Regeringens proposition

1995/96:115

En ny lag om domstolsärenden

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 30 november 1995

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Vid de allmänna domstolarna handläggs tvistemål och brottmål enligt rättegångs-

balken. Dessutom handläggs ett stort antal ärenden enligt lagen (1946:807) om

handläggning av domstolsärenden (ärendelagen).

 I propositionen föreslås att en ny ärendelag skall ersätta den nuvarande. För-

slaget innebär att regleringen av ärendenas handläggning blir betydligt mera

detaljerad än nu. Syftet med detta är framför allt att åstadkomma en ordning som

bättre passar sådana ärenden som är av mer kvalificerad typ. Förslaget bygger

till betydande del på reglerna i rättegångsbalken. Balkens bärande principer om

muntlighet, omedelbarhet och koncentration behöver dock inte tillämpas. Därmed

företer lagförslaget principiellt större likheter med de allmänna för-

valtningsdomstolarnas processlag, förvaltningsprocesslagen (1971:291), än med

rättegångsbalken. De regler som gäller för processen i förvaltningsdomstol har

också i stor utsträckning tjänat som förebilder vid utformningen av lag-

förslaget.

 Bland de sakliga nyheterna i förslaget kan nämnas att den som vill inleda ett

förfarande enligt den nya lagen skall normalt göra detta skriftligen, eventuellt

genom telefax. Finner tingsrätten i samband med att ärendet inleds att den som

inlett ärendet vänt sig till fel domstol, skall tingsrätten lämna över

handlingarna i ärendet till en behörig domstol, om den som inlett förfarandet

inte har någon invändning mot detta och det inte heller finns något annat skäl

mot överlämnande. Samma regler föreslås gälla för tvistemål och brottmål enligt

rättegångsbalken. Om en enskild person har överklagat ett beslut av en för-

valtningsmyndighet till tingsrätten skall i åtskilliga fall beslutsmyndigheten

vara motpart till den enskilde och även ha rätt att överklaga ett senare dom-

stolsbeslut. I ett domstolsärende skall tingsrätten i de flesta fall vara domför

med en juristdomare. När det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet skall tingsrätten dock kunna bestå av flera domare. Möjligheterna

att delegera arbetsuppgifter till sådana personer som är anställda vid

tingsrätten utan att vara juristutbildade föreslås bli utvidgade till att gälla

även enkla ärenden om bouppteckning och arvsskatt.

 I förslaget till den nya ärendelagen ges också utförliga regler om i vilka

fall handlingarna i ett ärende skall tillställas en part (kommuniceras). Sakligt

sett syftar dessa regler både till att onödiga kommuniceringar undviks och till

att behövliga kommuniceringar sker. Utförliga regler föreslås om när sammanträde

i ett ärende skall hållas. På den punkten föreslås enskilda få ett betydande

inflytande bl.a. med hänsyn till den europeiska konventionen om skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen).

Ett sammanträde skall inte vara lika formbundet som enligt nuvarande regler,

vilka innebär att rättegångsbalkens bestämmelser om huvudförhandling skall

tillämpas. Ett sammanträde skall under vissa förutsättningar kunna hållas på

telefon.

 Om ett tingsrättsavgörande överklagas skall den nya lagen även gälla

förfarandet i hovrätt och Högsta domstolen. Den ordningen är särskilt motiverad

för sådana fall där det enligt Europakonventionen krävs muntlighet. Förslaget

medför att tillämpningen av reglerna i rättegångsbalken om överklagande av

beslut, vilka bygger på att förfarandet i den högre domstolen skall vara helt

skriftligt, begränsas till att i huvudsak endast gälla överklaganden av

processuella beslut.

 För några ärendetyper där en förvaltningsmyndighets beslut med nu gällande

regler överklagas direkt till hovrätt föreslås det att den primära

domstolsprövningen i stället skall ske i tingsrätt.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 7

2 Lagtext.................................................... 8

 2.1 Förslag till lag om domstolsärenden................. 8

 2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken...... 20

 2.3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken........ 21

 2.4 Förslag till lag om ändring i ärvdabalken........... 22

 2.5 Förslag till lag om ändring i jordabalken........... 24

 2.6 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken...... 26

 2.7 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken...... 28

 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel

 med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva 30

 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning

 av pengar hos myndighet............................. 33

 2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av

 förkommen handling.................................. 34

 2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred 35

 2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt

 och gåvoskatt....................................... 38

 2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:642) om blod-

 undersökning m.m. vid utredning av faderskap........ 41

 2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1975:605) om regi-

 strering av båtbyggnadsförskott..................... 43

 2.15 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385) 44

 2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparke-

 ringsavgift......................................... 45

 2.17 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen

 (1979:189).......................................... 47

 2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på

 okända borgenärer................................... 48

 2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om före-

 tagshypotek......................................... 50

 2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors ge-

 mensamma hem........................................ 51

 2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om ho-

 mosexuella sambor................................... 52

 2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om be-

 söksförbud.......................................... 54

 2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kul-

 turminnen m.m....................................... 55

 2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade

 personuppgifter..................................... 56

 2.25 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20) 57

 2.26 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

 59

 2.27 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009).. 62

 2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om

 disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m............ 64

 2.29 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

 66

 2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:000) om före-

 tagsrekonstruktion.................................. 67

3 Ärendet och dess beredning................................. 68

4 Bakgrund................................................... 68

5 Reformbehovet när det gäller domstolsärendenas hantering... 71

6 En ny ärendelag?........................................... 73

7 Huvuddragen i en ny ärendelag.............................. 76

 7.1 Allmänt............................................. 76

 7.2 Ärendelagens tillämpning i högre instans............ 81

 7.3 Förvaltningsmyndighets ställning som part när dess beslut

 överklagas.......................................... 83

 7.4 Klagotider m.m...................................... 94

 7.5 Tingsrättens sammansättning m.m. ................... 97

 7.6 Yrkanden, grunder och frågor om rättskraft m.m...... 99

 7.7 Kommunicering.......................................103

 7.8 Sammanträden........................................106

 7.9 Vissa frågor om förhör..............................109

 7.10 Materiell processledning............................112

 7.11 Interimistiska beslut och inhibition................115

 7.12 Parternas kostnader.................................117

 7.13 Omprövning..........................................119

 7.14 Överklagande till hovrätt och Högsta domstolen......120

 7.15 Särskilda rättsmedel................................122

8 Överlämnande av mål och ärenden mellan domstolar...........125

9 Registreringen av mål och ärenden..........................132

10 Numreringen av domar och beslut............................133

11 Nedflyttning av vissa ärenden från hovrätt till tingsrätt..134

12 Testamentsexekutors uppgiftsskyldighet.....................135

13 Lösöreköp..................................................136

14 Kallelse på okända borgenärer..............................138

15 Kostnader..................................................139

16 Ikraftträdande.............................................140

17 Författningskommentar......................................141

 17.1 Förslaget till lag om domstolsärenden...............141

 17.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken....179

 17.3 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken......180

 17.4 Förslaget till lag om ändring i ärvdabalken.........180

 17.5 Förslaget till lag om ändring i jordabalken.........181

 17.6 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken....181

 17.7 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken....182

 17.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om

 handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård kvar-

 bliva...............................................182

 17.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:56) om ned-

 sättning av pengar hos myndighet....................183

 17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av

 förkommen handling..................................183

 17.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred

 183

 17.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt

 och gåvoskatt.......................................184

 17.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:642) om

 blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap....185

 17.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:605) om

 registrering av båtbyggnadsförskott.................185

 17.15 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

 185

 17.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:206) om

 felparkeringsavgift.................................185

 17.17 Förslaget till lag om ändring i bötesverkställighetslagen

 (1979:189)..........................................186

 17.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse

 på okända borgenärer................................186

 17.19 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:649) om

 företagshypotek.....................................187

 17.20 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors

 gemensamma hem......................................187

 17.21 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:813) om

 homosexuella sambor.................................187

 17.22 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:688) om

 besöksförbud........................................187

 17.23 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om

 kulturminnen m.m....................................188

 17.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade

 personuppgifter.....................................188

 17.25 Förslaget till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)188

 17.26 Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen

 (1994:334)..........................................189

 17.27 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)190

 17.28 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1811) om

 disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m............190

 17.29 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

 (1995:450)..........................................191

 17.30 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:000) om

 företagsrekonstruktion..............................192

Bilaga 1 Promemorians lagförslag . . . . . . . . . . . . . . . . . . 194

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

 över promemorians lagförslag . . . . . . . . . . . . . . . 250

Bilaga 3 Domstolsutredningens lagförslag . . . . . . . . . . . . . 251

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag . . . . . . . . . . . . . . . . 257

Bilaga 5 Lagrådets yttrande . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 319

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

30 november 1995 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 329

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om domstolsärenden,

 2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

 3. lag om ändring i föräldrabalken,

 4. lag om ändring i ärvdabalken,

 5. lag om ändring i jordabalken,

 6. lag om ändring i rättegångsbalken,

 7. lag om ändring i utsökningsbalken,

 8. lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,som köparen

låter i säljarens vård kvarbliva,

 9. lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hosmyndighet,

 10. lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av förkommenhandling,

 11. lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred,

 12. lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

 13. lag om ändring i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vidutredning av

faderskap,

 14. lag om ändring i lagen (1975:605) om registrering av båtbygg-nadsförskott,

 15. lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385),

 16. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift,

 17. lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189),

 18. lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer,

 19. lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek,

 20. lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

 21. lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor,

 22. lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud,

 23. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

 24. lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter,

 25. lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20),

 26. lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334),

 27. lag om ändring i sjölagen (1994:1009),

 28. lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret,

m.m.,

 29. lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450),

 30. lag om ändring i lagen (1995:000) om företagsrekonstruktion.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om domstolsärenden

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 §

Denna lag gäller handläggningen i tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen av

sådana rättsvårdsärenden som skall tas upp av en tingsrätt och som inte skall

handläggas enligt rättegångsbalken.

2 §

Om en annan lag än förvaltningslagen (1986:223) innehåller en bestämmelse som

avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen.

Domstolarnas sammansättning m.m.

3 §

I fråga om domstolar och domare tillämpas 1-4 kap. rättegångsbalken. Vid

handläggningen av ett ärende består tingsrätten av en juristdomare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå

av tre sådana domare. När det gäller hovrättens sammansättning tillämpas

rättegångsbalkens bestämmelser för tvistemål. Vid omröstning tillämpas 16 eller

29 kap. rättegångsbalken. En skiljaktig mening skall antecknas.

 När en anställd som inte är juristdomare handlägger ett ärende enligt en

särskild föreskrift gäller reglerna om jäv i 4 kap. rättegångsbalken.

Hur ärendet inleds vid tingsrätten

4 §

Den som vill inleda ett ärende vid tingsrätten genom anmälan, ansökan, över-

klagande eller på annat sätt skall göra detta skriftligen. Regeringen får för

vissa slags ärenden bestämma att det får göras i annan form.

5 §

En enskild parts första skrivelse till tingsrätten skall innehålla uppgifter om

partens

 1. namn, yrke och personnummer eller organisationsnummer,

 2. postadress och adress till arbetsplats samt i förekommande fall annan

adress där parten kan anträffas för delgivning,

 3. telefonnummer till bostaden och arbetsplatsen, med undantag för nummer som

avser ett hemligt telefonabonnemang som behöver uppges endast om tingsrätten

begär det, och

 4. förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning med parten.

 Om den enskilde har en ställföreträdare, skall motsvarande uppgifter lämnas

även om ställföreträdaren. Har den enskilde utsett ombud, skall ombudets namn,

postadress och telefonnummer anges.

 Finns det en enskild motpart i ärendet, skall den som inleder ärendet lämna

uppgifter om motparten i de hänseenden som anges i första och andra styckena.

Uppgift om motpartens eller dennes ställföreträdares yrke, arbetsplats, telefon-

nummer och ombud behöver dock lämnas endast om uppgiften är tillgänglig utan

särskild utredning för den som inleder ärendet. Saknar motparten känd adress,

skall uppgift lämnas om den utredning som gjorts för att fastställa detta.

 Uppgifterna skall gälla förhållandena när uppgifterna lämnas till tingsrätten.

Om något av dessa förhållanden ändras eller om en uppgift är ofullständig eller

felaktig, skall det genast anmälas till tingsrätten.

6 §

En ansökan skall innehålla uppgifter om

 1. det som yrkas,

 2. de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet och

 3. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis.

 Skriftliga bevis skall ges in samtidigt med ansökan.

7 §

Ett överklagande skall innehålla uppgifter om

 1. det beslut som överklagas,

 2. i vilken del beslutet överklagas och den ändring i beslutet som yrkas,

 3. grunderna för överklagandet och i vilket avseende skälen för beslutet

enligt klagandens mening är oriktiga och

 4. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis.

 Skriftliga bevis skall ges in samtidigt med överklagandet.

8 §

Har ett överklagande getts in till tingsrätten i stället för till den

förvaltningsmyndighet som meddelat det överklagade beslutet, skall tingsrätten

överlämna överklagandet till myndigheten. Överklagandet skall anses ha kommit in

till myndigheten den dag det kom in till tingsrätten.

 Finner tingsrätten i annat fall i samband med att ett ärende inleds att den

saknar behörighet att handlägga ärendet men att en annan domstol skulle vara

behörig, skall tingsrätten lämna över den skrivelse genom vilken ärendet inletts

till den domstolen, om den som inlett ärendet inte har något att invända mot

detta och det inte heller finns något annat skäl mot att skrivelsen överlämnas.

Skrivelsen skall anses ha kommit in till den senare domstolen samma dag som den

kom in till den tingsrätt som först tog emot skrivelsen.

Brister i en inledande skrivelse m.m.

9 §

Om den skrivelse genom vilken ärendet inletts innehåller brister, får domstolen

förelägga parten att avhjälpa dem inom en viss tid. Har föreskriven avgift inte

betalats, skall parten föreläggas att betala. När det finns anledning till det

skall domstolen förelägga parten att ge in ett bevis om sin behörighet att

inleda ärendet vid domstolen eller om vem som är ställföreträdare för en part.

Om ärendet inte kan prövas i sak utan att föreläggandet följts, skall parten

upplysas om detta.

10 §

Följs inte ett föreläggande enligt 9 §, skall tingsrätten avvisa anmälan,

ansökan eller överklagandet,

 1. om bristerna är sådana att den skrivelse genom vilken ärendet inletts inte

kan läggas till grund för någon prövning i sak,

 2. om bristerna avser föreskrifterna i 5 § och inte har endast ringa betydelse

för frågan om delgivning eller

 3. om föreskriven avgift inte har betalats.

 Avvisning skall ske även när det finns något annat hinder för prövningen.

Frågan om ett överklagande har kommit in i rätt tid skall dock prövas av

tingsrätten endast när en förvaltningsmyndighet har beslutat om avvisning och

myndighetens beslut överklagas till tingsrätten.

Beslutsmyndighetens ställning vid överklagande

11 §

Om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut, är förvalt-

ningsmyndigheten motpart till den enskilde sedan handlingarna i ärendet

överlämnats till domstolen.

Allmänt om handläggningen av ärenden

12 §

Domstolen skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver

och att inget onödigt dras in i ärendet. Genom frågor och påpekanden skall

domstolen försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas

framställningar.

13 §

Förfarandet hos domstolen är skriftligt.

 I förfarandet bör det ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel

för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet.

 Domstolen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter

i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är

lämpligt.

14 §

Domstolen skall hålla sammanträde, om det begärs av en enskild part. Sammanträde

behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte

går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild

omständighet inte behövs.

Skriftväxlingen

15 §

Om det i ärendet finns en motpart, skall domstolen ge denne tillfälle att svara

inom en viss tid. Domstolen skall samtidigt lämna en upplysning om att ärendet

kan komma att avgöras även om det inte kommer in något svar till domstolen.

 Första stycket gäller inte,

 1. om det saknas anledning att anta att ärendet till någon del kommer att av-

göras till motpartens nackdel eller

 2. om motparten är en sådan förvaltningsmyndighet som avses i 11 § och det är

onödigt att myndigheten ges tillfälle att svara.

16 §

Den som getts tillfälle att svara skall göra det skriftligen, om inte domstolen

bestämmer att svaret får lämnas muntligen.

 I svaret skall parten ange om yrkandena i ärendet eller, när ärendet har

inletts genom en anmälan, den åtgärd som ärendet gäller medges eller inte

medges. Om yrkandena eller åtgärden inte medges, skall parten ange skälen för

detta och de bevis som åberopas. Skriftliga bevis skall ges in till domstolen.

17 §

Domstolen får förelägga en part att inom en viss tid yttra sig skriftligen. I

föreläggandet skall det tas in en upplysning om att ärendet kan komma att

avgöras även om det inte kommer in något sådant yttrande till domstolen.

Sammanträde

18 §

Till ett sammanträde skall domstolen kalla den som är part. En myndighet som är

motpart enligt 11 § behöver dock inte kallas annat än om domstolen finner att

myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten skall dock

alltid underrättas om sammanträdet.

 I kallelsen skall det tas in en upplysning om betydelsen enligt 20 § av att

parten uteblir från sammanträdet. Om domstolen finner att en part bör infinna

sig personligen, får domstolen föreskriva vite.

19 §

Ett sammanträde får hållas på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till

sammanträdets ändamål och övriga omständigheter eller om ett sammanträde inför

domstolen skulle medföra kostnader och olägenheter som inte står i rimligt för-

hållande till betydelsen av att sammanträdet hålls inför domstolen.

 För sammanträden som hålls på telefon gäller inte bestämmelserna i 18 §.

20 §

Att en part uteblir från ett sammanträde hindrar inte att domstolen handlägger

och avgör ärendet. Om det i tingsrätt är den som inlett ärendet eller i högre

domstol klaganden som uteblir, får ärendet avskrivas från vidare handläggning.

21 §

I fråga om offentlighet och ordning vid ett sammanträde tillämpas 5 kap. 1-5 och

9 §§ rättegångsbalken.

 Under sammanträdet skall det föras anteckningar om vad som förekommer vid

detta när det gäller yrkanden, medgivanden, bestridanden, åberopanden, invänd-

ningar och erkännanden samt om den utredning som läggs fram vid sammanträdet.

Har sammanträdet begränsats enligt 13 §, skall även det antecknas.

Parters rätt att få del av uppgifter

22 §

Ett ärende får inte avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en

uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än parten och har fått

tillfälle att yttra sig över uppgiften.

 Domstolen får dock avgöra ärendet utan att så har skett

 1. om avgörandet inte går parten emot,

 2. om uppgiften saknar betydelse eller

 3. om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får

kännedom om uppgiften.

 I fråga om en myndighet som är motpart enligt 11 § behöver första stycket inte

tillämpas, om detta är onödigt.

Bevisning

23 §

I fråga om bevisning i allmänhet tillämpas 35 kap. 1-7 och 10-12 §§

rättegångsbalken.

 Skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis skall ges in till domstolen

utan dröjsmål. Detsamma gäller sådana föremål vilka åberopas som bevis och kan

flyttas till domstolen. Om det behövs får domstolen förelägga den part som

åberopat beviset att inom en viss tid ge in detta. I föreläggandet skall det tas

in en upplysning om att ärendet kan komma att avgöras även om parten inte gett

in beviset.

24 §

Vid sammanträde får vittnesförhör hållas. Förhöret får hållas under ed. I övrigt

tillämpas 36 kap. 1-18 och 20-25 §§ rättegångsbalken på förhöret.

 Förhöret får hållas på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevisupptagning vid ett

sammanträde inför domstolen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte

står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på sådant

sätt. Vid bevisupptagning på telefon gäller inte rättegångsbalkens bestämmelser

om kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro.

25 §

I fråga om skriftliga bevis tillämpas 38 kap. 1-5 och 7-9 §§ rättegångsbalken. I

fråga om syn tillämpas 39 kap. 1 och 4-5 §§ rättegångsbalken. I fråga om

sakkunnig tillämpas 40 kap. rättegångsbalken, dock inte hänvisningen i 11 § till

36 kap. 19 § rättegångsbalken. Förhör med sakkunniga får hållas på telefon

enligt 24 § andra stycket.

Säkerhetsåtgärder och inhibition

26 §

Om det är av synnerlig vikt, får domstolen för tiden intill dess att ärendet har

avgjorts besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Den

som åtgärden rör skall dessförinnan ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte

är fara i dröjsmål. Beslutet får när som helst ändras.

 En domstol som skall pröva ett överklagande får besluta att det överklagade

beslutet tills vidare inte får verkställas och även i övrigt besluta tills

vidare rörande saken.

Beslut

27 §

Domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna innehåller och det som i

övrigt har förekommit i ärendet.

 Om ärendet har inletts genom en ansökan eller ett överklagande, får det beslut

genom vilket ärendet avgörs inte gå utöver det som yrkats. När det finns

särskilda skäl får dock domstolen även utan yrkande besluta till det bättre för

en enskild part, om det inte är till nackdel för något motstående enskilt

intresse.

28 §

Av ett beslut genom vilket domstolen avgör ärendet skall de skäl som bestämt

utgången framgå, om beslutet går någon part emot. Detsamma gäller andra beslut,

om det behövs. I ett beslut som innebär att ett överklagat beslut fastställs

behöver skälen anges endast om de avviker från skälen i det överklagade

beslutet.

29 §

Det beslut genom vilket domstolen avgör ärendet skall sändas till parterna samma

dag som beslutet meddelas eller, om beslutet meddelas vid ett sammanträde, inom

en vecka från sammanträdet. Om det finns en skiljaktig mening skall den bifogas.

30 §

I de fall där ett beslut kan överklagas skall parterna få upplysning om detta.

 Innebär beslutet att ärendet avgjorts skall parterna få upplysning om vad de

skall iaktta vid ett överklagande. Har ärendet inte avgjorts, skall parterna

underrättas om att de efter begäran kan få en sådan upplysning från domstolen.

 Krävs det prövningstillstånd vid överklagande, skall parterna få upplysning

även om detta och om de grunder på vilka sådant tillstånd kan meddelas.

Omedelbar verkställighet

31 §

I fråga om omedelbar verkställighet av domstolens beslut tillämpas 17 kap. 14 §

rättegångsbalken. Ett beslut enligt 26 § får verkställas omedelbart.

Rättegångskostnader

32 §

I ett ärende där enskilda är motparter till varandra får domstolen med

tillämpning av 18 kap. rättegångsbalken förplikta den ena parten eller dennes

ställföreträdare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten för dennes

kostnader i ärendet eller det som i domstolen betalats av allmänna medel.

Rättelse av skrivfel och liknande

33 §

Ett beslut som innehåller en uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller

någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende får rättas av domsto-

len.

 Om domstolen av misstag inte har fattat ett beslut som skulle ha meddelats i

samband med ett avgörande, får domstolen komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från det att avgörandet meddelades.

 Om det inte är uppenbart obehövligt skall parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering sker. Rättelsen eller kompletteringen skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av beslutet.

Omprövning av beslut

34 §

När en tingsrätt i ett ärende som inletts på annat sätt än genom överklagande

finner att ett beslut som den har meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya

omständigheter eller av någon annan anledning, skall domstolen ändra beslutet,

om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon

enskild part (omprövning).

 Skyldigheten att ompröva beslutet gäller även om beslutet överklagas. Skyl-

digheten gäller dock inte, om tingsrätten redan har överlämnat handlingarna i

ärendet till en högre domstol eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot

att tingsrätten ändrar sitt beslut.

 Omprövning får inte ske, om frågan om omprövning kommer upp först sedan tiden

för överklagande av beslutet har gått ut.

35 §

Ett överklagande av en tingsrätts beslut förfaller, om tingsrätten själv efter

omprövning enligt 34 § ändrar beslutet så som klaganden begär. I så fall tilläm-

pas inte 38 § fjärde stycket.

 Ändrar domstolen beslutet på annat sätt än klaganden begär, skall överkla-

gandet anses omfatta det nya beslutet, om inte avvisning skall ske enligt 38 §

fjärde stycket.

Allmänt om överklagande av domstolens beslut

36 §

Ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller

henne emot.

37 §

Ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas endast i samband

med överklagande av ett beslut som innebär att ärendet avgörs. Överklagande får

dock ske särskilt, när domstolen

 1. ogillat en invändning om jäv mot någon ledamot av domstolen eller en

invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning,

 2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

 3. beslutat i en fråga om säkerställande av det som ärendet gäller eller

beslutat att ett överklagat beslut tills vidare inte får verkställas eller i

övrigt beslutat tills vidare rörande saken,

 4. förelagt någon att medverka på annat sätt än genom inställelse inför

domstolen och en underlåtenhet att följa föreläggandet kan medföra särskild

påföljd för honom eller henne,

 5. vid prövning enligt 3 kap. 3 § andra stycket 5 tryckfrihetsförordningen

eller 2 kap. 3 § andra stycket 5 yttrandefrihetsgrundlagen funnit det vara av

synnerlig vikt att en uppgift som avses där lämnas vid vittnesförhör,

 6. beslutat i en fråga om undersökning eller omhändertagande av person eller

egendom eller om någon annan liknande åtgärd,

 7. utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläg-

gande eller straff för förseelse i förfarandet eller förklarat att någon skall

ersätta en kostnad för förfarandet,

 8. beslutat i en fråga som gäller ersättning för någons medverkan i ärendet

eller

 9. beslutat i annat fall än som avses i 8 i en fråga som gäller rättshjälp

enligt rättshjälpslagen (1972:429).

 Ett beslut genom vilket ärendet återförvisas till en lägre domstol eller till

en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om beslutet innefattar avgörande

av någon fråga som inverkar på ärendets utgång.

38 §

Den som vill överklaga ett beslut skall göra detta skriftligen. Skrivelsen skall

ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet inom tre veckor från dagen

för beslutet

 1. om beslutet innebär att ärendet avgjorts,

 2. om beslutet har meddelats vid ett sammanträde eller

 3. om det vid ett sammanträde har angetts när beslutet kommer att meddelas.

 I annat fall är klagotiden tre veckor från den dag då klaganden fick del av

beslutet.

 Om prövningstillstånd krävs, skall klaganden ange de omständigheter som

åberopas till stöd för att sådant tillstånd skall meddelas.

 Den domstol som meddelat beslutet prövar om överklagandet har gjorts i rätt

tid och skall avvisa ett överklagande som har gjorts för sent. Om överklagandet

inte avvisas, skall det tillsammans med övriga handlingar i ärendet sändas över

till den domstol som skall pröva överklagandet.

 Vid överklagande tillämpas i övrigt bestämmelserna i 7 §, 8 § första stycket

samt 9 och 10 §§.

Överklagande av tingsrättsbeslut

39 §

Tingsrättens beslut överklagas till hovrätten.

 I de fall det är särskilt föreskrivet får hovrätten pröva ett överklagande

endast om hovrätten har meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas

av högre domstol,

 2. anledning förekommer till ändring i det slut till vilket tingsrätten kommit

eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje stycket

rättegångsbalken tillämpas. Meddelas inte prövningstillstånd står tingsrättens

beslut fast. En upplysning om detta skall tas in i hovrättens beslut.

Överklagande av hovrättsbeslut

40 §

Hovrättens beslut överklagas till Högsta domstolen.

 Högsta domstolen får pröva överklagandet endast om Högsta domstolen har

meddelat prövningstillstånd. Detta gäller dock inte vid överklagande av ett

beslut om avvisning av ett överklagande av ett hovrättsbeslut.

 I fråga om prövningstillstånd tillämpas bestämmelserna i 54 kap. rätte-

gångsbalken.

41 §

Om ärendet i tingsrätten har inletts genom ett överklagande, skall sådana

omständigheter eller bevis som klaganden åberopar först i Högsta domstolen

beaktas endast om det finns särskilda skäl.

Särskilda rättsmedel

42 §

I fråga om särskilda rättsmedel mot beslut enligt denna lag eller mot beslut

som vid överklagande skulle ha prövats enligt denna lag tillämpas 58 kap. 1 och

4-8 §§, 10 a § första stycket, 11 och 12 §§, 13 § första meningen samt 59 kap.

1-3 §§ och 5 § första stycket rättegångsbalken. Om det finns synnerliga skäl,

får resning äga rum även i andra fall än som föreskrivs i 58 kap.

rättegångsbalken.

Straff, vite och hämtning

43 §

I fråga om straff för en förseelse under förfarandet och för brott mot tystnads-

plikt som ålagts av domstolen tillämpas 9 kap. 5 och 6 §§ rättegångsbalken.

 I fråga om vite och hämtning tillämpas 9 kap. 7-10 §§ rättegångsbalken.

 Domstolen skall självmant ta upp frågor om ansvar för rättegångsförseelse och

om utdömande av vite som förelagts med stöd av denna lag.

Inkommande handlingar

44 §

En handling anses ha kommit in till domstolen den dag då handlingen eller en avi

om betald postförsändelse som innehåller handlingen anlänt till domstolen eller

kommit en behörig tjänsteman till handa. Underrättas domstolen särskilt om att

ett meddelande till domstolen anlänt till ett telebefordringsföretag, anses med-

delandet ha kommit in redan när underrättelsen nått en behörig tjänsteman.

 Kan det antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats i

domstolens kansli eller avskilts för domstolen på ett postkontor, anses den ha

kommit in den dagen, om den kommit en behörig tjänsteman till handa närmast

följande arbetsdag.

 Ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i

original skall bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad

handling, om det behövs. Har domstolen begärt en sådan bekräftelse men inte fått

någon, får domstolen bortse från meddelandet.

Hinder mot inställelse

45 §

Den som har kallats till sammanträde men inte kan inställa sig skall omedelbart

anmäla det till domstolen.

 I fråga om laga förfall tillämpas 32 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken.

Delgivning

46 §

Skall domstolen underrätta någon om innehållet i en handling eller om något

annat, får det ske genom delgivning. Delgivning skall användas, om det är

särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om

underrättelse framgår att delgivning bör ske, men bör i övrigt tillgripas bara

om det behövs med hänsyn till omständigheterna.

Ombud och biträde

47 §

Den som är part får anlita ombud eller biträde.

 I fråga om ombud eller biträde tillämpas 12 kap. 2-5 §§ och 6 § andra stycket

rättegångsbalken. I fråga om fullmakt för ombud tillämpas 12 kap. 8-19 §§

rättegångsbalken. En skriftlig fullmakt behöver dock inte företes annat än om

domstolen anser att det behövs.

Tolk och översättning av handlingar

48 §

I fråga om tolk och översättning av handlingar tillämpas 5 kap. 6-8 §§ och 33

kap. 9 § rättegångsbalken.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 2. Genom lagen upphävs lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden.

 3. Har ett beslut meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser i

fråga om rätten att överklaga det beslutet och om vad den som vill överklaga

beslutet skall iaktta.

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken

 dels att 16 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 18 kap. 4 a §, av följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 kap.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Rätten skall ta in handlingen När handlingen registrerats

i protokollet och genast över- skall rätten genast översända en

sända bestyrkt kopia av hand- kopia till den myndighet som för

lingen till den myndighet som äktenskapsregistret med uppgift

för äktenskapsregistret med om dagen då handlingen gavs in

uppgift om dagen då handlingen till rätten.

gavs in till rätten.

 Begärs registrering av en gåva, skall tingsrätten låta föra in en kungörelse

om detta i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning. Detsamma gäller om

makar gör en anmälan om bodelning enligt 9 kap. 1 § andra stycket eller om ma-

karna eller en av dem ger in en bodelningshandling för registrering.

 18 kap.

--------------------------------------------------------------------

 4 a §

 Vid handläggning som sker

 enligt lagen (1996:000) om

 domstolsärenden består tingsrätten

 av en juristdomare. Om det

 finns särskilda skäl med hänsyn

 till ärendets beskaffenhet, får

 tingsrätten dock bestå av en ju-

 ristdomare och tre nämndemän.

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 17

 kap. 1 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 1 § föräldrabalken1 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 kap.

 1 §

 I mål om faderskap, vårdnad, umgänge och underhåll tillämpas 14 kap. 17 och 18

§§ äktenskapsbalken.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning som sker

 enligt lagen (1996:000) om

 domstolsärenden består tingsrätten

 av en juristdomare. Om det

 finns särskilda skäl med hänsyn

 till ärendets beskaffenhet, får

 tingsrätten dock bestå av en

 juristdomare och tre nämndemän.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Balken omtryckt 1995:974.

2.4 Förslag till lag om ändring i ärvdabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om ärvdabalken1

 dels att 19 kap. 20 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas tre nya paragrafer, 19 kap. 21 a §, 20

kap. 12 § och 23 kap. 6 §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 kap.

 20 §

 Förordnande att vara testamentsexekutor skall, såvitt ej annat framgår av

testamentet, anses innefatta bemyndigande att företaga alla för boets utredning

erforderliga åtgärder.

--------------------------------------------------------------------

 Vad i 14-16, 18 och 19 §§ Det som sägs i 14-16, 18 och

sagts om boutredningsman skall 19 §§ om boutredningsman skall

äga motsvarande tillämpning å tillämpas på testamentsexekutor

testamentsexekutor ävensom å den och på den som genom testamente

som genom testamente förordnats förordnats att endast i viss del

att allenast i viss del verkställa utredningen efter den

verkställa utredningen efter döde. Även i fråga om entledigande

den döde; och skall jämväl om skall tillämpas det som sägs om

entledigande gälla vad om boutredningsman. Skyldigheten

boutredningsman är stadgat. enligt 14 a § att underrätta

 rätten om vem som tillställts

 årsredovisning gäller dock endast

 den som är boutredningsman.

--------------------------------------------------------------------

 21 a §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 1

 och 5 §§.

 20 kap.

--------------------------------------------------------------------

 12 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt

 detta kapitel.

**FOOTNOTES**

1 Balken omtryckt 1981:359.

23 kap.

--------------------------------------------------------------------

 6 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 5

 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.5 Förslag till lag om ändring i jordabalken

 Härigenom föreskrivs att 8 kap. 12 a § och 12 kap. 21 § jordabalken skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 kap.

 12 a §1

 Anser arrendatorn att han enligt en bestämmelse i denna balk har rätt till

nedsättning av arrendeavgiften eller till ersättning för skada eller för

avhjälpande av brist eller att han har någon annan motfordran hos jordägaren,

och vill arrendatorn dra av motsvarande belopp från en arrendeavgift som utgår i

pengar, får han deponera beloppet hos länsstyrelsen. Detta gäller också när

parterna är oense om storleken på en arrendeavgift som skall utgå i pengar men

vars belopp inte framgår av avtalet.

 Bestämmelser om deposition i vissa andra fall finns i lagen (1927:56) om

nedsättning av pengar hos myndighet.

 När arrendatorn vill deponera ett belopp hos länsstyrelsen enligt första

stycket, skall han lämna skriftliga uppgifter i två exemplar om arrende-

förhållandet, förfallodagen och grunden för avdraget eller tvistens beskaffenhet

samt ställa pant eller borgen, som länsstyrelsen finner skälig, för den kostnad

jordägaren kan få för att få ut beloppet och för ränta på beloppet.

 Har arrendatorn deponerat en arrendeavgift hos länsstyrelsen, får jordägaren

inte göra gällande att arrenderätten blivit förverkad på grund av att det

deponerade beloppet inte har betalats till honom.

--------------------------------------------------------------------

 Länsstyrelsens beslut i ett Länsstyrelsens beslut i ett

ärende om deposition får över- ärende om deposition får över-

klagas till tingsrätten på den klagas till tingsrätten på den

ort där länsstyrelsen finns. Vid ort där länsstyrelsen finns. Vid

överklagande tillämpas lagen överklagande gäller lagen

(1946:807) om handläggning av (1996:000) om domstolsärenden.

domstolsärenden.

 12 kap.

 21 §2

 Anser hyresgästen att han enligt 11-14, 16-18 eller 26 § har rätt till

nedsättning av hyran eller till ersättning för skada eller för avhjälpande av

brist eller att han har någon annan motfordran hos hyresvärden, och vill hyres-

gästen dra av motsvarande belopp på hyra som utgår i pengar, får han deponera

beloppet hos länsstyrelsen. Vad som sagts nu gäller också när det råder tvist om

storleken av hyra som skall utgå i pengar men som ej är till beloppet bestämd i

avtalet.

 När hyresgästen enligt första stycket deponerar belopp hos länsstyrelsen,

skall han lämna skriftlig uppgift i två exemplar om hyresförhållandet, förfallo-

dagen och grunden för avdraget eller tvistens beskaffenhet samt ställa pant

eller borgen, som länsstyrelsen finner skälig, för den kostnad hyresvärden kan

få för att få ut beloppet och för ränta på beloppet.

