strax skall behandla. Också

frågor som gäller konsumenternas rättsliga ställning lär i allmänhet ha klart

samband med den tredje prioriteringsgrunden.

 De områden som i första hand är att hänföra till baskonsumtion är livsmedel

och kläder, bostäder och transporter. Men hit hör också i ökad grad - bl.a. som

en följd av avregleringen - sådant som utbildning och sjukvård. Särskild

uppmärksamhet bör således - med utgångspunkt i denna prioriteringsgrund - ägnas

åt sådana varor och tjänster som har anknytning till de nämnda områdena. Men en

konsumentpolitisk verksamhet behöver givetvis inte direkt ha med produkterna

(varorna och tjänsterna) som sådana att göra. Den kan t.ex. avse frågor som

gäller finansieringen av förvärv av produkter av detta slag, liksom sparande,

försäkringar osv. som är knutna till konsumtionsområdet i fråga.

 På t.ex. bostadsområdet betyder det som har sagts att frågor om förvärv och

hyra av lägenheter eller småhus bör uppmärksammas, liksom sådant som gäller

bostadens inredning och funktion (möbler, utformning osv.). I fråga om

transporter bör frågor som gäller såväl hushållens egna transportmedel (bilar,

cyklar) som transporttjänster (med buss, tåg osv.) bevakas. Vi kommer senare att

ge ytterligare exempel på innebörden av denna prioriteringsgrund (avsnitt 5.7).

 Det måste framhållas att de konsumtionsområden som har angivits delvis är

specialreglerade och ligger inom ansvarsområdet för olika sektorsmyndigheter,

såsom Livsmedelsverket, Boverket och Vägverket. Det innebär att den

konsumentverksamhet som vi talar om här bara kan avse vissa av de förhållanden

som gäller på dessa områden, exempelvis information och marknadsföring samt

avtalsvillkor. Samtidigt måste betonas att frågor som gäller information,

marknadsföring och avtalsvillkor kan ha stor praktisk och ekonomisk betydelse

särskilt på tunga konsumtionsområden.

 Den tredje prioriteringsgrunden gäller brister i marknadens funktionssätt.

Bristerna kan bestå i att avsaknaden av konkurrens ger upphov till

konsumentproblem - exempelvis dålig tillgång på bra eller billiga produkter -

eller att problem uppstår därför att marknadens spelregler för marknadsföring,

informationslämnande, produktsäkerhet eller något annat inte iakttas. Exempel på

brister i marknadens funktionssätt är således förekomsten av vilseledande eller

på annat sätt otillbörlig marknadsföring, ofullständig information om de varor

och tjänster och andra nyttigheter som bjuds ut och försäljning av produkter som

inte uppfyller uppställda säkerhetskrav. Ett annat exempel är att marknaden är

svår att överblicka (avsaknad av marknadstransparens).

5.6 Främja en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling

 Regeringens förslag: Ett fjärde mål för

 konsumentpolitiken skall vara att främja

 konsumenternas intresse av en från miljö-

 synpunkt långsiktigt hållbar utveckling. Det

 innebär att valet av sådana konsumtionsalterna-

 tiv som är minst belastande på miljön skall un-

 derstödjas, samtidigt som konsumenternas egna

 önskemål om en god miljö får genomslag på mark-

 naden.

 Kommittén: Kommitténs miljömål överensstämmer delvis med regeringens (bet. s.

230). Kommittén har emellertid inte närmare utvecklat innebörden av målet.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i frågan har varit

positiva till att införa ett miljömål i konsumentpolitiken. Folkhälsoinstitutet

föreslår att målet kompletteras med ett hälsomål. Statskontoret anser inte att

det uppgivna målet skall uppfattas som ett mål, utan snarare en restriktion.

Sveriges Konsumentråd pekar på att ett effektivt ekonomiskt resursutnyttjande

kan stå i motsättning till att främja en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar

utveckling. Problemet förtjänar en fördjupad analys.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att nya konsumtionsmönster

bör främjas så att befintliga resurser inte i onödan förslösas.

Konsumtionsmöjligheterna för morgondagens konsumenter får inte utarmas. Som har

framhållits tidigare överensstämmer detta också med vad som sägs i EU:s nu

gällande konsumentpolitiska program (avsnitt 5.1).

 Sverige har ställt sig bakom det handlingsprogram som antogs vid FN:s

konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro år 1992. I ett avsnitt i

konferensens mest omfattande dokument - handlingsprogrammet Agenda 21 -

diskuteras konsumtionens och produktionens betydelse för de ökande globala

miljöskadorna. Följande mål slås fast, nämligen

- att sådana konsumtions- och produktionsmönster skall främjas som minskar

 påfrestningarna på miljön och som tillfredsställer mänsklighetens basbehov,

- att en bättre förståelse för konsumtionens roll utvecklas, liksom vägar att

 åstadkomma mera hållbara konsumtionsmönster samt

- att hållbara konsumtionsmönster uppnås genom att de utvecklade länderna går i

 spetsen.

Såsom vi tidigare har anfört (avsnitt 4.6) presenterade regeringen år 1993 en

kretsloppsproposition (prop.1992/93:180) varigenom möjligheten till ett s.k.

producentansvar infördes från den 1 januari 1994. I konsekvens med dessa beslut

om bl.a. utökat producentansvar för avfall bör konsumentpolitiken syfta till en

långsiktigt hållbar utveckling med resurshushållning och kretsloppstänkande som

vägledande ideal.

 Ett så beskrivet miljömål kan, åtminstone på kort sikt, komma i konflikt med

såväl ett effektivt ekonomiskt resursutnyttjande som med andra

konsumentintressen. Sveriges Konsumentråd har i sitt remissvar tagit upp detta

förhållande. I ett kort perspektiv kan konsumentnyttan av en anpassning av

konsumtionen till en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling vara

begränsad eller obefintlig. En sådan anpassning kan till och med vara till

nackdel från en renodlad kortsiktig konsumentsynpunkt. Så exempelvis kan

miljöbelastande förpackningar vara enklare för konsumenterna att transportera än

förpackningar som är miljöanpassade.

 Men ser man på saken i ett längre perspektiv kan den komma i en annan dager.

Alla människor är, också som konsumenter, beroende av tidigare generationers

förhållningssätt till miljö och naturresurser. Dagens konsumtionsutrymme är

delvis en effekt av gårdagens konsumtionsmönster, och dagens konsumtionsbeteende

påverkar på motsvarande sätt morgondagens konsumenter. Detta långsiktiga

perspektiv måste enligt regeringens bedömning anläggas vid utformningen av den

framtida konsumentpolitiken. Regeringen utgår också från att konsumenterna

överlag ansluter sig till ett sådant mera långsiktigt perspektiv och alltså

finner ett intresse i en konsumtion som är anpassad till en från miljösynpunkt

långsiktigt hållbar utveckling. Detta bör särskilt vara fallet om konsumenternas

egna önskemål i frågan hur miljön skall skonas eller förbättras får genomslag på

marknaden. Målet bör därför omfatta också denna aspekt.

 Ett fjärde mål för den framtida konsumentpolitiken skall således vara att

främja konsumenternas intresse av en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar

utveckling. Det innebär att valet av sådana konsumtionsalternativ som är minst

belastande på miljön bör understödjas, samtidigt som konsumenternas egna

önskemål om en god miljö får genomslag på marknaden.

 I fråga om de tre mål för konsumentpolitiken som vi har föreslagit tidigare

har vi också satt upp tre särskilda prioriteringsgrunder (avsnitt 5.5). Vi

föreslår inte att dessa också skall gälla i förhållande till det fjärde mål som

vi nu har diskuterat. Anledningen är att de angivna prioriteringsgrunderna inte

förefaller helt adekvata i förhållande till miljömålet. Som exempel kan tas

miljömärkning av disk- och tvättmedel. Sådan märkning får anses ha stort värde

från konsumentsynpunkt i förhållande till miljömålet. Däremot kan dessa

produkter inte hänföras till hushållens baskonsumtion eller någon av de övriga

två prioriteringsgrunderna. Enligt vår mening kan det dock finnas anledning att

längre fram föreslå särskilda prioriteringsgrunder även för detta mål. Det kan

vara befogat när man har fått mera praktisk erfarenhet av verksamhet med sikte

på sambandet mellan konsumtion och miljö.

5.7 Åtgärder vidtas bara när det är väsentligt

 Regeringens förslag: Konsumentpolitiska åtgärder

 skall vidtas i statlig regi bara när det är

 väsentligt och åtgärderna inte bättre kan utföras

 av någon annan aktör. Detta gäller i fråga om

 vart och ett av de fyra målen.

 Skälen för regeringens förslag: Som tidigare har framhållits finns ett brett

spektrum av frågor som angår marknadsaktörernas och hushållens förhållanden.

Vissa är stora och generella, andra ligger på ett mera jordnära plan. Vissa

berör många människor, andra åter bara några få. Vissa problem medför en

påtaglig påfrestning för berörda konsumenter, andra drabbar den enskilda

konsumenten endast i mindre grad. Vissa frågor kan i en allmän konsumentpolitisk

mening sägas vara viktiga och tunga, medan andra har mindre betydelse.

 Detta gäller även sådana frågor som ligger inom ramen för de tre första

konsumentpolitiska målen och de prioriteringsgrunder som knyter an till dem. Det

gäller också frågor som har beröring med det fjärde målet som gäller sambandet

mellan konsumtion och miljö.

 Regeringen anser att den statliga konsumentpolitiken bara skall ägna sig åt

frågor som är väsentliga från konsumentsynpunkt. Ett väsentlighetskrav skall

därför ställas upp. Vad som får anses vara väsentligt får prövas i relation till

de uppställda målen - om hushållens möjligheter att utnyttja sina resurser, om

konsumenternas hälsa och säkerhet, om deras rättsliga ställning (lagstiftning,

lagtillämpning, möjligheter att ta tillvara sin rätt) och om konsumentintresset

av en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling.

 Väsentlighetskravet skall på motsvarande sätt också ses i förhållande till de

tre prioriteringsgrunder som hänför sig till de första tre målen.

 En fråga skall således uppmärksammas om den är väsentlig för konsumenter med

olika sorters konsumtionshinder, för hushållens baskonsumtion eller för brister

i marknadens funktionssätt.

 Vad detta innebär kan illustreras med några exempel som gäller begreppet

baskonsumtion. Denna prioriteringsgrund tar sikte på vissa konsumtionsområden.

Den innebär att en verksamhet som inte kan motiveras utifrån någon av de andra

två prioriteringsgrunderna skall vara inriktad på sådana produkter som typiskt

sett i hög grad belastar hushållens budget, dvs. som främst rör mat och kläder,

bostaden och transporter, liksom sjukvård och utbildning (inom de ramar som har

angivits tidigare, se avsnitt 5.5). Konsumentpolitiken skall uppmärksamma sådana

produkter som har nödvändighetskaraktär.

 Den statliga konsumentverksamheten bör - vad gäller baskonsumtionen - inte

omfatta produkter som antingen kostar förhållandevis litet (och alltså skulle ha

liten betydelse för hushållens utnyttjande av de ekonomiska resurserna) eller

som har föga betydelse för möjligheterna att åstadkomma ett sparande av tid

eller pengar. Inte heller bör den gälla flertalet fritidsvaror eller produkter

av utpräglad lyxkaraktär.

 Begreppet baskonsumtion i den mening som det här ges är, som framgått, inte

entydigt. Förutom av de exempel som ges här bör viss ledning också kunna fås

från de principer som är vägledande för avgränsningen av de konsumtionsområden

som är skyddade från utmätning eller ingår i socialbidragsnormen.

 Det bör betonas att vad som har sagts nu om prioriteringsgrunden baskonsumtion

inte innebär att frågor som gäller varor och tjänster som ligger utanför denna

också faller utanför konsumentpolitiken. Sådana frågor kan nämligen vara

väsentliga för personer med konsumtionshinder eller när det gäller brister i

marknadens funktionssätt. Det betyder alltså att den statliga

konsumentpolitiken, som tidigare har berörts, kan ägna uppmärksamhet åt

säkerhets- eller handikappaspekter på produkter som uteslutande används på

fritiden (t.ex. vissa idrottsredskap eller fordon) med hänvisning till att

förekomsten av farliga varor på marknaden är en brist i marknadens sätt att

fungera. Farliga varor kan givetvis också vara särskilt riskfyllda för personer

som exempelvis inte förmår att uppfatta riskerna, såsom barn, och då blir

prioriteringsgrunden om konsumtionshinder aktuell.

 Till detta kommer att åtskilliga varor och tjänster som av vissa människor

nyttjas på fritiden av andra används för försörjningsändamål (t.ex. båtar,

snöskotrar). Frågor med anknytning till sådana varor och tjänster kan då tas upp

om de kan sägas vara betydelsefulla för den senare gruppen. Men det skall

samtidigt påpekas att denna senare grupp inte får utgöras av näringsidkare utan

skall vara konsumenter. På motsvarande sätt kan frågor som gäller exempelvis

paketresor uppmärksammas om de är väsentliga med utgångspunkt i marknadens

funktionssätt, t.ex. därför att de gäller viktiga informationsbrister,

vilseledande marknadsföring eller oskäliga avtalsvillkor.

 Det bör betonas att det väsentlighetskrav som föreslås här givetvis inte är

avsett att ändra de förutsättningar som gäller enligt olika författningar för

ingripanden från exempelvis Konsumentverkets och KO:s sida. Vid lagtillämpningen

gäller givetvis de avgränsningar som framgår av författningarna i fråga.

 Vad så gäller det fjärde målet - om miljöhänsyn - skall på motsvarande sätt en

verksamhet påbörjas bara om den gäller en fråga som är väsentlig för främjandet

av konsumenternas intresse av en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar

utveckling.

 Väsentlighetskravet bör inrymma en ytterligare aspekt. Det kan enligt

regeringens mening inte anses väsentligt att en viss konsumentpolitisk

verksamhet genomförs av staten om den kan utföras bättre av en annan aktör.

6 Konsumentpolitikens medel

6.1 Inledning

 Sammanfattning: För att de konsumentpolitiska

 målen skall kunna uppnås bör flera olika medel

 användas. Viktiga medel för att uppnå de

 konsumentpolitiska målen är bl.a.

 - lagstiftning,

 - ekonomiskt stöd,

 - åtgärder för att främja tillgången på varor

 och tjänster,

 - forskning, provning och annan utrednings-

 verksamhet,

 - utbildning,

 - rådgivning, opinionsbildning och annan

 information,

 - marknadsbevakning och annan s.k. producent-

 påverkan,

 - standardisering,

 - reklamationshantering, medling och

 tvistlösning,

 - skuldsanering.

 Viktiga medel för att uppnå miljömålet kan exem-

 pelvis vara miljöinformation, miljömärkning och

 källsortering av hushållsavfall.

 De medel som har kommit att användas för att uppnå de konsumentpolitiska målen

har fortlöpande utvecklats och blivit allt fler. Den statliga

konsumentverksamheten präglades i ett inledningsskede vid 1940- och 1950-talen

av att man genom att avsätta ekonomiska medel för en konsumentverksamhet (i

fortsättningen betecknad ekonomiskt stöd) kom att främja en utrednings-,

provnings- och forskningsverksamhet som i stor utsträckning avsåg hemmets och

det enskilda hushållets praktiska och ekonomiska förhållanden. Resultatet av den

nyss nämnda verksamheten spreds till hushållen genom olika informationsinsatser

(tidskrifter, informationsblad, opinionsbildning m.m.).

 Sammanfattningsvis kan man säga att denna verksamhet i stor utsträckning var

inriktad på att hjälpa eller t.o.m. söka förmå hushållen att agera så

välöverlagt som möjligt och att därigenom utnyttja sina resurser i form av

pengar, tid och arbetskraft så effektivt som möjligt. Detta har också i stor

utsträckning varit målet för den utbildningsverksamhet som har bedrivits under

lång tid.

 Ett medel som knappast hade använts inom konsumentpolitiken före början av

1970-talet var lagstiftning. I 1972 års riktlinjer för konsumentpolitiken

utpekas lagstiftning som ett instrument under framväxt (prop. 1972:203 s. 5 f.).

Lagstiftning har successivt kommit att användas dels som ett civilrättsligt

(reparerande) skyddsnät, dels som ett näringsrättsligt (marknadsrättsligt)

preventivt eller marknadssanerande instrument för marknadsbevakning. I 1972 års

beslut nämns också reklamationshantering (inklusive medling och tvistlösning) i

ljuset av den försöksverksamhet på området som hade inletts några år tidigare

genom Allmänna reklamationsnämnden. Vid tillkomsten av en kommunal

konsumentverksamhet vid början av 1970-talet kom också rådgivning till enskilda

konsumenter att bli ett betydelsefullt inslag. Ett ytterligare medel för att

tillgodose konsumentintresset, som har förekommit alltsedan 1940-talet, är

standardisering.

 På senare tid har ett nytt konsumentpolitiskt medel, skuldsanering, tillkommit

genom 1994 års lag om skuldsanering.

 Här bör också erinras om att Sverige genom EES-avtalet har åtagit sig att se

till att vissa i olika s.k. rättsakter (direktiv, förordningar m.m.) närmare

angivna medel skall kunna användas så att de mål kan uppnås som är rättsakternas

syfte. Rättsakterna förutsätter således lagstiftning som konsumentpolitiska

styrmedel, åtskilliga kräver vidare producentpåverkan genom uppställande av

säkerhetsnormer och informationskrav samt efterlevnadsövervakning genom

certifiering och marknadskontroll. Vi kan också erinra om vad som har sagts i

EU:s andra konsumentpolitiska handlingsprogram om nya medel på konsument-

politikens område i form av bl.a. grupptalan (se avsnitt 3.3).

 Regeringen kommer i det följande att diskutera vilka medel som bör användas i

konsumentpolitiken och därvid hur de olika medlen förhåller sig till de

konsumentpolitiska mål som vi har föreslagit (avsnitt 5). Frågan om vilka

intressenter - här kallade aktörer - som kan eller bör ha tillgång till olika

medel berörs också men utvecklas ytterligare längre fram (avsnitt 7).

6.2 Lagstiftning

 Regeringens bedömning: Lagstiftning bör även i

 fortsättningen vara ett viktigt

 konsumentpolitiskt medel för att stärka konsu-

 menternas rättsliga ställning, bl.a. som en

 följd av det europeiska samarbetet. Det är också

 viktigt att lagstiftningen får genomslag i

 praktiken.

 Något förslag om införande av en konsument-

 balk eller konsumentskyddslag läggs inte fram.

 Det finns skäl att se över

 prisinformationslagen när reglerna om prisin-

 formation har ändrats inom Europeiska unionen.

 Kommittén: Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning (bet. s. 269 och 277).

 Remissinstanserna: De flesta instanser som har yttrat sig i frågan om

tillskapandet av en konsumentbalk eller konsumentskyddslag, bl.a.

Marknadsdomstolen, delar kommitténs bedömning att det för närvarande inte är

motiverat att införa en sådan lagstiftning.

 Kommitténs förslag att göra en utvärdering av prisinformationslagen har också

vunnit gillande hos några av remissinstanserna, däribland Konkurrensverket och

Dagligvaruleverantörers Förbund (DLF). Av motsatt uppfattning är bl.a.

Kooperativa Förbundet (KF) och Sveriges Köpmannaförbund (Köpmannaförbundet), som

för närvarande inte ser några skäl för en utvärdering. Köpmannaförbundet

föreslår i stället att man i en ny marknadsföringslag inför erforderliga

generella regler om prisinformation. Konsumentverket anser inte att

prisinformationslagen innehåller några regler som kan kritiseras från

konkurrenssynpunkt.

Skälen för regeringens bedömning

Allmänt

Regeringen erinrar här först om lagstiftningens betydelse som medel för att

uppnå de konsumentpolitiska målen och behandlar därefter ett par särskilda

lagstiftningsfrågor som kommittén har tagit upp.

 Sedan början av 1970-talet har lagstiftning utgjort ett viktigt medel i

konsumentpolitiken, främst för att uppnå målet att stärka konsumenternas

ställning på marknaden. - I bilaga 7 ges exempel på konsumentskyddande

lagstiftning.

 Lagstiftning bör även i fortsättningen utgöra ett viktigt konsumentpolitiskt

medel. Ett skäl är att det kan finnas områden där konsumenternas ställning i dag

inte skyddas tillräckligt av lagstiftning, exempelvis konsumenttjänster som inte

omfattas av konsumenttjänstlagen eller frågor som har samband med användningen

av elektroniska betalningsmedel. Till detta kommer att nya varor och tjänster,

distributions- och marknadsföringsmetoder m.m., som i dag inte omfattas av någon

lag, kan komma att introduceras på marknaden. Sveriges anslutning till EES och

ett eventuellt medlemskap i EU innebär dessutom att vi har skyldighet att

överföra vissa EG-regler till svensk rätt (se vidare vad vi har anfört i avsnitt

5.3).

 Lagstiftning är ett medel som i första hand möter det mål för den framtida

konsumentpolitiken som avser främjandet av konsumenternas rättsliga ställning.

Men lagstiftning kan användas också för att uppnå de andra målen. Som exempel

kan nämnas att regler om att viss information skall lämnas före (t.ex. om pris

och betalningsvillkor) och i samband med köp (t.ex. förvarings- och andra

skötselråd) kan bidra till att främja hushållens resursanvändning. Vidare är

givetvis säkerhetsföreskrifter av olika slag (t.ex. om varningsinformation och

bruksanvisningar för farliga varor) ägnade att främja konsumenternas hälsa och

säkerhet.

Prisinformationslagen

Kommittén har föreslagit att prisinformationslagens (1991:601) effekter bör

utvärderas och att man därvid också bör beakta konkurrensaspekterna. Flera

remissinstanser, bl.a. Konkurrensverket, har ställt sig positiva till detta.

 Regeringen kan först konstatera att prisinformationslagen har varit i kraft i

drygt två år. Lagen har ett ändamålsenligt syfte, nämligen att konsumenterna

skall kunna få vederhäftiga, tillräckliga och lättillgängliga upplysningar om

priset på varor och tjänster. Lagen har emellertid, främst från näringslivets

sida, kritiserats för att vara alltför detaljstyrande och dessutom inte

konkurrensneutral i sin praktiska tillämpning. Dessa omständigheter gör att

regeringen anser att det finns skäl att göra en utvärdering av lagen.

 I sammanhanget skall dock även beaktas att det enligt EES-avtalet åligger

Sverige att införliva EG-direktiv om prismärkning med svensk rätt. Från svensk

sida har vi ansett att prisinformationslagen i huvudsak täcker dessa direktiv.

Inom EU håller man nu på att se över prisinformationsdirektiven, och man kan

vänta sig att detta arbete kommer att utmynna i en del ändringar. Regeringen

anser mot den angivna bakgrunden att en översyn av prisinformationslagen bör

anstå i avvaktan på resultatet av arbetet inom EU.

Införande av en konsumentbalk eller konsumentskyddslag

Kommittén har ingående behandlat frågan om man i Sverige bör införa en

konsumentbalk eller, som ett mindre långtgående alternativ, en kon-

sumentskyddslag. Kommittén har som skäl för att samla all konsumenträtt i en

konsumentbalk anfört bl.a. att konsumenträtten i dag är spridd på flera olika

lagar och att det är svårt att få en överblick över rättsområdet. Som skäl mot

en konsumentbalk anför kommittén bl.a. att konsumenträtten är ett förhållandevis

oenhetligt rättsområde, att reglerna är av mycket blandat slag och att det

skulle bli svårt att samordna dem utan att besvärande systematiska brister

uppkommer. Kommittén kommer till slutsatsen att nackdelarna med en konsumentbalk

väger så tungt att det för närvarande inte är möjligt att samla den

konsumenträttsliga lagstiftningen i en sådan. Kommittén anser också att

nackdelarna är så pass många med att slå samman de viktigaste konsumentlagarna

till en konsumentskyddslag att man inte heller vill förespråka detta alternativ.

 Regeringen ansluter sig till kommitténs bedömning och anser således att det

för närvarande inte finns tillräckligt starka skäl att föreslå en konsumentbalk

eller en särskild konsumentskyddslag.

6.3 Ekonomiskt stöd

 Regeringens bedömning: Också i fortsättningen bör

 statliga medel avsättas för konsumentpolitiken.

 Viss konsumentverksamhet bör bedrivas i

 statlig regi.

 Dessutom bör statligt stöd utgå till

 konsumentorganisationer

 och konsumentforskning.

 Kommittén: Kommitten har föreslagit att medel även i framtiden skall avsättas

för en konsumentpolitisk verksamhet i statlig regi. Kommittén föreslår också att

medel avsätts för konsumentpolitisk verksamhet genom riktade anslag från olika

fackdepartement (bet. s. 319-322).

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland en del organisationer, har

utpekat vissa ändamål som särskilt angelägna att satsa resurser på. En del

organisationer framhåller sina egna behov av medel. Några instanser åter anser

att staten i huvudsak bör bevilja medel endast för myndighetsutövning.

 Skälen för regeringens bedömning: Allt sedan 1940-talet då Aktiv hushållning

inrättades (se avsnitt 3.1) har staten avsatt medel till konsumentpolitisk

verksamhet. Regeringen finner det för sin del uppenbart att det även i

fortsättningen måste finnas en statligt finansierad konsumentverksamhet. Utöver

de skäl som tidigare har redovisats (se avsnitt 5) kräver redan Sveriges

engagemang i EU och den myndighetsutövning och övriga verksamhet som följer av

EG-direktiven en statligt finansierad konsumentpolitik. En sådan är också

nödvändig för att de fyra mål som vi förordar för den statliga

konsumentpolitiken skall kunna uppnås. Vi anser vidare att den på frivillig

grund baserade konsumentverksamheten, liksom konsumentforskningen, bör få

statligt stöd även i framtiden. För att den verksamheten skall utvecklas krävs

statliga medel. Det belyses närmare längre fram (avsnitt 8).

6.4 Åtgärder för att främja tillgången på varor och tjänster

 Regeringens bedömning: Tillgången till

 kommersiell service bör uppmärksammas också i

 fortsättningen. Det bör i första hand åvila

 kommunerna att bevaka frågan i sin planerings-

 process. Staten bör även i framtiden ge stöd

 till verksamheten.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 305 f.).

 Remissinstanserna: Några remissinstanser berör området kommersiell service och

varuförsörjning. Glesbygdsmyndigheten delar kommitténs uppfattning att

tillgången till kommersiell service ytterligare måste stärkas genom centrala

insatser. Länsstyrelsen i Västerbottens län menar att ett åtgärdsinriktat arbete

som syftar till att stödja konsumentintresset i hela landet förutsätter

samverkan mellan flera instanser, såsom departement, Glesbygdsmyndigheten,

länsstyrelser, handelns organisationer, kommunerna m.fl. Länsstyrelsen anser att

denna samverkan fungerar utmärkt i dag. Länsstyrelsen i Blekinge län menar bl.a.

att Konsumentverket spelar en viktig roll för arbetet med glesbygdsstöd till

kommersiell service. Lantbrukarnas Riksförbund ifrågasätter om det inte är mest

ändamålsenligt att administrationen av stödet till kommersiell service i

glesbygd överförs till Glesbygdsmyndigheten. Synskadades Riksförbund och

Neurologiskt Handikappades Riksförbund pekar på de svårigheter som bl.a. stora

köpcentra och nya självbetjänings- och automatsystem medför för

funktionshindrade personer.

 Skälen för regeringens bedömning: Det ligger i sakens natur att förändringar i

butiksstrukturen påverkar konsumenternas tillgång till service. Effekterna

varierar för olika konsumentgrupper. Nya butiks- och distributionsmodeller kan

leda till effektivisering och ett bredare utbud. Men de kan också medföra att

konsumenterna tvingas lägga ner mera tid på att anskaffa varor och tjänster som

de behöver och också rent allmänt försämra tillgängligheten till sådana. Frågan

är i hög grad kopplad till butiksstrukturens utveckling men har också nära

samband med nya metoder att distribuera och sälja med hjälp av bl.a. ny teknik.

Analyser gjorda av Konsumentverket och Handelns Utredningsinstitut (HUI) visar

att nedläggningstakten bland glesbygdsbutiker ökar. HUI förutspår att omkring

hälften av dagens glesbygdsbutiker kommer att vara nedlagda år 2000.

 Utvecklingen inom varuförsörjning och distribution har särskild betydelse för

människor som bor i glesbygd och för resurssvaga grupper, t.ex. äldre och

rörelsehindrade. Nedläggningen av institutioner och utflyttningen av bl.a.

handikappade i enskilt boende och gruppboende har ytterligare förstärkt

problemet.

