Regeringens proposition

1996/97:141

Högskolans ledning, lärare och organisation

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 maj 1997

Laila Freivalds

 Carl Tham

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag om högskolans ledning och lärarorga-

nisation, om nya principer för tilldelning av resurser för forskning och

forskarutbildning samt om fakultetsnämndsorganisationen.

 I propositionen föreslås att ordföranden i en högskolas styrelse skall

ha sin huvudsakliga verksamhet utanför den högskola som uppdraget

gäller. Styrelseordföranden skall utses av regeringen.

I propositionen lämnas förslag till nya regler för anställning,

rekrytering och befordran av lärare. Det skall liksom tidigare

huvudsakligen finnas fyra lärarkategorier inom högskolan: professor,

lektor, adjunkt och forskarassistent. De lektorer som uppfyller

behörighetskraven för anställning som professor skall anställas som

professorer och vid denna befordran skall den pedagogiska skickligheten

ges större vikt än i dag. Antalet professorer inom högskolan kommer

därmed att öka väsentligt. Som en konsekvens av reformen kommer

anställningsskyddet för professorer att anpassas till allmänt tillämpliga

regler på arbetsmarknaden. Befordringstiteln biträdande professor

avskaffas. Adjunkter som uppfyller behörighetskraven för lektor skall

anställas som lektorer. Vidare framläggs förslag till principer för

rekryteringsmål för lärosätena i syfte att öka andelen kvinnor bland

nyrekryterade professorer.

I propositionen lämnas även förslag till nya principer för fördelning av

medel för forskning och forskarutbildning. Förslaget innebär att anslag

till forskning och forskarutbildning ges till fyra större vetenskaps-

områden i stället för till fakulteter. En mindre eller medelstor högskola

skall efter prövning av Högskoleverket kunna tilldelas ett eller flera

vetenskapsområden. Denna högskola får därmed rätt att anordna

forskarutbildning inom dessa vetenskapsområden och kan sedan ges

anslag för forskning och forskarutbildning inom dessa områden.

Universiteten och de högskolor som får anordna forskarutbildning skall

inrätta minst en fakultetsnämnd och skall i övrigt själva besluta vilka

fakultetsnämnder som skall finnas.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m. 12

3 Ärendet och dess beredning 13

4 Allmänna utgångspunkter 14

5 Högskolorna som myndigheter 16

6 Högskolans ledning 18

6.1 Styrelsens uppgifter 19

6.2 Styrelsens sammansättning 20

6.3 Ordförande i styrelsen 20

6.4 Anställning av rektor och rektors ställning 21

6.5 Jämställdhet i högskolans verksamhet 22

7 Lärarna i högskolan 23

7.1 Lärarkategorier m.m. 25

7.1.1 Professor 25

7.1.2 Lektor, adjunkt och forskarassistent 30

7.1.3 Övriga lärare 36

7.1.4 Arbetsuppgifter 37

7.2 Rekrytering och anställning 39

7.2.1 Rekryteringsmål 39

7.2.2 Anställningsförfarande 44

7.2.3 Överklagande 48

7.3 Bisysslor 50

8 Vetenskapsområden och principer för fördelning av resurser till

forskning och forskarutbildning 52

9 Genomförande m.m. 57

10 Författningskommentar 58

10.1 Förslaget till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) 58

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m. 62

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Reform och förändring.

 Organisation och verksamhet vid universitet och

 högskolor efter 1993 års universitets- och högskole-

 reform (SOU 1996:21) 63

Bilaga 2 Sammanfattning av betänkandet Lärare för högskola

 i förändring (SOU 1996:166) 68

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 maj 1997 72

Rättsdatablad 73

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i högskolelagen

(1992:1434),

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1982:764) om

vissa läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m.,

3. godkänner vad regeringen förordar om att en tillsvidareanställd

lektor som är behörig att anställas som professor skall anställas som

professor (avsnitt 7.1.1),

4. godkänner vad regeringen förordar om att en högskola inte längre

skall behöva Högskoleverkets tillstånd för att anställa professorer och om

att möjligheten för regeringen att inrätta professorstjänster vid universitet

och högskolor skall tas bort (avsnitt 7.1.1),

5. godkänner principerna för uppställande av rekryteringsmål för

professorer (avsnitt 7.2.1),

6. godkänner vad regeringen anför om indelning i vetenskapsområden

och om principer för fördelning av resurser till forskning och forskar-

utbildning (avsnitt 8).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434)

Härigenom föreskrivs i fråga om högskolelagen (1992:1434)

dels att 1 kap. 5 och 11 §§, 2 kap. 4, 5 och 6 §§ samt 3 kap. 1 3 och 5

8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det skall införas två nya paragrafer, 1 kap. 12 § och 2 kap.

5 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

5 §

I högskolornas verksamhet skall

jämställdhet mellan kvinnor och

män alltid iakttas.

I högskolornas verksamhet skall

jämställdhet mellan kvinnor och

män alltid iakttas och främjas.

Högskolorna bör vidare i sin verksamhet främja förståelsen för andra

länder och för internationella förhållanden.

11 §

Regeringen föreskriver vilka

examina som får avläggas. Hög-

skoleverket beslutar om vid vilka

högskolor dessa examina får av-

läggas. Regeringen föreskriver

dock om vilka examina som får

avläggas vid Sveriges lantbruks-

universitet.

Regeringen föreskriver vilka

examina inom grundläggande

högskoleutbildning som får avläg-

gas. Högskoleverket beslutar vid

vilka högskolor dessa examina får

avläggas. Regeringen föreskriver

dock vilka examina som får avläg-

gas vid Sveriges lantbruksuniver-

sitet.

12 §

Regeringen föreskriver vilka

examina inom forskarutbildning

som får avläggas.

Examina inom

forskarutbildning får avläggas vid

universiteten. Vid andra

högskolor får sådana examina

avläggas inom de veten-

skapsområden som finns vid hög-

skolan med stöd av beslut enligt

2 kap. 5 §.

2 kap.

4 §

I styrelsen för en högskola skall

högskolans rektor ingå.

Regeringen utser flertalet av

styrelsens övriga ledamöter. Där-

vid bör regeringen välja personer

med bakgrund i sådan verksamhet

som är av betydelse för högsko-

lans utbildnings- eller forsknings-

uppdrag.

Lärare och studenter vid hög-

skolan har rätt att vara represente-

rade i styrelsen.

Regeringen utser ordföranden i

en högskolas styrelse. Rektor skall

ingå i styrelsen. Regeringen utser

flertalet av styrelsens övriga le-

damöter. Lärare och studenter vid

högskolan har rätt att vara repre-

senterade i styrelsen.

Till ordförande i styrelsen bör

regeringen utse någon som inte är

anställd vid den högskola som

uppdraget avser.

Företrädare för de anställda har närvaro- och yttranderätt vid styrelsens

sammanträden.

5 §

För forskning och forskarut-

bildning skall det, vid de högsko-

lor som riksdagen beslutar, finnas

fakulteter, var och en för ett sär-

skilt vetenskapsområde. För fa-

kultetens uppgifter svarar det

eller de organ som

högskolestyrelsen bestämmer

(fakultetsnämnder). Gemensam

fakultetsnämnd för två eller flera

fakulteter får dock inrättas endast

efter medgivande från regeringen.

Flertalet ledamöter i fakultets-

nämnderna skall vara vetenskap-

ligt kompetenta lärare inom fa-

kulteten. De skall utses genom val

inom fakulteten. Studenterna vid

de högskolor där fakulteten skall

verka har rätt att vara represente-

rade i fakultetsnämnderna.

För forskarutbildning finns de

vetenskapsområden som

riksdagen bestämmer. Dessa

vetenskapsområden finns vid

universiteten. På ansökan av en

högskola som inte är universitet,

kan Högskoleverket besluta att ett

eller flera av vetenskapsområdena

skall finnas vid den högskolan. Ett

sådant beslut får meddelas, om

grundutbildning och forskning vid

högskolan har en sådan kvalitet

och omfattning inom

vetenskapsområdet att

forskarutbildning kan bedrivas på

en hög vetenskaplig nivå.

5 a §

Det skall finnas minst en fakul-

tetsnämnd vid varje universitet

och vid varje högskola där det

finns vetenskapsområde med stöd

av beslut enligt 5 §.

Fakultetsnämnderna skall an-

svara för forskning och forskarut-

bildning. Nämnderna skall också

ansvara för grundutbildningen,

om inte universitetet eller hög-

skolan inrättar särskilda organ

för den utbildningen. Högskolorna

skall alltid ha särskilda organ för

grundutbildning och forskning

som inte hör till ansvarsområdet

för någon fakultetsnämnd.

Universiteten och sådana hög-

skolor som avses i första stycket

skall bestämma vilka fakultets-

nämnder som skall finnas och vil-

ket ansvarsområde som varje

nämnd skall ha. Ett ansvarsom-

råde behöver inte sammanfalla

med ett vetenskapsområde. Vid

högskolor som inte är universitet

får ansvarsområdet för forskarut-

bildning dock bara avse de veten-

skapsområden som finns vid hög-

skolan med stöd av beslut enligt

5 §.

6 §

Vid de högskolor där det finns

en fakultet svarar fakultetsnämn-

den också för grundutbildningen

inom sitt vetenskapsområde, om

inte högskolestyrelsen inrättar

särskilda organ för grundutbild-

ningen. Vid övriga högskolor skall

styrelsen inrätta organ för

grundutbildningen.

Av ledamöterna i de särskilda

organen för grundutbildning skall

flertalet vara lärare vid högskolan.

Studenterna vid högskolan har rätt

att vara representerade i sådana

organ.

Till ledamöter i en fakultets-

nämnd får väljas

1. vetenskapligt kompetenta lä-

rare inom fakultetsnämndens an-

svarsområde,

2. andra personer som är veten-

skapligt kompetenta, och

3. personer som annars är

lämpliga för uppdraget.

Flertalet av ledamöterna skall

dock vara sådana vetenskapligt

kompetenta personer som avses i

1 eller 2. Ledamöterna skall väl-

jas av vetenskapligt kompetenta

lärare inom fakultetsnämndens

ansvarsområde. Studenterna vid

högskolan har rätt att vara repre-

senterade i fakultetsnämnden.

Av ledamöterna i de särskilda

organ som avses i 5 a § skall

flertalet vara lärare vid högskolan.

Studenterna har rätt att vara repre-

senterade i sådana organ.

3 kap.

1 §

I tjänsten som lärare vid hög-

skolorna får ingå att handha ut-

bildning, forskning eller konstnär-

ligt utvecklingsarbete samt admi-

nistrativa uppgifter. Till en lärares

uppgifter hör också att följa ut-

vecklingen inom det egna ämnes-

området.

I en lärares arbetsuppgifter får

ingå att ha hand om utbildning,

forskning eller konstnärligt ut-

vecklingsarbete samt administra-

tivt arbete. Till en lärares

uppgifter hör också att följa

utvecklingen inom det egna

ämnesområdet och den

samhällsutveckling i övrigt som

har betydelse för lärarens arbete

vid högskolan.

2 §

Den främsta lärartjänsten är

tjänsten som professor.

Professorstjänster skall finnas

inrättade i tillräcklig omfattning

för att forskning och utbildning

skall kunna bedrivas på en hög

kvalitativ nivå inom olika veten-

skapsområden.

Endast den som visat veten-

skaplig och pedagogisk skicklig-

het får ges en tjänst som

professor. Regeringen får utfärda

närmare föreskrifter om

behörighet och

befordringsgrunder för tjänster

som professor.

I fråga om professorstjänster

för konstnärlig verksamhet gäller i

stället för andra och tredje

styckena de föreskrifter som rege-

ringen meddelar.

Anställning som professor är

den främsta anställningen som

lärare.

I en professors arbetsuppgifter

skall det normalt ingå både ut-

bildning och forskning.

Bara den som har visat veten-

skaplig och pedagogisk skicklig-

het får anställas som professor.

Regeringen får utfärda närmare

föreskrifter om de

behörighetskrav och

bedömningsgrunder som skall

gälla vid anställning av professo-

rer.

I fråga om anställning av pro-

fessorer inom konstnärlig verk-

samhet gäller i stället för andra

och tredje styckena de föreskrifter

som regeringen meddelar.

3 §

Tjänster som professor tillsätts

med förordnande tills vidare utan

tidsbegränsning, om inte annat

följer av andra stycket.

Tjänster som professor får till-

sättas för en bestämd tid, om det

är fråga om

1. konstnärlig verksamhet eller

2. adjungering till en högskola

av någon som har sin huvudsak-

liga verksamhet utanför högskole-

väsendet.

En professor skall anställas tills

vidare utan tidsbegränsning, om

inte någonting annat följer av

andra stycket.

En professor får anställas för en

bestämd tid, om det är fråga om

1. konstnärlig verksamhet,

2. adjungering till en högskola

av någon som har sin huvudsak-

liga verksamhet utanför högskole-

väsendet, eller

3. anställning som gästlärare

av en person som uppfyller

behörighetskraven för professor

(gästprofessor).

5 §

Vid högskolorna skall det, ut-

över professorer, finnas lärar-

tjänster som lektorer. En lektor

skall vara vetenskapligt kompe-

tent, utom i de fall då tjänsten av-

ser konstnärlig verksamhet. I en

lektors arbetsuppgifter skall det,

utom på det konstnärliga området,

normalt ingå både utbildning och

forskning.

Vid högskolorna skall det, ut-

över professorer, finnas lektorer

anställda. En lektor skall, utom i

de fall då lektorn anställs för ar-

bete inom konstnärlig verksamhet,

ha vetenskaplig kompetens eller

annan yrkesskicklighet, om inte

regeringen föreskriver någonting

annat. En lektor skall också ha

pedagogisk skicklighet. I en lek-

tors arbetsuppgifter skall det,

utom på det konstnärliga området,

normalt ingå både utbildning och

forskning.

6 §

Om inte annat följer av före-

skrifter som meddelas av rege-

ringen, bestämmer varje högskola

själv vilka lärartjänster som skall

finnas där, utöver tjänster som

professor och lektor, samt om de

behörighetskrav och befordrings-

grunder som skall gälla för tjäns-

terna.

Om inte någonting annat följer

av föreskrifter som meddelas av

regeringen, bestämmer varje hög-

skola själv vilka kategorier av

lärare utöver professor och lektor

som skall anställas där, samt om

de behörighetskrav och bedöm-

ningsgrunder som skall gälla vid

anställning av sådana lärare.

7 §

En lärare vid en högskola får

vid sidan av sin tjänst inneha

anställning eller uppdrag eller

utöva verksamhet som avser

forskning eller utvecklingsarbete

inom tjänstens ämnesområde, om

läraren inte därigenom skadar

allmänhetens förtroende för

högskolan. Sådan bisyssla skall

hållas klart åtskild från lärarens

tjänsteutövning.

En lärare vid en högskola får

vid sidan av sin anställning som

lärare ha anställning eller

uppdrag eller utöva verksamhet

som avser forskning eller

utvecklingsarbete inom

anställningens ämnesområde, om

läraren därigenom inte skadar

allmänhetens förtroende för

högskolan. En sådan bisyssla skall

hållas klart åtskild från lärarens

arbete inom ramen för anställ-

ningen.

I fråga om bisysslor i övrigt finns bestämmelser i lagen (1994:260) om

offentlig anställning.

8 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att en

tjänst som lärare vid en högskola

skall vara förenad med tjänst för

specialistutbildad läkare eller

tandläkare eller med en annan

tjänst än läkartjänst vid en sådan

sjukvårdsenhet som är upplåten

för medicinsk utbildning och

forskning. Till en förenad tjänst

får utses endast den som är be-

hörig till båda tjänsterna.

De tjänster som skall förenas

med en lärartjänst tillsätts i den

ordning som gäller för lärartjäns-

ten.

Innan en sådan lärartjänst som

är förenad med tjänst vid en sjuk-

vårdsenhet tillsätts, skall sjuk-

vårdshuvudmannen beredas till-

fälle att yttra sig i ärendet.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att en

anställning som lärare vid en hög-

skola skall vara förenad med en

anställning som specialistutbildad

läkare eller tandläkare eller med

en annan anställning än som lä-

kare vid en sådan sjukvårdsenhet

som är upplåten för medicinsk

utbildning och forskning. En

förenad anställning får innehas

bara av den som uppfyller

behörighetskraven för båda

anställningarna.

Den ordning som gäller för an-

ställning av lärare skall gälla

också för den anställning som

skall vara förenad med

läraranställningen.

Innan någon anställs som lä-

rare, skall sjukvårdshuvudmannen

ges tillfälle att yttra sig i ärendet,

om anställningen skall vara

förenad med en anställning vid en

sjukvårdsenhet.

_______________

1. Denna lag träder i kraft i fråga om 2 kap. 4 § den 1 januari 1998 och

i övrigt den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om rätt att utfärda examina inom forskarutbildning, som

Högskoleverket inte har avgjort vid utgången av december 1998, skall

handläggas som en ansökan om beslut av Högskoleverket enligt den nya

bestämmelsen i 2 kap. 5 §.

3. Har handläggningen av ett ärende om anställning av en person som

lektor påbörjats men inte avslutats före den 1 januari 1999, skall de äldre

bestämmelserna om behörighetskrav och bedömningsgrunder i 3 kap. 5 §

tillämpas.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m.

Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1982:764) om vissa lä-

kartjänster vid upplåtna enheter, m.m. samt 1, 3 och 4 §§ lagen skall ha

följande lydelse.

Lag (1982:764) om vissa anställningar som läkare vid upplåtna

enheter, m.m.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

I denna lag ges bestämmelser

om vissa läkartjänster vid sådana

enheter inom landstingens hälso-

och sjukvård som har upplåtits för

den grundläggande högskoleut-

bildningen för läkarexamen

(upplåtna enheter).

I denna lag ges bestämmelser

om vissa anställningar som läkare

vid sådana enheter inom lands-

tingens hälso- och sjukvård som

har upplåtits för den grundläg-

gande högskoleutbildningen för

läkarexamen (upplåtna enheter).

Vad som sägs om landstingens hälso- och sjukvård gäller också den

hälso- och sjukvård som anordnas av kommuner som inte ingår i ett

landsting.

3 §2

I 3 kap. 8 § högskolelagen

(1992:1434) finns bestämmelser

bl.a. om att tjänst som lärare vid

en högskola kan vara förenad med

tjänst för specialistutbildad läkare.

I 3 kap. 8 § högskolelagen

(1992:1434) finns bestämmelser

bl.a. om att en anställning som

lärare vid en högskola kan vara

förenad med en anställning som

specialistutbildad läkare.

4 §3

Vid upplåtna enheter skall det i

skälig omfattning finnas läkare

med specialistkompetens som

tjänstgör för begränsad tid. En

sådan läkare får anställas med för-

ordnande tills vidare, dock längst

för sex år.

Vid upplåtna enheter skall det i

skälig omfattning finnas läkare

med specialistkompetens som

tjänstgör för en begränsad tid. En

sådan läkare får anställas tills

vidare för en tid av högst sex år.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande den 22 december 1993 (dir.

1993:143) tillkallade chefen för Utbildningsdepartementet en särskild

utredare för att göra en uppföljning av 1993 års universitets- och

högskolereform. Avsikten var att undersöka hur det nya systemet

utnyttjats av universiteten och högskolorna under treårsperioden 1993/94

- 1995/96. Utredaren skulle studera hur de grundläggande målen

förverkligades vid universitet och högskolor samt hur den nya

högskolelagen (1992:1434) och högskoleförordningen (1993:100)

tillämpades.

Utredaren fick genom tilläggsdirektiv den 2 mars 1995 (dir. 1995:28) i

uppdrag att analysera effekterna av det nya systemet för resurstilldelning

till grundutbildning, formerna för resurstilldelning till forskning och

forskarutbildning samt ansvarsfördelningen och myndighetsstrukturen

inom högskoleområdet.

Utredningen, som antog namnet Utredningen om uppföljning av 1993

års universitets- och högskolereform (RUT-93), överlämnade i februari

1996 betänkandet Reform och förändring; organisation och verksamhet

vid universitet och högskolor efter 1993 års universitets- och högskole-

reform (SOU 1996:21). En sammanfattning av utredningens förslag finns

i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats och en sammanfattning av

remissyttrandena finns i Utbildningsdepartementet (dnr U96/788/UH).

Med stöd av regeringens bemyndigande den 25 januari 1996 (dir.

1996:3) tillkallade chefen för Utbildningsdepartementet en särskild

utredare för att göra en översyn av tjänsteorganisationen för lärare vid

statliga universitet och högskolor. Utredaren skulle lämna förslag till en

ny tjänsteorganisation med få typer av lärartjänster, där å ena sidan

grundutbildningsuppgifter och å andra sidan forskning och

handledningsuppgifter inom forskarutbildningen skulle vara lika viktiga

och lika meriterande.

Utredningen, som antog namnet Högskollärarutredningen, över-

lämnade i december 1996 sitt betänkande Lärare för högskola i

utveckling (SOU 1996:166). En sammanfattning av utredningens förslag

finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats och en

sammanfattning av remissvaren finns i Utbildningsdepartementet (dnr

U96/4073/UH).

Utöver den sedvanliga remissbehandlingen av de ovannämnda

utredningarnas förslag anordnade Utbildningsdepartementet den 5

februari 1997 en konferens för samtliga ledamöter i högskolestyrelserna.

Vid denna konferens diskuterades bl.a. högskolans ledningsfrågor. Den

19 mars 1997 anordnade Utbildningsdepartementet ett möte med ett antal

företrädare för högskolorna för att diskutera frågor rörande

fakultetsindelning och anslagstilldelning till forskning och

forskarutbildning. Vidare har regeringens forskningsberedning givits

tillfälle att diskutera frågor rörande lärarorganisationen samt

fakultetsindelningen vid ett sammanträde den 16 april 1997.

Med stöd av regeringens bemyndigande den 1 juli 1993 (dir. 1993:88)

tillkallade chefen för Socialdepartementet en kommission med uppdrag

att utifrån ett kvinnoperspektiv föreslå åtgärder för att motverka våld mot

kvinnor. Utredningen, som antog namnet Kvinnovåldskommissionen,

överlämnade i juni 1995 betänkandet Kvinnofrid (SOU 1995:60).

Betänkandet har remissbehandlats och bereds för närvarande i

regeringskansliet.

Med stöd av regeringens bemyndigande den 26 januari 1995 (dir.

1995:08) tillkallade chefen för Utbildningsdepartementet en utredare

med uppdrag att föreslå insatser för kvinno- och jämställdhetsforskning.

Utredningen överlämnade i november 1995 betänkandet Viljan att veta

och viljan att förstå (SOU 1995:110). Betänkandet har remissbehandlats.

Betänkandets förslag har till största delen behandlats i propositionen

Forskning och samhälle (prop. 1996/97:5).

På uppdrag av regeringen har Högskoleverket utrett metoder för

beräkning av procentmål avseende underrepresenterat kön bland

nyrekryterade professorer vid universitet och högskolor. Verket

överlämnade i februari 1997 rapporten Rekryteringsmål för kvinnliga

professorer (1997:9 R), där uppdraget redovisas.

Med stöd av regeringens bemyndigande den 21 juni 1995 tillkallade

chefen för Finansdepartementet en kommission med uppgift att lämna

synpunkter på hur det långsiktiga arbetet med strukturförändringar i den

statliga förvaltningen bör bedrivas. Kommissionen, som antog namnet

Förvaltningspolitiska kommissionen, överlämnade i mars 1997 sitt

slutbetänkande I medborgarnas tjänst (SOU 1997:57). I betänkandet, som

remissbehandlas för närvarande, aktualiseras bl.a. frågan om en särskild

förvaltningsform för universitet och högskolor.

4 Allmänna utgångspunkter

Högskolan har en nyckelroll i satsningarna på kunskap och utbildning.

Den skall erbjuda kvalificerad utbildning för ett rikt och varierande

arbetsliv, främja personlig utveckling och utföra forskning och

utvecklingsarbete av hög kvalitet.

Till skillnad från vad som gäller i många andra länder utförs större

delen av forskningen i Sverige inom högskolan. Högskolan svarar även

för så gott som hela den eftergymnasiala utbildningen i landet.