 Har hyresgästen deponerat hyra hos länsstyrelsen, får hyresvärden icke göra

gällande, att hyresrätten blivit förverkad på grund av att det deponerade be-

loppet ej betalats till honom.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut av länsstyrelsen med Ett beslut av länsstyrelsen

anledning av deposition får med anledning av deposition får

överklagas i hovrätten genom överklagas till tingsrätten på

besvär. den ort där länsstyrelsen finns.

 Vid överklagande gäller lagen

 (1996:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett beslut meddelats före lagens

ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet överklagas.

**FOOTNOTES**

1 Lydelse enligt prop. 1995/96:43.

2 Senaste lydelse 1984:694.

2.6 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att 6 kap. 11-13 §§, 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § skall ha följande

lydelse,

 dels att det i balken skall införas två nya paragrafer, 10 kap. 20 a § och 19

kap. 11 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 11 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rätten skall över alla mål Vid rätten skall det föras re-

föras dagbok, utvisande tiden, gister över alla mål. Registret

då varje mål inkommit, därmed skall utvisa tiden då varje mål

vidtagna åtgärder och tiden för kommit in, de åtgärder som vid-

målets avgörande samt, då talan tagits med målet, tiden för målets

fullföljts, tiden, då anmälan avgörande och, om överklagande

eller inlaga inkommit, och de skett, dagen då anmälan eller

åtgärder, som vidtagits. överklagande kommit in och de

 åtgärder som vidtagits.

 12 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad i detta kapitel stadgas Det som i detta kapitel sägs

om protokoll, akt och dagbok i om protokoll, akt och register

mål skall i tillämpliga delar i ett mål skall tillämpas även

gälla även beträffande ärende. beträffande ett ärende som hand-

 läggs enligt denna balk.

13 §1

--------------------------------------------------------------------

 Närmare föreskrifter om Närmare föreskrifter om

protokoll och aktbildning samt protokoll, aktbildning och

om dagbok och andra förteck- register meddelas av

ningar meddelas av regeringen. regeringen.

10 kap.

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att rätten

 saknar behörighet att ta upp

 målet eller att i annan ordning

 pröva ansökan men att en annan

 domstol skulle vara behörig,

 skall ansökan lämnas över till den

 domstolen, om sökanden inte har

 något att invända mot detta och

 det inte heller finns något

 annat skäl mot att ansökan

 överlämnas. Ansökan skall anses ha

 kommit in till den senare dom-

 stolen samma dag som den kom in

 till den domstol som först tog

 emot ansökan.

17 kap.

10 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

Rättens domar skola, ordnade i

nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

19 kap.

--------------------------------------------------------------------

 11 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att rätten

 saknar behörighet att ta upp

 målet eller att i annan ordning

 pröva ansökan men att en annan

 domstol skulle vara behörig,

 skall ansökan lämnas över till den

 domstolen, om sökanden inte har

 något att invända mot detta och

 det inte heller finns något

 annat skäl mot att ansökan

 överlämnas. Ansökan skall anses ha

 kommit in till den senare dom-

 stolen samma dag som den kom in

 till den domstol som först tog

 emot ansökan.

30 kap.

8 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens domar skola, ordnade

i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1974:573.

2.7 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om utsökningsbalken1

 dels att 18 kap. 8, 11 och 18 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 18 kap. 1 och 16 a §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 1 §2

 Kronofogdemyndighetens beslut överklagas skriftligen hos den tingsrätt inom

vars domkrets kronofogdemyndigheten har sitt säte.

--------------------------------------------------------------------

 I den mån det inte föreskrivs I den mån det inte föreskrivs

något annat i detta kapitel något annat i detta kapitel

skall bestämmelserna i lagen gäller lagen (1996:000) om

(1946:807) om handläggning av domstolsärenden vid överklagande

domstolsärenden tillämpas beträf- i utsökningsmål. Kronofogdemyn-

fande överklaganden i utsök- digheten skall dock inte vara

ningsmål. Tingsrätten skall dock part i domstolen.

alltid bestå av en lagfaren do-

mare.

 16 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut överklagas

hos hovrätten.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrätten får inte pröva ett En hovrätt får inte pröva ett

överklagande av ett beslut av överklagande av ett beslut av en

en tingsrätt, om inte hovrätten tingsrätt, om inte hovrätten med-

meddelat parten prövningstill- delat parten prövningstillstånd.

stånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att över-

klagandet prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i tingsrättens beslut,

eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva

överklagandet.

 Kan ett överklagande av

tingsrättens beslut prövas av

hovrätten endast om denna

meddelat prövningstillstånd,

skall tingsrätten i samband med

underrättelse om vad som gäller

i fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse av

 18 kap. 8 § 1993:516

 18 kap. 11 § 1993:516

 18 kap. 18 § 1993:516.

2 Senaste lydelse 1993:516.

3 Senaste lydelse 1993:516.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva

 Härigenom föreskrivs att 1-3 §§ lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva, skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 1 §1

--------------------------------------------------------------------

 Vill den, som tillhandlar Vill den, som tillhandlar sig

sig lösören och tillåter, att lösören och tillåter, att desamma

desamma få i säljarens vård få i säljarens vård kvarbliva, att

kvarbliva, att vad han till- vad han tillhandlat sig skall

handlat sig skall fredas från fredas från utmätning för säljarens

utmätning för säljarens skuld och skuld och i händelse av dennes

i händelse av dennes konkurs konkurs från boets tillgångar

från boets tillgångar avskiljas, avskiljas, upprätte skriftlig

upprätte skriftlig avhandling avhandling om köpet med förteck-

om köpet med förteckning å de ning å de köpta persedlarna och

köpta persedlarna och vittnens vittnens underskrift. Han skall

underskrift. Han skall inom en inom en vecka därefter i orts-

vecka därefter i ortstidning tidning inom den ort, där sälja-

inom den ort, där säljaren bor, ren bor, låta införa kungörelse om

låta införa kungörelse om avhandlingen med uppgift om

avhandlingen med uppgift om säljarens och köparens namn och

säljarens och köparens namn och yrken, dagen då köpeavhandlingen

yrken, dagen då köpeavhandlingen blivit uppgjord samt köpe-

blivit uppgjord samt köpe- skillingens belopp. Avhand-

skillingens belopp. Avhand- lingen jämte bevis om att kun-

lingen jämte bevis om att kun- görelsen införts i ortstidning

görelsen införts i ortstidning skall inom åtta dagar från den

skall dels inom åtta dagar från dag då kungörelsen skedde ges in

den dag då kungörelsen skedde för registrering till kronofog-

uppvisas för kronofogdemyndig- demyndigheten i det län där egen-

heten i det län där egendomen domen finns.

finns, och i bestyrkt avskrift

tillställas myndigheten, dels

inom en månad från samma dag

företes inför tingsrätten i den

ort där egendomen finns till

intagande i dess protokoll.

--------------------------------------------------------------------

 2 §2

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten för förteckning över Vid överklagande av krono-

uppvisade och inprotokollerade fogdemyndighetens beslut tilläm-

köpeavhandlingar. pas 18 kap. utsökningsbalken.

 3 §3

--------------------------------------------------------------------

 Är köpeavhandling så upprättad Är köpeavhandling så upprättad

och behandlad, som i 1 § sägs, och behandlad, som i 1 § sägs,

men inträffar utmätning inom men inträffar utmätning inom

trettio dagar efter det av- trettio dagar efter det avhand-

handlingen inför rätten före- lingen gavs in till kronofog-

teddes, eller försätts säljaren i demyndigheten i det län där

konkurs efter ansökning, som egendomen finns, eller försätts

gjorts inom sagda tid, är den säljaren i konkurs efter ansök-

sålda egendomen ej fredad från ning, som gjorts inom sagda

att utmätas eller att räknas tid, är den sålda egendomen ej

till konkursboet. Detsamma fredad från att utmätas eller att

gäller när ansökan om räknas till konkursboet. Detsam-

företagsrekonstruktion enligt ma gäller när ansökan om före-

lagen (1995:000) om tagsrekonstruktion enligt lagen

företagsrekonstruktion gjorts (1995:000) om företagsrekon-

inom nämnda tid och konkurs struktion gjorts inom nämnda tid

följt på ansökan som gjorts under och konkurs följt på ansökan som

företagsrekonstruktionen eller gjorts under företagsrekon-

inom tre veckor från det att struktionen eller inom tre

rätten beslutat att företags- veckor från det att rätten be-

rekonstruktionen skall upphöra. slutat att företagsrekonstruk-

Görs efter utgången av den i tionen skall upphöra. Görs efter

första punkten angivna tiden jäv utgången av den i första punkten

mot köpeavhandling, vilken är så angivna tiden jäv mot köpeav-

upprättad och behandlad, som handling, vilken är så upprättad

nyss sagts, är, om jävet görs vid och behandlad, som nyss sagts,

utmätningstillfälle, fordrings- är, om jävet görs vid utmät-

ägaren skyldig att, om han vill ningstillfälle, fordringsägaren

fullfölja jävet, inom en månad skyldig att, om han vill full-

därefter väcka talan mot såväl säl- följa jävet, inom en månad därefter

jaren som köparen vid den väcka talan mot såväl säljaren som

tingsrätt som avses i 1 §. Gör köparen vid tingsrätten i den ort

han inte det, har han förlorat där egendomen finns. Gör han inte

sin talan. Godset skall genast det, har han förlorat sin talan.

beläggas med kvarstad och sökan- Godset skall genast beläggas med

den skall, om han vill att kvarstad och sökanden skall, om

åtgärden skall bestå, inom han vill att åtgärden skall bestå,

fjorton dagar efter utmätnings- inom fjorton dagar efter

förrättningen hos kronofogdemyn- utmätningsförrättningen hos

digheten ställa full borgen för kronofogdemyndigheten ställa

den kostnad och skada, som kan full borgen för den kostnad och

orsakas av kvarstaden. Var skada, som kan orsakas av

säljarens egendom avträdd till kvarstaden. Var säljarens

konkurs, skall vad om åter- egendom avträdd till konkurs,

vinning av lös egendom till skall vad om återvinning av lös

konkursbo är stadgat i 4 kap. egendom till konkursbo är

19 och 20 §§ konkurslagen stadgat i 4 kap. 19 och 20 §§

(1987:672) äga motsvarande konkurslagen (1987:672) äga

tillämpning. motsvarande tillämpning.

 Vad som nu sagts om konkurs äger motsvarande tillämpning om i stället

offentligt ackord fastställes. I fråga om talan med anledning av

ackordsförhandling tillämpas 3 kap. 6 och 7 §§ lagen om företagsrekonstruktion.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Beträffande köpeavhandling som

visats upp för kronofogdemyndigheten före ikraftträdandet gäller äldre bestäm-

melser.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1988:386.

2 Senaste lydelse 1977:673.

3 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet

 Härigenom föreskrivs att 9 a § lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 a §1

--------------------------------------------------------------------

 Talan mot beslut av länssty- Ett beslut av länsstyrelsen får

relsen förs i hovrätten genom överklagas till tingsrätten på den

besvär. ort där länsstyrelsen finns. Vid

 överklagande gäller lagen

 (1996:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett beslut meddelats före lagens

ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet överklagas.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1981:804.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av förkommen

handling

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling

skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 15 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt

 denna lag, dock inte ärenden som

 avses i 12 a §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred

 Härigenom föreskrivs att 36 och 37 §§ lagen (1933:269) om ägofred skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 36 §1

--------------------------------------------------------------------

 Har i annan ordning än vid Har i annan ordning än vid

syneförrättning upprättats syneförrättning upprättats skrift-

skriftlig och av vittnen lig och av vittnen styrkt före-

styrkt förening rörande ning rörande stängselskyldighet

stängselskyldighet eller eller betesreglering, äge envar,

betesreglering, äge envar, som som deltagit i föreningen, upp-

deltagit i föreningen, uppvisa visa denna hos den eller de

denna hos den eller de fas- fastighetsdomstolar, inom

tighetsdomstolar, inom vilkas vilkas domvärjo de fastigheter,

domvärjo de fastigheter, före- föreningen angår, äro belägna. Över-

ningen angår, äro belägna. Över- ensstämmer föreningen med de i

ensstämmer föreningen med de i denna lag stadgade grunder, och

denna lag stadgade grunder, hava, där föreningen avser upp-

och hava, där föreningen avser låtelse av betesmark, i förening-

upplåtelse av betesmark, i en tydligt angivits den upplåtna

föreningen tydligt angivits den markens läge och gränser, den

upplåtna markens läge och grän- eller de fastigheter, för vilka

ser, den eller de fastigheter, den upplåtits, sätt och tid för

för vilka den upplåtits, sätt och markens inhägnande och anordnan-

tid för markens inhägnande och de för betesbruk samt huruvida

anordnande för betesbruk samt ersättning skall utgå och i så

huruvida ersättning skall utgå fall med vilket belopp ersätt-

och i så fall med vilket belopp ningen skall i den ordning 16 §

ersättningen skall i den föreskriver betalas, skall rätten

ordning 16 § föreskriver gäldas, registrera föreningen. Sedan

låte rätten intaga föreningen i vare föreningen gällande mot

rättens protokoll. Sedan vare framtida ägare eller innehavare

föreningen gällande mot framtida av fastigheterna så ock, där

ägare eller innehavare av registreringen ägt rum inom två

fastigheterna så ock, där månader sedan föreningen ingicks,

intagande i rättens protokoll mot den, som efter upprättandet

ägt rum inom två månader sedan men före registreringen blivit

föreningen ingicks, mot den, ägare eller innehavare. Förening,

som efter upprättandet men före som slutits för boställe eller

föreningens intagande i rättens staten eller allmän inrättning

protokoll blivit ägare eller tillhörig, på viss tid upplåten

innehavare. Förening, som fastighet, have dock ej verkan

slutits för boställe eller mot senare innehavare, med

staten eller allmän inrättning mindre föreningen blivit av

tillhörig, på viss tid upplåten vederbörande myndighet godkänd.

fastighet, have dock ej verkan

mot senare innehavare, med

mindre föreningen blivit av

vederbörande myndighet godkänd.

--------------------------------------------------------------------

 Sedan föreningen enligt första När en förening registrerats

stycket intagits i rättens skall rätten sända över beslutet

protokoll, skall utdrag av till länets lantmäterikontor så

protokollet i ärendet genom ock, där föreningen angår betes-

rättens försorg översändas till reglering, till vederbörande

länets lantmäterikontor så ock, skogsvårdsstyrelse.

där föreningen angår

betesreglering, till veder-

börande skogsvårdsstyrelse.

 37 §2

--------------------------------------------------------------------

 Träffas förening, att stängsel Träffas förening, att stängsel

ej skall hållas mellan ej skall hållas mellan angränsan-

angränsande ägor, oaktat stängsel de ägor, oaktat stängsel enligt

enligt denna lag kunnat äskas, denna lag kunnat äskas, eller

eller att stängsel skall vara att stängsel skall vara av viss

av viss annan beskaffenhet än annan beskaffenhet än den, som

den, som enligt 5 § eller med enligt 5 § eller med stöd därav

stöd därav meddelad föreskrift är meddelad föreskrift är för orten

för orten gällande, eller att gällande, eller att stängsel

stängsel skall helt eller skall helt eller delvis sättas

delvis sättas annorstädes än i 4 § annorstädes än i 4 § är föreskrivet;

är föreskrivet; är föreningen är föreningen upprättad på sätt i

upprättad på sätt i 36 § sägs och 36 § sägs och har i förekommande

har i förekommande fall däri fall däri tydligt angivits den

tydligt angivits den sträck- sträckning, vari stängslet skall

ning, vari stängslet skall framgå, skall om sådan förenings

framgå, skall om sådan förenings uppvisande och registrering, om

uppvisande och intagande i verkan av föreningen så ock om

rättens protokoll och om verkan översändande av beslut, vad i 36 §

av föreningen så ock om översän- är stadgat äga motsvarande

dande av utdrag av pro- tillämpning.

tokollet, sedan föreningen däri

intagits, vad i 36 § är stadgat

äga motsvarande tillämpning.

 I förening, som nu sagts, böra upptagas de villkor med avseende å hemdjurs

vård, varom överenskommelse träffats vid föreningens upprättande.

--------------------------------------------------------------------

 Förening, som i denna para- Förening, som i denna paragraf

graf avses, äger ej giltighet avses, äger ej giltighet utöver

utöver tio år sedan den blivit tio år sedan den blivit

intagen i rättens protokoll. registrerad.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1988:187.

2 Senaste lydelse 1946:837.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs att 34, 60 och 70 §§ samt rubriken närmast före 60 §

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 34 §

--------------------------------------------------------------------

 Beskattningsmyndighet är den Beskattningsmyndighet är den

allmänna underrätt, vid vilken tingsrätt vid vilken arvlåtaren

arvlåtaren (testator) eller, då (testator) eller, då fråga är om

fråga är om egendom vartill före- egendom till vilken en föregående

gående innehavare på livstid innehavare på livstid haft i 8 §

haft i 8 § första eller andra första eller andra stycket av-

stycket avsedd rätt, denne sedd rätt, denne hade att svara

skolat svara i mål, som rörde i mål som rörde hans person.

hans person.

--------------------------------------------------------------------

 Finnes ej behörig beskatt- Om det inte finns någon tings-

ningsmyndighet efter vad nu rätt som är behörig enligt första

sagts upptages skatteärendet av stycket, tas skatteärendet upp

Stockholms rådhusrätt av Stockholms tingsrätt.

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden om

 arvsskatt.

--------------------------------------------------------------------

Fullföljd av talan Överklagande

 60 §1

--------------------------------------------------------------------

 Vill någon föra talan mot be- Beskattningsmyndighetens be-

slut i skatteärende, har han slut får överklagas till hovrätten

att till beskattningsmyndig- av en enskild part eller av den

heten inkomma med sina till enligt 64 § 1 mom. förordnade

hovrätten ställda besvär. Är skat- granskningsmyndigheten. Vid

temyndighet i län, som hör under överklagande gäller lagen

skilda hovrätter, be- (1996:000) om domstolsärenden.

skattningsmyndighet, skola

besvären ställas till den hov-

rätt, under vilken den del av

länet hör, där den skattskyldige

var mantalsskriven, när skatt-

skyldigheten inträdde, eller,

om han då ej var mantalsskriven

inom riket, där han var bosatt

eller stadigvarande vistades;

i fråga om juridisk person vare

för hovrättens behörighet bestäm-

mande, var styrelsen eller för-

valtningen hade sitt säte, när

skattskyldigheten inträdde. Be-

svär må anföras, förutom av en-

skild part, av den enligt 64 §

1 mom. förordnade gransknings-

myndigheten.

--------------------------------------------------------------------

 Innefattar beslut av Om beskattningsmyndighetens

underrätt eller skattemyndighet beslut innefattar prövning av en

prövning av fråga om fråga om fastställande, eftergift

fastställande, eftergift eller eller återvinning av skatt, får

återvinning av skatt, må talan överklagande ske inom tre år från

fullföljas inom tre år från be- beslutets dag. När en skatt-

slutets dag. När skattskyldig skyldig vitsordat en anmärkning,

vitsordat anmärkning, som fram- som framställts av gransknings-

ställts av granskningsmyndighe- myndigheten, skall det vid över-

ten, skall vid fullföljd av klagandet anses som om

talan anses, som om beslut om beskattningsmyndigheten med-

skattens fastställande blivit delat beslut om skattens

meddelat av underrätt eller fastställande när granskningsmyn-

skattemyndighet, när gransk- digheten fått meddelande om

ningsmyndigheten erhållit med- vitsordandet. I sådant fall

delande om vitsordandet. I skall ett överklagande ges in

sådant fall skall klaganden in- till hovrätten. Har ena parten

komma till hovrätten med sin överklagat beslutet och vill även

dit ställda besvärsinlaga. Har motparten överklaga det, skall

part anfört besvär och vill jämväl dock dennes överklagande ha kom-

hans vederpart söka ändring i mit in till

beslutet, skall denne dock beskattningsmyndigheten eller

inkomma med sina besvär inom två till hovrätten inom två månader

månader från det delgivning som från det att delgivning som av-

avses i 52 kap. 7 § rättegångs- ses i 15 § lagen (1996:000) om

balken ägt rum. I sistnämnda domstolsärenden har skett. Pröv-

fall må vederparten inkomma med ningen av om motparten har över-

besvärsinlaga till hovrätten; klagat i rätt tid skall alltid

prövningen huruvida hans göras av hovrätten.

besvärstalan fullföljts på före-

skrivet sätt och inom rätt tid

skall alltid tillkomma hovrät-

ten.

--------------------------------------------------------------------

 Då besvär behörigen anförts över När ett beslut som avses i

beslut, som avses i nästfö- andra stycket överklagas skall

regående stycke, skall hovrätten hovrätten, om målet tas upp till

städse höra klagandens vederpart prövning, alltid ge klagandens

över besvären. motpart tillfälle att yttra sig.

--------------------------------------------------------------------

 Över beslut av beskattnings- Beslut av beskattningsmyndig-

myndigheten i frågor, som avses heten i frågor som avses i 17

i 17 och 26 §§, må klagan ej fö- och 26 §§ får inte överklagas. Har

ras. Har någon förelagts att vid någon förelagts att vid vite

vite fullgöra åliggande, varom i fullgöra en uppgift som anges i

26 § förmäles, må dock föreläggandet 26 §, får dock föreläggandet komma

komma under prövning i samband under prövning i samband med

med klagan över beslut om vi- överklagande av beslut om vitets

tets utdömande. utdömande.

 70 §2

--------------------------------------------------------------------

 Besvär över beslut om faststäl- Ett överklagande av ett beslut

lande av skatt enligt denna om fastställande av skatt enligt

lag inverkar inte på denna lag inverkar inte på skyl-

skyldigheten att betala den digheten att betala den skatt

skatt som beslutet avser. som beslutet avser.

 Återbetalning av skatt enligt 61 § skall ske även om det beslut som föranleder

återbetalningen inte har vunnit laga kraft. Om hovrätten fastställt skatten till

ett lägre belopp än den enligt 64 § 1 mom. förordnade granskningsmyndigheten

medgett eller yrkat, får dock återbetalning inte ske om granskningsmyndigheten

anmäler hinder mot detta. I sistnämnda fall får skattemyndigheten efter ansökan

av dödsbo eller skattskyldig medge återbetalning, varvid bestämmelserna i 49 § 2

mom. sista stycket uppbördslagen (1953:272) om ställande av säkerhet skall

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1990:337.

2 Senaste lydelse 1990:337.

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m.

vid utredning av faderskap

 Härigenom föreskrivs att 1 a och 1 b §§ lagen (1958:642) om blodundersökning

m.m. vid utredning om faderskap skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 a §1

 Sedan ett faderskap har fastställts genom bekräftelse eller genom dom som har

vunnit laga kraft, kan rätten förordna om en sådan undersökning som avses i 1 §,

om det först efter bekräftelsen eller domen har framkommit omständigheter som

ger anledning till antagande att någon annan man än den som har fastställts vara

far har haft samlag med modern under tid då barnet kan vara avlat. Förordnandet

kan avse den som har fastställts vara far, modern, barnet eller den andre

mannen.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom bekräftelse, kan förord- genom bekräftelse, kan förordnan-

nande enligt första stycket de enligt första stycket med-

meddelas i mål om att be- delas i mål om att bekräftelsen

kräftelsen saknar verkan mot saknar verkan mot den som har

den som har lämnat den. Ett lämnat den. Ett sådant förordnande

sådant förordnande kan begäras av kan begäras av någon av parterna

någon av parterna i målet. Har i målet. Har någon talan inte

någon talan inte väckts om att väckts om att bekräftelsen saknar

bekräftelsen saknar verkan, verkan, prövas frågan om förord-

prövas frågan om förordnande nande enligt första stycket

enligt första stycket såsom ett enligt lagen (1996:000) om

ärende enligt lagen (1946:807) domstolsärenden. Ett sådant för-

om handläggning av domstolsären- ordnande kan begäras av den som

den. Ett sådant förordnande kan kan vara part i ett mål om att

begäras av den som kan vara bekräftelsen saknar verkan.

part i ett mål om att bekräftel-

sen saknar verkan.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom dom som har vunnit laga genom dom som har vunnit laga

kraft, prövas frågan om förord- kraft, prövas frågan om förordnan-

nande enligt första stycket så- de enligt första stycket enligt

som ett ärende enligt lagen om lagen om domstolsärenden. Ett så-

handläggning av domstolsärenden. dant förordnande kan begäras av

Ett sådant förordnande kan någon av parterna i det tidigare

begäras av någon av parterna i målet.

det tidigare målet.

 Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall den som förordnandet

skulle avse beredas tillfälle att yttra sig.

 1 b §2

--------------------------------------------------------------------

 Beslut om förordnande enligt Beslut om förordnande enligt 1

1 a § i ett ärende som avses i a § i ett ärende som avses i

lagen (1946:807) om handlägg- lagen (1996:000) om domstols-

ning av domstolsärenden får ärenden får överklagas särskilt.

överklagas särskilt genom besvär. Sedan utlåtande över undersök-

Sedan utlåtande över undersök- ningen har avgetts eller frågan

ningen har avgetts eller frågan om undersökning har förfallit, får

om undersökning har förfallit, ärendet avskrivas.

får ärendet avskrivas.

 Ärenden om förordnande enligt 1 a § tas upp av rätten i den ort där barnet har

sitt hemvist eller, om det har avlidit, av den rätt som har att ta upp tvist om

arv efter barnet. Finns det inte någon annan behörig domstol, tas ärendet upp av

Stockholms tingsrätt.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1990:1530.

2 Senaste lydelse 1982:1060.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1975:605) om registrering av

båtbyggnadsförskott

 Härigenom föreskrivs att lagen (1975:605) om registrering av

båtbyggnadsförskott skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 Den som har beställt båt och Den som har beställt båt och

lämnat eller utfäst sig att lämna lämnat eller utfäst sig att lämna

tillverkaren förskott av pengar tillverkaren förskott av pengar

eller byggnadsämnen får låta taga eller byggnadsämnen får låta

in därom upprättat skriftligt registrera ett därom upprättat

avtal i protokollet hos Stock- skriftligt avtal hos Stockholms

holms tingsrätt. Därefter har tingsrätt. Därefter har han för-

han förmånsrätt enligt 4 § förmåns- månsrätt enligt 4 § förmånsrättslagen

rättslagen (1970:979) i bygg- (1970:979) i byggnadsämnena och

nadsämnena och vad som för hans vad som för hans räkning

räkning tillverkats med tillverkats med förskottet.

förskottet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.15 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 8 § aktiebolagslagen (1975:1385) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 8 §1

 Beslut av registreringsmyndigheten i ärende enligt 13 kap. 4 a eller 7 §

överklagas till tingsrätten i den ort där bolagets styrelse har sitt säte.

Skrivelsen med överklagandet skall ges in till registreringsmyndigheten inom tre

veckor från dagen för beslutet.

--------------------------------------------------------------------

 Beträffande överklaganden av Vid överklaganden av regist-

registreringsmyndighetens reringsmyndighetens beslut i

beslut i ärenden enligt 13 kap. ärenden enligt 13 kap. 4 a eller

4 a eller 7 § tillämpas bestäm- 7 § gäller lagen (1996:000) om

melserna i lagen (1946:807) om domstolsärenden.

handläggning av domstolsärenden.

Tingsrätten skall dock alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1993:1495.

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:206) om felparkeringsavgift1

 dels att 11 och 12 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 10 och 10 a §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §2

 Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

--------------------------------------------------------------------

 Andra beslut enligt 9 § över- Andra beslut enligt 9 § över-

klagas skriftligen hos den klagas skriftligen till den

tingsrätt inom vars domkrets tingsrätt inom vars domkrets

överträdelsen har ägt rum. överträdelsen har ägt rum.

Skrivelsen med överklagandet Överklagandet skall ges in till

ges in till polismyndigheten. polismyndigheten. Det skall ha

Den skall ha kommit in dit kommit in dit senast tre veckor

senast tre veckor från det från det klaganden fick del av

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller

beslutet. Vid prövning av över- lagen (1996:000) om

klagandet tillämpas lagen domstolsärenden, om inte annat

(1946:807) om handläggning av anges i denna lag.

domstolsärenden om inte annat

anges i denna lag.

 Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

--------------------------------------------------------------------

 10 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får över- Hovrätten får inte pröva ett

klagas hos hovrätten. Överkla- överklagande av ett beslut av en

gandet får inte prövas av hov- tingsrätt, om inte hovrätten med-

rätten om inte hovrätten med- delat prövningstillstånd.

delat parten prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser beslut om överklagandet avser beslut

som rör någon annan än en part, som rör någon annan än en part,

beslut i vilket tingsrätten beslut i vilket tingsrätten

ogillat jäv mot en domare eller ogillat jäv mot en domare eller

beslut genom vilket en beslut genom vilket en anmälan

missnöjesanmälan eller en anmälan av bestridande avvisats.

av bestridande avvisats. I

fråga om meddelade prövnings-

tillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att talan

prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i det slut vartill

tingsrätten kommit eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva talan.

--------------------------------------------------------------------

 Kan talan mot tingsrättens

beslut prövas av hovrätten en-

dast om denna meddelat pröv-

ningstillstånd, skall tings-

rätten i samband med under-

rättelse om vad som gäller i

fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 Hovrättens beslut får inte överklagas av en enskild part. Hovrätten får dock

tillåta att beslutet överklagas, om det finns särskilda skäl för en prövning om

tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse av 11 § 1993:517.

2 Senaste lydelse 1988:1180.

3 Senaste lydelse 1993:517.

2.17 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 13 § bötesverkställighetslagen (1979:189) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Lydelse enligt SFS 1995:305 Föreslagen lydelse

 13 §

--------------------------------------------------------------------

 Åklagaren i den ort där den Åklagaren i den ort där den

bötfällde finns får överklaga ett bötfällde finns får överklaga ett

förordnande av en kronofogde- förordnande av en kronofogdemyn-

myndighet enligt 12 § hos dighet enligt 12 § till tingsrät-

tingsrätten i samma ort. ten i samma ort. Överklagandet

Överklagandet skall ha kommit skall ha kommit in till krono-

in till rätten inom tre veckor fogdemyndigheten inom tre

från den dag då åklagaren fick veckor från den dag då åklagaren

del av beslutet. I ärendet fick del av beslutet. Vid

tillämpas lagen (1946:807) om överklagande gäller i övrigt lagen

handläggning av domstolsärenden. (1996:000) om domstolsärenden.

Därvid skall i fråga om Vid handläggningen av ärendet be-

överklagandet gälla vad som i står tingsrätten av en juristdo-

den lagen sägs om ansökan. Vid mare. Om det finns särskilda skäl

annan handläggning än som sägs i med hänsyn till ärendets

3 eller 4 § samma lag skall beskaffenhet, får tingsrätten

rätten bestå av en lagfaren do- dock bestå av en juristdomare

mare och nämnd. och tre nämndemän.

 Kronofogdemyndighets beslut att inte meddela förordnande enligt 12 § får inte

överklagas. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i samband med

klagan över utmätning.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 dels att 4 och 5 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 4 §

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan om kallelse på okända Ansökan om kallelse på okända

borgenärer görs vid den tingsrätt borgenärer görs hos kronofogde-

där gäldenären bör svara i tviste- myndigheten i det län där gälde-

mål i allmänhet eller, om gälde- nären bör svara vid domstol i

nären är avliden, där han hade tvistemål i allmänhet eller, om

bort svara i sådana mål. gäldenären är avliden, där han hade

 bort svara vid domstol i sådana

 mål. Om gäldenären är ett

 aktiebolag görs dock ansökan hos

 Patent- och registrerings-

 verket.

 Sökanden skall bifoga en förteckning över gäldenärens kända borgenärer och

såvitt möjligt ange deras adress.

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Kallelse på gäldenärens okända Kallelse på gäldenärens okända

borgenärer utfärdas av rätten med borgenärer utfärdas av myn-

föreläggande för dem att digheten med föreläggande för dem

skriftligen anmäla sina ford- att skriftligen anmäla sina

ringar till rätten senast sex fordringar till myndigheten se-

månader från dagen för kallelsen. nast sex månader från dagen för

 kallelsen.

--------------------------------------------------------------------

 Kallelsen skall skyndsamt Kallelsen skall skyndsamt

kungöras i Post- och Inrikes kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar. Vidare skall rätten Tidningar. Vidare skall myn-

senast en månad före anmäl- digheten senast en månad före an-

ningstidens utgång skicka mälningstidens utgång skicka

underrättelser om kallelsen underrättelser om kallelsen till

till kronofogdemyndigheten i alla borgenärer som har tagits

länet och till alla borgenärer upp i förteckningen över kända

som har tagits upp i borgenärer och som har känd

förteckningen över kända bor- adress. Om ansökan har gjorts

genärer och som har känd adress. hos Patent- och registrerings-

 verket, skall verket skicka en

 underrättelse till den kronofog-

 demyndighet som avses i 4 §.

--------------------------------------------------------------------

 5 a §

 Vid överklagande av en krono-

 fogdemyndighets beslut tillämpas

 18 kap. utsökningsbalken.

 Ett beslut av Patent- och

 registreringsverket överklagas

 till tingsrätten på den ort där

 bolaget har sitt säte. Vid

 överklagande gäller lagen

 (1996:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Ansökningar om kallelse på okända

borgenärer som har gjorts före ikraftträdandet handläggs enligt äldre

bestämmelser.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1988:396.

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1984:649) om företagshypotek skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §

 Bestämmelserna i 3 § tillämpas också om den intecknade verksamheten och

egendom som omfattas av företagshypotek övergår till någon annan genom skifte av

handelsbolags tillgångar eller genom bodelning av någon annan anledning än

näringsidkarens död.

--------------------------------------------------------------------

 Utan hinder av att en köpe- Utan hinder av att en köpe-

handling om försäljning av lösöre handling om försäljning av lösöre

som tillhör näringsidkaren har som tillhör näringsidkaren har

behandlats enligt bestämmel- behandlats enligt bestämmelserna

serna i lagen (1845:50 s. 1) i lagen (1845:50 s. 1) om

om handel med lösören, som köpa- handel med lösören, som köparen

ren låter i säljarens vård kvar- låter i säljarens vård kvarbliva,

bliva, omfattas den sålda egen- omfattas den sålda egendomen av

domen av hypotek på grund av en hypotek på grund av en

företagsinteckning som har sökts företagsinteckning som har sökts

senast trettio dagar efter det senast trettio dagar efter det

att handlingen företeddes inför att handlingen registrerades

rätten. hos kronofogdemyndigheten.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre föreskrifter gäller fort-

farande om en köpeavhandling om försäljning av lösöre som tillhör näringsidkaren

före ikraftträdandet har visats upp för en kronofogdemyndighet enligt

bestämmelserna i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i

säljarens vård kvarbliva.

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem skall

införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Vid handläggningen av ett

 ärende enligt denna lag består

 tingsrätten av en juristdomare.

 Om det finns särskilda skäl med

 hänsyn till ärendets beskaffen-

 het, får tingsrätten dock bestå av

 en juristdomare och tre

 nämndemän.

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 förordna bodelningsförrättare

 enligt 17 kap. 1 § äktenskaps-

 balken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

 Härigenom föreskrivs att lagen (1987:813) om homosexuella sambor1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som

gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även

på de homosexuella samborna:

 1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

 2. ärvdabalken,

 3. jordabalken,

 4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

 5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

 6. 19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde stycket av

anvisningarna till 31 § samt punkt 3 a av anvisningarna till 33 §

kommunalskattelagen (1928:370),

 7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

--------------------------------------------------------------------

 8. 6 § lagen (1946:807) om 8. bostadsrättslagen

handläggning av domstolsärenden, (1991:614),

 9. bostadsrättslagen 9. 9 § rättshjälpslagen

(1991:614), (1972:429),

 10. 9 § rättshjälpslagen 10. lagen (1981:131) om kal-

(1972:429), lelse på okända borgenärer,

 11. lagen (1981:131) om kal- 11. 5 kap. 18 § tredje stycket

lelse på okända borgenärer, fastighetsbildningslagen

 12. 5 kap. 18 § tredje (1970:988),

stycket fastighetsbildnings- 12. 10 § insiderlagen

lagen (1970:988), (1990:1342),

 13. 10 § insiderlagen 13. 11 kap. 3 § första och and-

(1990:1342), ra styckena och 5 § andra

 14. 11 kap. 3 § första och stycket vallagen (1972:620),

andra styckena och 5 § andra 14. 36 § första stycket lagen

stycket vallagen (1972:620), (1972:704) om kyrkofullmäktig-

 15. 36 § första stycket lagen val, m.m.,

(1972:704) om kyrkofullmäktig- 15. 2 § andra stycket lagen

val, m.m., (1993:1404) om brevröstning i

 16. 2 § andra stycket lagen Förbundsrepubliken Tyskland och

(1993:1404) om brevröstning i i Schweiz,

Förbundsrepubliken Tyskland och 16. lagen (1993:1469) om

i Schweiz, uppskovsavdrag vid byte av bo-

 17. lagen (1993:1469) om stad, samt

uppskovsavdrag vid byte av bo- 17. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2,

stad, samt 15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§

 18. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, samt 16 kap. 7 och 9 §§

15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§ föräldrabalken.

samt 16 kap. 7 och 9 §§

föräldrabalken.

 Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta,

gäller det också de homosexuella samborna.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1994:1446.

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud

 Härigenom föreskrivs att 19 och 21 §§ lagen (1988:688) om besöksförbud skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §

--------------------------------------------------------------------

 Förhandling inför rätten enligt Sammanträde inför rätten skall

4 § andra stycket lagen alltid hållas, om någon part begär

(1946:807) om handläggning av det.

domstolsärenden skall alltid

hållas, om någon part begär det.

 21 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rättens handläggning av Vid rättens handläggning av

ärenden om besöksförbud gäller i ärenden om besöksförbud gäller i

övrigt 2 § andra-femte styckena, övrigt lagen (1996:000) om

3 §, 4 § första och andra domstolsärenden. Därvid gäller i

styckena, 5 § samt 9-12 §§ lagen fråga om begäran om prövning vad

(1946:807) om handläggning av som sägs i den lagen om ansökan.

domstolsärenden. Därvid gäller i

fråga om begäran om prövning vad

som sägs i den lagen om ansökan.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 14 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 14 §1

 Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är föreskrivet i

rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggningen av frågor Vid handläggningen av frågor

som avses i 8 och 11 §§ tillämpas som avses i 8 och 11 §§ gäller

vad som är föreskrivet i lagen lagen (1996:000) om domstols-

(1946:807) om handläggning av ärenden.

domstolsärenden. Tingsrätten är

domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10

kap. rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1994:1523.

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade per-

sonuppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid tingsrättens handläggning Vid tingsrättens handläggning

gäller lagen (1946:807) om gäller lagen (1996:000) om dom-

handläggning av domstolsärenden stolsärenden.

i tillämpliga delar.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.25 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

 Härigenom föreskrivs att 63, 64, 64 c och 65 §§ konkurrenslagen (1993:20)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §1

 Domar och beslut av Stockholms tingsrätt i följande mål och ärenden får

överklagas hos Marknadsdomstolen:

 1. ålägganden enligt 23 § andra stycket och 25 §,

 2. konkurrensskadeavgift enligt 26 §,

 3. kvarstad enligt 32 §,

 4. företagsförvärv enligt 34, 36, 41 och 43 §§,

 5. undersökningar enligt 47 och 48 §§, och

 6. prövning av överklaganden enligt 60 §.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 25, 32 eller 41 § skall

överklagas särskilt. Ett beslut enligt 32 eller 41 § som meddelats innan

rättegång har inletts skall överklagas som om beslutet meddelats under

rättegång.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut som avses i första

stycket 6 får överklagas även av

Konkurrensverket om tingsrätten

ändrat verkets beslut.

 64 §

 Om något annat inte följer av denna lag tillämpas,

 1. beträffande rättegången i frågor som avses i 63 § första stycket 1-4, vad

som är föreskrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är

tillåten, och

--------------------------------------------------------------------

 2. beträffande handläggningen 2. beträffande handläggningen

av frågor som avses i 63 § första av frågor som avses i 63 § första

stycket 5 och 6, lagen stycket 5 och 6, lagen

(1946:807) om handläggning av (1996:000) om domstolsärenden.

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vad som i 49, 50 och 52 kap. Vad som sägs om hovrätten i 49,

rättegångsbalken sägs om hovrätten 50 och 52 kap. rättegångsbalken

skall i stället gälla Marknads- samt 39 § första stycket lagen om

domstolen. domstolsärenden skall i stället

 gälla Marknadsdomstolen.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1994:1494.

 64 c §2

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden När tingsrätten prövar ärenden

som anges i 63 § första stycket som anges i 63 § första stycket 5

5 och 6 skall tingsrätten ha och 6 i sak, skall tingsrätten

den sammansättning som anges i ha den sammansättning som anges

64 a § första stycket. Vid hand- i 64 a § första stycket. I ett

läggning som avses i 3 och 4 §§ ärende som anges i 63 § första

lagen (1946:807) om handlägg- stycket 5 får tingsrätten dock i

ning av domstolsärenden skall stället bestå av en juristdomare

tingsrätten dock bestå av en eller av en juristdomare och en

lagfaren domare. I sådana fall ekonomisk expert, om det är

får även en ekonomisk expert tillräckligt med hänsyn till

delta i tingsrätten. ärendets beskaffenhet. Vid annan

 handläggning skall tingsrätten

 bestå av en juristdomare eller

 av en juristdomare och en eko-

 nomisk expert.

 65 §

--------------------------------------------------------------------

 För Konkurrensverket som part För Konkurrensverket som part

i mål eller ärenden enligt denna i mål enligt denna lag gäller i

lag gäller, i fråga om föreläg- fråga om föreläggande för part och

gande för part och parts parts utevaro det som i rätte-

utevaro, vad som i rättegångs- gångsbalken är föreskrivet för åkla-

balken är föreskrivet för åklaga- gare.

re.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

2 Senaste lydelse 1993:681.

2.26 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skuldsaneringslagen (1994:334)

 dels att 32 § skall upphöra att gälla,

 dels att 21, 22, 27, 29 och 31 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms

tingsrätt.

--------------------------------------------------------------------

 Om en tingsrätt då den tar

emot ett ärende om skuldsane-

ring finner att den inte är be-

hörig, skall rätten överlämna

ärendet till en tingsrätt som är

behörig. Tingsrättens beslut om

överlämnande får inte överklagas.

 22 §

 Rätten får besluta om skuldsanering även om någon borgenär motsatt sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av borgenärens

fordran.

--------------------------------------------------------------------

 Om inte annat följer av denna Om inte annat följer av denna

lag, gäller för handläggningen lag, gäller lagen (1996:000) om

lagen (1946:807) om handlägg- domstolsärenden för handlägg-

ning av domstolsärenden. En ningen.

tingsrätt skall vid handlägg-

ningen alltid bestå av en

lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett sam-

manträde vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären under

den adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges. Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

 27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering

enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som

avses i 5, ändra beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrågans

avgörande,

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i

fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller underlåtit att

lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från

dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i

stället den tiden.

--------------------------------------------------------------------

 Innan rätten prövar borgenärens Innan rätten prövar borgenärens

ansökan skall gäldenären och de ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som avses i 19 § borgenärer som avses i 19 § höras.

höras. I övrigt tillämpas lagen I övrigt gäller lagen (1996:000)

(1946:807) om handläggning av om domstolsärenden för

domstolsärenden. En tingsrätt handläggningen.

skall vid handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säkerhet som

tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första stycket 3

ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första

stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsido-

satt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

 29 §

--------------------------------------------------------------------

 Kronofogdemyndighetens be- Kronofogdemyndighetens beslut

slut att avvisa eller avslå en att avvisa eller avslå en ansökan

ansökan om skuldsanering, in- om skuldsanering, inleda skuld-

leda skuldsanering eller fast- sanering eller fastställa en

ställa en skuldsanering över- skuldsanering överklagas till

klagas till den tingsrätt som den tingsrätt som avses i 21 §.

avses i 21 §. Detsamma gäller Detsamma gäller kronofogdemyn-

kronofogdemyndighetens beslut dighetens beslut att avskriva

att avskriva ett ett skuldsaneringsärende från

skuldsaneringsärende från vidare vidare handläggning.

handläggning. Överklagandet Överklagandet skall ges in till

skall ges in till kronofogdemyndigheten inom tre

kronofogdemyndigheten inom tre veckor från dagen för beslut. Vid

veckor från dagen för beslutet. överklagande gäller lagen

 (1996:000) om domstolsärenden,

 om inte annat följer av denna

 lag. Kronofogdemyndigheten

 skall inte vara part i dom-

 stolen.

 Kronofogdemyndighetens beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till

tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan

om skuldsanering förklaras vilande.

 31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte, Prövningstillstånd behövs inte,

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.27 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

 Härigenom föreskrivs att 12 kap. 3 § och 18 kap. 10 § sjölagen (1994:1009)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 kap.

 3 §

 Den som ansöker om upprättande av en begränsningsfond skall betala

fondbeloppet till rätten eller ställa tillfredsställande säkerhet för detta.

 I ansökningen, som skall vara skriftlig, skall sökanden redogöra för

omständigheterna i saken och lämna uppgift om namn och adress på dem som kan

antas vilja anmäla fordringar mot fonden.

--------------------------------------------------------------------

 I ärenden om begränsningsfond I ärenden om begränsningsfond

gäller lagen (1946:807) om gäller lagen (1996:000) om

handläggning av domstolsärenden, domstolsärenden, om inte annat

om inte annat sägs i detta sägs i detta kapitel.

kapitel.

 18 kap.

 10 §

 Sjöförklaring inom landet hålls av den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 §

utsetts att vara sjörättsdomstol. Behörig är den domstol som är närmast den hamn

eller ort där sjöförklaringen skall hållas enligt 9 §. Regeringen kan dock för

en viss hamn förordna att en annan av sjörättsdomstolarna skall vara behörig, om

det är ändamålsenligt med hänsyn till trafikförbindelserna och övriga

förhållanden.

--------------------------------------------------------------------

 Om annat inte följer av denna Om annat inte följer av denna

lag, gäller för sjöförklaring inför lag, gäller för sjöförklaring inför

domstol lagen (1946:807) om domstol lagen (1996:000) om

handläggning av domstolsärenden. domstolsärenden.

 Vid sammanträde för sjöförklaring skall rätten bestå av en lagfaren domare som

ordförande och två personer med kunskap om och erfarenhet av sjöfart. Åtminstone

en av de senare bör ha grundlig erfarenhet från tjänst som fartygs- eller

maskinbefäl på handelsfartyg och nyligen ha utövat en sådan tjänst. Rätten utser

för varje sjöförklaring de särskilda ledamöterna från en förteckning som

Sjöfartsverket årligen upprättar för varje sjöfartsinspektionsdistrikt.

Förteckningen skall uppta minst tjugo personer. Om det är ändamålsenligt i ett

visst fall att en person med särskild sakkunskap deltar, får rätten tillkalla en

sådan person att inträda som ytterligare ledamot i rätten även om han inte är

upptagen i förteckningen. De särskilda ledamöterna skall vara svenska

medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte vara ledamot. De särskilda

ledamöterna har rätt till ersättning av allmänna medel enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen.

 I Danmark, Finland och Norge hålls sjöförklaring för ett svenskt fartyg av den

domstol som är behörig enligt det landets lag.

 I övrigt hålls sjöförklaring utomlands av svensk utlandsmyndighet som enligt

bemyndigande av Utrikesdepartementet har sådan behörighet. Om det lämpligen kan

ske skall vid sjöförklaringen delta två av myndigheten tillkallade, i sjöfart

kunniga personer, helst svenska, danska, finska eller norska medborgare, mot

vilka inte förekommer jäv som gäller mot domare. Är ett deltagande av person med

särskild sakkunskap ändamålsenligt i ett visst fall, får myndigheten tillkalla

även en sådan person. På en ort där behörig svensk utlandsmyndighet inte finns,

hålls sjöförklaringen av behörig dansk, finsk eller norsk utlandsmyndighet.

 I fråga om sjöförklaring inför en utlandsmyndighet gäller bestämmelserna om

sjöförklaring vid domstol i tillämpliga delar. Utlandsmyndigheten får dock inte

ta upp ed eller utfärda vitesföreläggande.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 dels att 54 och 56 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 52, 53, 55 och 62 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 52 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om överklagande Vid överklagande gäller lagen

tillämpas lagen (1946:807) om (1996:000) om domstolsärenden om

handläggning av domstolsärenden inte annat föreskrivs i denna

om inte annat föreskrivs i lag.

denna lag. Därvid gäller beträf-

fande överklagandet vad som

föreskrivs om ansökan i den la-

gen.

 53 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten skall vid avgöran- Vid handläggningen av ärendet

de av ärendet bestå av en lag- består tingsrätten av en ju-

faren domare och tre nämndemän. ristdomare. Om det finns sär-

Vid handläggning i övrigt av skilda skäl med hänsyn till ären-

ärendet är tingsrätten domför med dets beskaffenhet, får tingsrät-

en lagfaren domare. ten dock bestå av en juristdo-

 mare och tre nämndemän.

 55 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får av den

disciplinansvarige eller det

allmänna överklagas till hovrät-

ten. Om tingsrätten har

meddelat ett beslut som avses

i 34 § andra stycket eller av-

slagit ett yrkande om att

verkställighet tills vidare

inte skall få ske, får talan mot

beslutet föras särskilt.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrättens beslut får inte Ett beslut av hovrätten får

överklagas. inte överklagas.

 62 §

--------------------------------------------------------------------

 Ett beslut om ersättnings- Ett beslut om ersättningsskyl-

skyldighet som fattats av en dighet som fattats av en sådan

sådan chef i Försvarsmakten som chef i Försvarsmakten som avses

avses i 20 §, av en annan i 20 §, av en annan myndighet än

myndighet än Försvarsmakten, Försvarsmakten, eller av en kom-

eller av en kommun, ett lands- mun, ett landsting eller en

ting eller en kyrklig kommun kyrklig kommun får överklagas av

får överklagas av den disciplin- den disciplinansvarige till

ansvarige hos tingsrätten.Bestämmelserna itingsrätten.Bestämmelserna i

50-53 §§, 55 § första stycket 50-53 och 55 §§ gäller vid sådant

första meningen och andra överklagande.

stycket samt 56 § gäller vid så-

dant överklagande.

--------------------------------------------------------------------

 Om överklagandet hos tings-

rätten avser endast frågan om

ersättningsskyldighet, skall

dock vad som är föreskrivet om

rättegången i tvistemål tillämpas.

Avser talan ett beslut om både

disciplinpåföljd och ersättnings-

skyldighet, skall tingsrätten,

om den disciplinansvarige begär

det eller det annars finns skäl

för det, handlägga frågan om er-

sättningsskyldighet som särskilt

mål i den för tvistemål före-

skrivna ordningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett mål om ersättningsskyldighet

redan inletts vid tingsrätt när lagen träder i kraft gäller dock fortfarande

äldre bestämmelser.

2.29 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

 Härigenom föreskrivs att 48, 50 och 51 §§ marknadsföringslagen (1995:450)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 48 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden Vid handläggning av ärenden som

som avses i 42 § andra stycket avses i 42 § andra stycket skall

skall Stockholms tingsrätt ha Stockholms tingsrätt bestå av en

den sammansättning som anges i juristdomare eller av en

45 § första stycket. Vid hand- juristdomare och en ekonomisk

läggning som avses i 3 och 4 §§ expert. Om det finns särskilda

lagen (1946:807) om handlägg- skäl med hänsyn till ärendets

ning av domstolsärenden skall beskaffenhet, får tingsrätten

tingsrätten dock bestå av en dock ha den sammansättning som

lagfaren domare. I sådana fall anges i 45 § första stycket.

får även en ekonomisk expert

delta i tingsrätten.

 50 §

 Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten tillämpas på

mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § och mål om marknadsstör-

ningsavgift enligt 22 §.

 I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid Stockholms tingsrätt I ärenden som avses i 42 §

skall lagen (1946:807) om andra stycket gäller lagen

handläggning av domstolsärenden (1996:000) om domstolsärenden,

tillämpas i ärenden som avses i om något annat inte följer av

42 § andra stycket, om något denna lag.

annat inte följer av denna lag.

 51 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad som sägs i 49, 50 och 52 Vad som sägs i 49, 50 och 52

kap. rättegångsbalken om hov- kap. rättegångsbalken och i 39 §

rätten skall i mål och ärenden första stycket lagen (1996:000)

enligt denna lag i stället gälla om domstolsärenden om hovrätten

Marknadsdomstolen. skall i mål och ärenden enligt

 denna lag i stället gälla

 Marknadsdomstolen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:000) om företagsrekonstruktion

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:000) om företagsrekonstruktion

 dels att 4 kap. 3 § skall upphävas,

 dels att 4 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 1 §1

--------------------------------------------------------------------

 Om inte annat föreskrivs, gäl- Om inte annat föreskrivs, gäl-

ler för rättens handläggning en- ler lagen (1996:000) om dom-

ligt denna lag lagen stolsärenden för rättens handlägg-

(1946:807) om handläggning av ning enligt denna lag.

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning enligt 3

kap. tillämpas dock rättegångs-

balkens bestämmelser om hand-

läggningen av tvistemål.

 2 §2

--------------------------------------------------------------------

 En sådan förhandling som avses En sådan förhandling som avses

i 3 kap. 23 § första stycket i 3 kap. 23 § första stycket

skall äga rum så snart som möj- skall äga rum så snart som möj-

ligt. Vid förhandlingen ligt. Om rekonstruktören, gälde-

tillämpas bestämmelserna i nären eller en borgenär uteblir

rättegångsbalken om huvud- från förhandlingen, hindrar det

förhandling i tvistemål. Om inte att ackordsfrågan prövas och

rekonstruktören, gäldenären eller avgörs.

en borgenär uteblir från förhand-

lingen, hindrar det inte att

ackordsfrågan prövas och avgörs.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens avgörande sker genom

beslut.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

2 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

3 Ärendet och dess beredning

I Justitiedepartementets promemoria En ny ärendelag behandlas frågor om

hanteringen av sådana ärenden vid allmän domstol som inte skall handläggas

enligt rättegångsbalken (RB) eller förvaltningslagen. Promemorians lagförslag

finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissvaren finns

tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju92/323). Regeringen tar i detta

ärende upp de frågor som har behandlats i promemorian.

 I detta sammanhang tar regeringen även upp vissa av Domstolsutredningen (Ju

1989:06) i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet - Arbetsuppgifter och

förfaranderegler (SOU 1991:106) behandlade frågor om testamentsexekutors

uppgiftsskyldighet och om handläggningen av ärenden som gäller lösöreköp eller

kallelse av okända borgenärer. Utredningens lagförslag i dessa delar finns i

bilaga 3. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissin-

stanserna har tagits in i Ds 1993:5 (i bilaga 1). I Ds 1993:5 finns också en

sammanställning över remissvaren (särskilt avsnitten II:5, II:8 och II:9).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 26 oktober 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4.

 Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa

justeringar. Regeringen har på de allra flesta punkter följt Lagrådets förslag.

Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer

till Lagrådets synpunkter i avsnitten 7.1, 7.2, 7.4, 7.15 och 8 samt i

författningskommentaren. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

4 Bakgrund

Vid tingsrätterna förekommer dels sådan rättsvård som innefattar rättskipning i

klassisk mening, dels annan rättsvård. Rättegångsbalken gäller endast rätt-

skipningen och balkens regler skiljer mellan tvistemål och brottmål. Annan

rättsvård omfattar vitt skilda ärenden, t.ex. om registrering av bouppteckning,

anordnande av förvaltarskap, tillstånd till adoption, dödande av förkommen

handling, byte av släktnamn och tillstånd enligt bolagslagstiftningen. På senare

tid har också tillkommit ärenden av en ny typ, nämligen sådana som kommer till

tingsrätt genom överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut (t.ex. enligt

utsökningsbalken). Grovt sett kan man indela ärendena i ansökningsärenden, an-

mälningsärenden, överklagandeärenden och officialprövningsärenden.

 I mer än tvåhundra år utövades all rättsvård vid de allmänna domstolarna med

tillämpning av reglerna för mål i 1734 års rättegångsbalk. Den lösningen blev

emellertid omöjlig att bygga vidare på när den nuvarande rättegångsbalken

infördes år 1948. Vid tillkomsten av den balken ansåg man sig nämligen - för att

få genomslagskraft för reformen - behöva gå fram med relativt stor stränghet när

det gällde tre bärande principer för reformen, nämligen de s.k. muntlighets-,

omedelbarhets- och koncentrationsprinciperna. Rättegångsbalken kom att innebära

att saken i ett mål i de allra flesta fall skulle avgöras efter en muntlig och

sammanhållen huvudförhandling vid vilken bevisningen presenterades i ett

omedelbart skick. Denna ordning medförde ett krav på att alla tvistemål först

skulle utredas under en förberedelse som i allmänhet skulle vara i huvudsak

muntlig. Brottmålen skulle utredas genom förundersökning hos polis och åklagare.

De ursprungliga bestämmelserna i den nya rättegångsbalken skulle - om de

tillämpats fullt ut även utanför rättskipningens område - ha lett till

oacceptabla resultat framför allt till följd av utformningen av kraven på

förberedelse och huvudförhandling. Ärendena är nämligen till helt övervägande

del relativt enkla och okomplicerade och något behov av muntlighet finns normalt

inte. Processlagberedningen framhöll att förfarandet i fråga om ärenden i långt

högre grad än beträffande rättegångsmål, där partsförhandlingen utgör tyngd-

punkten, måste anpassas efter skiftande förhållanden. För den skull valde man år

1948 för ärendena en ny lösning, nämligen en särskild och relativt enkel

förfarandelag, lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden, den s.k.

ärendelagen.

 Ärendelagen kom att gälla ärenden angående rättsvård som tingsrätt skall ta

upp självmant eller efter ansökan och som inte enligt lag eller författning

skall handläggas i den ordning som föreskrivs för tvistemål eller brottmål.

Undantag görs för ärenden som angår straff eller annan med brott förenad

påföljd. Lagen är inte på samma sätt som rättegångsbalken byggd på muntlighet,

omedelbarhet och koncentration och förfarandet är inte som enligt

rättegångsbalken uppdelat i ett förberedande skede och ett skede för avgörande.

Endast vissa frågor regleras direkt. Beträffande alla andra frågor gäller det

som sägs i rättegångsbalken om tvistemål i den mån det är tillämpligt . Normalt

är handläggningen helt skriftlig. Om sökanden eller någon annan som ärendet

angår bör höras muntligen för att ärendet skall kunna prövas, kan dock domstolen

kalla honom eller henne att komma till en förhandling. Bland övriga frågor som

regleras särskilt kan nämnas vissa frågor om ansökan, om inhämtande av yttrande

och om domstolens sammansättning. Ett ärende avgörs genom beslut och vid

överklagande av ett domstolsbeslut tillämpas samma regler som vid överklagande

av ett processuellt beslut i ett tvistemål eller brottmål, dvs. reglerna om

överklagande av beslut i 52 och 56 kap. RB. Trots att det kan röra sig om ett

materiellt beslut tillämpar man alltså inte som vid överklagande av en dom

reglerna i 50, 51 eller 55 kap. RB.

 Tillämpningsområdet för ärendelagen har undan för undan och särskilt under

senare år kommit att utvidgas. Från att urspungligen ha avsett endast enklare

ärenden, främst sådana där det inte förekommer något egentligt partsförhållande,

har ärendelagen kommit att bli tillämplig också för andra ärenden som inte

ansetts passa för en hantering direkt enligt rättegångsbalken. Detta gäller

bl.a. sådana fall som kommer till tingsrätterna genom överklagande. Bakom denna

utveckling ligger bl.a. att den primära beslutsnivån för en del ärendetyper

flyttats från domstol eller ett domstolsliknande organ till en

förvaltningsmyndighet. Överklagande till tingsrätt kan numera förekomma enligt

bl.a. föräldrabalken, utsökningsbalken, aktiebolagslagen (1975:1385), lagen

(1976:206) om felparkeringsavgift, konkurrenslagen (1993:20), skuldsane-

ringslagen (1994:334) och lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsva-

ret, m.m. som den 1 juli 1995 ersatte lagen (1986:644) om disciplinförseelser av

krigsmän m.m. Ytterligare lagar kan inom de närmaste åren förväntas komma att

innehålla regler om överklagande till tingsrätt. I de flesta av de nu berörda

ärendena förekommer två eller flera parter som står mot varandra. Oftast är det

en myndighet som står mot en enskild part.

 Antalet ärenden som vid tingsrätterna läggs upp som domstolsärenden är närmare

30 000 per år. Härtill kommer att det finns många ärenden vid de allmänna dom-

stolarna som inte läggs upp som domstolsärenden men för vilka ärendelagen ändå i

princip är tillämplig och i undantagsfall kan få faktisk betydelse (t.ex. boupp-

teckningsärenden). Även när det gäller handläggning enligt rättegångsbalken -

tvistemål eller brottmål - kan det förekomma ärenden, nämligen såvitt gäller

processuella frågor (RB-ärenden). I allmänhet handläggs de processuella frågorna

inom ramen för ett pågående mål. Även mera fristående RB-ärenden kan dock

förekomma, t.ex. om kvarstad innan talan ännu har väckts, om förordnande av

offentlig försvarare under förundersökning, om bevisupptagning åt annan domstol

och om bevisupptagning till framtida säkerhet.

 Rättegångsbalken har de senaste decennierna på grundval främst av betänkanden

avgivna av Rättegångsutredningen (Ju 1977:06) och Domstolsutredningen (Ju

1989:06) varit föremål för en omfattande översyn och modernisering. Detta har

inneburit att ganska många bestämmelser i balken har mjukats upp. Det ställs

exempelvis inte längre samma krav på hållande av huvudförhandling som förut och

även i många andra hänseenden har förfarandet gjorts enklare.

 Ärendelagen har aldrig varit föremål för någon mera allmän reform. Endast vid

några få tillfällen har det skett ändringar i ärendelagen. Under det senaste

decenniet har dock lagen flera gånger varit föremål för uppmärksamhet i mer

allmänna reformsammanhang och flera radikala förslag har presenterats. Bl.a.

lade Domstolsutredningen i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU

1991:106) fram ett förslag till ny förfarandelag som skulle ersätta inte bara

den nuvarande ärendelagen utan också den för de allmänna förvaltningsdomstolarna

gällande förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL). Det rörde sig alltså om en

för de båda domstolstyperna gemensam processlag. Domstolutredningens förslag

remissbehandlades. En sammanställning över remissinstanserna och remissvaren

finns i Ds 1993:5. Utredningens förslag ledde inte till lagstiftning. I stället

togs frågor om en ny ärendelag för de allmänna domstolarna upp i den nu aktuella

departementspromemorian.

 En redogörelse för det omfattande reformbehovet när det gäller ärendelagen

lämnas i avsnitt 5. I avsnitt 6 tas upp frågor om den nuvarande ärendelagen bör

ersättas av en ny eller om man bör tillgodose reformbehovet på något annat sätt.

Några av de mera allmänna frågorna om hur ett nytt förfarande skall utformas

behandlas närmare i avsnitt 7. Ett av problemen avser den situationen att ett

beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas till tingsrätt (avsnitt 7.3). Vad

frågan gäller är om den myndighet som har fattat beslutet skall kunna uppträda

som part i domstolen, när ingen annan myndighet kan uppträda på partssidan mot

den som överklagar. Något oegentligt betecknas i det praktiska rättslivet sådana

ärenden vanligtvis som enpartsärenden . I avsnitt 8 behandlas frågan vad en

domstol skall göra när den finner att den inte är behörig att handlägga ett

visst mål eller ärende. Normalt måste i detta fall avvisning ske, men för vissa

fall förekommer regler om att fallet i stället skall lämnas över till en behörig

domstol. Det som nu övervägs är i vad mån reglerna angående överlämnande kan

byggas ut.

 I avsnitten 9 och 10 behandlas frågor om registreringen av mål och ärenden och

om domar och slutliga beslut skall behöva särskilda nummerbeteckningar. I

avsnitt 11 behandlas några frågor om nedflyttning av den primära domstolspröv-

ningen från hovrätt till tingsrätt när det gäller överklagande av vissa

länsstyrelsebeslut. Frågor om testamentsexekutors uppgiftsskyldighet behandlas i

avsnitt 12 och i avsnitten 13 och 14 behandlas frågor om handläggningen av

ärenden om lösöreköp respektive kallelse på okända borgenärer.

5 Reformbehovet när det gäller domstolsärendenas hantering

Det har alltid förekommit vissa problem kring tillämpningen av ärendelagen. En

typ av problem har gällt frågor om gränsdragningen mellan rättegångsbalken och

ärendelagen. Distinktionen mellan det som skall anses vara rättskipning i

klassisk mening och det som skall anses vara annan rättsvård är nämligen långt

ifrån skarp. En annan typ av problem har gällt frågor om i vilka fall

rättegångsbalkens bestämmelser skall tillämpas när det saknas bestämmelser i

ärendelagen. En tredje typ har gällt frågor om vad man bör göra när det även i

rättegångsbalken saknas bestämmelser. Särskilt gränsdragningsfrågorna har dock

vållat allt mindre bekymmer i takt med att lagstiftningen har hunnit sätta

sig .

 Andra tillämpningsproblem accentueras emellertid av att det till ärendelagen

förs nya typer av ärenden, t.ex. utsökningsärenden, skuldsaneringsärenden och

ärenden enligt den nya konkurrenslagen. Lagstiftningen om ärendena behöver också

bättre än nu anpassas till att det såsom i dessa fall skall ske överklaganden

till tingsrätten och till de krav på muntlighet som följer av våra åtaganden

enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och

de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Förekommande problem blir mer

frekventa i takt med att antalet ärendetyper ökar.

 I promemorian påvisas flera brister i den nuvarande regleringen. Det pekas

bl.a. på att det av ärendelagen inte ens framgår att en eventuell motpart skall

höras innan ärendet avgörs eller att parterna skall ha fått del av

processmaterialet innan ärendet avgörs. Till de många frågor som är bristfälligt

reglerade hör enligt promemorian även frågor om bevisning, frågor om muntlighet

eller skriftlighet och frågor om rättegångskostnader. Ärendelagens

domförhetsregler som är krångliga återspeglar enligt promemorian till stora

delar det som gällde enligt rättegångsbalken innan endomarkompetensen vidgades

genom reformer på 1970- och 1980-talen. Promemorian uppehåller sig också vid

problem som orsakas av att det vid överklagande av ett beslut i ett domstols-

ärende gäller samma regler om skriftlig och enkel överrättsprocess som vid

överklagande av ett processuellt beslut enligt rättegångsbalken.

 För en skicklig och erfaren domare bereder ärendelagens närmast torftiga

reglering i normala fall inga större problem, även om den allmänna hänvisningen

till rättegångsbalken kan medföra att det i ärendet behöver företas åtgärder som

är onödiga. Han eller hon ordnar exempelvis så att parterna i rimlig omfattning

får del av processmaterialet innan målet avgörs även när det saknas bestämmelser

om detta. Det juridiska förnuftet kan tillåtas bli styrande också när det gäller

sådant som i vilken omfattning parterna skall få komma med nytt material och i

vilken omfattning rättegångskostnader skall dömas ut trots att det saknas

direkta bestämmelser även om detta. Även frågor om sammanträden kan oftast lösas

på ett praktiskt sätt.

 Till stöd för att regleringen av ärendeförfarandet trots detta bör bli

betydligt mer utförlig än den är nu talar först och främst det allmänna kravet

på förutsebarhet och likabehandling i rättstillämpningen. Styrkan hos detta krav

hänger givetvis samman med ärendenas art. Ju viktigare ärenden, desto större

anledning till reglering. För en mera utförlig reglering talar också att man

inte kan förutsätta att den enskilde domaren alltid på bästa sätt kan ta

ställning till vad som bör anses nödvändigt. Det finns en risk både att han gör

för litet (vilket i allmänhet går ut över rättssäkerheten) och att han gör för

mycket (vilket i allmänhet går ut över processekonomin i stort). Exempel på

frågor som kräver en viss balansgång erbjuder sådana som gäller kommunicering av

processmaterialet och förelägganden. Sådana frågor är trots sin mycket stora

vikt endast knapphändigt reglerade i ärendelagen medan de har fått en relativt

utförlig reglering i förvaltningsprocesslagen.

 På senare tid har också domstolsbiträden utan juridisk examen getts kompetens

att självständigt handlägga vissa typer av domstolsärenden. För att det över

huvud taget skall vara möjligt att låta även sådana domstolsanställda som inte

är juristutbildade handlägga ett visst slags ärenden måste förutsättas att det

inte skall kunna föreligga någon juridisk tvekan i fråga om vad som gäller be-

träffande förfarandet.

 Litteraturen angående ärendelagens bestämmelser är föga ingående och

långtifrån alltid klargörande. Trots att ärendelagen har gällt i snart 50 år har

den inte blivit föremål för någon lagkommentar. Till de frågor beträffande vilka

det förekommer stridiga uttalanden hör till och med frågan om en förhandling i

ett domstolsärende med nu gällande lagstiftning följer rättegångsbalkens regler

beträffande förberedelse i tvistemål eller om den följer balkens regler

beträffande huvudförhandling i tvistemål (se SOU 1991:106, Del A, s. 670). Den

kloke domaren kanske åstadkommer ett mellanting.

 Det finns vidare problem med den nuvarande ärendelagen som inte har något att

göra med dess hittillsvarande tillämpning, nämligen problem som rör ny

lagstiftning. När det uppstår nya rättsområden som bör föras till de allmänna

domstolarnas område (t.ex. skuldsanering) eller när de allmänna domstolarna på

ett visst rättsområde får en ny roll (t.ex. i samband med en överflyttning av

den primära beslutsrätten i likvidationsärenden från domstol till Patent- och

registreringsverket), har lagstiftaren såvitt gäller förfarandet i domstolen att

välja mellan att i grunden bygga på rättegångsbalken eller att i grunden bygga

på ärendelagen. Inte sällan är det så att varken det ena eller det andra

systemet passar som utgångspunkt. Rättegångsbalkens system passar sålunda mindre

väl särskilt för sådana fall som överklagas till tingsrättsnivån och för en-

partsfall. En faktor som nog ofta vägs in till nackdel för det systemet är

vidare att detta system - på delvis kanske oriktiga grunder - anses kräva en

advokatmedverkan (och därmed höga rättshjälpsinsatser). Ärendelagen anses, å

andra sidan, inte sällan erbjuda en alltför okvalificerad lösning för de nya

rättsområdena.

 Till detta skall läggas att det för ärendena behövs en hel del nya, moderna

regler t.ex. om överlämnande av mål från en domstol till en annan, om

tvåpartsprocess och om prövningstillstånd.

 Frågan om hur man bör tillgodose de reformkrav som uppställer sig när det

gäller ärendenas hantering kommer att behandlas i nästa avsnitt. Det primära är

att ta ställning till hur ärendena bör hanteras i tingsrätten.

6 En ny ärendelag?

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En ny lag skall ersätta den nuvarande ären-|

| delagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat detta utan erinran. Såväl Kammarrätten i Sundsvall som en ledamot i

Länsrätten i Göteborgs och Bohus län menar dock att enpartsärendena, i den mån

de även i fortsättningen bör handläggas av domstol, kan handläggas enligt

förvaltningslagen och ifrågasätter om inte övriga ärenden kan handläggas enligt

regler som är gemensamma för de allmänna domstolarna och

förvaltningsdomstolarna. Ronneby tingsrätt och Kammarkollegiet förordar att

samtliga domstolsärenden hanteras enligt samma regler som förvaltnings-

domstolarnas mål. Patent- och registreringsverket och Sveriges domareförbund

ifrågasätter om det inte räcker med modifieringar av den nuvarande ärendelagen

men vill inte motsätta sig promemorieförslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Ärendelagen har som redan nämnts inte varit

föremål för någon mera omfattande reform. I flera sammanhang har dock lagts fram

förslag i syfte att åstadkomma en radikal nyreglering av domstolsärendenas

hantering.

 Rättegångsutredningen menade i sitt betänkande Översyn av Rättegångsbalken I

Processen i tingsrätt (SOU 1982:25-26) att grundvalarna för ärendelagens exi-

stens ändrats efter lagens tillkomst. Det skäl som föranledde införandet av

ärendelagen var ju som förut nämnts att den år 1948 införda rättegångsbalken med

sina långtgående krav på muntlighet, omedelbarhet och koncentration inte passade

för domstolsärendena. Dessa ärenden kunde därmed inte längre som förr handläggas

enligt samma regler som tvistemålen i allmän domstol. Som utredningen påpekade

hade rättegångsbalkens berörda krav dock undan för undan mjukats upp och

utredningen föreslog därför att man skulle återgå till den äldre ordningen och

därmed upphäva ärendelagen.

 Rättegångsutredningens förslag rörande ärendelagen kom inte att föranleda

lagstiftning. Departementschefen menade att det visserligen kunde vara tekniskt

möjligt att låta även enpartsärenden hanteras enligt rättegångsbalken men att

detta krävde ganska omfattande ingrepp i balkens system (prop. 1986/87:89 s.