 Statens engagemang för glesbygdens utveckling har hittills i första rummet

haft ett regionalpolitiskt motiv. Ett viktigt inslag är stödet till kommersiell

service i glesbygd, som beviljas av länsstyrelserna. En särskild utvärdering av

glesbygdsstödet har genomförts av Konsumentverket i samverkan med bl.a.

länsstyrelserna. Utvärderingen visar att stödet har förbättrat butikernas

överlevnadsmöjligheter.

 I vårt förslag till mål för regionalpolitiken (prop. 1993/94:140) har

regeringen också betonat att en rimlig dagligvaruförsörjning är en av

grundförutsättningarna för glesbygdens fortlevnad och utveckling. Därför

infördes förbättringar av stödet till kommersiell service. För att lanthandeln

skall kunna bevaras och utvecklas behövs ett samlat agerande av aktörer på

lokal, regional och central nivå.

 Det är på den lokala nivån som det slutliga avgörandet sker om en butik skall

överleva. Konsumenternas köptrohet och engagemang är avgörande för butikens

existens. Det finns flera exempel på att lokala utvecklingsgrupper har lyckats

slå vakt om varuförsörjningen i glesbygd - i vissa fall genom att ta över

driften av lanthandeln. Kommunerna påverkar förutsättningarna bl.a. via sin

varuförsörjningsplanering, genom stöd till varuhemsändning samt genom bostads-

planeringen och kollektivtrafiken.

 På ett övergripande plan är en effektiv regional- och glesbygdspolitik för

sysselsättning och boende i glesbygd en grundförutsättning för ett bibehållet

kundunderlag i glesbygd. Staten tillhandahåller vidare verktyg för att hjälpa

till med bevarandet av butiker i glesbygd genom stödet till kommersiell service

i form av investeringsstöd, servicebidrag och hemsändningsbidrag.

Konsumentverket är samordnande och rådgivande gentemot länsstyrelserna i deras

bidragsgivning.

 Glesbygdsmyndigheten har till uppgift att lämna förslag till förbättringar för

glesbygds- och landsbygdsbefolkningens levnadsförhållanden. Konsumentverket

utfärdar föreskrifter gällande stöd till kommersiell service i glesbygd, medan

Glesbygdsmyndigheten utfärdar föreskrifter när det gäller stöd till företag som

inte avser kommersiell service. Regeringen har givit Konsumentverket ett

särskilt uppdrag kring vissa frågor som rör lanthandelns fortlevnadsmöjligheter.

 Under senare år har också butiksstrukturen i städernas förorter samt

utarmningen av citykärnor och mindre kommuncentra aktualiserats. Glesare

butiksnät kan medföra nackdelar för bl.a. gamla och småbarnsföräldrar utan bil.

På Chalmers tekniska högskola, institutionen för statsbyggnad, bedrivs för

närvarande ett projekt om externetableringars effekter på konsumenterna

beträffande tillgänglighet, transportbehov och färdmedelsval. Konsumentverket

och Boverket medverkar i den projektgrupp som är knuten till projektet.

 Regeringens bedömning är att tillgången till kommersiell service också i

fortsättningen bör uppmärksammas. Detta är ett förhållande som har samband med

det första av de fyra mål för den framtida konsumentpolitiken som vi har

föreslagit, nämligen främjandet av hushållens möjligheter att utnyttja sina

resurser enligt egna önskemål.

 Det bör i första hand åvila kommunerna i deras planeringsprocess att

uppmärksamma frågan. Staten bör även i framtiden ge stöd till verksamheten.

6.5 Forskning, provning och annan utredningsverksamhet

 Regeringens bedömning: Forskning kan vara ett

 viktigt konsumentpolitiskt medel för att vinna

 kunskap om konsumenternas förhållanden och om

 hur dessa kan förbättras.

 Forskning, provning och annan

 utredningsverksamhet bör användas också i

 framtiden för att belysa hur konsumentproblem

 kan förebyggas och lösas och för att ge underlag

 för en effektiv marknadsbevakning.

 Regeringen anser att ett konsumentpolitiskt

 forskningsprogram bör utarbetas.

 Kommittén: Kommittén föreslår att den konsumentpolitiska forskningen förstärks

inom universitet och högskolor. En särskild satsning bör göras på konsumenträtt

och ekonomi. Ett konsumentpolitiskt forskningsprogram bör utarbetas (bet. s.

312-315).

 Kommittén förordar att Konsumentverkets provlaboratorium bryts ut ur den

statliga konsumentorganisationen och ombildas till ett av staten eller annan ägt

bolag, om affärsmässiga och marknadsmässiga förutsättningar föreligger.

Kommittén föreslår vidare att diskussioner tas upp på ministernivå för att

påskynda en integration mellan de nordiska laboratorierna (bet. s. 307-309).

 Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser har yttrat sig om

konsumentforskningen. Konsumentverket och Handelshögskolan vid Göteborgs

universitet, rättsvetenskapliga institutionen, framhåller betydelsen av

förstärkning av konsumenträttslig forskning vid universitet och högskolor.

Behovet av ökade insatser beträffande hushållsekonomiskt inriktad forskning,

knuten till universitet och högskolor, framförs av en rad instanser, bl.a.

Konsumentverket, Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Sveriges Konsumentråd och

Hushållningssällskapens förbund. Några instanser, bl.a. Konsumentverket, betonar

behovet av fasta forskningsresurser inom området hushållsekonomi. Konsumentver-

ket och Handelshögskolan vid Göteborgs universitet, rättsvetenskapliga

institutionen, framhåller därutöver bl.a. behovet av forskning inom områdena

reklam och produktsäkerhet. Några remissinstanser, bl.a. Göteborgs universitet,

institutionen för slöjd och hushållsvetenskap, tillstyrker kommitténs förslag om

ett konsumentpolitiskt forskningsprogram. Chalmers tekniska högskola anser att

samordningen på departementsnivå är av avgörande betydelse för formulering och

fördelning av forskningsuppgifter och för resursallokering.

 En rad remissinstanser har yttrat sig om provningsverksamheten. Statskontoret

förordar att Konsumentverkets provningsverksamhet på sikt ombildas till ett

statligt bolag för att kritik inte skall kunna riktas mot att staten

subventionerar sin affärsmässigt bedrivna verksamhet. Konsumentverket, däremot,

avvisar tanken att bolagisera verksamheten bl.a. eftersom kunskaperna från

provningarna bäst kan användas inom en sammanhållen organisation. Sveriges

Provnings- och Forskningsinstitut (SP) föreslår att en samordning mellan

Konsumentverkets provningslaboratorium och SP utreds. Konkurrensverket anför att

provningar bör upphandlas i konkurrens i den mån de bekostas med statliga medel.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) anser, för att värna

konsumentintresset, att Konsumentverkets provningsverksamhet även

fortsättningsvis, i vart fall innan standardiseringarna omfattar fler produkter,

till viss del bör anslagsfinansieras. I annat fall riskeras att dåliga produkter

inte blir testade. Alternativet är att göra viss testning obligatorisk. Statens

Maskinprovningar är av en liknande uppfattning.

 Några remissinstanser har berört metodutveckling. Statens Maskinprovningar

anser att det finns en risk för att kompetensen beträffande metodutveckling på

sikt utarmas, om metodutvecklingen inom provningsverksamheten skall ske på

beställarnas villkor. Styrelsen för teknisk ackreditering (SWEDAC) tror att

myndighetssubventionerade laboratorier i framtiden endast kommer att finnas på

områden med mycket låg provningsvolym och för forsknings- och

utvecklingsändamål. I ljuset av detta föreslår SWEDAC att den framtida

laboratorieverksamheten skyndsamt utreds.

 Skälen för regeringens bedömning: Forskning kan ge underlag för att vinna

kunskap om konsumenternas förhållanden och hur dessa kan förbättras med avseende

på alla de fyra mål för konsumentpolitiken som vi tidigare har föreslagit.

 Den konsumentpolitiska forskningen tillhör inte någon särskild akademisk

disciplin. Tvärtom bedrivs forskning i konsumentfrågor inom många områden med

vitt skilda teoretiska och metodologiska ansatser. Försök att förankra

konsumentforskningen inom högskolor och institutioner på mera kontinuerlig bas

har delvis lyckats inom det konsumenttekniska området.

 Regeringen vill erinra om att vi i vårt förslag till inriktningen av

forskningspolitiken för budgetåren 1993/94-1995/96 (prop. 1992/93:170, bet.

1992/93:UbU15, rskr. 1992/93:388) har funnit det angeläget att forskningen på

konsumentområdet kan utvecklas. Vi anförde därvid att det finns viktiga

forskningsuppgifter på det hushållsekonomiska området. Som exempel anfördes

frågan hur hushållen förmår utnyttja sina resurser i ett ekonomiskt krisläge.

Också på det konsumenträttsliga området behövs forskningsinsatser, anfördes det,

särskilt i ljuset av den europeiska integrationen. Även rättssociologisk

forskning är angelägen för att belysa hur stor genomslagskraften av olika rätts-

regler - bl.a. sådana som har införts genom EES-avtalet - faktiskt blir. Vidare

är internationella jämförelser viktiga för att värdera behovet av konsument-

politiska åtgärder. Den decentraliserade konsumentverksamheten i Sverige -

kommunal verksamhet samt sådan som bedrivs av frivilliga organisationer -

ställer också krav på fortlöpande uppföljning och analys, bl.a. genom forskning.

 Slutsatsen av det anförda var att regeringen föreslog att Konsumentverket

skall ha tillgång till ett forskningsanslag. Med hänvisning till den

konsumentpolitiska översynen ansåg regeringen att anslaget tills vidare borde

ligga på i huvudsak oförändrad nivå. Regeringen föreslog således 2,1 miljoner

kronor för budgetåret 1993/94. Riksdagen, som antog regeringens förslag, har

beslutat om motsvarande belopp för budgetåret 1994/95.

 Kommittén har föreslagit att regeringen tillsammans med ansvariga myndigheter

samt experter och forskare skall utarbeta ett konsumentpolitiskt

forskningsprogram. Några instanser stödjer kommitténs förslag.Som tidigare har

redovisats (avsnitt 3.2) pågår för närvarande ett arbete under Nordiska

ministerrådet med utformningen av ett nordiskt konsumentpolitiskt

forskningsprogram. Regeringen kan se fördelar med att den framtida

konsumentforskningen i Sverige inte bara är i linje med ett kommande nordiskt

forskningsprogram utan även står i samklang med ett nationellt program.

Regeringen avser därför att inom kort i annan ordning ta initiativ till att det

utarbetas ett nationellt forskningsprogram på konsumentområdet.

 Frågan om inriktningen av ett sådant program är emellertid beroende av en rad

faktorer som måste klarläggas närmare. Innan ett program utarbetas måste således

ett underlag utarbetas som redovisar den konsumentforskning som har bedrivits

hittills, liksom den som nu pågår på olika håll. Ett sådant underlag bör också

inrymma en närmare analys av vilka konsumentfrågor som framtida forskning

lämpligen skall avse. Slutligen behövs också en närmare beskrivning av de

forskningsresurser som i dag finns tillgängliga vid olika institutioner.

 Regeringen överväger att ta upp en diskussion om dessa frågor med berörda

intressenter för en preliminär bedömning av hur det fortsatta arbetet lämpligen

kan bedrivas. I det sammanhanget bör också övervägas vilka för- och nackdelar

som är förknippade med att de särskilda forskningsmedlen förs över från

Konsumentverket till något annat organ, t.ex. något forskningsråd.

 Kommittén har föreslagit att konsumentforskningen förstärks inom universitet

och högskolor. Regeringen stödjer i princip denna tanke men vill inte nu

föregripa resultatet av övervägandena om ett forskningsprogram.

 I fråga om prioriteringen av forskningsområden anser kommittén att det krävs

särskilda satsningar på rättslig och ekonomisk forskning. Regeringen anser att

också denna fråga bör få sin närmare belysning i samband med att ett

forskningsprogram utarbetas. Ett ställningstagande i frågan bör anstå till dess

att ett förslag till ett sådant program föreligger. Vi vill nu bara erinra om de

ytterligare forskningsområden som nämndes i den forskningsproposition som vi

nyss refererade till. Ett annat område som också bör nämnas är konsumentteknik.

Som har framgått finns en viss mera kontinuerlig förankring av forskningen på

det området vid olika forskningsinstitutioner. Vi anser det angeläget att också

den framtida forskningen på detta område beaktas när ett forskningsprogram

utarbetas. Ett starkt skäl för detta är också att den s.k. konsumenttekniska

nämnden förväntas upphöra med sin verksamhet.

 Vad så gäller provnings- och annan utredningsverksamhet kan konstateras att

sådan utgör ett nödvändigt inslag i Konsumentverkets verksamhet för att få

underlag för åtgärder med syfte att uppnå de konsumentpolitiska målen.

 Konsumentverkets provningsverksamhet har skiftande karaktär. Viss provning

utförs på uppdrag mot ersättning, annan ingår som ett led i

myndighetsutövningen, exempelvis för att fastställa om en produkt avviker från

gällande säkerhetskrav, åter annan provning genomförs i första hand för att ge

underlag för konsumentinformation (t.ex. marknadsöversikter i Råd prop. 1992/93:112 s. 34 och 1992/93:111 s. 34 f.).

 Regeringen har med stöd av bemyndigande föreskrivit att tillverkaren eller

dennes behöriga representant inom EES skall betala Konsumentverkets kostnader

för provtagning och undersökning av prover, om en leksak (SFS 1993:971) eller

personlig skyddsutrustning (SFS 1993:972) vid kontroll visar sig inte uppfylla

föreskrivna säkerhetskrav m.m. I fråga om leksaker gäller detta också för

importören till EES. Dessa avgifter kan dock få endast marginell betydelse för

finansieringen.

Uppföljning och rapportering

Behovet av insatser för marknadsövervakningen och marknadskontrollen kommer att

variera över tiden. Marknadsbevakning kommer dock också i framtiden att vara en

huvuduppgift för den statliga konsumentverksamheten. För att utföra denna

uppgift bör de ansvariga myndigheterna - liksom hittills - använda en

kombination av konsumentpolitiska medel.Regeringen vill peka på vikten av en

samlad och kontinuerlig rapportering av erfarenheterna av marknadskontrollen. En

sådan rapportering bör avse både nationella insatser och situationen i hela EES.

Annan s.k. producentpåverkan

En lagreglerad påverkan på företagens handlande på konsumentområdet har

förekommit sedan början av 1970-talet, genom tillkomsten av lagar om

marknadsföring och avtalsvillkor m.m. Verksamheten har sedan fortlöpande byggts

ut, senast som en följd av EES-avtalet.

 Men redan innan en sådan verksamhet inleddes hade bl.a. de statliga

konsumentorganen - men också olika organisationer - sökt att förmå företagen att

på frivillig väg anpassa sina varor och tjänster m.m. till konsumenternas behov.

Också efter tillkomsten av en mera formaliserad marknadsövervakning av det slag

som regeringen tidigare har beskrivit har bl.a. Konsumentverket vid sidan om

denna sökt utöva en påverkan av ett mera informellt slag. Det har handlat om att

exempelvis förmå tillverkare att anpassa sina produkter till brukarönskemål,

t.ex. i säkerhets- eller ergonomiskt hänseende. Ett inslag utgör här verkets

medverkan i det internationella standardiseringsarbetet (se avsnitt 6.9). Men

det har också handlat om annat, såsom marknadsförings- och distributionsmetoder,

varuförsörjning och säljvillkor. Påverkan utövas inte bara mot tillverkare utan

också mot näringsidkare i andra led.

 En påverkan av det slag som vi behandlar här kan givetvis utövas även av

andra. Det sker också i praktiken, genom bl.a. både centrala

konsumentorganisationer och lokala konsumentgrupper.

 En verksamhet av detta slag ligger väl i linje med det konsumentpolitiska

handlingsprogram som gäller inom EU (se avsnitt 3.3). Där betonas nämligen

vikten av ett förstärkt samråd mellan näringsliv och konsumentföreträdare.

 Regeringen anser att en producentpåverkan av det slag som vi behandlar här

också i framtiden bör kunna tjäna som komplement till den mera formaliserade

myndighetspåverkan som vi har behandlat tidigare. En sådan verksamhet bör kunna

bidra till uppfyllelsen av vart och ett av de fyra konsumentpolitiska mål som vi

har förordat. På samma sätt som i fråga om de övriga medlen skall

producentpåverkan av informellt slag bara användas i den statliga verksamheten

när den är förenlig med någon av de tre prioriteringsgrunderna, liksom väsent-

lighetskravet.

6.9 Standardisering

 Regeringens bedömning:

 Standardiseringsverksamheten kommer att få en

 allt större betydelse som en följd av

 EES-avtalet och det ökade utbudet av varor på

 marknaden. Det är viktigt att standardise-

 ringen tillförs brukarsynpunkter och att en

 kompetent och effektiv konsumentmedverkan

 därför innefattas i standardi- seringsarbetet.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens (bet. s. 217

f.).

 Remissinstanserna: Några remissinstanser har uttalat sig i denna del. Sveriges

Konsumentråd tillstyrker kommitténs förslag att konsumentorganisationer bör få

stöd i form av utbildning och ekonomiska bidrag för att delta i

standardiseringsarbetet. Standardiseringen i Sverige (SIS), tidigare

Standardiseringskommissionen i Sverige, anser att kompetenta företrädare från

fristående konsumentorganisationer bör kunna vara ett komplement till

konsumentmyndigheten i standardiseringsarbetet. Handikappinstitutet menar att

det är viktigt att konsumentmyndigheten aktivt medverkar i

standardiseringsarbetet och därvid beaktar funktionhindrades behov.

 Skälen för regeringens bedömning: EG:s olika direktiv innehöll tidigare en

mångfald tekniska detaljer. Detta medförde att harmoniseringsarbetet blev

tidskrävande och därmed framskred långsamt. År 1985 togs inom EG ett beslut om

att tillämpa en ny metod när det gäller harmonisering (The New Approach on Tech-

nical Harmonization of Standards, se avsnitt 3.3).

 Den nya metoden har förstärkt behovet av en aktivt medverkan från

konsumentrepresentanter. Det har blivit viktigare att i standarderna både beakta

allmänna brukaraspekter och produktsäkerhetsfrågor. En standard är frivillig,

men EG-direktiven innebär att produkter som har utformats enligt standarden

förutsätts uppfylla de grundläggande säkerhetskraven.

 Som ett led i att öka konsumentinflytandet tillkom år 1990 SIS konsumentråd,

där Konsumentverket för närvarande har ordförandeskapet. Rådet har till uppgift

att stärka konsumenternas deltagande i standardiseringsarbetet och höja

medvetenheten om konsumentaspekterna.

 På det internationella planet har nyligen EFTA:s och EU:s rådgivande

konsumentkommittéer bildat en gemensam samarbetsorganisation för

konsumentdeltagande i det europeiska standardiseringsarbetet, Association de

Normalisation Européenne pour les Consommateurs (ANEC). Sveriges Konsumentråd

medverkar från Sverige.

 På konsumentområdet pågår ett omfattande europeiskt standardiseringsarbete.

Ett tjugotal kommittéer, flera av dem med underarbetsgrupper, deltar för

närvarande i arbetet med att utarbeta Europastandarder. Produkter som berörs är

bl.a. möbler, leksaker, fritidshjälmar, barnomsorgsprodukter och flytvästar.

Flera kommittéer inom CEN arbetar med EU/EFTA-mandat.

 Säkerhetsfrågor, särskilt med avseende på barn, har traditionellt varit

prioriterade områden såväl hos Konsumentverket som hos de internationella

standardiseringsorganen. Konsumentverket har således under flera år bl.a. lett

arbetsgrupper om mekanisk säkerhet för leksaker och barnomsorgsprodukter.

Därigenom har man i det europeiska arbetet kunnat slå vakt om svenska säkerhets-

och konsumentskyddshänsyn.

 Regeringen anser mot den angivna bakgrunden att det är viktigt att

konsumentaspekter också i framtiden tillförs standardiseringsarbetet.

Konsumentverket bör därför även i framtiden medverka i detta arbete till den del

det gäller sådan verksamhet där standardiseringsorganen utför ett arbete på

uppdrag av EU och EFTA eller där Konsumentverkets insatser krävs med hänsyn till

verkets tillsynsansvar i övrigt. Dessutom kan det vara lämpligt att

standardiseringsarbetet breddas, så att även frivilliga organisationer kan vara

med i detta, något som för övrigt är fallet redan i dag.

6.10Reklamationshantering, medling och tvistlösning

 Regeringens bedömning: Reklamationshantering,

 medling och tvistlösning på lokal nivå bör

 uppmuntras och främjas. Frågan om inrättande av

 lokala reklamationsråd bör prövas. Samtidigt har

 Allmänna reklamationsnämndens verksamhet stort

 värde och den bör fortsätta i samma former som i

 dag.

 Kommittén: Kommittén har föreslagit att det upprättas lokala reklamationsråd,

att den kommunala konsumentverksamheten bör ge vägledning i hur man väcker talan

vid allmän domstol, att det är önskvärt att konsumenterna i första hand vänder

sig till den lokala konsumentvägledningen och i andra hand till Allmänna

reklamationsnämnden vid tvister i samband med gränsöverskridande handel, att man

bör överväga att Allmänna reklamationsnämnden upphör med vissa typer av ärenden

och i stället låter branscherna själva organisera och finansiera tvistlösning på

dessa områden, att Allmänna reklamationsnämnden i ökad omfattning bör pröva

ärenden som avser offentliga tjänster, att det bör införas en bestämmelse i

Allmänna reklamationsnämndens instruktion att ett ärende får avvisas med

hänvisning till att det i första hand skall hanteras lokalt samt att nämndens

existens, huvudsakliga uppgifter och organisation ges stöd i lag (bet. s. 239

f.)

Remissinstanserna

Lokala reklamationsråd

Konsumentverket, Skellefteå kommun och Verdandi stöder förslaget om inrättandet

av lokala reklamationsråd. Svenska Bankföreningen och Konsument Göteborg är av

motsatt uppfattning. Allmänna reklamationsnämnden menar att det inte är

självklart att reklamationsrådens befattning med enskilda tvister skall

utvecklas. Om detta ändå sker bör råden främst inrikta sig på att lösa tvister

som nämnden inte prövar. I varje fall bör utvecklingen inte ledas i den

riktningen att nämnden får rollen som överinstans till de lokala råden.

Grossistförbundet Svensk Handel är tveksam till ytterligare överföring av

tvistlösning till lokala konsumentorgan. Konsumentvägledarnas förening anser att

lokala reklamationsråd endast kan fungera i begränsad omfattning och att de

kräver en väl organiserad kommunal konsumentverksamhet som står för beredningen

av ärenden samt övrig administration.

Tvister över nationsgränserna

Allmänna reklamationsnämnden menar att farhågorna när det gäller konsumenternas

intressen beträffande tvister över nationsgränserna förefaller överdrivna. I

huvudsak torde problemen vad gäller handel utanför Norden återfinnas på några

speciella områden, nämligen när det gäller finansiella tjänster, postorder och

s.k. TV-shopping samt vid köp av andelar i fritidslägenheter. Nämnden anser,

liksom kommittén, att tvister över nationsgränserna i första hand bör behandlas

lokalt.

Privata nämnder

KF instämmer i kommitténs överväganden att privata nämnder efter danskt mönster

prövas även i Sverige. Några instanser, bl.a. Konsumentvägledarnas förening,

Konsument Göteborg och Hyresgästernas Riksförbund delar inte kommitténs

uppfattning i denna fråga. Allmänna reklamationsnämnden anser det finns starka

principiella skäl som talar mot en övergång till privata nämnder och pekar också

på att det inte finns något intresse från näringslivet att inrätta sådana

nämnder.

Offentliga tjänster

Allmänna reklamationsnämnden pekar på att nämnden är oförhindrad att pröva

tvister mellan konsumenter och statliga eller kommunala organ som driver

verksamhet av ekonomisk natur. En del tvister lämpar sig inte så väl för

nämndförfarandet, exempelvis tvister som rör besvärliga kvalitetsbedömningar

inom utbildnings- och vårdsektorn eller bedömningar av tjänster vars kvalitet är

beroende av politiska beslut. Motormännens riksförbund och Pensionärernas

Riksorganisation tillstyrker förslaget att Allmänna reklamationsnämnden i ökad

omfattning bör pröva ärenden som avser offentliga tjänster.

Lokal beredning

Några instanser, bl.a. Svenska Kommunförbundet, avstyrker förslaget att en

förutsättning för att Allmänna reklamationsnämnden skall behandla ärendet är att

den kommunala konsumentverksamheten först har behandlat det. Även Allmänna

reklamationsnämnden tar avstånd från kommitténs förslag om lokal beredning.

Konsumentverket uttrycker däremot sympati för tanken men framhåller vikten av

att denna möjlighet inte utnyttjas så att konsumenten kommer i kläm.

 LO anför att det i och för sig är önskvärt att stärka den lokala medlingen och

tvisthanteringen, men om detta skall ske genom att Allmänna reklamationsnämnden

hänvisar en klagande att först söka rättelse lokalt måste sådana möjligheter

finnas till hands. Så är det inte i alla landets kommuner. Konsumentvägledarnas

förening ger uttryck för en liknande uppfattning.

Lagreglering av nämnden

Svenska Bankföreningen tillstyrker kommitténs förslag att Allmänna

reklamationsnämnden existens, huvudsakliga uppgifter och organisation i

huvuddrag ges stöd i lag.

Skälen för regeringens bedömning

Allmänt

En viktig del av det konsumentpolitiska arbetet syftar till att underlätta för

konsumenterna att ta till vara sin rätt när det uppstår en tvist mellan en

konsument och en näringsidkare om en vara eller tjänst. Det är en verksamhet

som möter målet att främja konsumenternas rättsliga ställning och som också får

som effekt att hushållens resurser utnyttjas bättre.

 Företagens egen reklamationshantering är en grundläggande förutsättning för en

fungerande marknad. Många företag, i synnerhet inom detaljhandeln, har i

varierande grad rutiner och regler för att hantera reklamationer. Inom en rad

branscher har det tillskapats särskilda nämnder som arbetar med

reklamtionshantering. Vissa av dessa redovisas i bilaga 4.

 Om en tvist inte blivit löst på företags- eller branschnivå kan konsumenten i

första hand vända sig till den lokala vägledningen.

Den kommunala konsumentverksamheten, liksom en lokal verksamhet i

föreningslivets regi, behandlas längre fram (avsnitt 7.4 och 7.5).

 Allmänna reklamationsnämnden inrättades år 1968. Vid sidan om en prövning i

nämnden har emellertid också domstolsalternativet i alla år stått öppet för

konsumenterna. I fråga om kostnaderna kan noteras att en tvist vid allmän

domstol i genomsnitt kostar 6 000-7 000 kr och ett ärende hos Allmänna

reklamationsnämnden ca 1 600 kr. Kostnaden för klagomål hanterade av

konsumentvägledare är i genomsnitt 200-300 kr.

 Så gott som alla remissinstanser som har yttrat sig i frågan om Allmänna

reklamationsnämndens verksamhet har varit positiva till denna. Även regeringen

är av denna uppfattning. Vi har i tidigare

avsnitt betonat vikten av att tvister så långt som möjligt kan lösas lokalt.

Den kommunala konsumentverksamheten spelar här en betydelsefull roll. Det bör

också en lokal verksamhet i föreningslivets regi kunna göra. Men även med en

välutvecklad lokal verksamhet kommer det också i framtiden att finnas behov av

ett centralt tvistlösande organ som Allmänna reklamationsnämnden. Ett skäl är

att alla tvister inte kan lösas lokalt. Ett annat är att det behövs en instans

som kan vara vägledande vid utformningen av praxis i rättsliga frågor, till

nytta för den lokala medlingsverksamheten. Slutligen utgör reklamationsnämnden

också ett stöd för den lokala verksamheten när det gäller bl.a. utbildning och

information.

 Det finns i detta sammanhang skäl att erinra om att EG-kommissionen i

handlingsplanen för konsumentpolitiken inom EU för perioden 1993-1995 betonar

att man vill skapa förlikningsförfaranden utanför domstolarna. Den svenska

modellen med lokal medlingsverksamhet samt central tvistprövning i Allmänna

reklamationsnämndens regi, liksom välutvecklade egenåtgärdsprogram för bl.a.

reklamationshantering (se avsnitt 7.3), ligger väl i linje med dessa planer. Den

bör också kunna tjäna som inspirationskälla då handlingsprogrammet skall för-

verkligas. Sverige bör inom EES (eller vid ett medlemskap i EU) agera i linje

med denna syn.

 Kommittén har föreslagit att Allmänna reklamationsnämndens existens m.m. skall

ges stöd i lag. Enligt regeringens mening ger det underlag som har presenterats

i frågan inte tillräckligt stöd för ett ställningstagande. Frågan kommer därför

att beredas ytterligare inom regeringskansliet.