Högskoleutbildningen, som enligt 1 kap. 2 § högskolelagen skall vila på

vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet, riktas

såväl mot arbetsmarknaden utanför högskolan som mot en fortsatt

vetenskaplig verksamhet. Högskolan spelar dessutom en viktig roll för

den regionala utvecklingen, bl.a. genom att skapa förutsättningar för

etablering av nya företag med nya arbetstillfällen som följd.

Utbyggnaden av högskolan i hela landet underlättar rekryteringen av

ungdomar som annars inte skulle söka sig till högskoleutbildning.

Kontakterna mellan högskola och arbetsliv måste förstärkas.

Högskolelagen har ändrats så att högskolans samverkan med det

omgivande samhället blir den tredje uppgiften vid sidan av utbildning

och forskning. Denna samverkan skall leda till en ökad spridning av

kunskap och därmed vara en grund för en tillväxt av samhällsekonomin.

De senaste tio åren har antalet studenter vid högskolan ökat med

närmare 50 procent och var läsåret 1995/96 cirka 300 000. Antalet

sökande till högskoleutbildning är större än tillgången på

utbildningsplatser. Riksdagen har därför med anledning av

budgetpropositionen för år 1997 (prop. 1996/97:1, utgiftsområde 16, bet.

1996/97:UbU1, rskr. 1996/97:100) beslutat att tillföra högskolorna

15 000 platser år 1997 och 15 000 platser år 1999. För att ytterligare

kunna möta efterfrågan av högskoleutbildade personer i samhället

föreslår regeringen i 1997 års vårproposition (prop. 1996/97:150) en

fortsatt utbyggnad av högskolorna med 15 000 platser år 1998 och 15

000 platser år 2000. Totalt kommer högskoleutbildningen att ha ökat med

60 000 platser under en period av fyra år.

Den stora utbyggnaden, det förändrade styrsystemet och den utvidgade

rollen i samhället ställer nya krav på högskolan. Det innebär att det även

ställs ökade krav på kompetens och initiativförmåga hos de styrande

organen och de personer som har ledande befattningar inom högskolorna.

Lärosätena har olika ursprung, traditioner och organisationsprinciper. Det

är viktigt att varje högskola finner sin egen inre organisatoriska form,

anpassad efter sin egenart.

I ett demokratiskt samhälle skall högskolan fritt och självständigt

utveckla utbildning, kunskap och forskning. Denna frihet garanteras av

statsmakterna. Forskningens frihet innebär att forskarna själva avgör vad

som är forskningsbart, väljer forskningsproblem och forskningsmetoder,

bedömer forskningens kvalitet och publicerar resultaten fritt. Öppenhet

och rättssäkerhet, för såväl lärare som studenter, är orubbliga krav.

Genom högskolans långtgående autonomi, såväl vad gäller användningen

av tilldelade resurser som utbildningens och forskningens inriktning och

uppläggning, skapas förutsättningar för både mångfald och

specialisering. I en av OECD utförd utvärdering av den högre

utbildningen i Sverige understryks värdet av ett system där lärosätena

uppvisar mångfald och inte försöker efterlikna varandra i alla avseenden.

En viss konkurrens dem emellan kan främja en regional specialisering,

men långt driven kan en sådan konkurrens resultera i likriktning.

Lärosätena själva har ett stort ansvar för att utveckla och bibehålla lokala

inriktningar och profiler som förstärker mångfalden och bidrar till en

gemensam satsning på högre utbildning och forskning. Det är också

angeläget att statsmakternas övergripande regler för högskolornas

organisation och resursfördelningssystemet är så utformade att de främjar

denna mångfald.

Högskolan har alltså i många avseenden en långtgående frihet. Den är

en betydande del av det allmänna utbildningsväsendet och finansieras i

allt väsentligt med offentliga medel. Detta innebär att regering och

riksdag måste ha ett avgörande inflytande, ibland mer preciserat, ibland

mer allmänt, över högskolornas uppdrag när det gäller utbildning och

forskning.

Universitet och högskolor är statliga myndigheter. De karaktäriseras

också i betydande grad av internt, delvis kollegialt självstyre. Detta är en

viktig utgångspunkt för förslagen i denna proposition.

Den svenska högskolan kännetecknas av hög kvalitet. Insatser av

skilda slag har gjorts för att utveckla kvalitetsarbetet inom högskolorna.

Helt avgörande för en fortsatt hög kvalitet i högskolans utbildning och

forskning är lärarkåren och dess kompetens. Större krav måste ställas på

lärarnas pedagogiska utbildning och meritering. Arbetet med att utveckla

alternativa former för undervisning och examination måste ges hög

prioritet i högskolornas interna arbete. De förslag som läggs fram i denna

proposition syftar bl.a. till att genom befordran premiera lärare med

meriter inom undervisning och andra erfarenheter som kan utveckla

utbildningen.

Ökad jämställdhet mellan kvinnor och män inom högskolan är av

mycket stor betydelse. Kvinnor är fortfarande kraftigt

underrepresenterade bland lärarna. Regeringen avser därför att sätta upp

särskilda rekryteringsmål för att öka andelen kvinnor som anställs som

professorer vid universitet och högskolor.

Den ytterligare självständighet som högskolan kommer att ges genom

förslagen i denna proposition innebär att ökade krav ställs på lärosätenas

ledningar. De måste också kunna fatta beslut om omfördelning av

resurser så att angelägna utbildningar och angelägen forskning förstärks.

Ledningarna har ett stort ansvar för att kvaliteten i utbildning och

forskning förstärks och att jämställdheten kraftfullt främjas.

Omfördelningar av resurser är inte alltid lätta att göra i organisationer av

kollegial karaktär. Därför blir styrelsens och rektors roll och ansvar

viktigare. Regeringen avser att noga följa hur universitet och högskolor

lyckas med att inom givna ramar utveckla verksamheten. Om det skulle

visa sig att högskolorna inom det nu gällande styrningssystemet inte kan

åstadkomma vad som förväntas, måste resursfördelningssystemet

omprövas.

5 Högskolorna som myndigheter

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon särskild

myndighetsform för de statliga högskolorna.

Utredningarnas förslag: RUT-93 konstaterar att universitet och

högskolor formellt sett är statliga myndigheter. När det gäller

uppbyggnad och verksamhet skiljer sig högskolan på många sätt från vad

som traditionellt förknippas med myndigheter och som avspeglas i

verksförordningen (1995:1322). Utredaren anser det motiverat med en

egen offentligrättslig form högskolan och menar att särarten och den

traditionella självförvaltningen måste kunna hävdas utan att ställningen

som statlig myndighet ifrågasätts. Utredaren förordar att regeringen låter

göra en särskild prövning av vilka regler för statliga myndigheter som

skall tillämpas på högskolan samt vilka särskilda regler som i övrigt bör

gälla för denna.

Förvaltningspolitiska kommissionen framhåller att redan högskolans

omfattning talar för att den uppmärksammas särskilt i förvaltnings-

politiken. Högskolan har många gånger uppgifter av sådan art att den bör

ha viss autonomi. Utredningen menar att en särskild förvaltningsform för

forskning och högre utbildning bör övervägas. Innan detta görs bör

emellertid en utvärdering göras av erfarenheterna från högskolorna

Chalmers tekniska högskola AB och Stiftelsen Högskolan i Jönköping.

Kommissionen förordar att frågorna om universitetens och högskolornas

särskilda behov av autonomi och rörelsefrihet för samverkan med andra

klarläggs. Därvid bör även högskolans behov av integritet i förhållande

till andra finansiärer än statsmakterna beaktas. Kommissionens

betänkande remissbehandlas för närvarande.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i

frågan. Några av dessa framhåller att universitet och högskolor skiljer sig

markant från andra statliga myndigheter genom sin storlek och karaktär

som kunskapsorganisation. Dessa instanser menar att detta inte endast är

av principiell betydelse utan även bör få betydelse när det gäller

budgetstyrning och redovisning. Därför bör högskolan bli föremål för en

annan statlig reglering än övriga statliga myndigheter. Stockholms

universitet anser att utbildning och forskning är viktiga politikområden

över vilka regering och riksdag har rätt och skyldighet att utöva

inflytande men att universitetens och högskolornas autonomi samtidigt är

viktig och bidrar till möjligheterna att uppnå hög effektivitet och

måluppfyllelse. Riksrevisionsverket (RRV) anser att frågan om

universitetens och högskolornas status som myndigheter inte bara är en

formell fråga. En myndighet har ansvaret att förvalta det statliga

åtagandet inom ett politikområde. Detta gäller även högskolan. Om

universitet och högskolor skulle få annan status än som myndighet skulle

det innebära att myndighetsuppgifter inom sektorn måste ligga hos en

annan myndighet. Konsekvensen skulle i praktiken bli en centralisering.

RRV menar dessutom att när statlig verksamhet bedrivs i annan form än

myndighetens behöver ett stort antal frågor regleras i särskild ordning.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns i dag 34 universitet

och högskolor som staten är huvudman för. Därtill kommer två

högskolor under bildande. Universiteten och högskolorna har varierande

storlek och inriktning. De har även skiftande bakgrund, vilket delvis

återspeglas i lokala organisationsformer, verksamhet och traditioner.

Staten skall garantera forskningens och undervisningens frihet och god

kvalitet i verksamheten, upprätthålla rättssäkerhet samt främja inflytande

och insyn. Lärosätena har därmed möjligheter att i sin verksamhet vara

oberoende av externa intressen. Detta är ett grundläggande argument för

att universitet och högskolor även fortsättningsvis skall betraktas som

statliga myndigheter.

Universitet och högskolor får anslag från staten för grundläggande

utbildning, forskning och forskarutbildning. De får dessutom uppdrag

från andra statliga myndigheter och sektorsorgan för forskning och viss

utbildning inom olika områden. De ansöker om och får bidrag för

forskning från stiftelser och företag. Universitet och högskolor bedriver

även uppdragsutbildning och uppdragsforskning med medel från den

privata sektorn.

Verksamheten inom högskolan varierar således, men består

huvudsakligen av utbildning och forskning finansierad av statsmedel. En

grundläggande utgångspunkt är att den offentligt finansierade högskolan

tjänar ett allmänt samhälleligt intresse och att en verksamhet som i så

stor utsträckning är beroende av offentliga medel måste styras och

kontrolleras av det allmänna.

Den statliga förvaltningen bedrivs på ett mer flexibelt sätt än tidigare.

Genom införandet av mål- och resultatstyrning har myndigheterna givits

stor handlingsfrihet och formerna för de olika verksamheterna kan

anpassas efter skiftande behov genom att verksförordningen (1995:1322)

tillämpas på en myndighet under regeringen i den omfattning som

regeringen föreskriver för just den myndigheten.

Universitet och högskolor är emellertid mycket mer komplexa än

statliga verk. De är kunskaps- och forskningsorganisationer och det

starka inslaget av kollegialt inflytande gör att de i viss mån skiljer sig

från andra statliga myndigheter. Verksamhetens chefer väljs ofta direkt

eller indirekt av de anställda. Lärosätena har valt olika organisatoriska

lösningar. Det är därför inte möjligt och inte heller önskvärt att tillämpa

alla principer för statliga myndigheter på högskolan. Av denna anledning

gäller också för universitet och högskolor, utöver de bestämmelser i

verksförordningen som gjorts tillämpliga på dem, en särskild reglering i

högskolelagen och i högskoleförordningen.

Genom att införa särskilda regler för högskolan har riksdag och

regering redan markerat att verksamheten där skiljer sig från annan

statlig verksamhet. Den flexibilitet som inryms i myndighetsformen

skapar enligt regeringens uppfattning tillräckliga möjligheter för

universitet och högskolor att utöva sin verksamhet på ett sätt som

tillgodoser både krav på effektivitet och högskolans behov av

självständighet i verksamheten. Det finns därför inte skäl att överväga

någon särskild offentligrättslig form för just universitet och högskolor.

Denna proposition innehåller förslag vad gäller högskolans

ledningsstruktur och interna organisation. Dessa förslag förändrar inte

universitetens och högskolornas ställning som myndigheter utan

understryker ytterligare deras särställning.

6 Högskolans ledning

Den svenska högskolan har kraftigt ökat i omfattning under de senaste

åren. Denna ökning tillsammans med ett i grunden förändrat system för

tilldelning av resurser ställer ökade krav på ledningen på högskolans alla

nivåer. Det är därför viktigt att alla som har ledningsfunktioner inom

högskolan får tydliga mandat och att de får utbildning för att kunna

fullgöra sina uppgifter på bästa sätt.

6.1 Styrelsens uppgifter

Regeringens bedömning: Högskolans styrelse har det yttersta

ansvaret för verksamheten. Styrelsens ansvar vad gäller högskolans

interna resursfördelning och uppföljningen av denna bör förtydligas.

Utredningens förslag: RUT-93 framhåller att styrelsens roll och

uppgifter är en central fråga, där det inte bör finnas några oklarheter.

Högskolestyrelsernas nuvarande sätt att fungera visar enligt utredningen

att det finns oklarheter i vad statsmakterna anser vara styrelsernas roll

och uppgifter.

Remissinstanserna: Endast få remissinstanser har yttrat sig om

styrelsens uppgifter. Några av dem anser att en av styrelsens viktigaste

uppgifter är det policyskapande arbetet, som bör ske i dialog med

uppdragsgivaren staten. Andra framhåller att det är angeläget att staten

tydligt anger vad som förväntas av styrelsen.

Skälen för regeringens bedömning: Högskolans styrelse har det

yttersta ansvaret för verksamheten och skall se till att denna bedrivs

enligt lagar och förordningar. Styrelsen skall också, enligt regeringens

uppfattning, ansvara för de långsiktiga frågorna. Det innebär att krav

ställs på styrelseledamöternas kompetens och engagemang.

Det samlade ekonomiska ansvaret är en viktig del av styrelsens

uppgifter. Kraftiga resursförstärkningar har under de senaste åren tillförts

utbildning och forskning. Mot denna bakgrund är styrelsens roll mycket

betydelsefull. Styrelsens uppgifter regleras i 2 kap. 2 § högskolelagen.

Högskolestyrelsen skall ha inseende över högskolans alla angelägenheter

och svara för att dess uppgifter fullgörs. Högskolans styrelse kan i stort

sett själv bestämma vilka ärenden som skall avgöras av styrelsen. De

uppgifter som alltid skall ankomma på styrelsen att besluta i beskrivs

närmare i 2 kap. 2 § högskoleförordningen.

Även om högskolans styrelse har ett samlat ansvar för högskolans

verksamhet bör styrelsens övergripande ansvar för den interna

resursfördelningen anges tydligare. Regeringen avser därför komplettera

2 kap.

2 § högskoleförordningen i enlighet härmed.

Genom ändring i högskolelagen, som trädde i kraft den 1 januari 1997,

har statsmakterna markerat att högskolan i ökad utsträckning skall

samverka med det omgivande samhället och informera om sin

verksamhet. Högskolorna har i dag omfattande kontakter med det

omgivande samhället. Detta manifesteras bl.a. i en icke obetydlig extern

finansiering av delar av verksamheten. Den del av verksamheten som

finansieras genom anslag till forsknings- och utvecklingsprojekt från

forskningsråd och fonder ingår som regel i högskolans reguljära

verksamhet. Därutöver bedriver högskolorna i många fall en omfattande

uppdragsutbildning och uppdragsforskning. Många av de äldre lärosätena

förvaltar betydande kapital i form av fast egendom eller värdepapper.

Regeringen anser att det är angeläget att högskolestyrelserna har god

insyn i lärosätenas uppdragsverksamhet och i förekommande fall deras

finansförvaltning. Det är därför viktigt att styrelserna inom ramen för

sina allmänna tillsynsuppgifter särskilt uppmärksammar dessa

verksamheter och själva tar initiativ till att närmare följa dem. Hur detta

skall ske bör vara en fråga för respektive högskolestyrelse, men det är

angeläget att i detta arbete speciell kompetens anlitas som kan bistå

styrelsen.

Vid ett seminarium som Utbildningsdepartementet anordnade för

högskolornas styrelseledamöter i februari 1997 framfördes starka

önskemål om att regeringen och högskolorna själva informerar

styrelseledamöterna om vad som förväntas av dem. Regeringen avser att

medverka till att styrelserna stärks i sin roll som ansvariga för

verksamheten. Regeringen kommer att följa upp hur styrelsernas arbete

utvecklas.

6.2 Styrelsens sammansättning

Regeringens förslag: I högskolelagen skall det inte längre anges

kriterier för vilka personer regeringen skall utse till styrelseledamöter.

Regeringens bedömning: Det högsta antalet ledamöter i styrelsen för

Sveriges lantbruksuniversitet bör, liksom vad fallet är för övriga

universitet och högskolor, uppgå till femton inklusive ordföranden.

Utredningens förslag: RUT-93 framhåller att antalet ledamöter i

styrelserna i dag är relativt stort, upp emot femton personer, och föreslår

att regeringen inför nästa mandatperiod för styrelserna överväger en

ordning med mindre antal ledamöter.

Utredningen menar även att det är angeläget att det inför den

kommande mandatperioden för styrelserna sker en dialog mellan

lärosätena och regeringskansliet om vilken erfarenhet och kompetens

som i första hand bör finnas hos de personer som skall ingå i styrelsen.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna som har yttrat

sig om styrelsernas sammansättning tillstyrker utredningens förslag.

Umeå universitet avstyrker förslaget och anför att det nuvarande antalet

tillgodoser rimliga krav på allsidig erfarenhetsbakgrund och kompetens.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: I 2 kap. 4 §

högskolelagen föreskrivs att regeringen skall utse flertalet av högskole-

styrelsens ledamöter. Det anges även att dessa bör ha sin bakgrund i

sådan verksamhet som är av betydelse för högskolans utbildnings- eller

forskningsuppdrag.

Regeringen anser att det ligger i sakens natur att ledamöter med den i

högskolelagen föreskrivna bakgrunden utses och föreslår därför att lagen

inte längre skall ange kriterier för vilka personer regeringen skall utse.

Styrelsen skall enligt 2 kap. 1 § högskoleförordningen bestå av högst

fjorton ledamöter samt rektor. I 2 kap. 1 § förordningen (1993:221) för

Sveriges lantbruksuniversitet stadgas att dess styrelse skall bestå av högst

tretton ledamöter samt ordförande. Enligt 2 kap. 7 § högskole-

förordningen skall de ledamöter som regeringen utser förordnas för tre år

i taget. Regeringen bestämmer särskilt för varje högskola hur många

ledamöter som skall representera lärarna respektive studenterna vid

högskolan. Studenterna skall dock vara representerade med minst två

ledamöter. Styrelsen skall lämna närmare föreskrifter om valförfarandet

när det gäller lärare och studenter.

Regeringen anförde i budgetpropositionen för år 1995/96 (prop.

1994/95:100, bet. 1994/95:UbU4, rskr. 1994/95:28) att det är viktigt att

politiska företrädare på nationell, regional eller lokal nivå ingår i

styrelserna. Högskolan har inte råd att undvara den kompetens och den

kunskap om det omgivande samhället som dessa besitter. För att

styrelsen skall få en så allsidig sammansättning som möjligt beslutade

regeringen, med ändring av 2 kap. 1 § högskoleförordningen att utöka

antalet styrelseledamöter med två till totalt högst femton, inklusive

ordföranden.

Regeringen anser det angeläget att styrelsen tillförs impulser från

samhällslivet. För att detta skall kunna ske så allsidigt som möjligt,

samtidigt som lärare, studenter och rektor ingår, bör styrelsen bestå av

högst femton ledamöter. Det finns därför ingen anledning att förändra

styrelsens storlek.

Styrelsen för Sveriges lantbruksuniversitet bör kunna ha samma storlek

som styrelserna för andra statliga universitet och högskolor. Regeringen

avser därför föreskriva i 2 kap. 1 § förordningen för Sveriges lantbruks-

universitet att styrelsen skall bestå av högst femton ledamöter, inklusive

rektor.

RUT-93 föreslår att regeringen samråder med lärosätet inför utseendet

av ledamöter i styrelsen. Riksdagens utbildningsutskott har tidigare

uttalat (bet. UbU 1987/88:1) att en högskoleenhet bör få nominera

företrädare för allmänna intressen i styrelsen och att en dialog skall ske

mellan regeringskansliet och berörd högskoleenhet innan allmän-

företrädare utses av regeringen. Regeringen finner dock ingen anledning

att förändra nuvarande sätt att utse styrelseledamöterna. De ledamöter

som regeringen utser har naturligen sin bakgrund i olika delar av

samhället som har relevans för högskolans verksamhet. Dessa ledamöter

ger således samhället ett inflytande över högskolan. Högskolan bör

därför inte ha något inflytande över nomineringen av dessa ledamöter.

6.3 Ordförande i styrelsen

Regeringens förslag: Ordföranden skall utses av regeringen. Till

ordförande bör regeringen utse någon som inte är anställd vid den

högskola som uppdraget avser.

Utredningens förslag: RUT-93 föreslår att någon annan person än

rektor skall utses som ordförande. En extern ordförande skulle kunna

tillföra högskolan mycket av kunskaper, kontakter och erfarenheter.

Samtidigt skulle rektors roll och ansvar bli klarare.

Remissinstanserna: Remissopinionen är blandad. Myndigheter

utanför högskolan som Statskontoret och Riksrevisionsverket menar att

befattningen som verkställande ledamot (rektor) bör skiljas från

uppdraget som ordförande. En majoritet av universiteten och

högskolorna anser emellertid att rektor även fortsättningsvis skall vara

ordförande i högskolestyrelsen. Linköpings universitet, Göteborgs

universitet och Danshögskolan har dock inte denna mening. Linköpings

universitet anser att det är tveksamt om det i reglerna för styrelsens

sammansättning bör införas en tvingande regel om att ordföranden bör

rekryteras externt. Göteborgs universitet ifrågasätter om det är lämpligt

att rektor är ledamot av styrelsen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt högskoleförordningen skall

rektor vara ordförande i styrelsen och regeringen skall förordna rektor.

Detta innebär att det är regeringen som utser ordförande i styrelsen. För

Sveriges lantbruksuniversitet gäller att regeringen utser en extern

ordförande.

Regeringen anser att en kvalificerad och erfaren extern ordförande i

högskolestyrelsen skulle kunna tillföra styrelsearbetet mycket i form av

kunskaper, erfarenheter och kontakter. Vidare skulle det vara en fördel

om uppdraget som ordförande är skilt från anställningen som rektor och

funktionen som verkställande ledamot i högskolestyrelsen. Detta skulle

ge en tydligare rollfördelning mellan den beslutande och den exekutiva

funktionen. Det finns en klar skillnad mellan rektors och styrelsens

uppgifter. Enligt högskolelagen är det styrelsen som har det övergripande

ansvaret för verksamheten. Styrelsen och dess ordförande bör ansvara för

de mer långsiktiga, strategiska frågorna, medan rektor bör ansvara för

den direkta verksamheten och driften av högskolan samt fungera som

högskolans chef. Det är styrelsen som enligt högskoleförordningen har

det yttersta avgörandet när det gäller vilka frågor som skall behandlas av

styrelsen. Det är därför rimligt att styrelsens dagordning bestäms av en

person som har sin huvudsakliga verksamhet utanför högskolan.

Regeringen menar dessutom att det är angeläget att uppdragsgivaren,

staten, kan diskutera strategiska och långsiktiga frågor av betydelse för

ett lärosäte med en ansvarig person som inte har sin dagliga verksamhet

förlagd till lärosätet. Det vore naturligt om denna person är styrelsens

ordförande. Därför föreslår regeringen att det i högskolelagen föreskrivs

att ordföranden i en högskolestyrelse skall utses av regeringen samt att

till ordförande inte skall utses någon som är anställd vid den högskola

som uppdraget avser.

6.4 Anställning av rektor och rektors ställning

Regeringens bedömning: Rektor bör även i fortsättningen anställas

genom beslut av regeringen. Förslag till rektor bör lämnas av styrelsen

efter hörande av lärarna, de anställda och studenterna vid lärosätet.

Utredningens förslag: RUT-93 föreslår att rektor skall utses av

högskolans styrelse. Detta skulle enligt utredningen än mer renodla

rektors förhållande till styrelsen. Frihet bör råda för hur lärosätena tar

fram kandidaterna till befattningen som rektor, men förslaget bör beredas

i samråd med lärarna, övriga anställda och studenterna vid lärosätet.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna anser att

rektor bör utses av regeringen. Statskontoret framhåller dock att eftersom

styrelsen och ordföranden skall stå för den mer långsiktiga verksamheten

bör styrelsen i konsekvens därmed även utse rektor. Stockholms

universitetet menar att det egentligen är ointressant om rektor utses av

regeringen eller styrelsen bara kandidaten har legitimitet genom ett

valförfarande där de akademiska lärarna och forskarna har ett

dominerande inflytande.