89). Utredningen hade - enligt honom - på den punkten inte anvisat tillfreds-

ställande lösningar på alla uppkommande problem. De reella vinster man skulle

göra genom att överföra också enpartsärenden till balkens område var vidare

enligt honom ganska ringa. Han förde därför i stället fram tanken att ärenden

med två eller flera parter skulle hanteras enligt balken medan övriga domstols-

ärenden skulle hanteras enligt förvaltningslagen (1986:223).

 En särskild utredare som hade till uppgift att utreda bl. a. frågan om en

enhetlig överrättsprocess förklarade att man först måste ta ställning till

frågan om hur domstolsärendena skulle hanteras i första instans (Ds 1988:66).

Den frågan föll utanför hans direktiv.

 Uppgiften att överväga frågor om domstolsärendenas hantering lades därefter på

Domstolsutredningen som i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU

1991:106) föreslog att domstolsärendena skulle hanteras enligt en ny processlag

som också skulle gälla förvaltningsdomstolarnas mål. Utredningen ansåg nämligen

att de allmänna domstolarnas ärenden och förvaltningsdomstolarnas mål

handläggningsmässigt har så betydande gemensamma drag att det inte längre finns

anledning att ha två skilda regleringar. Utredningens förslag var i väsentliga

delar byggt på den nuvarande förvaltningsprocesslagen (1971:291). Detta innebär

att processen i första hand skulle vara skriftlig i motsats till processen en-

ligt rättegångsbalken som i första hand är muntlig. Såvitt gäller de allmänna

domstolarna täckte utredningens förslag såväl tingsrättsförfarandet som

förfarandet efter överklagande av en tingsrätts beslut.

 Ett stort antal remissinstanser kritiserade Domstolsutredningens förslag om en

för allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol gemensam processlag och

förslaget ledde inte till lagstiftning. I stället läggs i promemorian fram

förslag till en ny ärendelag som skall ersätta den nuvarande.

 När man bedömer lämpligheten av en för allmän domstol och allmän

förvaltningsdomstol gemensam processlag är det inte den eventuella likheten

mellan målen i förvaltningsdomstol och ärendena i allmän domstol som är

avgörande. Både för målen i allmän förvaltningsdomstol och för ärendena i allmän

domstol behövs det emellertid en effektiv processlag som, enligt vad som närmare

utvecklas i avsnitt 7.1, bygger på att förfarandet normalt skall vara

skriftligt, och i de flesta hänseenden bör de processrättsliga frågor som kan

bli aktuella i en skriftlig process behandlas på samma sätt oavsett vilket slags

domstol som är behörig och oavsett vilket slags mål eller ärende det gäller.

Även i fortsättningen bör det emellertid på en del punkter åtminstone tills

vidare gälla vissa skillnader mellan hanteringen i de olika typerna av domsto-

lar, något som till stor del beror på att det vid de allmänna domstolarna

förekommer en mängd enkla ärenden vilka till sin typ inte har några motsvarig-

heter i förvaltningsdomstolarna. På sikt kan det primära beslutsfattandet för

åtskilliga av dessa ärenden komma att föras bort från de allmänna domstolarna

till förvaltningsmyndigheter. En gemensam processlag skulle dock för lång tid

framöver vara förenad med vissa praktiska olägenheter. Mot den bakgrunden bör

Domstolsutredningens förslag om en gemensam processlag inte komma till stånd.

 Att i rättegångsbalken integrera regleringen för ärendena och regleringen för

tvistemål är inte längre en användbar lösning. Lösningen kan visserligen före-

falla enkel och elegant. Man måste dock numera med en sådan lösning övervinna

inte bara de svårigheter som är förenade med att balkens krav på muntlighet,

omedelbarhet och koncentration i allmänhet är obehövliga när det gäller

ärendenas hantering. Man måste övervinna också de svårigheter som följer av att

balken inte alls är anpassad för att det skall kunna ske ett överklagande till

tingsrätt. Under senare år har det som nämnts i avsnitt 4 tillkommit åtskilliga

regler om sådant överklagande. En lösning byggd på integration skulle kräva

mycket omfattande ingrepp i balken och leda till ett resultat som skulle vara

alltför ohanterligt och opraktiskt för det dagliga rättslivet.

 En lösning enligt vilken man delar upp ärendenas reglering på det sättet att

ärenden i vilka det förekommer ett motpartsförhållande (flerpartsärenden) hand-

läggs enligt rättegångsbalken och enpartsärenden enligt förvaltningslagen har

flera brister utöver dem som en integrationslösning har när det gäller över-

klaganden till tingsrätt. Mera beaktande förtjänar den av några remissinstanser

förespråkade lösningen att vissa domstolsärenden handläggs enligt en för de

olika domstolstyperna gemensam processlag eller en ny ärendelag medan andra dom-

stolsärenden handläggs enligt förvaltningslagen. Så mycket är emellertid klart

att det inte går att göra en sådan uppdelning endast med hjälp av hävdvunna

rättsteoretiska begrepp, som t.ex. rättskipning , rättsvård eller för-

valtning . I stället måste man bygga på skillnaden mellan enpartsärenden och

flerpartsärenden. Den uppdelning som detta ger medför emellertid i praktiken

inga fasta gränser. Ett enpartsärende kan nämligen mycket väl under pågående

handläggning övergå till att vara ett flerpartsärende och vice versa. Den

tillämpliga handläggningsordningen måste vara förutsebar redan innan förfarandet

inleds vid domstolen och det är dessutom förenat med betydande svårigheter att

under pågående handläggning av ett ärende byta handläggningsordning. Relativt

sett är det endast få ärendetyper för vilka man med säkerhet kan slå fast att

det inte kan förekomma ett motpartsförhållande. Till detta skall läggas att

förvaltningslagen är avsedd för förvaltningsmyndigheter och inte passar för en

sådan rättslig prövning som krävs i de fall där icke-administrativa ärenden bör

handläggas av en domstol. Den primära prövningen av sådana ärenden i tingsrätt

för vilka förvaltningslagen skulle passa bör på sikt föras över till

förvaltningsmyndigheter.

 Mot den nu angivna bakgrunden återstår knappast någon annan lösning än en

särreglering för samtliga domstolsärendens del. Med tanke på det omfattande

reformbehovet bör denna lösning ta sig uttryck i en helt ny lag.

7 Huvuddragen i en ny ärendelag

7.1 Allmänt

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den nya lagen skall betecknas lag om |

| domstolsärenden och i huvudsak ha samma tillämpningsområde som |

| den nuvarande. I åtskilliga hänseenden skall den nya lagen bygga|

| på hänvisningar till rättegångsbalkens regler. I flera viktiga |

| hänseenden skall dock förfarandet skilja sig från rättegångsbalkens|

| och i stället överensstämma med förvaltningsprocesslagens. Sålunda|

| behöver rättegångsbalkens principer om muntlighet, omedelbarhet |

| och koncentration inte iakttas. Domstolens beslut skall |

| grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt |

| har förekommit i ärendet. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har godtagit prome-

morieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Stockholms tingsrätt ifrå-

gasätter dock om inte även mål enligt lönegarantilagen (1992:497) bör handläggas

enligt den nya lagen. Kammarkollegiet anser att handläggningen av ärenden enligt

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt inte skall regleras av den nya

lagen. Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt och Malmö tingsrätt,

Riksskatteverket och Sveriges domareförbund anser att eventuella undantag från

principen om att domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna

innehåller och det som i övrigt har förekommit i ärendet skall framgå av lag.

Karlstads tingsrätt, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län och Patent- och

Registreringsverket anser att det inte skall få göras några sådana undantag.

Hovrätten för Övre Norrland menar att bevisomedelbarhetsprincipen bör gälla när

muntlig bevisning tas upp av domstolen. Domstolsverket hävdar att regleringen i

ärendelagen bör vara utförligare än enligt promemorieförslaget. Umeå tingsrätt

anser att den nya lagen bör innehålla en allmän hänvisning till

rättegångsbalkens regler när någon särreglering inte föreligger. Stockholms

tingsrätt och Patent- och registreringsverket anser att den nya lagen bör

betecknas lag om ärenden vid allmän domstol eller lag om domstolsärenden .

 Skälen för regeringens förslag: Frågor om vilka fall som skall handläggas

enligt rättegångsbalken och vilka som skall handläggas enligt den nya lagen

påverkas givetvis av vilken karaktär som den nya lagen får. För åtskilliga typer

av speciella mål som med nu gällande regler handläggs enligt rättegångsbalken

har man anledning att överväga en överföring till den nya lagen, om förfarandet

ger tillräckliga rättssäkerhetsgarantier. Som exempel på måltyper som kan komma

i fråga kan nämnas fastighetsbildningsmål och lönegarantimål. Även t.ex.

konkursärenden kan komma ifråga för handläggning enligt den nya lagen. Det finns

emellertid inte underlag för att redan i det nu aktuella ärendet göra några mera

betydande ändringar när det gäller uppdelningen mellan rättegångsbalken och den

nya lagen. Tillämpningsområdet för den nya lagen bör därför tills vidare vara i

huvudsak detsamma som det vilket den nuvarande ärendelagen har. Det innebär

bl.a. att den nya lagen inte bör gälla inskrivningsmyndigheternas ärenden. Inte

heller bör den nya lagen gälla sådana ärenden som en hovrätt tar upp som första

instans. Frågor om hur man lagtekniskt sett bör dra gränsen mellan den nya lagen

och rättegångsbalken behandlas närmare i författningskommentaren till den nya

lagen (se 1 § förslaget till ny ärendelag). Frågor om handläggningen av ärenden

om arvs- och gåvoskatt och om klander av dispasch behandlas i avsnitt 17.12

respektive avsnitt 17.27.

 Den nya lagen måste utformas utifrån den utgångspunkten att en stor del av dem

som är parter inte kommer att ha möjlighet eller anledning att anlita ett juri-

diskt skolat biträde.

 Med hänsyn till ärendenas natur är det uppenbart att handläggningen i

domstolen liksom förvaltningsprocessen i de allra flesta fall måste vara rent

skriftlig. Rättegångsbalkens muntlighetsprincip bör alltså inte upprätthållas. I

vissa fall bör dock domstolen hålla ett sammanträde (se avsnitt 7.8). För sådana

fall kan man antingen med tillämpning av rättegångsbalkens omedelbarhetsprincip

låta endast det som förekommit vid sammanträdet vara processmaterial eller också

med tillämpning av förvaltningsprocesslagens princip låta avgörandet grundas

både på det som förekommit vid sammanträdet och det som står i handlingarna.

Omedelbarhetsprincipen har ett nära samband med koncentrationsprincipen som

innebär att processmaterialet normalt skall läggas fram vid ett enda

sammanträde, huvudförhandlingen. Principerna om omedelbarhet och koncentration

är främst avsedda att skapa underlag för bästa möjliga bevisprövning och passar

särskilt väl för sådana fall i vilka det förekommer en omfattande muntlig

bevisning, såsom i många tvistemål och brottmål. För ärendenas del bör det inte

vara nödvändigt att domstolen iakttar principerna. Även ett tvistigt ärende är

nämligen i de flesta fall av den karaktären att det inte förekommer mer än en

enda tvistig fråga, och det är mycket ovanligt att det i ett ärende förekommer

någon mer omfattande muntlig bevisning. I stället bör man i de nu berörda hän-

seendena normalt tillämpa samma principer som gäller enligt förvalt-

ningsprocesslagen. Den lösningen har också godtagits av samtliga re-

missinstanser.

 I promemorian sägs att det dock bör finnas ett visst handlingsutrymme för

domstolen och parterna, så att det går att för ett enskilt fall bestämma att

endast det som förekommit vid ett sammanträde skall läggas till grund för

domstolens avgörande. I promemorian föreslås dock ingen uttrycklig

lagbestämmelse om detta. Några remissinstanser har ställt sig kritiska till

tanken på ett undantag från huvudregeln medan några andra har hävdat att det

krävs en lagreglering. Regeringen anser att förvaltningsprocessens princip på

den nu berörda punkten bör gälla fullt ut även när det gäller ärendena vid

allmän domstol. I karaktären särskilt hos de fåtaliga dispositiva ärendena, dvs.

de ärenden i vilka parterna kan ingå en bindande förlikning om saken, ligger

dock att det finns ett visst utrymme för tillämpning av rättegångsbalkens

princip eftersom parterna i sådana ärenden disponerar över saken. Det nu berörda

förhållandet har dock inte någon större praktisk betydelse och föranleder inte

något egentligt avsteg från förvaltningsprocesslagens princip.

 Rättegångsbalken bygger också på en bevisomedelbarhetsprincip, dvs. att bevis

normalt skall tas upp muntligt vid huvudförhandlingen och inte läggas fram

endast genom protokoll eller skriftliga vittnesberättelser. Domstolsärendena är

emellertid av så skiftande slag att man inte för alla ärenden kan kräva

bevisomedelbarhet. I stället bör för ärendena på den nu berörda punkten gälla

samma regler som enligt förvaltningsprocesslagen, vilket innebär att

bevisomedelbarheten ges ett betydande men inte förhärskande utrymme. På samma

sätt som inom förvaltningsprocessrätten bör alltså skriftliga vittnesintyg kunna

förekomma. En remissinstans har menat att bevisomedelbarhetsprincipen skall

tillämpas om muntlig bevisning tas upp vid ett sammanträde hos domstolen. Därmed

skulle man nämligen enligt den remissinstansen garantera att inte endast en av

flera domare som avgör ett ärende grundar sitt avgörande direkt på den muntliga

utsagan. Frågan har ingen större praktisk betydelse med hänsyn till att de allra

flesta ärenden i tingsrätt kommer att handläggas av ensamdomare och med hänsyn

till att det i högre rätt endast i sällsynta fall kan tänkas förekomma att det

över huvud taget hålls upprepade sammanträden med olika domare deltagande. Det

förhåller sig också på det sättet att bevisomedelbarheten inte ens i tvistemål

fullt ut garanteras på det av remissinstansen angivna sättet, eftersom det kan

förekomma bevisupptagning utom huvudförhandling utan att det sker någon förnyad

bevisupptagning vid en sådan förhandling. En reglering av omedelbarheten vid

muntlig bevisning i enlighet med den som finns i rättegångsbalken skulle vara

komplicerad och utan motsvarande nytta. I sista hand är det den enskilde domare

som avgör ärendet som svarar för att han eller hon har ett tillräckligt gott

underlag för sitt beslut. Promemorieförslaget som bygger på

förvaltningsprocesslagen bör därför godtas även när det gäller

bevisomedelbarheten.

 Även i flera andra hänseenden bör den nya lagens regler överensstämma med

reglerna för förvaltningsdomstolarnas mål.

 När det gäller den nya lagens uppbyggnad bör utgångspunkten vara att man skall

undvika onödig dubbelreglering i förhållande till rättegångsbalken. Det gör att

den nya lagen i en inte obetydlig utsträckning bör bygga på hänvisningar till

balken. Den nuvarande ärendelagen innehåller en allmänt hållen hänvisning till

balken. Sålunda anges att beträffande sådant som inte är uttryckligt reglerat i

ärendelagen det som är stadgat om tvistemål skall gälla i den mån det är

tillämpligt . Det är i praktiken inte alltid så enkelt att säga vad i balken som

skall vara tillämpligt . Särskilt med tanke på de många nya typer av kvalifice-

rade domstolsärenden som tillkommit bör därför hänvisningarna i den nya lagen

vara mera precisa. I den nya lagen bör mot den nu angivna bakgrunden i enlighet

med promemorieförslaget såvitt möjligt uttryckligen anges vilka av kapitlen

eller bestämmelserna i balken som är tillämpliga. Domstolsverket synes mena att

hänvisningarna bör vara mera fullständiga än enligt promemorieförslaget. På

någon eller några punkter kan den kritiken ha fog för sig. Till den frågan

återkommer regeringen i författningskommentaren. Redan nu skall sägas att hän-

visningarna till balken tyvärr inte torde kunna utformas med sådan precision att

man helt kan utesluta behovet av en analog tillämpling av balkens bestämmelser

när det gäller mera perifera rättsliga frågor. Som Lagrådet varit inne på kan

man därmed inte helt undvika att situationer uppkommer där man hamnar i tvekan

om rättegångsbalkens regelsystem skall tillämpas. Vissa frågor måste helt enkelt

överlämnas åt den praktiska rättstillämpningen. Även i förvaltningsprocessen är

det så att bestämmelser i rättegångsbalken kan vara analogt tillämpliga. En

kompletterande, allmän hänvisning till balken skulle under alla omständigheter

verka förvillande, eftersom det är så mycket i balken som inte bör vara

tillämpligt. För speciella ärendetyper kan det finnas anledning att i den

materiella lagstiftning som gäller för ärendet på någon punkt komplettera den

nya lagens bestämmelser. Såvitt gäller den nya lagens uppbyggnad skall i övrigt

här endast sägas att lagen bör inledas med avsnitt om lagens tillämpningsområde,

om domstolarna och om hur ett förfarande vid tingsrätten inleds och att därefter

bör följa mer allmänna förfaranderegler.

 Det finns flera terminologiska frågor som man behöver ta ställning till vid en

nyreglering av domstolsärendenas hantering. Det gäller framför allt frågan om

man även i fortsättningen skall använda sig av beteckningen ärende eller om

man i stället skall använda beteckningen mål . Svaret på den frågan är givetvis

avgörande för om den nya lagens beteckning skall bygga på ärendebegreppet.

Domstolsutredningen föreslog i 1 § sitt förslag till en för allmän domstol och

allmän förvaltningsdomstol gemensam processlag att de nuvarande domstolsärendena

skulle ges beteckningen mål . Utredningens förslag var uppenbarligen betingat

av att all den vid förvaltningsdomstolarna förekommande verksamheten som inte är

av administrativt slag redan sker i vad som kallas mål . Att utredningen i sitt

förslag betecknade de nuvarande domstolsärendena som mål fick i

utredningsförslaget den konsekvensen att ärendelagens tillämpningsområde inte i

något sammanhang kunde anges med hjälp av skillnaden mellan mål och ärende.

Enligt utredningsförslaget skulle i stället den gemensamma processlagen i

tingsrätt gälla handläggningen av mål beträffande vilka så bestämdes genom lag.

Utredningen lade fram många förslag till sådana ändringar i den materiella lag-

stiftningen som med utredningens grundförslag var nödvändiga för att den nya

processlagen skulle bli tillämplig i tingsrätt. Utredningsförslaget kritiserades

på nu berörda punkter i en del remissyttranden och promemorieförslaget bygger på

att ärendebeteckningen skall behållas för de nuvarande domstolsärendena.

 Ärendebeteckningen är till sin natur neutral och allmängiltig på det sättet

att den omfattar allting som behandlas vid t.ex. förvaltningsmyndigheter och

domstolar. Sedan lång tid tillbaka har emellertid sådana ärenden vid de allmänna

domstolarna som avsett en egentlig rättskipning enligt rättegångsbalken

betecknats som mål. Målbeteckningen har såvitt gäller de allmänna domstolarna

inte kommit till användning utanför ramarna för balken och lagstiftningen om den

summariska processen. Principerna för användningen av målbegreppet har dock på

senare tid luckrats upp på olika sätt men ursprungligen knöt målbegreppet

abstrakt sett an till begreppet talan . Utmärkande för den egentliga rättskip-

ningen är att minst en part för en talan mot någon annan (eller några andra). I

ärendena finns det oftast inget utvecklat partsförhållande. För de nuvarande

domstolsärendena använder man endast undantagsvis begreppet talan . När ett

avgörande av en tingsrätt i ett domstolsärende överklagas till högre rätt

betecknas emellertid ärendet som mål vilket hänger samman med att det finns en

 fullföljd talan (de s.k. Ö-målen som handläggs enligt rättegångsbalken).

Gränsdragningen mellan rättskipning och annan rättsvård är långtifrån skarp, och

användningen av förekommande begrepp är inte helt konsekvent. Det skall också

påpekas att man vid tillkomsten av såväl regeringsformen som förvaltningspro-

cesslagen inte har gjort någon skillnad mellan rättskipning och annan rättsvård

utan endast behandlat skillnaden mellan domstolarnas rättskipning och

förvaltningsmyndigheternas förvaltning (se t.ex. 1 kap. 8 § regeringsformen).

 En linje att följa skulle kunna vara att allting som handläggs i en för-

valtningsmyndighet ges beteckningen ärende medan allt som skall handläggas i

domstol ges beteckningen mål (med undantag för administrativa ärenden). Denna

linje kan Domstolsutredningen sägas ha följt såvitt gäller förslaget till ny

processlag. När det gäller ärenden enligt utsökningsbalken är det emellertid

uppenbart att detta inte skulle kunna helt och hållet genomföras nu.

Kronofogdemyndigheternas verksamhet enligt den balken utövas nämligen i vad som

betecknas som mål och uttrycket förekommer på hundratals ställen i utsöknings-

balken. Användningen av målbegreppet i den balken hänger samman med att man vid

dess tillkomst övertog ett äldre system från 1877 års utsökningslag som från

början uteslutande var avsedd för verkställighet av avgöranden i de allmänna

domstolarnas tvistemål (jfr prop. 1980/81:8 s. 129), dvs. för verkställighet i

tydliga flerpartsförhållanden. Beslutande organ var enligt utsökningslagen i de

flesta fall magistraten i våra större städer, dvs. i realiteten en domstol i

första instans (rådhusrätten).

 Mot en ordning som innebär att alla ärenden i allmän domstol som inte är av

administrativt slag betecknas som mål talar att flertalet av de fall som skall

hanteras enligt den nya lagen faktiskt inte utgör mål i hävdvunnen mening. Den

princip som tidigare gällt, att överklaganden konstituerade mål, har dessutom

redan luckrats upp genom att ärendelagen blivit tillämplig vid överklaganden

till tingsrätt. Till detta bör läggas att man i det praktiska arbetet vid

tingsrätterna i förenklande syfte brukar använda benämningarna mål och

 ärende som avseende konträra begrepp. Inte minst praktiska skäl talar med

styrka för att man bör ha en enhetlig och särskiljande beteckning för de fall

som skall hanteras enligt den nya lagen. Det föreslås därför att den nuvarande

ordningen behålls, dvs. att allting som i tingsrätt skall hanteras enligt den

lag som skall ersätta ärendelagen också betecknas som ärende. Mot den bakgrunden

bör den nya lagens rubrik bygga på ärendebegreppet. Den i promemorian valda

beteckningen ärendelagen är kort vilket ger vissa fördelar. Den kan emellertid

i det praktiska rättslivet tänkas orsaka missförstånd och redan av rubriken bör

därför framgå att lagen gäller endast i domstol. Mot den bakgrunden bör den nya

lagen ges beteckningen lag om domstolsärenden .

 I det följande tas under skilda rubriker upp ett antal frågor som aktualiseras

i en ny ärendelag. Vissa överväganden redovisas i författningskommentaren

(avsnitt 17). Det gäller t.ex. frågan om införande av ett krav på att

ansökningar m.m. skall vara skriftliga och om användning av telefax m.m.

(kommentaren till 4 §), påföljder för frånvaro och utevaro (kommentaren till 18

§), möjligheten att hålla sammanträden inom stängda dörrar (kommentaren till 21

§), beslutsmotiveringar (kommentaren till 28 §), överklaganden av processuella

beslut (kommentaren till 37 §) och ombud eller biträde (kommentaren till 47 §).

7.2 Ärendelagens tillämpning i högre instans

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den nya ärendelagen skall vid överklagande |

| av ett tingsrättsbeslut gälla också i hovrätten och Högsta dom- |

| stolen. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har godtagit förslaget

eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten för Övre Norrland och Ronneby

tingsrätt menar dock att inte ärendelagen utan 52 och 56 kap. RB bör tillämpas

vid överklagande sedan det gjorts vissa justeringar i de kapitlen.

Domstolsverket anser att ärendelagen i högre rätt bör vara tillämplig endast vid

överklagande av ett slutligt beslut.

 Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande ärendelagens bestämmelser avser

i första hand endast tingsrättsprocessen. Vid överklagande gäller

rättegångsbalkens regler om överklagande av tingsrättsbeslut. Dessa regler har

nyligen fått en ny lydelse (prop. 1993/94:190, bet. 1993/94:JuU30, rskr.

1993/94:377, SFS 1994:1034). Reglerna passar för överklaganden av processuella

beslut i tvistemål och brottmål, och det är närmast för dem som reglerna är

skrivna. Vad som framför allt är tydligt är att man i största möjliga

utsträckning har önskat undvika muntliga inslag i överrättsprocessen när ett

sådant beslut överklagas. Muntlighet är nämligen i allmänhet direkt olämplig när

det gäller hanteringen av överklaganden avseende endast processuella frågor. När

man emellertid kommer in på överklaganden av materiella beslut i domstolsärenden

är det inte alltid som rättegångsbalkens regler om överklagande av tings-

rättsbeslut passar eller är tillräckliga. Exempelvis är behovet av muntlighet

inte sällan större än det som de reglerna formellt sett ger utrymme för. Detta

gäller i särskilt hör grad sådana domstolsärenden som angår rättigheter eller

skyldigheter som omfattas av Europakonventionen. Överklaganden av materiella

beslut i ärenden bör därför inte handläggas enligt ett regelsystem som är avsett

för överklaganden av processuella beslut i tvistemål och brottmål. Att som en

remissinstans menat göra en uppdelning så att handläggningen vid överklagande av

processuella beslut i ärenden följer rättegångsbalkens regler medan

handläggningen vid överklagande av materiella beslut följer ärendelagens regler

innebär att man får ett mycket krångligt system. Det bereder inga svårigheter

att ge den nya lagen en sådan utformning att den passar även för handläggningen

vid överklagande av ett processuellt beslut. Den nya lagen bör mot denna

bakgrund avse även processen i hovrätt och Högsta domstolen oavsett om

överklagandet avser ett materiellt eller ett processuellt beslut (se 1 §

förslaget till ny ärendelag).

 När det gäller utformningen av den nya lagens bestämmelser om överrättsproces-

sen har man anledning att konstatera att det sedan rättegångsbalken och ärende-

lagen kom till har varit ett utmärkande drag för utvecklingen när det gäller

instanssystemet att processerna i olika typer av domstolsinstanser till sin

karaktär alltmera skiljer sig från varandra. Den utvecklingen kan beräknas

fortsätta. Med tanke på detta bör man i den nya lagen inte i samma höga grad som

enligt den nuvarande förvaltningsprocesslagen reglera förfarandet i första

instans gemensamt med förfarandet i överinstans. Därför bör i den nya lagen

vissa förfaranderegler som skall gälla endast i högre instans tas in i särskilda

avsnitt efter det avsnitt som ger de för alla domstolsinstanserna tillämpliga

förfarandereglerna.

 Med den nu gällande ordningen betecknas som redovisats i avsnitt 7.1 i en

högre domstol ett från tingsrätt överklagat ärende alltid som mål . Att i

fortsättningen ärendelagen och inte rättegångsbalken skall vara tillämplig i

händelse av överklagande innebär inte i sig att man måste frångå den nuvarande

ordningen på den punkten. Enligt lagrådsremissen talar dock praktiska skäl med

styrka för att man i högre domstol i fortsättningen utmärker tillämplig

handläggningsordning genom att använda ärendebeteckningen för de fall som skall

handläggas enligt den nya lagen. Lagrådet hävdar att de praktiska skälen talar i

motsatt riktning. Vilken beteckning man använder har inte så stor betydelse så

länge rätt processlag tillämpas. Risken för misstag på den punkten kan dock

antas komma att minska om man alltid använder ärendebeteckningen i de högre

domstolarna vid ett överklagande enligt ärendelagen. Mot den bakgrunden anser

regeringen att lagrådsremissens förslag bör genomföras. Detta innebär inte

nödvändigtvis att man behöver göra någon saklig ändring beträffande de littera

som förekommer i förordningen (1987:192) om enhetliga beteckningar för mål och

vissa ärenden m.m.

7.3 Förvaltningsmyndighets ställning som part när dess beslut överklagas

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En förvaltningsmyndighet vars beslut |

| överklagats till tingsrätt skall vara motpart till den som har |

| överklagat, om inte något annat är föreskrivet. Domstolen skall |

| dock inte alltid vara skyldig att kommunicera handlingarna i |

| ärendet med myndigheten. Om det hålls ett sammanträde i ärendet,|

| skall myndigheten kallas eller underrättas. Förvaltnings- |

| myndigheten skall ha rätt att överklaga ett beslut genom vilket |

| domstolen ändrat dess avgörande. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag har en annan lagteknisk utformning men överensstämmer i

de flesta hänseenden sakligt sett med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Hovrätten för Övre Norrland, Ronneby tingsrätt och Umeå tingsrätt har

dock avstyrkt. Karlstads tingsrätt och Patent- och registreringsverket anser att

det bör läggas i beslutsmyndighetens hand att i det enskilda fallet bestämma om

den vill vara part. Hovrätten för Övre Norrland, Malmö tingsrätt, Sandvikens

tingsrätt samt Patent- och registreringsverket anser att det inte skall gälla

någon särskild begränsning för kommunicering med beslutsmyndigheten, om denna

skall vara part. Domstolsverket och Sveriges domareförbund menar att beslutsmyn-

digheten bör kunna vara part även när ett av dess processuella beslut har

överklagats. Göteborgs tingsrätt, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län,

Domstolsverket och Sveriges domareförbund förordar att det under alla

omständigheter sker preciseringar av förutsättningarna för kommunicering med

beslutsmyndigheten. Svea hovrätt anser att beslutsmyndigheten inte alltid skall

kallas till sammanträden. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet

förespråkar att beslutsmyndigheten skall kunna överklaga även till en enskild

parts förmån. Överförmyndarnämnden i Stockholm menar att beslutsmyndigheten

alltid bör kommuniceras överklaganden till högre domstol. Rikspolisstyrelsen

motsätter sig att polismyndigheterna blir parter i ärenden om felparkering och

anför som skäl bl.a. att det rör sig om en för polisen ny typ av arbetsuppgifter

som bör ligga utanför polisens verksamhetsområde och som kommer att ta i anspråk

polisresurser. Skattemyndigheten i Malmöhus län tar upp frågor om vilken

myndighet som skall bevaka de allmänna intressena i skuldsaneringsärenden.

 Nuvarande ordning m.m: Ett beslut av en förvaltningsmyndighet kan nästan

alltid överklagas. Den allmänna regeln kan sägas vara att överklagandet skall

prövas av en allmän förvaltningsdomstol eller i vissa fall - enligt äldre

principer - i sista hand av regeringen. Så sent som för två decennier sedan

förekom det inte att en förvaltningsmyndighets beslut kunde överklagas till en

tingsrätt. Numera har för skilda rättsområden tillkommit åtskilliga regler

enligt vilka förvaltningsmyndigheters beslut kan överklagas i den ordningen. När

det gäller nytillkomna rättsområden har detta i allmänhet sin grund i att

ärendet kan sägas ha beröringspunkter med den centrala civilrätten. I en del

andra fall är orsaken till valet av allmän domstol som prövningsorgan att det

rör sig om ett beivrande av något som med äldre lagstiftning kunde föranleda

straff i brottmål. I vissa av de fall i vilka överklagande kan ske till tings-

rätt ankom tidigare den primära prövningen på tingsrätt och utövades i ärende-

form utan att det förekom något motpartsförhållande. Särskilt i dessa fall

förekommer det vanligtvis inte heller med den nya lagstiftningen något motparts-

förhållande i domstol, om förvaltningsmyndighetens beslut överklagas. I de allra

flesta fall skall ett överklagande till allmän domstol handläggas enligt ären-

delagen. Det skall dock nämnas att vissa inskrivningsmyndigheters beslut

överklagas direkt till hovrätt och att vissa beslut angående advokater kan

överklagas direkt till Högsta domstolen. I de nu angivna fallen gäller inte den

nuvarande ärendelagen utan rättegångsbalken. Inte heller den nya ärendelagen

föreslås omfatta dessa fall (se avsnitt 7.1).

 Regler enligt vilka en enskild person kan överklaga en förvaltningsmyndighets

beslut till tingsrätt finns numera i föräldrabalken, utsökningsbalken,

aktiebolagslagen (1975:1385), lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, kon-

kurrenslagen (1993:20), skuldsaneringslagen (1994:334), lagen (1994:1811) om

disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m samt marknadsföringslagen (1995:450).

Liknande regler finns i sjölagen (1994:1009) när det gäller klander av dispasch,

lagen (1988:688) om besöksförbud och lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. I

ärenden om indrivning av böter är det åklagaren som enligt 13 § bötesverk-

ställighetslagen (1979:189) kan överklaga ett myndighetsbeslut till tingsrätten.

Åtskilliga av de nu berörda reglerna har tillkommit först under senare år. Här

skall även nämnas de förslag angående nedsättning av pengar, lösöreköp och

kallelse på okända borgenärer som läggs fram i avsnitten 11, 13 och 14.

 Ytterligare lagförslag enligt vilka överklagande kan ske till tingsrätt kan

förväntas inom de närmaste åren till följd av att domstolarnas verksamhet

renodlas. Inte minst den utveckling man har anledning räkna med gör att man i

arbetet med en ny ärendelag inte kan undgå att ta upp frågan om partsrepresen-

tationen i de allmänna domstolarna, dvs. frågan i vad mån processen skall vara

ackusatorisk. Såvitt gäller redan förekommande ärendetyper handlar det inte

endast om sådana i vilka de allmänna intressena inte alls är partsrepresenterade

utan också om sådana ärendetyper i vilka de redan är representerade men kanske

inte på det allra bästa och effektivaste sättet.

 Av 20 kap. 6 § föräldrabalken framgår att en överförmyndares beslut i ett

ärende enligt den balken överklagas till tingsrätten. Den bestämmelsen har fått

en väsentligt större betydelse än tidigare genom att de flesta frågor om

förmynderskap m.m. den 1 juli 1995 flyttats från tingsrätterna till

överförmyndarna (prop. 1993/94:251, bet. 1994/95:LU3, rskr. 1994/95:29, SFS

1994:1433). Samtidigt har dock tillsynen över överförmyndarna flyttats från

tingsrätterna till länsstyrelserna. När den enskilde överklagar överförmyndarens

beslut finns det i domstolen inget allmänt organ som i ärendet företräder de

allmänna intressena som part.

 Enligt 18 kap. 1 och 2 §§ utsökningsbalken (UB) får en kronofogdemyndighets

beslut överklagas till tingsrätt av den som beslutet angår, om det har gått

honom emot. I första hand är det den som begär verkställighet och den mot vilken

verkställigheten riktar sig som kan vara parter. I allmänt mål, dvs. ett mål om

uttagande av böter, vite, skatt, m.m. (se 1 kap. 6 § UB) företräds i domstolen

det allmänna av Riksskatteverket. Det torde knappast förekomma att den som

överklagar ett beslut av kronofogdemyndighet inte har någon motpart i domstolen.

I tingsrätten handläggs överklagandet enligt ärendelagen (se 18 kap. 1 § andra

stycket UB). Det kan nämnas att kronofogdemyndigheten enligt 17 kap. 2 §

utsökningsförordningen (1981:981), om det inte är obehövligt, skall bifoga ett

eget yttrande när den sänder överklagandet till tingsrätten.

 I aktiebolagslagen förekommer flera bestämmelser om likvidation. Enligt 13

kap. 4 § aktiebolagslagen är det tingsrätten som under vissa förutsättningar

meddelar beslut om likvidation. Det sker på anmälan av Patent- och registre-

ringsverket eller på ansökan av t.ex. styrelsen för bolaget eller aktieägare. I

vissa andra fall kan enligt 13 kap. 4 a § aktiebolagslagen verket förordna om

likvidation. Det sker på ansökan av t.ex. styrelsen eller en borgenär vars rätt

kan vara beroende av att det finns någon som kan företräda bolaget. Frågan får

också tas upp självmant av verket. Ett beslut av verket överklagas enligt 18

kap. 8 § aktiebolagslagen till tingsrätten. I åtskilliga av likvidationsfallen

förekommer i domstolen ett motpartsförhållande mellan bolaget och den som gör

ansökan. Det finns emellertid även många enpartsärenden. Det gäller bl.a. de

fall i vilka verket tar upp frågan självmant och styrelsen för bolaget

överklagar. I tingsrätt handläggs samtliga likvidationsfall som ärenden enligt

ärendelagen.