Lokal beredning m.m.

Kommittén har föreslagit att det skall införas en bestämmelse i Allmänna

reklamationsnämndens instruktion med innebörd att ett ärende hos nämnden får

avvisas med hänvisning till att det i första hand skall hanteras lokalt. Som

framgått har flera remissinstanser - bl.a. nämnden själv - ställt sig kritiska

till kommitténs förslag.

 Regeringen anser inte, främst mot bakgrund av remissinstansernas synpunkter,

att det finns skäl att genomföra kommitténs förslag.

 I några kommuner har försöksverksamhet bedrivits med lokala reklamationsråd.

En utvärdering i Konsumentverkets rapport 1992/93:3 tyder på att

reklamationsråden, trots att antalet ärenden är litet, har haft betydelse som

grund för ett informellt samarbete mellan såväl konsumentvägledarna och handeln

som mellan näringsidkarna själva.

 Kommittén har anfört att reklamationsråden förefaller att kunna lösa

konsumenternas klagomål på ett bra sätt och att de genom sin förekomst bidrar

till att förebygga tvister. Den har därför föreslagit att det skall upprättas

lokala reklamationsråd. Bl.a. Konsumentverket har ställt sig positivt till

detta. Däremot har t.ex. Allmänna reklamationsnämnden och Grossistförbundet

Svensk Handel ställt sig mera skeptiska till tanken.

 Enligt regeringens bedömning skulle väl fungerande lokala reklamationsråd

kunna spela en viktig roll i konsumentpolitiken. Råden kan exempelvis arbeta för

goda förhållanden mellan konsumentintressena och näringsidkarna lokalt. De kan

också förmedla information om gällande regler till bl.a. det lokala

näringslivet. Råden kan dessutom medverka till lösning av tvister mellan

näringsidkare och konsumenter. Emellertid kan man konstatera - som också

Allmänna reklamationsnämnden har påpekat - att erfarenheterna av lokala

reklamationsråd ännu så länge är begränsade. Regeringen avser att följa

utvecklingen på området. Om erfarenheterna ger skäl till det avser regeringen

att längre fram, i annan ordning, redovisa sin syn på i vad mån den fortsatta

utvecklingen av en reklamationsrådsverksamhet lämpligen kan anknytas till den

statliga konsumentpolitiken.

Tvister över nationsgränserna

Kommittén har påpekat att det är svårt att närmare bedöma vad EES-avtalet kommer

att innebära för den internationella handeln och om antalet konsumenttvister

kommer att öka. Men redan i dag kan konsumenträttsliga problem observeras inom

områden som bank- och försäkringsverksamhet. I dag tecknas t.ex. ett stort antal

utländska kapitalförsäkringar.

 Utanför Norden är systemet med reklamationsnämnder ovanligt. Att vända sig

till utländsk domstol kräver kunskaper som den genomsnittlige konsumenten

normalt inte besitter. Genom införandet av den s.k. Luganokonventionen i svensk

rätt (SFS 1992:794) har det dock blivit möjligt för konsumenterna att i större

utsträckning vända sig till svensk domstol vid tvist efter köp över gränserna.

 Allmänna reklamationsnämndens avgöranden är rekommendationer och inte

verkställbara vare sig i Sverige eller utomlands. Enda möjligheten att få

rättelse i en konkret tvist är att konsumenten vänder sig till domstol. Genom

att sprida kunskap om reklamationsnämnden utomlands kan man på sikt etablera ett

samarbete mellan nämnder i länder där det finns sådana men också bidra med idéer

om hur tvister kan lösas utanför domstolarna, i linje med tankarna i EU:s

konsumentpolitiska handlingsprogram.

 Enligt regeringens bedömning är det angeläget att konsumenterna kan få

information om när de kan vända sig till svensk domstol eller Allmänna

reklamationsnämnden och när de måste vända sig till utländska instanser. Det

finns vidare skäl för Sverige att - i första hand inom ramen för det europeiska

samarbetet - bidra till framväxten av informella tvistlösningsformer som

alternativ till domstolsprövning. Verksamheten vid Allmänna reklamationsnämnden

och dess nordiska motsvarigheter kan därvid tjäna som förebild.

Privata nämnder

Kommittén har föreslagit att man bör överväga att låta Allmänna

reklamationsnämnden upphöra med vissa typer av ärenden och i stället låta

branscherna själva organisera och finansiera tvistlösning på dessa områden.

Kommittén hänvisar till Danmark, där reklamationsnämndsförfarandet utvecklats

genom att man tillsatt ett antal privata nämnder som finansieras av branscherna

i fråga. Forbrugerklagenaevnet (motsvarigheten till Allmänna

reklamationsnämnden) auktoriserar nämnderna och utövar tillsyn över dem.

Nämnderna bygger på avtal mellan Forbrugerrådet och branschen i fråga. I Norge

finns en liknande konstruktion med privata nämnder.

 Enligt regeringens mening är olika initiativ till privata nämnder en

intressant konsumentpolitisk utveckling. I Sverige har under de senaste åren ett

flertal privata nämnder kommit till inom ramen för olika egenåtgärdsprogram (se

bilaga 4). Remissutfallet på kommitténs förslag i denna del har dock varit

blandat. Regeringen kommer att följa utvecklingen på området, men är inte nu

beredd att genomföra kommitténs förslag.

Offentliga tjänster

När det gäller offentliga tjänster prövar Allmänna reklamationsnämnden inte,

enligt sin instruktion, konsumenttvister som rör exempelvis hälso- och sjukvård.

Vidare har nämnden själv undantagit en del offentliga tjänster från sitt

kompetensområde, såsom sotningstjänster och kommunal renhållning m.m. Motivet är

att nämnden inte bör pröva ärenden på områden där verksamhetens kvalitet är

direkt avhängig av politiska beslut eller där prövningen är beroende av sådan

utredning som inte kan företas inom ramen för nämndens arbetsformer, som

exempelvis inte medger vittnesförhör.

 Regeringen anser inte att det finns skäl att nu ändra denna ordning.

6.11Skuldsanering

 Regeringens bedömning: Under de närmaste åren bör

 hög prioritet ges åt frågor som rör

 skuldsanering. Det är angeläget att den nyligen

 införda skuldsaneringslagen utvärderas så att

 man får ett underlag för eventuella

 förbättringar. Någon ändring i

 sekretessbestämmelserna föreslås inte.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Kommittén har dock föreslagit att den budgetrådgivning som bedrivs inom ramen

för konsumentverksamheten i kommunernas egen regi bör ha samma sekretesskydd

som enligt socialtjänstlagen, oberoende av hur verksamheten organiseras (bet. s.

227, 286).

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser som har yttrat sig i frågan om

skuldsanering, bl.a. Göteborgs kommun, delar kommitténs uppfattning att hög

prioritet skall ges åt skuldsanering i det konsumentpolitiska arbetet under de

närmaste åren. Några remissinstanser, däribland Kammarrätten i Stockholm, har

kritiserat kommitténs förslag vad gäller sekretess inom den kommunala

konsumentverksamheten.

 Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen beslutade våren 1994 att anta en

skuldsaneringslag (prop. 1993/94:123, bet. 1993/94:LU26, rskr. 1993/94:303, SFS

1994:334). Lagen trädde i kraft den 1 juli 1994.

 Med skuldsanering menas att en fysisk person helt eller delvis befrias från

betalningsansvaret för sina skulder. Skuldsaneringslagen innehåller en

förfarandemodell i tre steg. I det första steget, som i huvudsak lämnas utanför

lagen, skall en kraftigt skuldsatt gäldenär själv försöka träffa en uppgörelse

med samtliga sina borgenärer. Gäldenären skall därvid kunna få råd och

anvisningar av kommunen.

 I ett andra steg kan gäldenären, om försöken enligt första steget misslyckas,

hos kronofogdemyndigheten ansöka om frivillig skuldsanering. Med sådan

skuldsanering avses att gäldenären tillsammans med kronofogdemyndigheten

upprättar ett förslag till skuldsanering, som måste godtas av samtliga

borgenärer. Om någon borgenär skulle motsätta sig ett sådant förslag, skall

kronofogdemyndigheten överlämna ärendet till tingsrätten, som i ett tredje steg

kan besluta om tvingande skuldsanering.

 I 1994 års budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 14) anvisades ett

engångsanslag på 10 miljoner kronor till Konsumentverket för att planera och

genomföra utbildningsinsatser som bedömdes erforderliga i samband med

skuldsaneringslagens ikraftträdande. Detta godtogs av riksdagen, liksom också -

efter förslag av regeringen i kompletteringspropositionen 1993/94:150 bil. 13 -

att ytterligare ett engångsbelopp på 15 miljoner kronor skulle anvisas, i syfte

att i ett inledningsskede effektivisera och förstärka den kommunala verksamheten

inom området budgetrådgivning och skuldsanering med anledning av den nya

skuldsaneringslagen.

 Enligt regeringens mening är det av stor vikt att frågor angående

skuldsanering ges hög prioritet i det konsumentpolitiska arbetet. Frågan i

vilken utsträckning Konsumentverket efter uppbyggnadsskedet skall medverka vid

lagtillämpningen bör dock övervägas ytterligare i ljuset av att huvudansvaret

för lagens tillämpning ligger på andra aktörer. I den mån dessa också på sikt

vill anlita verkets tjänster - t.ex. i form av dataprogram eller

utbildningsinsatser - bör utgångspunkten vara att detta sker på marknadsmässiga

villkor.

 Regeringen vill understryka det angelägna i att skuldsaneringslagen inom ett

par år utvärderas, så att man då kan få en uppfattning om lagens effekter och

därmed - i förekommande fall - underlag för eventuella justeringar av lagen.

 Vad så gäller frågan om sekretess kan regeringen inledningsvis konstatera att

sekretessen i fråga om socialtjänsten regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen

(1980:100). Där stadgas att sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om

enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas

utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. I samband med

skuldsaneringslagens tillkomst uppmärksammades att det inte förekommer sekretess

i de fall när kommunala konsumentvägledare lämnar råd till enskilda i

budgetfrågor. De uppgifter som lämnas till vägledarna torde dock vara av samma

slag som de som lämnas i socialnämndens rådgivningsverksamhet. Med anledning

härav fann man att även sådana uppgifter om en enskilds personliga förhållanden

som förekommer i rådgivning som rör skuldsanering hos konsumentvägledare bör

omfattas av sekretess. Därför infördes ett nytt stadgande (7 kap. 35 §

sekretesslagen) som innebär att sekretess råder hos bl.a. kommunal

konsumentvägledare i ärende om skuldsanering för uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående

lider men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inte själva beslutet om

skuldsanering (prop. 1993/94:123 s. 164 f.).

 Regeringen finner mot den angivna bakgrunden inte skäl att nu göra någon

ändring vare sig i socialtjänstlagens eller skuldsaneringslagens

sekretessbestämmelser.

6.12Konsumtionen och miljön

 Regeringens bedömning: För att

 konsumentpolitikens fjärde mål - om sambandet

 mellan konsumtion och miljö - skall uppnås bör

 sådana medel användas som kan leda till att

 konsumtionen minskar belastningen på miljön.

 Sådana medel kan vara bl.a. allmän miljöinforma-

 tion, miljömärkning av varor samt åtgärder för att

 underlätta hushållens sortering av avfall.

 Kommittén: Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning (bet. s. 230 f.).

 Remissinstanserna: En rad remissinstanser behandlar miljöfrågorna. Några

instanser stödjer kommitténs förslag. En del instanser menar att dessa inte är

tillräckliga (Konsument-Forum, Jordens vänner). Konsumentverket framhåller

vikten av att konsumenterna får information om produkter och system på ett

samlat sätt och menar att detta i sig är ett starkt motiv för att ge verket ett

uttalat ansvar för miljön. Jordens vänner anser att det inte räcker med att

främja konsumtion av mindre miljöskadliga varor, utan målet måste vara att

minska miljöbelastningen av konsumtionen. Konsument-Forum för ett liknande

resonemang och menar att konsumtionen är orsaken till miljöproblemen.

Naturvårdsverket instämmer i kommitténs bedömning att samarbetet mellan Konsu-

mentverket och Naturvårdsverket bör öka framöver. Dessutom anser verket att det

är ytterst angeläget för miljöarbetet att samhällets möjligheter att sprida

information om konsumtions- och livsstilsfrågor prioriteras.

Skälen för regeringens bedömning

Allmän miljöinformation m.m.

Genom information om varors olika miljöbelastning kan man uppmuntra användningen

av de mest miljöskonsamma alternativen. Regeringen anser därför att det är

angeläget att näringsidkarna lämnar upplysningar om miljökonsekvenserna av sina

varor. Också allmän utbildning i miljökunnande bidrar till att göra

konsumenterna medvetna om sambandet mellan konsumtion och miljö.

 Väl underbyggd och seriös information om varors miljöpåverkan är avgörande för

att konsumenterna skall känna sig trygga i sina varuval och kunna åstadkomma en

reell förändring av beteendet med hänsyn till miljön. Den viktigaste

miljöinformationen till konsumenterna gäller energiåtgång, kemikalieanvändning,

livsstilsfrågor och risker med avfall. Men ett problem är att det kan vara svårt

att få fram djupgående kunskaper om varors miljöpåverkan. Det behövs större

kunskap om såväl kortsiktiga som långsiktiga miljö- och hälsoeffekter,

nedbrytbarhet m.m.

 En av de viktiga punkterna i riksdagens energi- och miljöpolitiska beslut från

1991 är frågan om effektivare energianvändning. De generella ekonomiska

styrmedlen behöver kompletteras med mer direkta åtgärder, bl.a. information till

hushållen om sparmöjligheter. Företagen har ett grundläggande ansvar för en god

och vederhäftig information om sådana förhållanden som har angivits i det

föregående. Vidare har Konsumentverket bl.a. en viktig uppgift i att medverka

till utformningen av och informationen om energisnåla hushållsapparater.

Miljömärkning

Regeringen anser att en vederhäftig miljömärkning kan vara ett viktigt

hjälpmedel för den enskilde konsumenten när det gäller val av produkter.

Konsumenternas och företagens intresse av att handla miljöanpassade varor bör

tillmätas stor betydelse av producenter, importörer och distributörer. Förutsatt

att miljösymbolerna åtnjuter konsumenternas förtroende kan

miljömärkningssystemen utgöra ett viktigt bidrag till utvecklingen mot ett

kretsloppsanpassat samhälle.

 Det förekommer i dag ett stort antal miljösymboler på marknaden, som i

varierande grad beaktar produkternas funktion och effekter på miljön (se avsnitt

4.6). För att marknaden skall fungera effektivt är det viktigt att konsumenterna

lätt kan få en korrekt uppfattning om vad miljösymbolerna står för. Efter hand

som antalet miljösymboler ökar finns det en risk för att konsumenterna får allt

svårare att överblicka marknaden. Vi anser därför att Konsumentverket

fortlöpande måste följa utvecklingen och pröva vägar att få till stånd

förbättrad information på området.

Källsortering

Genom att hushållen "vid källan" effektivt sorterar sitt avfall kan re-

sursanvändningen och miljöbelastningen minska. Hushållen bör enligt vår mening

därför uppmuntras att utnyttja system för källsortering. Hantering av avfall

omfattar åtgärder såväl före som efter köp. Riksdagen fattade år 1990 beslut om

att allt avfall som lämnas till slutbehandling fr.o.m. 1994 skall sorteras i

kategorier som möjliggör lämplig hantering och att förbränning och deponering av

osorterat avfall i allt väsentligt skall ha upphört vid utgången av år 1993.

 Information om och svar på frågor om styrningen av avfallsströmmarna är en

angelägenhet för både central och lokal konsumentverksamhet. Konsumentverket bör

i samarbete med Naturvårdsverket skapa ökat utrymme för information och

utbildning på detta område.

Miljöargumentering i marknadsföring

Vilseledande miljöargument används ibland i marknadsföringen av produkter. Detta

kan på sikt leda till att miljömärkningen betraktas som ovederhäftig av

konsumenterna. Konsumentombudsmännen i de nordiska länderna har därför nyligen

utarbetat kriterier för bedömning av miljöargument i marknadsföringen i enlighet

med marknadsföringslagstiftningen.

 Regeringen vill understryka att miljöargumenteringen i marknadsföringen måste

ligga på en etiskt hög nivå. Vi menar att denna fråga kommer att öka i betydelse

och att det är angeläget att Konsumentverket också ger hög prioritet åt

bedömningen av miljöargument i marknadsföringen.

7 Konsumentpolitikens aktörer

7.1 Inledning

 Sammanfattning: De konsumentpolitiska medlen

 har olika karaktär. Vissa är i princip

 tillgängliga för var och en, exempelvis in-

 formation och opinionsbildning. Andra, som

 marknadskontroll och standardisering, är

 förbehållna ett begränsat antal aktörer.

 För vissa frågor är en lokal verksamhet

 mest effektiv. För andra krävs insatser på

 central nivå.

 Slutsatsen blir att en effektiv

 konsumentpolitik som skall tillgodose många

 olika behov utformas bäst genom medverkan

 från aktörer av olika slag.

 De flesta frågor som gäller den enskilde

 konsumentens individuella förhållanden kan

 klaras av effektivast i hans eller hennes

 närmiljö. En effektiv lokal verksamhet är

 därför av största betydelse.

 Den konsumentpolitik som vi har i dag kännetecknas av en samverkan mellan

olika aktörer. Givetvis står konsumenten själv - eller det enskilda hushållet -

här i centrum, i egenskap av den brukare eller marknadsaktör som

konsumentpolitiken ägnar sin uppmärksamhet. Men konsumenten eller det enskilda

hushållet är inte bara ett passivt objekt för detta intresse. Det är konsumenten

som genom sitt beteende ger signaler till marknaden som denna reagerar på.

 Det ligger i sakens natur att det i första hand också är konsumenten själv som

reagerar och vidtar nödvändiga åtgärder när det uppstår problem. Typiskt sett

bör det ligga i intresset hos den näringsidkare som är konsumentens

handelspartner på en marknad att såväl han själv som konsumenten blir nöjd med

det ömsesidiga mellanhavandet. Och det naturliga är att konsumenten själv

reagerar gentemot näringsidkaren på ett eller annat sätt om han inte är nöjd,

exempelvis på grund av bristande information eller därför att han anser att det

finns skäl att reklamera ett fel.

 Vid sidan om konsumenterna själva har företagen en huvudroll i

konsumentpolitiken. Det måste alltid i första hand vara ett ansvar för den

enskilda näringsidkaren eller näringslivet som kollektiv att komma till rätta

med sådana marknadsstörningar eller problem i övrigt som kan hänföras till

företagens eget beteende.

 Historiskt är det i Sverige i första hand tre aktörer som har kommit att verka

inom konsumentpolitiken vid sidan om konsumenterna och näringsidkarna själva,

nämligen staten, kommunerna samt de frivilliga organisationerna.

 Hur bör då rollfördelningen vara? Vi vill först erinra om att frågan inte

gäller att samhället skulle ålägga någon att vid sidan om staten ta ett ansvar

inom konsumentpolitiken. Det handlar om att peka på hur vi skulle vilja se

ansvaret fördelat under förutsättning att de berörda är beredda att ta detta, så

att konsumentpolitiken uppfyller höga krav på effektivitet.

 En diskussion om rollfördelningen tar naturligen sin utgångspunkt i frågan om

vem som kan eller bör kunna förfoga över de konsumentpolitiska medel som har

redovisats tidigare (avsnitt 6).

 Frågan om lagstiftning som konsumentpolitiskt medel behöver inte behandlas här

eftersom aktörsrollen är given. När vi har talat om ekonomiskt stöd har vi

avsett det förhållandet att samhället avsätter medel för att möjliggöra för

olika konsumentorgan m.fl. att driva en konsumentinriktad verksamhet. Detta

medel kan vi därför också lämna åt sidan här.

 I en vid mening kan åtgärder för att främja ett enskilt hushålls tillgång på

varor och tjänster vidtas av i princip vem som helst. Men den företeelse som vi

har uppmärksammat särskilt när vi har behandlat detta konsumentpolitiska medel -

varuförsörjningen i glesbygd - har generell karaktär. Den utveckling som sker

här har i första hand att göra med handelns struktur och företagens eget

handlande, distributions- och kommunikationsförhållanden, befolkningsunderlag

samt hushållens beteende. Företeelsen har således komplex karaktär. Olika

åtgärder kan vidtas för att främja varutillgången i glesbygd. Här krävs i första

hand insatser i samverkan mellan näringslivet, staten och de berörda kommunerna.

Givetvis kan också andra aktörer - exempelvis enskilda konsumenter och

frivilliga organisationer - här liksom annars söka påverka utvecklingen genom

bl.a. opinionsbildning. Men ytterst är lösningen på det generella problem som vi

syftar på beroende av politiska beslut.

 Vad så gäller forskning, varuprovning och annan utredningsverksamhet ter sig

aktörsfrågan något enklare. Sådan verksamhet kan i princip bedrivas av såväl

offentliga som privata organ, både inom ramen för och utanför statlig

myndighetsutövning och av exempelvis frivilliga organisationer. En sådan ordning

har också förekommit på konsumentområdet i Sverige under lång tid. Detsamma

(utom i vad avser myndighetsutövning) kan i viss mån sägas om utbildning i

konsumentfrågor. Men här måste man förstås skilja på sådan utbildning som är

obligatorisk och annan utbildning, t.ex. fortbildning. När det gäller utbildning

av det senare slaget finns ett utrymme för andra aktörer än det allmänna

skolväsendet.

 Vi har tidigare ingående redogjort för informationsfrågornas betydelse inom

konsumentpolitiken och de olika aktörer som verkar och har verkat här (avsnitt

6.7). Sammanfattningsvis kan sägas att detta är ett område där det finns utrymme

för ett i princip obegränsat antal aktörer att verka.

 Vad därefter gäller marknadsövervakning påminner vi om (se avsnitt 6.8) att vi

med detta uttryck avser en verksamhet med syfte att tillse att regler om varors

utformning, om marknadsföring och information m.m. efterlevs. Begreppet

innefattar myndighetsutövning gentemot berörda företag. Sådan verksamhet är i

princip förbehållen offentliga organ, vilket alltså innebär en begränsning av

kretsen av tilltänkta aktörer. Slutsatsen blir följaktligen att

marknadsövervakningen också fortsättningsvis i allt väsentligt måste vara en

statlig angelägenhet, utövad av statliga organ, som dock i viss utsträckning i

princip kan anlita andra aktörer (t.ex. de kommunala konsumentvägledarna) att

bistå i verksamheten. Det gäller däremot inte vad vi har betecknat som annan

s.k. producentpåverkan, dvs. försök att på informell väg påverka tillverkare och

andra att frivilligt anpassa produkter m.m. till konsumenternas önskemål. En

sådan verksamhet kan förstås bedrivas också av exempelvis

konsumentorganisationer.

 Medverkan i det internationella standardiseringsarbetet är givetvis en uppgift

för den industri som tillverkar de produkter som berörs av standardiseringen.

Men samtidigt berör standardiseringen givetvis också avnämarna av de

standardiserade produkterna och därmed bl.a. konsumenterna. I och med den nya

harmoniseringsmetoden (New approach, se avsnitt 3.3) har staten intresse av att

även konsumenternas intresse av hälsa och säkerhet beaktas när man fastställer

standarder. Genom konsumentmedverkan i standardiseringsarbetet kan detta ske

under hänsynstagande till brukaraspekter. Här finns en viktig roll att spela

också i framtiden för såväl den statliga konsumentmyndigheten (se avsnitt 6.9)

som för frivilliga organisationer.

 Frågan gäller sedan rollfördelningen för reklamationshantering, medling och

tvistlösning. Det ligger i sakens natur att reklamationshantering i mera snäv

mening måste utövas av den som en reklamation riktas till eller någon som han

anlitar. Också rollen för tvistlösning i egentlig mening - uppfattad som

bindande och verkställbara avgöranden av tvister - är given och lagd på de

allmänna domstolarna. Med tvistlösning i en vidare mening - innefattande

medlingsverksamhet - är det annorlunda, dvs. sådan verksamhet som innefattar

prövning av tvister med icke bindande rekommendationer om hur de bör lösas. Vid

sidan om Allmänna reklamationsnämnden finns olika privata, mer eller mindre

branschanknutna nämnder. Likaså spelar den kommunala konsumentverksamheten en

viktig roll på detta område. I princip hindrar inget att också andra aktörer

verkar här. Man skulle således mycket väl kunna tänka sig att frivilliga

organisationer etablerade sådan verksamhet, exempelvis på det lokala planet i

samverkan med handeln.

 Vad så slutligen gäller rollfördelningen i fråga om skuldsanering måste man

skilja på olika situationer. En form av skuldsanering är den som sker inom ramen

för den skuldsaneringslag som trädde i kraft den 1 juli 1994. Här har

rollfördelningen slagits fast i lagen, med kommunerna, kronofogdemyndigheterna

och domstolarna som huvudaktörer i nu nämnd ordning. Men innan de två sistnämnda

aktörerna engageras måste konsumenten själv ha gjort ansträngningar att träffa

uppgörelser med sina borgenärer. I detta arbete kan han få råd och anvisningar

av kommunen. Men givetvis kan man tänka sig att han bistås också av andra, som

exempelvis en lokalt verkande förening med sådana uppgifter på sitt program. Och

självfallet kan vidare en verksamhet med skuldsanering som mål bedrivas även

utan direkt anknytning till lagen. Också i den situationen kan man identifiera

uppgifter som med fördel kan ligga på olika aktörer utanför den statliga eller

kommunala sfären.

 Sammanfattningsvis innebär det som har anförts att det finns ett stort utrymme

för många olika aktörer i första hand på områdena för forskning, provning och

annan utredningsverksamhet, utbildning samt rådgivning, opinionsbildning och

annan information. På dessa områden finns i princip inga begränsningar i

möjligheterna för var och en att driva en verksamhet. Inom vissa ramar finns det

också utrymme för både offentliga och privata aktörer vad gäller standardisering

och skuldsanering.

 Hur bör då ansvaret för insatser på dessa olika områden fördelas? Svaret på

den frågan bör enligt regeringens bedömning bl.a. vara beroende av om medlet i

fråga skall användas för att skydda kollektivet av konsumenter, kanske mera

långsiktigt, eller en enskild konsument i det individuella fallet.

 Vår grundläggande syn är att framtidens konsumentpolitik bör utformas så att

den enskilda konsumenten, det enskilda hushållet, i största möjliga utsträckning

får erforderligt stöd av en aktör som står honom eller henne så nära som

möjligt, både geografiskt och på annat sätt. En konsumentpolitik som uttrycker

denna subsidiaritetsprincip bygger alltså på tanken att den konsument som inte

klarar av att lösa problem på egen hand - och inte heller med hjälp av sin nära

omgivning (familj och vänner) - är mest betjänt av att kunna få hjälp av någon

som är lätt tillgänglig. Det kan vara en kommunal konsumentvägledare, kanske

inom ramen för ett lokalt medborgarkontor. Det kan vara en lokal

konsumentorganisation eller en avdelning av en organisation med större

geografisk täckning.

 När det sedan gäller mera generella konsumentpolitiska insatser, liksom

skyddet av ett större (icke lokalt) kollektiv av konsumenter, kommer det också i

framtiden att krävas insatser på central nivå. Vår bedömning är att en effektiv

lokal verksamhet också i framtiden kräver en praktisk uppbackning från statens

sida. Staten har också i övrigt en roll att spela när det gäller den mera

övergripande verksamheten. Men här finns också utrymme för andra aktörer,

exempelvis regionala eller rikstäckande organisationer. Givetvis kan också

lokala föreningar tänkas ägna sig åt frågor av mera generell konsumentpolitisk

karaktär.

 Regeringens uppfattning är att en bred och mångsidig konsumentpolitisk

verksamhet med medverkan från många olika aktörer på lokal och central nivå bör

uppmuntras.

7.2 Konsumenten

 Regeringens bedömning: Konsumenten är

 konsumentpolitikens viktigaste aktör. Genom

 sitt beteende påverkar han eller hon

 marknaden. De flesta problem som uppkommer

 löser konsumenten på egen hand eller i

 samverkan med andra aktörer.

 Fler kanaler bör öppnas för konsumenterna

 att lämna information och utöva påverkan,

 liksom för att få råd och stöd. Den konsument

 som behöver hjälp utifrån bör i största möj-

 liga utsträckning få det lokalt.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 202).

 Remissinstanserna: Bara ett fåtal instanser har yttrat sig om den enskilda

konsumenten som aktör. LO anser att det är i hög grad producenternas och

distributörernas beteende på marknaden som avgör huruvida det är praktiskt

möjlighet för konsumenten att grunda sina val på rationella överväganden.