Skälen för regeringens bedömning: Högskolelagen föreskriver att

det för varje högskola närmast under styrelsen skall finnas en rektor som

leder verksamheten.

Regeringen konstaterar att varje högskola är en myndighet med ett

nationellt uppdrag inom utbildning och forskning. Eftersom rektor, om

än under sin styrelse, fullgör flera av en myndighetschefs uppgifter och

är främsta företrädare för myndigheten, är det naturligt att rektor anställs

genom beslut av regeringen efter förslag från styrelsen.

I 2 kap. 8 och 14 §§ högskoleförordningen regleras hur rektor föreslås

och förordnas. Det är högskolans styrelse som skall avge förslag om

rektor till regeringen. Innan förslaget avges skall en valförsamling höras.

Flertalet av dess ledamöter skall bestå av lärare, men studenterna har rätt

att vara representerade.

Hur förslag till rektorskandidat skall tas fram behöver enligt

regeringens uppfattning inte regleras så detaljerat som i dag. I

högskoleförordningen bör endast föreskrivas att förslag till rektor skall

lämnas av styrelsen efter hörande av lärare, övriga anställda och

studenter. Högskolans styrelse skall fastställa en ordning för detta.

Behörig att anställas som rektor är, enligt 2 kap. 11 §

högskoleförordningen, den som uppfyller behörighetskraven för

professor eller lektor. Regeringen anser det angeläget att även

administrativa meriter måste vägas in vid anställning som rektor.

6.5 Jämställdhet i högskolans verksamhet

Regeringens förslag: I högskolornas verksamhet skall jämställdhet

mellan kvinnor och män alltid iakttas och främjas.

Utredningsförslag: I 1 kap. 5 § första stycket högskolelagen anges att

jämställdhet mellan kvinnor och män alltid skall iakttas i högskolornas

verksamhet. Kvinnovåldskommissionen har i sitt slutbetänkande

föreslagit att paragrafen skall kompletteras på följande sätt: I

högskolornas verksamhet skall jämställdhet mellan kvinnor och män

alltid iakttas och främjas. Likalydande förslag har framförts av

Arbetsgruppen för jämställdhet mellan kvinnor och män inom högre

utbildning och forskning (JÄST-gruppen) i en skrivelse till Utbild-

ningsdepartementet samt av Utredningen om insatser för kvinno- och

jämställdhetsforskning i dess betänkande.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser stöder förslaget eller

har ingenting att erinra mot det.

Skälen för regeringens förslag: Det råder en stor obalans mellan

könen i den akademiska världen. På grundutbildningsnivå är många

utbildningar starkt kvinno- respektive starkt mansdominerade. Inom

forskarutbildningen finns inget kvinnodominerat fakultetsområde men

flera mansdominerade. I lärarhierarkin finns det genomgående få kvinnor

på de högre nivåerna; fortfarande är endast cirka 8 procent av

professorerna kvinnor. Denna obalans medför att utbildningens och

forskningens kvalitet blir lidande. En insikt om detta håller på att växa

fram också inom högskolan.

För att påskynda utvecklingen bl.a. mot en jämnare könsfördelning

bland högskolans lärare lade regeringen år 1995 fram propositionen

Jämställdhet mellan kvinnor och män inom utbildningsområdet (prop.

1994/95:164, bet. 1994/95:UbU18, rskr. 1994/95:405). Som en följd av

propositionen har en rad åtgärder vidtagits; bl.a. har nya resurser

fördelats för att öka antalet kvinnliga professorer, forskarassistenter och

post-doc-stipendiater.

För att ytterligare markera vikten av ett aktivt jämställdhetsarbete inom

alla delar av högskolans verksamhet föreslår regeringen nu att 1 kap. 5 §

första stycket högskolelagen kompletteras och får följande lydelse: I

högskolornas verksamhet skall jämställdhet mellan kvinnor och män

alltid iakttas och främjas. Regeringen lägger dessutom i avsnitt 7.2.1

fram förslag om principer för fastställande av mål för varje enskilt

lärosäte för andelen av underrepresenterat kön bland nyrekryterade

professorer.

7 Lärarna i högskolan

Genom 1986 års lärartjänstereform ersattes flertalet av de tidigare

lärartjänsterna med tjänstekategorierna professor, lektor, adjunkt och

forskarassistent (prop. 1984/85:57 Ny arbets- och tjänsteorganisation för

lärare i den statliga högskolan, bet. UbU 1984/85:9, rskr. 1984/85:115).

Sedan dess har inga större förändringar skett i regelsystemet för

högskolelärarna. Som en följd av propositionen Universitet och

högskolor frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1, bet. 1992/93:UbU3, rskr.

1992/93:103) infördes bl.a. befordringstiteln biträdande professor för

lektorer som visat särskild skicklighet.

Under det årtionde som gått sedan 1986 års reform har stora

förändringar skett inom högskolan. Mål- och resultatstyrning har införts

och i samband därmed en långtgående decentralisering av rätten att

besluta om medel att nå målen. En mycket större del av varje årskull

ungdomar än tidigare fortsätter till högskolan, som därmed ställs inför

allt större pedagogiska utmaningar. Antalet högskolelärare har under de

senaste tio åren också stigit kraftigt. Expansionen har varit särskilt stor

vid de mindre och medelstora högskolorna.

Regeringen föreslår nu nya regler för läraranställningar, som motsvarar

de ökade krav dagens samhälle ställer på högskolan.

Sakkunniga utländska bedömare som utvärderat svensk forskning har

vid ett antal tillfällen påpekat de negativa effekterna av det svenska

systemet, som i realiteten har två karriärvägar en forskningsinriktad

med professur som slutmål och en undervisningsinriktad med mycket

begränsade möjligheter till forskning. I den i avsnitt 4 nämnda OECD-

rapporten framhålls t.ex. att den markanta skiljelinjen mellan professorer

som arbetar med forskning och forskarutbildning och lektorer som

meddelar undervisning för grundexamen inte förefaller vara den bästa

grundvalen för en vitalisering av vare sig utbildning eller forskning.

Det finns även andra skäl för en reform. Endast 14 procent av samtliga

tillsvidareanställda lärare är professorer. Inom en hel del ämnen kan det

gå många år utan att någon professur utlyses. Detta medför risk för att

mångfald och förnyelse av forskningen inte utvecklas i önskvärd

utsträckning. Det är angeläget att långt flera än nu, kvinnor lika väl som

män, får möjlighet att påverka forskningens inriktning.

Ännu ett skäl är att pedagogisk skicklighet måste ges en större vikt på

alla nivåer, både vid meritvärdering i samband med anställning och vid

arbetets bedrivande. Pedagogisk skicklighet ingår i behörighetskraven för

professorer, lektorer och adjunkter. I praktiken är forskningsmeriter dock

av långt större betydelse vid anställning och lönesättning. Detta

förhållande måste ändras. Utbildning och forskning är lika viktiga delar

av högskolans verksamhet. Det måste finnas tydliga incitament för

förnyelse och utveckling av högskolans undervisning och pedagogiska

arbete.

Enligt regeringens mening bör en enda karriärväg skapas, där

arbetsuppgifterna på alla nivåer innehåller både forskning och utbildning

och där det sker successiva prövningar av lärarens/forskarens kompetens.

Ett sådant system bör vara utformat så att meritering av olika slag lönar

sig och så att möjligheten att bli professor inte är beroende av t.ex.

pensioneringar. De förslag som regeringen lägger fram i denna

proposition innebär att lärarkategorierna professor, lektor, adjunkt och

forskarassistent bevaras, men att möjligheter skapas till individuell

befordran till lektor och professor.

Förändringarna kommer att innebära förbättrade villkor för högskolans

viktigaste resurs, lärarna, och är därmed ägnade att höja verksamhetens

kvalitet. Det stora antal högt meriterade lektorer som verkat i högskolan

under en längre tid utan reella möjligheter till befordran kommer att ges

en välmotiverad stimulans. Universitet och högskolor kommer också i

ökad utsträckning att kunna rekrytera och behålla yngre begåvningar som

i dag inte kan se något klart samband mellan goda insatser i utbildning

och forskning och karriär. Genom att en karriärväg skapas får högskolan

bättre förutsättningar att uppmuntra och ta till vara alla lärares kompetens

och kreativitet.

Förslagen kommer att leda till en betydande ökning inom några år en

fördubbling av antalet professorer och en jämnare fördelning av

arbetsuppgifter mellan olika lärarkategorier. Detta främjar en god kvalitet

vid den fortsatta kraftiga utbyggnaden av högskolan. Genomförandet av

reformen underlättas av de resurser för ytterligare sammanlagt 60 000

platser under perioden 1997 - 2000 som följer av förslagen i

budgetpropositionen för år 1997 (prop. 1996/97:1) och i 1997 års

vårproposition (prop. 1996/97:150).

Med nya regler som ger rätt för behöriga lektorer att befordras till

professorer anser regeringen det rimligt att det särskilda anställnings-

skyddet för professorer i 3 kap. 4 § högskolelagen avskaffas. Det finns

inte längre några skäl för denna specialbestämmelse. Den allmänt

tillämpliga lagen (1982:80) om anställningsskydd ger enligt regeringens

mening en tillräcklig garanti för att uppsägningar inte skall kunna ske på

ett sätt som hotar integriteten i forskning och undervisning. Forskningen

frihet garanteras även i högskolelagen (1 kap. 6 §). Som närmare

redovisas i avsnitt 7.1.1 avser regeringen att snarast lägga fram förslag

om upphävande av särreglerna. En sådan förändring bör självfallet endast

gälla för professorer som anställs efter det att nya regler trätt i kraft.

Tjänstebegreppet

Inom arbetsrätten på det offentliga området användes före den reform

som genomfördes år 1994 begreppet tjänst. Med tjänst avses ofta

anställning. Uttrycket kan också avse de arbetsuppgifter som en

arbetstagare har anställts för att utföra eller befattningen eller

arbetstagarens plats i organisationen. Ordet tjänst kan också ha en

organisatorisk betydelse, nämligen en på förhand given ram med vissa

arbetsuppgifter som skall utföras av den som har tjänsten. Den

betydelsen har att göra med att det funnits ett system för inrättande av

tjänster. I bl.a. den nya lagen (1994:260) om offentlig anställning, som

trädde i kraft den 1 juli 1994, har tjänstebegreppet tagits bort. I

propositionen En ändrad lagstiftning för statsanställda m.fl. (prop.

1993/94:65, bet. 1993/94:AU16, rskr. 1993/94:257) anförde regeringen

att ordet tjänst efter hand även i andra författningar borde ersättas med

anställning eller eventuellt något annat ord.

I de regler som gäller för offentliga universitet och högskolor finns

tjänstebegreppet ännu kvar. Vid dessa lärosäten gäller sedan tidigare

också att det fattas beslut om att dels inrätta, dels tillsätta tjänster som

lärare. I de lagförslag som regeringen lägger fram i denna proposition

ersätts begreppet tjänst i princip av ordet anställning. Regeringen föreslår

också att förfarandet att besluta dels om inrättande, dels om tillsättande

av en lärartjänst skall ersättas av ett beslut om att anställa en lärare.

7.1 Lärarkategorier m.m.

7.1.1 Professor

Regeringens förslag: En tillsvidareanställd lektor som är behörig att

anställas som professor skall anställas som professor.

Anställning som professor under en tid av högst tre år, s.k.

gästprofessor, skall kunna ges till en person som är behörig att

anställas som professor och som skall anställas som gästlärare, dvs.

inte är anställd vid lärosätet.

En högskola skall inte längre behöva tillstånd från Högskoleverket

för att anställa professorer.

Möjligheten för regeringen att inrätta professorstjänster vid

universitet och högskolor skall tas bort.

Regeringens bedömning: Vid prövning av behörighet för

anställning som professor bör lika stort avseende fästas vid

vetenskaplig och pedagogisk skicklighet.

En ansökan om befordran till professor bör beredas av

fakultetsnämnd eller motsvarande organ på samma sätt som vid ett

vanligt anställningsförfarande.

Befordringstiteln biträdande professor bör avskaffas.

Utredningens förslag: Högskollärarutredningen föreslår att en ny

lärarkategori, biträdande professor, införs. Behörighetsvillkor för denna

bör vara vetenskaplig, konstnärlig eller pedagogisk skicklighet eller

skicklighet av annat slag utöver vad som krävs för behörighet som

högskolelektor. Vetenskaplig skicklighet skall motsvara minst

docentkompetens.

Utredningen anser det väsentligt att det finns en möjlighet till

avancemang för kvalificerade högskolelektorer och föreslår att en

högskolelektor skall kunna befordras till biträdande professor.

Remissinstanserna: Remissopinionen är delad när det gäller förslaget

att införa lärarkategorin biträdande professor. Bland andra Uppsala

universitet, Göteborgs universitet, Naturvetenskapliga forskningsrådet

och Teknikvetenskapliga forskningsrådet finner förslaget intressant.

Stockholms universitet, Södertörns högskola och Skogs- och jordbrukets

forskningsråd hör till dem som avvisar förslaget. De menar bl.a. att

förslaget inte skulle leda till den ökning av antalet professorer som anges

som önskvärd i direktiven till utredningen.

Några remissinstanser, bl.a. Lunds universitet, Göteborgs universitet,

Sveriges Förenade Studentkårer och Riksrevisionsverket, menar att det är

en brist att utredningen inte aktualiserat vissa frågor rörande den

nuvarande anställningen som professor. Särskilt förordas en möjlighet att

tidsbegränsa en anställning som professor, förslagsvis till sex, åtta eller

tio år.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: I den nuvarande

lärarstrukturen finns det förhållandevis få professurer och de innehas ofta

av samma personer under lång tid. Detta förhållande, liksom traditionen

inom vissa fakulteter att med en professur följer en ställning som enda

företrädare för det aktuella ämnet inom lärosätet, gör att professorerna

har ett mycket stort inflytande på forskningen och utbildningen inom sina

ämnen. Följden blir också att möjligheterna till avancemang för

kvalificerade yngre forskare och lärare är begränsade. Som ovan

framhållits riskerar denna struktur att hämma mångfalden inom

forskningen och även rekryteringen av goda forskare. De fåtaliga

professorerna deltar också i allmänhet alltför litet i grundutbildningen,

inte bara därför att deras tid upptas av forskning utan även av andra skäl,

såsom att olika typer av ledningsuppdrag koncentreras till dem.

Regelsystemet behöver således reformeras och antalet professorer öka.

Regeringen anser dock inte att Högskollärarutredningens förslag om att

införa en ny lärarkategori, biträdande professor, skulle möta de behov av

förnyelse som finns. En modern högskola med flexibel fördelning av

arbetsuppgifter mellan lärarna främjas inte genom skapande av

ytterligare en nivå strax under professorsnivån. I stället bör, som

utvecklas nedan, rätt till befordran till professor införas för kvalificerade

lektorer.

Endast den som visat vetenskaplig och pedagogisk skicklighet får

enligt 3 kap. 2 § högskolelagen anställas som professor. I den praxis som

har utvecklats i många ämnen vid tillsättning av professurer har enligt

regeringens mening alltför stor vikt lagts vid den vetenskapliga

skickligheten i förhållande till den pedagogiska. Vid prövning av

behörighet för anställning som professor bör den pedagogiska

skickligheten vägas in i lika hög grad som den vetenskapliga. Detta är

ägnat att främja kvaliteten inom både den grundläggande

högskoleutbildningen och forskarutbildningen. En precisering med denna

innebörd kommer att införas i högskoleförordningen (se också avsnitt

7.2.2).

Regeringen gör bedömningen att det i dag finns ett stort antal högt

meriterade lektorer som uppfyller behörigheten för anställning som

professor. Regeringen avser därför att göra en ändring av

högskoleförordningen med innebörden att en tillsvidareanställd lektor,

som efter prövning konstateras ha behörighet som professor, skall

anställas som professor. Ansökan om en sådan befordran bör beredas av

fakultetsnämnden, eller motsvarande organ, på samma sätt som vid ett

vanligt anställningsförfarande (se avsnitt 7.2.2). Sakkunniggranskning

behöver dock inte göras, om den är uppenbart obehövlig, t.ex. om den

sökande nyligen har bedömts i ett anställningsärende. Den som söker

anställning som lektor men är behörig att anställas som professor skall

kunna direkt anställas som professor.

Enligt regeringens mening bör det finnas möjlighet för lärosätena att

anställa en gästlärare för en tid av högst tre år som professor, s.k.

gästprofessor. Det skall då vara fråga om en person inom eller utom

landet som är behörig att anställas som professor men som inte är

anställd vid lärosätet, dvs. som kommer som gästlärare. Syftet med detta

förslag är att skapa utrymme för lärosätena att tillfälligt knyta till sig

personer med en speciell kompetens. Härigenom kan värdefulla nya

impulser tillföras högskolan.

De nya reglerna för anställning som professor bör även omfatta lärare

vid mindre och medelstora högskolor. Detta innebär att dessa högskolor

inte längre kommer att behöva ha Högskoleverkets tillstånd för att få

anställa professorer, såsom nu stadgas i 4 kap. 3 § andra stycket

högskoleförordningen.

Som en konsekvens av det nya karriärsystem för högskolans lärare

som föreslås i denna proposition finns det inte längre något skäl för

regeringen att inrätta professurer vid universitet och högskolor.

Regeringens rätt att enligt 4 kap. 2 § andra stycket högskoleförordningen

inrätta professorstjänster där bör därför inte finnas kvar.

Bestämmelsen i 4 kap. 17 § andra stycket högskoleförordningen om att

en lektor som har visat särskild skicklighet får, inom ramen för sin

anställning som lektor, ges ställning som biträdande professor bör

självfallet utgå som en följd av de nya reglerna om möjlighet att anställa

lektorer som professorer. De lektorer som i dag benämns biträdande

professorer bör dock få behålla denna titel, så länge de inte har befordrats

till anställning som professor.

Antalet professorer kommer som följd av dessa förslag att öka kraftigt

och inom några år fördubblas. Reformen kommer att ge möjligheter för

relativt unga lärare/forskare att bli professorer och därmed att i ökad

utsträckning påverka högskolans arbete. Ökningen av antalet professorer

kommer också i ett annat avseende att leda till en modernisering av

högskolan. Utvecklingen inom vetenskapen med en ständigt ökande

kunskapsmassa gör ämnena allt svårare att överblicka för en enskild

forskare. Mångfalden kommer i framtiden att avspeglas i en stor mängd

professorer; den ännu rådande uppfattningen inom vissa fakulteter att

endast en person kan vara företrädare för ett ämne kommer att framstå

som irrelevant. Reformen innebär även att det som redan i dag är ett

faktum, nämligen att det finns professorer med olika grad av pedagogisk,

vetenskaplig och annan skicklighet, kommer att bli en självklarhet.

I en lärares arbetsuppgifter får enligt högskolelagen ingå att handha

utbildning, forskning eller konstnärligt utvecklingsarbete samt

administrativa uppgifter. Fördelningen av arbetsuppgifter är en lokal

arbetsledningsfråga. Omfattningen av de olika lärarkategoriernas

undervisningsskyldighet regleras dock i kollektivavtal. Det finns en

tradition inom högskolan att i första hand utse professorer till handledare

inom forskarutbildningen och till olika ledningsuppdrag. Med fler

professorer kan forskning, handledning av doktorander, ledningsuppdrag

och uppgifter inom grundutbildningen fördelas på ett mer flexibelt sätt.

Då kan också större hänsyn tas till den enskilda lärarens kvalifikationer

och intressen, och arbetsuppgifterna kan fördelas över tid med hänsyn till

lärarens hela arbetssituation. En sådan flexibilitet och en jämnare

fördelning av arbetsuppgifter mellan olika lärarkategorier främjar en god

kvalitet i verksamheten. Regeringen förutsätter att en sådan utjämning

kommer att ske och konstaterar att det kommer att finnas anledning att

ompröva nu gällande kollektivavtal, som föreskriver mycket låg

undervisningsskyldighet för professorer.

Professorers anställningsskydd

Den som i dag anställs som professor har ett särskilt långtgående

anställningsskydd enligt 3 kap. 4 § högskolelagen. Enligt bestämmelsen

kan en professor skiljas från tjänsten endast om professorn genom brott

eller grovt eller upprepat åsidosättande av tjänsteåligganden har visat sig

uppenbart olämplig att inneha tjänsten eller har uppnått gällande

pensionsålder eller annars enligt lag är skyldig att avgå med pension.

Bestämmelsen infördes i högskolelagen den 1 juli 1993. Dessförinnan

gällde att de flesta professorer som tillsattes av regeringen anställdes med

fullmakt. En del professorer, t.ex. vid forskningsråden, tillsattes med

förordnande, liksom de professorer som tillsattes lokalt av

rektorsämbetet. En fullmaktsanställd professor kunde inte sägas upp

enligt lagen om anställningsskydd (1982:80) och hade en större

anställningstrygghet än en professor med tillsvidareanställning.

Den 1 juli 1993 togs regeringens rätt att inrätta och tillsätta professurer

vid universitet och högskolor bort och fullmaktssystemet upphörde;

regeringens rätt att inrätta professurer av nationellt intresse har sedermera

återinförts. I den högskolelag som trädde i kraft samma dag infördes den

ovan nämnda bestämmelsen om professorers anställningstrygghet.

Bestämmelsen angavs ha sin grund i önskemål att ge dem som därefter

anställdes som professor vid universitet och högskolor den

anställningstrygghet som ansågs vara väsentlig för integriteten i

forskning och undervisning. Bestämmelsen utformades med förebild i

föreskriften i 11 kap. 5 § regeringsformen om de grunder som kan

föranleda att en ordinarie domare skiljs från sin domartjänst. Någon rätt

att, såsom gäller för domare, förflytta professorer finns dock inte.

Grunderna för att skilja en professor från tjänsten ansluter nära till de

grunder som vid den tidpunkten gällde för direkt avsked av statligt

anställda.

Vid den remissbehandling av utredningen som föregick införandet av

den nya högskolelagen år 1993 framfördes synpunkter av innebörd att

professorer inte borde ha ett så starkt anställningsskydd som övervägdes.

Enligt regeringens uppfattning finns det nu flera skäl att ompröva frågan.

Ett skäl är att det i denna proposition läggs fram förslag om rätt till

befordran till en anställning som professor. Förslaget kommer att leda till

att det anställs många fler professorer än i dag. Det vore enligt

regeringens mening orimligt att en så stor del av lärarkåren skulle åtnjuta

ett anställningsskydd som avviker från allmänt tillämpliga regler på

arbetsmarknaden. Ytterligare ett skäl är att inte bara professorer utan

även andra lärare skall delta i och ha ansvar för att en hög kvalitet nås i

såväl forskning som undervisning.

Det är självfallet angeläget att de högskoleanställda som arbetar med

forskning och utbildning är skyddade mot godtyckliga åtgärder som

direkt eller indirekt kan beskära den vetenskapliga friheten eller lärarens

integritet vid undervisningen. Principen om forskningens frihet har därför

kommit till uttryck i 1 kap. 6 § högskolelagen. Det sägs där att

forskningsproblem får väljas fritt, att forskningsmetoder får utvecklas

fritt och att forskningens resultat får publiceras fritt.

Här kommer också arbetstagarnas skydd mot ogrundade uppsägningar

in i bilden. I praktiken skulle den vetenskapliga friheten kunna komma

att begränsas, om arbetsgivaren hade rättsliga möjligheter att vidta

uppsägningar i syfte att på ett otillbörligt sätt påverka den anställde i hans

eller hennes arbete med forskning och undervisning. Uppsägningar av

den naturen måste emellertid anses oförenliga med den allmänt

tillämpliga lagen om anställningsskydd. En tillsvidareanställning kan

sägas upp av arbetsgivaren bara om det finns saklig grund för åtgärden (7

§), och ett avskedande förutsätter att arbetstagaren har grovt åsidosatt

sina åligganden mot arbetsgivaren (18 §). Lagen om anställningsskydd

innehåller också garantier för en objektiv prövning av en uppsägning

eller ett avskedande. Den fackliga organisationen har möjlighet att begära

överläggningar och förhandlingar med arbetsgivaren om en medlem

skilts från anställningen eller om arbetsgivaren överväger att vidta en

sådan åtgärd. Ytterst kan saken föras till domstol, och arbetsgivaren

måste då bevisa att det funnits laga grund för att säga upp eller avskeda

arbetstagaren. Domstolen har möjlighet att ogiltigförklara rättsstridiga

avskedanden och uppsägningar som är hänförliga till arbetstagarens

person. En arbetsgivare som bryter mot anställningsskyddslagen ådrar sig

också en skyldighet att betala skadestånd.