 Lagen om felparkeringsavgift gäller överträdelser av vissa statliga eller

kommunala föreskrifter angående parkering och stannande vilka inte är förenade

med straff. Den som fått en parkeringsanmärkning har omedelbart ett betalnings-

ansvar i enlighet med anmärkningen, men han kan hos en polismyndighet

skriftligen anmäla att han bestrider ansvar. Om inte myndigheten undanröjer

betalningsansvaret kan den som fått anmärkningen överklaga till tingsrätt där

överklagandet prövas enligt ärendelagen. I det läget inträder åklagaren i

processen och för inför domstolen det allmännas talan mot den som överklagat.

Åklagarens deltagande hänger samman med att felparkering tidigare var krimi-

naliserad.

 En åtgärd enligt konkurrenslagen skall i många fall beslutas av Stockholms

tingsrätt. För åtskilliga situationer förutsätts att Konkurrensverket väcker

talan om saken enligt rättegångsbalkens regler om tvistemål, men också ett

företag kan behöva ta initiativ till en rättegång. För vissa situationer enligt

konkurrenslagen skall ärendelagen tillämpas. Det gäller dels sådana situationer

där verket enligt 47 § konkurrenslagen ansöker om undersökning hos ett företag,

dels fall där verkets beslut enligt 60 § samma lag överklagas till tingsrätten.

I de förra fallen är Konkurrensverket givetvis alltid part i ärendet. För de

senare fallen har år 1994 (prop. 1994/95:44, bet. 1994/95:NU5, rskr. 1994/95:56,

SFS 1994:1494) i 65 a § konkurrenslagen införts en bestämmelse om att en domstol

inte får ändra ett beslut av verket utan att verket lämnats tillfälle att yttra

sig. Samtidigt har verket genom en ändring i 63 § samma lag getts rätt att

överklaga, om tingsrätten med anledning av ett överklagande ändrat verkets

beslut.

 Skuldsanering beslutas i första hand av kronofogdemyndighet. Myndighetens

beslut att avvisa eller avslå en ansökan om skuldsanering, inleda skuldsanering

eller fastställa en skuldsanering överklagas enligt 29 § skuldsaneringslagen

till tingsrätt. Detsamma gäller kronofogdemyndighetens beslut att avskriva ett

skuldsaneringsärende från vidare handläggning. Vid överklagande är det

gäldenären och borgenärerna som är parter. Staten företräds av Riksskatteverket.

 Enligt lagen om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m., som den 1 juli 1995

ersatt lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän m.m., är det alltid

en förvaltningsmyndighet i regeringsformens mening som utdömer en disciplinpå-

följd (varning, extratjänst, löneavdrag eller utegångsförbud). Den disciplin-

ansvarige kan genom beslut av myndigheten också åläggas en

ersättningsskyldighet, om material som har lämnats ut till honom för personligt

bruk har skadats eller förlorats. I de nu angivna fallen kan den som drabbats av

påföljden eller ersättningsanspråket överklaga till en tingsrätt. Om

överklagandet avser endast en ersättningsfråga handläggs det i de flesta fall i

tvistemålsform. Annars handläggs det enligt ärendelagen. Vid överklagande

inträdde tidigare åklagaren i processen och förde inför domstolen det allmännas

talan mot den som överklagat. Åklagarens deltagande hängde samman med att

disciplinförseelser av krigsmän förr var kriminaliserade och ersättningsfrågor

ofta behandlas inom ramen för ett ärende om disciplinansvar. Sedan den 1 juli

1994 är det i stället för åklagaren den myndighet som har meddelat beslutet som

skall föra det allmännas talan i domstolen (prop. 1993/94:112, bet.

1993/94:JuU26, rskr. 1993/94:299, SFS 1994:520). Av skäl som anges i avsnitt

17.28 bör i fortsättningen ett överklagande alltid handläggas i ärendeform.

 Enligt 42 § andra stycket lagen (1995:450) om marknadsföring kan i vissa fall

ett beslut av Konsumentombudsmannen överklagas till Stockholms tingsrätt. I

tingsrätten är ärendena av enpartsnatur.

 Enligt 21 kap 6 § sjölagen förs talan mot dispasch genom klander. Ett klander

enligt sjölagen skiljer sig från alla andra klanderfall genom att det inte skall

väckas någon talan enligt rättegångsbalkens regler. I stället är klandret

närmast att jämställa med ett överklagande. Efter ett klander förekommer det

alltid en motpart. Frågor om hur dispaschärendena bör handläggas kommer att

behandlas närmare i avsnitt 17.27.

 Även enligt 14 § lagen om besöksförbud och 6 kap. 11 § lagen om kulturminnen

m.m. kan den som är missnöjd med ett myndighetsbeslut få beslutet överprövat av

tingsrätten i ett domstolsärende. Enligt den förra lagen gäller det beslut av

åklagare om besöksförbud. Enligt den senare gäller det beslut av

Riksantikvarieämbetet om provisoriskt omhändertagande av egendom. Formellt sett

används inte i de nu berörda lagarna konstruktionen med överklagande. I stället

kan den som är missnöjd med myndighetsbeslutet begära rättens prövning av

myndighetsbeslutet. Beträffande besöksförbudsärendena sägs uttryckligen att i

fråga om en begäran skall gälla det som sägs i ärendelagen i fråga om ansökan.

Såvitt gäller kulturminnesärendena kan det emellertid vara naturligare att i de

flesta hänseenden tillämpa reglerna för överklagandefall (dock inte när det

gäller t.ex. frister för ärendets inledande). En annan sak är att lagen om

besöksförbud innehåller sådana regler om partsställningen m.m. i domstolsärendet

som utesluter en tillämpning av motsvarande regler i en ärendelag (se prop.

1987/88:137 s. 29). De ärenden enligt lagen om kulturminnen m.m. som vid

tingsrätten inleds genom en begäran om överprövning är formellt sett av

enpartsnatur men det finns flera särskilda regler som tillgodoser åtminstone

huvuddelen av det behov som finns av den primära beslutsmyndighetens medverkan i

förfarandet.

 Enligt 13 § bötesverkställighetslagen (1979:189) kan åklagaren till tingsrätt

överklaga ett beslut av kronofogdemyndighet om att verkställigheten av ett

bötesbeslut skall avbrytas. I tingsrätten är den bötfällde motpart.

 Frågor om eventuell partsrepresentation för allmänna intressen i sådana

ärendetyper där överklagande skall ske direkt till hovrätt eller Högsta

domstolen bör lämnas utanför den nu aktuella reformen, bl.a. eftersom inte

ärendelagen utan endast rättegångsbalken är tillämplig i fråga om förfarandet.

 Skälen för regeringens förslag:

Behovet av en tvåpartsprocess i tingsrätt

Av den gjorda redovisningen framgår att det inte är helt ovanligt att en enskild

part som till en allmän domstol överklagar en förvaltningsmyndighets beslut

kommer att sakna motpart i processen. Utvecklingen kan antas komma att gå i den

riktningen att antalet fall i vilka en förvaltningsmyndighets beslut överklagas

till tingsrätt ökar. Till detta bidrar att man har anledning räkna med en

fortsatt renodling av domstolarnas roll när det gäller sådana enklare fall som

inte ligger inom det egentliga rättskipningsområdet. En renodling sker nämligen

enklast på det sättet att den primära beslutsfunktionen flyttas från domstol

till förvaltningsmyndighet med överklagandemöjlighet till tingsrätt. Exempel

utgör förmynderskapsärendena. Den primära beslutsfunktionen för de flesta av

dessa ärenden har flyttats till överförmyndare med möjlighet att överklaga till

tingsrätt. Undan för undan tillkommer det också nya rättsområden, och med ett

modernt sätt att se på domstolarnas roll är det ofta naturligt att det på den

förvaltningsmyndighet som skall ansvara för det nya rättsområdet läggs en primär

beslutsfunktion med överklaganderätt för den enskilde till domstol.

 Att det i vissa fall saknas en motpart till den enskilde medför inte sällan

praktiska olägenheter, och dessa är givetvis särskilt märkbara i

förvaltningsdomstolarna. I de domstolarna är det nämligen fortfarande

ojämförligt vanligare att en förvaltningsmyndighets beslut överklagas utan att

de allmänna intressen som står emot en enskild klagandes är partsrepresenterade.

I prop. 1995/96:22 föreslås emellertid att förvaltningsprocesslagen ändras så

att en förvaltningsmyndighet vars beslut en enskild överklagat till en länsrätt

skall vara motpart till den enskilde i domstolsprocessen sedan handlingarna i

ärendet överlämnats till domstolen. I de fall en förvaltningsmyndighet är

motpart ges domstolen enligt förslaget en vidgad möjlighet att avgöra målet utan

att klagandens motpart har kommunicerats överklagandet. Myndigheten får

föreläggas att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd att utevaro inte

utgör hinder för målets vidare handläggning och avgörende.

 Problemen med att allmänna intressen i vissa fall inte är företrädda på

partssidan gör sig kännbara också i allmän domstol.I promemorian föreslås att en

förvaltningsmyndighet vars beslut överklagats till tingsrätt skall vara motpart

till den som har överklagat, om det vid överklagandet förekommer sådana allmänna

intressen i ärendet som myndigheten har till uppgift att bevaka och som inte

bevakas av någon annan förvaltningsmyndighet. Domstolen skall dock inte vara

skyldig att kommunicera handlingarna i ärendet med myndigheten. Om sammanträde

hålls i ärendet skall dock myndigheten alltid kallas. Förvaltningsmyndigheten

skall ha rätt att överklaga ett beslut genom vilket domstolen ändrat dess

avgörande.

 De allra flesta remissinstanserna godtar förslaget att beslutsmyndigheterna

skall göras till parter men några remissinstanser är kritiska. Flera andra

remissinstanser riktar kritik mot enskildheter i förslaget.

 Nästan samtliga remissinstanser synes dela den i promemorian framförda

uppfattningen att det inte med fog kan hävdas att det av några principiella skäl

skulle vara nödvändigt att de allmänna intressen som förekommer i en dom-

stolsprocess alltid företräds av något allmänt organ i egenskap av part.

Antagligen förhåller det sig i alla kulturländer på det sättet att det i en

mängd situationer ankommer endast på domstolen att utan påpekande från något

allmänt organ beakta att allmänna intressen hävdas på ett adekvat sätt. För de

allmänna domstolarnas del kan samtliga indispositiva tvistemål tas som exempel

på fall i vilka domstolen har att beakta också allmänna intressen som inte är

partsrepresenterade. En annan sak är att det t.ex. vid överklagande av ett

myndighetsbeslut i ett enpartsärende betydligt klarare syns att de allmänna

intressena inte är partsrepresenterade.

 Behovet av en företrädare för de allmänna intressena hänger i första hand

samman med utredningskravet. Utredningsmaterialet kan bli fylligare genom att

det uppstår en dialog mellan parter. Givetvis är det ingenting som säger att

detta mer allmänt skulle vara till fördel för de enskilda. En tvåpartsprocess är

emellertid inte det enda sättet att sörja för ett fylligt utredningsmaterial. De

fördelar en tvåpartsprocess har i det hänseendet kan nämligen i normalfallet i

ganska stor utsträckning uppnås redan genom att beslutsmyndigheten i någon annan

form än genom en partsinlaga yttrar sig till domstolen. Detta är också en

synpunkt som framförs i flertalet av de remissyttranden i vilka reformen

avstyrks. Det finns dock situationer där det inte räcker med ett yttrande av be-

slutsmyndigheten. Sålunda bereder frånvaron av en myndighet som motpart inte

sällan problem för domstolen t.ex. när det skall hållas ett sammanträde. Till

detta skall läggas att ett inhämtande av yttrande givetvis inte alltid kan

ersätta tvåpartsprocessens fördelar när det gäller beslutsmyndighetens

eventuellt förekommande egna behov av att medverka i processen.

 Genom att parterna i en tvåpartsprocess sörjer för ett bättre utred-

ningsmaterial minskar behovet av en aktivitet från domstolens sida när det

gäller att skaffa in utredning i målet. Det finns en uppenbar risk att en

domstol som i ett enpartsärende ex officio inhämtar utredning kan komma att

uppfattas som partisk, om utredningen visar sig vara till nackdel för parten.

Detta gäller givetvis i särskilt hög grad om inhämtandet sker utan några fasta

rutiner. Situationen är emellertid för åtskilliga fall närmast ofrånkomlig (jfr

t.ex. 35 kap. 6 § andra meningen RB om inhämtande ex officio av bevisning och 17

kap. 3 § andra meningen RB motsättningsvis om dömande i vissa fall på en inte

åberopad grund). Det viktiga i det nu berörda sammanhanget är att de principer

domstolen har att följa är så klara som möjligt.

 Avsaknaden av en dialog mellan två parter är särskilt tydligt kännbar för

domstolen när det behöver hållas ett sammanträde i ärendet. För ett stort antal

ärenden är det emellertid sett ur domstolssynvinkel relativt ointressant om det

finns någon myndighet som i domstolen för det allmännas talan mot den enskilde.

Domstolen avgör i sådana fall ärendet lika bra utan tvåpartsprocess som med. Ser

man behovet av en reform ur det tänkta partsperspektivet är fördelarna och

nackdelarna med en reform starkt beroende av hur man konstruerar de allmänna

intressenas representation i domstolsförfarandet.

Beslutsmyndigheten som part

Det kan sägas förekomma två skilda system för att vid överklagande av ett

myndighetsbeslut låta allmänna intressen vara partsrepresenterade. Det ena är

att beslutsmyndigheten själv företräder dessa intressen. Det andra är att ett

annat samhälligt organ träder in. Båda systemen har sedan länge förekommit

parallellt i svensk lagstiftning. När det gäller överklaganden till

förvaltningsdomstol har utvecklingen det senaste decenniet inneburit att

särskilda organ som företrädare för de allmänna intressena på många områden

ersatts av beslutsmyndigheten. Detta gäller t.ex. skatteområdet. Även på de

allmänna domstolarnas områden har det förekommit liknande tendenser under senare

tid. Sålunda har år 1994 i militära disciplinärenden m.m. åklagaren som

partsföreträdare ersatts av beslutsmyndigheten. I ärenden enligt konkurrenslagen

(1993:20) har Konkurrensverket getts en ställning som i stora delar

överensstämmer med den som en part har.

 Principiellt är det ingenting som hindrar att man låter beslutsmyndigheten

vara part vid ett eventuellt överklagande. En beslutsmyndighet kan visserligen i

och med att den uppträder som part i domstolsprocessen inte sägas vara opartisk

men den har skyldighet att uppträda objektivt på samma sätt som t.ex. en

åklagare i brottmålsprocessen. Med beslutsmyndigheten som part får man en enkel

och billig lösning. Särskilt för sådana rättsområden där man av ett eller annat

skäl vill ha möjlighet att låta ett fristående allmänt organ överklaga förvalt-

ningsmyndighetens beslut är dock givetvis en sådan lösning mindre lämplig. Man

skulle nämligen få en hopplöst splittrad ansvarsbild, om inte samma myndighet

som har möjlighet att överklaga myndighetens beslut också skulle företräda de

allmänna intressena i händelse av att en enskild part överklagar.

 Det finns inte behov av någon mer allmän reform enligt vilken från beslutsmyn-

digheten fristående organ ges rätt att företräda de allmänna intressena vid

överklagande av myndighetens beslut. En sådan reform skulle också ställa sig

orimligt kostnadskrävande. Det som kan diskuteras är i stället i vilken

omfattning beslutsmyndigheten skall företräda de allmänna intressena i händelse

av en domstolsprocess. Detta gäller inte endast sådana områden på vilka de

allmänna intressena med nuvarande ordning inte alls är partsrepresenterade utan

också sådana områden på vilka redan beslutsmyndigheten eller ett från den

myndigheten fristående organ företräder dessa intressen. Väljer man den

lösningen att beslutsmyndigheten skall vara part när myndighetens beslut

överklagas inställer sig nämligen frågan om myndigheten alltid skall medverka på

det sättet eller om medverkan skall vara begränsad till vissa fall.

Obligatorisk eller fakultativ medverkan av beslutsmyndigheten?

Det kan förefalla naturligt att man för ett visst rättsområde inte skall behöva

välja endast mellan ett system enligt vilket de allmänna intressena är

partsföreträdda i samtliga ärenden och ett system enligt vilket de aldrig är

företrädda. För att man skall kunna bedöma lämpligheten av en mera flexibel

ordning har man att ta ställning bl.a. till under vilka förutsättningar det

finns ett praktiskt behov av att de allmänna intressena är partsföreträdda. Även

principiella frågor tilldrar sig ett intresse.

 En medverkan av beslutsmyndigheten behövs knappast när det i ärendet inte

förekommer något sådant allmänt intresse som myndigheten har till uppgift att

bevaka. Myndigheten behöver alltså inte kunna uppträda i processen i syfte att

bevaka ett enskilt intresse. Inte heller behöver man ta hänsyn till sådana fall

som endast gäller riktigheten av ett processuellt beslut som myndigheten har

fattat, om inte beslutet har ett direkt samband med själva saken, t.ex. därför

att det gäller en provisoriskt företagen åtgärd. För det fall att en viss annan

förvaltningsmyndighet än beslutsmyndigheten har att i händelse av domstolspro-

cess företräda det allmännas intressen kan det inte bli aktuellt att låta även

beslutsmyndigheten delta.

 Inom den nu angivna ramen kan en beslutsmyndighet tänkas ha flera olikartade

skäl till att vilja medverka. Ett primitivt skäl är givetvis att såvitt möjligt

förhindra att myndighetens beslut ändras. Detta kan emellertid inte utgöra något

tillräckligt skäl för en medverkan. Skälen måste gå djupare. En självklarhet

borde vara att en beslutsmyndighet inte skall behöva medverka i processen, om

den inte anser sig ha något att bidra med. I annat fall blir myndighetens

medverkan ett spegelfäkteri. Här kommer in att en förvaltningsmyndighet som

avgör ett ärende nästan alltid är skyldig att motivera sitt beslut (se t.ex. 20

§ förvaltningslagen). Har myndigheten fullgjort sin uppgift i det hänseendet bör

det i allmänhet inte finnas särskilt mycket att tillägga i sak, om inte den

enskilde parten kommer med ett nytt yrkande eller med nya rätts- eller bevisfak-

ta. Skulle parten göra detta redan i överklagandet är det ingenting som hindrar

att myndigheten till tingsrätten ger in ett motiverat yttrande som blir

processmaterial även om myndigheten inte skulle vara part. Myndigheten har

dessutom alltid möjligheten att i ett intressant fall meddela tingsrätten att

den vill ha del av alla handlingar som kommer in i ärendet.

 För arbetsbelastningen vid beslutsmyndigheten är det givetvis att föredra att

myndigheten inte behöver uppträda som part i domstolen. Även ett generellt

system enligt vilket det läggs i myndighetens hand att för varje enskilt fall

bestämma om den vill uppträda som part kan vara resurskrävande utan motsvarande

nytta för myndigheten. Det för myndigheten viktigaste är att den kan överklaga

ett beslut genom vilket domstolen ändrar myndighetens beslut. Självklart bör

dock inte en beslutsmyndighet uppträda på det sättet att den försöker att till

varje pris driva igenom sin uppfattning genom att överklaga alla domstolsbeslut

som går myndighetens uppfattning emot. Det finns emellertid fall i vilka

myndigheten kan ha anledning att överklaga. Detta gäller särskilt sådana i vilka

myndigheten utan ett avgörande av högre instans skulle vara villrådig om hur den

i fortsättningen bör agera beträffande en fråga av större vikt inom myndighetens

verksamhetsområde. Det finns anledning anta att med nuvarande ordning

beslutsmyndigheter alltför ofta anser sig böra uppfatta sådana

domstolsavgöranden genom vilka deras egna beslut ändras som vägledande för den

fortsatta verksamheten vid myndigheten. De domstolsavgöranden det gäller måste

av naturliga skäl vara mer förmånliga för de enskilda än de primära

myndighetsbesluten. Avsaknaden av en rätt för beslutsmyndigheten att överklaga

kan därmed leda till en omotiverad förskjutning av den primära beslutsnivån.

Syftet med ett överklagande låter sig emellertid inte regleras på det sättet att

överklagande tillåts i vissa fall men inte i andra. För att avskära sådana fall

som av ett eller annat skäl inte bör prövas i en högre instans bör i stället

användas regler om krav på prövningstillstånd.

 Den enskilde parten kan ha en del att tjäna på att de allmänna intressena blir

partsföreträdda i ärendet, men detta gäller nog uteslutande sådana fall i vilka

myndigheten har något att tillägga i saken, t.ex. därför att den enskilde parten

dragit in någonting nytt i processen och genom ett motpartsagerande kan få

bättre kunskap om vad som krävs av honom för att han skall kunna vinna

processen. Generellt sett kan man nog dock hävda att den enskilde sällan anser

sig vara betjänt av att under domstolsprocessen bli motsagd av besluts-

myndigheten. Den enskildes behov av rättshjälp torde inte påverkas av att

beslutsmyndigheten uppträder som hans motpart.

 Domstolens intresse av beslutsmyndighetens medverkan hänför sig som angetts

förut framför allt till den situationen att det i ärendet behöver hämtas in

utredning eller att det behöver hållas sammanträde. Det är ju också i sådana

fall som tilltron till domstolens objektivitet kan komma att bli satt i fara, om

inte beslutsmyndigheten medverkar som part.

 För att man skall kunna få ett system som varken är tungrott eller onödigt

kostnadskrävande är det mot den nu redovisade bakgrunden nödvändigt att systemet

är så flexibelt att beslutsmyndigheten inte alltid behöver medverka aktivt i

domstolsförfarandet. Behovet av flexibilitet bör dock inte tillgodoses genom

promemorians svårtolkade begränsningar att det för beslutsmyndighetens parts-

ställning skall krävas dels att det vid överklagandet förekommer sådana allmänna

intressen i ärendet som myndigheten har till uppgift att bevaka, dels att det

rör sig om intressen som inte bevakas av någon annan förvaltningsmyndighet. Den

omständigheten att myndigheten alltid är part behöver nämligen som det påpekas i

promemorian inte nödvändigtvis medföra att den alltid medverkar aktivt. Som

nyligen skett i propositionen om tvåpartsprocess i de allmänna

förvaltningsdomstolarna kan man därför välja den lösningen att besluts-

myndigheten alltid är part och tillgodose behovet av flexibilitet inom ramen för

reglerna om kommunicering. För de allmänna domstolarna behövs dessutom att

reglerna om kallelser av beslutsmyndigheter till sammanträden blir så flexibla

att man kan ta hänsyn till att de allmänna intressena i vissa fall där

myndigheten blir part är föga framträdande i ärendet. Det behövs också vissa

undantagsbestämmelser för sådana fall i vilka den primära beslutsuppgiften

ligger på en kronofogdemyndighet. Om beslutsmyndigheten alltid är part behövs

det inga särskilda regler om myndighetens rätt att överklaga ett domstolsbeslut.

 När det gäller kostnadsbilden förtjänar det att påpekas att på förvalt-

ningsdomstolarnas områden reformer genom vilka beslutsmyndigheter gjorts till

parter har kunnat genomföras utan några mera betydande utbildningsinsatser inom

dessa myndigheter. I allmän domstol kanske behovet av sammanträden för vissa

ärendetyper är större, men för den skull finns det inte anledning räkna med att

de anställda vid myndigheterna behöver någon mer omfattande utbildning. Själva

förfarandet skall ju vara så utformat att även enskilda skall kunna klara sig

själva i de allra flesta fall.

 Mot den nu angivna bakgrunden bör i den nya ärendelagen föreskrivas att en

förvaltningsmyndighet är motpart i domstolsprocessen, om en enskild överklagar

myndighetens beslut (se 11 §). Dessutom bör i den lagen föreskrivas att domsto-

len inte är skyldig att ge beslutsmyndigheten tillfälle att ge in en

svarsskrivelse eller att kommunicera handlingar med myndigheten, om detta är

onödigt (se 15 och 22 §§). Myndigheten bör underrättas om alla sammanträden som

hålls i ärendet men bör kallas till sammanträdet endast om domstolen anser att

myndigheten behöver inställa sig (se 18 §). Den nu angivna ordningen bör ses som

en normallösning från vilken man för en viss typ av ärenden kan avvika i en

eller annan riktning genom särskilda föreskrifter i den aktuella materiella

lagstiftningen.

 Såvitt gäller de nu förekommande ärendetyperna i allmän domstol innebär den

här föreslagna reformen att man i stället för en enpartsprocess får en

tvåpartsprocess i de ärenden som regleras i föräldrabalken

(överförmyndarärenden), aktiebolagslagen (likvidationsärenden) och lagen om

marknadsföring. Därmed är dock inte sagt att beslutsmyndigheten i dessa ärenden

mer allmänt behöver medverka aktivt i domstolsprocessen. När det gäller

disciplinärenden inom totalförsvaret innebär reformen framför allt att domstolen

kan avstå från kommunicering när det saknas anledning att ändra myndighetens

beslut. Hänsyn behöver dock i vissa sådana ärenden tas till Europakonventionens

krav på muntlighet i förfarandet. I utsökningsärenden och skuldsaneringsärenden

är det en kronofogdemyndighets beslut som överklagas till tingsrätt. Det före-

kommer endast i mycket begränsad omfattning några allmänna intressen som inte

redan med nu gällande regler är representerade på partssidan. Om myndigheten

blev part i händelse av överklagande skulle detta kunna leda till att den kom

att stå i motpartsställning till sin överordnade myndighet, Riksskatteverket.

För den skull bör de berörda ärendena undantas från ärendelagens bestämmelser om

beslutsmyndighetens medverkan som part. För bötesverkställighetsärenden får

reformen ingen betydelse eftersom det endast är åklagaren som kan överklaga

myndighetens beslut.

 När det gäller felparkeringsärenden finns det anledning konstatera att en

reform enligt vilken polismyndigheten ersätter åklagarmyndigheten som

företrädare i domstolsförfarandet för de allmänna intressena innebär avsevärda

effektiviseringsvinster. Polismyndigheten har ju redan haft hand om ärendet i

samband med sitt primära beslutsfattande enligt 9 § lagen (1976:206) om felpar-

keringsavgift. När man bedömer den av Rikspolisstyrelsen berörda resursfrågan

har man anledning konstatera att det med de kommuniceringsregler som föreslås

för domstolarna endast i en del av ärendena kommer att krävas någon insats från

myndighetens sida i domstolsförfarandet. Om myndigheten behöver vara aktiv i

domstolsförfarandet bör regelmässigt samma tjänstemän som vanligen handlägger

parkeringsärendena hos myndigheten kunna agera på myndighetens vägnar. Uppgiften

att företräda de allmänna intressena i domstolsförfarandet framstår därmed som

relativt obetydlig ur resurssynvinkel. Mot den bakgrunden bör regeln om

beslutsmyndigheters medverkan i domstolsförfarandet väljas också för

felparkeringsärendenas del.

 För konkurrensärenden bör man inte ändra de regler som antogs av statsmakterna

år 1994. Sådana konkurrensärenden som grundar sig på överklagande skiljer sig

nämligen väsentligt från övriga ärendekategorier i vilka det kan förekomma ett

överklagande till tingsrätt. Ärendena handlar bl.a. om förbud mot

kartellsamarbete och mot enskilda företags missbruk av en dominerande ställning

på marknaden. De ingripanden som sker genom besluten i de överklagade ärendena

utgör styrinstrument av stor samhällsekonomisk och konsumentpolitisk betydelse.

De frågor som kommer upp under behandlingen av ett ärende är till sin natur ofta

av samma slag som de vilka kommer upp vid prövningen av ett tvistemål enligt

konkurrenslagen. Frågorna är i allmänhet komplicerade. Regelmässigt förekommer

det en sådan argumentering från det företag som har klagat att det skulle vara

meningslöst att bygga regleringen av Konkurrensverkets medverkan som part i

tingsrättsprocessen på en fakultativ kommuniceringsskyldighet.

 De ärenden som överklagas direkt från en inskrivningsmyndighet till hovrätten

bör enligt det som angetts i avsnitt 7.1 inte omfattas av den nu pågående

reformen. Detta innebär att de även i fortsättningen skall handläggas enligt

rättegångsbalken.

 Den närmare utformningen av förslagen kommer att redovisas i författnings-

kommentaren till 11, 15, 18 och 22 §§ förslaget till ny ärendelag.

7.4 Klagotider m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den nya ärendelagen skall inte innehålla |

| någon regel om klagotidens beräkning. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Ett överklagande av ett myndighetsbeslut skall ha kommit

in till tingsrätten inom tre veckor från dagen för beslutet.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Länsrätten i Göteborgs och

Bohus län, Riksskatteverket, Skattemyndigheten i Malmöhus län och

Överförmyndarnämnden i Stockholm menar dock att utgångspunkten för beräkning av

tiden för överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut i stället bör vara

den tidpunkt då klaganden fått del av beslutet. Överåklagaren vid

Regionalåklagarmyndigheten i Gävle tar upp frågan om inte ärendelagen bör

innehålla en regel om att domstolen får ta upp även ett överklagande som getts

in för sent men i enlighet med en felaktig hänvisning från beslutsmyndigheten

(jfr 7 § FPL).

 Skälen för regeringens förslag: Allmänna bestämmelser om överklagande av

myndigheters beslut finns i 23 § förvaltningslagen. För överklagande av en

kronofogdemyndighets beslut gäller dock inte den lagen utan utsökningsbalken.

Speciella bestämmelser om överklagande till tingsrätt finns i de flesta av de

lagar som ger möjlighet att överklaga ett beslut till tingsrätt.

 Den nuvarande regleringen av klagotider företer en splittrad bild. Den

grundregel som finns i 23 § andra stycket förvaltningslagen om överklagande inom

tre veckor från det att klaganden fick del av beslutet gäller vid överklagande

enligt 60 § konkurrenslagen (1993:20). På samma sätt beräknas klagotiderna

enligt t.ex. 10 § andra stycket lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 13 §

bötesverkställighetslagen (1979:189) samt 51 och 62 §§ lagen (1994:1811) om

disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. I utsökningsmål (för vilka för-

valtningslagen aldrig gäller) får enligt 18 kap. 7 § utsökningsbalken vissa

beslut överklagas utan hänsyn till tid medan för andra fall gäller en klagotid

om tre veckor beräknad med utgångspunkt från delgivning eller dagen för försälj-

ning av utmätt egendom. Enligt 18 kap. 8 § aktiebolagslagen (1975:1385)

överklagas ett beslut av registreringsmyndigheten inom tre veckor från dagen för

beslutet. Klagotiden är densamma enligt skuldsaneringslagen. För begäran om

överprövning av åklagares beslut om besöksförbud eller av Riksantikvarieämbetets

beslut om olagligt bortfört kulturföremål gäller inga frister. Efter en

lagändring år 1994 gäller förvaltningslagens bestämmelser vid överklagande av en

överförmyndares beslut (prop. 1993/94:251, bet. 1994/95:LU3, rskr. 1994/95:29,

SFS 1994:1433). När en länsstyrelses slutliga beslut angående nedsättning av

pengar överklagas till hovrätt (se avsnitt 11) är klagotiden tre veckor från

beslutsdagen på grund av en bestämmelse i 21 § rättegångsbalkens

promulgationslag.

 Enligt rättegångsbalken är huvudregeln den att klagotiden utgör tre veckor

räknat från dagen för avgörandet. Såvitt gäller beslut under rättegången som

meddelats utan sammanhang med ett sammanträde är dock utgångspunkten för

beräkningen av klagotiden delfåendet av beslutet. Enligt 7 § FPL gäller samma

klagotid som enligt förvaltningslagen.

 I promemorian föreslås att det i den nya ärendelagen tas in en bestämmelse som

innebär att tiden för överklagande av ett myndighetsbeslut till tingsrätt skall

vara tre veckor från beslutets dag, om det inte sägs något annat i en annan lag.

Den kritik som under remissbehandlingen riktats mot detta förslag har sin grund

i att med promemorieförslaget enskilda löper en risk att faktiskt gå miste om

sin rätt att överklaga.

 Systemet med beslutsdagen som utgångspunkt för klagotider har under lång tid

fungerat väl på åtskilliga rättsområden. Behovet av att undvika onödiga och

kostnadskrävande delgivningar talar med styrka för att man inte tar delgivning

som utgångspunkt för beräkningen av klagotider annat än om det finns särskilda

skäl för detta. Ett sådant skäl kan vara att det inte går att åstadkomma

organisatoriska förutsättningar för att tillfredsställande garantera att myndig-

hetens beslut alltid kan sändas till den som är part redan i anslutning till att

beslutet meddelas. För sådana beslut som inte är slutliga, dvs. beslut som

meddelas under myndighetens handläggning av ärendet, kan ett skäl vara att det

skulle vara onödigt betungande för myndigheten att regelmässigt sända besluten

till parterna utan något som helst dröjsmål. I vilken omfattning det på skilda

rättsområden förekommer särskilda skäl måste avgöras från rättsområde till

rättsområde. I det nu föreliggande ärendet finns det inte underlag för att mera

allmänt ändra de nu förekommande reglerna om utgångspunkten för beräkningen av

klagotider. De möjligheter till effektiviseringar som ligger i en övergång till

ett system med beslutsdagen som utgångspunkt får i stället tas till vara i

senare lagstiftningsärenden. I lagrådsremissen föreslås emellertid att det i den

nya ärendelagen tas upp en allmän bestämmelse angående en klagotid om tre veckor

räknad från beslutets dag. En sådan regel skulle komma att gälla endast sådana

fall för vilka det inte finns särskilda bestämmelser. Lagrådet förordar att man

för ett överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut till tingsrätt skall ha

samma grundregel om klagofrister som vid överklaganden inom förvaltningsrätten,

dvs. tre veckor från delfående av beslutet. Otvivelaktigt finns det ett värde i

att grundregeln för alla överklaganden av förvaltningsmyndigheters beslut är

densamma. Det är dock inte alldeles säkert att den lösning som inom

förvaltningsrätten valts för beräkningen i normala fall av klagofrister är den

optimala. Ett problem är hur man skall se på frågan om en formlig delgivning

behöver ske. Detta problem innefattar frågan om i vilken utsträckning man kan

avstå från bevis om laga kraft. I det nu aktuella lagstiftningsärendet finns det

inte underlag för någon mer ingående analys av problemställningen. I den nya

ärendelagen bör därför inte nu tas upp någon självständig regel om beräkningen

av klagofrister. I stället bör man falla tillbaka på de särskilda regler i ämnet

som finns i anslutning till materiell lagstiftning och - när sådana regler

saknas - på den allmänna regeln i förvaltningslagen.

 Inom förvaltningsprocessrätten gäller att ett för sent inkommet överklagande

inte skall avvisas, om en försening beror på att den beslutande myndigheten har

lämnat klaganden en felaktig hänvisning om hur man överklagar. På den allmänna

domstolssidan är det i stället så att en felaktig hänvisning utgör grund för

återställande av försutten tid enligt 58 kap. 11 § RB. Återställande av

försutten tid kan ske även inom förvaltningsprocessrätten, men en specialregel

behövs för den processen av det skälet att systemet för överklagande av vissa

myndigheters beslut är relativt invecklat och antalet felaktiga hänvisningar

därmed inte obetydligt. Även för överklaganden till tingsrätt eller till högre

domstol kan det förekomma felaktiga hänvisningar, men de är med all säkerhet

relativt sällsynta och någon specialregel för de fall där myndigheter ger en

felaktig hänvisning behövs därför inte.

 När det gäller frister för överklaganden av domstolars beslut i domstolsären-

den finns det inte skäl att i det nu aktuella ärendet frångå den nuvarande

ordningen (se författningskommentaren till 38 § förslaget till ny ärendelag).

Som Lagrådet varit inne på kan det emellertid finnas skäl att se över reglerna i

samband med en eventuell reform av reglerna om klagofrister inom

förvaltningsrätten.

7.5 Tingsrättens sammansättning m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En tingsrätt skall i ett domstolsärende bestå|

| av en juristdomare. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till |

| ärendets beskaffenhet skall tingsrätten dock få bestå av tre sådana|

| domare. De nuvarande reglerna om medverkan av nämndemän i |

| tingsrätt i vissa ärendetyper skall i sak fortfarande gälla för |

| sådana fall där det finns särskilda skäl för en sådan sammansättning.|

| Reglerna om detta tas in i de lagar som innehåller de |

| materiella bestämmelserna för de ärendekategorier det handlar om.|

| Möjligheterna att delegera arbetsuppgifter till sådana personer |

| som är anställda vid tingsrätten utan att vara juristdomare |

| utvidgas att gälla även enkla ärenden om bouppteckning och |

| arvsskatt. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat detta utan erinran. Svea hovrätt anser dock att förutsättningen för

en flerdomarsammansättning bör vara att en sådan behövs. Den hovrätten samt

Göteborgs tingsrätt och Domstolsverket kritiserar införandet av uttrycket

 juristdomare . Sveriges domareförbund anser att det skall läggas i tingsrättens

hand att bestämma hur tingsrätten skall vara sammansatt. Ronneby tingsrätt anser

att lokutionen särskilda skäl är alltför intetsägande. Malmö tingsrätt och

Sandvikens tingsrätt menar att en högre domstol inte bör ha möjlighet att

besluta om återförvisning på grund av en domförhetsfråga.