Verdandi menar bl.a. att kraven på konsumenten måste ställas i förhållande till

den enskilda konsumentens förutsättningar.

 Skälen för regeringens bedömning: Marknadsekonomin innebär att det pågår en

fortlöpande dialog mellan näringsidkarna och konsumenterna. Konsumenterna ger

genom sitt beteende information om sina önskemål och marknaden anpassar sig

efter detta. I idealfallet fungerar allt utan friktioner. Så är det givetvis

också ofta i praktiken.

Men det fungerar inte alltid så smidigt. Problem av olika slag uppkommer, men av

varierande orsaker. Vi har berört detta tidigare (se bl.a. avsnitt 5.1).

 Det är naturligt att problemen i första hand tas upp i dialogen mellan

konsumenterna och näringsidkarna, när det är möjligt. Konsumentpolitikens

utgångspunkt måste därför vara att i första hand konsumenterna själva reagerar

och vidtar åtgärder för att ta till vara sina intressen. Det är konsumenterna

själva som är bäst skickade att bedöma hur de på bästa sätt skall utnyttja sina

resurser. Åtskilliga konsumenter kan själva göra sina rättigheter gällande.

Konsumenterna kan också många gånger själva bedöma när varor och tjänster är

förenade med hälso- och säkerhetsrisker.

 Men samtidigt finns situationer där den enskilda konsumenten varken själv

eller i samverkan med sin närmaste omgivning (familj, vänner) klarar av att reda

ut problem som uppstår. Vissa konsumentfrågor har dessutom över huvud ingen

anknytning till en relation mellan en konsument och en näringsidkare. De kan ha

att göra med balansförhållandena mellan konsumenter och näringsidkare på en

marknad, marknadsstrukturen eller allmänna bristföreteelser (knapphet på pengar

och varor osv.). Andra frågor kan uppkomma på grund av omständigheter som i

större eller mindre grad har att göra med konsumenternas subjektiva förhållan-

den: resurser, kunskaper och erfarenheter osv.

 Vissa spörsmål kan ha generell räckvidd och beröra många konsumenter. De

behöver därför behandlas av en aktör med en sådan inriktning, t.ex. en myndighet

eller en frivillig organisation som verkar centralt. Andra frågor kan gälla

svårigheter som det enskilda hushållet har och som kan lösas endast genom att

hushållet får hjälp utifrån. Dessa omständigheter har också under lång tid varit

erkända och utgjort utgångspunkten för konsumentpolitiken.

 En fungerande marknadsekonomi kräver kunniga, välinformerade och kritiska

konsumenter. Konsumentutbildning inom både det obligatoriska skolväsendet och

frivillig verksamhet är därför ett viktigt konsumentpolitiskt medel. Detsamma

gäller information av olika slag. Här är utrymmet stort för en samverkan mellan

olika slags insatser, alltifrån generell information om marknaden till

rådgivning till enskilda konsumenter. Vid regeringens genomgång tidigare av

konsumentpolitikens medel har vi betonat vikten av att den konsument som behöver

råd eller konkret hjälp i annan form i största möjliga utsträckning kan få det i

sin närmiljö. Vi fäster alltså stor vikt vid en lokal konsumentverksamhet. En

sådan kan spela också en helt annan roll, nämligen som kanal för den enskilda

konsumentens önskningar och åsikter. Den lokala verksamheten kan bidra till att

utveckla dialogen mellan näringsliv och konsumenter och därmed få

marknadsekonomin att fungera bättre.

7.3 Näringslivet

 Regeringens bedömning: Som konsumenternas

 handelspartner på marknaden utgör näringsidkarna

 de viktigaste konsumentpolitiska aktörerna,

 näst efter konsumenterna själva. Det är på

 näringsidkarna som huvudansvaret bör ligga för

 att spelreglerna på marknaden följs.

 Näringslivets egenåtgärder bör därför också i

 fortsättningen spela en avgörande roll för ett

 fullgott konsumentskydd.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 296 f.).

 Remissinstanserna: Konkurrensverket delar kommitténs uppfattning att

näringslivet bör öka sitt engagemang på konsumentområdet bl.a. på områden som

opinionsbildning, utbildning och rådgivning. Av en liknande uppfattning är

Finansinspektionen. ICA Förbundet ansluter sig till kommitténs synsätt

beträffande näringsidkarnas huvudansvar. I fråga om näringslivets egenåtgärder

biträder bl.a. Industriförbundet, SAF och Finansinspektionen kommitténs

uppfattning. Industriförbundet är dock inte fullt så optimistiskt som kommittén

i fråga om de närmaste årens utveckling av egenåtgärder. Av samma uppfattning är

SAF och Företagarnas Riksorganisation.

 Skälen för regeringens bedömning: Ansvaret för att marknaden fungerar så

friktionsfritt som möjligt bör i första hand ligga på marknadsaktörerna själva.

Det innebär att företagen själva måste svara för att de produkter som de

tillhandahåller är säkra, att konsumenterna får god information och att de

spelregler som i övrigt gäller för marknaden efterlevs.

 Näringslivet tar också i stor utsträckning ett sådant ansvar. Konsumenternas

behov av information om utbudet av varor och tjänster på marknaden tillgodoses

givetvis i stor utsträckning av de berörda företagen själva. Det alldeles

övervägande antalet reklamationer klaras av genom de berörda företagens egna

åtgärder. Och näringslivet har i samverkan under lång tid på olika områden

bedrivit en självreglerande och självsanerande verksamhet.

 Det finns skäl att något beröra den konsumentpolitiskt betydelsefulla

verksamhet som går under namnet egenåtgärder. Med egenåtgärder avses åtgärder

som i systematiserad form vidtas av antingen ett enskilt företag, en grupp av

företag, en hel bransch eller näringslivet i sin helhet i syfte att utreda,

förebygga eller lösa problem i förhållande till konsumenter eller andra kunder.

 Exempel på egenåtgärder är normbildning, övervakning av efterlevnaden av olika

normer, reklamationsregler, reklamationshantering, utarbetande av

standardformulär, informationssystem, utbildning, inrättande av

konsumentkontaktavdelningar hos företag samt produktutformning i enlighet med

säkerhetskrav.

 Som exempel på organ som har inrättats för att ha hand om program för

egenåtgärder kan nämnas de tvistlösande nämnder m.m. som har upprättats i vissa

branscher (exempelvis på försäkringsområdet), Konsumenternas bankbyrå som ger

råd och annan information till allmänheten samt från marknadsföringens område

Marknadsetiska rådet och Etiska rådet mot könsdiskriminerande reklam (se vidare

bilaga 4). Egenåtgärderna bidrar till att förbättra marknadens sätt att fungera

och innebär att behovet av åtgärder från andra aktörer minskar.

 Nära näringslivets egna program för egenåtgärder ligger det förhandlingssystem

som har vuxit fram. Det kännetecknas av att konsumenternas ställning förbättras

genom förhandlingar mellan konsumentföreträdare och näringsliv, vilket leder

till överenskommelser om normer och spelregler för t.ex. marknadsföring,

information och avtalsvillkor. Sådana överenskommelser efter förhandlingar är

ett typiskt nordiskt konsumentpolitiskt inslag.

 Regeringens inställning är att en vidareutveckling av näringslivets program

för egenåtgärder är av största betydelse för framtidens konsumentskydd. Vi vill

också betona vikten av att sådana program införs och utvecklas på den lokala

nivån, gärna i samverkan med de lokala konsumentorganen (kommuner och frivilliga

organisationer).

 Vi anser att den idé om en utveckling av konsumentpolitiken i samverkan mellan

näringsliv och konsumentintressen som egenåtgärdsprogrammen och

förhandlingssystemet uttrycker bör föras ut för att tjäna som modell på ett

vidare europeiskt plan. Om Sverige blir medlem i EU kommer naturliga kanaler att

öppnas för ett sådant inflytande. Detta ter sig särskilt angeläget i ljuset av

varu- och tjänstehandelns fortgående internationalisering. Man måste dock vara

uppmärksam på de konkurrensproblem som kan skapas.

 Men det står samtidigt klart att näringslivet och konsumenterna inte ensamma

kan säkerställa att de konsumentpolitiska målen uppnås. Näringslivet kan

exempelvis bara i vissa begränsade hänseenden - t.ex. genom att använda etisk

marknadsföring och välbalanserade köpvillkor eller sälja produkter som håller

hög kvalitet - främja hushållens resursanvändning.

 Det är dessutom inte givet var balanspunkten ligger mellan konsumenternas och

näringslivets berättigade intressen. Man måste erkänna att intressena kan vara

motstridiga och att det alltså kan finnas en konflikt mellan de båda parterna.

Vi syftar här inte bara på förhållandet mellan en enskild konsument och en

individuell näringsidkare. Givetvis förekommer också intressekonflikter mellan

kollektiva konsumentintressen och näringslivets intressen.

 Konflikterna kan avse allt från frågan om behovet av lagstiftning på ett visst

område till en konkret tvist om huruvida en vara är behäftad med ett fel eller

ej, från frågan om konsumentkollektivets informationsbehov till en enskild

konsuments behov av budgetrådgivning eller skuldsanering.

 Vissa konflikter kan undvikas genom intervention från andra aktörers sida. Som

exempel kan vi ta ett fall där konsumentorganisationer eller massmedia gör en

marknadsöversikt som kompenserar informationsbrister från de berörda

näringsidkarnas sida. Andra konflikter kvarstår kanske men kan lösas genom

ingripande från ett utomstående organ. Det är fallet när en tvist hänskjuts till

rättslig prövning. Vidare ligger ju vissa konsumentpolitiska medel, som

lagstiftning, marknadsbevakning (myndighetsutövning) och skuldsanering i

bestämda aktörers händer. Det måste alltså finnas andra

aktörer inom konsumentpolitiken än bara konsumenterna och näringsidkarna själva.

7.4 De frivilliga organisationerna

 Regeringens bedömning: De frivilliga

 konsumentorganisationerna kan kanalisera de

 enskilda konsumenternas önskemål, intressen och

 engagemang. De kan på så sätt påverka såväl

 marknaden som morgondagens konsumentpolitik.

 De bör också, framför allt på det lokala planet,

 kunna bistå konsumenter som behöver hjälp.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 288 f.). På sikt önskar kommittén föra över mer av ansvaret inom

konsumentpolitiken till organisationerna (bet. s. 202-206, 328).

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser som har yttrat sig i frågan,

däribland Konsumentverket, uttrycker samma uppfattning som kommittén. Statens

handikappråd anser inte att konsumentupplysning är en uppgift för frivilliga

organisationer. Naturvårdsverket betonar att myndighetsuppgifter inte skall

läggas på organisationer.

 Skälen för regeringens bedömning: De frivilliga organisationerna har spelat en

viktig roll för konsumentpolitikens utveckling i Sverige. Det var sådana

organisationer som först började driva en konsumentverksamhet som har kommit att

innefatta sådant som forskning, provning och annan utredningsverksamhet,

utbildning, rådgivning, opinionsbildning och annan information, liksom medverkan

i standardisering. Det var också tack vare medverkan från föreningar som ägnade

sig åt konsumentfrågor som statliga organ kom att inrättas på området.

 Det är organisationer av många olika slag som har konsumentfrågor på sina

program. Vi har belyst detta tidigare (se avsnitt 3.1). Till skillnad från en

del andra länder (t.ex. Storbritannien och Nederländerna) finns det i Sverige

ingen renodlad konsumentorganisation som på central nivå bevakar sina medlemmars

intressen på ett brett fält. Ursprungligen var det främst kvinnoorganisationer,

kooperativa föreningar och fackliga organisationer som uppmärksammade

konsumentfrågor. Vid sidan om dem har det bildats organisationer med uppgift att

bevaka sina medlemmars intressen som konsumenter på ett visst område, exempelvis

som bil-, villa- eller aktieägare eller som bankkunder. På senare år har det

också bildats lokala och regionala föreningar eller nätverk som tar upp

konsumentfrågor. Vidare har Sveriges Konsumentråd bildats som central

paraplyorganisation för organisationer med konsumentfrågor på sina program.

 Organisationerna kan givetvis spela olika roller i konsumentpolitiken. Vissa

ser sin uppgift främst som opinionsbildande med inriktning kanske på mera

generella konsumentfrågor av intresse för många konsumenter. Andra åter

behandlar mera jordnära frågor med inslag av bl.a. rådgivning till sina

medlemmar.

 De frivilliga organisationerna kan spela en viktig roll för utformningen av

den generella konsumentpolitiken genom att vara remissinstanser och debattfora.

De kan utgöra viktiga kanaler genom vilka konsumenterna själva kan ge signaler

om sin situation och sina uppfattningar. De kan också tjänstgöra som kanaler för

information till konsumenterna, både i generella frågor och i mera avgränsade.

Till sitt förfogande har de sådana medel som nämndes inledningsvis.

 Frågan vilka mål de frivilliga organisationerna skall ha bestämmer de själva

och det gäller också valet av medel inom de givna gränserna. Bestämmande för

detta är i sin tur sådant som intresse och engagemang samt personella och andra

resurser.

 Regeringen hoppas att de frivilliga organisationerna också kommer att spela en

aktiv roll i den framtida konsumentpolitiken, såväl centralt som på det lokala

planet.

 Vi har tidigare understrukit betydelsen för den enskilde konsumenten av en

lokal konsumentverksamhet. Den kommunala verksamheten har stor betydelse för ett

gott konsumentskydd. Men vi ser gärna att den kompletteras med en verksamhet i

föreningslivets regi. Ett skäl är att det saknas kommunal verksamhet i flera

kommuner. I andra kommuner där det finns en konsumentverksamhet är den av

begränsad omfattning. En förening, ett nätverk e.d. med exempelvis

rådgivningsverksamhet skulle på sådana orter ge ett ökat konsumentskydd. Ett

annat skäl att bilda en organisation som tar upp konsumentfrågor är att ge

konsumenterna själva ett forum där de kan ge uttryck för sitt kunnande, sina

erfarenheter och sina åsikter. En utvidgning av en lokal verksamhet i

föreningslivets hägn kan stärka dialogen på det lokala planet mellan

konsumenterna och näringslivet. Den kan leda till ökat engagemang, en förstärkt

konsumentpolitisk debatt och ökade möjligheter för de enskilda konsumenterna att

utöva påverkan.

 Regeringen vill främja utvecklingen av en lokal verksamhet i linje med vad vi

har anfört nu. En sådan kräver också i fortsättningen resurser för stöd till

konsumentorganisationer. Denna fråga återkommer vi till (avsnitt 8.5).

7.5 Kommunerna

 Regeringens bedömning: Det är viktigt att den

 kommunala konsumentverksamheten kan vid-

 makthållas och utvecklas. Den bör också i

 fortsättningen få stöd och viss vägledning av en

 aktiv statlig konsumentpolitik.

 Någon lagstiftning som ålägger kommunerna att

 bedriva konsumentverksamhet bör inte införas.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Kommittén har bara i förbigående behandlat frågan om medborgarkontor (bet. s.

278-287).

 Remissinstanserna: Konsument-Forum delar kommitténs uppfattning om en strävan

efter en utveckling inom konsumentområdet där samtliga aktörer har tydliga

roller, tar ett större ansvar och visar ett större engagemang. De flesta

remissinstanser delar i huvudsak kommitténs uppfattning om den kommunala

konsumentverksamheten. Dock anser bl.a. kommunerna i Motala och Skellefteå att

frågan om obligatorisk kommunal konsumentverksamhet bör utredas. Sveriges

Konsumentråd föreslår att staten köper tjänster hos kommunerna för

reklamationshantering, marknadsbevakning och problemuppfångning. Vidare föreslår

Piteå kommun ett direkt ekonomiskt stöd till kommunerna riktat mot de prio-

riterade områdena marknadsbevakning, reklamtionshantering och budgetrådgivning.

Malmö kommun menar att full kostnadstäckning skall erhållas från staten vid

utökade uppgifter.

 En rad remissinstanser har uttalat sig om kommitténs förslag om att såväl

organisationer som näringsliv lokalt i ökad utsträckning engagerar sig i

konsumentverksamheten. Kommunerna i Gävle, Ånge, Sundsvall och Motala ställer

sig tvivlande till förslaget.

 Allmänna reklamationsnämnden förklarar sig beredd att öka stödet till den

lokala verksamheten. Sölvesborgs kommun anser att en integrering av

konsumentverksamheten med verksamheten vid medborgarkontoren är ett bra sätt att

utveckla den lokala konsumentverksamheten.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har tidigare understrukit

betydelsen av att hushåll som behöver individuellt stöd kan få sådant i sin nära

omgivning. När en kommunal konsumentverksamhet började införas för drygt 20 år

sedan innebar det därför en betydelsefull förstärkning av konsumentskyddet.

 Den kommunala verksamheten spelar enligt regeringens mening fortfarande en

mycket viktig roll på flera områden, särskilt när det gäller rådgivning och

annan information av betydelse för hushållens resursutnyttjande och

konsumenternas rättsliga ställning. Budgetrådgivningen, medling och tvistlösning

har således en viktig funktion. Varu- och serviceförsörjningsfrågor är ett annat

viktigt inslag. Det är naturligt att den kommunala verksamheten kan hämta viss

vägledning från de mål, medel och prioriteringar som gäller för konsumentverk-

samheten i statlig regi.

 Vidare har den kommunala vägledningen en betydelsefull roll att spela gentemot

annan lokal konsumentverksamhet, exempelvis inom föreningslivets ram. Här bör en

samverkan kunna medföra ömsesidiga fördelar, liksom en samverkan med bl.a. den

lokala handeln. I detta sammanhang vill vi peka på utvecklingen mot ett

inrättande av lokala medborgarkontor. Enligt vår mening är det önskvärt att

kommuner med ett sådant kontor överväger en samordning av den kommunala konsu-

mentverksamheten med verksamheten vid medborgarkontoren.

 När det gäller den rättsliga rådgivningen, liksom medlings- och tvist-

lösningsverksamheten, vill vi understryka vikten av att ett starkt stöd ges av

såväl Konsumentverket som Allmänna reklamationsnämnden.

 Vikten av en kommunal verksamhet med inriktning på hushållens problem har

kommit att markeras ytterligare genom tillkomsten av den nya

skuldsaneringslagen. Samtidigt kan man inte bortse från att den kommunala

verksamheten enligt denna lag kan komma att dra resurser från andra

konsumentskyddande insatser på kommunal nivå. Regeringen anser att det finns

skäl att följa utvecklingen i detta hänseende, särskilt i ljuset av att

särskilda medel har anslagits engångsvis för administrationen av lagen på det

kommunala planet.

 Ett par remissinstanser har föreslagit att den kommunala konsumentverksamheten

skall göras obligatorisk. Denna fråga har diskuterats också tidigare då regering

och riksdag behandlat det kommunala engagemanget på konsumentområdet och då

avvisats. När riktlinjerna för dagens konsumentpolitik drogs upp pekades som

skäl mot ett obligatorium bl.a. på den allmänna strävan att den statliga

styrningen av kommunernas verksamhet minskar. Vidare framhölls att de lokala

betingelserna kan vara starkt skiftande och behovet i fråga om konsumentverk-

samhet därför variera mellan olika kommuner. Slutligen framhölls att en

framgångsrik verksamhet förutsätter att kommunen själv är övertygad om värdet av

den (prop. 1985/86:121 s. 53).

 Regeringen anser att dessa skäl mot ett obligatorium fortfarande är giltiga.

Kommunernas medverkan i konsumentpolitiken bör därför också i fortsättningen

bygga på frivillighet. Här bortses då från vad som följer av socialtjänstlagen

och skuldsaneringslagen.

 Några remissinstanser tar upp frågan om statsbidrag till vissa delar av den

kommunala verksamheten. En remissinstans anser att staten skall betala

ersättning till kommunerna när den anlitar deras tjänster.

 Som regeringen nyss anförde bör en kommunal konsumentverksamhet bygga på att

kommunen själv anser att en sådan skall bedrivas. Kommunen får därvid göra sina

prioriteringar för den frivilliga verksamheten inom de budgetramar som gäller.

Regeringen kan inte se något skäl att ge kommunerna särskild ersättning just på

detta område.

 Saken ställer sig däremot annorlunda om staten begär bistånd av en kommun att

utföra en arbetsuppgift som i princip åvilar ett statligt organ. Vi har inga

invändningar mot att kommunen tar ut ersättning på sedvanliga villkor för detta.

Samtidigt måste erinras om att de kommuner som bedriver en konsumentverksamhet

alltsedan starten får omfattande stöd från i första hand Konsumentverket, både i

form av material och på annat sätt. Vi anser att detta är en lämplig ordning

också i framtiden. Men om en kommun tar upp frågan om ersättning från exempelvis

Konsumentverket för medverkan i en marknadsövervakning bör också det nu berörda

förhållandet beaktas.

7.6 Staten

 Regeringens bedömning: Staten har ett

 övergripande ansvar för spelreglerna på

 marknaden och för att överträdelser av dem

 beivras. Staten ansvarar också bl.a. för att de

 åtaganden på konsumentområdet som följer av

 Sveriges internationella förpliktelser

 uppfylls.

 En effektiv lokal konsumentverksamhet bör få

 stöd av en aktiv statlig konsumentverksamhet.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 319).

 Remissinstanserna: Statskontoret delar i stort kommitténs uppfattning om

statens roll. Industriförbundet anser att de viktigaste områdena för ett

statligt konsumentpolitiskt engagemang är myndighetsutövning, produktsäkerhet,

budgetrådgivning och skuldsanering. Av samma uppfattning är SAF och Företagarnas

Riksorganisation. Konkurrensverket anser inte att kommittén har tydliggjort

gränserna för konsumenternas ansvar å ena sidan och samhällets ansvar å den

andra. En effektiv konsumentpolitik kräver en tydlig ansvarsfördelning mellan

den enskilda konsumenten och staten.

 Skälen för regeringens bedömning: Statens engagemang på konsumentområdet är

omfattande. Alltsedan 1940-talet har ett stort antal statliga institutioner

arbetat med konsumentfrågor. I dag verkar många sektorsmyndigheter för

konsumentskydd på sina ansvarsområden (se avsnitt 3.1). Konsumentverket/KO

bevakar konsumenternas ställning på ett brett och övergripande plan. Allmänna

reklamationsnämnden kompletterar verksamheten där med sin tvistlösande funktion.

Marknadsdomstolen har inrättats för att tolka och tillämpa bl.a. den marknads-

rättsliga konsumentskyddande lagstiftningen. Staten medverkar även i andra

konsumentskyddande organ såsom Konsumenternas Försäkringsbyrå och Konsumenternas

Bankbyrå. Staten har också utnyttjat eller främjat användningen av hela skalan

av de konsumentskyddande medel som regeringen har redovisat tidigare (avsnitt

6).

 Frågan är då hur omfattande statens engagemang på konsumentområdet skall vara

och vilken inriktning det skall ha. Hur skall gränsen dras mellan den statliga

verksamheten och ansvarsområdet för andra aktörer?

 Vi vill inledningsvis ange tre grundförutsättningar. Den första gäller de mål

för konsumentpolitiken som vi har förordat. Den andra gäller medlen. Den tredje

tar sikte på konsumentpolitikens aktörer.

 Den framtida konsumentpolitiken måste inte bara ligga i linje med de mål som

ställs upp. Den måste utformas så att målen i rimlig utsträckning också uppnås.

Det står klart att ett främjande av hushållens möjligheter att utnyttja sina

resurser, liksom av konsumenternas rättsliga ställning och hälsa och säkerhet,

kräver betydande statliga insatser. Detsamma gäller främjandet av konsumenternas

intresse av en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling. Utan sådana

insatser går det enligt regeringens bedömning inte att uppnå målen för

konsumentpolitiken.

 Sverige är vidare genom EES-avtalet förpliktat att driva en bred och aktiv

konsumentpolitik i linje med de mål som vi har föreslagit. För att detta skall

infrias krävs en statlig verksamhet.

 Den andra grundförutsättningen gäller vilka medel som finns tillgängliga. Som

vi har utvecklat tidigare (avsnitt 6) är ju vissa roller givna här. Ansvaret i

fråga om lagstiftning och rättstillämpning är givet. Det är staten som förfogar

över medel som kan användas för ekonomiskt stöd (även om inget i princip

utesluter att även andra aktörer kan ge sådant). Även myndighetsutövningen

(marknadsbevakningen) är en statlig angelägenhet. Detsamma gäller delar av den

lagfästa skuldsaneringen.

 När det däremot gäller de övriga medlen finns större utrymme för andra

aktörer, och staten har från formella utgångspunkter ingen självklar roll här.

Men det ligger samtidigt i sakens natur att vissa av dessa medel måste användas

för att den övriga verksamheten skall kunna utföras. Så kräver t.ex. en effektiv

myndighetsutövning hos Konsumentverket att provningar och annan

utredningsverksamhet utförs, exempelvis för att fastställa om vissa produkter

uppfyller gällande säkerhetskrav. Ett annat exempel kan tas från

standardiseringen. I formellt hänseende kräver denna möjligen ingen statlig

medverkan. Ett konsumentinflytande torde ofta i princip lika väl kunna ske

exempelvis via de frivilliga organisationerna. Teoretiskt skulle också den

verksamhet som bedrivs vid Allmänna reklamationsnämnden kunna bedrivas inom

ramen för en förening eller något annat privat organ, om det nu fanns intresse

och resurser. Men skall en verksamhet av sådant slag bedrivas effektivt torde en

viss statlig medverkan ändå krävas i praktiken.

 Den tredje grundförutsättningen gäller aktörerna inom konsumentpolitiken. Vi

har tidigare (avsnitt 3.1) pekat på att den breda konsumentpolitik som finns i

Sverige i dag bygger på att det finns många olika aktörer som verkar på olika

nivåer, såväl centralt som lokalt. Vi anser att detta system bör vidareutvecklas

och vill därför främja tillkomsten av nya aktörer, särskilt på det lokala

planet.

Vår uppfattning är emellertid att en kraftfull lokal konsumentverksamhet i

kommunal regi eller i föreningslivets bygger på att staten ger en aktiv

uppbackning i form av bl.a. material och kunnande.

 Nästa fråga är vilka medel som skall användas i den statliga verksamheten. Vi

bortser då från dem som är förbehållna staten ensam eller jämte någon annan

aktör. Vår principiella inställning är att det ytterst måste ankomma på de

statliga konsumentorganen själva att avgöra vilka medel som bäst kan användas

för att målen skall uppnås. Hela skalan av medel bör därför vara tillgänglig.

Men det betyder inte att de medel som staten utnyttjar också måste

tillhandahållas av staten själv. Provnings- och annan utredningsverksamhet köps

redan i dag in av bl.a. Konsumentverket från andra offentliga eller privata

organ. Detta förhållande kan enligt regeringens mening utvecklas. Vi återkommer

till detta då vi tar upp den statliga konsumentpolitikens organisation, kost-

nader och finansiering (avsnitt 8 och 9).

7.7 Andra aktörer

 Regeringens bedömning: Också andra aktörer

 spelar en betydelsefull roll inom

 konsumentpolitiken, bl.a. som informatörer och

 opinionsbildare. Det gäller exempelvis

 dagspress, tidskrifter, radio och TV. Ett

 brett konsumentpolitiskt engagemang är till

 fördel för konsumentpolitiken.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet.s. 304).

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har anfört någon annan uppfattning.

 Skälen för regeringens bedömning: Tidigare har framgått att åtskilliga av de

konsumentpolitiska medlen kan användas av vem som helst. Var och en som är

intresserad kan alltså spela en konsumentpolitisk roll - som debattör,

informatör, lärare, utredare osv. Många är också engagerade i sådana och andra

roller. Också i framtiden kommer inte minst dagspressen, olika tidskrifter,

radio och TV och andra media att spela en viktig roll både för en aktiv

konsumentpolitisk debatt och opinionsbildning och som spridare av information.

Ju bredare engagemanget för konsumentfrågor är, desto mer främjas konsumenternas

intressen.

8 Den statliga konsumentverksamhetens organisation m.m.

8.1 Utgångspunkter

 Regeringens bedömning: Den statliga

 konsumentpolitiken bör organiseras så att de

 principer om mål och medel m.m. som har

 förordats tidigare kommer till bästa uttryck i

 praktiken. Organisationen måste också skapa

 förutsättningar för en tydlig resultatstyrning

 och för effektivitet.

 Kommittén: Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens

(bet. s. 323-331, 349).