Det kan tilläggas att de särregler som tidigare gällt vid avskedande av

offentligt anställda i många fall har tagits bort under senare år. Ett motiv

för ändringarna har då varit att bedömningsgrunderna egentligen har varit

desamma i de författningar som gällt offentliganställda och de allmänna

reglerna i lagen om anställningsskydd (prop. 1993/94:65 s. 92 ff.). De

flesta särreglerna har slopats vid tillkomsten av 1994 års lag om offentlig

anställning. Dessutom är anställningsskyddslagens bestämmelser om

avskedande tillämpliga på arbetstagare som är anställda med fullmakt, se

7 § lagen (1994:261) om fullmaktsanställning.

Mot den bakgrunden måste reglerna i lagen om anställningsskydd

anses utgöra en tillräcklig garanti för att uppsägningar och avskedanden

inte kan ske på ett sätt som hotar integriteten i forskning och utbildning.

Regeringen anser att särreglerna i 3 kap. 4 § högskolelagen därför skall

upphävas; en lagändring kan dock bara ta sikte på den som anställs efter

det att de nya reglerna har trätt i kraft. Ett förslag av den nu angivna

innebörden skall granskas av Lagrådet, och något författningsförslag

läggs inte fram i den här propositionen. I stället tänker regeringen inom

kort presentera en lagrådsremiss där det föreslås att 3 kap. 4 §

högskolelagen upphävs, och regeringen avser att sedan återkomma till

frågan i anslutning till budgetpropositionen för år 1998.

7.1.2 Lektor, adjunkt och forskarassistent

Regeringens förslag: I högskolelagen skall anges att en lektor, utöver

vetenskaplig kompetens, skall ha pedagogisk skicklighet. Vidare skall

 annan yrkesskicklighet införas som en ny behörighetsgrund för

anställning som lektor.

Regeringens bedömning: En tillsvidareanställd adjunkt som är

behörig att anställas som lektor skall anställas som lektor. Därutöver

skall en tillsvidareanställd adjunkt som har visat särskild pedagogisk

skicklighet eller särskild skicklighet avseende ledning, utveckling eller

samverkan kunna anställas som lektor.

En ansökan om befordran till lektor bör beredas av fakultetsnämnd

eller motsvarande organ på samma sätt som vid ett vanligt

anställningsförfarande.

En första anställning som lektor eller adjunkt bör kunna

tidsbegränsas till högst ett år.

Vissa av de särskilda reglerna om tidsbegränsad anställning för

lärare i högskolan bör avskaffas.

En högskola bör kunna besluta om tidsbegränsad anställning som

adjunkt eller lektor för en lärare som är tillsvidareanställd vid en

annan högskola. En sådan anställning bör vara begränsad till högst tre

år

Anställning som forskarassistent bör tidsbegränsas till högst fyra år.

Utredningens förslag: I Högskollärarutredningen föreslås två tillägg

till nuvarande behörighetskrav för anställning som lektor. I fråga om

vetenskaplig kompetens bör möjligheten att värdera också kompetens

som motsvarar doktorsexamen införas. Vidare bör kompetens av annat

slag , dvs. yrkeserfarenhet förvärvad utanför högskolan, införas som ett

alternativ till behörighetskravet vetenskaplig kompetens. En

högskoleadjunkt skall kunna befordras till högskolelektor på enbart

pedagogiska eller lednings-, utvecklings- och samverkansmeriter.

En första anställning som högskoleadjunkt skall kunna tidsbegränsas

till tre år i likhet med vad som i dag gäller för ett första förordnande som

högskolelektor. Vissa av de särskilda reglerna om tidsbegränsad

anställning för lärare i högskolan föreslås avskaffas. Den som är anställd

tillsvidare som lärare vid en högskola föreslås ha rätt till tjänstledighet

upp till tre år för att arbeta som lärare vid en annan högskola, inom eller

utom landet. Anställning som biträdande högskolelektor (nuvarande

forskarassistent) föreslås tidsbegränsas till högst fyra år, i stället för sex

år som är fallet i dag.

Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig i

frågan är negativa till förslaget att införa kompetens av annat slag som

ett alternativ till behörighetskravet vetenskaplig kompetens för

anställning som lektor. Högskoleverket, Lärarhögskolan i Stockholm och

Skolverket tillstyrker däremot förslaget.

Flera remissinstanser, bl.a. Lunds universitet, Göteborgs universitet,

Karolinska institutet, Högskolan i Växjö, Luleå tekniska universitet och

Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet, avstyrker förslaget

att en odisputerad adjunkt skall kunna befordras till högskolelektor. De

menar att en högskolelektor skall ha doktorsexamen. De påpekar också

att förslaget till lokal befordran av adjunkt till lektor motverkar

rörlighetsmålet.

TCO och flera SACO-förbund, däribland Sveriges Universitets-

lärarförbund, motsätter sig utredningens förslag om möjlighet till

tidsbegränsning i högst tre år av den första anställningen som

högskoleadjunkt. Ett antal remissinstanser, bl.a. Göteborgs universitet,

Karolinska institutet och Sveriges Universitetslärarförbund anser att fyra

år ger en biträdande högskolelektor (nuvarande forskarassistent) för kort

tid för vetenskaplig och pedagogisk meritering.

Remissopinionen är delad vad gäller utredningens förslag om rätt till

tjänstledighet i tre år för anställning som lärare vid annan högskola. Flera

instanser ser risker med förslaget, framför allt framväxten av ett

komplicerat vikariatssystem.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen anser att

lärarkategorierna lektor, adjunkt och forskarassistent bör bevaras, men

med delvis ändrade behörighets- och anställningsvillkor. Motiven för

detta redovisas i det följande. Inledningsvis skall dock framhållas att

regeringen anser att benämningarna lektor och adjunkt bör behållas och

inte, såsom utredningen föreslagit, förses med prefixet högskole .

Eftersom benämningen forskarassistent är väl etablerad, finns inte heller

skäl att ändra denna.

Lektor

De nya regler som regeringen föreslår beträffande befordran av lektor till

professor har behandlats i avsnitt 7.1.1.

I en lektors arbetsuppgifter skall normalt ingå både utbildning och

forskning. I högskolelagen ställs krav på vetenskaplig kompetens för

anställning som lektor, då det inte är fråga om konstnärlig verksamhet.

Kravet på pedagogisk skicklighet framgår endast av högskole-

förordningen. Som tidigare framhållits vill regeringen understryka

betydelsen av pedagogisk skicklighet hos högskolelärarna och föreslår

därför att kravet på pedagogisk skicklighet för anställning som lektor, på

samma sätt som redan gäller för anställning som professor, föreskrivs i

lagen.

För vissa utbildningar inom högskolan, t.ex. inom teknik-, vård-,

undervisnings- och medieområdena, behövs lärare med erfarenhet från

yrkesområdet i fråga. När det gäller forskning och utvecklingsarbete är

det också viktigt att högskolan tillförs kompetens och impulser utifrån. I

likhet med utredningen anser regeringen inte att det behöver skapas

särskilda lärarkategorier, såsom tekniklektor , industrilektor eller

 metodiklektor för detta ändamål. I stället bör det vara möjligt att ersätta

kravet på vetenskaplig kompetens med krav på annan yrkeserfarenhet,

dvs. kompetens förvärvad utanför högskolan, för behörighet som lektor.

Regeringen föreslår därför att ytterligare en behörighetsgrund införs för

anställning som lektor, nämligen annan yrkesskicklighet . Därmed

menas skicklighet förvärvad genom yrkesverksamhet utanför högskolan.

Yrkesskickligheten skall naturligtvis anknyta till det ämne inom vilket

läraren skall arbeta vid högskolan.

I propositionen Universitet och högskolor frihet för kvalitet (prop.

1992/93:1) uttalas att en lektor som har avlagt doktorsexamen eller

motsvarande är vetenskapligt kompetent. I högskoleförordningen anges

emellertid endast att lektor skall ha avlagt doktorsexamen. Regeringen

anser, i likhet med utredningen, att högskoleförordningen bör förtydligas

så att det framgår att vetenskaplig kompetens för lektor skall innebära

avlagd doktorsexamen eller motsvarande vetenskapliga kompetens. Detta

innebär att utländsk forskarutbildning, licentiatexamen enligt äldre

bestämmelser och övrig vetenskaplig meritering utan avlagd doktors-

examen, t.ex. inom industriforskning, också, efter prövning, bör kunna ge

vetenskaplig behörighet som lektor.

Individuell befordran av adjunkt till lektor

Högskolans nuvarande lärarorganisation har ofta kritiserats för att inte ha

tillräckliga karriärmöjligheter. I dag saknas t.ex. helt befordrings-

möjligheter för adjunkter som inte gått igenom forskarutbildning. Ett väl

fungerande karriärsystem är avgörande för om högskolelärarna skall

kunna fullgöra sina arbetsuppgifter med engagemang, effektivitet och

framgång. Liksom utredningen anser regeringen det därför angeläget att

ge möjligheter till befordran av adjunkter. En tillsvidareanställd adjunkt

som är behörig att anställas som lektor skall således anställas som lektor.

Den som söker anställning som adjunkt men är behörig att anställas som

lektor skall direkt kunna anställas som lektor.

Ett lärosätes kvalitet är i lika hög grad avhängig av den utbildning som

erbjuds som av den forskning som bedrivs. Som tidigare framhållits är

det därför viktigt att pedagogiska meriter värderas lika högt som de

vetenskapliga vid nyanställning och befordran. Lärarrollen förändras

också i takt med att informationstekniken utvecklas och nya arbetssätt,

som t.ex. problembaserad inlärning, växer fram. Högskolans lärare skall

inte bara ha tillräcklig kompetens för att undervisa; de behöver också ha

ett stort intresse för undervisning. Lärarna måste därför ges incitament att

till utveckling och förnyelse av utbildningens innehåll, metoder och

arbetssätt. De lärare som prioriterar undervisningen bör visas

uppskattning på liknande sätt som de lärare som prioriterar forskningen

premieras i dag. En tillsvidareanställd adjunkt som har visat särskild

pedagogisk skicklighet skall därför kunna anställas som lektor.

Högskolan har under senare tid genom statsmakternas beslut blivit allt

mer decentraliserad, något som ställer annorlunda och delvis nya krav på

ledningsinsatser. Goda ledare är viktiga för att säkerställa högskolans

fortsatta utveckling. Trots detta har ledarskapsförmåga hittills som regel

varken efterfrågats eller värdesatts vid anställning av lärare. Vidare har

förutsättningarna för högskolan som utbildningsanordnare förändrats.

Högskolan utsätts för konkurrens på ett annat sätt än tidigare, bl.a. från

andra utbildningsverksamheter och utländska lärosäten. Högskolans

verksamhet måste därför fortsätta att utvecklas, t.ex. genom utformning

av nya utbildningar. Högskolan har i dag en mer central roll i

samhällsutvecklingen än tidigare och har numera också i uppgift att

samverka med samhället i övrigt. Förtjänstfulla insatser på detta område,

som t.ex. utveckling av ett varaktigt samarbete, bör uppmärksammas.

Regeringen anser följaktligen, i likhet med utredningen, att skicklighet

avseende verksamhets- och personalledning, utveckling av högskolans

verksamhet och samverkan med samhällslivet utanför högskolan skall

kunna premieras. En tillsvidareanställd adjunkt som har visat särskild

skicklighet i något av dessa avseenden skall därför kunna anställas som

lektor.

En ansökan om befordran till lektor bör beredas av fakultetsnämnden

eller motsvarande organ på samma sätt som vid ett vanligt

anställningsförfarande för lektor (se avsnitt 7.2.2).

Det bör framhållas att en högskola självfallet inte kan tillämpa dessa

nya grunder för individuell befordran av en adjunkt till lektor vid

anställning av någon som inte är adjunkt vid högskolan.

Tidsbegränsade anställningar av lektor och adjunkt

I högskoleförordningen finns en rad bestämmelser om möjlighet att

tidsbegränsa anställningar för olika kategorier av lärare. Regeringen

anser inte att högskolans särart kräver så många undantag från de

allmänna reglerna om tidsbegränsad anställning i lagen om

anställningsskydd och i anställningsförordningen (1994:373). I princip

bör de regler som gäller för den övriga arbetsmarknaden också kunna

tillämpas inom högskolan. Om ett långvarigt behov av lärare inom ett

ämnesområde kan förutses, är det enligt regeringens mening rimligt att

fler lärare tillsvidareanställs. Högskolorna bör således sträva efter att öka

antalet lärare med tillsvidareanställning. Dessa lärare är normalt mer

delaktiga i högskolans hela verksamhet än vad tillfälligt anställda lärare

är. Denna anställningsform innebär också en trygghet för arbetstagaren.

Med denna utgångspunkt bör vissa av de särskilda reglerna om

tidsbegränsad anställning för lärare i högskolan avskaffas.

Tidsbegränsad första anställning

Högskollärarutredningen menar att möjligheten att tidsbegränsa den

första anställningen som lektor till högst tre år bör kvarstå. Vidare

föreslår utredningen att även en första anställning som adjunkt skall

kunna tidsbegränsas till högst tre år.

Regeringen anser, som nämnts, att tillsvidareanställning bör vara den

normala anställningsformen inom högskolan. I lagen om anställnings-

skydd anges att avtal får träffas om tidsbegränsad provanställning, om

prövotiden är högst sex månader. Med tanke på högskolans speciella

arbetsformer kan det finnas behov av en längre prövotid än så, men den

bör inte vara längre än ett år.

Det kan också anföras att högskolan har behov av lärare med yrkes-

erfarenhet, t.ex. från näringslivet inom tekniska utbildningar. Eftersom

sökande som är verksamma utanför utbildningsområdet kan ha en svår-

bedömd undervisningsskicklighet är det rimligt att en första anställning

kan få tidsbegränsas. Detta bör gälla vid anställning både som adjunkt

och lektor. Under denna tid får lärosätet möjlighet att bedöma bl.a.

lärarens pedagogiska skicklighet och kan få ett underlag för ett

ställningstagande i fråga om tillsvidareanställning.

Regeringen anser således att en första anställning som lektor respektive

adjunkt bör få tidsbegränsas till högst ett år.

Andra regler om tidsbegränsad anställning

Många lärare utför, inom ramen för sin anställning, under en begränsad

tid arbetsuppgifter som finansieras av forskningsråd eller andra

finansiärer. Dessa lärares normala arbetsuppgifter måste då utföras av

andra lärare. Om de samlade behoven vid arbetsenheten kan förväntas

bestå över en längre tid, är det lämpligt att tillsvidareanställa fler lärare. I

annat fall kan nya lärare behöva anställas för en begränsad tid. Detta

behov bör tillgodoses på samma sätt som på arbetsmarknaden i övrigt,

t.ex. genom vikariat. Regeln om anställning av lärare under begränsad tid

för fullgörande av arbetsuppgifter som normalt ankommer på andra

arbetstagare bör därför, i enlighet med utredningens förslag, utgå ur

högskoleförordningen.

Regeln om anställning under begränsad tid av lektor för långsiktig

kunskapsuppbyggnad finansierad med externa medel bör också, såsom

utredningen föreslår, utgå. Även här kan de möjligheter till tidsbegränsad

anställning som redan finns på arbetsmarknaden i övrigt användas, t.ex.

projektanställning.

Det förekommer att arbetstagare som vikarie utför vissa

arbetsuppgifter som de saknar behörighet för. Det bör framhållas att en

vikariatsanställning under vissa förutsättningar övergår i en

tillsvidareanställning enligt 5 § andra stycket lagen om

anställningsskydd. Detta torde dock inte innebära att arbetstagarna är

tillförsäkrade de arbetsuppgifter som de utförde när

tillsvidareanställningen började.

Flera studier visar att den geografiska rörligheten bland högskolelärare

och forskare är liten. Ett mått på lärarnas rörlighet är andelen lärare med

doktorsexamen som disputerat vid den högskola där de tjänstgör.

Högskollärarutredningen redovisar att av de lärare som hade

doktorsexamen och som i oktober 1995 var anställda vid statliga

högskolor med forskningsresurser hade drygt tre fjärdedelar disputerat

vid det lärosäte där de var anställda. Variationen var dock stor mellan

olika lärarkategorier; professorerna uppvisade mest rörlighet.

Det är väsentligt för kvaliteten i forskning och grundutbildning att

lärares rörlighet mellan lärosäten ökar. För att stimulera denna rörlighet

avser regeringen att, i enlighet med utredningens förslag, underlätta för

högskolorna att för en begränsad tid anställa lärare från andra högskolor.

Ett lärosäte bör således kunna besluta om tidsbegränsad anställning som

lektor eller adjunkt för en lärare som är tillsvidareanställd vid en annan

högskola. En sådan anställning bör vara begränsad till högst tre år. Om

en adjunkt vid en högskola anställs som lektor vid en annan högskola,

bör vanligt anställningsförfarande för lektor tillämpas (se avsnitt 7.2.2).

Regeringen konstaterar att de regler om rätt till tjänstledighet som

finns i t.ex. tjänstledighetsförordningen (1984:111) och i gällande

kollektivavtal ger en tillsvidareanställd lärare möjligheter att vara ledig

för en tidsbegränsad anställning.

Forskarassistent

Regeringen avser att i budgetpropositionen för år 1998 lägga fram förslag

om en effektiviserad forskarutbildning. Forskarutbildningen bör vara en

väl planerad utbildning, som kan genomföras inom den stipulerade tiden

om fyra år. Avhandlingen bör ses som ett gesällprov inför fortsatt

forskning. Det är således av vikt att de nyexaminerade doktorer som

högskolan vill rekrytera får möjlighet att meritera sig både vetenskapligt

och pedagogiskt. Enligt regeringens bedömning ger anställning som

forskarassistent möjligheter till detta.

För att anställningen som forskarassistent skall fylla sin funktion för

rekryteringen är det naturligt att den är tidsbegränsad. I dag får

anställningen innehas under högst sex år, med möjlighet till förlängning

om det finns särskilda skäl. För att komma ett så stort antal nyblivna

doktorer till del som möjligt, bör anställningen inte sträckas ut alltför

långt i tiden. Regeringen anser därför, i likhet med

Högskollärarutredningen, att anställning som forskarassistent bör

tidsbegränsas till högst fyra år. Det bör dock även fortsättningsvis finnas

möjlighet till förlängning om särskilda skäl föreligger, såsom sjukdom

eller föräldraledighet.

För behörighet till anställning som forskarassistent krävs i dag avlagd

doktorsexamen. Högskoleförordningen bör förtydligas så att även

motsvarande utländska examen, efter prövning, kan ge behörighet.

Företräde till anställning som forskarassistent bör, liksom i dag, ges till

sökande som har avlagt examen högst fem år före ansökningstidens

utgång.

7.1.3 Övriga lärare

Regeringens bedömning: Lärarkategorierna nordisk respektive

utländsk lektor bör avskaffas. Arbetsuppgifterna kan i stället utföras

inom ramen för anställning som lektor eller adjunkt.

Möjligheten till adjungering bör vidgas från att gälla endast

professor till att omfatta även lektor och adjunkt. Anställning som

adjungerad lärare bör vara tidsbegränsad till högst tre år och kunna

förnyas i ytterligare tre år.

Anställning som gästlärare bör vara tidsbegränsad till högst tre år.

Utredningens förslag: I Högskollärarutredningen föreslås att tjänst

som nordisk respektive utländsk lektor ersätts av anställning som

utländsk lärare. Vidare föreslås att möjligheten till adjungering utökas till

att omfatta även andra lärarkategorier än professor. Anställning som

gästlärare föreslås vara tidsbegränsad till högst tre år.

Remissinstanserna: Frågan om utländsk lärare har inte kommenterats

av remissinstanserna. Flera remissinstanser välkomnar förslaget till

adjungering av fler lärarkategorier. Närings- och teknikutvecklingsverket

(NUTEK) menar att heltidsanställning som adjungerad lärare bör kunna

komma ifråga. Socialstyrelsen delar denna uppfattning och föreslår en

kortare tidsbegränsning av förordnandet i dessa fall.

Skälen för regeringens bedömning: Utöver professor, lektor, adjunkt

och forskarassistent finns det ett antal andra lärarkategorier inom

högskolan. Dessa behandlas i det följande.

Nordisk och utländsk lektor

Under lång tid har det funnits tidsbegränsade anställningar som utländsk

respektive nordisk lektor. Det är angeläget att högskolorna även i

fortsättningen skall kunna få impulser från andra länder och

språkområden genom att rekrytera lärare därifrån. Motiven för

tidsbegränsningen att man härigenom försäkrar sig om personer med

helt aktuell kunskap i det berörda språket har emellertid försvagats med

dagens kommunikationsmöjligheter. Som ett led i en strävan att förenkla

lärarorganisationen bör de ovannämnda anställningarna avskaffas och

samma regler gälla för nordiska och andra utländska lärare som för

övriga lärare i högskolan. Ett ytterligare skäl för denna förändring är de

krav som EG-rätten ställer. EG-domstolen har i tre rättsfall slagit fast att

en regel som ger generell möjlighet att tidsbegränsa anställningsavtal för

utländska lärare, när en sådan möjlighet inte finns för andra

lärarkategorier, är att anse som otillåten diskriminering (mål C 33/88

Allué I, REG 1989, s. 1606, mål C 259/91 Allué II, REG 1993, s. 4330,

mål C 272/92 Spotti, REG 1993, s. 5202).

Högskollärarutredningen föreslår att en särskild anställning som

utländsk lärare införs. Regeringen konstaterar dock att inom ramen för

det regelverk som nu föreslås för lektorer och adjunkter kommer det att

vara möjligt att på ett likformigt sätt avtala om en första anställning för

högst ett år för såväl svenska som utländska medborgare (se avsnitt

7.1.2).

Adjungerad lärare

Högskolorna har under ett antal år haft möjlighet att knyta till sig

kvalificerade personer med huvudsaklig sysselsättning utanför högskolan

genom att anställa dem som adjungerade professorer. De adjungerade

professorerna är av stor betydelse för högskolornas samverkan med

näringslivet och arbetslivet i övrigt. Det finns skäl att vidga

möjligheterna till samarbete av detta slag till att omfatta även andra

lärarkategorier. Högskolorna bör således, i enlighet med utredningens

förslag, få möjlighet att inrätta tidsbegränsade anställningar också som

adjungerad lektor respektive adjunkt.

Liksom fallet är nu beträffande adjungerad professor bör endast den

kunna anställas som adjungerad lärare som har sin huvudsakliga

verksamhet utanför högskolan. Med huvudsaklig verksamhet menas

minst 50 procent av arbetstiden. Anställning som adjungerad lärare bör, i

likhet med vad som gäller för adjungerad professor, vara tidsbegränsad

till tre år med möjlighet till förlängning i ytterligare tre år.

Timlärare, gästlärare m.m.

Tidsbegränsad anställning som timlärare kan i dag tillämpas i vissa fall,

bl.a. om anställningen inte är särskilt omfattande eller om den avser

kortare tid än ett år. Regeringen överväger att se över villkoren för

tidsbegränsad anställning som timlärare.

När det gäller gästlärare skall förordnande i dag meddelas tills vidare,

längst till viss tidpunkt. För att karaktären av gäst verkligen skall framgå,

anser regeringen, liksom utredningen, att anställning som gästlärare bör

tidsbegränsas till högst tre år. Tidsbegränsad anställning som s.k.

gästprofessor har behandlats i avsnitt 7.1.1.

Undervisningsuppgifter skall normalt fullgöras av personer som är

anställda som lärare. I vissa fall kan emellertid undervisning meddelas av

andra anställda, såsom innehavare av doktorandtjänster, assistenter,

amanuenser och kliniska assistenter. Vid Sveriges lantbruksuniversitet

finns dessutom anställningar som statsagronom, statshortonom,

statsveterinär och biträdande statsveterinär i vilka undervisning kan ingå.