 Skälen för regeringens förslag: För domstolsärenden gäller relativt invecklade

bestämmelser om tingsrätts sammansättning. Huvudregeln är att tingsrätten skall

bestå av en lagfaren domare, dvs. av en domare som avlagt juris kandidatexamen

eller juristexamen. Vid avgörande av ärendet skall tingsrätten dock bestå av tre

juristdomare eller av en juristdomare och nämndemän i ett stort antal fall. Dels

gäller det samtliga ärenden som är tvistiga eller där det annars förekommer

anledning till den större sammansättningen, dels gäller det vissa i bl.a. 6 §

andra stycket ärendelagen uppräknade ärendetyper. För vissa sjörättsliga ären-

den, konkurrensärenden och ärenden enligt marknadsföringslagen finns det

särbestämmelser om medverkan av experter. För vissa enklare ärenden får

regeringen bestämma att vid tingsrätt även sådana anställda som inte är

juristdomare skall få handlägga ärendet.

 Mot de nu redovisade bestämmelserna skall ställas rättegångsbalkens bestämmel-

ser för tvistemål. Huvudregeln enligt 1 kap. 3 § RB är att tingsrätten skall

bestå av en juristdomare. Enligt 1 kap. 3 a § RB skall tingsrätten dock vid

huvudförhandling bestå av tre sådana domare (eller vid förfall för en av dem av

två), om inte annat är föreskrivet. När huvudförhandlingen hålls i förenklad

form skall tingsrätten bestå av en juristdomare. Detsamma gäller i annat fall

när det är tillräckligt att en domare sitter i rätten och parterna samtycker

till det eller målet är av enkel beskaffenhet. I tvistemål där förlikning om

saken är tillåten skall tingsrätten enligt 1 kap. 3 d § i de allra flesta fall

bestå en en juristdomare, om värdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger

hälften av basbeloppet. Vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid pröv-

ning av frågor som hör till rättegången får tingsrätten enligt 1 kap. 3 c § RB -

utom i fall som avses i 1 kap. 3 d § - ha den sammansättning som är föreskriven

för huvudförhandling, om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets

eller frågans beskaffenhet.

 I promemorian föreslås att en tingsrätt i ett domstolsärende skall bestå av en

juristdomare men att tingsrätten får bestå av tre sådana domare om det finns

särskilda skäl. Nuvarande regler om medverkan av nämndemän i tingsrätt i vissa

ärendetyper skall i sak fortfarande gälla för sådana fall där det föreligger

särskilda skäl för en sådan sammansättning. Promemorieförslaget har godtagits av

de allra flesta remissinstanserna men det finns också kritiska röster.

 Först skall sägas att några remissinstanser har förespråkat att man inte i

olika lagar använder termerna lagfaren domare och juristdomare som

beteckningar för samma begrepp. Den förra termen definieras i kungörelsen

(1964:29) angående kunskapsprov för behörighet som domare, m.m. Termen

förekommer på hundratals ställen i lagstiftningen men är alltför ålderdomlig för

att passa in i en nyskriven processlag. Det kan knappast orsaka några praktiska

olägenheter av betydelse att man tills vidare använder de båda termerna vid

sidan av varandra i lagstiftningen. I den nya ärendelagen bör därför användas

termen juristdomare . Självklart kräver även denna term en definition genom

förordningsbestämmelser.

 När det gäller frågorna om domförhet finns det sakligt sett anledning kon-

statera att regleringen i ärendelagen inte har följt med i den utveckling som

förekommit på rättegångsbalkens område. På det området har nämligen utrymmet för

endomarkompetensen successivt utvidgats. Ärendena är i de allra flesta fall av

enkel natur och det rimliga synes såvitt gäller tingsrätter vara att i grunden

ha en regel om endomarkompetens med möjlighet till en kvalificerad

sammansättning i speciella fall. Med hänsyn till frågans vikt kan man inte helt

lägga i tingsrättens hand att bestämma hur den skall vara sammansatt. I stället

bör en särskild bestämmelse införas i den nya ärendelagen. Grundregeln bör

givetvis vara att tingsrätten består av en juristdomare (jfr 1 kap. 3 § RB). I

speciella fall bör dock tingsrätten få bestå av tre juristdomare (jfr 1 kap. 3 a

och 3 c §§ RB). Det kan hävdas att det i promemorieförslaget på den punkten

valda uttryckssättet är alltför oprecist. Man vinner dock knappast någonting

genom att i stället ange att en större sammansättning skall väljas om det

behövs . Självklart ligger ju även i ett uttryckssätt som särskilda skäl att

den större sammansättningen skall behövas. Promemorieförslaget bör emellertid

kompletteras på det sättet att det skall finnas särskilda skäl med hänsyn till

ärendets beskaffenhet . Genom detta undviker man nämligen den tolkningen att de

särskilda skälen skulle kunna influeras av sådant som t.ex. tingsrättens

arbetsbelastning. Med tanke på förfarandets natur behövs det inga regler om vad

som händer när en av flera domare får förfall.

 För vissa ärendetyper, framför allt inom familjerätten, finns det som redan

nämnts särskilda bestämmelser om att under vissa förutsättningar nämndemän skall

medverka. Dessa bestämmelser bör ändras på det sättet att nämndemännen skall

medverka endast om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet (se lagförslagen 2, 3, 17, 20 och 28). För några speciella

ärendetyper i vilka en tingsrätt under vissa förutsättningar skall bestå av

juristdomare och experter i förening, nämligen konkurrensärenden, vissa

sjörättsliga ärenden och ärenden enligt marknadsföringslagen, bör andra

lösningar väljas (se lagförslagen 25 och 29).

 Ingen av de regler som har avseende endast på en viss ärendekategori bör tas

in i den nya ärendelagen. I stället bör reglerna föras till den materiella

lagstiftningen för de berörda ärendena. Detta gäller även reglerna om

möjligheterna att delegera arbetsuppgifter till sådana anställda i en tingsrätt

som inte är juristdomare. I samband med överföringen bör möjligheten att

delegera utvidgas att gälla även enkla ärenden om bouppteckning och arvsskatt.

7.6 Yrkanden, grunder och frågor om rättskraft m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: För sådana ärenden som inleds genom ansökan|

| eller överklagande skall det finnas bestämmelser om parternas |

| yrkanden och grunder, men frågan om rätten att ändra ett yrkande|

| eller en grund ges ingen allmän reglering. Det beslut genom |

| vilket ärendet avgörs skall i ett ärende som grundas på ansökan |

| eller överklagande inte få gå utöver det som har yrkats. När det|

| finns särskilda skäl skall dock domstolen även utan yrkande få |

| besluta till det bättre för en enskild part, om det inte är till|

| nackdel för något motstående enskilt intresse. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av de

allra flesta remissinstanserna. Domstolsverket anser dock att även andra former

av anhängiggörande än ansökan eller överklagande bör formaliseras. Göteborgs

tingsrätt menar att det behövs en enkel och klar regel om tillåtligheten av

ändringar i yrkanden och grunder och att det dessutom behövs en regel om s.k.

stupstocksföreläggande motsvarande regeln i 42 kap. 15 § RB. Hovrätten för Övre

Norrland anser att en domstol aldrig skall få gå utanför det som yrkas.

 Skälen för regeringens förslag: Promemorieförslagets bestämmelser om

innehållet i sådana skrivelser genom vilka någon inleder ett ärende avser endast

ansöknings- och överklagandefall. Av den som gör en ansökan till en tingsrätt

eller överklagar ett beslut måste man givetvis kräva att han talar om vad han

yrkar och vad han har för grund för detta yrkande. I den nya lagen bör tas in

närmare bestämmelser om vad som krävs av honom (se 6 och 7 §§ förslaget till

ärendelag). För andra ärendetyper kan man emellertid inte ge några närmare

föreskrifter. I ett officialprövningsärende förekommer ju över huvud taget inga

yrkanden eller grunder, och i ett anmälningsärende är det inte så säkert att

anmälaren har anledning att yrka någonting. För anmälningsärendena är det även i

övrigt svårt att finna någon minsta gemensamma nämnare. Även om det givetvis som

en remissinstans har påpekat framstår som önskvärt med regler även om vad en

anmälan skall innehålla måste därför förekommande behov av upplysningar till

anmälare tillgodoses på annat sätt än genom regler i ärendelagen.

 De stora skillnaderna mellan olika ärendetyper när det gäller ärendets

inledande återspeglas bl.a. i skillnader när det gäller möjligheterna för en

part att under ärendets gång ändra sin inställning. Dessa möjligheter har ett

nära samband med frågor om ett avgörandes rättskraft i ett domstolsärende. Domar

och åtskilliga beslut i tvistemål vinner rättskraft enligt reglerna i 17 kap. 11

§ RB. Rättskraften yttrar sig dels på det sättet att avgörandet kan läggas till

grund för avgörandet i en senare process om en annan sak, dels på det sättet att

en ny framställning om samma sak skall avvisas (res judicata). I linje med detta

ligger att en talan som väcks rörande en sak som redan pågår också skall avvisas

(se 13 kap. 6 § RB om s.k. litispendens). Otvivelaktigt vinner även många beslut

som i en allmän domstol tillkommit efter en specialprocess rättskraft enligt

samma regler som gäller för domar, om det förekommit ett tvåpartsförhållande.

Det går emellertid att finna många exempel på motsatsen. Särskilt för sådana

beslut som tillkommer i ärenden av enpartskaraktär har man i allmänhet anledning

att dra paralleller med det som gäller på förvaltningssidan. På samma sätt som

inom förvaltningsrätten kan man sålunda hävda t.ex. att det är tveksamt om i

något fall rättskraft kan tillerkännas ett avslagsbeslut i ett ärende där en

enskild part begär ett gynnande beslut utan att ha någon enskild motpart (jfr
[REDACTED_EFTERNAMN], Om rättskraft i förvaltningsrätten, Stockholm år 1951, s. 527). En

bedömning av frågan om hur det för en viss ärendetyp närmare förhåller sig med

frågor om rättskraft förutsätter inte sällan en ingående analys av den

materiella lagstiftning som gäller för ärendetypen. Frågor om rättskraft lämpar

sig därför inte för någon reglering i en allmän förfarandelag, och frågorna om

rättskraft bör alltså lämnas utanför den nya lagen. Den nya lagen bör inte

heller ta upp några motsvarigheter till reglerna i 13 kap. 6 och 7 §§ RB om

litispendens och partssuccession. Reglerna skulle nämligen knappast komma att få

någon praktisk betydelse. Det kan nämnas att inte heller förvaltnings-

processlagen har några bestämmelser om de nu berörda frågorna.

 Promemorieförslaget innehåller ingen regel om tillåtligheten av att ändra

yrkanden eller grunder i ett domstolsärende. Endast en remissinstans har riktat

kritik mot detta. Frågan om en spärr mot ändringar av yrkanden och grunder har

inte så stor betydelse för de fall där den part det gäller - i avsaknad av

rättskraftshinder - kan komma igen i ett nytt förfarande. I och för sig skulle

man emellertid för sökande (men inte för t.ex. motparter) kunna uppställa regler

av i huvudsak det slag som 13 kap. 3 § RB innehåller för tvistemål. Det torde

emellertid vara relativt sällsynt att en part under ett pågående förfarande

faktiskt behöver ändra sig. Ärendena är nämligen i motsats särskilt till tviste-

målen i de allra flesta fall av enfrågenatur , vilket medför att behovet av en

reglering är högst begränsat. Det är inte heller alltid så att tillåtligheten av

en eventuell ändring bör lösas på det sätt som enligt 13 kap. 3 § RB gäller för

tvistemål. Det har visserligen såvitt gäller den nuvarande ärendelagen antagits

att tvistemålsreglerna i princip är tillämpliga, men åtskilliga typer av

domstolsärenden företer särdrag inte minst till följd av den speciella

officialprövningsskyldighet för domstolen som kan rymmas inom ärendet (se t.ex.

rättsfallet NJA 1961 s 540). Än viktigare är argumentet att förfarandet i

domstolsärenden generellt sett bör vara så utformat att enskilda kan klara sig

utan anlitande av juridiskt skolade biträden. Att inte ens i ett indispositivt

ärende en part kan tillåtas att ändra sig till att behandla vad som i

processrättslig mening är en annan sak än den ursprungliga är dock närmast en

självklarhet. För dispositiva ärenden, t.ex. inom skiljedomsområdet, är det

långtifrån uteslutet att det kan finnas anledning att i vissa situationer

tillämpa rättegångsbalkens principer om taleändring. En närmare reglering av

rätten till ändringar skulle emellertid inte endast vara av ett högst begränsat

värde utan också leda till ett mycket invecklat system, föga ägnat att passa för

biträdeslöshet. Som föreslås i promemorian bör man därför såvitt gäller dom-

stolsärendena på samma sätt som enligt förvaltningsprocesslagen överlämna frågan

om tillåtligheten av ändringar åt domstolarnas rättstillämpning (se dock även

avsnitt 7.14 om nya rättsfakta i Högsta domstolen). Klart är dock under alla

omständigheter att en klagande bör vara bunden av i vilken del han har över-

klagat ett visst avgörande. Det bör anmärkas att en part på samma sätt som i

normalfallet för tvistemål har rätt att när som helst under tings-

rättsförfarandet ange ny bevisning. Det skall till detta läggas att ett

åberopande av nya rättsregler eller av ny bevisning aldrig i sig kan medföra att

saken skall anses ändrad.

 Enligt 17 kap. 3 § första stycket RB får en dom inte ges över annat eller mera

än part i behörig ordning yrkat. Denna regel gäller enligt nuvarande ordning, i

den mån den är tillämplig, även domstolsärendena genom den allmänna hänvisningen

i ärendelagen till rättegångsbalken. I ett mycket stort antal fall är regeln

inte tillämplig. Särskilt tydligt är detta när det gäller anmälnings- och

officialprövningsärendena.

 I den nya ärendelagen bör man för ansökningsärenden och sådana ärenden som

grundar sig på ett överklagande uppställa den grundregeln att ett beslut genom

vilket ärendet avgörs inte får gå utöver det som yrkats. En sådan regel

överensstämmer med huvudregeln i 29 § FPL. I rättegångsbalkens regel ligger

emellertid också att yrkandet skall ha framställts i behörig ordning . Den

begränsningen får sin betydelse bl.a. genom regler om att den som överklagar i

princip inte kan yrka något som han inte yrkat redan i den lägre domstolen och

måste framställa sitt yrkande redan i samband med överklagandet. Enligt vad som

förutsatts i motiven till förvaltningsprocesslagen (prop. 1971:30 s. 580) gäller

emellertid även i en process enligt den lagen att domstolen bara behöver ta

hänsyn till sådana yrkanden som framställts i behörig ordning och att, vid över-

klagande, en part inte får i den högre domstolen yrka någonting som han inte i

behörig ordning har yrkat i den lägre. Samma ordning bör normalt tillämpas även

för domstolsärendenas del, dock givetvis med den reservationen att det inte har

inträffat någon ny omständighet under förfarandet (jfr 13 kap. 3 § första

stycket 1 RB). För de dispositiva ärendena gäller givetvis dessutom, på

motsvarande sätt som i tvistemål, att domstolen inte kan döma ut mindre än det

svaranden har medgett. Observera att det i den stora mängd ansökningsärenden som

har annan karaktär inte behövs något bestridande från en motpart för att

domstolen skall kunna avslå en ansökan.

 I 29 § FPL sägs inte bara att domstolens avgörande inte får gå utöver

yrkandena i målet utan också att om det föreligger särskilda skäl domstolen även

utan yrkande får besluta till det bättre för en enskild, när detta kan ske utan

men för något motstående enskilt intresse. I promemorian föreslås att samma

regel skall gälla för domstolsärenden. Endast en remissinstans är kritisk mot

den lösningen. Det är emellertid inte omöjligt att den nu berörda regeln

faktiskt redan idag tillämpas i en del domstolsärenden. Det är ju en regel som

är ganska naturlig i samband med annan rättsvård än rättskipning och som passar

särskilt väl för enpartsärenden men kanske mindre väl för egentlig rättskipning

enligt rättegångsbalken eller förvaltningsprocesslagen. Mot den bakgrunden bör

promemorieförslaget godtas även på den nu berörda punkten.

 Enligt 17 kap. 3 § andra meningen RB får en domstol i ett dispositivt mål inte

grunda sin dom på andra omständigheter (rättsfakta) än sådana som åberopats.

Genom den allmänna hänvisningen i den nuvarande ärendelagen till rättegångs-

balken kan den berörda regeln vara tillämplig i sådana ärenden där saken är

sådan att förlikning om den är tillåten (dvs. uteslutande i vissa dispositiva

ärenden av flerpartsnatur). De allra flesta ärenden är emellertid inte förlik-

ningsbara i rättegångsbalkens mening. Det är inte möjligt att tillämpa den

berörda regeln i officialprövningsärenden och knappast heller i

anmälningsärenden. För sådana ärenden i vilka 17 kap. 3 § andra meningen RB inte

är tillämplig kan det vara möjligt att tillämpa bestämmelserna i denna mening

motsättningsvis, dvs. låta avgörandet grundas även på sådana omständigheter som

inte åberopats. Förvaltningsprocesslagen har inga bestämmelser i ämnet. I

motiven till den lagen (prop. 1971:30 s. 579) sägs att frågan om en för-

valtningsdomstol bör vara bunden av de grunder som parterna har åberopat i målet

är betydligt mera komplicerad att lösa generellt än motsvarande fråga om

parternas yrkanden. Det sägs också att det starka officialprövningsintresset i

vissa typer av mål hos förvaltningsdomstol talar för att det beträffande en del

målgrupper bör råda en stor frihet i dessa hänseenden. Motsvarande synsätt kan

anläggas för domstolsärendenas del. Under inga omständigheter kan man för dom-

stolsärendena införa någon generell regel om bundenhet för domstolen när det

gäller åberopanden. Det gäller givetvis i särskilt hög grad officialprövnings-

ärenden men även t.ex. anmälningsärenden, eftersom man genom en regel om

bundenhet vid grunder skulle behöva se samtliga bifallsförutsättningar som

processförutsättningar, dvs. som avvisningsgrunder i händelse av att det brister

i förutsättningarna. En uttrycklig motsvarighet för de relativt fåtaliga

dispositiva ärendena till rättegångsbalkens bestämmelser angående dispositiva

tvistemål skulle kunna verka förvillande i andra ärenden med tanke på att

parterna skall klara att uppträda utan ombud, och regeln skulle inte heller få

någon nämnvärd betydelse. Det ligger ju redan i att någonting är förlikningsbart

att domstolen blir bunden av parternas dispositioner. Man skulle dock möjligen

för samtliga ärendetyper kunna ha en regel om att domstolen är bunden vid sådana

medgivanden och åberopanden som en offentlig myndighet gör i partsegenskap. Även

mot en sådan regel kan man dock rikta kritik och frågan bör i vart fall inte

lösas för domstolsärendena isolerat. Någon regel angående domstolens eventuella

bundenhet vid åberopade grunder bör därför inte tas in i förslaget till ny

ärendelag.

 Regler om s.k. stupstocksförelägganden skulle liksom i tvistemål kunna gälla

endast dispositiva fall. De passar knappast för annat än sådana processer som

bygger på att det skall hållas ett sammanträde av huvudförhandlingstyp. Några

regler av det berörda slaget bör därför inte tas in i den nya ärendelagen.

7.7 Kommunicering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Domstolen skall sända den skrivelse genom |

| vilken förfarandet vid domstolen har inletts till motparten. |

| Sådan skyldighet gäller dock inte när det saknas anledning att |

| anta att ärendet kommer att avgöras till motpartens nackdel. |

| Innan ärendet avgörs skall varje part ha fått kännedom om och fått|

| möjlighet att yttra sig över det som tillförts ärendet av någon |

| annan än honom själv. Detta gäller dock inte om avgörandet inte går|

| parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om det av |

| någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får |

| kännedom om uppgiften. Som angetts i avsnitt 7.3 behöver |

| handlingar inte kommuniceras med en sådan förvaltningsmyndighet |

| vars beslut överklagats till tingsrätten, om en kommunicering är|

| onödig. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Svea hovrätt menar dock att

ett överklagande till högre domstol aldrig skall behöva kommuniceras när det

överklagade avgörandet inte ändras såvitt angår motpartens rätt. Ronneby

tingsrätt anser att en kommunicering aldrig skall kunna underlåtas av den

orsaken att den skulle vara uppenbart obehövlig. Hovrätten för Övre Norrland

anser att det behövs en uttrycklig bestämmelse om kommunicering av motpartens

svar.

 Skälen för regeringens förslag: En viktig princip för rättsväsendet är att

ingen skall dömas ohörd. Av den principen följer emellertid inte att en part

alltid måste ha fått del av handlingarna i ärendet. Den nuvarande ärendelagen

har inga egna bestämmelser om i vilken omfattning parterna skall ha fått del av

materialet i ärendet. På grund av den lagens allmänna hänvisning till

rättegångsbalken gäller emellertid tvistemålsreglerna om kommunicering i den mån

dessa är tillämpliga. Enligt balken skall den inledande skrivelsen i målet,

stämningsansökan, utom i vissa uppenbara fall (se 42 kap. 5 § RB) alltid delges

med motparten. En hovrätt behöver dock inte sända överklagandet till motparten

annat än när det överklagade beslutet skall ändras (se 52 kap. 7 § RB; jfr 56

kap. 7 § när det gäller Högsta domstolen). När det i övrigt gäller kommunicering

av handlingar i ett tvistemål saknas i balken uttryckliga bestämmelser med

betydelse för domstolsärendena (se angående besvärsmål enligt äldre bestämmelser

i rättegångsbalken bl.a. rättsfallen NJA 1985 s. 106 och 464, 1987 s. 979 och

1993 s. 111). Detta torde hänga samman med att det i balken ursprungligen

förutsattes att målen skulle avgöras efter en huvudförhandling. I den praktiska

tillämpningen av balken får en part i tvistemål nästan alltid på ett eller annat

sätt kunskap om det som har tillförts målet genom någon annan än honom själv. I

den mån tvistemålsreglerna skall tillämpas i ett domstolsärende ges alltså

endast ett närmast obetydligt utrymme för att underlåta kommunicering i

tingsrätt.

 Förvaltningsprocesslagen, som bygger på att förfarandet normalt skall vara

skriftligt, har relativt utförliga bestämmelser om kommunicering. Reglerna har

vid några tillfällen byggts ut på det sättet att domstolens skyldighet att

kommunicera handlingar har begränsats. De nuvarande reglerna i 10 § FPL innebär

att sådana handlingar genom vilka ett mål inleds skall kommuniceras med motpart

eller annan mot vilken åtgärd ifrågasätts. Kommunicering behöver dock inte ske,

om det inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas helt eller

delvis, om underrättelse annars är uppenbart onödig eller om det kan befaras att

underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslut i målet. Det

skall nämnas att riksdagens justitieutskott i samband med att 10 § FPL fick sin

senaste lydelse förklarade bl.a. att man rent allmänt kan säga att en kommu-

nikation är en förutsättning för att domstolens utredningsskyldighet skall anses

fullgjord, om ett överklagat beslut saknar motivering eller är knapphändigt

motiverat. Enligt 12 § FPL skall motpartens svar kommuniceras med den som inlett

förfarandet, om det inte är obehövligt. Innan målet avgörs skall enligt 18 § FPL

part ha fått kännedom om det som tillförts målet genom någon annan än honom

själv, om det inte föreligger sådana skäl däremot som anges i 10 §.

Förvaltningslagen innehåller utförliga bestämmelser om kommunicering som i stora

delar överensstämmer med dem som finns i förvaltningsprocesslagen.

 Promemorians förslag om kommunicering är utformade efter mönster av

bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen och har godtagits av de allra flesta

remissinstanserna. De regler som finns i förvaltningsprocesslagen om kommuni-

cering har visat sig lämpliga för en process byggd på skriftlighet. Reglerna

innebär att det går att göra praktiskt lämpliga begränsningar när det gäller

kommuniceringar. Genom detta hålls processkostnaderna nere och domstolen och

parterna undgår att drabbas av onödiga besvär. För överklaganden skulle man

visserligen - som en remissinstans varit inne på - i stället kunna ha en regel

efter förebild i 52 kap. 7 § RB om att ett överklagande aldrig skall behöva

kommuniceras när det överklagade avgörandet inte ändras såvitt angår motpartens

rätt. Det kan i detta sammanhang vara värt att anmärka att redan en ursprunglig

bestämmelse i 10 § FPL om den nu behandlade frågan ansågs innebära att man i

praktiken uppnådde överensstämmelse med regeln i 52 kap. 7 § RB (prop. 1971:30

del 2 s. 546). Själva lagtexten gav emellertid i sig inte något egentligt stöd

för den tolkningen, men genom en reform år 1987 (prop 1986/87:113, bet.

1986/87:JuU29, rskr. 1986/87:243, SFS 1987:332) då 10 § FPL fick sin nuvarande

lydelse infördes en ordning som leder till ett resultat som i praktiken ligger

mycket nära det som bestämmelsen i rättegångsbalken leder till. Man skulle

därför inte vinna särskilt mycket genom att i ärendelagen ha en särskild regel

för överklaganden. Systemet skulle också bli onödigt krångligt.

 Reglerna i förvaltningsprocesslagen bör därför tjäna som förebild för

bestämmelserna i den nya ärendelagen. På vissa punkter bör dock justeringar ske

i förhållande till dessa regler. Sålunda bör det enligt den nya lagen inte ges

någon möjlighet att avstå från kommunicering av den orsaken att det kan befaras

att en underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslutet i målet

(jfr dock t.ex. 11 kap. 16 § föräldrabalken). Förvaltningsprocesslagens

bestämmelse om att den inledande skrivelsen inte behöver kommuniceras när det

inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis bör

med tanke på domstolsärendenas karaktär ersättas av en bestämmelse om att

kommunicering inte behöver sker när det saknas anledning att anta att ärendet

till någon del kommer att avgöras till motpartens nackdel (se vidare

författningskommentaren till 15 § förslaget till ny ärendelag).

 Promemorieförslaget innebär att kommunicering av den inledande skrivelsen kan

underlåtas också när en underrättelse annars är uppenbart obehövlig. I

förhållande till bestämmelsen i 10 § andra stycket 2 FPL innebär detta endast

att uttrycket obehövlig ersatt uttrycket onödig . En remissinstans har angett

att bestämmelsen inte behövs och att den kan leda till rättsförluster för

enskilda. I det förra påståendet ligger det en hel del. Som 10 § FPL är

konstruerad torde nämligen undantaget för obehövlighetsfall främst syfta till

att ge domstolen möjlighet att underlåta kommunikation när ett ärende som

inletts av en myndighet skall avgöras till enskilds fördel. Sådana fall

innefattas emellertid i den för ärendelagen nyss angivna primära

undantagsbestämmelsen. Ett provisoriskt beslut kan även utan någon särskild

undantagsbestämmelse meddelas utan att den inledande skrivelsen har

kommunicerats (något som inte får tolkas så att en sådan handläggning skulle

vara lämplig annat än i undantagsfall). Det torde mot den bakgrunden vara svårt

att finna ett praktiskt exempel på fall för vilket man skulle kunna underlåta

kommunikation av den inledande skrivelsen på grund av att en sådan är obehövlig

utan att detta fall också skulle kunna hänföras under den primära undan-

tagsregeln. På grund av detta bör något undantag för sådana fall i vilka

kommunikationen är obehövlig inte införas i den nya ärendelagen såvitt gäller

inledande skrivelser.

 Kommunikationsfrågorna efter det inledande skedet (jfr 12 och 18 §§ FPL) har i

promemorieförslaget getts en enhetlig och uttrycklig reglering (jfr 17 §

förvaltningslagen). En remissinstans anser att regleringen på samma sätt som i

förvaltningsprocesslagen bör delas upp på två paragrafer, en för kommunicering

av motpartens svar och en för senare kommuniceringar i ärendet. Genom

promemorieförslaget vinner man emellertid bl.a. en ökad allmän överskådlighet

och enkelhet, något som givetvis har ett egenvärde som garanti för rättsäkerhet.

Promemorians förslag bör därför godtas. Undantag från kommunikationsskyldigheten

bör gälla för de fall där avgörandet inte går parten emot, där uppgiften saknar

betydelse eller där det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att

parten får kännedom om den uppgift det gäller (se vidare författningskommentaren

till 15, 17 och 22 §§ förslaget till ny ärendelag).

 Av skäl som utvecklats i avsnitt 7.3 bör den nya ärendelagens obligatoriska

regler om kommunicering inte gälla sådana myndigheter som skall vara parter i

ärendet på grund av att de fattat ett beslut som överklagats till tingsrätten.

7.8 Sammanträden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Domstolen får besluta att det i hand- |

| läggningen av ett ärende skall ingå ett sammanträde när det kan |

| antas vara till fördel för utredningen eller främja att ärendet |

| avgörs snabbt. En enskild part skall ha rätt till sammanträde |

| utom när ärendet inte skall prövas i sak, när avgörandet inte går|

| parten emot eller när ett sammanträde på grund av någon annan |

| särskild omständighet inte behövs. Domstolen skall kunna begränsa|

| sammanträdet på det sätt som är lämpligt. Ett sammanträde skall i|

| vissa fall kunna hållas på telefon. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller lämnat detta utan erinran. Svea hovrätt och Stockholms tingsrätt

efterlyser dock preciseringar av förutsättningarna för att domstolen skall kunna

avstå från att bifalla en parts begäran om sammanträde. Hovrätten för Övre

Norrland anser att det inte behövs några regler om begränsning av ett

sammanträde och ifrågasätter dessutom om det är befogat att för hovrätter vidga

rätten till muntlighet utöver det som Europakonventionen kräver. Hovrätten över

Skåne och Blekinge anser att frågor om kommunikationen mellan domstolen och

parterna bör lagregleras. Stockholms tingsrätt anser att man inte på annat sätt

än genom lag bör reglera hur ett sammanträde skall gå till. Domstolsverket som

ansluter sig till utredningens principiella ställningstaganden pekar bl.a. på

framtida möjligheter till TV-teknikanvändning. Riksrevisionsverket vill av

kostnadsskäl begränsa muntligheten till det som är nödvändigt på grund av

Sveriges internationella åtaganden.

 Skälen för regeringens förslag: Ärendelagen kan sägas vara restriktivt

utformad när det gäller sammanträden. Sammanträde får hållas när för ärendets

prövning sökanden eller annan som ärendet angår bör höras muntligen. Om

tingsrättens avgörande överklagas till hovrätten gäller 52 kap. RB. Detta

innebär att förfarandet i de allra flesta fall är rent skriftligt. Hovrätten får

dock enligt 52 kap. 11 § RB hålla ett förhör, om det är nödvändigt för

utredningen i målet. Den bestämmelsen tillämpas numera i det fallet att en part

har rätt till ett sammanträde i målet på grund av innehållet i

Europakonventionens artikel 6 (jfr rättsfallen NJA 1991 s. 188, 1992 s. 368 och

513 samt 1993 s. 109 och 111).

 I promemorian föreslås att domstolen skall kunna besluta att det i

handläggningen av ett ärende skall ingå ett sammanträde när det kan antas vara

till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. En

enskild part skall enligt förslaget ha rätt till sammanträde utom när ärendet

inte skall prövas i sak, när avgörandet inte går parten emot eller när ett

sammanträde på grund av någon annan omständighet inte behövs. Nästan alla

remissinstanser godtar detta förslag även om några efterlyser preciseringar.

 När det gäller tingsrätterna medför ett sammanträde i ett domstolsärende

inte sällan att utredningsunderlaget förbättras och att handläggningen

effektiviseras. Att parter ges en relativt omfattande rätt att lägga fram sin

sak muntligt inför tingsrätten i de fall de önskar detta har också stor

betydelse för tilltron till rättsväsendet. Många enskilda kan ha lättare att

godta domstolens avgörande om de fått komma till tals vid ett sammanträde. Det

är därför viktigt att tingsrätten såvitt möjligt söker tillgodose en enskild

rättssökandes önskemål om att få tillfälle att presentera sin sak muntligt inför

domstolen. Det finns emellertid även ett stort antal fall där ett sammanträde

inte tjänar något syfte utan endast försenar ett avgörande och/eller leder till

resursförluster. Detta gäller givetvis i särskilt hög grad vid överklagande till

högre domstol. Samtidigt kan det på goda grunder antas komma att bli mycket

ovanligt att en hovrätt behöver hålla ett sammanträde av effektivitets- eller

rättssäkerhetshänsyn. När det gäller förfarandet i hovrätt är det i stället

hänsynen till Europakonventionens krav som väger tungt när man bedömer behovet

av att det hålls ett sammanträde. Europakonventionen som numera inkorporerats

med svensk rätt (prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246, SFS

1994:1219) förutsätter nämligen för vissa fall att den av parterna som anser sig

ha en viss rättighet enligt konventionen ges möjlighet att göra sig hörd

muntligt. Eftersom man emellertid inte kan utesluta att ett sammanträde i

hovrätten är befogat även i andra fall, finns det inte anledning att ens för

hovrätternas del begränsa en parts rätt till muntlighet till sådana fall där den

part som begär sammanträdet har en rätt till sådant enligt Europakonventionen.

 De skillnader som finns mellan tingsrätter och högre domstolar när det gäller

frågor om hållande av sammanträde är, åtminstone om man bortser från

konventionsfallen, visserligen betydande men de är huvudsakligen av

frekvensmässigt slag. I tingsrätterna är det alltså ojämförligt vanligare att

det behöver hållas ett sammanträde än det är i hovrätterna. Detta behöver

emellertid inte ta sig något uttryck i själva lagtexten. Promemorians förslag

tillåter för hovrätternas del att förfarandet blir rent skriftligt i den

utsträckning detta är ändamålsenligt. För övrigt kommer givetvis skillnaden i

frekvens att bli avsevärt mindre, om man för domstolsärendenas del skulle införa

ett allmänt krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt.

Promemorieförslaget om i vilka fall det skall hållas ett sammanträde bör därför

godtas. Detta innebär för både tingsrätt och hovrätt bl.a. att parten har rätt

till sammanträde men att en parts begäran om sammanträde inte skall behöva

bifallas om målet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot

eller om sammanträdet på grund av någon annan anledning inte behövs. Undantagen

behandlas närmare i författningskommentaren till 14 § förslaget till ny

ärendelag.

 I promemorian föreslås vidare att domstolen skall kunna begränsa ett

sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter i ärendet, till att ta upp

muntlig bevisning eller på det sätt som annars är lämpligt. Domstolens

möjligheter att begränsa sammanträdet efter vad omständigheterna kräver blir

därmed lika flexibla som de är enligt förvaltningsprocesslagen. Det kan i detta

sammanhang nämnas att det år 1983 gjordes en ändring i 9 § FPL i syfte att

tydligt markera att det i vissa mål vid förvaltningsdomstol bör hållas

förberedande sammanträden, framför allt i sådana mål där sakförhållandena är

komplicerade. År 1989 infördes regler i rättegångsbalken om förberedelse vid

överklagande till hovrätt i syfte att effektivisera processen i tvistemål (se 50

kap. 10 §). Särskilt under senare år har tillkommit vissa typer av dom-

stolsärenden där det nog inte sällan kan vara fördelaktigt med förberedande

sammanträden (t.ex. utsökningsärenden). Syftet med ett sammanträde bör också

kunna vara att ge parterna tillfälle att lägga fram bevisning till stöd för

parternas ståndpunkter i ärendet eller att ge parterna tillfälle att argumentera

utifrån ett redan presenterat processmaterial. Med hänsyn till det som har sagts

nu bör domstolen ges möjlighet att fritt bestämma om lämpliga begränsningar av

ett sammanträde på det sätt som föreslås i promemorian.

 För huvudförhandlingar i tvistemål finns det utförliga regler i rätte-

gångsbalken om gången av sammanträdet. Detta skapar förutsebarhet så att

parterna och deras ombud kan förbereda sig inför ett sammanträde på det allra

effektivaste sättet. Gången av ett sammanträde i ett ärende låter sig emellertid

inte regleras på samma sätt. I promemorian anförs därför att kravet på

förutsebarhet bör tillgodoses genom en informell kommunikation mellan domstolen,

å ena sidan, och parter och ombud, å andra sidan. Regler om en sådan

kommunikation, som givetvis måste ske i god tid före sammanträdet och kanske

företrädesvis på telefon, behöver enligt promemorian inte tas in i lag. I

stället bör enligt promemorian nödvändiga föreskrifter ges på annat sätt.