 Remissinstanserna: TCO tillstyrker kommitténs förslag om en klarare

målstyrning av Konsumentverket från regeringens sida.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringens uppfattning när det gäller den

statliga konsumentverksamhetens organisation tar sin utgångspunkt i vad som sägs

om styrningen av statlig verksamhet i 1994 års budgetproposition (prop

1993/94:100 finansplanen bil. 1 avsnitt 6) och samma års

kompletteringsproposition (prop. 1993/94:150 reviderad finansplan m.m. bil. 1

avsnitt 8).

 I den reviderade finansplanen erinras om att 1988 års kompletterings-

proposition redovisade ett program för utvecklingen av styrningen av den

statliga verksamheten. En mål- och resultatorienterad styrning skulle etableras.

Målsättningarna för programmet kan sammanfattas i två begrepp, omprövning och

effektivitet. Förutsättningar skulle skapas för att omfördela resurser från

mindre prioriterade verksamheter till andra med högre prioritet. De nya

styrformerna skulle således leda till omprövningar och förändringar av statens

åtaganden. De skulle också medverka till bättre effektivitet och produktivitet i

offentlig verksamhet. Ambitionerna med resultatstyrningen var att all statligt

finansierad verksamhet skulle ställas inför ökade krav på resultat och effektivt

resursutnyttjande.

 I 1994 års reviderade finansplan framhålls att den samhällsekonomiska

utvecklingen innebär att de mål som redovisades år 1988 har fått ökad betydelse.

Behovet av omprövning och förändring av statligt finansierad verksamhet har

blivit allt viktigare, liksom målet att öka effektiviteten. De ursprungliga

målen med resultatstyrningen ligger fast som utgångspunkt för det fortsatta

arbetet. Hänsyn måste tas, anförs det vidare, till de krav på besparingar som

aktualiseras av det ansträngda budgetläget. Resultatstyrningen bör leda till en

tydligare rollfördelning mellan riksdag, regering och myndigheter och en klarare

ansvarsfördelning mellan staten, kommunerna, organisationer och enskilda. Det

skapar förutsättningar för en effektiv styrning av de verksamheter som staten

finansierar.

 I den reviderade finansplanen framhålls vidare att förmågan att formulera mål

för olika verksamheter är av avgörande betydelse för resultatstyrningen. I

alltför stor utsträckning bedrivs statligt finansierad verksamhet fortfarande

utifrån tradition och beslut som fattades för lång tid sedan. Det krävs en

kontinuerlig omprövning av det offentliga åtagandet och målen för all statligt

finansierad verksamhet.

 Slutligen påpekas att de som är ansvariga för att bedriva en verksamhet också

normalt skall svara för redovisning av resultaten. Verksamheten måste således

återrapporteras i resultattermer. Redovisningen av resultaten samt uppföljningar

och utvärderingar måste användas vid riksdagens och regeringens prövning av

verksamheten.

 I 1994 års finansplan framhålls att utvecklingen från detaljstyrning av

verksamhet som bedrivs i myndighetsform till mål- och resultatstyrning inskärper

behovet av att staten, som ägare av de statliga tillgångarna, utövar en aktiv

styrning. Tydliga krav på resultat måste riktas till verksamhetsansvariga och en

ändamålsenlig uppföljning och kontroll måste ske av att verksamheten har

genomförts i enlighet med statsmakternas intentioner.

 De riktlinjer för den framtida konsumentpolitiken som regeringen har lagt fram

i förevarande proposition har utarbetats i linje med uttalandena i 1988 års

kompletteringsproposition och 1994 års finansplan och reviderade finansplan.

Förslaget innebär att tydligare mål än i dag ställs upp för konsumentpolitiken.

Vi har inskärpt att ingen statligt finansierad verksamhet skall bedrivas som

inte siktar mot målen. Vi har angivit prioriteringsgrunder och ställt upp ett

väsentlighetskrav för att ytterligare stärka målstyrningen och skapa

förutsättningar för omprioriteringar. Vidare har vi inventerat och redovisat

konsumentpolitikens medel och diskuterat förhållandet mellan mål och medel. Vi

har därvid betonat vikten av att rätt medel väljs när en konsumentpolitisk fråga

skall lösas. Slutligen har regeringen också behandlat konsumentpolitikens

aktörer och deras roller och sökt klargöra deras olika ansvarsområden.

 Syftet med regeringens förslag är få till stånd en konsumentpolitik som är

målinriktad, resultatorienterad och effektiv. Härmed skapas förutsättningar inte

bara för att de statliga medlen utnyttjas på bästa sätt. Det ger också det

bästa underlaget för ett gott konsumentskydd, som kan tjäna som föredöme och

inspirationskälla för vår omvärld.

 När regeringen nu redovisar sin syn på riktlinjerna för den statliga

konsumentverksamhetens organisation sker det i samma anda. Också här gäller de

utgångspunkter som vi nyss har redovisat.

8.2 Myndigheter m.m.

 Regeringens bedömning: Konsumentverket bör också

 i fortsättningen vara central

 förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor, med

 ansvar för både myndighetsutövning och annan

 konsumentverksamhet. Frågan hur gränsen skall

 dras mellan Konsumentverket och andra myndig-

 heter med konsumentverksamhet bör utredas.

 Konsumentombudsmannen och Konsumentverket bör

 även i fortsättningen utgöra en gemensam

 myndighet.

 Regeringen kommer att i särskild ordning

 utreda vilka myndigheter och andra organ som i

 första hand bör ansvara för bevakningen av och

 informationen i konsumentfrågor på nyligen av-

 reglerade marknader.

 Kommittén: En majoritet i kommittén föreslår att Konsumentverket i framtiden

bara skall ansvara för uppgifter som har karaktär av myndighetsutövning. Den

verksamhet som verket i dag bedriver därutöver bör föras över till en ny

myndighet "Konsument Sverige"

(bet. s. 329-330, 332-346). KO och Konsumentverket skall också i fortsättningen

utgöra en myndighet (bet. s. 7). Vidare bör staten ta initiativ till att inrätta

ett privatekonomiskt institut (bet. s. 228).

 En minoritet i kommittén anser att Konsumentverket i allt väsentligt bör ha

samma ansvar i framtiden som i dag och att någon uppdelning av verksamheten på

flera myndigheter inte bör ske (bet. s. 341-344, 361-365). En ledamot anser att

staten bara bör svara för sådan verksamhet som är myndighetsutövning (bet. s.

370 f.).

 Kommittén föreslår vidare att det tillsätts en konsumentpolitisk beredning

under det departement som ansvarar för konsumentfrågor. Departementet i fråga

bör vidare ha ett starkare samarbete med andra departement som ansvarar för

konsumentfrågor (bet. s. 349).

 Kommittén föreslår dessutom att en särskild översyn görs av förhållandena

mellan olika myndigheter som har uppgifter på konsumentområdet (bet. s. 351).

Slutligen diskuterar kommittén också vilken myndighet som skall bevaka

konsumentfrågorna på avreglerade områden (bet. s. 209 f.).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig motsätter sig

att konsumentverksamheten delas upp på två myndigheter. Ett fåtal delar

majoritetens uppfattning i den delen.

 Några instanser, bl.a. Grossistförbundet Svensk Handel, anser att

Konsumentverkets uppgifter bör renodlas till myndighetsuppgifter.

 Några instanser stödjer tanken på att ett privatekonomiskt institut inrättas,

däribland Finansinspektionen och Posten. En motsatt uppfattning redovisas av

bl.a. Pensionärernas Riksorganisation (PRO), Konsumentverket och LO.

 Bara ett fåtal remissinstanser har uttalat sig i frågan om KO bör utgöra en

självständig myndighet. Marknadsdomstolen har ingen invändning mot kommitténs

ståndpunkt att den nuvarande ordningen kan godtas. Konkurrensverket framhåller

att rättssäkerhetsskäl talar för att Konsumentverket inte bör ha bemyndigande

att utfärda bindande föreskrifter, om KO även fortsättningsvis skall ingå i

verket.

 Bl.a. Statskontoret, PRO och LRF tillstyrker förslaget att inrätta en

konsumentberedning.

 Industriförbundet, Vägverket, Boverket och NUTEK är positiva till att en

särskild översyn görs av förhållandena mellan myndigheterna på konsumentområdet.

Konsumentverket anser det inte befogat med en särskild översyn med motiveringen

att några gränsproblem inte påvisats.I fråga om ansvaret för bevakningen av

konsumentförhållandena på avreglerade områden anför Konsumentverket att det av

resurs- och kompetensskäl knappast är möjligt för konsumentmyndigheten att be-

vaka konsumentintresset när det gäller kvaliteten hos förut offentliga tjänster

på avreglerade marknader. I första hand bör myndigheter som ansvarar för

tillsynen inom respektive område bevaka följderna av avregleringarna för de

enskilda konsumenterna. Industriförbundets ställning är i huvudsak densamma. TCO

anser däremot att Konsumentverket skall bevaka avreglerade områden, t.ex.

allmänna kommunikationer, teletjänster och sophämtning.

Skälen för regeringens bedömning

En eller två myndigheter

Det resonemang som vi har fört tidigare innebär att staten också i framtiden bör

ta ett ansvar inom konsumentpolitiken. Ingen i kommittén eller av

remissinstanserna har heller föreslagit något annat. Vi har tidigare givit

tillkänna att staten bör ta ansvar inte bara för uppgifter som utgör

myndighetsutövning eller har direkt samband med sådan. Som exempel på annan

verksamhet har vi nämnt produktsäkerhet - däribland medverkan i de europeiska

standardiseringsorganen - och hushållsekonomiska frågor, exempelvis

budgetrådgivning.

 Det huvudsakliga skäl som kommittén anför för sitt förslag i organi-

sationsfrågan är att rollerna skulle tydliggöras på ett bättre sätt än i dag om

myndighetsutövningen ligger på en myndighet och övrig verksamhet, bl.a.

opinionsbildning, på en annan.

 Regeringen delar uppfattningen att det är viktigt med en klar avgränsning av

det statliga engagemanget. Likaså bör det tydligt framgå vad detta består i och

var gränserna för det går. Vi har nyss redovisat också andra utgångspunkter för

övervägandena i organisationsfrågan.

 Om kommittémajoritetens förslag att bilda en ny myndighet med ansvar för

uppgifter som inte är myndighetsutövning skulle genomföras innebär det att den

situation skulle uppstå som fanns före sammanslagningen år 1975 av dåvarande

Konsumentverket med dåvarande Konsumentombudsmannens verksamhet. Ett av de

viktigaste skälen till sammanslagningen var att de marknadsrättsliga lagar som

KO hade att tillämpa krävde utredningsverksamhet av det slag som fanns på Konsu-

mentverket. Det ansågs därför av statsfinansiella, effektivitets- och andra skäl

mest förnuftigt att låta utredningsverksamheten och lagtillämpningen ligga i

samma myndighet.

 Också i dag kräver lagtillämpningen stöd i annan utredande verksamhet.

Situationen på Konsumentverket skiljer sig här inte från vad som gäller för

andra myndighetsutövande myndigheter. Det är inte självklart att den utredande -

stödjande - verksamheten skall utföras av det myndighetsutövande organet självt.

Det är inte ovanligt att en sådan myndighet får bidrag till sitt

utredningsunderlag utifrån. Så är det för övrigt också med Konsumentverket, som

får eller köper provnings- och andra utredningsinsatser från annat håll.

 Kommittémajoriteten synes främst av principiella skäl anse att man bör skilja

på myndighetsutövning och annan verksamhet för att tydliggöra gränsdragningen

mellan olika verksamheter och ansvarstaganden.

 Mot detta kan två invändningar göras, en praktisk och en principiell. För det

första kan förhållanden av ekonomisk och kompetens- och effektivitetsmässig art

göra att det mest förnuftiga är att viss utredningsverksamhet kan utföras av det

myndighetsutövande organet självt. Hur det förhåller sig med Konsumentverket på

den punkten har inte närmare redovisats av kommittén. Av betänkandet framgår

dock att Konsumentverket har mycket god utredningskompetens på vissa områden,

t.ex. i fråga om leksakers säkerhet. Går man på kommitténs linje skulle denna

givetvis försvagas. Det kan inte uteslutas att det skulle vara till nackdel för

myndighetsutövningen. Det är inte utrett i vad mån den utredningskompetens som

verket förfogar över och som behövs för myndighetsutövningen finns att tillgå på

annat håll.

 För det andra är frågan var gränsen går mellan myndighetsutövning och annan

verksamhet ingalunda självklar utan i själva verket problematisk (något som

belyses av Högsta domstolens dom, som redovisas i Nytt Juridiskt Arkiv 1987 s.

535; frågan gällde bl.a. om Konsumentverkets distribution av ett pressmeddelande

var myndighetsutövning, vilket två justitieråd ansåg, medan tre var av motsatt

uppfattning). Någon analys av var gränserna går mellan myndighetsutövning och

annan verksamhet på Konsumentverket har kommittén inte heller redovisat.

 Som skäl för en delning av Konsumentverket har kommittén bl.a. anfört att

information/opinionsbildning bör särskiljas från myndighetsutövningen och främst

skötas av Konsument Sverige, frivilliga konsumentorganisationer och massmedia.

Som regeringen tidigare har påpekat ligger det emellertid i sakens natur att

även Konsumentverket kan ge offentlighet åt sina synpunkter inom ramen för

verkets mål och med beaktande av kraven på saklighet och opartiskhet (se avsnitt

6.7 om opinionsbildning).

 Med hänvisning till vad vi har anfört nu är vi inte övertygade om att en

uppdelning av Konsumentverket på det sätt som kommitténs majoritet har

föreslagit skulle skapa den tydlighet som i och för sig är eftersträvansvärd.

Som somliga remissinstanser har påpekat kan en sådan förändring i stället skapa

otydlighet i fråga om vilken av de två myndigheterna - Konsumentverket eller

"Konsument Sverige" - som ansvarar för en viss fråga eller verksamhet.

 Vår bedömning är dessutom att inrättandet av en ny myndighet riskerar att öka

kostnaderna för den statliga konsumentpolitiken utan att ge

effektivitetsvinster. Vi är därför inte beredda att föreslå att ansvaret för den

statliga konsumentpolitiken delas upp på det sätt som kommittén har föreslagit.

Konsumentverket bör således också i framtiden ha det samlade, övergripande

ansvaret för konsumentpolitiken. Därutöver bör Allmänna reklamationsnämnden

svara för en reklamationsverksamhet av det slag som bedrivs i dag.

 Det synsätt som vi har redovisat nu betyder emellertid inte att just den

provnings- och övriga utredningsverksamhet som bedrivs på Konsumentverket i dag

måste ligga där också i framtiden. Vi återkommer till den frågan i samband med

diskussionen om Konsumentverkets organisation.

Institut för privatekonomi

Kommitténs majoritet har föreslagit att ett institut för privatekonomi skall

inrättas. Regeringen anser att förslaget inrymmer en intressant ansats. Vi delar

uppfattningen att det är viktigt att främja forsknings- och utvecklingsarbete på

privatekonomins område. Frågan är emellertid om den bästa organisatoriska

lösningen för att åstadkomma detta ligger i att det inrättas ett särskilt

institut i statlig regi. De hushållsekonomiska frågor som skulle omfattas av ett

sådant arbete innefattas delvis i de uppgifter som Konsumentverket också i

framtiden har att utföra. Redan av det skälet anser vi att det forsknings- och

utvecklingsarbete som bör komma till stånd genom statlig finansiering bör

bedrivas inom ramen för eller i varje fall i nära anknytning till verkets arbete

på det hushållsekonomiska området, exempelvis vad gäller sådant som utarbetande

av underlag för budgetrådgivning ("Matkorgen" m.m.) och skuldsanering.

Gränsen mellan Konsumentverket och andra myndigheter m.m.

Som vi har framhållit tidigare (avsnitt 3.1) ansvarar åtskilliga myndigheter för

konsumentpolitiska uppgifter inom sina respektive sakområden. Som exempel kan

nämnas Socialstyrelsen, Glesbygdsmyndigheten, Läkemedelsverket och

Livsmedelsverket. Denna ordning bör enligt vår mening i princip bestå också

framöver. Men vi anser att frågan var gränsen skall gå mellan sådana myndigheter

och Konsumentverket bör utredas närmare. Regeringen avser att genomföra en sådan

analys i samband med det kommande budgetarbetet. Även frågan om att inrätta en

särskild konsumentberedning kommer att tas upp då.

 Kommittén behandlar också frågan huruvida KO-funktionen också i framtiden

skall ligga hos Konsumentverket. Det argument som framför allt kan anföras för

en uppdelning är att KO vid Marknadsdomstolen kan åberopa regler som han själv i

sin egenskap av generaldirektör för Konsumentverket har utarbetat. Regeringen

anser dock inte att den nuvarande ordningen har visats vara behäftad med sådana

brister att den bör ändras.

Ansvaret på avreglerade områden

Som vi förut har berört (avsnitt 4.4) kan olika konsumentfrågor aktualiseras på

grund av avregleringen. En grundläggande fråga är konsumenternas behov av

information.

 Också på avreglerade områden måste företagen själva bära huvudansvaret för att

de uppträder inom ramen för det marknadrättsliga regelverket. Det finns dock en

särskild risk att aktörerna på en nyligen avreglerad marknad på grund av

bristande vana handlar i strid med de spelregler som gäller. Detta ökar behovet

av vederhäftig och tillräcklig information till konsumenterna om enskilda varor

och tjänster samt om vart man vänder sig med frågor och klagomål.

 Det vi har sagt nu gäller även frågor som rör myndighetsinformation till

konsumenter och andra. Regeringen anser att det ligger närmast till hands att

den sektorsmyndighet som är närmast berörd bevakar de särskilda konsumentfrågor

som avregleringen kan aktualisera, inklusive informationsfrågorna. Men det står

inte alltid klart vilken myndighet som är närmast berörd. Regeringen kommer

därför att i särskild ordning utreda vilka myndigheter och andra organ som i

första hand bör ansvara för bevakningen av och informationen i konsumentfrågor

på nyligen avreglerade marknader.

8.3 Konsumentverket

 Regeringens bedömning: Konsumentverkets

 organisation bör anpassas till de nya målen

 för konsumentpolitiken. Men det ankommer på

 verket självt att besluta hur organisationen

 skall se ut.

 Verket bör också i framtiden ledas av en

 styrelse. Förutsättningarna att privatisera

 eller på annat sätt få till stånd en själv-

 finansiering av provnings- och förlagsverk-

 samheten bör utredas.

 Kommittén: Kommittén anser att Konsumentverket skall indelas i fyra avdel-

ningar med en stabsfunktion för beredning av föreskrifter, liksom kontakter

gentemot EES/EU i utveckling av regelsystem. En avdelning skall svara för

produktsäkerhet. Två avdelningar skall svara för vad som kallas för rättslig

marknadsbevakning. Därtill kommer en avdelning för personal och ekonomi (bet. s.

335). En minoritet vill behålla Konsumentverket i dess nuvarande form (bet. s.

341).

 Vad gäller Råd se också prop.

1992/93:111 s. 33 f.).

 Men om Konsumentverket förvandlas till en enrådighetsmyndighet uppkommer

däremot en identitet mellan den som beslutar om föreskrifter och den som

åberopar dem vid Marknadsdomstolen. Med tanke på de principiella invändningar

som har rests redan mot gällande ordning anser regeringen att en sådan

förändring inte bör genomföras.

 I proposition 1993/94:185 anför regeringen att det alternativ till

enrådighetsverk som närmast bör övervägas är en styrelse med totalt ansvar för

verksamheten inför regeringen. Styrelsen har, som högsta beslutande organ, att

inför regeringen svara för myndighetens verksamhet enligt de mål som regeringen

satt upp. Styrelsens uppgift bör främst vara att ta ansvar för den övergripande

och långsiktiga planeringen. Andra viktiga uppgifter för styrelsen är

uppföljning, omprövning och effektivisering av verksamheten. Myndighetschefens

uppgift blir att ansvara för den löpande verksamheten enligt de direktiv och

riktlinjer som styrelsen utfärdar (prop. s. 14).

 Mot bakgrund av vad vi har anfört anser regeringen att Konsumentverket också i

framtiden bör ledas av en styrelse. Styrelsens uppgifter, omfattning och

sammansättning bör övervägas närmare när ställning har tagits till bl.a.

frågorna om provnings- och förlagsverksamhetens placering i framtiden.

 Regeringen går nu över till att behandla vissa särskilda frågor som har tagits

upp av kommittén eller remissinstanserna. Den första gäller förlagsverksamheten.

Konsumentverket har i dag en omfattande förlagsverksamhet som omfattar allt från

handböcker och liknande publikationer till broschyrer och faktablad. Skrifter av

det förstnämnda slaget tar man betalt för, medan däremot exempelvis vissa

broschyrer delas ut gratis. Man ger också ut tidningen Råd se avsnitt 6.5

angående konsumentforskning).

 Skälen för regeringens bedömning: Som regeringen tidigare har anfört bör en

individinriktad konsumentpolitik bedrivas så nära den enskilde själv som möjligt

för att vara effektiv. Vi har också betonat vikten av ett brett folkligt lokalt

engagemang i konsumentpolitiken. I dag förfogar Konsumentverket över ett anslag

 för stöd till ideella

konsumentorganisationer. Riksdagen har beslutat att stödet för budgetåret

1994/95 skall uppgå till 2,1 miljoner kronor (prop. 1993/94:100, bet. 1993-

/94:LU21, rskr. 1993/94:252). För att i första hand främja utvecklingen av en

lokal verksamhet anser vi att ett stöd till konsumentorganisationer bör finnas

även i framtiden. Men stödet bör ges bara till sådana konsumentorganisationer

som driver en verksamhet som är i linje med de mål och prioriteringar som vi har

behandlat tidigare.

 Det skulle kunna hävdas att en uppmuntran och förstärkning av en lokal

konsumentverksamhet i föreningslivets regi kan motverka utvecklingen av den

kommunala konsumentverksamheten. En sådan farhåga kan enligt vår mening inte

avfärdas utan vidare. Man kan inte bortse från risken att en sådan lokal

verksamhet kan tas till intäkt för en lägre ambitionsnivå på kommunal nivå.

 Regeringens önskan är att en fortsatt utveckling sker av den kommunala

konsumentverksamheten och att föreningsverksamheten och den kommunala

verksamheten i förekommande fall kompletterar varandra. I kommuner med en

välutvecklad kommunal verksamhet i form av rådgivning o.d. bör de aktiviteter i

föreningslivets regi som staten ger stöd till i första hand inriktas på

kompletterande uppgifter som exempelvis generella informationsfrågor, liksom

debatt och opinionsbildning. Det är viktigt att stödet bidrar till att intresset

för konsumentfrågorna växer fram på ett naturligt sätt utifrån konsumenternas

egna behov och önskemål.

 Stödet till en lokal konsumentverksamhet i föreningslivets regi bör ges under

hänsynstagande till de aspekter som regeringen har anlagt nu. Regeringen kommer

också att noga bevaka effekterna av stödet till det lokala föreningslivet.

 Kommittén har föreslagit att ett särskilt anslag skall ges till Sveriges

Konsumentråd. Vi delar uppfattningen att organisationen bör ges ekonomiskt stöd.

Vi har också erfarit att Sveriges Konsumentråd under budgetåret 1993/94 har fått

medel ur det särskilda anslaget för stöd till konsumentorganisationer som

Konsumentverket förfogar över. Vi anser inte att ett särskilt anslag böra göras

för stöd just till Sveriges Konsumentråd men utgår från att rådet också i

fortsättningen kan få del av de medel som avsätts för stöd till

konsumentorganisationer.

 Även för att främja utvecklingen av konsumentforskningen har riksdagen anvisat

särskilda medel under de senaste åren. För budgetåret 1994/95 är beloppet 2,1

miljoner kronor. Medlen disponeras av Konsumentverket.

 Regeringen har tidigare uttalat att ett program för den framtida kon-

sumentforskningen bör utarbetas. Men vi har också sagt att vissa frågor bör

klargöras närmare innan ett sådant arbete påbörjas (se avsnitt 6.5).

 Kommittén har föreslagit att anslaget till konsumentforskningen skall kvarstå

i avvaktan på ett forskningsprogram. Regeringen delar uppfattningen att

forskning på konsumentområdet kan vara värdefull och ge underlag för exempelvis

en effektiv marknadskontroll. Innan ställning tas till hur stora medel som i

framtiden bör anslås till konsumentforskningen anser vi dock att de frågor som

vi nyss åsyftade måste belysas och ett program för forskningens inriktning och

utformning ligga till grund för övervägandena. Det vi har sagt nu leder till att

tiden ännu inte kan anses mogen för en höjning av anslaget i fråga. Enligt vår

mening bör dock det nuvarande anslaget kunna användas för att finansiera en

belysning av det slag som vi har berört, liksom till utarbetandet av ett

forskningsprogram. Belysningen i fråga bör också avse frågan vilket organ som är

lämpligast att i framtiden administrera medel för konsumentforskning.

9 Kostnader och finansiering

 Regeringens bedömning: De förändringar och

 privatiseringar inom den statliga konsu-

 mentpolitiken som har redovisats beräknas

 leda till besparingar för staten. Detta

 gäller även om bl.a. marknadskontrollen

 kommer att kosta mer än i dag.

 I de fortsatta övervägandena kommer att

 övervägas vilka ytterligare besparingar som

 kan göras.

 Kommittén: Kommitténs förslag synes innebära att kostnaderna för den statliga

konsumentpolitiken blir i stort sett oförändrade, i vart fall på kort sikt. En

ledamot av kommittén anser att staten bara skall svara för myndighetsutövning,

vilket skulle leda till icke obetydliga besparingar för staten. Kommittén

föreslår att det statliga anslaget för konsumentpolitiken fördelas på olika

departement som är ansvariga för konsumentfrågor (bet. s. 321, 355, 373).

 Remissinstanserna: Konsumentverket betvivlar möjligheten att få till stånd en

breddad finansiering av konsumentpolitiken. Handelshögskolan vid Göteborgs

universitet, rättsvetenskapliga institutionen, menar att kommitténs förslag om

att Konsumentverkets anslag skall administreras av olika departement skulle leda

till en olycklig splittring. Av en liknande uppfattning är TCO.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har tidigare föreslagit att den

statliga konsumentverksamheten tydligare än i dag skall inriktas på bestämda mål

och ligga i linje med vissa prioriteringar. Innan en viss verksamhet påbörjas

måste den prövas mot dessa.

 I avsaknad av en närmare analys av i vad mån Konsumentverkets verksamhet i dag

svarar mot dessa mål och prioriteringar går det inte att säkert bedöma hur stora

kostnaderna är för sådan verksamhet som inte möter de nya kraven. Kommittén

anser att den verksamhet som Konsumentverket bedrivit har varit framgångsrik. Vi

gör inte någon annan bedömning. Också de rationaliseringar som verket redan har

genomfört har varit värdefulla. Men det hindrar inte att vi tror att vårt

förslag innebär att vissa verksamheter kan minska, exempelvis sådan

utredningsverksamhet som avser varor och tjänster som inte kan hänföras till

baskonsumtionen eller relateras till konsumtionshinder av de slag som vi har

behandlat förut och inte heller gäller marknadens funktionssätt (se avsnitt

5.3). Detsamma gäller sådan informationsverksamhet som saknar en klar koppling

till de nya målen och prioriteringarna.

 Slutsatsen blir att de nya målen och prioriteringarna bör leda till vissa

besparingar. Detsamma gäller en eventuell privatisering av delar av provnings-

och förlagsverksamheten. Likaså bör de organisationsförändringar som måste

genomföras medföra vissa effektivitetsvinster som också kan inrymma besparingar.

 Mot detta står att kostnaderna för en utbyggd och intensifierad mark-

nadskontroll med anledning av EES-avtalet kommer att öka (avsnitt 6.8). Vidare

tillkommer kostnader för verksamhet med inriktning på det nya miljömålet.

 Av det som har sagts nu kan några givna slutsatser om möjligheterna till

besparingar inte dras. Det handlar här därför snarare om att anpassa den

statliga konsumentpolitiken till en budget som kan anses rimlig i ljuset av den

prioritet som bör ges åt olika konsumentfrågor.

 Slutsatsen av det senast anförda blir att vi anser att en schablonmässig

minskning av verkets anslag bör kunna ske med drygt 8 miljoner kronor.

Regeringen får anledning att i samband med budgetpropositionen för budgetåret

1995/96 återkomma till frågan om Konsumentverkets förvaltningsanslag och de

särskilda anslagen till konsumentorganisationer och forskning.

 Till det som har sagts nu vill regeringen anföra att de olika utred-

ningsprojekt som har aviserats i propositionen - om gränsdragningen mellan

myndigheter, privatisering av förlagsverksamheten m.m. - bör kunna leda till

effektivitetsvinster och därmed ytterligare besparingar.