I denna proposition behandlas endast anställningar som lärare, och

ovannämnda anställningar berörs således inte.

7.1.4 Arbetsuppgifter

Regeringens förslag: I en professors arbetsuppgifter skall det, utom

inom det konstnärliga området, normalt ingå både utbildning och

forskning.

En lärare skall följa, förutom utvecklingen inom det egna ämnes-

området, den samhällsutveckling i övrigt som har betydelse för

lärarens arbete vid högskolan.

Regeringens bedömning: Det ankommer på varje högskola att

fördela arbetsuppgifter mellan sina lärare i ett flerårsperspektiv.

Samtliga lärare bör medverka i grundutbildningen. Varje lärare med

doktorsexamen eller motsvarande kompetens bör medverka i

forskning/forskarutbildning.

Regeln om professorers utrymme för återkommande, längre

sammanhängande perioder för forskning eller konstnärligt

utvecklingsarbete bör utgå ur högskoleförordningen.

Utredningens förslag: Högskollärarutredningen föreslår ett tillägg i

högskolelagen så att högskolans s.k. tredje uppgift syns i beskrivningen

av lärarnas uppgifter.

Utredaren anser att det är den enskilda högskolans sak att fördela

arbetsuppgifter mellan olika kategorier av lärare. Avvägningen mellan

insatser inom grundläggande utbildning respektive forskning/forskar-

utbildning eller konstnärligt utvecklingsarbete kan i större utsträckning

än i dag göras olika för olika lärare, även inom en och samma

lärarkategori. Varje högskola skall, inom ramen för sin verksamhets-

planering, fördela arbetsuppgifter mellan sina lärare i ett flerårs-

perspektiv. Som en följd härav bör 4 kap. 5 § högskoleförordningen utgå,

enligt vilken professorer skall beredas utrymme för återkommande,

längre sammanhängande perioder för forskning eller konstnärligt

utvecklingsarbete på heltid.

Remissinstanserna: För att utredningens mål med forskande lärare

skall kunna uppnås efterlyser några remissinstanser, däribland

Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Stockholms

universitet och Sveriges Universitetslärarförbund, ett system med

garanterad forskningstid i tjänsten, särskilt för den nya lärarkategori,

biträdande lektor, som utredningen föreslår skall ersätta forskarassistent.

Riksrevisionsverket efterlyser en diskussion om professorers deltagande i

undervisningen.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Genom en ändring i

högskolelagen, som trädde i kraft den 1 januari 1997, markerade stats-

makterna att universitet och högskolor vid sidan om utbildning och

forskning också i ökad utsträckning bör samverka med det omgivande

samhället, den s.k. tredje uppgiften.

Regeringen delar utredarens uppfattning att ett motsvarande omvärlds-

perspektiv bör synas i beskrivningen av de uppgifter som högskolans

lärare skall utföra. Regeringen föreslår därför att ett tillägg görs i 3 kap.

1 § högskolelagen med innebörden att lärare vid universitet och

högskolor inte bara skall följa utvecklingen inom det egna ämnesområdet

utan också den samhällsutveckling i övrigt som har betydelse för lärarens

arbete vid högskolan.

Det ankommer på varje högskola att fördela uppgifter inom utbildning,

forskning och konstnärligt utvecklingsarbete samt administrativa

uppgifter m.m. mellan sina lärare i ett flerårsperspektiv. Det skall

härvidlag inte finnas någon direkt koppling mellan lärarkategori och

arbetsuppgifter. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att

regeln om professorers utrymme för återkommande, längre samman-

hängande perioder för forskning eller konstnärligt utvecklingsarbete bör

utgå ur högskoleförordningen.

En grundläggande strävan måste vara att varje lärare tas i anspråk med

hänsyn till hans eller hennes samlade pedagogiska, vetenskapliga eller

konstnärliga och övriga kompetens och att läraren skall kunna utveckla

hela sin kompetens inom ramen för anställningen. Uppgifter avseende

ledning och utveckling av högskolans verksamhet och samverkan med

samhällslivet utanför högskolan bör fördelas inom hela lärargruppen med

hänsyn till varje lärares individuella kvalifikationer.

En viktig följd av dessa principer är att alla lärare med vetenskaplig

kompetens, dvs. doktorsexamen eller motsvarande, bör medverka i såväl

grundläggande utbildning som forskning/forskarutbildning. I högskole-

förordningen föreskrivs att varje lärosäte skall vinnlägga sig om att lärare

av alla slag deltar i undervisningen inom grundläggande

högskoleutbildning. I propositionen Universitet och högskolor frihet

för kvalitet (prop. 1992/93:1) uttalades att en professors ansvar skall

omfatta såväl utbildning som forskning. Regeringens förslag i avsnitt

7.1.1 om befordran av lektorer till professorer understryker ytterligare

betydelsen av pedagogisk meritering. Även med tanke på utbildningens

anknytning till forskningen är det väsentligt att professorer deltar i

grundutbildningen i större utsträckning än i dag. Regeringen föreslår

därför ett förtydligande i högskolelagen med innebörden att det i en

professors arbetsuppgifter, utom inom det konstnärliga området, normalt

skall ingå såväl utbildning som forskning.

På motsvarande sätt bör övriga lärare med vetenskaplig kompetens

medverka i högre grad i forskning/forskarutbildning. Förutsättningar

finns sålunda för varje högskola att skapa en jämnare fördelning av

arbetsuppgifter inom grundutbildning respektive forskning och forskar-

utbildning mellan olika kategorier av lärare. Som tidigare framhållits

finns mot denna bakgrund anledning att ompröva nu gällande

kollektivavtal angående undervisningsskyldigheten för lärare inom olika

kategorier.

Det är av vikt att de nyexaminerade doktorer som högskolan vill

rekrytera får möjlighet att utvecklas till mer självständiga och etablerade

forskare. Därför bör en forskarassistent även i fortsättningen ha tyngd-

punkten i sitt arbete inom forskning/forskarutbildning. En forskar-

assistent bör naturligtvis också medverka i grundutbildningen för att

meritera sig pedagogiskt.

7.2 Rekrytering och anställning

7.2.1 Rekryteringsmål

Regeringens förslag: Samtliga universitet och vissa statliga och

enskilda högskolor skall ges mål avseende könsfördelningen bland

nyrekryterade professorer. Målen skall gälla treårsperioder med början

under perioden 1997-1999.

Vart och ett av dessa lärosäten skall ges ett enda samlat mål,

beräknat utgående från rekryteringsunderlaget.

Regeringens bedömning: Om ett lärosäte inte uppfyllt det av

regeringen fastställda rekryteringsmålet, kan regeringen komma att

föreslå att medel skall reserveras inom lärosätets anslag för forskning

och forskarutbildning. Medlen bör endast få användas för kostnader

för ytterligare nyanställda professorer av underrepresenterat kön.

Varje universitet och högskola, utom de konstnärliga, bör få i

uppdrag att fastställa egna mål avseende könsfördelningen bland

nyrekryterade lärare inom övriga lärarkategorier under treårsperioder

med början 1997-1999.

Utredningsförslag: Högskollärarutredningen anför att det är rimligt att

regeringen anger mål avseende könsfördelningen bland de professorer

som rekryteras under kommande perioder. Vidare framhålls att

uppnående av jämställdhetsmål får uppfattas som en nödvändig

förutsättning för ökad kvalitet i en vid och långsiktig mening.

Utredningen utgår därför från att den relativa framgången när det gäller

att nå dessa mål som till avsevärd del blir beroende av lokala

ambitioner tillmäts betydelse vid statsmakternas resursfördelning.

Utredningen anför att varje högskola, utöver av statsmakterna fastställda

mål, bör fastställa egna rekryteringsmål, t.ex. mål för lärarrörligheten

avseende rekrytering av lärare som disputerat vid andra lärosäten.

På uppdrag av regeringen har Högskoleverket i rapporten

Rekryteringsmål för kvinnliga professorer (1997:9 R) lämnat ett underlag

för beräkning av sådana mål. Enligt verket ger det totala antalet docent-

kompetenta lektorer vid fakulteterna i landet en god uppfattning av

rekryteringsunderlaget för professorer.

I rapporten redovisas förslag till mål för lärosätena för perioden

1997-1999. Målen bör enligt verket höjas för efterföljande perioder i takt

med att andelen kvinnor på lägre nivåer ökar. För varje lärosäte kan ett

samlat mål fastställas för andelen kvinnor bland de nyrekryterade

professorerna under perioden. Detta mål bör beräknas efter dels andelen

kvinnor bland docentkompetenta lektorer vid fakulteterna i landet, dels

den nuvarande fördelningen av lärosätets professurer över fakulteterna.

Enligt Högskoleverket skulle målen då preliminärt bli de som anges i

följande tabell.

Tabell 1. Preliminära rekryteringsmål enligt förslag från Högskoleverket

Högskola Professorer 1996 Rekryteringsmål för

 antal andel kvinnor 1997 - 1999

Uppsala universitet 261 5% 22%

Lunds universitet 323 9% 19%

Göteborgs universitet 223 10% 22%

Stockholms universitet 203 16% 21%

Umeå universitet 143 7% 22%

Linköpings universitet 131 6% 17%

Karolinska institutet 152 7% 23%

Kungl. Tekniska högskolan 150 2% 6%

Luleå tekniska universitet 49 2% 8%

Chalmers tekniska högskola 107 4% 6%

Högskolan i Jönköping 8 0% 20%

Handelshögskolan i Stockholm 35 0% 20%

Sveriges lantbruksuniversitet 143 10% 26%

Eftersom lärosäten kan planera eller förutse en rekrytering med en annan

fördelning över fakulteterna än den nuvarande, anser Högskoleverket att

en dialog bör föras mellan Utbildningsdepartementet och lärosätena

beträffande de preliminära målen så att justeringar vid behov kan göras,

innan mål slutligt fastställs.

Remissinstanserna: Bland de remissinstanser som har kommenterat

Högskollärarutredningens avsnitt om rekryteringsmål är opinionen delad.

Stockholms universitet, Karolinska institutet och Naturvetenskapliga

forskningsrådet avstyrker utredningens förslag. De menar bl.a. att målen

bör fastställas lokalt för att de inte skall bli orealistiska och därmed

ogenomförbara. Göteborgs universitet, Linköpings universitet,

Medicinska forskningsrådet och Riksrevisionsverket är positiva till

förslaget om rekryteringsmål. Dessa instanser anför bl.a. att

rekryteringsmål är i linje med mål- och resultatstyrningen i övrigt.

Högskoleverkets rapport har inte remissbehandlats. Arbetsgruppen för

jämställdhet inom högre utbildning och forskning (JÄST-gruppen) har

emellertid på eget initiativ yttrat sig över verkets förslag. JÄST-gruppen

är mycket positiv till att rekryteringsmål ställs upp och anser att graden

av måluppfyllelse bör påverka statsmakternas framtida tilldelning av

resurser för enskilda universitet och högskolor. För att rekryteringsmålen

skall verka pådrivande måste de dock enligt JÄST-gruppen sättas högre

än andelen kvinnor bland docentkompetenta lektorer.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser, liksom Hög-

skollärarutredningen, att det endast är syftet att uppnå jämställdhet som

har den karaktären att särskilda, av statsmakterna fastställda, mål för

rekryteringen av lärare bör fastställas.

Som tidigare framhållits råder det en stor obalans mellan könen i den

akademiska världen. För att påskynda utvecklingen bl.a. mot en jämnare

könsfördelning bland högskolans lärare lade regeringen år 1995 fram

propositionen Jämställdhet mellan kvinnor och män inom utbildnings-

området (prop. 1994/95:164, bet. 1994/95:UbU18, rskr. 1994/95:405).

Som en följd av propositionen har en rad åtgärder vidtagits; bl.a. har nya

resurser fördelats för att öka antalet kvinnliga professorer, forskar-

assistenter och post-doc-stipendiater.

Regeringen anmälde i jämställdhetspropositionen sin avsikt att för

varje lärosäte sätta upp ett mål för könsfördelningen bland nyrekryterade

professorer. Sådana mål är ägnade att stimulera ett långsiktigt och

systematiskt jämställdhetsarbete på alla nivåer; för att ett lärosäte skall

kunna uppnå målen måste åtgärder vidtas såväl inom grundutbildning

och forskarutbildning som inom den fortsatta akademiska karriären.

Varje lärosäte har ansvar för att analysera problemen och finna de

medel som inom olika områden och vid olika institutioner är mest

ändamålsenliga för att åstadkomma en jämnare könsfördelning. Möjlig-

heten till positiv särbehandling, som framgår av bestämmelserna i

jämställdhetslagen (1991:433) och 4 kap. 15 a § högskoleförordningen,

ingår bland de metoder ett lärosäte kan använda för att uppnå sitt

rekryteringsmål. Ett sådant mål bör inte avse ett alltför litet antal

rekryteringar och bör därför ställas upp för hela lärosätet och för

treårsperioder.

Universiteten och vissa högskolor med enskild huvudman, nämligen

Chalmers tekniska högskola AB, Handelshögskolan i Stockholm och

Stiftelsen Högskolan i Jönköping, har i dag rätt att självständigt anställa

professorer. Dessa lärosäten bör få rekryteringsmål, med undantag för

Handelshögskolan i Stockholm som inte har något statligt anslag för

forskning och forskarutbildning.

Regeringen avser därför att för Uppsala, Lunds, Göteborgs,

Stockholms, Umeå och Linköpings universitet, Karolinska institutet,

Kungl. Tekniska högskolan, Luleå tekniska universitet, Sveriges

lantbruksuniversitet, Chalmers tekniska högskola AB och Stiftelsen

Högskolan i Jönköping sätta upp mål för andelen nyrekryterade

professorer av underrepresenterat kön.

Mindre och medelstora högskolor kan för närvarande anställa

professorer antingen efter prövning hos Högskoleverket eller i samarbete

med ett universitet. I denna proposition föreslås i avsnitt 7.1.1 att alla

statliga högskolor själva skall få anställa professorer, utan prövning hos

Högskoleverket, och få befordra lektorer till professorer. Flera av de

medelstora högskolorna börjar uppnå en sådan storlek inom både grund-

utbildning och forskning att de kan förväntas anställa ett inte obetydligt

antal professorer de närmaste åren och inom några år också ansöka om

universitetsstatus. Dessa högskolor bör också ges rekryteringsmål.

Regeringen avser därför att sätta upp rekryteringsmål även för

högskolorna i Karlstad, Växjö och Örebro samt för Mitthögskolan.

Målet för vart och ett av dessa lärosäten kommer att beräknas utgående

från en uppskattning av rekryteringsunderlaget, dvs. dels andelen kvinnor

respektive män bland det totala antalet docentkompetenta lektorer vid

fakulteterna i landet, dels den nuvarande fördelningen av lärosätets pro-

fessurer över fakulteterna. Målen bör gälla för perioden 1997-1999 och

bör kunna höjas inför efterföljande treårsperioder.

Rekryteringsmål baserade på den uppskattning av rekryteringsunder-

laget som beskrivits ovan kommer att verka pådrivande. I särskilt hög

grad gäller detta för de medicinska, humanistiska och samhällsveten-

skapliga fakulteterna. Vid de tekniska och naturvetenskapliga

fakulteterna bör stora ansträngningar riktas mot att höja andelen kvinnor

inom rekryteringsunderlaget. Detta framgår av följande uppgifter,

hämtade ur Högskoleverkets rapport (adjungerade och konstnärliga

professorer ingår inte).

Tabell 2. Andelen kvinnor bland nyanställda professorer vid de fem största

fakulteterna m.m.

Fakultet Professorer totalt Nya professorer Doc.komp.

lekt.

 1996 1985-92 1993-95 1996

 antal andel kv. andel kv. andel kv. antal andel

kv.

Humaniora 179 19% 19% 16% 335 35%

Samhällsvetenskap 248 8% 14% 11% 431 20%

Medicin 502 6% 6% 8% 408 23%

Naturvetenskap 277 6% 3% 10% 425 12%

Teknik 413 3% 3% 7% 411 6%

Samtliga fakulteter 1942 7,7% 7,3% 11,7% 2192 19,1%

För vart och ett av de ovan angivna lärosätena kommer för perioden

1997-1999 ett preliminärt rekryteringsmål (procentmål) att anges i

budgetpropositionen för år 1998. Även om första halvåret av

treårsperioden har gått, är det ändamålsenligt att målen avser hela

budgetperioden. Regeringen angav i direktiven till universitetens och

högskolornas fördjupade anslagsframställningar för perioden 1997-1999

att lärosätena skulle ange vilka rekryteringsmål de ansåg vara rimliga

samt analysera vilka hinder som fanns för att uppnå högre mål. Endast

några få lärosäten följde regeringens direktiv. Innan de definitiva målen

anges i regleringsbrevet för år 1998 kommer universiteten och

högskolorna att beredas ett nytt tillfälle att yttra sig. Härigenom kan

målen anpassas till lärosätenas långsiktiga planering när det gäller bl.a.

utvecklingen av olika vetenskapsområden och därmed antalet professorer

som kan förutses bli anställda inom olika områden.

Regeringen avser därutöver att ge varje lärosäte, utom de konstnärliga

vilka har en alltför liten rekrytering, i uppdrag att sätta upp egna mål

avseende könsfördelningen bland nyrekryterade inom övriga lärar-

kategorier. Dessa mål skall utgå från andelen kvinnor och män i

rekryteringsunderlaget för respektive kategori och skall avse treårs-

perioder med början under perioden 1997 - 1999.

Lärosätena skall i sina årsredovisningar redovisa de åtgärder som

vidtagits för att nå en jämnare könsfördelning bland professorer och

inom övriga lärarkategorier. Måluppfyllelsen skall rapporteras efter

treårsperiodens slut. Närmare bestämmelser om vilka uppgifter som skall

lämnas i årsredovisningen kommer att anges i regleringsbrev.

I likhet med Högskollärarutredningen och JÄST-gruppen anser

regeringen att graden av måluppfyllelse skall ha betydelse för resurs-

tilldelningen. Regeringen kommer att föra en dialog med lärosätena om

måluppfyllelsen. Om något lärosäte inte uppfyllt sitt av regeringen

fastställda rekryteringsmål, kan regeringen komma att föreslå att medel

reserveras inom lärosätets anslag för forskning och forskarutbildning. De

reserverade medlen kommer att beräknas efter antalet professorer av

underrepresenterat kön som fattas för att det aktuella lärosätet skall

uppnå målet samt efter schabloner för kostnaden för dessa. Medlen bör

endast få användas till kostnader för ytterligare nyanställda professorer

av underrepresenterat kön.

När det gäller Chalmers tekniska högskola AB och Stiftelsen

Högskolan i Jönköping, som ju drivs i privaträttsliga former genom

stiftelser och bolag, följer den ekonomiska regleringen i förhållande till

staten föreskrifter som preciseras genom avtal. En övergripande

målsättning i avtalen är att staten skall utge ersättning för prestationer

och beräkna andra anslag för dessa högskolor på samma sätt och efter

samma grunder som gäller för statliga universitet och högskolor.

Ett uthålligt och intensifierat jämställdhetsarbete inom högskolans alla

nivåer bör successivt leda till en höjning av andelen kvinnor inom alla

lärarkategorier. De förslag som framförs i avsnitt 7.1.1 i denna

proposition är ägnade att leda till ett fördubblat antal professorer inom

högskolan. Dessutom kommer ett betydande antal professorer att avgå

med pension under åren 2000 - 2008, varav det övervägande flertalet är

män. Regeringen bedömer det därför som realistiskt att andelen kvinnor

bland det totala antalet professorer i landet kan öka under den kommande

tioårsperioden från cirka 8 % till upp mot cirka 25 %. Andelen kvinnliga

professorer kan således komma att tredubblas till år 2008.

7.2.2 Anställningsförfarande

Regeringens bedömning: Varje högskolestyrelse bör fastställa en

anställningsordning.

Innan ett anställningsförfarande inleds, bör en högskola besluta om

en anställningsprofil. Av anställningsprofilen bör framgå

ämnesområdet samt behörighets- och bedömningsgrunder.

Utöver nuvarande bedömningsgrunder bör följande bedömnings-

grunder införas: annan yrkesskicklighet , skicklighet avseende

ledning respektive utveckling av högskolans verksamhet samt förmåga

att i övrigt samverka med samhällslivet utanför högskolan.

Information om alla lediga läraranställningar bör spridas genom

annonsering.

Förslag om anställning av lärare bör avges av fakultetsnämnd (eller

motsvarande organ). Det bör inte längre finnas föreskrifter om tjänste-

förslagsnämnder.

Utredningens förslag: I Högskollärarutredningen föreslås att varje

högskolestyrelse skall fastställa en tillsättningsordning, som skall reglera

ordningen för rekrytering av olika lärarkategorier vid högskolan.

Lärosätet skall fastställa en befattningsprofil, innan ett anställnings-

förfarande inleds. Av befattningsprofilen skall framgå ämnesområdet

samt behörighets- och bedömningsgrunder för meritvärderingen.

Kompetens förvärvad i arbetslivet utanför högskolan liksom skicklighet

avseende ledning, utveckling och samverkan skall utgöra särskilda

bedömningsgrunder.

Utredaren menar att annonsering bör vara obligatorisk endast i fråga

om anställning som professor. Regeringen bör inte föreskriva om

särskilda tjänsteförslagsnämnder. Sakkunnigförfarande bör föreskrivas

endast vid anställning av professor.

Remissinstanserna: Ökad lokal frihet vid rekrytering välkomnas av

flertalet remissinstanser, som menar att förslaget är i linje med den

nyligen genomförda avregleringen av högskolornas verksamhet i stort.

Ett par instanser, däribland Socialvetenskapliga forskningsrådet och

Forum för kvinnliga forskare och kvinnoforskning i Linköping, befarar

emellertid att decentraliseringen och avformaliseringen av tjänste-

tillsättningen kan få negativa konsekvenser för jämställdheten. Andra

remissinstanser framför oro för minskad offentlighet och rättssäkerhet till

följd av den föreslagna förenklingen av anställningsförfarandet.

Flera remissinstanser, bl.a. Svenska kyrkans utbildningsnämnd och

Sveriges universitetslärarförbund, anser att lärarbefattningar

huvudsakligen skall utannonseras offentligt. Om kravet på annonsering

försvinner, befarar några remissinstanser att risken för intern rekrytering

ökar, vilket motverkar rörlighetsmålet.

Några instanser är tveksamma till förslaget att avskaffa

tjänsteförslagsnämnderna, i synnerhet vid anställning av professor, och

till att sakkunnigförfarandet endast föreskrivs vid anställning av

professor.

Flera remissinstanser efterlyser en diskussion om bedömningen av

pedagogiska meriter och en precisering av vad begreppet pedagogisk

skicklighet står för.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens utgångspunkt är att

högskolorna också i fråga om lärarrekrytering skall ges den frihet som

numera kännetecknar regelverket för högskolan. Kraven på rättssäkerhet

och offentlig insyn motiverar emellertid vissa generella bestämmelser.

Varje högskola skall, såsom föreslås av Högskollärarutredningen, reglera

förfarandet för anställning av lärare i en anställningsordning. Denna skall

utgå från regeringens föreskrifter och fastställas av högskolans styrelse.

Beslut om anställning av lärare skall liksom nu fattas av rektor, som dock

har möjlighet att delegera besluten, förutom när det gäller anställning av

professor.

Det ankommer på regeringen att besluta om skyldighet för högskolorna

att upprätta en anställningsordning och om grundläggande föreskrifter

angående vad som skall gälla vid anställning av lärare. Huvuddragen i

dessa föreskrifter redovisas i det följande.

Anställningsprofil

Det grundläggande vid rekryteringen av en lärare är hur lärosätet

definierar det ämnesområde inom vilket läraren skall arbeta. Enligt

nuvarande regler skall ämnet bestämmas för anställningen, innan en

anställning som professor, lektor, adjunkt eller forskarassistent

ledigförklaras. Denna ordning bör gälla även fortsättningsvis. Det är

väsentligt att ämnet för en anställning diskuteras ingående så att

ämnesbestämningen blir tydlig. För att säkra kvaliteten är det önskvärt att

ämnet för en anställning, särskilt vad gäller professor, anges så brett som

möjligt så att många sökande anmäler sig. Detta är också ägnat att främja

såväl rörligheten mellan högskolorna som jämställdheten.