 Ser man de nu berörda frågorna praktiskt är det framför allt två saker som

parterna behöver ha kännedom om redan före ett sammanträde, nämligen om

domstolen avser att begränsa sammanträdet på något sätt och om domstolen kommer

att begära att parterna vid sammanträdet själva presenterar saken i någon form

av sakframställning. Det får inte vara så att parterna förbereder sig på en typ

av förhandling medan domstolen har en annan i tankarna. För tvistemålens del

infördes år 1987 i 42 kap. 14 § första stycket RB en bestämmelse om att

domstolen, om det är till fördel för utredningen, före ett sammanträde bör

tillställa parterna en förteckning över de frågor som bör tas upp under den

fortsatta handläggningen. Den bestämmelsen avser visserligen mer invecklade

tvistemål men man kan inte utesluta att ett liknande förfaringssätt kan vara

lämpligt även i ett domstolsärende. Man kan inte ha någon bestämmelse i den nya

lagen om att parterna före sammanträdet skall underrättas om ändamålet med

sammanträdet , t.ex. att ärendet skall prövas, eftersom ett sådant krav skulle

kunna orsaka huvudbry även på domstolskanslierna. Möjligen skulle man dock kunna

ha en bestämmelse om att det av kallelser skall framgå att domstolen har för

avsikt att begränsa ett sammanträde på visst sätt. När man emellertid bedömer

behovet av en reglering av de nu berörda frågorna måste man konstatera att

behovet av information till parterna före ett sammanträde växlar högst

väsentligt med hänsyn till förhållandena i det enskilda ärendet. Garantier för

att parterna ges tillräcklig information finns redan i det enkla förhållandet

att det ligger inte minst i domstolens eget intresse att parterna kan förbereda

sig på bästa sätt. Bestämmelser i ämnet skulle knappast förbättra garantierna

för att möjligheterna till effektiviseringar tas till vara utan tvärtom kunna

krångla till förfarandet. I vart fall bör inga bestämmelser tas upp i den nya

ärendelagen.

 Formellt sett kan domstolen med nu gällande regler inte hålla ett tele-

fonsammanträde i ett domstolsärende. I fråga om sammanträden i ärenden skall

nämligen med nu gällande regler rättegångsbalkens huvudförhandlingsregler

tillämpas, och balken tillåter inte att en fristående huvudförhandling hålls på

telefon. I promemorian föreslås att sammanträden i domstolsärenden skall kunna

hållas på telefon. Förslaget angående sådana sammanträden överensstämmer i stor

utsträckning med det som gäller förberedelsesammanträden i tvistemål.

Domstolsärenden har i det nu berörda hänseendet en sådan karaktär att det

förefaller naturligt att tillämpa samma regler som när det gäller förberedelse i

tvistemål och promemorieförslaget bör därför genomföras. Särskilt när det gäller

sammanträden som kan förväntas få stor betydelse för utredningen bör dock

domstolen inte utan starka skäl frångå en parts begäran om sammanträde på

vanligt sätt. I de fall där Europakonventionen kräver att det hålls ett

sammanträde bör detta regelmässigt hållas enligt vanliga regler och inte på

telefon.

7.9 Vissa frågor om förhör

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett förhör med ett vittne skall kunna hållas|

| utan att vittnet avlägger någon ed. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller lämnat detta utan erinran. Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Hovrätten för Övre Norrland samt Malmö tingsrätt och Karlstads

tingsrätt är dock kritiska till att vittneseden görs fakultativ i den nya

ärendelagen på det i promemorian föreslagna sättet. De angivna tingsrätterna

samt Domstolsverket och Riksskatteverket anser vidare att även partsförhöret bör

regleras.

 Skälen för regeringens förslag: Rättegångsbalken bygger på att vittnen utom i

vissa mycket speciella fall (se 35 kap. 14 § RB) skall förhöras och alltså inte

tillåtas lämna sina uppgifter endast skriftligen. I 36 och 40 kap. RB finns

bestämmelser om förhör med vittnen. Förhöret hålls normalt vid en

huvudförhandling inför domstolen. Förhöret får dock under vissa i 36 kap. 19 §

angivna förutsättningar ske utanför en sådan förhandling. Ett förhör med ett

vittne skall utom i vissa i 36 kap. 13 § RB angivna undantagsfall hållas under

ed. Sakkunnigförhöret hålls alltid under ed. I 37 kap. RB finns bestämmelser om

förhör i bevissyfte med en part. Ett sådant förhör kan i tvistemål hållas under

sanningsförsäkran. Oriktiga uppgifter som lämnats under ed eller

sanningsförsäkran kan föranleda straffansvar enligt 15 kap. brottsbalken.

Rättegångsbalkens bestämmelser om förhör tillämpas enligt den nuvarande ärende-

lagen även i domstolsärenden. I förvaltningsdomstolarna är reglerna om edsförhör

fakultativa. I 25 § FPL sägs sålunda att ett förhör med ett vittne eller en

sakkunnig får hållas under ed. Några bestämmelser om förhör med part finns inte

i förvaltningsprocesslagen.

 Det kan nämnas att det i en del andra länder har skett uppmjukningar när det

gäller reglerna om edsavläggelser vid domstolsförhör. I Danmark har man

avskaffat äldre regler om parts- och vittnesed och låtit straffansvaret vara

knutet till att en lögnaktig utsaga har avgetts trots en sandhetsformaning

från domstolen (181 § retsplejeloven). I Tyskland avläggs ed endast i sådana

fall där en edsavläggelse är särskilt befogad, men straffansvar kan inträffa

även beträffande en sådan utsaga som inte avgetts under ed.

 I promemorian föreslås att ett förhör med ett vittne inte skall behöva hållas

under ed och att frågor om förhör med parterna inte skall regleras i den nya

ärendelagen. Flera remissinstanser riktar kritik mot detta.

 Förfarandet enligt den nya lagen skall som tidigare angetts i de flesta fall

vara rent skriftligt och skriftliga vittnesintyg skall vara tillåtna. Detta är i

hög grad ägnat att hålla nere kostnaderna för förfarandet. Den omständigheten

att ett vittne lämnar sina uppgifter skriftligen befriar honom inte från

straffansvar för oriktiga uppgifter (se 15 kap. 11 § brottsbalken om osant

intygande). I en del fall behöver det emellertid hållas ett vittnesförhör. Det

gäller framför allt sådana fall i vilka vittnet inte är berett att avge någon

skriftlig berättelse. Vittnesförhöret har givetvis också den stora fördelen att

det kan ställas frågor till vittnet. Vid ett vittnesförhör som avges utan

edsavläggelse har vittnet med nu gällande regler inte något ansvar för oriktiga

uppgifter. Detta medför att ett förhör med vittnet måste hållas under ed i de

fall där trovärdigheten av vittnets uppgifter kan sättas i fråga. Bevisvärdet av

vittnesutsagan blir dock med hänsyn till den i svensk rätt gällande principen om

fri bevisvärdering endast i undantagsfall högre av edsavläggelsen eller

straffansvaret (jfr Fitger i Festskrift till Per Olof Bolding, s 127). I och för

sig kan man tycka att det inte bereder några större problem att låta alla

vittnesförhör ske under ed. Risken med detta är emellertid att parterna

överskattar värdet av sådana förhör och underlåter att ta till vara

möjligheterna att åstadkomma tillräcklig bevisning genom skriftliga

vittnesberättelser. Därmed finns också en risk att det kommer att behöva hållas

onödiga sammanträden i ärendena. Under ett kvarts sekel har den i promemorian

föreslagna ordningen tillämpats i förvaltningsdomstolarna utan att det synes ha

riktats någon kritik mot systemet. I de allmänna domstolarna har

utsökningsärendena i flera decennier handlagts utan att det praktiskt sett har

funnits möjligheter att höra vittnen muntligen över huvud taget. Även om det

genom promemorieförslaget uppstår en skillnad mellan bevisningsreglerna för

tvistemål och motsvarande regler för ärenden bör mot den nu angivna bakgrunden

promemorieförslaget godtas på den nu berörda punkten.

 När det gäller partsförhör under sanningsförsäkran skedde år 1987 en reform av

rättegångsbalkens regler i syfte att så mycket som möjligt begränsa omfattningen

av förhör under sanningsförsäkran (se prop. 1986/87:89 s. 131). En part som

lämnar sina uppgifter till domstolen i skriftlig form torde endast undantagsvis

ha ett straffansvar för oriktiga uppgifter och för domstolsärendenas del torde

det lika lite som i förvaltningsprocessen finnas något behov av generella regler

om ett straffansvar för oriktiga uppgifter som lämnats vid ett förhör. Det

skulle med stor säkerhet komma att bli mycket ovanligt att i ett domstolsärende

bevisvärdet av partens uppgifter påverkades av att förhöret med en part hölls

under sanningsförsäkran. Redan en reglering av partsförhöret i den nya

ärendelagen är förenad med risken att parter helt i onödan kommer att begära

sammanträden för att bli hörda enligt regleringen. Exempel på ärenden som nog

särskilt ofta skulle komma att få sammanträden utan någon motsvarande nytta för

parterna är framför allt de utsökningsrättsliga ärendena. Därför bör

promemorieförslaget godtas även på den nu berörda punkten. Självklart kan det

emellertid för viss typ av ärenden finnas anledning att kriminalisera en parts

oriktiga uppgifter och sådana regler förekommer redan nu, t.ex. beträffande

arvsskatteärenden.

7.10 Materiell processledning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Domstolen skall se till att ärendet blir så|

| utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras |

| in i ärendet. Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka|

| avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas |

| framställningar. Domstolen skall kunna avvisa bevisning i samma |

| omfattning som i ett tvistemål. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag utom i det att

promemorieförslaget inte innehåller någon regel om att domstolen skall se till

att inget onödigt dras in i ärendet.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten för Övre Norrland

menar dock att bestämmelserna om materiell processledning bör omarbetas efter

förebild av 42 kap. 8 § andra stycket RB. Stockholms tingsrätt anser att man om

möjligt bör i lagtext ange att de principer som kommer till uttryck i det

lagrummet bör tillämpas i dispositiva ärenden. Domstolsverket ifrågasätter om

det inte behövs olika regler för ärenden där två enskilda står mot varandra och

övriga ärenden. Verket saknar i förslaget en bestämmelse om att domstolen får

avvisa överflödig utredning.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 8 § andra stycket RB skall

tingsrätten under förberedelsen i ett tvistemål verka för att tvistefrågorna

blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Enligt

43 kap. 4 § andra stycket RB skall tingsrätten vid en huvudförhandling i

tvistemål se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och

att inget onödigt dras in i målet. I båda lagrummen finns dessutom en

bestämmelse om att tingsrätten genom frågor och påpekanden skall söka avhjälpa

otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. På grund av

ärendelagens allmänna hänvisning till rättegångsbalken gäller det som sägs i de

angivna bestämmelserna även ärendena i den mån det är tillämpligt. Som

jämförelse kan nämnas att tingsrätten enligt 46 kap. 4 § andra stycket RB vid

huvudförhandling i brottmål skall se till att målet blir utrett efter vad dess

beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. Finner domstolen att

en omständighet som parten vill bevisa är utan betydelse i målet eller att ett

erbjudet bevis inte behövs eller uppenbart skulle bli utan verkan får domstolen

enligt 35 kap. 7 § RB avvisa bevisningen. Detsamma gäller när domstolen finner

att bevisningen med avsevärt ringare besvär eller kostnad kan föras på annat

sätt. Enligt 8 § FPL skall domstolen se till att mål blir så utrett som dess

beskaffenhet kräver och vid behov anvisa hur utredningen bör kompletteras.

Enligt samma lagrum får överflödig utredning avvisas. En domstols uppgifter när

det gäller att på nu angivet sätt söka berika eller begränsa processmaterialet

betecknas inom doktrinen som domstolens materiella processledning.

 Domstolsutredningen redogjorde utförligt - med tonvikt på förvaltningsmålen -

för sin syn på frågor om materiell processledning (SOU 1991:106 Del A s.

512-540). På grundval av utredningsförslaget föreslås i promemorian såvitt

gäller domstolsärendena att domstolen skall se till att ärendet blev så utrett

som dess beskaffenhet kräver. Domstolen skall också genom frågor och påpekanden

försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar.

I de nu angivna delarna är bestämmelserna utformade i nära anslutning till

rättegångsbalkens huvudförhandlingsbestämmelser. I promemorieförslaget upptas

ingen motsvarighet till en regel i Domstolsutredningens förslag om att domstolen

vid behov skall anvisa hur utredningen bör kompletteras. Den regeln hade

utredningen hämtat från 8 § FPL. I promemorian görs emellertid ett uttalande om

att domstolen vid behov skall förklara för parterna hur utredningen skall

kompletteras. De allra flesta remissinstanserna godtar promemorieförslag, men

särskilt när det gäller de dispositiva ärendenas handläggning förekommer det en

del kritiska uttalanden.

 En materiell processledning i syfte att berika processmaterialet kan öka

möjligheterna när det gäller att nå materiellt riktiga resultat och medföra att

handläggningen blir snabbare och billigare. Både inriktningen och omfattningen

av den materiella processledningen växlar mellan olika domare och det är svårt

att genom lagregler skapa ökad klarhet om vad som bör gälla. Hur man skall

bedöma en fråga varierar nämligen avsevärt från ärendetyp till ärendetyp och

från fall till fall. Man kan dock hävda att generellt sett de fåtaliga

dispositiva ärendena i det nu berörda hänseendet skiljer sig från de

indispositiva. En kanske viktigare skiljelinje går dock generellt sett mellan

sådana ärenden i vilka två enskilda är motparter till varandra och övriga ären-

den. Det är dock många faktorer som behöver vägas in. Speciella intressen gör

sig exempelvis gällande i sådana domstolsärenden som står brottmålen nära, t.ex.

ärenden om disciplinansvar inom totalförsvaret. En diskussion rörande frågor om

materiell processledning försvåras av att man kan se frågorna antingen som frek-

vensfrågor eller som principfrågor. Exempelvis kan man hävda att behovet av

materiell processledning minskar i de fall där beslutsmyndigheten blir enskilds

motpart i ett ärende. I det hänseendet förväxlar man emellertid lätt de gränser

som bör gälla för domstolens aktivitet och hur vanligt det är att domstolen be-

höver agera.

 Promemorians förslag när det gäller berikandet av processmaterialet skiljer

sig onekligen från det som för närvarande gäller för domstolsärendenas del

enligt ärendelagens allmänna hänvisning till rättegångsbalkens tvistemålsbe-

stämmelser. Promemorieförslaget upptar ju ingen motsvarighet till balkens

bestämmelser avseende förberedelseskedet. De bestämmelserna passar emellertid

inte riktigt in annat än i ett system byggt på att handläggningen delas upp i

ett förberedande och ett avgörande skede. För domstolsärendena bör man mera

sikta in sig på reglerna för huvudförhandlingsskedet i tvistemål. Det innebär

att i den nya ärendelagen bör föreskrivas att domstolen skall se till att

ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Genom frågor och påpekanden

skall domstolen försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas

framställningar.

 De föreslagna bestämmelserna är naturligtvis inte helt upplysande. Som angetts

förut är det svårt att genom lagregler skapa ökad klarhet om vad som bör gälla.

Lagstiftaren kan på grund av frågans natur inte heller annat än i en mycket

begränsad omfattning genom motivuttalanden ta ställning till konkreta exempel på

när materiell processledning skall förekomma. Allmänt sett kan det emellertid

för flerpartsärendena sägas att domstolen i varje särskilt fall bör överväga om

det är förenligt med domstolens opartiskhet och intresset av att undvika onödigt

vidlyftiga förfaranden att det utövas en processledning. Regeln om att domstolen

genom frågor och påpekanden skall försöka avhjälpa otydligheter i parternas

framställningar bör tillämpas oavsett om det är en företrädare för det allmänna

eller en enskild part som uttryckt sig otydligt eller ofullständigt. Så skall

nämligen rättegångsbalkens motsvarande regler tillämpas. Såvitt gäller flera

andra frågor återkommer problemet att man kan se frågorna antingen som frekvens-

frågor eller som principfrågor. Sålunda är det t.ex. uppenbart att det mindre

ofta behövs materiell processledning, om en enskild part har ett kvalificerat

ombud. En enskild part i ett domstolsärende bör dock inte förlora på att han

valt ett ombud. Själva principerna för vad domstolen får och skall göra i en

viss situation bör därmed vara desamma i de båda fallen, även om domstolen

givetvis kan ha större anledning att tro att ett kvalificerat ombud menar vad

han säger om en juridisk fråga än att en enskild gör detta. När det i övrigt

gäller frågor om i vilka fall det skall förekomma en materiell processledning

synes de överväganden utredningen gjort angående förvaltningsmålen bilda ett

gott underlag för den fortsatta rättsutvecklingen när det gäller den materiella

processledningen i domstolsärendena.

 När det gäller frågan om domstolen vid behov också skall förklara för parterna

hur utredningen bör kompletteras har man anledning konstatera att svaret måste

få bero på ärendets art. Beträffande målen i förvaltningsdomstolarna gäller

enligt 8 § andra stycket FPL att domstolen skall ge en förklaring. Någon

motsvarande bestämmelse finns dock inte i rättegångsbalken eller i den nuvarande

ärendelagen. Materiellt sett torde emellertid domstolarna redan nu vara betyd-

ligt mer aktiva i de flesta typer av domstolsärenden än i tvistemålen. Även om

osäkerhetsfaktorerna är många när det gäller att bedöma den frågan framstår det

till och med som troligt att i domstolsärenden domstolarna vid behov som regel

förklarar för parterna hur de skall komplettera utredningen. Det finns

emellertid inte skäl att på den punkten behandla de fåtaliga dispositiva

ärendena på något annat sätt än de dispositiva tvistemålen. För de många

indispositiva ärendena behövs inte någon särskild föreskrift om att domstolen

vid behov skall förklara hur utredningen bör kompletteras. En sådan skyldighet

kan nämligen sägas följa redan av att domstolen skall försöka avhjälpa

otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. I sig bör inga

principiella skäl utesluta att också en myndighet får anvisningar om behovet av

kompletteringar (jfr 45 kap. 11 § RB och kommentaren till 12 § förslaget till ny

ärendelag).

 I promemorieförslaget upptas inte som i utredningsförslaget någon regel om

avvisande av onödig utredning. I stället föreslås i promemorian att det - för

tydlighets skull - av den nya ärendelagen mera uttömmande skall framgå de

omständigheter under vilka avvisning kan ske. För den skull hänvisas i 23 §

promemorians förslag till ny ärendelag till rättegångsbalkens bestämmelser i 35

kap. 7 § om avvisande av bevisning. Dessa bestämmelser gäller redan för ärendena

på grund av den nuvarande ärendelagens allmänna hänvisning till rättegångs-

balkens bestämmelser. Promemorieförslaget som i den nu berörda delen i sak har

godtagits av remissinstanserna bör genomföras. För att ge domstolen ett stöd när

det gäller att komma till rätta också med sådant som att parterna själva är

onödigt vidlyftiga bör emellertid det förslaget med förebild i rättegångsbalkens

bestämmelser kompletteras med en regel om att domstolen skall se till att inget

onödigt dras in i ärendet.

 Frågor om formerna för den materiella processledningen behandlas vidare i

författningskommentaren till 11 § förslaget till ny ärendelag.

7.11 Interimistiska beslut och inhibition

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Om det är av synnerlig vikt skall domstolen|

| för tiden intill dess ärendet avgjorts få besluta om en sådan åtgärd|

| som säkerställer det som ärendet gäller. En domstol som skall pröva|

| ett överklagande skall få besluta att det överklagade avgörandet|

| tills vidare inte får verkställas och även i övrigt besluta tills|

| vidare rörande saken. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge

anser dock att kravet på synnerlig vikt inte bör upprätthållas och att man i

stället bör ta vissa regler i 15 kap. 3 § rättegångsbalken som förebild. Såväl

den hovrätten som Ronneby och Karlstads tingsrätter efterlyser precieringar av

förutsättningarna för att en domstol skall få besluta om en interimistisk

åtgärd.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt rättegångsbalken kan en part i

tvistemål i åtskilliga fall få en säkerhetsåtgärd till stånd i avvaktan på ett

slutligt avgörande av en tvist (se 15 kap. RB). Många regler som ger möjlighet

att besluta om en säkerhetsåtgärd eller att meddela ett interimistiskt beslut

finns även i anslutning till materiell lagstiftning. Bestämmelserna i

rättegångsbalken torde endast i undantagsfall vara tillämpliga i

domstolsärenden. Enligt den nuvarande ärendelagen kan emellertid domstolen

förordna om en säkerhetsåtgärd när domstolen finner att det är av synnerlig vikt

att fram till ärendets avgörande egendom ställs under förvaltning av god man

eller annan åtgärd vidtas för säkerställande av den rättsvård om vilken det i

ärendet är fråga (4 § tredje stycket). I den nuvarande ärendelagen ges även pro-

cessuella bestämmelser av enklaste slag för hanteringen av en fråga om

säkerställande.

 Promemorieförslaget innebär för det första såvitt gäller tingsrätterna att den

nuvarande ärendelagens bestämmelse behålls i sak. Endast en remissinstans har

kritiserat detta och menat att i stället reglerna i 15 kap. RB bör tillämpas.

Reglerna i 15 kap. 1-4 §§ RB ger större möjligheter att besluta interimistiskt

än den som bestämmelsen i den nuvarande ärendelagen ger. De är också mer

preciserade än förslagets regler men därmed också mer invecklade och kan inte

införas för ärendena utan att man också tar med andra regler i balken, t.ex.

angående ställande av säkerhet. Samtidigt förefaller det tveksamt om man

materiellt sett har möjlighet att låta de berörda reglerna i balken vara

tillämpliga för samtliga ärendekategorier. Hur den nuvarande ärendelagens regel

om interimistiska beslut har verkat är svårt att ha någon närmare uppfattning

om. Det synes emellertid inte ha riktats någon kritik mot den och den bör därför

behållas som en grundregel från vilken man för särskilda ärendetyper kan ha

anledning göra tillägg i anslutning till den materiella lagstiftningen. För

särskilda ärendekategorier bör nuvarande regler fortfarande gälla (se t.ex.

18 kap. 12 § utsökningsbalken).

 Promemorieförslaget innehåller även en särskild regel om interimistiska beslut

och inhibition (åtgärd genom vilken en verkställighet av ett avgörande hindras)

hos en domstol som prövar ett överklagande i ett ärende. En hovrätt har enligt

52 kap. 7 § tredje stycket RB en vidsträckt rätt att vid överklagande av ett

beslut bevilja säkerhetsåtgärder interimistiskt eller att besluta om inhibition.

En tingsrätt prövar emellertid inte i tvistemål frågor om överklaganden. Det gör

att det för tvistemål i tingsrätt endast finns speciella bestämmelser i ämnet,

t.ex. 3 kap. 5 § utsökningsbalken och 62 § lagen (1990:746) om betalnings-

föreläggande och handräckning. Till de bestämmelserna skall läggas de förut

nämnda bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i 15 kap. RB i den mån de är

tillämpliga. En förvaltningsdomstol har enligt 28 § FPL en allmän rätt att vid

överklagande besluta att det överklagade beslutet tills vidare inte skall gälla

och även i övrigt besluta rörande saken. Se även 29 § FPL och 18 kap. 12 § ut-

sökningsbalken. Mot den nu angivna bakgrunden bör i den nya lagen för sådana

ärenden i vilka domstolen prövar ett överklagande införas en allmän bestämmelse

om att domstolen får bestämma att det överklagade beslutet tills vidare inte får

verkställas och att domstolen även i övrigt får besluta tills vidare rörande

saken. I det sist angivna hänseendet är det främst åtgärder av den typ som anges

i 15 kap. 3 § andra stycket RB som kan komma i fråga. Någon anledning att i den

nya ärendelagen exemplifiera de åtgärder som kan komma i fråga är inte

meningsfullt eftersom man genom detta knappast underlättar tillämpningen och

inte heller skapar några ökade garantier för rättssäkerhet.

7.12 Parternas kostnader

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I ett ärende där två eller flera enskilda är|

| motparter till varandra skall domstolen med tillämpning av |

| 18 kap. RB kunna förplikta den ena parten eller dennes ställföre-|

| trädare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten för |

| dennes kostnader i ärendet eller det som i ärendet betalats av |

| allmänna medel. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar promemorieförslaget om

kostnadsersättning i de fall där två enskilda står mot varandra utan någon

erinran i sak. Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Sandvikens tingsrätt och Umeå

tingsrätt samt Sveriges advokatsamfund förespråkar emellertid att det i den nya

ärendelagen införs bestämmelser även om det allmännas ansvar för enskild

motparts kostnader, åtminstone för det fallet att det allmänna överklagar och

förlorar. Några remissinstanser efterlyser klargörande uttalanden på skilda

punkter.

 Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande ärendelagen har inga egna

bestämmelser om en parts ansvar för motpartens kostnader för förfarandet. I

rättegångsbalken finns emellertid i 18 kap. relativt utförliga bestämmelser i

ämnet. Grundprincipen enligt de bestämmelserna är att en förlorande part skall

ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Det finns anledning att i detta

sammanhang påpeka att den principen gäller såväl dispositiva som indispositiva

mål och att en i 18 kap. 2 § RB upptagen regel om kvittning av

rättegångskostnader endast avser kostnadsansvaret i vissa av de indispositiva

mål i vilka det rättsförhållande som målet gäller inte får bestämmas på något

annat sätt än genom dom. I förvaltningsprocesslagen finns det över huvud taget

ingen bestämmelse om en parts ansvar för rättegångskostnader.

 Det förekommer otvivelaktigt ärenden i vilka med nu gällande regler bestämmel-

serna i 18 kap. RB faktiskt tillämpas. Dessa ärenden torde emellertid vara

mindre vanliga. Redan Processlagberedningen uttalade att bestämmelserna, vilka

förutsätter att ett partsförhållande föreligger, endast i begränsad omfattning

skulle komma till användning i domstolsärendena (se NJA II 1947 s. 92 och 113).

Sålunda borde enligt beredningen beaktas olika ärendens beskaffenhet och syftet

med de bestämmelser om vilka var fråga. I rättsfallet NJA 1949 s. 672 angående

arvsskatt lämnades ett dödsbos begäran om ersättning av det allmänna för

kostnader i högre rätt utan avseende trots att dödsboet vann processen där (jfr

rättsfallet NJA 1980 s. 541). I rättsfallet NJA 1976 s. 556 angående boupp-

teckningsed fick emellertid sökanden ersättning enligt 18 kap. 1 § RB av sin

enskilda motpart. I rättsfallet NJA 1979 s. 164 tillämpades rättegångsbalkens

kostnadsregler i ärende angående entledigande av god man enligt aktiebolagslagen

vid tvist mellan aktieägare och den gode mannen. Högsta domstolen uttalade i

sina skäl bl.a. att det i ärendet förekommit en intressemotsättning mellan

klaganden och den gode mannen och att detta föranlett en handläggning i

tingsrätten enligt samma principer som gäller för tvistemål. Reglerna i 18 kap.

RB ansågs i rättsfallet NJA 1977 s. 495 (enskild part mot enskild) tillämpliga

också i ett tvistigt ärende enligt den numera upphävda namnlagen (1963:521), jfr

dock även rättsfallet NJA 1988 s. 146. I rättsfallet NJA 1984 s. 623 ansågs

rättegångsbalkens regler om parts rätt till ersättning dock inte tillämpliga i

ett ärende angående lagfartssammanträde. Högsta domstolen konstaterade i sina

skäl bl.a. att det inte föreligger något egentligt partsförhållande i dessa

ärenden. Det finns vidare flera refererade hovrättsfall i vilka kostnadser-

sättning har dömts ut enligt reglerna i 18 kap. RB. Det skall nämnas att före-

dragande departementschefen vid tillkomsten av lagen (1976:206) om

felparkeringsavgift förutsatte att rättegångsbalkens regler om rätte-

gångskostnader skulle vara tillämpliga.

 I promemorian föreslås att domstolen i ett ärende där två enskilda är

motparter till varandra med tillämpning av 18 kap. RB skall kunna förplikta den

ena parten eller dennes ställföreträdare, ombud eller biträde att ersätta den

andra parten dennes kostnader i ärendet eller det som i ärendet betalats av

allmänna medel. Förslaget godtas av remissinstanserna och bör genomföras. Genom

att regeln getts en fakultativ utformning kan äldre överväganden och avgöranden

fortfarande ha en praktisk betydelse när det gäller frågor om utdömande av ett

kostnadsansvar. I anslutning till materiell lagstiftning kan det förekomma

särskilda regler om kostnadsansvaret. Exempel på detta ger 20 § lagen (1988:688)

om besöksförbud.

 Frågan om kostnadsansvaret i sådana ärenden i vilka en enskild part står mot

en allmän bör enligt promemorian lämnas utanför reformen. På den punkten är det

flera remissinstanser som är kritiska. Frågan om en enskild part bör ha rätt att

få ersättning för sina rättegångskostnader av det allmänna, när han har en

myndighet som motpart och vinner framgång i processen, har en ojämförligt större

betydelse för förvaltningsdomstolarnas mål än för domstolsärendena. Mycket talar

för att svaret på frågan bör vara detsamma för de berörda målen och ärendena.

Ett ställningstagande till frågan bör därför inte ske isolerat för domstols-

ärendenas del utan får övervägas i annat sammanhang. Det som har sagts nu medför

givetvis att det inte heller finns anledning att nu reglera frågan om en

myndighets rätt till kostnadsersättning av en enskild part. I den nya

ärendelagen bör därför tills vidare endast behandlas den situationen att två

enskilda parter står mot varandra. Därmed kommer rättegångskostnader inte att

kunna dömas ut i ett mål mellan en allmän part och en enskild annat än om det

för en viss ärendetyp finns särskilda regler. Detta torde för de allra flesta

fall faktiskt sett inte innebära någon skillnad i förhållande till det som bör

anses gälla med nuvarande ordning. Om det på samma sida i ett förfarande finns

både en allmän och en enskild part kan den enskilda parten ensam ha att svara

för motpartens kostnader. Det bör påpekas att ett statligt organ som är part och

i ärendet har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex.

därför att staten innehar en fastighet, vid tillämpningen av den nya ärendelagen

bör ses som enskild part. Exempel på särbestämmelser ger lagen (1989:479) om

ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. såvitt gäller

arvsskatteärenden. Till detta kommer reglerna om statens stöd vid allmän rätts-

hjälp och reglerna i 3 kap. skadeståndslagen (1972:207) om det allmännas

skadeståndsansvar.

7.13 Omprövning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: De nuvarande reglerna i ärendelagen om att |

| tingsrätten i vissa fall skall ompröva sitt beslut överförs i |

| huvudsak oförändrade till den nya lagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser har godtagit förslaget eller

lämnat detta utan erinran. Kammarkollegiet anser dock att de nuvarande

omprövningsreglerna inte fungerar tillfredsställande i arvsskattemål och

förklarar att det grundläggande felet är att arvsskatteärendena till sin natur

inte liknar vanliga domstolsärenden utan mera vanliga skatteärenden.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser angående omprövning infördes i

ärendelagen år 1990 i allt väsentligt med 27 och 28 §§ förvaltningslagen som

förebild. Bestämmelserna är avsedda främst för vissa enpartsärenden där

tingsrätt har att göra en primär prövning av saken. En sådan prövning i ett

enpartsärende är nämligen till sin natur sådan att det inte helt sällan uppstår

en felaktighet i ett beslut för vilken det framstår som onödigt att part skall

behöva anlita ett formligt rättsmedel. I viss utsträckning kan det enligt den

nuvarande ärendelagen ske en omprövning även i två- eller flerpartsärenden. En

begränsning ligger dock i att omprövningen inte får bli till nackdel för någon

enskild part.

 Domstolsutredningen föreslog att man skulle behålla omprövningsreglerna för

domstolsärendena. Genom att emellertid processen i tvåpartsärenden kunde sägas

bli mera kvalificerad genom de av utredningen i övrigt föreslagna reglerna

menade utredningen att det fanns anledning att uttryckligen begränsa

omprövningsreglernas tillämpningsområde till enpartsärendena. I promemorian görs

emellertid ingen sådan begränsning.

 De omprövningsregler som finns i den nuvarande ärendelagen synes fungera väl,

åtminstone om man bortser från arvsskatteärendena. Med utredningsförslaget om

begränsning av reglerna får man onödiga svårigheter genom att det inte alltid är

så enkelt att avgöra vad som är ett enpartsärende och vad som är ett tvåparts-

ärende. Reglerna bör därför gälla även tvåpartsärenden. De särskilda problem som

omprövningsinstitutet kan ha i arvsskatteärenden bör inte lösas genom den nya

ärendelagen utan får tas upp i samband med en översyn av arvs- och gåvo-

skattelagstiftningen. Det finns inte någon anledning att utsträcka om-

prövningsreglernas tillämpningsområde till sådana fall där förfarandet vid

tingsrätten inletts genom överklagande. Den överprövning av en

förvaltningsmyndighets beslut som sker i ett sådant fall måste ju förutsättas ha

den kvaliteten att omprövningsinstitutet inte passar. Ärendelagens bestämmelser

bör därför i huvudsak oförändrade flyttas över till den nya lagen.

7.14 Överklagande till hovrätt och Högsta domstolen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I den nya lagen införs - efter mönster av |

| reglerna i förvaltningsprocesslagen - generella bestämmelser om |

| prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. I anslutning |

| till materiell lagstiftning bestäms för vilka ärendetyper ett |

| sådant tillstånd skall krävas. Vid överklagande till Högsta |

| domstolen skall reglerna om prövningstillstånd i 54 kap. RB |

| tillämpas. Om ärendet vid tingsrätten har inletts genom ett |

| överklagande, skall sådana omständigheter eller bevis som en |

| klagande åberopar först i Högsta domstolen beaktas endast om det|

| finns särskilda skäl. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget: I promemorian föreslås att regeln om åberopande av nya

omständigheter och bevis i Högsta domstolen skall gälla alla ärenden i den

instansen. I övrigt överensstämmer promemorieförslaget med regeringens förslag.

 Remissinstansserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat detta utan erinran. Malmö tingsrätt och Sveriges domareförbund

förespråkar dock att det vid överklagande skall krävas särskilda skäl för

tillåtande av en ny omständighet eller ett nytt bevis. Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet påpekar att det finns en möjlighet

att införa en sådan preklusionsregel för dispositiva ärenden. Hovrätten över

Skåne och Blekinge är kritisk till den i promemorian förslagna regeln om

åberopande av nya omständigheter och bevis i Högsta domstolen och menar att en

eventuell preklusionsregel för processen i den instansen i stället bör utformas

efter förebild i 55 kap. 13 § RB.

 Skälen för regeringens förslag: Som angetts i avsnitt 7.2 bör den nya

ärendelagen tillämpas också när ett beslut av tingsrätten överklagas. På de

allra flesta punkter bör handläggningsreglerna vara desamma för de olika

instanserna. Det finns emellertid också frågor som är speciella för en

överprövning. Det gäller bl.a. prövningstillstånd. Frågor om prövningstillstånd

övervägs för närvarande av Hovrättsprocessutredningen (Ju 1993:04). Det finns

inte underlag för att nu i den nya ärendelagen införa mer allmänna bestämmelser

om att en fullständig hovrättsprövning av ett överklagande skall förutsätta

prövningstillstånd. I den nya lagen bör emellertid efter mönster av det som

gäller i förvaltningsprocessen (se prop. 1993/94:133) införas sådana bestäm-

melser som behövs när det i anslutning till den materiella lagstiftningen för en

viss ärendetyp bestäms att det skall krävas prövningstillstånd. Därmed uppnås

totalt sett en enklare reglering.

 När det gäller överklagande till Högsta domstolen förs i promemorian den

tanken fram att man för hovrättsavgöranden i sådana domstolsärenden som över-

klagats till tingsrätt inför ett generellt fullföljdsförbud med möjlighet för

hovrätten att i det enskilda fallet besluta om rätt att överklaga. Den typen av

regler har kommit till användning på flera rättsområden, se t.ex. 10 a § lagen

(1976:206) om felparkeringsavgift. Det är emellertid ännu för tidigt att bedöma

om regler av det slaget kan ges någon mera allmän giltighet. Först måste det

göras en mera ingående utvärdering av hur de nuvarande reglerna har fungerat.

Frågan kan i vart fall inte besvaras inom ramen för det nu pågående

lagstiftningsarbetet. I stället bör den nya ärendelagen bygga på att det vid

överklagande till Högsta domstolen krävs prövningstillstånd enligt reglerna i 54

kap. RB.