Sammanfattning av Konsumentpolitiska kommitténs betänkande (SOU 1994:14)

Konsumentpolitik i en ny tid

Uppdraget till kommittén

Enligt regeringens direktiv (Dir. 1992:04, beslut vid regeringssammanträde

1992-05-14) har Konsumentpolitiska kommittén haft som uppgift att se över den

statliga konsumentverksamheten och bedöma arten, omfattningen och inriktningen

av det statliga engagemanget. Den organisatoriska strukturen på området skulle

också ses över.

 Vägledande för översynen bör vara att avgränsa det statliga engagemanget. Den

statliga verksamheten på konsumentpolitikens område bör koncentreras till sådana

verksamhetsområden där statliga insatser verkligen behövs och till sådana

uppgifter som inte kan läggas på andra organ, kommunala eller enskilda. Statliga

insatser behövs för att också framdeles värna om särskilt utsatta konsumenter.

 En skärpt konkurrens stärker typiskt sett konsumenternas ställning på markna-

den. Konsumenternas intressen blir en angelägenhet för marknaden. Den här

utvecklingen gör att de hittillsvarande konsumentpolitiska insatserna kan behöva

omprövas i vissa delar. Detta är en av huvuduppgifterna för kommittén.

 En annan huvuduppgift är att belysa de konsekvenser som närmandet till EU för

med sig för svenskt vidkommande. Detta arbete bör i första hand inriktas på

frågor som rör annat än behovet av lagstiftning, t.ex. marknadsbevakning och

deltagande i olika förhandlingar.

 Det rättsliga konsumentskyddet intar en central plats inom konsumentpolitiken.

Sverige har en konsumentlagstiftning som i många avseenden skapar garantier för

ett bra rättsligt konsumentskydd. Lagstiftningen ger samtidigt tydliga

spelregler för näringsidkarna. Det finns anledning att pröva om man - vid en

ökad avreglering och en friare marknadsekonomi - behöver stärka konsumenternas

möjligheter att hävda de rättigheter som det rättsliga konsumentskyddet

erbjuder. Kommittén bör vidare vara uppmärksam på i vad

mån det kan finnas regler på det rättsliga konsumentskyddets område som lägger

omotiverade hinder i vägen för en fri marknad och konkurrens och som därmed i

själva verket motverkar konsumenternas intressen.

 Kommittén bör belysa de ekonomiska och administrativa insatser som i ett

inledningsskede kan behövas från statens sida för att underlätta bildandet av

frivilliga konsumentorganisationer i Sverige. Kommittén bör också självfallet

följa utvecklingen av den kommunala konsumentverksamheten och hur den påverkar

behovet av frivilliga insatser på den lokala nivån. Vid övervägandena kring en

avgränsning av det statliga engagemanget är det naturligt att analysera

möjligheterna av att i skilda former privatisera det konsumentinriktade arbetet

som i dag bedrivs av konsumentmyndigheten.

 En annan sak som kommittén bör ägna uppmärksamhet åt är den allt starkare

koppling som i dag finns mellan miljöpolitik och konsumentpolitik. Miljömedvetna

och välinformerade konsumenter är en strategisk förutsättning för att bl.a.

åstadkomma miljöanpassade varor. Kommittén bör därför undersöka om några

ytterligare åtgärder på det konsumentpolitiska området bör vidtas för att

stimulera den utveckling som pågår.

 En översyn av det statliga engagemanget på det konsumentpolitiska området

efter dessa riktlinjer innebär att de statliga myndigheter som är verksamma på

området måste ses över. Kommittén bör uppmärksamma utvecklingen av den kommunala

konsumentverksamheten och vilka förändringar den utvecklingen kan få för

Konsumentverket och Allmänna reklamationsnämnden. Översynen bör till att börja

med ta sikte på att anpassa Konsumentverket till de förslag som kommittén kommer

fram till med anledning av utredningsuppdraget. Kommittén bör även undersöka i

vad mån det är påkallat att även i andra hänseenden göra omprioriteringar av den

verksamhet som verket enligt sin instruktion har att utföra. Kommittén bör i så

fall lämna förslag till erforderliga ändringar i verkets instruktion. Kommittén

bör också pröva de möjligheter som kan stå till buds för att minska verkets

anslagsbehov utan att för den skull verkets väsentliga konsumentpolitiska

uppgifter träds för när. I detta syfte bör bl.a. ansvarsfördelningen mellan

Konsumentverket och andra statliga organ ses över. En fråga som därvid särskilt

bör uppmärksammas är ansvarsfördelningen mellan Konsumentverket, den nya

konkurrensmyndigheten, länsstyrelserna och den lokala konsumentverksamheten när

det gäller formerna för och omfattningen av allmän konsumentinformation om

prisförhållandena på marknaden. Kommittén bör också undersöka möjligheterna och

lämpligheten av att delar av verksamheten vid Konsumentverket finansieras på

annat sätt än över statsbudgeten.

 Även Konsumentombudsmannnens roll och verksamhet inom ramen för det rättsliga

konsumentskyddet bör analyseras. Kommittén bör överväga i vad mån det kan finnas

skäl att ändra KO:s roll och uppgifter för att få till stånd en anpassning av

verksamheten till områden som ter sig konsumentpolitiskt särskilt angelägna men

som i dag ligger utanför KO:s tillsyn. Kommittén bör också överväga om det nu

finns anledning att ge KO en organisatoriskt självständig ställning.

 Allmänna reklamationsnämnden bör också ses över. Därvid är det att beakta att

reklamationsnämnden fyller en viktig funktion inom det rättsliga konsument-

skyddet. En tvisthantering av det slag som reklamationsnämnden bedriver bör inte

bara bibehållas - som ett komplement till de förebyggande åtgärderna - utan

också utvecklas för att kunna möta de behov som kan förutses. Utvecklingen av

den kommunala medlingen får här betydelse. I det hänseendet måste bl.a. behovet

av att utveckla tvistlösningsmekanismer för att hantera konsumenttvister som

sträcker sig över nationsgränserna uppmärksammas. Vidare bör kommittén pröva om

de nuvarande formerna för verksamheten hos reklamationsnämnden kan behöva

ändras. Ett riktmärke bör vara att statens kostnader för verksamheten hålls

nere.

 Mot bakgrund av den utveckling som pågår bör kommmittén vidare belysa om det

konsumentpolitiska arbetet i större utsträckning bör innefatta kommunala och

andra offentliga tjänster på de områden som inte är avreglerade.

 Det bör stå kommittén fritt att även i andra hänseenden än de nu berörda ta

upp frågor som kan vara av betydelse för den statliga verksamheten på det

konsumentpolitiska området.

Kommitténs förslag

Här följer en förkortad version av Konsumentpolitiska kommitténs egen

sammanfattning av sina förslag. Med "konsumentmyndigheten" avses i det följande

antingen det nuvarande Konsumentverket eller ett nytt Konsumentverk, nämligen om

kommitténs förslag till ny myndighetsorganisation genomförs.

 Riktlinjerna för den statliga konsumentpolitiken lades fast av riksdagen

senast 1986 (prop. 1985/86:121, LU34, rskr. 292). Kommittén eftersträvar en

utveckling inom konsumentområdet där samtliga aktörer har tydligare roller, tar

ett större ansvar och visar ett större engagemang, där ett samarbete bedrivs i

öppnare och friare former och där ambitionen är att i olika former slå vakt om

konsumentintresset. Kommitténs bedömning är att behovet av konsumentpolitiska

insatser ökar under 1990-talet och föreslår att målet för konsumentpolitiken

skall vara

- att stärka konsumenternas ställning på marknaden,

- att stödja hushållen i deras strävan att effektivare utnyttja sina resurser,

- att främja en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling.

Särskilt skall beaktas hänsynen till människors hälsa och resurssvaga gruppers

behov. Insatserna skall i första hand inriktas mot sådana varor och tjänster som

svarar för en stor del av hushållsbudgeten, bl.a. livsmedel, boende, transporter

och kläder.

 Uppgifter som är myndighetsutövning, främst det rättsliga konsumentskyddet,

har staten ett primärt ansvar för. Huruvida staten skall bedriva annan

konsumentpolitisk verksamhet är en fråga om behov, ambition, lämplighet,

effektivitet och vad andra aktörer kan åstadkomma. I den statliga verksamheten

bör prioritet ges det rättsliga konsumentskyddet, inkl. reklamations- och

tvisthantering, samt åtgärder på det konsumentekonomiska området som ekonomiska

analyser, budgetrådgivning och skuldsanering.

 Det statliga stödet till den lokala verksamheten bör ges en sådan omfattning

och inriktning att det lokala arbetet främjas och att det lokala engagemanget

breddas och utvecklas. De frivilliga organisationerna är beroende av stöd från

staten för att i större omfattning kunna medverka i det konsumentpolitiska

arbetet. En ökad andel av de konsumentpolitiska insatser som inte

avser myndighetsuppgifter bör finansieras genom externa intäkter.

 Konsumentperspektivet måste tydliggöras i beslutsprocessen inom andra statliga

områden såsom livsmedels-, bostads-, transport-, regional-, miljö- och

socialpolitiken, vilka samtliga berör konsumentpolitiken. Inom området

kunskapsutveckling och kunskapsstöd bör andra departement än det för

konsumentfrågor huvudansvariga departementet ta ett ökat ansvar för

finansieringen inom sina respektive områden.

 För att marknadsekonomin skall fungera väl måste konsumenterna kunna bilda sig

en uppfattning om varors och tjänsters kvalitet, pris och servicegrad. En

övergripande målsättning bör vara att konsumenterna så långt som möjligt har

ändamålsenliga klagomålsmöjligheter när det gäller såväl privata som offentliga

tjänster. Mot den bakgrunden föreslår kommittén följande:

- Klagomålsprocedurer utformas för att tillgodose konsumenternas behov.

- Konsumentmyndigheten bevakar kommunala och andra offentliga tjänster.

- Kommunerna fångar upp och analyserar konsumentproblem inom den del av den

 offentliga sektorn som avregleras.

- Konsumentmyndigheten ger centralt stöd till den lokala konsumentverksamheten

 och sprider information om erfarenheter från olika kommuner i landet.

- Konsumentmyndigheten i samverkan med Konkurrensverket utvecklar och främjar

 användningen av modeller för lokala prisundersökningar.

Närmandet till EU

För det konsumentpolitiska arbetet blir följden av närmandet till EU att samråd,

expertkontakter och förhandlingar delvis flyttas ut i Europa. Det europeiska

perspektivet blir särskilt markant i fråga om utarbetande av regler, tillsyn

över och kontroll av marknaden samt standardiseringsarbete. Samarbetet kommer

att äga rum på olika nivåer och förutsätter medverkan från regeringsföreträdare,

experter från tillsynsmyndigheter och företrädare för frivilliga organisationer.

 Kommittén anser att:

- EES-avtalet behöver kompletteras för att garantera möjligheterna till kontakt

 och samarbete mellan EFTA:s konsumentkommitté och EU:s konsumentråd,

- konsumentmyndigheten liksom hittills bör delta i det europeiska

 standardiseringsarbetet,

- deltagandet i det internationella standardiseringsarbetet bör breddas, så att

 även representanter för frivilligorganisationerna ges möjlighet att delta och

 få stöd i form av utbildning, ekonomiska bidrag till resor och ersättning för

 kostnader förknippade med deltagandet i standardiseringsarbetet,

- befintliga internationella kontaktnät mellan de europeiska tillsynsmyn-

 digheterna bör vidareutvecklas för att marknadsbevakningen skall kunna fungera

 inom hela EES-området.

 Kommittén föreslår att:

- konsumentmyndigheten eller i förekommande fall annan ansvarig myndighet kommer

 överens med berörda branschorganisationer om hur näringslivets kontroll inom

 varje särskilt område skall utföras,

- konsumentmyndigheten engagerar den lokala konsumentverksamheten i arbetet med

 marknadskontrollen,

- staten i första hand finansierar marknadskontrollen med hänsyn till kraven i

 EES-avtalet, svårigheterna att finna alternativa finansieringslösningar och

 behovet av högt ställda konsumentskyddskrav; avgiftsfinansiering av

 marknadskontrollen på konsumentvaruområdet övervägs dock ytterligare,

- konsumentmyndigheten regelbundet rapporterar om erfarenheterna av

 marknadskontrollen, såväl nationella insatser som genomförs av

 tillsynsmyndigheten och näringslivet som situationen inom EES-området.

Den ekonomiska utvecklingen

Kommittén föreslår att:

- hög prioritet i det konsumentpolitiska arbetet ges åt budgetrådgivning och

 skuldsanering under de närmaste åren,

- socialsekreterarna redan i sin grundutbildning ges goda kunskaper i ekonomisk

 rådgivning,

- ett Centrum för privatekonomi bildas med en bred huvudmannakrets som har en

 stark förankring i samhället (staten, banker, Posten, andra

 finansieringsinstitut, försäkringsbolag och frivilligorganisationer).

Miljön

Konsumentpolitiken bör syfta till en långsiktigt hållbar utveckling med

resurshushållning och kretsloppstänkande som vägledande ideal. Hänsynstagandet

till miljön bör vara en självklarhet i marknadsekonomin. Denna hänsyn kräver

kunniga och medvetna konsumenter. Mot den bakgrunden föreslår kommittén att:

- ett viktigt mål för konsumentpolitiken skall vara att främja en från

 miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling,

- konsumentmyndigheten ger ökad prioritet åt miljöfrågorna i konsu-

 mentinformationen,

- konsumentmyndigheten medverkar till att informationen om energisnåla

 hushållsapparater förbättras och intensifierar sin verksamhet i syfte att

 minska elförbrukningen i hushållen,

- insatserna för miljömärkning intensifieras och uppmuntras,

- konsumentmyndigheten får i uppdrag att fortlöpande följa utvecklingen på

 området genom bl.a. jämförande analyser av miljömärkta produkter och bedömning

 av olika former av miljömärkning,

- konsumentmyndigheten ger hög prioritet åt bedömningen av miljöargument i

 marknadsföringen.

Myndighetsorganisationen

Kommitténs förslag till förändringar av konsumentpolitiken leder till att

behovet av styrning och uppföljning ökar. Den statliga konsumentverksamhetens

organisation bör uppnå följande:

- Bättre styrning och prioritering av insatser.

- Effektiva insatser kring de områden som kommittén angivit som viktiga.

- Möjligheter till ett effektivt agerande internationellt.

- Bättre förutsättningar att tydliggöra konsumentintresset på olika områden i

 samverkan med frivilligorganisationerna.

- Tydligare roller för myndighetsutövande och annan verksamhet.

- Bättre förutsättningar för samspelet mellan den lokala och den centrala

 verksamheten.

- Ökade möjligheter till extern finansiering.

Kommittén förordar en renodling av Konsumentverkets olika roller och

verksamheter. Detta kan åstadkommas antingen genom en uppdelning av dagens

Konsumentverk i två delar, en myndighetsutövande och en konsumentstödjande del,

eller genom sådana förändringar inom Konsumentverket att rollerna tydliggörs i

den interna organisationen.

 Kommittén anser det vara av stor vikt att den ofrånkomliga statliga uppgiften

att svara för konsumentskydd genom myndighetsutövning åligger en

anslagsfinansierad myndighet. Övriga åtaganden inom konsumentpolitiken bör

enligt kommitténs majoritet föras till en uppdragsmyndighet. I en sådan ges

bättre förutsättningar att ta tillvara och utveckla andra aktörers växande

intresse och medverkan, att på sikt åstadkomma ett ökat medansvar för

konsumentpolitiken och därmed breddad finansiering.

 Kommittén förordar följande:

- Konsumentverket delas i Nya Konsumentverket som handhar myndighetsutövning och

 Konsument Sverige som har allmänt konsumentstödjande uppgifter. (Se även

 avsnittet nedan om reservationer och särskilda yttranden).

- Konsumentmyndigheterna samlokaliseras och lämpligheten av att samlokalisera

 ARN med de övriga konsumentmyndigheterna prövas.

Det statliga engagemanget

Kommittén anser att det konsumentpolitiska perspektivet i högre grad måste

beaktas vid utformningen av politiken på alla områden av betydelse för

konsumenterna. Många departement och myndigheter har verksamheter som berör det

konsumentpolitiska arbetsfältet. Kommittén föreslår att:

- en konsumentpolitisk beredning tillsätts inom regeringskansliet med syfte att

 utveckla den konsumentpolitiska verksamheten och stärka samverkan mellan

 berörda departement och andra aktörer t.ex. konsumentorganisationer och

 näringsliv,

- den föreslagna uppdragsmyndigheten Konsument Sverige skall identifiera

 konsumentproblem även på andra myndigheters områden, observera behov av

 insatser och föra en dialog med andra myndigheter (en "vakthundsfunktion"),

- det för konsumentfrågor ansvariga departementet - i särskild ordning och i

 samråd med andra berörda departement och myndigheter - utreder följande

 områden med utgångspunkten att renodla uppgifterna och pröva fördelningen av

 finansieringsansvaret (dubblering av kompetens bör undvikas): livsmedel,

 boende, bilars bränsleförbrukning, energi, hälsa, miljö, distribution och

 varuförsörjning, handikappfrågor, konkurrensfrågor och finansiella tjänster.

Kommunerna

En väl fungerande lokal verksamhet är enligt kommittén en förutsättning för att

konsumentpolitiken skall få genomslag. Staten eller andra centrala organ kan

inte svara för rådgivning till enskilda konsumenter. Den kommunala

konsumentverksamheten bör även i framtiden vara frivillig. Kommittén anser att:

- det inte finns något realistiskt alternativ till en lokal konsumentverksamhet

 under kommunalt ansvar,

- det är angeläget att kommunerna preciserar den lokala konsumentverksamhetens

 uppgifter och prioriterar de viktigaste av dem,

- det är i linje med intentionerna bakom socialtjänstlagen att kommunerna tar

 ett ansvar för att rådgivningen i ekonomiska frågor erbjuds dem som har behov

 av sådant stöd,

- den budgetrådgivning som bedrivs inom konsumentverksamheten i kommunens regi

 bör åtnjuta samma sekretesskydd som gäller enligt socialtjänstlagen, oberoende

 av hur verksamheten organiseras,

- den traditionella förköpsrådgivningen bör ses över och utformas utifrån dagens

 behov och teknik, bl.a. i samråd med näringslivets organisationer.

Kommittén föreslår följande:

- Utvecklingen av och stödet till den lokala konsumentverksamheten ses som en av

 de viktigaste uppgifterna för konsumentmyndigheten.

- Konsumentmyndigheten tillsammans med Kommunförbundet främjar uppbyggnaden av

 den lokala verksamheten.

De frivilliga organisationerna

Kommittén anser följande:

- Den samverkan som förekommer mellan staten, kommunerna och

 frivilligorganisationerna bör utvecklas ytterligare.

- Offentliga bidrag till studieförbundens verksamhet bör i ökad utsträckning

 kunna utnyttjas på konsumentområdet.

- En mobilisering på konsumentområdet är önskvärd från de frivilliga

 organisationernas sida. Staten bör i så fall stödja denna verksamhet.

- Det är för närvarande motiverat att staten ekonomiskt stöder Sveriges

 Konsumentråd.

- Statligt stöd bör utgå om frivilligorganisationerna tar på sig uppgifter som

 stat och kommun nu svarar för.

Näringslivet

Kommittén bedömer att utvecklingen av näringslivets s.k. egenåtgärder i huvudsak

har varit positiv. Kommittén anser det önskvärt att:

- näringslivets organisationer tar ytterligare initiativ för att så långt som

 möjligt undanröja reklamationsorsakerna och skapa smidiga former för att lösa

 kundernas problem,

- näringslivets organisationer mer aktivt medverkar till att förbättra

 kunskaperna om gällande normer på marknaden,

- näringslivet verkar för att konsumenträttslig undervisning ingår i

 utbildningen för nyföretagande,

- konsumentmyndigheten särskilt bör följa hur företag som inte är

 branschanslutna efterlever gällande konsumentskyddsregler.

Skolan

Kommittén föreslår att:

- Skolverket uppmärksamt bevakar att konsumentfrågorna får en framträdande plats

 i undervisningen,

- skolan beaktar att konsumentfrågor i bokstavlig bemärkelse är vardagskunskaper

 och att man därför bemödar sig om att vara konkret och vardagsnära i

 beskrivningen av de kunskaper som skall förmedlas,

- i lärarutbildningen fästs större avseende än vad som hittills skett vid

 konsumentkunskap och dess betydelse,

- konsumentmyndigheten främjar utbildning i konsumentfrågor och riktar åtgärder

 också mot kommunerna, som har ett huvudansvar för lärarfortbildningen,

- de kommunala konsumentvägledarna fortlöpande utbildas i att handha kontakter

 med massmedierna,

- den fortbildning av journalister som förekommer inom FOJO (Institutionen för

 fortbildning av journalister vid högskolan i Kalmar) utökas med en regelbundet

 återkommande kurs med inriktning på konsumentpolitiska frågor.

Konsumentombudsmannens ställning

Kommittén anser att den rådande ordningen kan godtas från rättssäker-

hetssynpunkt. En utbrytning av den formella KO-funktionen från annan verksamhet

som i dag tillhör KO:s ansvar skulle medföra risk för olika bedömningar i

rättsfrågor, vilket försvagar möjligheterna att effektivt företräda

konsumentintresset på området för myndighetsutövning. Kommittén förordar därför

att tillsyn och föreskriftsarbete m.m. hålls samman med den formella

KO-funktionen i en myndighet samt att generaldirektören tillika skall vara KO

och jurist med domarerfarenhet.

 Genom den delning av Konsumentverket som kommitténs majoritet föreslår får det

nya Konsumentverket en tydlig profil när det gäller myndighetsutövning och

rättslig bevakning. KO får där en central plats. Kopplingen mellan det rättsliga

agerandet och KO blir mer naturlig och direkt.

Tvisthantering

Kommittén anser att det i första hand åligger näringslivet att motverka

konsumentproblem, att hålla antalet reklamationer nere och att verka för goda

reklamationsrutiner. Kommittén föreslår att:

- en övergripande målsättning för Allmänna reklamationsnämndens (ARN) fortsatta

 verksamhet skall vara att dess informativa, rättsbildande och praxisskapande

 funktion ytterligare framhävs,

- konsumentmyndigheten i samråd med ARN främjar utvecklingen av lokala

 reklamationsråd,

- man överväger att ARN upphör med vissa ärenden och i stället låter branscherna

 själva organisera och finansiera tvistlösning på dessa områden.

Kommittén anser vidare följande:

- ARN bör förbli en självständig myndighet. Intresseledamöterna bör behållas.

- ARN:s beslut bör även i fortsättningen vara rekommendationer.

- Den kommunala konsumentverksamheten bör ge vägledning i hur man väcker talan

 vid allmän domstol.

- Det är angeläget att Konsumentombudsmannen ges möjlighet att hjälpa enskilda

 konsumenter att föra talan vid allmän domstol.

- ARN bör i ökad omfattning pröva ärenden som avser offentliga tjänster.

- Man bör överväga att låta mäklartvister prövas av ARN.

- Det är önskvärt att konsumenterna i första hand vänder sig till den lokala

 konsumentvägledningen och i andra hand till ARN vid tvister i samband med

 gränsöverskridande handel.

- ARN bör inte finansieras genom externa bidrag till dess verksamhet. Avgifter

 bör inte införas.

Risken för konkurrenshinder

Kommittén framhåller att konkurrensintresset i dag bevakas hårdare i samband med

normgivning än tidigare. Riskerna från konkurrenssynpunkt med Konsumentverkets

riktlinjer, överenskommelser m.m. framstår därför generellt sett inte som

särskilt stora.

 Vissa delar av prisinformationslagen, t.ex. skyltfönstermärkning, utgör en

reglering som av detaljhandeln anses onödig och besvärande. Det har hävdats att

den kan kritiseras från konkurrenssynpunkt. Det finns också anledning att beakta

förekommande prismärkningsdirektiv i EES-avtalet. Kommittén föreslår att en

utvärdering av prisinformationslagens effekter initieras och att därvid

konkurrensaspekterna och EESavtalet blir beaktade.

Kommersiell service

Kommittén anser att:

- det konsumentpolitiska ansvaret inom kommersiell service bör breddas och

 omfattas av både näringsidkare (Köpmannaförbundet, större företag) och

 organisationer (kooperativ, byalag, pensionärs- och handikapporganisationer),

- åtgärder med gemensam finansiering bör utvecklas även fortsättningsvis,

- den kompetens som byggts upp bör utnyttjas av olika aktörer, både lokalt och

 centralt,

- konsumentmyndighetens verksamhet beträffande kommersiell service i glesbygd

 bör utvecklas i samverkan med Arbetsmarknadsdepartementet,

- staten bör initiera och stödja konsumentorienterad forskning inom området.

Varuprovningar

Syftet med det statliga engagemanget inom provningsområdet är enligt kommittén

att påverka standardisering, produktutveckling och produktinformation.

Resultaten ligger även till grund för förköpsinformationen och

marknadskontrollen.

 En bolagisering av verksamheten hos Konsumentverket kräver enligt kommitténs

bedömning betydande tillskott från staten på grund av höga kostnader för

metodutveckling, en alltför liten marknad, stora kostnader för marknadsföring

etc. Kommittén föreslår i stället följande:

- Testlaboratoriet görs till en resultatenhet och marknadsföringen in-

 tensifieras.

- Provningskostnaderna belastar beställaren, oavsett om denne är intern eller

 extern.

- Diskussioner tas upp på ministernivå för att påskynda en integration av de

 nordiska laboratorierna.

- Om det på sikt föreligger affärsmässiga och marknadsmässiga förutsättningar

 bolagiseras verksamheten.

Information, utbildning, forskning

Konsumentverket ger ut tidskriften Råd målet bör vara att varje genomförd kurs

 ger kostnadstäckning (efter i förväg fastställd subventionering).

- Den konsumentpolitiska forskningen förstärks inom universitet och högskolor,

 speciellt inom områdena konsumenträtt och ekonomi. Regeringen bör ta fram ett

 konsumentpolitiskt forskningsprogram. I avvaktan på ett forskningsprogram bör

 de medel kvarstå som i dag avsätts för forskning som initieras av

 Konsumentverket.

Ekonomiska konsekvenser

Kommittén har inte kunnat göra någon beräkning av kostnadskonsekvenserna på

grund av de stora förändringar som föreslås och osäkra omvärldsfaktorer. Den har

prövat möjligheterna att överföra uppgifter från konsumentmyndigheterna till

andra aktörer. Kostnaderna för tvisthantering bör långsiktigt kunna minska genom

att näringslivet påtar sig ett större ansvar och genom att den lokala

verksamheten hanterar flera ärenden som i dag går till ARN.

Frivilligorganisationerna är inte för närvarande beredda att överta uppgifter

som staten i dag svarar för.

 Verksamheten bör renodlas och delas upp i myndighetsuppgifter och verksamheter

som bl.a. finansieras externt. Genom att skilja beställar- och utförarfunktioner

utsätts verksamheten för ett ökat konkurrenstryck.

 Externa intäkter från uppdrag, försäljning av tjänster, skrifter och tidningar

bedöms successivt öka och efter en treårsperiod uppgå till ca 40 miljoner kronor

per år. En delning av Konsumentverket ger bättre förutsättningar att öka de

externa intäkterna.

 Departementet bör enligt kommittén tydligare precisera de ekonomiska krav som

bör ställas på respektive verksamhet.

 Statliga subventioner och annat statligt stöd till lokal verksamhet och

resurssvaga grupper bör redovisas. Förbättrad ekonomisk redovisning bör införas

för verksamheter som skall finansieras med externa intäkter. En ekonomisk

redovisning som beaktar samtliga kostnader och intäkter är en förutsättning för

att verksamheten bedrivs effektivt och målen för verksamheten uppnås till lägsta

möjliga kostnad.

 Andra departement och myndigheter bör finansiera konsumentpolitiska

verksamheter som de har behov av; de kan då välja att köpa tjänster internt

eller externt.

 Kommitténs förslag på det organisatoriska området bör följas upp av en

organisationsöversyn och gränsområden mellan konsumentmyndigheterna och andra

myndigheter bör tydliggöras. I samband med organisationsöversynen bör en

detaljerad genomgång av olika verksamheter göras enligt principen för

nollbasbudgetering för en bedömning av den framtida verksamhetens inriktning och

omfattning.

 De effekter som å ena sidan kan nås genom en avveckling av eller förändring av

regleringar kan å andra sidan leda till ökade kostnader på det

konsumentpolitiska området. En samhällsekonomisk helhetsbedömning måste göras

vid planerade samhällsförändringar där effekterna för det totala engagemanget på

konsumentområdet måste beaktas.