För de olika lärarkategorierna finns vissa alternativa grunder för

behörighet (se avsnitten 7.1.1-7.1.3). Innan ett anställningsförfarande

påbörjas, skall lärosätet besluta vilka behörighetsgrunder som skall

tillämpas för den enskilda anställningen. Behörighetsföreskrifterna

garanterar att vissa minimikrav ställs på lärarnas kompetens, och de

fungerar som ett första urvalsinstrument i anställningsproceduren.

I högskoleförordningen anges vissa befordringsgrunder som skall

användas vid anställning av lärare. Befordringsgrunderna är det slutliga

urvalsinstrumentet och används för att fälla avgörandet mellan behöriga

sökande. Regeringen anser att begreppet bedömningsgrund bör användas

i stället för befordringsgrund i överensstämmelse med terminologin i

lagen om offentlig anställning och anställningsförordningen.

Vid varje anställning skall högskolan, liksom fallet är i dag, besluta i

vilken grad olika bedömningsgrunder skall tillmätas vikt och vilken

avvägning som skall göras mellan dem. Det är självklart att dessa

bedömningsgrunder väljs med utgångspunkt i de arbetsuppgifter som

skall ingå i anställningen i fråga.

Som nämnts tidigare läggs ofta stor vikt vid den vetenskapliga

skickligheten, medan den pedagogiska skickligheten tillmäts mindre

betydelse. Regeringen anser att denna avvägning inte motsvarar de krav

som samhället ställer på högskolan. Högskolan ställs inför allt större

pedagogiska utmaningar i takt med att den expanderar och tar emot allt

fler studerande. Pedagogisk skicklighet och pedagogiskt utvecklings- och

förnyelsearbete blir allt viktigare. Regeringen konstaterar att det i dag

finns metoder för värdering av pedagogiska meriter och att

Högskoleverket i sitt remissyttrande över Högskollärarutredningen ställer

sig positivt till att spela en aktiv roll när det gäller den fortsatta

utvecklingen av sådana metoder. Enligt regeringens mening är det därför

väsentligt att större vikt än i dag läggs vid den pedagogiska

skickligheten.

Regeringen anser således, liksom utredningen, att högskolorna skall

besluta om en anställningsprofil, innan ett anställningsförfarande inleds. I

anställningsprofilen skall anges ämnesområdet för anställningen, de

behörighetsgrunder som skall krävas och den avvägning som skall göras

mellan bedömningsgrunderna.

Bedömningsgrunder

Som bedömningsgrunder vid anställning av lärare gäller graden av

skicklighet i olika avseenden. I avsnitt 7.1.2 har regeringen föreslagit att

 annan yrkesskicklighet skall införas som en ny behörighetsgrund för

anställning som lektor och att en adjunkt som visat särskild skicklighet

avseende ledning, utveckling eller samverkan skall anställas som lektor.

För att dessa nya behörighetsgrunder skall kunna värderas, anser

regeringen, liksom utredningen, att även graden av annan

yrkesskicklighet liksom graden av skicklighet avseende ledning

respektive utveckling av högskolans verksamhet och förmåga att i övrigt

samverka med samhällslivet utanför högskolan bör införas som

bedömningsgrunder.

I övrigt gäller beträffande bedömningsgrunder vid anställning

bestämmelserna i lagen om offentlig anställning och i anställnings-

förordningen. I jämställdhetslagen och i högskoleförordningen finns

bestämmelser om möjlighet till positiv särbehandling vid anställning som

ett led i strävan att främja jämställdhet i arbetslivet.

Regeringen har i avsnitt 7.1.3 gjort bedömningen att anställning som

nordisk respektive utländsk lektor bör avskaffas. Arbetsuppgifter som

utförts av en sådan lärare kan i stället skötas inom ramen för anställning

som lektor eller adjunkt. Regeringen vill påminna om att det för

behörighet som nordisk respektive utländsk lektor i dag bl.a. krävs att

sökanden har det språk i vilket undervisning skall meddelas som sitt

modersmål. Det bör vara möjligt att beakta denna typ av kunskaper, när

sådan annan skicklighet som är av betydelse för att fullgöra anställningen

väl skall värderas.

Information om lediga läraranställningar

Enligt anställningsförordningen skall en myndighet som avser att anställa

en arbetstagare informera om detta på något lämpligt sätt så att de som är

intresserade av anställningen kan anmäla det till myndigheten inom en

viss tid. I motsats till Högskollärarutredningen anser regeringen att det

för högskolans del är viktigt från såväl kvalitets- som rörlighetssynpunkt

att information om samtliga lediga läraranställningar ges stor spridning.

Därför bör information om alla lediga läraranställningar spridas genom

annonsering eller därmed likvärdigt förfarande. Annonseringen bör ske

nationellt och, om så anses påkallat, även i utlandet. Undantag från

informationsskyldigheten bör gälla när det är fråga om befordran.

Med dagens informationsteknik finns ytterligare möjligheter att

meddela information. Det kan t.ex. vara lämpligt att information om

samtliga lediga läraranställningar läggs ut på högskolornas elektroniska

forskningsinformationssystem. Varje högskola bör lägga fast närmare

principer för information om lediga läraranställningar i sin

anställningsordning.

Handläggning av förslag i anställningsärenden

Ärenden om förslag till tjänst som professor och lektor handläggs i dag

av särskilda tjänsteförslagsnämnder. Regeringens principiella

utgångspunkt är emellertid att ledningsorganen inom högskolan har

ansvaret i anställningsfrågor på samma sätt som i frågor som rör

verksamhetens innehåll, organisation och kvalitet. I linje härmed bör

ansvaret för att utarbeta och avge förslag i ärenden om anställning av

professor och lektor åvila fakultetsnämnderna (eller motsvarande organ).

I enlighet med utredningens förslag bör därför föreskrifterna om

särskilda tjänsteförslagsnämnder för beredning av anställningsärenden

tas bort. Fakultetsnämnden kan dock naturligtvis inrätta de

beredningsorgan den finner lämpligt.

Regeringen anser vidare att högskolornas sätt att arbeta med

rekryteringsfrågor bör kunna bli mer flexibelt. Det är synnerligen

angeläget att handläggningstiden i anställningsärenden förkortas. I det

följande redovisas de riktlinjer som bör gälla.

Vid anställning av en lärare prövas först om de sökande uppfyller

behörighetskraven. När det gäller prövning av behörighet för anställning

som professor, anser regeringen att lika stort avseende bör fästas vid

vetenskaplig och pedagogisk skicklighet. Som tidigare nämnts avser

regeringen därför att införa ett förtydligande i högskoleförordningen med

denna innebörd (se också avsnitt 7.1.1).

När det gäller anställning av professor eller lektor görs därefter en

sakkunniggranskning utifrån de bedömningsgrunder som högskolan har

beslutat skall gälla för anställningen. Minst två sakkunniga skall anlitas.

Regeringen vill understryka vikten av att de pedagogiska meriterna

underkastas en allsidig och kvalitativ bedömning, t.ex. genom anlitande

av pedagogiskt sakkunniga. De sakkunniga skall normalt hämtas utanför

den berörda högskolan och, om inte synnerliga skäl föreligger, skall båda

könen vara företrädda. De sakkunniga skall, liksom i dag, avge skriftliga

utlåtanden om de sökandes skicklighet när det gäller de aktuella

bedömningsgrunderna.

Adjungerad lektor skall anställas på samma vis som adjungerad

professor i dag, dvs. efter förslag av berörd fakultetsnämnd, som skall ha

inhämtat yttranden från två personer som är särskilt förtrogna med ämnet

för anställningen. Vidare bör vid anställning av forskarassistent, liksom

fallet är i dag, yttrande inhämtas från en särskilt tillkallad sakkunnig.

Det är angeläget att samtliga bedömningsgrunder redovisas. I det

förslag som fakultetsnämnden avger som underlag för beslut om

anställning skall en bedömning göras av var och en av de aktuella

bedömningsgrunderna för sig. Därefter skall en sammanvägning göras av

dem med hänsyn till den fastställda profilen. Det skall härvidlag framgå

hur jämställdhetsaspekten och högskolans rekryteringsmål har beaktats.

Eftersom de sakkunniga i motsats till vad som gäller i dag för

tjänsteförslagsnämnder inte kommer att ingå som ledamöter i

fakultetsnämnden, deltar de inte heller i nämndens beslut. På så vis skall

fakultetsnämnden (eller motsvarande organ) kunna göra en mer

förutsättningslös sammanvägning av de olika bedömningsgrunderna.

Fakultetsnämnden skall, efter ansökningstidens utgång, kunna inbjuda

en person som inte har sökt en ledig anställning som professor att göra

detta, på samma sätt som tjänsteförslagsnämnden kan i dag. Den

inbjudna personen behandlas då på samma sätt som andra sökande.

7.2.3 Överklagande

Regeringens bedömning: Det bör inte införas ett system med

prövningstillstånd i Överklagandenämnden för högskolan.

Utredningens förslag: Högskolelärarutredningen föreslår att

prövningstillstånd skall föras in vid handläggningen i

Överklagandenämnden för högskolan. Prövningstillstånd bör enligt

utredaren kunna ges i tre fall, nämligen om det som den klagande anför

bedöms kunna ge saklig grund för att anställa en annan person, om det

förekommit ett allvarligt formellt fel i förfarandet vid handläggningen

eller om ärendet vid högskolan är av principiell vikt. Utredaren föreslår

vidare att samtliga överklaganden skall ges in direkt till

Överklagandenämnden.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna instämmer i

utredningens förslag. Några instanser, bl.a. Överklagandenämnden för

högskolan, noterar emellertid att möjligheten att överklaga beslut om

vikariat tas bort av utredaren utan närmare motivering. Nämnden anser

att beslut om vikariat på lärarbefattning fortfarande bör kunna

överklagas.

Skälen för regeringens bedömning: Överklagandenämnden för

högskolan svarar enligt 5 kap. 1 § högskolelagen för prövning av vissa

beslut på högskoleväsendets område och har inrättats för att avlasta

regeringen från besvärsärenden av sådan art som det inte ansetts rimligt

att föra upp till regeringsnivå. Nämnden avgör bl.a. överklaganden av

beslut om tillsättning av annan tjänst än doktorandtjänst men också

vikariat vid statlig högskola (13 kap. 2 § högskoleförordningen).

Nämnden handlägger vidare överklaganden av vissa beslut som rör

studenter.

Utredaren har som skäl för sitt förslag om prövningstillstånd anfört

dels att överklaganden i ärenden om lärartillsättning leder till en mer

utdragen tillsättningsprocedur, dels att det borde införas former för att

skilja de sakligt och principiellt viktiga överklagandeärendena från de

övriga.

Inom domstolsväsendet finns en ordning med prövningstillstånd. Ett

grundläggande syfte med ett sådant system är att överinstanser skall

avlastas arbete för att bättre kunna ägna sig åt uppgiften att kontrollera

och korrigera överklagade beslut. Systemet är således inte i sig tänkt att

korta handläggningstiderna och en underinstans kan tvärtom få ett större

ansvar för att utredningen är fullständig i varje ärende. En ordning med

prövningstillstånd finns knappast utanför domstolsväsendet. Ett förslag

om att införa ett sådant system när ärendet i första instans har avgjorts av

en myndighet och skall överklagas till en annan myndighet bör därför

noga övervägas och kunna motiveras väl.

En betänklighet med förslaget är enligt regeringens uppfattning att det

skulle krävas prövningstillstånd redan för en första och sista

överprövning av högskolans beslut. Jämför man med den ordning som

gäller för förvaltningsdomstolarna, vilket torde ligga närmast till hands,

finner man att en myndighets beslut i allmänhet först överprövas i en

länsrätt och att prövningstillstånd inte krävs förrän vid ett överklagande

till den andra domstolsinstansen, dvs. kammarrätten. Det är också det

system som gäller för t.ex. överklaganden av beslut av Högskolans

avskiljandenämnd.

Överklagandenämnden har i sitt yttrande över utredarens förslag anfört

att den långa handläggningstiden efter ett överklagande i huvudsak beror

på den interna remissomgång som sker i högskolorna efter

överklaganden, men innan handlingarna i ärendet överlämnas till

nämnden. Högskolan bifogar enligt nämnden regelmässigt ett yttrande

när handlingarna i ärendet överlämnas till nämnden.

Hur lång tid handläggningen av ett tillsättningsärende tar kan således

ytterst bero på hur omfattande en högskola i ett enskilt fall väljer att göra

den utredning som ges in till Överklagandenämnden. Det förhållandet

påverkas knappast av en regel om prövningstillstånd. Det kan också

sättas i fråga om handläggningstiden i Överklagandenämnden blir kortare

med en regel om sådant tillstånd. Tillståndsprövningen kräver i princip

en fullständig genomgång och bedömning av ärendet. I de fall då tillstånd

medges är det sannolikt att handläggningstiderna till och med förlängs.

Även inför en tillståndsbedömning borde nämnden rimligen behöva

inhämta något beslutsunderlag, särskilt som nämnden enligt utredningens

förslag skall överväga om sökanden anfört sådana skäl att det finns saklig

grund att bifalla överklagandet. Det måste därför anses tveksamt och bör

ytterligare övervägas om ett system med prövningstillstånd är det mest

effektiva sättet för att nå en snabbare handläggning av

tillsättningsärenden eller om andra åtgärder i stället kan komma i fråga.

Regeringen noterar att de långa handläggningstiderna i överklagande-

ärenden om anställning utgör ett stort problem inom högskolan. Det är

därför angeläget att handläggningstiden för dessa ärenden förkortas.

Förvaltningslagen (1986:223) ställer redan i dag krav på enkel, snabb och

billig handläggning av ärenden utan att säkerheten eftersätts. Enligt

denna lag skall också en myndighet vars beslut har överklagats

överlämna skrivelsen och handlingarna i ärendet till den myndighet som

skall överpröva beslutet. Regeringen utgår från att ärendet inte onödigt

fördröjs av högskolan efter ett överklagande och att högskolan noga

överväger om någon kompletterande utredning behövs, och i så fall

vilken, efter det att högskolan fattat sitt beslut och ärendet överklagats.

7.3 Bisysslor

Regeringens bedömning: En lärare bör till lärosätet anmäla alla

bisysslor som har anknytning till lärarens ämnesområde.

Utredningens förslag: Högskollärarutredningen förordar att reglerna

för lärares bisysslor utformas så att det blir lättare för både den enskilda

läraren och högskolan att bedöma aktuella fall. En lärare bör därför

redovisa alla ämnesanknutna bisysslor, inte endast inom forsknings- och

utvecklingsarbete. En intern ordning för hur denna redovisning skall ske

bör fastställas av respektive högskola. Eventuella överträdelser av

reglerna för lärares bisysslor får beivras av högskolan på samma sätt som

andra förseelser i anställningen.

Remissinstanserna: Majoriteten av instanserna tillstyrker utred-

ningens förslag om att alla bisysslor som har anknytning till lärarens

ämnesområde skall anmälas till lärosätet. Några instanser menar

emellertid att de nuvarande reglerna om bisysslor är fullt tillräckliga och

ställer sig tveksamma till utredningsförslaget. Dessa instanser anser att

bisysslor kan vara ett naturligt inslag för att öka rörligheten mellan

högskolor och näringsliv och för att uppnå målen för högskolans s.k.

tredje uppgift.

Skälen för regeringens bedömning: En allmän bestämmelse om

förbud för arbetstagare att ha förtroendeskadliga bisysslor finns i 7 §

lagen om offentlig anställning. För lärare vid en högskola gäller

dessutom enligt 3 kap. 7 § högskolelagen en vidgad rätt att inneha

bisysslor. Den innebär att läraren får inneha anställning eller uppdrag

eller utöva verksamhet som avser forskning eller utvecklingsarbete inom

anställningens ämnesområde, om läraren inte därigenom skadar

allmänhetens förtroende för lärosätet. Läraren skall hålla bisysslan

åtskild från sin tjänsteutövning. En högskolelärare skall enligt 4 kap. 24 §

högskoleförordningen till lärosätet anmäla bisysslor som avser forskning

och utvecklingsarbete av nämnvärd omfattning och varaktighet inom

tjänstens ämnesområde. Någon sådan anmälningsskyldighet finns inte i

de allmänna bestämmelserna om bisysslor i anställningsförordningen.

S.k. arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor regleras i kollek-

tivavtal.

Utredaren hänvisar till Riksrevisionsverkets rapport Bisysslor inom

universitet och högskolor (RRV 1995:45). I denna rapport konstateras att

det nuvarande regelverket inte ger universitet och högskolor tillräckligt

effektiva styrmedel eller sanktionsmöjligheter. Dessutom upplevs

reglerna ofta som svåra att tolka, vilket leder till att de endast i liten

utsträckning tillämpas av högskolorna. Detta innebär att förekommande

otillåtna bisysslor i praktiken ofta legitimeras. De största problemen är

dels hur lärosätet skall få kännedom om pågående bisysslor hos lärarna,

dels hur den enskilda läraren skall veta när en bisyssla måste redovisas.

Utredaren har påtalat att det finns gränsdragningsproblem när det

gäller att skilja på bisyssla avseende forskning eller utvecklingsarbete å

ena sidan och annan ämnesanknuten bisyssla, t.ex. undervisning, å andra

sidan. Vidare finns det tolkningsproblem avseende vad som utgör en

bisyssla av nämnvärd omfattning och varaktighet. Regeringen delar

uppfattningen att reglerna bör utformas så att det blir lättare både för

högskolan och för den enskilda läraren att avgöra när en bisyssla bör

rapporteras. Anmälningsskyldigheten för en lärare bör därför avse

samtliga ämnesanknutna bisysslor, oavsett om bisysslan gäller forskning,

utvecklingsarbete eller annan verksamhet, som t.ex. undervisning, och

oavsett bisysslans omfattning och varaktighet. En ändring av den

innebörden bör göras i högskoleförordningen.

8 Vetenskapsområden och principer för fördelning

av resurser till forskning och forskarutbildning

Regeringens förslag: Resurser till forskning och forskarutbildning

skall inte längre ges per fakultet utan skall fördelas till följande veten-

skapsområden:

- humanistisk-samhällsvetenskapligt,

- medicinskt,

- naturvetenskapligt och

- tekniskt vetenskapsområde.

Universiteten och de övriga högskolor som riksdagen beslutar skall

ges anslag för forskning och forskarutbildning. För vart och ett av

dessa lärosäten skall riksdagen besluta om anslagets storlek och vilka

av ovan nämnda vetenskapsområden som skall anvisas resurser för

forskning och forskarutbildning. Sveriges lantbruksuniversitet skall

dock, liksom i dag, anvisas resurser i ett samlat anslag för forskning,

forskarutbildning och grundutbildning.

En högskola som inte är ett universitet skall efter beslut av

Högskoleverket kunna få ett eller flera vetenskapsområden; denna

högskola får därmed rätt att anordna forskarutbildning och utfärda

doktorsexamen inom dessa vetenskapsområden.

Ett universitet eller en högskola med ett eller flera vetenskaps-

områden skall inrätta minst en fakultetsnämnd. Lärosätet beslutar

vilka fakultetsnämnder som skall finnas och om ansvarsområdet för

var och en av dessa. En högskola skall ha särskilda organ för den

grundutbildning och forskning som inte hör till ansvarsområdet för

någon fakultetsnämnd vid högskolan.

Flertalet ledamöter i en fakultetsnämnd skall vara vetenskapligt

kompetenta men behöver inte vara lärare inom fakultetens ansvars-

område.

Utredningens förslag: RUT-93 föreslår att högskolornas forsknings-

anslag fördelas på fyra vetenskapsområden, nämligen teknik, natur-

vetenskap, medicin (inklusive odontologi och farmakologi) samt kultur-

vetenskap (humaniora, samhällsvetenskap, juridik och teologi).

Utredningen anför att detta skulle innebära att skillnaderna mellan de

olika områdena framstår tydligare och prioriteringar mellan områdena

klargörs. Högskolorna föreslås få bestämma om den egna fakultetsindel-

ningen och hur uppsättningen av fakultetsnämnder skall se ut.

Remissinstanserna: Universiteten tillstyrker förslagen. De mindre

fakulteterna vid universiteten ser emellertid sin verksamhet och existens

hotad. De mindre och medelstora högskolor som yttrat sig i frågan

tillstyrker förslagen. Någon högskola framhåller att fakultetsindelningen

har en konserverande effekt och hindrar uppkomsten av övergripande

forskning som spänner över flera fakultetsområden.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande regler beslutar

riksdagen om vid vilka lärosäten det skall finnas fakulteter och om fakul-

tetsindelningen vid vart och ett av dessa lärosäten.

Med anledning av budgetpropositionen för år 1997 (prop. 1996/97:1,

utg.omr. 16) beslutade riksdagen om kriterier för när en högskola skall få

benämnas universitet och att det ankommer på regeringen att besluta om

användningen av denna benämning. Regeringen har därefter beslutat att

ytterligare tre lärosäten, Karolinska institutet, Kungl. Tekniska högskolan

och Luleå tekniska universitet, från och med 1 januari 1997 skall vara

universitet. Samtliga tio statliga lärosäten med fakultet är därmed

universitet.

Resurser till forskning och forskarutbildning

Enligt nuvarande system beslutar riksdagen för varje lärosäte med

fakultet inom Utbildningsdepartementets ansvarsområde om ett samlat

anslag för forskning och forskarutbildning. Anslaget är uppdelat i en

anslagspost för varje fakultet och en post för lokalkostnader. Högskole-

styrelsen får enligt regleringsbrev omfördela högst tre procent av

resurserna från en fakultet till andra fakulteter. Det finns i dag tio olika

slag av fakulteter. Antalet fakulteter vid ett lärosäte varierar från åtta vid

Lunds universitet till endast en fakultet vid Kungl. Tekniska högskolan.

Anslagsposterna är av mycket varierande storlek; den medicinska

fakulteten vid Karolinska institutet anvisas 323 miljoner kronor år 1997

och den nyinrättade filosofiska fakulteten vid Luleå tekniska universitet

anvisas 5 miljoner kronor.

Det nuvarande systemet för indelning i fakulteter och därmed samman-

hängande resursfördelning har kritiserats för att vara föråldrat och i vissa

delar alltför detaljerat samt för att hämma förnyelse, samarbete över

fakultetsgränserna och tvärvetenskap.

Regeringen anser att det är angeläget att underlätta för universitet och

högskolor att göra egna prioriteringar av sina forskningsresurser och att

ge dem bättre förutsättningar för tvärvetenskapligt samarbete. Detta

skulle vara möjligt, om resurser till forskning och forskarutbildning

fördelades till några få, stora och sammanhållna vetenskapsområden, i

stället för till ett flertal fakulteter av varierande storlek.

Regeringen föreslår att samma indelning i vetenskapsområden som

tillämpas för forskningsråden under Utbildningsdepartementet skall

användas vid beslut om resurser för forskning och forskarutbildning vid

universitet och högskolor. Det är därvid också lämpligt att använda

samma benämningar på vetenskapsområdena. Enligt detta förslag skall

riksdagen alltså besluta om resurser för forskning och forskarutbildning

till lärosätena fördelade till humanistisk-samhällsvetenskapligt,

medicinskt, naturvetenskapligt och tekniskt vetenskapsområde.

Högskolestyrelsen bör vid behov få omfördela högst tre procent av

resurserna från ett område till andra områden.

Anslagsposterna till naturvetenskapligt respektive tekniskt område

kommer att motsvara nuvarande poster till respektive fakulteter. Anslags-

posten till medicinskt område kommer att motsvara nuvarande poster till

medicinsk, odontologisk och farmaceutisk fakultet. Anslagsposten till

humanistisk-samhällsvetenskapligt område, slutligen, kommer att

motsvara nuvarande poster till teologisk, juridisk, humanistisk, samhälls-

vetenskaplig och filosofisk fakultet.

Regeringen delar inte de farhågor för forskningens fortsatta existens

inom de mindre fakultetsområdena som redovisats i vissa remiss-

yttranden över utredningen. Enligt vad som nämns senare i detta kapitel

kan emellertid statsmakterna, om behov skulle uppstå, genom särskilda

uppdrag till lärosätena säkerställa att forskning bedrivs inom områden av

nationellt intresse.

Medel för lokalkostnader m.m. vid universiteten bör även fortsätt-

ningsvis anvisas i en särskild anslagspost. Även resurserna för

konstnärligt utvecklingsarbete bör, som beskrivs närmare nedan, utgöra

en särskild post.

De nya principerna för fördelning av resurser för forskning och

forskarutbildning kommer naturligtvis inte i sig att medföra en ökning av

anslagen, men lärosätena får som ovan nämnts större möjligheter att göra

egna prioriteringar inom vetenskapsområdena.

Sveriges lantbruksuniversitet ligger inom Jordbruksdepartementets

ansvarsområde och har tre särskilda fakulteter. Dessa fakulteter kan

sägas ligga främst inom naturvetenskapligt, tekniskt och medicinskt

område. Lantbruksuniversitetet bör, liksom i dag, erhålla resurser för

forskning, forskarutbildning och grundutbildning i ett samlat anslag.

Regeringen kommer i budgetpropositionen för år 1998 att redovisa

eventuella förslag beträffande speciella satsningar för forskning.

Resurser för forskning vid mindre och medelstora högskolor

Som en följd av förslag i budgetpropositionen för år 1997 har de mindre

och medelstora högskolorna tilldelats permanenta och ökade resurser för

forskning i ett samlat anslag med en anslagspost för varje högskola.

Forskningen vid de mindre och medelstora högskolorna är i ett skede

av stark utveckling. Det finns också en begynnande profilering av dessa

högskolors forskning.

I det följande föreslår regeringen att en högskola som inte är ett

universitet efter beslut av Högskoleverket skall kunna få ett eller flera

vetenskapsområden och därmed få anordna forskarutbildning inom dessa

områden. När detta skett kan regeringen föreslå riksdagen att lärosätet

inte längre skall anvisas en anslagspost för forskning under ovan nämnda

samlade anslag. Högskolan skall i stället ges ett eget anslag för forskning

och forskarutbildning med anslagsposter för dessa vetenskapsområden

samt i förekommande fall en post för övrig forskning vid högskolan.

Högskolor utan något eget anslag för forskning och forskarutbildning

bör, liksom i dag, ges resurser för forskning i ett samlat anslag med en

anslagspost för varje högskola.

Förslagen är ägnade att uppmuntra de mindre och medelstora

högskolorna att specialisera sig och koncentrera sina resurser. Därigenom

kan forskningen utvecklas optimalt efter de olika högskolornas förutsätt-

ningar.

Särskilda uppdrag för forskning och forskarutbildning

Regeringen avser att för vissa lärosäten föreslå särskilda uppdrag för

forskning. De särskilda uppdragen skall bl.a. vid behov säkerställa att

forskning bedrivs vid något eller några lärosäten inom ämnesområden

som är av nationellt intresse. Uppdragen skall kunna avse både större

områden, såsom juridik och teologi, och enskilda mindre ämnen.

Regeringen avser vidare att ge uppdrag avseende forskarutbildningen

till varje lärosäte som anvisas resurser för forskning och forskarutbild-

ning till något vetenskapsområde. Dessa uppdrag kommer att redovisas i

budgetpropositionen för år 1998.

Rätten att anordna forskarutbildning

Universiteten har i dag och skall även i fortsättningen ha rätt att anställa

professorer, anordna forskarutbildning och utfärda doktorsexamen.

Regeringen föreslår i denna proposition att även övriga högskolor

själva skall kunna anställa professorer (se avsnitt 7.1.1).

Dessa högskolor bör däremot, enligt regeringens mening, prövas innan

de kan få rätt att anordna forskarutbildning. En högskola vars forskning

och utbildning inom ett vetenskapsområde har nått en tillräcklig kvalitet

och omfattning, bör således kunna få anordna forskarutbildning inom

detta vetenskapsområde. Regeringen föreslår därför ett förtydligande i

högskolelagen med följande innebörd.

En högskola som inte är ett universitet kan efter ansökan till och beslut

av Högskoleverket, få ett eller flera av humanistisk-samhällsveten-

skapligt, medicinskt, naturvetenskapligt eller tekniskt vetenskapsområde.

Denna högskola får därmed rätt att anordna forskarutbildning och att

utfärda doktorsexamen inom dessa vetenskapsområden. En sådan rätt bör

kunna ges till en högskola som har uppnått tillräcklig bredd och

specialisering inom grundutbildning och forskning inom ett antal nära-

liggande ämnen inom något av de fyra vetenskapsområdena. Forskningen

vid högskolan behöver och kan naturligtvis inte spänna över hela

vetenskapsområdet. Vid högskolan bör dessutom finnas goda infra-

strukturella förutsättningar (bibliotek, laboratorier m.m.) för att bedriva

grundutbildning och forskning, och högskolan bör ha goda inter-

nationella kontakter.

Fakultetsnämnder m.m.

Beteckningen fakultet används över stora delar av världen för en grupp

av innehållsligt sammanhörande ämnen vid ett universitet och för de

lärare som ansvarar för dessa. I Sverige är begreppet fakultet också

knutet till statsmakternas anslag till forskning och forskarutbildning. Före

1977 års högskolereform deltog samtliga ordinarie professorer och

lektorer i fakultetens sammanträden och beslut.

I och med denna reform överfördes beslutsrätten till valda organ,

fakultetsnämnder, med ansvar för grundutbildning, forskarutbildning och

forskning inom sitt område.

Högskolelagen föreskriver att flertalet ledamöter i en fakultetsnämnd

skall utses genom val bland vetenskapligt kompetenta lärare inom

fakulteten. Formellt avser begreppet fakultet således i dag dels en enhet

för statsmakternas resurstilldelning, dels en valförsamling för val till

fakultetsnämnd.

Regeringen avser att i högskoleförordningen förtydliga fakultets-

nämndens uppgifter. Fakultetsnämnden skall ha en särskild uppgift att

ansvara för att kvaliteten inom forskning och utbildning upprätthålls.

Fakultetsnämnden skall också ha ett särskilt ansvar för forskarutbild-

ningens kvalitet och effektivitet.

Varje universitet, liksom varje högskola som har rätt att anordna

forskarutbildning, skall därför inrätta minst en fakultetsnämnd. Det är

emellertid av vikt att varje lärosäte kan anpassa sin organisation efter de

lokala förutsättningarna och efter de nya krav som ställs inom forskning,

forskarutbildning och grundutbildning.

Dessa lärosäten bör därför själva bestämma om vilka fakultetsnämnder

som skall finnas och om deras ansvarsområden, dvs. vilka ämnes-

områden inom lärosätet som var och en av nämnderna skall ansvara för.

Dessa ansvarsområden såvitt gäller forskarutbildning måste självfallet

ligga inom de vetenskapsområden som finns vid respektive lärosäte, dvs.

inom vilka lärosätet har rätt att anordna forskarutbildning. Valförsam-

lingen för en fakultetsnämnd bör följaktligen bestå av de vetenskapligt

kompetenta lärare, dvs. de med doktorsexamen eller motsvarande, som

har anställning inom nämndens ansvarsområde.

Högskolelagen föreskriver att flertalet ledamöter i en fakultetsnämnd

skall vara vetenskapligt kompetenta lärare inom fakulteten. Studenterna

har enligt högskoleförordningen rätt att vara representerade med minst

två ledamöter. Dessutom följer av förordningen att även andra personer

kan utses som ledamöter. Regeringen föreslår att denna möjlighet

utvidgas och understryks genom att en regel införs i högskolelagen med

innebörden att flertalet ledamöter i fakultetsnämnden skall vara

vetenskapligt kompetenta personer men inte nödvändigtvis vara lärare

inom nämndens ansvarsområde.

Möjligheten att utse andra personer än lärare vid den egna högskolan

till ledamöter i fakultetsnämnden bör enligt regeringens uppfattning

utnyttjas oftare för att knyta forskning och utbildning närmare olika delar

av samhällslivet. Högskolor som inte är universitet skulle också kunna

utnyttja denna möjlighet för att knyta till sig meriterade forskare vid

andra lärosäten som kan tillföra den vetenskapliga verksamheten värde-

fulla kunskaper.

Som ovan nämnts har alla mindre och medelstora högskolor fr.o.m. år

1997 permanenta resurser för forskning. En högskola skall därför ha

särskilda organ för den grundutbildning och forskning som inte hör till

ansvarsområdet för någon fakultetsnämnd vid högskolan.

Det är och kommer även i framtiden att vara vanligt att lärare i ämnen i

vilka den högskola de är anställda vid inte får anordna forskarutbildning

ändå har doktorander. Doktoranderna, som ofta är anställda vid denna

högskola, är enligt nuvarande regler antagna av den fakultetsnämnd, vid

ett universitet eller en annan högskola, till vilken läraren är knuten.

Denna anknytning regleras i högskoleförordningen. En lärare med

vetenskaplig kompetens som inte tillhör ansvarsområdet för någon

fakultetsnämnd vid den egna högskolan bör, främst för forskarutbild-

ningsfrågor, även fortsättningsvis vara anknuten till en fakultetsnämnd

vid ett universitet eller en annan högskola. Det bör emellertid enligt

regeringens mening i fortsättningen ankomma på den högskola där

läraren är anställd att etablera en sådan vetenskaplig kontakt.

Regeringen underströk i budgetpropositionen för år 1997 det

angelägna i att förstärka lärarutbildningarnas vetenskapliga bas och att

underlätta för studenter med lärarexamen att påbörja forskarutbildning.

Dessutom framhölls vikten av att den enskilda högskolan tar ett samlat

ansvar för lärarutbildningen och anpassar den lokala beslutsstrukturen

därefter. Förslag har i olika sammanhang framförts om en särskild

fakultetsorganisation för lärarutbildningen. Regeringens förslag innebär

att varje lärosäte beslutar om sina fakultetsnämnder.

Konstnärligt utvecklingsarbete

Konstnärligt utvecklingsarbete bedrivs vid Lunds, Göteborgs och Umeå

universitet, vid Luleå tekniska universitet samt vid de sju konstnärliga

högskolorna i Stockholm. Regeringen föreslår att medel för konstnärligt

utvecklingsarbete även i fortsättningen skall anvisas i en särskild anslags-

post för varje lärosäte. Vid dessa universitet och högskolor skall

styrelsen, liksom i dag, inrätta ett organ som har ansvaret för det

konstnärliga utvecklingsarbetet.

Göteborgs universitet har i en skrivelse till regeringen begärt att få

inrätta en konstnärlig fakultet. Regeringen framförde i budgetpropo-

sitionen för år 1997 sin avsikt att återkomma till frågan om fakultets-

indelning. Med de förslag som nu läggs fram ankommer det på varje

lärosäte med rätt att anordna forskarutbildning att själv besluta om vilka

fakultetsnämnder som skall finnas och om ansvarsområdet för dessa.

Flertalet ledamöter i en fakultetsnämnd skall dock, liksom i dag, vara

vetenskapligt kompetenta. Statsmakterna kommer alltså, enligt förslaget,

inte längre att besluta om vilka fakulteter som skall finnas och inte heller

om enskilda fakultetsnämnder.

9 Genomförande m.m.

Regeringens förslag: Ändringen i 2 kap. 4 § högskolelagen bör träda

i kraft den 1 januari 1998. Övriga ändringar i högskolelagen bör träda

i kraft den 1 januari 1999. Även de konsekvensändringar som föreslås

i lagen om vissa läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m. bör träda i

kraft den 1 januari 1999.

Skälen för regeringens förslag: Mandattiden för de nuvarande

styrelserna går ut den 31 december 1997. Bestämmelser om högskolans

ledning bör därför träda i kraft så snart som möjligt. Den väsentliga

förändring som föreslås gäller ordförandeposten och i övrigt föreslås inga

förändringar. Därför bör den nya ordningen gälla från den 1 januari 1998.

Förslagen om anställningar och dithörande frågor innebär förändringar

av mer omfattande natur. Det är angeläget att lärosätena får möjlighet att

anpassa sig till de nya bestämmelserna. Därför bör bestämmelser

avseende anställningar inte träda i kraft förrän den 1 januari 1999.

Förslagen avseende förändrade principer för tilldelning av resurser till

forskning och forskarutbildning är också av omfattande natur.

Regeringen anser det angeläget att budgetarbetet inför år 1999 får

genomföras efter de nya principer som föreslås.

Förslagen beträffande indelning i fakultetsnämnder och deras

sammansättning bör också träda i kraft den 1 januari 1999. Detta ger

lärosätena möjlighet att förbereda den nya organisationen vad gäller t.ex.

antalet fakultetsnämnder, deras ansvarsområden och utseende av

ledamöter i nämnderna. Den nya organisationen kan komma att få olika

utformning vid lärosätena. Det är därför inte lämpligt att regeringen

reglerar hur övergången till ny organisation bör ske. Högskolorna har

emellertid möjlighet att redan före ikraftträdandet vidta vissa administra-

tiva åtgärder som behövs för att den nya ordningen skall kunna fungera

från den 1 januari 1999.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i högskolelagen

(1992:1434)

1 kap.

5 §

I paragrafen görs ett tillägg. I den nya lydelsen innebär paragrafen att i

högskolornas verksamhet skall jämställdhet mellan kvinnor och män

alltid iakttas och främjas. Ändringen kommenteras i avsnitt 6.5.

11 §

I 11 § regleras examina inom den grundläggande högskoleutbildningen.

Regeringen föreskriver vilka examina som får avläggas medan det

kommer an på Högskoleverket att besluta vid vilka högskolor olika

examina får avläggas. Högskoleverkets beslutanderätt omfattar dock inte

Sveriges lantbruksuniversitet.

12 §

I 12 §, som är ny, regleras examina inom forskarutbildningen. Av första

stycket framgår det att regeringen föreskriver vilka examina som får

avläggas. Enligt andra stycket första meningen har universiteten en

generell rätt att utfärda examina. Det betyder att det ankommer på

universitetet att avgöra inom vilka områden universitetet kan bedriva

forskarutbildning på en hög vetenskaplig nivå. Vid övriga högskolor

skall, enligt andra meningen, examina kunna avläggas inom ett eller flera

vetenskapsområden som finns vid högskolan. Att ett vetenskapsområde

finns vid en högskola betyder bl.a. att högskolan inom området får

anordna forskarutbildning och således utfärda doktorsexamina. Av 2 kap.

5 § framgår att riksdagen beslutar att det skall finnas vissa vetenskaps-

områden för forskarutbildning och att Högskoleverket under vissa

förutsättningar kan besluta att vetenskapsområden skall få finnas också

vid högskolor som inte är universitet. Fördelningen av medel till

forskarutbildning sker enligt regeringens förslag per vetenskapsområde.

Av 2 kap. 5 a § framgår att en högskola med vetenskapsområde skall

inrätta en eller flera fakultetsnämnder som bl.a. har att besluta i frågor

om forskarutbildning inom vetenskapsområdet. Högskoleverket har att

bedöma om det finns förutsättningar för forskarutbildning på en hög

vetenskaplig nivå inom ett eller flera vetenskapsområden vid en högskola

som inte är universitet. Bakgrunden till förslaget behandlas i avsnitt 8.

2 kap.

4 §

Ändringen i första stycket av paragrafen innebär att ordföranden i

styrelsen för en högskola till skillnad från vad som nu gäller skall

vara en annan person än rektor. Som anges i författningstexten, andra

stycket, bör ordföranden vara rekryterad externt. Till ordförande bör

regeringen således inte utse en person som är anställd vid högskolan.

Ändringen motiveras i avsnitt 6.3. Tidigare reglerades frågan om vem

som skall vara ordförande inte i lagen utan i högskoleförordningen

(1993:100). I andra stycket i paragrafen angavs tidigare att regeringen

när den utser styrelsens ledamöter skall välja personer med bakgrund i

sådan verksamhet som är av betydelse för högskolans utbildnings- eller

forskningsuppdrag. Att så sker ligger dock i sakens natur, och det har

därför bedömts som överflödigt att ha en särskild lagbestämmelse om

detta. Att meningen har tagits bort ur lagtexten är således inte avsett att

innebära någon ändring i sak. Det är regeringens ansvar att utse personer

som på bästa sätt kan vara av betydelse för högskolans utbildnings- och

forskningsuppdrag.

5 §

I första meningen anges det att riksdagen bestämmer vilka

vetenskapsområden som finns (jfr. avsnitt 8). Uttrycket

vetenskapsområde betecknar ett övergripande ämnesområde, dvs. ett

antal besläktade ämnesområden. Inom det området får en högskola

anordna forskarutbildning med stöd av 1 kap. 12 § andra stycket.

Vetenskapsområdet får också betydelse när en högskola tilldelas anslag.

Således bestäms anslag för forskning och forskarutbildning per

vetenskapsområde. Enligt andra meningen finns det vetenskapsområden

vid universiteten. Det betyder att samtliga vetenskapsområden finns där

utan att det sker någon bedömning med avseende på den grundutbildning

eller forskning som finns vid det särskilda universitetet. En annan

ordning gäller enligt tredje meningen i fråga om högskolor som inte är

universitet. Då beslutar Högskoleverket efter en prövning av varje

särskilt fall, om det skall finnas vetenskapsområde vid den aktuella

högskolan. Kriterierna för den prövningen anges i fjärde meningen.

Kriterierna skall vara uppfyllda för varje vetenskapsområde som enligt

Högskoleverkets beslut skall finnas vid högskolan.

5 a §

Enligt första stycket i paragrafen skall det finnas fakultetsnämnder vid

varje universitet och vid varje högskola där det enligt Högskoleverkets

beslut skall finnas minst ett vetenskapsområde med stöd av beslut enligt

5 §. Att det finns ett vetenskapsområde ger uttryck för att högskolan får

bedriva forskarutbildning inom vetenskapsområdet. En högskola som fått

ett eller flera vetenskapsområden för forskarutbildning skall inrätta minst

en fakultetsnämnd för forskning och forskarutbildning inom de aktuella

vetenskapsområdena. Begreppet fakultet har tagits bort ur

högskoleförfattningarna som benämning för forsknings- och

forskarutbildningsenheter till vilka medel fördelas. Fakultetsnämndernas

uppgifter beskrivs i andra stycket. Där anges det också under vilka

förutsättningar särskilda organ för grundutbildning och forskning inrättas

vid högskolorna och vilka uppgifter organen skall ha. Av tredje stycket

framgår det att universiteten och de aktuella högskolorna själva

bestämmer om de vill ha fler än en fakultetsnämnd och vilket

ansvarsområde varje nämnd i så fall skall ha. Ett ansvarsområde behöver

inte sammanfalla med ett vetenskapsområde. Det betyder att en

fakultetsnämnds ansvarsområde kan sträcka sig över flera

vetenskapsområden, men det är exempelvis också möjligt att dela in ett

vetenskapsområde i flera ansvarsområden allt efter vad universitetet eller

högskolan finner ändamålsenligt. Av sista meningen i tredje stycket

följer dock att ansvarsområdet för en nämnd i fråga om forskarutbildning

skall ligga inom de vetenskapsområden som finns vid en viss högskola.

6 §

I paragrafen ges vissa bestämmelser om sammansättningen av

fakultetsnämnder och de särskilda organ som annars skall finnas för

grundutbildning och forskning enligt 5 a §. Begreppet fakultet har tagits

bort ur högskolelagen. Det anges i stället i första stycket första meningen

att till ledamöter i en fakultetsnämnd får väljas vetenskapligt kompetenta

lärare inom fakultetsnämndens ansvarsområde, andra personer som är

vetenskapligt kompetenta samt personer som annars är lämpliga för

uppdraget. Att andra personer än vetenskapligt kompetenta lärare kan

vara ledamot i en fakultetsnämnd angavs tidigare i

högskoleförordningen. Av första stycket andra meningen framgår att

flertalet av ledamöterna dock alltid skall vara vetenskapligt kompetenta

lärare som är verksamma inom en viss fakultetsnämnds ansvarsområde

eller andra vetenskapligt kompetenta personer. Också studenterna vid

högskolan har, enligt fjärde meningen, rätt att vara representerade i

fakultetsnämnderna och de särskilda organen. Paragrafen innehåller inte

någon regel om att studenternas representanter i fakultetsnämnderna på

något sätt skall vara knutna till nämndens ansvarsområde.

3 kap.

Som anges i avsnitt 7 föreslås det att begreppet tjänst nu skall tas bort ur

högskolelagen och i princip ersättas av begreppet anställning. Som en

följd av detta föreslås också att de två besluten om att dels inrätta, dels

tillsätta en tjänst skall ersättas av ett beslut om att anställa en person.

1 §

Ett tillägg görs i paragrafen av innebörd att en lärare förutom att följa

utvecklingen inom det egna ämnesområdet också skall följa den

samhällsutveckling i övrigt som har betydelse för lärarens arbete vid

högskolan. Bakgrunden till tillägget, som närmare kommenteras i avsnitt

7.1.4, är att universitet och högskolor genom en ändring av 1 kap. 2 §

högskolelagen den 1 januari 1997 har ålagts att samverka med det

omgivande samhället och informera om sin verksamhet. Att följa

utvecklingen inom det egna ämnesområdet och den utveckling i

samhället som har betydelse för arbetet är en uppgift för varje lärare. I

övrigt anges i bestämmelsen de arbetsuppgifter som en lärare kan ha.

2 §

Begreppet tjänst har tagits bort ur paragrafen och ersatts med begreppet

anställning eller motsvarande. Vidare tas begreppet inrättande respektive

tillsättande av professorstjänster bort. Bakgrunden till dessa ändringar

behandlas i avsnitt 7.

I 2 § andra stycket i dess tidigare lydelse angavs att professorstjänster

skall finnas inrättade i tillräcklig omfattning för att forskning och

utbildning skall kunna bedrivas på en hög och kvalitativ nivå inom olika

vetenskapsområden. Meningen har avsett att utrycka dels att en hög

kvalitet i verksamheten till en väsentlig del är professorernas ansvar, dels

att professorernas ansvar skall omfatta såväl utbildning som forskning.

Med de förslag om befordran till professor och fördelning av

arbetsuppgifter som beskrivs i avsnitt 7.1.1 bör inte ansvaret för en hög

kvalitet i verksamheten knytas just till antalet professorer. Dessa har

tillsammans med lektorer och andra lärare att se till att denna höga

kvalitet upprätthålls. Den närmare fördelningen av arbetsuppgifterna

mellan varje lärare ankommer det på högskolan att besluta om. I

paragrafen görs det mer tydligt att både forskning och utbildning normalt

skall ingå i en professors uppgifter.

I 2 § tredje stycket anges liksom tidigare att det för att anställas få som

professor förutom pedagogisk skicklighet krävs vetenskaplig skicklighet.

Därmed menas vetenskaplig skicklighet utöver vad som krävs för att

anställas som lektor. (Jfr. prop. 1992/93:1 s. 86.) Frågor om

behörighetskrav för professorer behandlas i avsnitt 7.1.1.

3 §

I paragrafen görs ett tillägg (andra stycket punkt 3) som innebär att det

skall vara möjligt att anställa en professor för en bestämd tid också när

personen anställs som gästlärare (gästprofessor). För att anställas som

gästprofessor skall personen vara behörig att anställas som professor och

anställas som gästlärare. Förslaget motiveras närmare i avsnitt 7.1.1. För

en person som anställs som gästprofessor tillämpas inte den rätt att under

vissa förutsättningar få en anställning som professor som föreslås i

samma avsnitt.

5 §

I paragrafen anges det liksom tidigare att en lektor skall ha visat

vetenskaplig kompetens utom i de fall då lektorn skall arbeta inom

konstnärlig verksamhet. (Jfr. kommentaren till 2 § om begreppet

vetenskaplig skicklighet.)

För anställning som lektor införs en möjlighet att som ett alternativ till

vetenskaplig kompetens kunna ställa krav på annan yrkesskicklighet.

Vad detta krav betyder behandlas närmare i avsnitt 7.1.2. Krav på

pedagogisk skicklighet skall alltid ställas vid anställning av en lektor. Det

behörighetskravet har tidigare angivits i högskoleförordningen men

införs nu i lagen. Regeringen ges rätt att föreskriva om undantag från

kraven på vetenskaplig kompetens och annan yrkesskicklighet.