Reservationer och särskilda yttranden

Av kommitténs elva ledamöter har följande fyra angivit en gemensam reservation

bl.a. mot majoritetens förslag att åstadkomma renodlingen av Konsumentverkets

olika roller genom att dela verket: Inger[REDACTED_EFTERNAMN] (s), Inga-Britt[REDACTED_EFTERNAMN] (s),

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN] (s) och Marie[REDACTED_EFTERNAMN] (v). Även Stina[REDACTED_EFTERNAMN] (c) har

reserverat sig bl.a. mot detta sätt att få en renodling till stånd. Mona Saint

Cyr (m) har i en reservation i stället förordat bl.a. en mera långtgående

delning.

 Särskilda yttranden har avgivits av följande ledamöter i kommittén: Marie

Engströn (v) om bl.a. kommunal konsumentverksamhet, Karin[REDACTED_EFTERNAMN] (fp) om

offentliga tjänster och Göran Skogh om bl.a. målet för konsumentpolitiken.

 Dessutom har särskilda yttranden avgivits av sakkunnige Axel Edling om bl.a.

Konsumentverkets mål, organisation och finansiering, experten Sven-Åke[REDACTED_EFTERNAMN]

om bl.a. den centrala och lokala organisationsfrågorna och näringslivets roll,

experten Anders[REDACTED_EFTERNAMN] om bl.a. konsumentpolitikens mål och innehåll samt

experten Turid[REDACTED_EFTERNAMN] om bl.a. Konsumentverkets och frivilligorganisationernas

roller i konsumentpolitiken.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av:

Domstolsverket, Kammarrätten i Stockholm, Barnombudsmannen, Folkhälsoinstitutet,

Handikappinstitutet, Statens handikappråd, Vägverket, Statskontoret, Statistiska

centralbyrån (SCB), Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Boverket, Statens skolverk, Folkbildningsrådet, Lärarhögskolan i Stockholm,

Göteborgs universitet (institutionen för slöjd och hushållsvetenskap),

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet (rättsvetenskapliga institutionen),

Chalmers tekniska högskola (institutionen för konsumentteknik), Statens livsme-

delsverk, Glesbygdsmyndigheten, Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK),

Marknadsdomstolen, Konkurrensverket, Styrelsen för teknisk ackreditering

(SWEDAC), Konsumentverket, Allmänna reklamationsnämnden (ARN), Ungdomsstyrelsen

(tidigare Statens ungdomsråd), Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i

Kopparbergs län, Länsstyrelsen i Västerbottens län, Länsstyrelsen i Örebro län,

Statens naturvårdsverk, Kemikalieinspektionen, Stockholms kommun, Uppsala kom-

mun, Jönköpings kommun, Sölvesborgs kommun, Malmö kommun, Göteborgs kommun,

Trollhättans kommun, Ånge kommun, Umeå kommun, Enköpings kommun, Motala kommun,

Alvesta kommun, Borås kommun, Gävle kommun, Skellefteå kommun, Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF),

Arbetarnas bildningsförbund (ABF), Dagligvaruleverantörernas Förbund (DLF),

Företagarnas Riksorganisation, Grossistförbundet Svensk Handel,

Handikappförbundens samarbetsorgan, Husmodersförbundet Hem och Samhälle,

Hushållningssällskapens förbund, Hyresgästernas Riksförbund, Jordens vänner,

Konsument-Forum, Konsumentgillesförbundet, Konsumentvägledarnas förening,

Kooperativa förbundet (KF), Landstingsförbundet, Lantbrukarnas Riksförbund,

Motormännens Riksförbund, Pensionärernas Riksorganisation (PRO), Posten AB

(tidigare Postverket), Riksförbundet Hem och Skola, Standardiseringen i Sverige,

SIS (tidigare Standardiseringskommissionen i Sverige), Studieförbundet

Vuxenskolan, Svenska Bankföreningen, Svenska Kommunförbundet, Svenska

Journalistförbundet, Sveriges Industriförbund, Sveriges Konsumentråd, Sveriges

Köpmannaförbund, Sveriges Pensionärsförbund, Sveriges Provnings- och

Forskningsinstitut, Synskadades Riksförbund, Kommittén om översyn av

socialtjänstlagen (S 1991:3), Konsumentberedningen (Jo 1991:A).

Yttranden har vidare kommit in från:

Konsumentnämnden i Luleå kommun, Sundsvall kommun, Piteå kommun,

Centerkvinnorna, Konsument Göteborg, KonsumentGruppen, Neurologiskt

Handikappades Riksförbund, Konsumentverkets journalistklubb, Statens

Maskinprovningar, Svenska Kommittén för Hushållsvetenskap S-IFHE, Verdandi,

Riksförbundet mot Astma-Allergi, Statstjänstemannaförbundets avdelning 412

(Konsumentverket), ICA Förbundet, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges

Hantverks- och Småföretag, Villaägarnas Riksförbund.

Myndigheter med ansvar på konsumentområdet

1 Departementen

Inom regeringskansliet har Civildepartementet huvudansvaret för konsument-

frågorna. Departementet handlägger t.ex. frågor om budget och verksamhet för

Konsumentverket och Allmänna reklamationsnämnden.

 Inom Civildepartementet finns en särskild arbets- och referensgrupp för

EG-frågor och departementet deltar i EFTA:s regeringsexpertgrupp för konsument-

skydd.

 Andra departement som handlägger frågor av konsumentpolitiskt intresse är

främst Justitie-, Utrikes-, Social-, Finans-, Jordbruks- och

Näringsdepartementen samt Miljö- och naturresursdepartementet. Här följer en

uppställning över vilka förvaltningsmyndigheter som sorterar under respektive

departement.

Civildepartementet Näringsdepartementet

Konsumentverket Konkurrensverket

Allmänna Marknadsdomstolen

reklamationsnämnden Närings- och

Miljömärkningsstyrelsen teknikutvecklings-

Ungdomsstyrelsen verket (NUTEK)

Resegarantinämnden Elsäkerhetsverket

Kammarkollegiet Styrelsen för teknisk

Länsstyrelserna ackreditering (SWEDAC)

 Standardiseringen i

Finansdepartementet Sverige (SIS)

Finansinspektionen Småhusskadenämnden

(FI) (Fonden för fukt- och

Kronofogdemyndigheterna mögelskador)

Boverket

Byggnadsstyrelsen Socialdepartementet

 Socialstyrelsen

Justitiedepartementet Folkhälsoinstitutet

Datainspektionen Läkemedelsverket

Domstolsverket Handikappinstitutet

 Statens handikappråd

Jordbruksdepartementet Barnombudsmannen

Statens livsmedelsverk

Konsumentberedningen Miljö- och naturresurs-

Livsmedelsekonomiska departementet

samarbetsnämnden Statens naturvårdsverk

 Kemikalieinspektionen

Arbetsmarknads-

departementet Utbildningsdepartementet

Glesbygdsmyndigheten Skolverket

 Utrikesdepartementet

 Kommerskollegium

I det följande ges först en kort beskrivning av Konsumentverket, Allmänna

reklamationsnämnden, Konkurrensverket och Marknadsdomstolen. Efter detta följer

i bokstavsordning en kort kommentar till de övriga förvaltningsmyndigheterna

enligt förteckningen ovan.

2 Förvaltningsmyndigheter och liknande

Konsumentverket (KOV) är den centrala förvaltningsmyndigheten för kon-

sumentfrågor. Verket skall stödja hushållen i deras strävan att effektivt

utnyttja sina resurser och stärka konsumenternas ställning på marknaden. Chef

för verket är en generaldirektör som också är Konsumentombudsman (KO).

 Verket skall se till att reklamen är vederhäftig och ger tillräcklig informa-

tion, att säljvillkoren inte är oskäliga och att farliga eller odugliga varor

och tjänster inte säljs.

 Konsumentverket/KO handlägger ärenden enligt marknadsföringslagen, produkt-

säkerhetslagen och lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden

(avtalsvillkorslagen). De flesta problemen löses genom förhandlingar med

företagen. I sista hand kan KO föra ett ärende till prövning i

Marknadsdomstolen.

 Vidare har Konsumentverket tillsynsansvar för lagen om leksakers säkerhet,

lagen om farliga livsmedelsimitationer, lagen om paketresor, lagen om märkning

av hushållsapparater, lagen om märkning av textilier och lagen om personlig

skyddsutrustning för privat bruk. Verket fullgör också uppgifter enligt prisin-

formationslagen, konsumentkreditlagen och konsumentförsäkringslagen.

Allmänna reklamationsnämnden (ARN) har sin verksamhet uppdelad i två grenar. Den

egentliga nämndverksamheten omfattar prövningen av tvister mellan konsumenter

och näringsidkare (s.k. konsumenttvister) och yttrande i sådana tvister på

begäran av domstol. Den andra grenen omfattar stödet till kommunernas medling i

konsumenttvister och information till konsumenter och näringsidkare om nämndens

praxis.

 Nämndens beslut är inte bindande för parterna utan är endast en rekommendation

om hur tvisten bör lösas. Vanligen följer dock parterna besluten.

Konkurrensverket är central myndighet för konkurrensfrågor. Verkets uppgift är

att arbeta för en effektiv konkurrens i privat och offentlig verksamhet till

nytta för konsumenten. Konkurrensverket bildades den 1 juli 1992. Samtidigt

lades Statens pris- och konkurrensverk (SPK) och Näringsfrihetsombudsmannen (NO)

ned.

 Konkurrensverkets arbete är inriktat på fem verksamhetsgrenar:

² Konkurrenslagstiftning: verket skall ingripa mot konkurrens-

begränsningar som skadar konsumenterna, med stöd av den nya konkurrenslagen som

trädde i kraft den 1 juli 1993.

² Avreglering: verket skall uppmärksamma offentliga regleringar som kan

snedvrida konkurrensen och ge förslag till åtgärder som leder till ökad kon-

kurrens.

² Offentlig sektor: verket skall lämna förslag till konkurrenslösningar som

bidrar till att effektivisera den offentliga sektorn.

² Information: verket skall sprida kunskap om konkurrensreglerna och verka för

ett konkurrensinriktat synsätt i samhället.

² Forskning: verket skall stimulera forskningen på konkurrensområdet.

I Konkurrensverkets författningssamling publiceras föreskrifter och allmänna råd

som ger vägledning om hur lagen skall tolkas.

 Tidskriften Konkurrens redovisar Konkurrensverkets beslut, domar som rör kon-

kurrensområdet och avgöranden från EFTA-domstolen, EG-domstolen och EG-kom-

missionen.

Marknadsdomstolen (MD) är en specialdomstol för bl.a. mål om kon-

kurrensbegränsning, marknadsföring och produktsäkerhet. Domstolen är i dessa

frågor den enda eller sista dömande instansen. I domstolen sitter yrkesdomare

och ekonomiska experter. Domstolen tillämpar i första hand konkurrenslagen,

marknadsföringslagen, lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och

produktsäkerhetslagen.

 De nämnda lagarna har s.k. generalklausuler. Dessa innehåller inte preciserade

regler om vad som är otillåtet utan detta anges i allmänna ordalag. Vilka

handlingar som är otillåtna fastställs efter hand genom MD:s praxis; domstolen

har en rättsskapande funktion.

 Om ett företag har handlat i strid med en generalklausul förbjuder MD

företaget, i regel vid vite, att göra något liknande igen. Förbudet betyder att

företaget får betala vitesbeloppet om det upprepar sitt handlande. Vitesbeloppet

är vanligen 200 000 kronor. Andra företag är inte direkt berörda av förbudet men

förväntas ändå följa de principer som MD slår fast.

3 Andra centrala konsumentorgan

Här redovisas kortfattat några av de övriga myndigheter och liknande som har

uppgifter på konsumentområdet.

Barnombudsmannen (BO) har som uppgift att bevaka barns och ungdomars

rättigheter. FN:s konvention om barnets rättigheter är grunden för verksamheten.

Uppgifterna hos det tidigare Barnmiljörådet om säkerhet för barn och ungdomar

har överförts till BO.

Boverket är central förvaltningsmyndighet för frågor om byggd miljö och

hushållning med naturresurser, fysisk planering, byggande och boende. Verket

svarar också för den centrala administrationen av statligt bostadsstöd i form av

bidrag för finansiering av bostäder.

 Boverket skall meddela föreskrifter, utöva tillsyn och handlägga

förvaltningsärenden inom området. Det skall vidare följa tillämpningen av lagar

och förordningar, utvärdera effekterna och verka för samordning av myndig-

heternas arbete.

Byggforskningsrådet fördelar anslag till byggforskning. Rådets verksamhet är

inriktad på forskning, utveckling och experiment kring förändringen och

utformningen av den bebyggda miljön. Rådet följer upp och utvärderar

forskningsresultat som sedan dokumenteras och ges spridning.

Datainspektionen har till uppgift att pröva frågor om tillstånd och utöva

tillsyn enligt datalagen, kreditupplysningslagen och inkassolagen. Inspektionen

skall verka för att automatiskt databehandling av personuppgifter inte leder

till otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet och att god sed

iakttas i kreditupplysnings- och inkassoverksamhet.

Domstolsverket är central förvaltningsmyndighet för bl.a. de allmänna

domstolarna, hyresnämnderna, Rättshjälpsmyndigheten och de allmänna

advokatbyråerna.

Elsäkerhetsverket har som mål att förebygga skador som orsakas av elektricitet.

Det gäller att upprätthålla och förbättra den goda säkerhetsnivån i Sverige,

både när det gäller elmateriel och elanläggningar. Ett nära samarbete med

företag och organisationer är viktigt liksom ett ökat svenskt deltagande i det

internationella samarbetet.

 Till verkets uppgifter hör bl.a. att utarbeta föreskrifter som rör elektrisk

utrustning i hushållen, inklusive teknisk standardisering. För att få bort

farliga produkter kan verket besluta om försäljningsförbud, återtagande av

produkter och varningsannonsering.

Finansinspektionen skall lämna tillstånd, utöva tillsyn och utforma regler för

finansiell verksamhet. Under inspektionens tillsyn står bl.a. banker,

försäkringsbolag och värdepappersbolag. Inspektionens arbete syftar till att

skapa stabilitet, effektivitet och sundhet i det finansiella systemet så att

allmänhetens förtroende för den finansiella marknaden upprätthålls.

 Inom Finansinspektionen finns en konsumenträttsenhet, som har ansvaret för

konsumentfrågor. Centrala frågor i enhetens verksamhet är att se till att insti-

tuten följer principerna för god information och skäliga avtalsvillkor, och att

underlätta konkurrensen och kundernas rörlighet på den finansiella marknaden.

Folkhälsoinstitutet har till uppgift att förebygga sjukdomar och annan ohälsa

och att främja en god hälsa för alla. Särskild vikt skall fästas vid för-

hållanden som främjar hälsan hos de grupper som är utsatta för de största hälso-

riskerna. Verksamheten skall vara ett stöd för lokalt och regionalt arbete och

främja samarbete mellan olika organ på nationell nivå för att påverka

förhållanden av betydelse för folkhälsan.

Glesbygdsmyndigheten har till uppgift att lämna förslag till förbättringar för

glesbygd- och landsbygdsbefolkningens levnadsförhållanden. Konsumentverket

utfärdar föreskrifter om stöd till kommersiell service, medan

Glesbygdsmyndigheten utfärdar föreskrifter när det gäller sådant stöd till

företag som inte avser kommersiell service.

Handikappinstitutet (HI) är samhällets centrala organ för hjälpmedelsfrågor och

har specialistkompetens på området. Huvudmän för institutet är staten och

Landstingsförbundet.

 Institutets övergripande mål är att ge människor med funktionshinder ökad

livskvalitet genom tillgång till bra hjälpmedel. Viktiga delmål är att

hjälpmedel förbättras, att ny teknik tas till vara och att brukarnas inflytande

ökar. Centrala arbetsuppgifter för institutet är att opartiskt prova, bedöma och

informera om hjälpmedel.

Kammarkollegiet förvaltar bl.a. fonder och ger administrativ, ekonomisk och

juridisk service till myndigheter på det statliga området. Enligt

resegarantilagen skall researrangörer och återförsäljare av paketresor (dvs.

"paket" av turisttjänster, till exempel en resa med övernattning) ställa

säkerhet hos Kammarkollegiet för att skydda konsumenterna. Se även under

Resegarantinämnden.

Kemikalieinspektionen (Kem 1) skall arbeta för att minska riskerna för skador på

människor och miljö av kemiska ämnen och produkter. Företagen själva har ansvar-

et för att utreda kemikaliernas egenskaper. Med ledning av dessa kunskaper skall

företagen vidta de åtgärder som behövs till skydd för hälsa och miljö, såsom att

informera om skaderisker eller att ersätta sina produkter med mindre farliga.

Kemikalieinspektionen skall se till att företagen tar det ansvar som lagen

förutsätter.

 Inspektionen skall vidare följa utvecklingen i fråga om förekomsten av kemiska

produkter och de risker användningen kan medföra. Inspektionen medverkar i det

internationella samarbetet på området och har en samordnande och pådrivande roll

inom kemikaliekontrollen, inte minst genom att ge stöd till lokala och regionala

tillsynsmyndigheter.

Konsumentberedningen är en kommitté under Jordbruksdepartementet med uppgift att

kontinuerligt följa och utvärdera den livsmedelspolitiska reformen ur ett brett

konsumentperspektiv.

 Beredningen skall bevaka att effekterna av jordbrukets avreglering också

kommer konsumenternas till godo. En viktig uppgift är att följa

prisutvecklingen, andra uppgifter rör kvalitet och ett varierat utbud. Den

internationella utvecklingen bevakas fortlöpande. Beredningen rapporterar till

regeringen om utvecklingen på livsmedelsmarknaden.

Kommerskollegium är central informationspunkt för frågor (bl.a. på

konsumentområdet) som rör regelverket inom EU-länderna och EES (Europeiska

Ekonomiska Samarbetsområdet). Kollegiet upprättar bl.a. databaser och

informationssystem.

Kronofogdemyndigheterna verkställer bl.a. utmätningar men har också viktiga

uppgifter enligt skuldsaneringslagen. Om en kraftigt skuldsatt person inte

lyckas nå en uppgörelse med sina fordringsägare kan han ansöka hos

kronofogdemyndigheten om en frivillig skuldsanering.

Livsmedelsekonomiska samarbetsnämnden är ett organ som genom utredningar och

kalkyler söker belysa den ekonomiska utvecklingen inom livsmedelsområdet samt de

effekter som den nya livsmedelspolitiken ger i livsmedelsprocessen från

producent till konsument.

Läkemedelsverket ansvarar för kontroll och tillsyn av läkemedel och liknande

produkter enligt läkemedelslagen och övriga läkemedelsförfattningar. Verket ger

ut föreskrifter och allmänna råd om läkemedel, naturläkemedel och liknande

produkter.

Länsstyrelserna är regionala statliga organ som skall fullfölja de nationella

målen och främja länets utveckling. De administrerar bl.a. det statliga stödet

till kommersiell service i glesbygd samt det statliga stödet vid

bostadsfinansiering (t.ex. räntebidrag). De skall också lämna förslag till och

följa upp åtgärder som rör kraven på en effektiv konkurrens enligt

konkurrenslagen.

Miljömärkningsstyrelsen är knuten till Standardiseringen i Sverige (SIS) och

administrerar ett system för s.k. positiv miljömärkning av varor.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) har till uppgift att främja

näringslivets tillväxt och förnyelse. Verksamheten omfattar bl.a. teknisk

forskning och industriell utveckling samt etablering och utveckling av företag.

 NUTEK ansvarar för samordningen av energiforskningsprogrammet som omfattar

stöd till forskning inom olika sektorer. NUTEK samarbetar med Konsumentverket på

energiområdet.

Resegarantinämnden prövar ansökningar om att göra utbetalningar när sådana

säkerheter behöver tas i anspråk som skall ställas enligt resegarantilagen för

att skydda konsumenterna, t.ex. när arrangören ställer in en resa. Se vidare

under Kammarkollegiet.

SEMKO utför olika typer av provning av elektrisk materiel, t.ex. sä-

kerhetsprovning för S-märkning och energiförbrukningsmätningar.

 Det svenska kravet på att konsumentprodukter skall vara förhandsprovade och

godkända ("certifierade") av ett opartiskt organ togs bort då EES-avtalet trädde

i kraft den 1 januari 1994. Myndigheterna ställer dock även i fortsättningen

samma säkerhetskrav på produkterna och S-märket finns kvar som ett frivilligt

alternativ.

Skolverket inrättades den 1 juli 1991. Samtidigt upphävdes Skolöverstyrelsen och

länsskolnämnderna. Verket skall se till att den enskilde elevens rätt

respekteras och att skollagens bestämmelser följs. Lagen ger ramarna för de

kommunala besluten om skolan. läroplaner, kursplaner och timplaner styr

innehållet i skolverksamheten. Skolverket skall kunna konstatera vilka

skillnader som finns mellan olika kommuner och vart tredje år ge riksdag och

regering en samlad bild av läget samt underlag för skolans nationella ut-

vecklingsplan.

Småhusskadenämnden har möjlighet att ge hjälp att reparera ett småhus som är

skadat av fukt eller mögel, så att det kan fungera tillfredsställande som

bostad.

 Ett villkor är att huset är yngre än 30 år och har uppförts som perma-

nentbostad. Lägsta självrisk är alltid ett basbelopp (35 200 kr år 1994). I

vissa fall kan bidrag lämnas även till hus som är äldre än 30 år. An-

sökningshandlingar finns hos byggnadsnämnden och konsumentvägledaren i kommunen.

Socialstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för socialtjänst, hälso- och

sjukvård, tandvård och särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda.

Styrelsen skall verka för god hälsa och social välfärd och för omsorg och vård

av hög kvalitet på lika villkor för hela befolkningen.

 Socialstyrelsens arbete skall koncentreras på tillsyn och uppföljning samt

kunskapsutveckling och kunskapsförmedling. Den grundläggande uppgiften är att

följa kommunernas, landstingens och enskilda vårdgivares verksamhet för att

bedöma hur målen uppfylls, vilka problem som orsakar brister, och att belysa ef-

fektiviteten i verksamheten.

Standardiseringen i Sverige (SIS) är centralorgan för standardiserings-

verksamheten i Sverige. SIS uppgift är att svara för den nationella standardise-

ringen samt företräda denna internationellt.

 SIS är en fristående, opartisk förening med medlemmar från näringsliv och

offentlig sektor. Regeringen fastställer SIS stadgar och utser dess ordförande

på förslag av Industriförbundet.

 SIS bedriver bl.a. certifiering och kvalitetsmärkning av produkter inom vissa

områden med konsumentintresse. (Se även under Miljömärkningsstyrelsen).

 SIS har inrättat ett konsumentråd. Rådets syfte är att stärka konsumenternas

deltagande i arbetet med standardisering och höja medvetenheten om konsument-

frågornas betydelse i det tekniska standardiseringsarbetet.

Statens handikappråd (SHR) har som uppgift att verka för bättre

levnadsförhållanden för människor med funktionshinder genom samordning av de

olika samhällsorganens handikappinsatser och samarbete mellan intressenter på

olika plan: stat, landsting och primärkommuner.

Statens livsmedelsverk (SLV) är central förvaltningsmyndighet för frågor som rör

livsmedel. Verket skall bl.a. bevaka konsumentintresset inom livsmedelsområdet,

utöva tillsyn enligt livsmedelslagen och leda och samordna livsmedelskontrollen.

Verket skall också informera konsumenterna om viktiga frågor på livsmedels-

området.

 Verket utfärdar de närmare bestämmelserna om livsmedel med stöd av

livsmedelslagen.

Statens naturvårdsverk (SNV) är central myndighet för frågor om den yttre miljön

(dvs. inte arbetsmiljön). Verket skall vara samlande och pådrivande i arbetet

med att miljöanpassa samhällsutvecklingen för att skydda människans hälsa,

bevara den biologiska mångfalden och hushålla med naturresurserna.

 Verket arbetar särskilt med vägledning och uppföljning mot sektorsmyndigheter

och regionala och lokala myndigheter, med miljöforskning och miljöövervakning

och med internationella miljöfrågor. Verket är pådrivande och samordnande i

arbetet för ett kretsloppsinriktat samhälle, bl.a. när det gäller företagens

ansvar för återtagning av förpackningar.

Styrelsen för teknisk ackreditering (SWEDAC) är central förvaltningsmyndighet

för teknisk provning och kontroll, legal mätteknik och handel med ädelmetaller.

SWEDAC handhar ackreditering av laboratorier, besiktning- och certi-

fieringsorgan.

 Ett omfattande arbete pågår med att i samråd med andra myndigheter anpassa de

svenska formerna för teknisk provning och kontroll till de principer som gäller

enligt EES-avtalet. Uppgiften att samordna marknadskontrollfrågor inom ramen för

EES-avtalet har stor betydelse för konsumentskyddet.

Ungdomsstyrelsen (tidigare Statens Ungdomsråd) har som huvuduppgift att främja

fritidsverksamhet och kulturell verksamhet bland barn och ungdomar. Till

styrelsens uppgifter hör att kartlägga ungdomars uppväxtvillkor samt stödja och

utveckla kommunernas insatser för ungdomar, bl.a. i konsumentfrågor.

Vägverket är den centrala myndigheten inom biltrafikområdet. Utöver ansvaret för

planering, byggande, underhåll och drift av de statliga vägarna har Vägverket

även uppgiften att föreskriva vilka krav som bilar skall uppfylla i säkerhets-

och miljöhänseende. För detta har verket även utarbetat normer för beräkning av

olika slags prestanda etc.

 Verket har även ansvaret för vägtransportsektorns miljöpåverkan och

miljöanpassning.

Program för näringslivets egenåtgärder

Här presenteras huvuddragen i ett femtiotal egenåtgärdsprogram fördelade på ett

drygt trettiotal branscher. Sammanställningen är hämtad från betänkandet

Konsumentpolitik i en ny tid (SOU 1994:14). Inom vissa branscher genomförs

således flera typer av egenåtgärder. Redovisningen av varje bransch är dock inte

fullständig t.ex. har standardkontrakt och garantisystem helt utelämnats på

grund av att sådana egenåtgärder är mycket vanliga och förekommer i stort sett i

alla branscher. Det har därför inte bedömts meningsfullt att ta med dessa.

 Redovisningen sker branschvis, men inleds med vissa program som kan betecknas

som branschövergripande. I försäkringsbranschen finns såväl för branschen

gemensamma som företagsegna system för rådgivning samt för reklamations-

hantering. Ett antal företagsegna system finns med endast i redovisningen av

försäkringsbranschen.

 De flesta uppgifter om här presenterade egenåtgärdsprogram är hämtade från

samtal med och olika promemorior sammanställda av Nils Ringstedt vid

Konsumentverket och Torsten[REDACTED_EFTERNAMN] vid Industriförbundet.

1 Branschövergripande program

Huvudmän: Internationella Handelskammarens Svenska Nationalkommitté (ICC) och

 Näringslivets Delegation för Marknadsrätt (NDM)

Egenåtgärder:1. Grundregler för reklam, Regler för säljfrämjande åtgärder,

 Regler för direktmarknadsföring m.fl. samlingar av etiska regler för

 olika typer av marknadsföring.

 2. Marknadsetiska Rådet (MER) med uppgift att göra principiella ut-

 talanden rörande tolkning och tillämpning av de nämnda reglerna.

Etablerade:Grundreglerna i sin första edition fanns långt före marknads-

 föringslagen. Övriga regelsamlingar från 1970-talet och senare. MER

 etablerat 1989.

Huvudmän: Annonsörföreningen, Reklamförbundet m.fl.

Egenåtgärder:1. I anslutning till Grundregler för reklam utbyggd definition av

 könsdiskriminerande reklam.

Etablerade:1987

Huvudman: Reklamförbundet

Egenåtgärd:Utbildning för Ansvariga Reklamutgivare (ARU). Avancerad praktiskt

 upplagd utbildning i marknadsrätt avseende såväl offentligrättsliga

 som utomrättsliga regler och system.

Etablerad: Slutet av 1960-talet

Huvudman: Annonsörföreningen

Egenåtgärd:Utbildning för Delegerade Reklamansvariga (DRA). Brett upplagd

 utbildning med särskild inriktning på marknadsföringsrätten, både

 offentligrättsliga och utomrättsliga regler och system.

Etablerad: Slutet av 1960-talet

Huvudmän: Svenska Tidningsutgivareföreningen (1-2) samt Pressens samarbetsnämnd

 (2)

Egenåtgärder:1. Regler för reklamidentifiering

 2. Textreklamkommittén med uppgift att behandla ärenden angående

 redaktionell text med reklaminslag.

Etablerade:1976

2 Branschspecifika program

Bransch: Advokatverksamhet

Huvudman: Sveriges Advokatsamfund

Egenåtgärd:Nämnd för prövning av arvodestvister mellan advokatbyrå och klient.