Regeringen avser att utnyttja denna föreskriftsrätt till att ge regler om att

en adjunkt, som visat särskild pedagogisk skicklighet eller skicklighet

avseende ledning, utveckling och samverkan, skall kunna få anställning

som lektor även om adjunkten inte uppfyller behörighetskraven. Denna

möjlighet till s.k. individuell befordran behandlas i avsnitt 7.1.2.

6 - 8 §§

Bestämmelserna har bearbetats med hänsyn till att begreppet tjänst tagits

bort ur lagen.

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:764)

om vissa läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m.

Lagen har bearbetats språkligt så att begreppet tjänst tagits bort.

Sammanfattning av betänkandet Reform och

förändring. Organisation och verksamhet vid

universitet och högskolor efter 1993 års universitets-

och högskolereform (SOU 1996:21)

1993 års universitets- och högskolereform är i mycket en tillämpning på

högre utbildning och forskning av generella förändringar i budget- och

styrsystemen inom det statliga området. Reformen har dock tydliggjort

lärosätenas handlingsmöjligheter och påtagligt inspirerat till diskussioner

och förändringsarbete. Inom universitet och högskolor är inställningen

till reformen i stort sett positiv.

RUT-93 har studerat förändringar i relation till de mål som angivits för

universitets- och högskolereformen.

Analys

Mångfald i utbildningsutbudet

Många förändringar har gjorts i utbildningsutbudet. I relation till hela

verksamheten vid universitet och högskolor är dock ännu de nya ex-

amina, de nya utbildningsprogrammen och de nya kurserna få, både om

man ser till antalet utbildningar och till studerandeantalet. Det är också

svårt att avgöra i vad mån förändringarna är föranledda av reformen.

Anpassning till studentefterfrågan

Den aktuella studentefterfrågan kommer inte på något mer systematiskt

sätt, t.ex. genom föranmälningar, in i lärosätenas planering för komman-

de läsår. Några större omprioriteringar till utbildningsområden där

sökandetrycket är mycket stort har inte gjorts.

Den största förändringen inom den grundläggande högskoleutbild-

ningen är den kraftiga ökningen av kursstudier utanför utbildningspro-

gram.

Kvaliteten

Inget tyder på att svenska universitet och högskolor inte skulle bedriva en

verksamhet som normalt håller rimlig och inte sällan hög kvalitet sett i

ett internationellt perspektiv.

Mycket litet har emellertid gjorts för att direkt möta de risker för sänkt

kvalitet i form av lägre krav i utbildning och examination, som hävdats

ligga i ett system med resurstilldelning i relation till kvantitativa

prestationer.

Effektivt resursutnyttjande och ökad examination

Det är ännu för tidigt att konstatera om några påtagliga effektivitetsvin-

ster, i form av fler helårsprestationer och fler examina i förhållande till

insatta resurser, har uppnåtts till följd av reformen.

Universitetens och högskolornas ekonomi-administrativa system

fungerar ännu inte tillfredsställande. Hög prioritet måste ges åt för-

bättringar i dessa, så att de kan fungera rimligt sett ur såväl lärosätenas

som statsmakternas och externa intressenters perspektiv.

Den institutionella organisationen

Genom reformen har universitetens och högskolornas organisation blivit

en blandning av två ledningsprinciper, den kollegiala och en mer

 managementinriktad .

Statsmakterna har, trots uttalanden om motsatsen, fortfarande ett be-

tydande inflytande över den interna organisationen.

Rollfördelningen mellan statsmakter och universitet/högskolor

Själva kärnan i 1993 års universitets- och högskolereform har varit

ändrad rollfördelning mellan de politiska organen och myndigheterna.

Politikerna i riksdag och regering skall besluta om mål och precisera

resultatkrav. Universitet och högskolor skall svara för att verksamheten

genomförs på bästa sätt.

Förändringarna gentemot tidigare system är emellertid i realiteten inte

alltid så stora som de framställts och friheten för universiteten och

högskolorna fortfarande långt ifrån så total som den beskrivits. Universi-

tet och högskolor hade stor frihet både när det gäller verksamhet och

ekonomi redan före den 1 juli 1993. Och statsmakterna har efter detta

datum i realiteten fortfarande ett större inflytande än vad de officiella do-

kumenten och uttalandena ger intryck av.

Förslag

RUT-93 anbefaller försiktighet med ytterligare systemförändringar. Vad

universitet och högskolor behöver är framför allt möjlighet att få kon-

centrera sig på sina uppgifter inom utbildning och forskning.

Grundläggande högskoleutbildning

RUT-93:s huvudsynpunkt är att statsmakternas beslut behöver utvecklas

och förtydligas. Underlag, bedömningar och prioriteringar måste redovi-

sas mer systematiskt än vad som hittills skett i nuvarande ordning.

Utöver det material som tas fram av universiteten och högskolorna

själva i årsredovisningar och anslagsframställningar bör Högskoleverket

regelbundet inför fastställande av treårsbudget göra övergripande

analyser av situationen för svensk högre utbildning.

Resurstilldelningssystemet för den grundläggande högskoleutbild-

ningen har ännu varit i bruk för kort tid för att omprövas. RUT-93

föreslår att en systematisk utvärdering av systemet genomförs när det

varit i kraft ytterligare några år.

1993 års universitets- och högskolereform har lett till en kraftig ökning

av antalet studenter som läser fristående kurser. Någon form av garanti

för fortsatta studier bör ges till alla de ungdomar som bedriver heltids-

studier genom successiva val av fristående kurser.

Ett omfattande kvalitetsutvecklingsarbete har kommit i gång vid

universitet och högskolor. Som RUT-93 kunnat konstatera gäller detta i

regel mer långsiktiga insatser och berör inte direkt kontrollen av

kravnivån i utbildning och examination, där det funnits farhågor för

kvalitetssänkningar till följd av det nya resurstilldelningssystemet. Hög-

skoleverket bör regelbundet samla in uppgifter om vilka särskilda,

direkta kvalitetskontroller av utbildningsnivå och examination som

genomförs.

Former för regelbunden omprövning av prislapparna i resurstilldel-

ningssystemet måste enligt RUT-93:s mening etableras.

I den mån särskilda åtaganden, utöver utbildningsuppdragen, ges till

universitet och högskolor bör det berörda lärosätet få kostnaderna för

detta täckta utan att behöva använda sina reguljära anslag.

Universitet och högskolor har ännu endast i begränsad utsträckning

integrerat lokalfrågor och lokalkostnader i de lokala planerings- och

budgetsystemen. För- och nackdelar med att lokalkostnaderna ingår i

resurstilldelningssystemet bör analyseras särskilt, när mer direkta erfa-

renheter av lokalt beslutsfattande föreligger.

Det är angeläget att ett arbete snarast inleds i syfte att få ett för

universitet och högskolor lämpat redovisningssystem. Detta bör göras i

särskild ordning men självfallet i samverkan med såväl RRV som Hög-

skoleverket och företrädare för universitet och högskolor.

Forskning och forskarutbildning

Statsmakternas avvägningar mellan forskningsområden bör, enligt RUT-

93:s mening, kunna göras i vidare termer än för närvarande, när för-

delningen görs mellan nio fakultetsområden, varav några mycket små.

Områdena skulle i stället kunna vara förslagsvis teknik, naturvetenskap,

medicin (inklusive odontologi och farmaci) samt kulturvetenskaper (dvs.

humaniora, juridik, samhällsvetenskap och teologi). Med en sådan

gruppering framstår skillnaderna mellan de olika områdena tydligare än i

en mer finfördelad, vilket också klargör innebörden av prioriteringarna

mellan områdena.

Liksom i fråga om den grundläggande högskoleutbildningen bör inför

de övergripande forskningspolitiska besluten statsmakternas besluts-

underlag i form av årsredovisningar och anslagsframställningar m.m.

från myndigheterna kompletteras med fristående, övergripande analyser

av situationen för forskarutbildningen och forskningen i Sverige.

RUT-93 har utgått från att det för överblickbar tid inte kommer att vara

möjligt att ge alla lärosäten ansvar för fasta forskningsresurser i form av

fakultetsanslag. Enligt RUT-93 måste ansvaret för resursfördelningen till

lärare vid lärosäten utan fakultet förtydligas. Det är viktigt att alla lärare

behandlas lika vid fördelningen av forskningsresurser, oavsett till vilket

lärosäte de är knutna.

RUT-93 förordar att medel motsvarande de särskilda resurser som

under en femårsperiod försöksvis ställts till förfogande för särskilda

insatser inom de humanistiska och matematisk-naturvetenskapliga fakul-

teterna efter denna periods utgång ställs till de berörda universitetens för-

fogande för motsvarande insatser inom samtliga forskningsområden.

Forskarutbildningen

Enligt RUT-93:s mening finns det skäl att se över formerna för medels-

stilldelning till forskarutbildningen i syfte att planering och budgetering

av forskarutbildning skall kunna göras mer oberoende av lärosätenas

resurser för andra ändamål.

 Forskningsuppdrag

Universitet och högskolor föreslås få av statsmakterna beställd verksam-

het inom forskning och forskarutbildning preciserade i treåriga forsk-

ningsuppdrag .

Dessa skulle kunna omfatta krav på viss minsta forskningsvolym, mätt

i kostnaderna för forskningen inom vissa områden, förslagsvis de fyra

områden som angivits ovan: teknik, naturvetenskap, medicin och

kulturvetenskaper. Samtidigt skulle uppdragen kunna omfatta åtaganden i

form av specialisering inom respektive lärosätes profilområden. Sär-

skilda insatser som prioriteras av statsmakterna skulle kunna skrivas in i

uppdragen, t.ex. inrättande av professurer inom särskilda områden.

Uppdragen skulle vidare precisera respektive lärosätes åtagande inom

forskarutbildningen.

Forskningsuppdragen skulle innebära ett mer samlat och systematiskt

uttryck för statsmakternas krav än dagens system. Uppdragen skulle

bygga på förslag/ offerter vart tredje år från universiteten och högsko-

lorna, där pågående verksamhet presenteras med angivande av starka och

svaga sidor och där planer och önskemål för förestående treårsperiod

anges.

Med statsmakternas krav uttryckta i dels utbildningsuppdrag, dels

forskningsuppdrag blir formen för själva medelsanvisningen inte någon

central fråga. Medel borde kunna anvisas under ett samlat anslag till var

och en av läroanstalterna. Redovisningen måste dock självfallet även i ett

sådant system utformas så att uppföljning kan göras separat för var och

en av de skilda verksamheterna.

Samverkan med näringslivet

Eftersom synen på universitetens och högskolornas roll vid tekniköver-

föring till näringsliv och samhälle väsentligen förändrats under senare år

måste både statsmakterna och högskolan tydliggöra sin policy för nyt-

tiggörandet av forskningsresultat.

Universitet och högskolor särart och särorganisation

Enligt RUT-93:s mening finns starka skäl för en egen offentligrättslig

form för de statliga universiteten och högskolorna. RUT-93 förordar att

regeringen låter göra en systematisk genomgång och prövning av vad av

den generella regleringen med avseende på statliga myndigheter som bör

gälla för universitet och högskolor samt vilka regler i övrigt som bör

gälla när det gäller deras offentligrättsliga ställning.

Den interna organisationen vid universitet och högskolor

Universitets/högskolestyrelsen

Statsmakterna måste tydligare markera vad som skall vara styrelsens

viktigaste funktion. Denna måste självfallet också komma till uttryck i

valet av styrelseledamöter och förmedlas till dessa ledamöter.

Regeringen bör, med utgångspunkt i klargöranden av styrelsens roll,

inför nästa mandatperiod överväga en ordning med ett mindre antal

styrelseledamöter än för närvarande.

I likhet med vad som gäller för andra statliga myndigheter bör rege-

ringen även fortsättningsvis utse styrelsen och dess ordförande.

RUT-93 förordar att rektor fortsättningsvis inte skall vara styrelsens

ordförande.

Styrelsen vid respektive universitet/högskola bör ges rätt att utse

rektor. Ordningen med en valförsamling för att få fram ett lokalt förank-

rat förslag till rektor bör kunna behållas av de lärosäten som så önskar.

Samråd med lärare, andra anställda och studerande skall i vart fall vara

obligatoriskt.

Fakultetsindelningen och fakultetsnämnderna

RUT-93 föreslår att de universitet och högskolor, som anvisas anslag för

forskning och forskarutbildning, får rätt att själva besluta om indelningen

i fakulteter och därmed om hur uppsättningen av fakultetsnämnder skall

se ut. Organisationen och verksamheten måste självfallet utformas så att

statsmakternas övergripande medelsfördelning kan förverkligas och

följas upp.

Huvuddelen av ledamöterna i fakultetsnämnden skall ha vetenskaplig

kompetens och på samma sätt som i dag utses av lärarna/forskarna inom

området vid det eller de berörda lärosätena.

Institut för studier av högre utbildning och forskning

RUT-93 föreslår att det inrättas ett institut för kvalificerade utredningar

och studier av högre utbildning och forskning. Enligt RUT-93:s mening

är Kungl. Vetenskapsakademien en lämplig huvudman för ett sådant

institut. Institutets verksamhetsområde bör i princip inte utesluta någon

del av kunskaps- och kompetensutvecklingen. Det är viktigt att institutet

samverkar med men samtidigt ges en fristående ställning i förhållande till

myndigheterna inom området.

Sammanfattning av betänkandet Lärare för högskola i

utveckling (SOU 1996:166)

Uppdraget

Uppdraget gäller att föreslå en ny tjänsteorganisation för högskolans

lärare. I denna skall utbildning och forskning vara mera likställda och de

pedagogiska meriterna ges större vikt. Antalet tjänster på professorsnivå

skall ökas. Tillsättningsförfarandet skall förenklas. Jämställdhet mellan

kvinnor och män skall främjas liksom rörlighet mellan högskolor.

Utgångspunkter

I princip bör varje högskola själv få bedöma sitt behov av lärarkompe-

tens, anställa lärare och fördela uppgifter mellan dem. Samtidigt måste

högskolorna som arbetsgivare ta ett mera uttalat ansvar för sina lärare

och deras kompetensutveckling.

Statsmakterna bör dock även i fortsättningen definiera befattningar,

som svarar mot olika kompetensnivåer. Genom att lägga fast gemensam-

ma spelregler och synliggöra nationella karriärvägar ger en sådan ord-

ning stöd för både de enskildas och högskolornas planering.

Insatser i fråga om att leda och utveckla verksamhet och att samverka

med samhällslivet utanför högskolan har fått ökad betydelse i lärarrollen.

De måste därför ges ökat meritvärde.

Enligt högskolelagen skall utbildningen vila inte bara på vetenskaplig

eller konstnärlig grund utan också på beprövad erfarenhet . Inom vissa

områden måste därför också yrkeserfarenhet och kompetens förvärvad

utanför högskolan vara en grund för rekrytering av lärare.

Arbetsfördelningen måste grundas på lokala avvägningar. Det är inte

möjligt att på ett meningsfullt sätt fånga in vare sig högskoleverksam-

heten i dess helhet eller det samlade lärarkollektivet i centrala regler om

fördelning av uppgifter. Utifrån verksamhetens behov måste strävan vara,

att varje lärare tas i anspråk med hänsyn till sin samlade kompetens och

att denna kompetens utvecklas.

En utgångspunkt bör vara, att alla lärare med doktorsexamen eller

minst motsvarande vetenskapliga kompetens eller konstnärliga skicklig-

het skall medverka i såväl grundläggande utbildning som forskning/

forskarutbildning eller konstnärligt utvecklingsarbete. Såväl den enskilde

lärarens insatser som fördelningen av uppgifter inom lärargruppen måste

mera än hittills ses som en del av institutionernas (motsvarande) samlade

utbildnings- och forskningsuppdrag. Omfattningen och arten av en

lärares insatser i olika verksamheter måste dock kunna variera över tiden,

bl.a. för att det skall vara möjligt att bereda utrymme för samman-

hängande perioder för sådan verksamhet, som med fördel bedrivs kon-

centrerat. En planering i ett flerårsperspektiv är därför nödvändig.

En ny befattningsstruktur

Utredningen föreslår fem huvudkategorier av lärare:

 högskoleadjunkt,

 biträdande högskolelektor,

 högskolelektor,

 biträdande professor och

 professor.

Befattningsstrukturen skall vara ett hjälpmedel vid högskolornas för-

delning av uppgifter, men det skall inte finnas någon formell koppling

mellan befattning och uppgifter.

Befattningen som högskoleadjunkt, med grundexamen och pedagogisk

skicklighet som behörighetsvillkor, ger en bas för att rekrytera personer

med yrkeserfarenhet som lärare till olika yrkesinriktade utbildningar.

Den kan också erbjuda en långsammare och mera flexibel väg till dok-

torsexamen än vad en doktorandbefattning medger.

Syftet med befattningen som biträdande högskolelektor skall vara att

ge den nyblivna doktorn dvs. den som avlagt doktorsexamen högst

fyra, eller vid särskilda skäl högst sex, år tidigare möjlighet till fortsatt

vetenskaplig och pedagogisk meritering. Anställningen bör normalt

begränsas till fyra år.

Befattningen som högskolelektor blir basen i en karriärtrappa av

befattningar, som kan ge ett mera självständigt ansvar för olika uppgifter.

För behörighet bör krävas doktorsexamen eller motsvarande veten-

skapliga kompetens eller motsvarande konstnärliga kompetens eller

motsvarande kompetens av annat slag (dvs. från yrkeslivet utanför

högskolan) samt pedagogisk skicklighet. Även den som gjort särskilt för-

tjänstfulla insatser som adjunkt bör anses behörig.

Den nya befattningen som biträdande professor erbjuder den effekti-

vaste vägen att på kort sikt uppnå en ökning av antalet tjänster på profes-

sorsnivå. Behörighetsvillkor bör vara vetenskaplig, konstnärlig, pedago-

gisk eller annan kompetens utöver vad som krävs för behörighet som

högskolelektor. I fråga om vetenskaplig skicklighet bör krävas docent-

kompetens.

Befattningen som professor skall även i fortsättningen vara den

främsta lärarbefattningen i högskolan. Det särskilda anställningsskydd

som professorer åtnjuter bör kunna bevaras. För behörighet bör krävas

vetenskaplig, konstnärlig eller annan kompetens på hög internationell

nivå samt pedagogisk skicklighet.

Adjungerade lärare bör kunna anställas för begränsad tid på pro-

fessors-, lektors- och adjunktsnivåerna. Det skall vara fråga om personer

som har sin huvudsakliga verksamhet utanför högskolan.

Utländska lärare, dvs. lärare i främmande språk hämtade från land där

respektive språk talas, bör kunna anställas som högskoleadjunkt eller

högskolelektor alltefter behörighet.

Den som är anställd tillsvidare som lärare vid en högskola bör ha rätt

till tjänstledighet upp till tre år för att arbeta som lärare vid en annan

högskola, inom eller utom landet.

En ny rekryteringsordning

En högskolas ansvar för rekryteringen av lärare bör ta sig uttryck i dels

rekryteringsmål, dels en tillsättningsordning. Båda dokumenten bör

fastställas av högskolestyrelsen.

Rekryteringsmålen skall bygga på de mål som regeringen fastställt.

Därutöver bör högskolan kunna lägga fast egna mål vad avser t.ex.

främjande av jämställdhet eller rörlighet.

Tillsättningsordningen skall utifrån grundläggande föreskrifter i hög-

skoleförordningen reglera ordningen för rekrytering till olika lärarbe-

fattningar vid högskolan.

Innan förfarandet för att tillsätta en befattning inleds, skall högskolan

fastställa en profil. Av den skall framgå ämnesområdet, behörighetsvill-

koren, vilken vikt som skall tillmätas var och en av tre olika bedöm-

ningsgrunder:

1. vetenskaplig/konstnärlig/annan skicklighet,

2. pedagogisk skicklighet och

3. skicklighet i fråga om ledning, utveckling och samverkan samt den

inriktning av verksamheten som förutses.

Lärarbefattningar bör tillsättas av rektor, som bör få delegera beslut

om andra befattningar än som professor och biträdande professor.

En högskoleadjunkt, som gjort särskilt förtjänstfulla pedagogiska eller

andra insatser, bör, om det är till nytta för verksamheten, befordras till

högskolelektor och en högskolelektor bör, under motsvarande förut-

sättningar, befordras till biträdande professor.

Förslag bör i fråga om befattningar som professor och biträdande pro-

fessor avges av fakultetsnämnd (motsvarande), i fråga om övriga be-

fattningar på sätt högskolestyrelsen bestämmer. Berört organ bör ha en

majoritet av lärare, studenterna bör ha rätt att vara representerade, och en

jämn könsfördelning bör eftersträvas.

Principer för information om lediga lärarbefattningar bör läggas fast i

tillsättningsordningen. I fråga om professurer bör det vara obligatoriskt

att sprida information genom annonsering eller på annat sätt, nationellt

och vid behov även utomlands.

Berört högskoleorgan bör ha frihet att skaffa sig det underlag som

behövs i de former som är lämpliga. Dock bör i fråga om befattningar

som professor och biträdande professor den vetenskapliga eller konstnär-

liga skickligheten alltid bedömas av två, eller om särskilda skäl före-

ligger tre, sakkunniga. Dessa skall hämtas utanför den berörda högsko-

lan. De bör vara av olika kön och skall, om inte synnerliga skäl finns,

vara det, när det finns sökande av båda könen.

Förslagsställande organ skall alltid, innan en sammanvägning görs med

hänsyn till profilen, redovisa en bedömning enligt var och en av de tre

bedömningsgrunderna för sig.

På initiativ av fakultetsnämnden bör en kvalificerad person utanför

högskoleområdet kunna kallas till en professur.

När det är fråga om att uppfylla ett fastställt rekryteringsmål, bör ett

förfarande med intresseanmälan kunna tillämpas. En kvalificerad person,

som anmält sig, bör då direkt kunna föreslås.

Beslut om lärartillsättning bör kunna överklagas endast efter pröv-

ningstillstånd av Överklagandenämnden. Sådant tillstånd skall ges, om

nämnden bedömer att det kan finnas saklig grund för att ändra beslutet,

om ett allvarligt formellt fel har begåtts eller om nämnden eljest finner

ärendet vara av principiell betydelse.

Bisysslor

Reglerna för lärares bisysslor måste utan ändring av det materiella

innehållet utformas, så att det blir lättare för både den enskilde och

högskolan att bedöma aktuella fall. I fortsättningen bör därför en lärare

redovisa alla ämnesanknutna bisysslor, alltså inte bara s.k. FoU-bi-

sysslor. En intern ordning för detta bör fastställas av respektive högskola.

Eventuella överträdelser av reglerna får beivras av högskolan på samma

sätt som andra förseelser i anställningen.

Genomförande av förslagen

Under förutsättning av riksdagsbeslut hösten 1997 bör de föreslagna

förändringarna träda i kraft den 1 juli 1998. Författningstext bör då

föreligga före utgången av 1997, så att erforderlig tid för lokala förbe-

redelser ges.

Förutsättningarna för att förverkliga förslagen är i nuvarande resurs-

läge gynnsammare inom de medicinska, matematisk-naturvetenskapliga

och tekniska fakulteterna än inom bl.a. de humanistiska och samhällsve-

tenskapliga.

Inför perioden 2000 - 2002 bör övervägas en förändring av an-

slagsstrukturen, så att varje högskola anvisas ett anslag. Dessförinnan bör

högskolornas möjligheter att göra omfördelningar ökas.

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 maj 1997

Närvarande: statsrådet Freivalds, ordförande, samt statsråden Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Tham

__________

Regeringen beslutar proposition 1996/97:141 Högskolans ledning, lärare

och organisation.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i hög-

skolelagen (1992:1434)

1 kap. 11 och 12 §§,

3 kap. 2, 5, 6 och 8 §§

 Senaste lydelse 1995:817.

 Senaste lydelse 1994:267.

1 Senaste lydelse 1992:1435.

2 Senaste lydelse 1992:1435.

3 Senaste lydelse 1991:1972.

Prop. 1996/97:141

3

1

4

1

4

1

13

1

22

1

20

1

27

1

30

7

34

7

37

16

38

2

39

2

42

16

43

5

46

5

48

16

51

16

51

1

55

1

57

6

58

1

61

1

62

1

52

51

67

5

Prop. 1996/97:141

Bilaga 1

72

1

Prop. 1996/97:141

Bilaga 2

Prop. 1996/97:141

74

1