Etablerad: Stadgarna tillkom i samband med samfundets bildande för ca 100 år

 sedan.

Bransch: Bankverksamhet

Huvudman: Svenska Bankföreningen, Konsumentverket och Finansinspektionen.

Egenåtgärd:Konsumenternas Bankbyrå startade sin verksamhet i början av 1994.

 Bankbyrån sysslar med rådgivning.

Bransch: Begravningsentreprenörer

Huvudman: Sveriges Begravningsentreprenörers Förbund

Egenåtgärd:Reklamationsnämnd för bedömning av klagomål från kunder. I nämnden

 ingår företrädare för branschen och konsumenterna.

Etablerad: 1988

Bransch: Bostadsmarknaden

Huvudman: Sveriges Bostadsrättsföreningars Centralorganisation

Egenåtgärd:Bostadsrättsnämnden med uppgift att pröva tvister mellan konsument-

 /bostadsrättsinnehavare och bostadsrättsförening. I nämnden ingår tre

 jurister.

Etablerad: 1988

Bransch: Brunnsborrning

Huvudman: Sveriges Avantiborrares förening

Egenåtgärd:Reklamationsnämnd för bedömning av tvister mellan föreningens med-

 lemsföretag och deras kunder rörande brunnsborrningsarbeten. Medlem-

 marnas har vid vite förbundit sig att följa nämndens rekom-

 mendationer.

Etablerad: 1971

Bransch: Bryggeribranschen

Huvudman: Sveriges Bryggareförening

Egenåtgärder:1. Tolkningsregel för identifiering av lättölsreklam. Regeln

 innebär en precisering av motsvarande bestämmelse i Konsumentverkets

 riktlinjer för marknadsföring av öl klass II i syfte att motverka att

 lättölsreklamen sammanblandas med reklam för öl i andra alkoholklas-

 ser. All lättölsreklam insändes i efterhand till föreningen för

 granskning. Överträdelse av regeln medför att felande bryggeri ådöms

 ett "föreningsvite".

 2. Utbildningsprogram för bryggeriernas marknadsföringspersonal och

 av bryggerierna anlitade reklambyråer rörande marknadsföringslagen,

 alkoholreklamlagen samt riktlinjer från Konsumentverket på området.

 3. Klassificering av färdigförpackat vatten med krav på visst in-

 nehåll och ursprung för användning av beteckningar såsom Naturligt

 mineralvatten, Källvatten och Mineralvatten etc.

Etablerade:1 och 2 år 1987 samt 3 år 1990

Bransch: Dagligvarubranschen

Huvudman: Organisationer och företag inom dagligvarubranschen

Egenåtgärd:Regler om volym och vikt finns i lagen om bestämning av volym och

 vikt (1971:1081) som övervakas av Konsumentverket. Dagligvaruhandeln

 har åtagit sig att verka för att ökad kunskap om reglerna sprids inom

 branschen och till konsumenterna.

Etablerad: I början av 1980-talet

Bransch: Detaljhandeln

Huvudman: Sveriges Köpmannaförbund

Egenåtgärd:Reklamationshantering under symbolen Trygga Köp. Medlemsföretagen

 åtager sig att behandla reklamationer korrekt samt att följa Allmänna

 reklamationsnämndens rekommendationer. Om medlemsföretag inte

 fullföljer sitt åtagande ersätter Köpmannaförbundet kunden med hjälp

 av fonderade medel.

Etablerad: 1983

Huvudman: Konsumentkooperationen

Egenåtgärd:Reklamationshantering av varaktiga konsumtionsvaror i anslutning till

 köptrygghetsbevis. Garantin gäller i två år. Om kunden köper en vara

 som kostar mer än 1 000 kronor, kan denne vid köptillfället teckna en

 treårig försäkring som gäller om varan slutar fungera på grund av

 skada eller kommer bort. Med vissa undantag tilllämpar konsu-

 mentföreningarna öppet köp på inköpta varor i tre veckor.

Etablerad: 1966

Bransch: Direkthandelsbranschen

Huvudman: Direkthandelsföretagens förening (Df)

Egenåtgärd:Dokumenten "God affärssed i teledirekthandelns marknadsföring" samt

 "God affärssed i hembesökshandelns marknadsföring" med omfattande

 presentation av gällande offentligrättsliga och utomrättsliga regler

 på området samt deras tolkning och tillämpning. Dessutom finns vissa

 gransknings- och bedömningsfunktioner i form av "Df:s vägledare".

 Inom ramen för programmet har s.k. ångerhandlingar på olika främmande

 språk tagits fram.

Etablerad: 1985

Bransch: Direktmarknadsföringsbranschen

Huvudman: Swedish Direct Marketing Association (SWEDMA)

Egenåtgärder:1. Rekommendationer till företagen i branschen angående god etik

 vid direktmarknadsföring. Till direktmarknadsföring hänförs

 adresserad och oadresserad direktreklam, tidningsbilagor,

 telemarketing etc. SWEDMA har utarbetat en handbok för företagen med

 en genomgång av gällande regler och deras tillämpning.

 2. Etiska nämnden för direktmarknadsföring (DM-nämnden) med uppgift

 att övervaka och göra uttalandena rörande god etik i direktmarknads-

 föring.

Etablerade:1986

Bransch: Däckbranschen

Huvudmän: Däckspecialisternas Riksförbund (DRF) och Däckleverantörernas före-

 ning (DF)

Egenåtgärd:Reklamationsnämnd för automobilgummi (RAG) med uppgift att bl.a.

 pröva tvister mellan återförsäljare och konsumenter rörande vissa

 angivna däcksfabrikat. Medlemsföretagen har åtagit sig att följa

 nämndens rekommendationer.

Etablerad: 1970-talet

Bransch: Fastighetsmäklarbranschen

Huvudman: Sveriges Fastighetsmäklarsamfund/Mäklarsamfundet

Egenåtgärder:1. Etiska regler för medlemmarnas uppträdande.

 2. Medlemskap i föreningen prövas i kretsstyrelser, bl.a. utifrån de

 etiska reglerna.

 3. Centralt finns en disciplin- och ansvarsnämnd som prövar inte bara

 medlems, utan även annan fastighetsmäklares, verksamhet.

Etablerade:1984

Huvudman: Sveriges Aktiva Fastighetsmäklares Riksförbund (SAF)

Egenåtgärder:1. Förbundet har antagit dokumentet "God mäklarsed - etiska regler"

 som skall följas av medlemmarna.

 2. Förbundet har inrättat dels en antagningsnämnd för prövning av

 medlemsskap, dels en disciplinnämnd för prövning av medlemmarnas upp-

 trädande, dels en reklamationsnämnd för prövning av tvister mellan

 mäklare och kunder - Fastighetsmarknadens Reklamationsnämnd (FRN).

 Medlemmarna har åtagit sig att följa reklamationsnämndens beslut.

Etablerade:1965

Huvudman: Svensk Fastighetsförmedling (ESSEFF)

Egenåtgärd:Ansvarsnämnd bestående av två jurister och tre mäklare som har till

 uppgift att avgöra om mäklare handlat i strid med god mäklarsed.

 Tills vidare utgår bedömningarna från Mäklarsamfundets etiska regler

 i avvaktan på att huvudmannen skall fastställa egna regler.

Etablerad: 1991

Bransch: Fastighetsägare

Huvudman: Sveriges Fastighetsägareförbund

Egenåtgärd:Övervakning av medlemmarnas vandel genom styrelserna i 24 regionala

 föreningar. Dessa kan ta ställning till om medlem som misskött sig

 skall få erinran eller uteslutas ur förbundet. Förbundet följer

 kontinuerligt upp uteslutningar och skälen för dessa.

 Informationsbroschyr rörande god sed på hyresmarknaden och utbildning

 på området av förtroendevalda planeras.

Etablerad: 1970-talet

Bransch: Färger och lacker

Huvudman: Sveriges Färgfabrikanters Förening (SVEFF)

Egenåtgärd:Information om målning av träfasader. Överenskommelse har träffats

 med Konsumentverket om innehållet i en broschyr som informerar om hur

 man undviker fukt- och rötskador.

Etablerad: 1993

Bransch: Försäkringsbranschen

Huvudman: Sveriges Försäkringsförbund, Finansinspektionen och Konsumentverket.

Egenåtgärd:Information och rådgivning genom Konsumenternas Försäkringsbyrå. Råd

 före köp av försäkring genom bl.a. marknadsöversikter. Råd efter köp

 bl.a. i samband med skadetvister där byrån intar en medlarroll mellan

 parterna.

Etablerad: 1979

Huvudman: Sveriges Försäkringsförbund

Egenåtgärder:1. Livförsäkringens Villkorsnämnd avger yttrande på begäran av

 försäkringsbolag, Försäkringsförbundet, Allmänna reklamationsnämnden,

 domstol eller annan myndighet rörande omfattningen av livförsäkringar

 samt tolkningen av villkor i sådana försäkringar.

 2. Olycksfalls- och sjukförsäkringsnämnden som på begäran av för-

 säkringsbolag, Försäkringsförbundet, Allmänna reklamationsnämnden,

 domstol eller annan myndighet avger yttrande i frågor rörande

 reglering av olycksfalls- och sjukförsäkringsskador.

 3. Skadeförsäkringens villkorsnämnd som på begäran av ovan nämnda

 inrättningar avger yttrande i frågor som rör omfattningen av

 skadeförsäkringar och tolkningen av villkor i sådana försäkringar.

Etablerade:1940-talet

Huvudman: Sveriges Försäkringsförbund

Egenåtgärd:Ansvarighetsförsäkringens personskadenämnd som på begäran av

 försäkringsbolag, domstol eller annan myndighet avger yttrande i

 ärenden angående personskadeersättning från ansvarsförsäkring.

Etablerad: 1960-talet

Huvudman: Sveriges Försäkringsförbund

Egenåtgärder:Försäkringsbolagens rättsskyddsnämnd har till uppgift att enligt

 villkoren för rättsskyddsförsäkring och trafikförsäkring pröva ombuds

 (ombud som ej är advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå)

 lämplighet för uppdrag samt fråga om dessa ombuds arvode och övriga

 kostnader i händelse av tvist därom. Prövning kan begäras av ombud

 eller försäkringsbolag.

Etablerad: 1982

Huvudman: Försäkringsbolaget Agria

Egenåtgärd:Agrias djurskadenämnd, som är gemensam för Agria och

 Länsförsäkringar, prövar ärenden rörande djurförsäkringar.

 Verksamheten är rådgivande ock kostnadsfri för konsumenterna.

Etablerad: 1985

Huvudman: Folksam, Skandia respektive Trygg Hansa

Egenåtgärder:Bolagen har likartat uppbyggda inrättningar med kundombudsman och

 nämnder för prövning av respektive bolags beslut i skadeärenden,

 tillämpning och tolkning av försäkringsvillkor m.m.

Etablerade:Folksam 1960-talet, Skandia 1986 och Trygg Hansa 1985.

Bransch: Hemelektronikbranschen

Huvudmän: Branschorganisationer inom såväl leverantörsledet (1-3) som detal-

 jistledet (2)

Egenåtgärder:1. Marknadsöversikt i form av den s.k. Hi-Fi Handboken.

 2. Sammanställning av gällande regler och praxis vid marknadsföring

 av hemelektronik såsom den utvecklats av dels Marknadsdomstolen, dels

 branschens granskningsnämnd som verkade under c.a. två år i slutet av

 1980-talet. Nämndens tidigare ledamöter ger via huvudmännen viss

 rådgivning i marknadsföringsetiska frågor till företagen.

 3. EHL:s ansvarsnämnd med uppgift att främja enhetlig och till pro-

 dukternas tekniska beskaffenhet anpassad rättstillämpning och

 praxisutveckling på köp- och tjänsterättens område. Arbetet sker

 genom bedömning av konkreta fall rörande reglering av skador föror-

 sakade av elektriska hushållsapparater.

Etablerade:1 under 1960-talet, 2 år 1988 och 3 år 1991

Bransch: Hotell och restauranger

Huvudman: Sveriges Hotell- och Restaurangförbund

Egenåtgärd:Ansvarsnämnd med uppgift att handlägga och bedöma konsument- och

 affärsetiska frågor samt reklamationsärenden.

Etablerad: 1985

Bransch: Kemibranschen

Huvudmän: Kemikontoret och Plast- och Kemikalieleverantörsföreningen (PKL)

Egenåtgärd:Kemibranschens etiknämnd med uppgift att handlägga ärenden rörande

 marknadsföring av kemiska produkter och ämnen samt produktsäkerhet

 och att utveckla god affärssed på området. Någon regelsamling i

 anslutning till nämndens avgöranden och tolkning av begreppet god

 affärssed har ännu inte sammanställts.

Etablerad: 1988

Bransch: Hälsokostbranschen

Huvudman: Hälsokostbranschens leverantörsförening

Egenåtgärder:Hälsokostbranschens bedömningsnämnd behandlar ärenden som rör

 marknadsföring av hälsoprodukter. Trots att leverantörsföreningen i

 samband med tillskapandet av egenåtgärderna antog egna marknadsfö-

 ringsregler har bedömningsnämnden sällan tillämpat dessa. De flesta

 ärendena har avsett marknadsföring av s.k. naturmedel och nämnden har

 då kommit att tillämpa och tolka Konsumentverkets riktlinjer för

 marknadsföring av naturmedel. I och med den nya läkemedelslagen

 försvinner efter en övergångsperiod begreppet naturmedel. Det är dock

 troligt att nämndens verksamhet kommer att fortsätta och framdeles

 till stor del avse marknadsföring av s.k. naturläkemedel, men även

 andra typer av hälsoprodukter.

Etablerade:1987

Huvudman: Svenska Hälsokosthandlares Riksförbund

Egenåtgärd:Utbildningsprogram för att höja kunskaperna hos anställda i brans-

 chen.

Etablerad: 1987

Bransch: Livsmedel

Huvudmän: Medlemsföretag i Normpack

Egenåtgärd:Normpack som bygger på en frivillig överenskommelse mellan Livsme-

 delsverket, Packforsk och företag med verksamhet knuten till livsme-

 delsförpackningar. Svensk materialnorm för livsmedelsförpackningar

 har utarbetats. Normpack skall tillgodose både produktsäkerhets- och

 miljösäkerhetsaspekter. Normpack svarar även för viss utbildning om

 förpackningar avsedd för anställda vid berörda företag. Berörda före-

 tag uppgår till c.a 140 och finns bland råvarutillverkare för

 förpackningsindustrin, förpackningsindustrin samt

 livsmedelsindustrin.

Etablerad: 1981

Huvudman: Kontrollföreningen för alternativ odling (KRAV)

Egenåtgärder:Regler för alternativ odling och uppfödning samt mark-

 nadsföringsregler för sådana produkter.

Etablerade:1989

Huvudman: Sveriges Livsmedelsindustriförbund (SLIM) m.fl.

Egenåtgärder:Etiska regler för användningen av hälsopåståenden i

 livsmedelsreklam. Programmets huvudinslag utgörs av dokumentet

 "Hälsoargument i marknadsföringen av livsmedel", som är en

 sammanställning av gällande regler samt kända förhållanden i fråga om

 livsmedlens/kostens betydelse för hälsan i olika sammanhang. Via

 stiftelsen Svensk Näringsforskning sker viss rådgivning till

 företagen.

Etablerade:1990

Bransch: Läkemedelsbranschen

Huvudmän: Läkemedelsindustriföreningen (LIF) samt Representantföreningen för

 utländska farmaceutiska industrier (RUFI)

Egenåtgärder:1. Marknadsöversikter med uppgifter om läkemedlens egenskaper och

 verkningar riktade till dels personal inom sjuk- och hälsovård samt

 Apotekspersonal (FASS samt FASS-vet), dels allmänheten/patienter

 (Patient-FASS).

 2. Regler för läkemedelsinformation samt undervisning rörande dessa

 regler samt andra marknadsrättsliga regler på området för anställda

 på olika nivåer inom läkemedelsföretagen. Företagens skriftliga

 information övervakas fortlöpande av Läkemedelsindustrins infor-

 mationsgranskningsman (IGM), medan Nämnden för bedömning av läkeme-

 delsinformation (NBL) har till uppgift att tolka och utveckla

 informationsreglerna.

 3. Läkemedelsförsäkringen - försäkringssystem för ersättning åt

 patienter som drabbats av vissa skador till följd av läkemedelsbe-

 handling.

 4. System för återkallelse av läkemedel från Apotek och andra hälso-

 och sjukvårdsinrättningar och i vissa fall även från konsumen-

 ter/patienter.

Etablerade:1. FASS 1966, FASS-vet 1973 samt Patient-FASS 1983

 2. 1969 med inriktning på läkemedelsinformation till hälso- och sjuk-

 vårdspersonal. 1990 vidgat till att omfatta även

 läkemedelsinformation till allmänheten.

 3. 1978

 4. 1980

Bransch: Motorbranschen

Huvudman: Motorbranschens riksförbund (MRF)

Egenåtgärder:1. Åtagande gentemot Allmänna reklamationsnämnden att medlems-

 företagen skall följa nämndens rekommendationer - MRF:s kundskydd.

 2. Varudeklaration av begagnade bilar. Deklarationerna skall utformas

 i enlighet med Konsumentverkets riktlinjer. MRF har åtagit sig att

 tillse att medlemsföretagen följer riktlinjerna.

Etablerade:1 1969 och 2 1989

Huvudman: Respektive bilindustriföretag eller bilimportör

Egenåtgärd:System för återkallelse av motorfordon

Etablerad: Början av 1970-talet

Bransch: Möbelbranschen

Huvudmän: Stiftelsen för Möbelforskning och NUTEK

Egenåtgärder:1. Forskning kring och testning av möbler. Möbelinstitutet

 undersöker hur möbler skall vara beskaffade för att fungera bra och

 passa brukarnas behov. Resultaten utgör grund för produktutvecklingen

 på området.

 2. Enhetligt informationssystem om möblers egenskaper - Möbelfakta

Etablerade:1967

Bransch: Optikerbranschen

Huvudmän: Sveriges Leg. Optikers Riksförbund samt Optikerföretagens

 Riksorganisation

Egenåtgärd:Ansvarsnämnd som behandlar ärenden rörande yrkes- och branschetiska

 frågor och reklamationsärenden.

Etablerad: 1989

Bransch: Småhusbranschen

Huvudman: Sveriges Trähusfabrikers Riksförbund (STR)

Egenåtgärd:Trähusbranschens reklamationsnämnd som handlägger klagomål rörande

 monteringsfärdiga trähusmaterial sålda av medlemsföretag.

 Anmälningsavgift om 1.000:- tas ut av klaganden, men kan återfås

 efter beslut av nämnden.

Etablerad: 1964

Bransch: Tobaksbranschen

Huvudman: Svenska Tobaksbranschföreningen

Egenåtgärd:Tobaksbranschens granskningsnämnd granskar och verkar för att

 otillåten tobaksreklam kommer bort. Granskningen sker genom tolkning

 och tillämpning av Konsumentverkets riktlinjer för sådan reklam.

Etablerad: 1986

Huvudman: Sveriges Köpmannaförbund

Egenåtgärd:Detaljhandelns Tobaksskyltningsråd som skall verka för att detaljhan-

 delns marknadsföringsåtgärder på säljstället överensstämmer med

 Konsumentverkets riktlinjer.

Etablerad: 1986

Bransch: Trafikskolor

Huvudman: Sveriges Trafiksskolors Riksförbund (SFR)

Egenåtgärd:Prövning av tvister mellan medlemsföretag och deras kunder.

Etablerad: 1983

Bransch: Värmepumpar

Huvudmän: Svenska Värmepumpsföreningen (SVEP) samt Rörfirmornas Riksförbund (R)

Egenåtgärd:Reklamationsnämnd (VPN) för prövning av reklamationer rörande köp och

 installationer av värmepumpar. I regel prövas endast ärenden rörande

 pumpanläggningar på högst 200 kw. En anmälningsavgift tas ut av an-

 mälaren, men den belastar slutligen den som förlorar ärendet.

Etablerad: 1986

Organisationer med konsumentverksamhet

Frivilliga eller fristående konsumentorganisationer är ett samlande begrepp för

folkrörelser, ideella organisationer, intresseorganisationer, aktionsgrupper

etc. Den svenska modellen för konsumentinflytande bygger på ett samarbete mellan

det allmänna, näringslivet och konsumenterna, företrädda av politiska partier

och frivilliga organisationer.

 Vissa frivilliga organisationer är stora och har konsumentpolitiska program

som en begränsad del i en bred verksamhet. Inom bl.a. fackföreningsrörelsen,

pensionärsorganisationerna och handikappförbunden finns flera exempel. LO

arbetar med hushållsekonomisk rådgivning, skuldsanering och utbildning i konsu-

mentfrågor. TCO arbetar med standardisering, prisbevakning etc. Sveriges

pensionärsförbund (SPF) har inrättat s.k. konsumentombud för att hjälpa

medlemmarna. Pensionärernas Riksorganisation (PRO) har medverkat i s.k. pris-

pressaraktiviteter tillsammans med LO.

 Organisationer med konsumentfrågor som huvudprogram är t.ex. Konsument-

gillesförbundet, Konsument-Forum, Husmodersförbundet Hem och Samhälle och

Svenska Konsumenters Riksförbund. Konsumentkooperationen intar en särställning

bl.a. genom sin storlek (över 2 miljoner medlemmar), och genom sin egen mycket

omfattande affärsverksamhet.

 Intresseorganisationer som Hyresgästföreningen, Unga Synskadade, Kvinnojourer

och aktionsgrupper som "Rädda lanthandeln" driver konsumentfrågor av speciell

betydelse för medlemmarna.

 En nordisk undersökning visar att det i Sverige finns över 50 olika

organisationer som arbetar med konsumentfrågor. Sveriges Konsumentråd bildades

år 1992 för att göra de svenska konsumenternas röst hörd i både nationella och

internationella sammanhang. Det har f.n. (våren 1994) följande tolv medlemmar:

ABF, Handikappförbunden, Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Konsument-

gillesförbundet, KF, Konsumentvägledarnas förening, LO, Naturskyddsföreningen,

Pensionärernas Riksorganisation, Studieförbundet Vuxenskolan, Sveriges Pensio-

närsförbund och TCO.

 Konsumentverket bistår de frivilliga konsumentorganisationerna med

baskunskaper, faktamaterial, expertmedverkan och ekonomiskt stöd till regionala

och lokala projekt.

 Under tre budgetår har Konsumentverket fördelat ett särskilt anslag om ca 2

miljoner kronor per år till projekt inom livsmedelsområdet. Fr.o.m. budgetåret

1993/94 kan detta anslag även användas till att stödja utvecklingen av nya

konsumentorganisationer. Konsumentverket bereder också ansökningar om anslag

från regeringens barn- och ungdomsdelegation till ungdomsprojekt om konsumtion

och ekonomi.

EG-rättsakter och motsvarande svenska lagar

EG - rättsakter Svenska lagar

 Produktsäkerhet

Rådets direktiv Produktsäkerhetslagen

92/59/EEG om allmän (1988:1604)

produktsäkerhet

 Produktansvarslagen

Rådets direktiv (1992:18)

85/374/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas lagar

och andra författningar

om skadeståndsansvar för

produkter med Lag (1992:1328) om

säkerhetsbrister farliga

 livsmedelsimitationer

Rådets direktiv

87/357/EEG om

anpassning av

medlemsstaternas

lagstiftning om

produkter som, på grund

av sina yttre egenska-

per, kan förväxlas med Lag (1992:1326) om

andra produkter och personlig

härigenom utgöra en risk skyddsutrustning

för konsumenters hälsa

och säkerhet

Rådets direktiv Lag (1992:1327) om

89/686/EEG om leksakers säkerhet

tillnärmning av

medlemsstaternas

lagstiftning om

personlig

skyddsutrustning

Rådets direktiv

88/378/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas

lagstiftning om

leksakers säkerhet

 Marknadsföring

Rådets direktiv Marknadsföringslagen

84/450/EEG rörande (1975:1418)

anpassningen av med-

lemsstaternas lagar,

förordningar och

administrativa bestäm-

melser om vilseledande

reklam Prisinformationslagen

 (1991:601)

Rådets direktiv - " -

79/581/EEG om

konsumentskydd i

samband med

prismärkning av

livsmedel - " -

Rådets direktiv

88/314/EEG om

konsumentskydd i

samband med

prismärkning av andra

varor än livsmedel

Rådets direktiv

88/315/EEG om ändring

av direktiv 79/581/EEG

om konsumentskydd i

samband med prismärk-

ning av livsmedel

 Produktinformation

Rådets direktiv Lag (1992:1232) om

86/594/EEG rörande märkning av

luftburet buller från hushållsapparater

hushållsapparater

Rådets direktiv - " -

79/530/EEG om märkning

som anger hushållsap-

paraters energiförbruk-

ning - " -

Rådets direktiv

79/531/EEG om

tillämpning på

elektriska ugnar av

direktivet 79/530/EEG - " -

om märkning som anger

hushållsapparaters

energiförbrukning

Rådets direktiv

92/75/EEG om märkning Lag (1992:1231) om

och annan produktin- märkning av textilier

formation som anger

hushållsapparaters

förbrukning av energi

och andra resurser

Rådets direktiv - " -

71/307/EEG rörande

tillnärmning av med-

lemsstaternas

lagstiftning om

benämningar på textilier - " -

(kompletterat genom

direktivet

75/36/EEG)

Rådets direktiv

72/276/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas

lagstiftning om vissa

metoder för kvantitativ

analys av binära

fiberblandningar

Rådets direktiv

73/44/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas

lagstiftning om

kvantitativ analys av

ternära fiberbland-

ningar

 Rättsligt och ekonomiskt skydd

Rådets direktiv Lag (1992:1672) om

90/314/EEG om paketresor

paketresor,

semesterpaket och

andra paketarrangemang

 Konsumentkreditlagen

Rådets direktiv (1980:38)

87/102/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas lagar

och andra författningar

om konsumentkrediter - " -

Rådets direktiv

90/88/EEG om ändring av

direktiv 87/102/EEG om

tillnärmning av

medlemsstaternas lagar Hemförsäljningslagen

och andra författningar (1981:1361)

om konsumentkrediter

Rådets direktiv

85/577/EEG för att 36§ lagen (1915:218) om

skydda konsumenten i avtal och andra rätts-

de fall då avtal ingås handlingar på

utanför fasta förmögenhetsrättens område

affärslokaler och lagen (1971:112)

 om avtalsvillkor i

Rådets direktiv konsumentförhållanden

93/13/EEG om oskäliga

avtalsvillkor i konsu- Lag (1994:609)

mentförhållanden om ett europeiskt

 miljömärkningssystem

Rådets förordning EEG nr

880/92 om ett

gemenskapsprogram för

tilldelning av miljömär-

ke

Konsumentskyddande lagstiftning

Allmänt

Avtalslagen (SFS 1976:185)

Avtalsvillkorslagen (SFS 1971:112)

Hemförsäljningslagen (SFS 1981:1361)

Inkassolagen (SFS 1974:182)

Konkurrenslagen (SFS 1993:20)

Konsumentkreditlagen (SFS 1992:830)

Konsumentköplagen (SFS 1990:932)

Konsumenttjänstlagen (SFS 1985:716)

Köplagen (SFS 1990:931)

Lagen om namn och bild i reklamen (SFS 1978:800)

Lagen om satellitsändningar av TV-program (SFS 1992:1356)

Lagen om tillfällig försäljning (SFS 1990:1183)

Lotterilagen (SFS 1982:1011)

Marknadsföringslagen (SFS 1975:1418)

Prisinformationslagen (SFS 1991:601)

Produktansvarslagen (SFS 1992:18)

Produktsäkerhetslagen (SFS 1988:1604)

Räntelagen (SFS 1975:635)

Rättshjälpslagen (SFS 1972:429)

Skuldsaneringslagen (SFS 1994:334)

Vissa produktområden

Alkoholreklamlagen (SFS 1978:763)

Jordabalken (SFS 1970:995)

Konsumentförsäkringslagen (SFS 1980:38)

Lagen om kemiska produkter (SFS 1985:426)

Lagen om leksakers säkerhet (SFS 1992:1327)

Lag om märkning av textilier (SFS 1992:1231)

Lagen om märkning av tobaksvaror (SFS 1975:1154)

Lagen om paketresor (SFS 1992:1672)

Lagen om personlig skyddsutrustning för privat bruk (SFS 1992:1326)

Livsmedelslagen (SFS 1971:511)

Läkemedelslagen (SFS 1992:859)

Tobakslagen (SFS 1993:764)

Civildepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 september 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:16 Den framtida konsumentpolitiken.