 Processen i dispositiva tvistemål i hovrätt utmärks bl.a. av att en part inte

får åberopa nya omständigheter eller ny bevisning i den högre domstolen annat än

om han inte kunnat göra åberopandet redan i den lägre rätten eller om han har en

giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa omständigheten eller beviset i

den lägre domstolen (se 50 kap. 25 § RB). Med omständigheter och bevis avses i

det sammanhanget - åtminstone i huvudsak - endast det som inom doktrinen

betecknas som rättsfakta och bevismedel. Samma regel som i 50 kap. 25 § RB

gäller vid överklagande av en hovrättsdom till Högsta domstolen (se 55 kap. 13 §

RB). Där tillämpas regeln ännu strängare än i hovrätt. De berörda bestämmelserna

torde med nu gällande regler endast i undantagsfall kunna ges en analogisk

tillämpning vid överklagande av ett beslut.

 För överklagande till hovrätt bör det enligt promemorian inte gälla några

preklusionsregler. Den ordningen har godtagits av de allra flesta

remissinstanserna, men det finns remissinstanser som har en annan uppfattning.

Såvitt gäller de indispositiva ärendena som utgör den stora majoriteten av

ärendena finns det dock inte större anledning att ha preklusionsregler vid

överklagande till hovrätt än vad det finns för de indispositiva tvistemålen. Man

skulle emellertid kunna tänka sig en regel för dispositiva ärenden eller

åtminstone flertalet sådana ärenden, men det man skulle vinna med en sådan regel

torde inte uppväga det man skulle förlora genom att systemet blev mera

krångligt. För ärendena har man dessutom anledning att beakta att enskilda skall

kunna klara sig utan anlitande av juridiskt skolade biträden. Någon

preklusionsregel bör därför inte införas i den nya ärendelagen för

hovrättsprocessens del.

 När det gäller processen i Högsta domstolen föreslås i promemorian en regel om

att sådana omständigheter eller bevis som klaganden åberopar först där skall

beaktas endast om det finns särskilda skäl. En motsvarande regel finns redan i

37 § FPL. En remissinstans har avstyrkt promorians förslag och otvivelaktigt kan

man mot detta förslag föra delvis samma kritiska resonemang som när det gäller

en regel om åberopandet av nya omständigheter och bevis i hovrätten. Det finns

emellertid också en typ av ärenden för vilken det framstår som orimligt att en

part skall ha en ovillkorlig rätt att få beaktade sådana omständigheter och

bevis som han åberopar först i Högsta domstolen. Det gäller sådana ärenden som

vid tingsrätten inletts genom ett överklagande. I sådana ärenden rör det sig ju

om en tredje domstolsprövning av en förvaltningsmyndighets beslut. Promemorians

preklusionsregel bör därför justeras på det sättet att den gäller endast när

ärendet i tingsrätten har inletts genom ett överklagande.

 För tvistemål finns i rättegångsbalken bestämmelser om att en högre domstol i

vissa fall - med undanröjande av den lägre domstolens avgörande - skall återför-

visa målet till den lägre domstolen, om den domstolen gjort sig skyldig till ett

rättegångsfel. Dessa bestämmelser har mjukats upp genom lagändringar år 1989.

För de fall där ett beslut har överklagats till hovrätt och Högsta domstolen

finns inga motsvarande bestämmelser. Vid överklagande av ett avgörande i ett

domstolsärende torde emellertid reglerna för tvistemål i många fall kunna ha en

analogisk tillämpning (se Processlagberedningen i NJA II 1943 s. 683). I viss

utsträckning kan en högre allmän domstol även utan lagstöd återförvisa ett mål

på materiella grunder, nämligen när i den domstolen aktualiseras en fråga till

vilken den lägre domstolen inte tagit ställning (jfr Welamson, Rättegång VI, 3:e

upplagan, s. 127). Delvis sätter det instansordningens principer ur spel att

inte återförvisa ett fall där det har förekommit ett rättegångsfel i en lägre

domstol. En återförvisning har dock oftast även många nackdelar och det är

därför som reglerna i rättegångsbalken har mjukats upp. Hur den högre domstolen

bör förfara i ett domstolsärende när det gäller undanröjande och återförvisning

beror på omständigheterna. Förvaltningsprocesslagen innehåller ingen bestämmelse

i ämnet och det finns inte tillräckliga skäl att i den nya ärendelagen införa

någon sådan bestämmelse (se dock även 37 § andra stycket förslaget till ny

ärendelag).

7.15 Särskilda rättsmedel

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: De särskilda rättsmedlen, dvs. resning, åter-|

| ställande av försutten tid och klagan över domvilla, regleras i |

| den nya ärendelagen genom en hänvisning till bestämmelserna i |

| rättegångsbalken. I den nya lagen tas dessutom in en bestämmelse|

| om att resning får äga rum även i andra fall än som föreskrivs i 58|

| kap. rättegångsbalken, om det finns synnerliga skäl. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag utom så

till vida att promemorieförslaget tillåter även ett undanröjande på grund av

domvilla, om det finns synnerliga skäl.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Hovrätten för Övre Norrland och Stockholms tingsrätt avstyrker dock

förslaget och Karlstads tingsrätt menar att resning eller undanröjande på grund

av domvilla inte bör kunna beviljas annat än enligt RB:s regler, när åtgärden är

till nackdel för en enskild motpart.

 Skälen för regeringens förslag: När ett avgörande av en förvaltningsmyndighet

eller domstol inte kan överklagas sägs det ha fått laga kraft. I princip

avslutas alla förfaranden med ett lagakraftägande avgörande. Ett sådant

avgörande kan angripas med hjälp av ett särskilt (extraordinärt) rättsmedel.

Grundreglerna om dessa rättsmedel har sedan länge funnit i regeringsformen och

där gällt samtliga domstolstyper (se numera 11 kap. 11 § regeringsformen).

Rättegångsbalken anvisar för domar och beslut tre särskilda rättsmedel i 58 och

59 kap., nämligen resning, återställande av försutten tid och klagan över

domvilla. Gemensamt för resning och klagan över domvilla är att saken vid bifall

till framställningen tillåts bli prövad på nytt därför att det har anförts ett

förhållande som är ägnat att försvaga tilltron till avgörandets riktighet.

Återställande av försutten tid innebär att ett överklagande (eller i undan-

tagsfall klander) tillåts trots att den ordinarie klagotiden (eller klander-

tiden) redan har gått till ända.

 Reglerna i rättegångsbalken har sitt ursprung i lagen (1939:303) om särskilda

rättsmedel och gäller primärt endast tvistemåls- och brottmålsavgöranden. På

grund av hänvisningen i 11 § den nuvarande ärendelagen gäller emellertid i

domstolsärendena det som i balken är föreskrivet för tvistemål i den mån det är

tillämpligt . Någon regel om att balkens regler om förutsättningarna för

användandet av ett särskilt rättsmedel skulle vara direkt tillämpliga fanns

tidigare inte i balken, men år 1988 (prop. 1987/88:58, bet. 1988/89:JuU7, rskr.

1988/89:33, SFS 1988:1451) infördes i 58 kap. 10 a och 13 §§ samt 59 kap. 4 a §

RB bestämmelser som bygger på att rättegångsbalkens bestämmelser för tvistemål

och brottmål skall tillämpas beträffande vissa avgöranden utanför tvistemåls-

och brottmålsområdet. För särskilda ärendetyper finns det dessutom andra regler

enligt vilka bestämmelserna i 58 och 59 kap. RB skall tillämpas. Exempel

erbjuder 18 kap. 20 § andra stycket utsökningsbalken och 21 kap. 11 § sjölagen

(1994:1009).

 Inom förvaltningsrätten föll tidigare tillämpningen av de extraordinära

rättsmedlen tillbaka på den mycket kortfattade regleringen i 11 kap. 11 §

regeringsformen. I betänkandet Några frågor angående Regeringsrätten (SOU

1992:138) lämnades förslag till en lag om särskilda rättsmedel inom

förvaltningsrätten. Den föreslagna regleringen anknyter i åtskilliga hänseenden

till den reglering som finns i rättegångsbalken. Den viktigaste skillnaden är

att det i den föreslagna lagen öppnas en mer allmän möjlighet att bevilja en

extraordinär åtgärd när det finns synnerliga skäl. Genom en nyligen beslutad

reform har på grundval av betänkandet regler om särskilda rättsmedel införts i

37 b och c §§ FPL (prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU 6, rskr. 1994/95:165, SFS

1995:22). Regleringen är inte avsedd att ändra tidigare praxis (angiven prop. s.

175). De nya reglerna innebär bl.a. att resning får beviljas i mål eller ärende

om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva

saken på nytt. Det skall i anslutning till detta nämnas att inom

förvaltningsprocessrätten institutet resning motsvarar såväl rättegångsbalkens

institut resning som dess institut klagan över domvilla och att det i motiven

till ändringarna i förvaltningsprocesslagen förutskickas att frågorna om de

extraordinära rättsmedlen inom förvaltningsrätten kan komma att omprövas i

samband med en mera allmän reform av förvaltningsprocessen.

 I promemorian föreslås att de särskilda rättsmedlen, dvs. resning, åter-

ställande av försutten tid och klagan över domvilla, regleras i den nya ärende-

lagen genom en hänvisning till bestämmelserna i rättegångsbalken. Det föreslås

utöver detta att i den nya lagen tas in en bestämmelse om att resning eller

undanröjande på grund av domvilla får beviljas även under andra omständigheter

än som anges i rättegångsbalken, om det föreligger synnerliga skäl. Endast några

remissinstanser har kritiserat detta förslag.

 Promemorieförslaget skall ses mot bakgrund av det som gällde för

domstolsärendena före 1988 års ändringar i rättegångsbalken. Reformen år 1988

hängde samman med att beslutsfunktionen rörande extraordinära frågor för

åtskilliga fall flyttades från Högsta domstolen till hovrätt och att det därmed

behövdes någon form av materiell reglering för samtliga fall. Enligt

lagrådsremissen torde emellertid resning och klagan över domvilla i allmän

domstol beträffande andra avgöranden än sådana för vilka tvistemåls- eller

brottmålsreglerna är tillämpliga åtminstone före reformen ha kunnat beviljas

efter något mindre restriktiva principer än de som tvistemålsreglerna ger

uttryck för. I lagrådsremissen hävdas också att i huvudsak samma principer var

bestämmande som när det gällde frågor om resning i Regeringsrätten beträffande

förvaltningsrättsliga avgöranden. Mot dessa uttalanden har Lagrådet riktat viss

kritik.

 Oavsett hur det förhöll sig med de extraordinära rättsmedlen före år 1988 kan

man konstatera att tvistemålsavgöranden (i dessa inräknade avgöranden från

Arbetsdomstolen och Marknadsdomstolen) är speciella på det sättet att man

regelmässigt har att ta hänsyn till en enskild part för vilken den extraordinära

åtgärden är till nackdel. Brottmålsavgörandena är speciella i och med att de

berör ansvarsfrågor. När man kommer utanför tvistemåls- och brottmålsområdet

finns det extraordinära situationer som inte låter sig helt inpassas under

detaljerade regler. En rättelse kan ofta ske utan att det drabbar någon enskild

och särskilt detta ger möjligheter att undvika t.ex. resultat vilka för

lekmannen framstår som logiskt omöjliga eller som på något annat sätt är stötan-

de. Samtidigt medför - som Lagrådet påpekat - rättskraftsprinciperna för

domstolsärenden att förutsättningarna för att bevilja en extraordinär åtgärd i

vissa fall är mera restriktiva i domstolsärendena. Särskilt behovet av att i

vissa undantagsfall gå utanför de ramar som rättegångsbalkens regler sätter

medför ett behov av en särskild regel om extraordinära åtgärder beträffande ett

beslut i ett domstolsärende. I huvudsak bör man tillämpa samma principer som nu

skall tillämpas för avgöranden inom förvaltningsrätten.

 Det är mot den nu angivna bakgrunden naturligt att för domstolsärendenas del

komplettera rättegångsbalkens regler med en regel av det slag som numera tagits

in i förvaltningsprocesslagen och som tillåter att resning sker i de fall där

det finns synnerliga skäl. Någon motsvarighet till regeln i lagrådsremissens

förslag om domvillofall behövs inte, eftersom de fall i vilka en extraordinär

åtgärd bör beviljas enligt en sådan regel också torde falla in under regeln för

resningsfall. Tillräckliga skäl att såvitt gäller domstolsärendena begränsa

reformen till sådana fall i vilka det inte uppstår nackdelar för någon enskild

part finns inte. Enskilda intressen som står mot sökandens kan ju beaktas inom

ramen för prövningen av om det finns synnerliga skäl och man kan inte helt

utesluta att det i extrema fall kan förekomma anledning att bevilja en

extraordinär åtgärd även när det kan sägas förekomma sådana intressen. Mot den

nu angivna bakgrunden bör i enlighet med Lagrådets förslag frågor om de

extraordinära åtgärderna i domstolsärenden regleras dels genom hänvisningar till

rättegångsbalkens regler, dels genom en tilläggsregel om att resning får äga rum

även i andra fall än som föreskrivs i 58 kap. RB, om det finns synnerliga skäl.

Detta innebär att man kan avvika från balkens bestämmelser inte endast när det

gäller tidsfrister för påkallandet av den extraordinära åtgärden utan också när

det gäller övriga i balken angivna förutsättningar för en sådan åtgärd. Den nya

regleringen bör avse såväl de fall som prövats enligt ärendelagen som de vilka

efter överklagande hade kunnat prövas enligt den lagen. Nu förekommande

särbestämmelser för vissa slags ärenden, t.ex. 18 kap. 20 § utsökningsbalken,

bör behållas tills vidare.

8 Överlämnande av mål och ärenden mellan domstolar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: När en tingsrätt i samband med att ett mål |

| eller ärende inleds finner att den inte är behörig, skall |

| tingsrätten lämna över den skrivelse som kommit in till |

| tingsrätten till en domstol som är behörig, om den som har inlett|

| förfarandet inte har något att invända mot detta och det inte |

| heller finns något annat skäl mot ett överlämnande. Skrivelsen |

| skall anses ha kommit in till den senare domstolen samma dag |

| som den kom in till den tingsrätt som först tog emot skrivelsen.|

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt

promemorieförslaget eller lämnat detta utan erinran. Göteborgs tingsrätt

avstyrker dock en reform med hänvisning bl.a. till att det finns en risk att de

som vänder sig till domstol kommer att slarva och till att det införs en

granskningsskyldighet för domstol. Svea hovrätt menar att det skulle vara

lämpligt att reglera den situationen att den mottagande domstolen inte anser sig

vara behörig och väcker dessutom frågan om inte ett överlämnande skall kunna ske

även under handläggningen av ett mål eller ärende. Hovrätten över Skåne och

Blekinge anser att den som inlett förfarandet inte skall behöva beredas

tillfälle att yttra sig om detta skulle orsaka dröjsmål. Haparanda tingsrätt

menar att en ansökan skall anses ingiven först den dag den kom in till rätt

domstol. Malmö tingsrätt och Sveriges domareförbund menar att överflyttningen

bör avse målet eller ärendet och att den överlämnande domstolen bör kunna

fatta beslut om t.ex. kvarstad.

 Nuvarande ordning: En domstols behörighet att ta upp ett mål eller ärende är i

allmänhet lokalt, sakligt och funktionellt begränsad. Reglerna om detta brukar

kallas forumregler. Reglerna om den lokala kompetensen begränsar domstolarnas

verksamhet till att i huvudsak gälla mål och ärenden som har anknytning till

deras egna territoriella verksamhetsområde. Reglerna om den sakliga kompetensen

koncentrerar vissa typer av mål och ärenden till domstolar som därigenom blir

mer eller mindre specialiserade. Reglerna om den funktionella kompetensen lägger

grunden till ett hierarkiskt instanssystem.

 För tvistemålen finns det forumregler i 10 kap. RB. Motsvarande regler för

brottmål finns i 19 kap. RB. Ärendelagen innehåller inga forumregler. I stället

finns sådana regler för de allra flesta ärendetyper i anslutning till den för

ärendet i fråga gällande materiella lagstiftningen eller är underförstådda i den

lagstiftningen. Den hänvisning till rättegångsbalkens bestämmelser som finns i

11 § ärendelagen omfattar inte forumfrågor (se 10 kap. 17 § första stycket 7

RB).

 Beträffande domstolens aktivitet när det gäller att beakta att forumreglerna

iakttas kan man grovt sett skilja mellan två system. Enligt det ena - som gäller

i allmänhet - skall domstolen göra en officialprövning av behörighetsfrågan

endast i det fallet att svaranden uteblir från första inställelsen eller inte

följer ett föreläggande att avge skriftligt svaromål (se 10 kap. 18 § RB). För

övriga situationer krävs att svaranden inom viss tid gör en s.k. foruminvändning

(se 34 kap. 2 § RB). Forumregeln brukar för nu berörda fall betecknas som dis-

positiv, eftersom svaranden givetvis kan välja att avstå från att göra någon

invändning. Det ligger i sakens natur att forumregler av nu angivet slag inte

har annat syfte än att skydda svaranden mot att tvingas inställa sig inför en

domstol som är främmande för honom eller för saken. I de allra flesta av de nu

berörda fallen kan en kärande/sökande ha en valrätt mellan olika domstolar (kon-

kurrerande fora).

 Särskilt för sådana tvistemål och ärenden i vilka parterna inte har någon

möjlighet att ingå en för domstolen bindande förlikning om saken (indispositiva

mål och ärenden) gäller som regel det andra systemet. Enligt detta skall

domstolen alltid självmant pröva sin behörighet. En forumregel av nu angivet

slag brukar betecknas som indispositiv. Flertalet av de nu berörda fallen räknas

upp i 10 kap. 17 § RB. Indispositiva forumregler används bl.a. för att skydda

principerna om domstolarnas sakliga och funktionella kompetens. Syftet med

reglerna kan sägas vara att skapa garantier för att domstolarna skall avgöra

målet eller ärendet på ett effektivt och riktigt sätt. Givetvis kan reglerna

dessutom vara ägnade att på samma sätt som de dispositiva forumreglerna skydda

svaranden. Nästan alltid saknar parterna valfrihet när det gäller ett forum av

nu angivet slag (exklusivt forum).

 Även i brottmål är forumreglerna indispositiva. Endast sällan är emellertid

ett forum exklusivt. Åklagaren eller målsäganden ges i stället en betydande

valfrihet och det är svårt att finna ett praktiskt exempel på fall i vilket en

åklagare skulle kunna tänkas väcka åtal utan att ha stöd av någon forumregel.

 Om domstolen vid en prövning som åligger den finner att den inte har

behörighet att handlägga målet eller ärendet, skall den besluta om avvisning.

Allmänna regler om detta finns i 34 kap. RB och 3 § ärendelagen. I vissa

undantagsfall har domstolen i stället möjlighet att lämna över målet, ärendet

eller handlingarna i målet eller ärendet till en behörig domstol. De flesta

bestämmelser om överlämnande förutsätter att överlämnandet sker redan i samband

med att förfarandet inleds i domstolen. Exempelvis föreskrivs i 2 kap. 2 §

konkurslagen (1987:672) att, när en konkursansökan har gjorts hos en tingsrätt

som inte är behörig, tingsrätten genast skall sända handlingarna i ärendet till

den tingsrätt som enligt vad dessa visar är behörig och underrätta sökanden. I

61 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning finns

bestämmelser om det fallet att en tingsrätt - som får ett mål enligt den lagen

från en kronofogdemyndighet eller en annan tingsrätt - finner att det inte

framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet.

Tingsrätten skall i sådant fall lämna över målet till en annan tingsrätt som kan

vara behörig. Det anges i motiven (prop. 1989/90:85 s. 142) att bestämmelsen om

detta är tillämplig endast när tingsrätten tar emot målet och alltså inte i ett

senare skede. I 21 § andra stycket skuldsaneringslagen finns en bestämmelse om

att en tingsrätt, till vilken ett ärende om skuldsanering överlämnas och som

finner att den inte är behörig att handlägga ärendet, skall överlämna ärendet

till en tingsrätt som är behörig. Även ett överlämnande av nu angivet slag

förutsätts komma till stånd redan i samband med att tingsrätten tar emot

ärendet.

 Det finns emellertid även regler som tillåter att ett överlämnande sker långt

efter det att förfarandet har inletts. Sålunda kan enligt 19 kap. 7 § andra

stycket RB en tingsrätt, där det har väckts ett åtal, på begäran av åklagaren

lämna över målet till en annan tingsrätt som är behörig. Överlämnandet kan ske

när som helst under målets handläggning, och det är naturligt att till detta

knyts en uttrycklig bestämmelse om att de beslut som har fattats före

överlämnandet skall gälla, om inte den domstol till vilken målet överlämnats

bestämmer något annat. Bestämmelserna är speciella i så måtto att de inte såsom

andra regler förutsätter att den domstol som lämnar över målet eller ärendet är

obehörig.

 Av intresse i sammanhanget är även regleringen i 10 kap. 20 § första stycket

RB. Med stöd av denna kan käranden/sökanden i tvistemål och ärenden överklaga

ett avvisningsbeslut och yrka att den högre rätten hänvisar målet/ärendet till

en lägre som är behörig. Om det finns tillräcklig utredning för ett beslut i

forumfrågan, torde den högre domstolen vara skyldig att på yrkande besluta om

hänvisning (jfr t.ex. rättsfallet NJA 1966 s. 205). Hänvisningen kan ske inte

bara till en domstol av lägre ordning utan även till ett annat behörigt organ

som är underställt sådan domstol. Att det lägre organet inte tillhör den högre

domstolens domkrets spelar ingen roll. Talan anses väckt när den ursprungliga

ansökan kom in (se NJA II 1946 s. 505, rättsfallet NJA 1975 s. 75 samt SvJT 1969

s. 922). Motsvarande torde gälla i brottmål enligt 19 kap. 11 § första stycket

RB. Klaganden behöver inte framställa något yrkande om att avvisningsbeslutet

skall ändras utan kan nöja sig med att yrka en hänvisning (se rättsfallet NJA

1993 s. 119).

 Generellt för reglerna om överlämnande gäller att ett beslut inte går att

överklaga särskilt. En uttrycklig bestämmelse av den innebörden finns i 61 §

lagen om betalningsföreläggande och handräckning samt i 21 § andra stycket

skuldsaneringslagen. Annars följer det i allmänhet motsatsvis av reglerna i

rättegångsbalken om tillåtligheten av överklagande av ett beslut som inte är

slutligt. Ett beslut om överlämnande kan nämligen inte betraktas som ett

slutligt beslut i den allmänna domstolsprocessens mening.

 När ett mål eller ärende överlämnas är förfarandet givetvis inlett redan i

och med det första ingivandet. För andra fall, dvs. sådana där det är

 handlingarna som överlämnas, skulle man vid avsaknad av särskilda bestämmelser

ha anledning att hävda motsatsen. I 2 kap. 2 § konkurslagen finns emellertid en

uttrycklig bestämmelse om att en ansökan skall anses gjord när ansökningshand-

lingen kom in till den första tingsrätten.

 Skälen för regeringens förslag:

Reformbehovet

I praktiken överlämnas handlingar mellan tingsrätter i många fall trots att det

saknas uttryckliga bestämmelser om överlämnande. Riskerna med detta är framför

allt att en mottagande domstol kan motsätta sig förfarandet och att det kan

uppstå problem när det gäller t.ex. avgiftsfrågor och det första ingivandets

betydelse för bestämmelser om frister. Självklart kan en rättsutveckling utan

stöd i lag också innebära problem när det gäller sådant som att dra gränser för

i vilka fall ett överlämnande bör anses vara lämpligt och när det bör anses vara

olämpligt. För tydlighets skull bör det tilläggas att ett överlämnande alltid

torde kunna ske i de fall där det framkommer att det varit avsändarens mening

att en skrivelse skulle ha tillställts ett annat organ än det som faktiskt har

fått ta emot skrivelsen.

 Det finns flera skäl som talar för att särskilt reglerna om de allmänna

domstolarnas lokala och sakliga behörighet i tvistemål bör ses över. Flertalet

av reglerna härstammar från en tid när rättskipningen i första hand var en

kommunal angelägenhet. Kommunikationsmedlen har förändrats radikalt sedan

reglerna tillkom. Sedan länge har det också hävdats att reglerna är alltför

invecklade (se t.ex. Ekelöf, Rättegång II, 7:e uppl., s. 21). De indispositiva

forumreglerna ger inte tillräcklig flexibilitet. Sålunda kan rättegången i t.ex.

ett äktenskapsmål bli onödigt dyrbar därför att parterna helt i onödan tvingas

att inställa sig till en domstol på en för båda parterna avlägsen ort. Behovet

av att tvistemål och ärenden förenas över domstolsgränserna behöver inte sällan

tillgodoses enligt 14 kap. 7 a § RB med utnyttjande av Högsta domstolens

begränsade resurser. Under senare år har det också tillkommit flera konventioner

om svenska domstolars domsrätt, och de svenska interna forumreglerna skulle

behöva ses över även i belysning av dessa. Den behövliga översynen av forumreg-

lerna kan inte göras i det nu aktuella sammanhanget. Detta hindrar emellertid

inte att man redan nu tar upp frågan om hur en domstol bör förfara när den

konstaterar att den inte är behörig att handlägga ett mål eller ärende.

Överväganden och förslag

Anledningen till att rättegångsbalken inte mera allmänt tillåter överlämnande

från en tingsrätt till en annan tingsrätt utan bygger på att en obehörig domstol

skall besluta om avvisning är att Processkommissionen och Processlagberedningen

menade att ett överlämnande skulle strida mot domstolarnas sidoordnade ställning

(se NJA II 1943 s. 117). Särskilt som flera speciella regler redan tillåter ett

överlämnande synes emellertid detta skäl inte längre vara hållbart. Tvärtom

finns det flera skäl som talar för att en domstol ges mera vidsträckta

möjligheter till överlämnande. Forumreglerna är som redan nämnts ganska

invecklade och inte helt sällan försöker en part inleda ett förfarande vid en

domstol som inte är behörig. Detta gäller givetvis i särskilt hög grad i de fall

där han eller hon saknar juridiskt biträde.

 Det skall redan här sägas att det inte kan bli aktuellt att nu ta ställning

till överlämnande från andra organ än sådana domstolar som tillämpar rättegångs-

balken eller en lag med anknytning till den balken eller till andra organ än

domstolar. Möjligheter till överlämnande i andra fall skulle nämligen kräva

speciella överväganden som inte kan göras inom ramen för ett mera allmänt

lagstiftningsarbete som detta. En allmän regel om överlämnande från en obehörig

domstol måste också begränsas till sådana fall där den forumregel det gäller är

indispositiv. I annat fall krävs det ju en invändning av svaranden för att

rätten skall pröva frågan om sin behörighet. Den forumregel det gäller skall

alltså vara indispositiv, vilket medför att man kan begränsa reformen till

sådana fall där behörighetsbristen uppmärksammas redan i samband med att

förfarandet inleds. Detta leder också till ett ojämförligt enklare system. Det

kan också sättas i fråga om det under några förhållanden skall vara möjligt att

tillgodoräkna sig tiden för ett ingivande till orätt domstol annat än när det

rör sig om en relativt begränsad tid innan rätt domstol får hand om målet eller

ärendet. De fall där det redan nu är tillåtet med överlämnande behöver givetvis

inte omfattas av någon reform.

 Motiven för en reform ligger inte i första hand på domstolssidan även om det

finns vissa fördelar genom att förfarandet vid överlämnande är enklare än vid

avvisning. I stället är det främst intresset hos den part som inleder

förfarandet som träder i förgrunden. Denne slipper få tillbaka de ingivna hand-

lingarna för nytt ingivande (till behörigt organ), och detta besparar honom

givetvis en del arbete som han inte helt utan fog skulle kunna uppfatta som

orsakat av en onödig byråkrati. En viktig fördel med överlämnande jämfört med

det som gäller vid avvisning är att den som inlett förfarandet automatiskt bör

få tillgodoräkna sig det första ingivandet som dag för förfarandets inledande

(se t.ex. 13 kap. 4 § RB om att en talan skall anses väckt när ansökan om stäm-

ning kom in till rätten eller, om stämning inte behövs, när talan framställdes

inför rätten). Detta som utgör en grundsten i varje övervägande kring frågor om

införande av regler om överlämnande har sin betydelse i sådant mål eller ärende

för vilket det gäller en särskild frist för inledande av ett förfarande eller

där det gäller en mer allmän preskriptionsbestämmelse enligt vilken

preskriptionen avbryts genom att talan väcks. Exempel erbjuder 58 och 59 kap. RB

samt 5 § 3 preskriptionslagen (1981:130). En annan fördel som en part kan uppnå

genom ett överlämnande är att det inte som det formellt sett gör vid avvisning

utgår någon förnyad ansökningsavgift (se 4 § förordningen, 1987:452, om avgifter

vid de allmänna domstolarna). Ansökningsavgiften framstår som opåkallad i de

fall där domstolen så gott som omedelbart kan konstatera att det inte kommer att

kunna ske någon handläggning vid den domstolen.

 Den nuvarande ordningen innebär att den som är bevandrad i det

processrättsliga systemet kan - med utnyttjande av 10 kap. 20 § RB; se redo-

visningen i det föregående - undgå dubbla ansökningsavgifter och få

tillgodoräkna sig det första ingivandet som tid för väckande av talan genom att

överklaga ett avvisningsbeslut, medan den som inte känner till innebörden eller

kanske ens existensen av det lagrummet kan komma att lida rättsförluster i

samband med ett avvisningsbeslut. Denna ordning är inte lämplig. I detta

sammanhang är att märka att det i princip inte går att enligt 58 kap. 11 § RB

vid giltig ursäkt återställa en frist för ansökan utan endast frister för

överklagande (vissa undantag finns dock).

 Ett överlämnande är dock inte alltid till fördel för käranden/sökanden. Denne

kan ju mena att redan den domstol han vänt sig till är behörig och vilja föra

upp frågan till högre rätt. Om det inte ställs upp något krav på att han skall

ha gått med på att överlämnandet sker eller på att han skall ha avstått från att

göra någon invändning, måste man därför införa regler om rätt att överklaga ett

beslut om överlämnande, något som krånglar till systemet. Även när

käranden/sökanden inser att den första domstolen är obehörig kan han ha en

befogad anledning att motsätta sig att målet eller ärendet handläggs vid den

behöriga domstolen. Praktiska exempel på detta ger det fallet att parterna eller

åtminstone motparten har bosatt sig på ny ort under året men fortfarande har sin

folkbokföring på annan ort. Folkbokföringen den 1 november året närmast före

talans väckande är hemvist- och forumgrundande enligt åtskilliga regler, men

käranden/sökanden kan ju hellre vilja vänta med processen till ett instundande

årsskifte än tvingas resa till en tidigare bosättningsort för domstols-

sammanträden m.m. Det som har sagts nu medför att ett överlämnande inte bör ske

mot kärandens/sökandens vilja. Eftersom denne behöver ha beretts tillfälle att

yttra sig i frågan om överlämnande får man den enklaste regleringen om man som

villkor för överlämnande ställer upp att käranden/sökanden inte har något att

invända mot en överflyttning. Att han får tillfälle att yttra sig medför

praktiskt sett att han också får kännedom om vilken domstol som i fortsättningen

handlägger hans mål eller ärende, ett underrättelsebehov som annars måste

tillgodoses på annat sätt. Att ett krav på hörande av käranden/ sökanden kan

vara till nackdel för honom när det finns en risk med dröjsmål, t.ex. när det

gäller kvarstad, är en konsekvens man mycket väl kan godta.

 En eventuell svarande/motpart är inte berörd av ett omedelbart beslut om över-

lämnande på annat sätt än att detta leder till att kärandens/ sökandens rätt att

föra talan kan bli bevarad trots att förfarandet vid en behörig domstol inleds

först efter det att en i lag angiven frist för väckande av talan har gått ut.

Svaranden/motparten kan alltså, om en regel angående överlämnande införs, inte

ens i de fall där det föreskrivs en frist få ett helt säkert besked om sin

ställning från den domstol vid vilken en eventuell talan skall väckas. Det kan

han emellertid inte heller med nuvarande ordning, eftersom det för de flesta

frister av nu angivet slag på senare tid har införts regler som ger möjlighet

till återställande av försutten tid och eftersom en hänvisning enligt 10 kap. 20

§ första stycket RB har de förut redovisade rättsverkningarna när det gäller

frister. Hänsynen till svaranden/motparten bör därför inte hindra en reform när

det gäller ett omedelbart överlämnande. Inte heller några andra befogade

intressen synes kunna bli åsidosatta genom ett sådant överlämnande och det finns

därför inte anledning att ställa upp t.ex. ett krav på att käranden/sökanden

handlat ursäktligt när han först vänt sig till en obehörig domstol.

 Det finns ingen anledning att tro att regler som ger en obehörig domstol

möjlighet att under vissa förutsättningar besluta om överlämnande skulle leda

till att de som inleder förfaranden skulle komma att bli mindre noggranna än i

dag när det gäller att undersöka vad som gäller i fråga om forum. Det är

nämligen under alla omständigheter förenat med nackdelar - om än kanske inte så

betydande - för en kärande/ sökande att inleda förfarandet vid en obehörig

domstol.

 Domstolens granskningsskyldighet förändras inte i och med regler om

överlämnande. Självklart skall nämligen ingen domstol inleda handläggningen av

ett mål eller ärende utan att ha kontrollerat att ingen indispositiv forumregel

utesluter en handläggning. Inte heller dokumentationen av att det har förekommit

ett ingivande kräver något merarbete till följd av en reform. Den utredning som

domstolen behöver för att kunna konstatera att den inte är behörig torde nästan

undantagslöst vara av det slaget att den också ger ett tillräckligt fakta-

underlag för en bedömning av vilken domstol som är behörig. Det kan i speciella

fall vara svårare för domstolen att ta ställning till om det över huvud taget

finns någon behörig domstol i Sverige för det mål eller ärende det gäller.

Frågorna om svensk domsrätt måste domstolen emellertid under alla omständigheter

beakta självmant och nya regler om överlämnande förändrar inte domstolens roll i

det sammanhanget. Den domstol till vilken överlämnandet sker behöver ha

möjlighet att tillämpa samma regler om överlämnande och avvisning som den första

domstolen. Att ställa upp en särskild regel för detta skulle leda alltför långt.

 Det anförda innebär att i tvistemål och ärenden ett beslut om överlämnande bör

få komma till stånd i samband med att förfarandet skall inledas men inte senare.

Därmed synes det vara riktigare att överlämnandet får avse den skrivelse genom

vilken förfarandet inletts än att det får avse själva målet eller ärendet (jfr

skillnaden mellan att på ett inledande stadium av en rättegång en ansökan kan

avvisas medan det är målet eller talan som kan avvisas efter det att stämning

har delgetts). Genom att det inte är målet eller ärendet som skall överlämnas är

det nödvändigt med en uttrycklig regel om vid vilken tidpunkt skrivelsen skall

anses ha kommit in till den behöriga domstolen.

 Som Lagrådet har visat med några exempel finns det emellertid fall för vilka

ett överlämnande framstår som mindre lämpligt trots att den domstol som

handlägger målet eller ärendet är obehörig och käranden/sökanden går med på en

överflyttning. Som Lagrådet förordat bör reglerna därför ges en mera flexibel

utformning så att överlämnande inte kommer till stånd när det finns skäl mot

detta.

 Mot den nu angivna bakgrunden bör regler om överlämnande införas i rättegångs-

balken. De bör lämpligen tas in i två nya paragrafer i 10 kap. och 19 kap.

Reglerna bör som Lagrådet föreslagit ges följande utformning: Finner rätten i

samband med att en ansökan ges in att den saknar behörighet att ta upp målet

eller att i annan ordning pröva ansökan men att en annan domstol skulle vara

behörig, skall ansökan lämnas över till den domstolen, om sökanden inte har

något att invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att

ansökan överlämnas. Ansökan skall anses ha kommit in till den senare domstolen

samma dag som den kom in till den domstol som först tog emot ansökan. Be-

stämmelser med samma innebörd bör tas in i den nya ärendelagen. Att komplettera

reformen med regler om att den obehöriga domstolen har rätt att under vissa

omständigheter besluta om t.ex. säkerhetsåtgärder förefaller mindre lämpligt. I

det hänseendet får sökanden/käranden ta konsekvenserna av att han vänt sig till

fel domstol.

 I ett mål enligt rättegångsbalken är de föreslagna bestämmelserna tillämpliga

främst såvitt gäller ansökningar om stämning. De blir tillämpliga också beträf-

fande t.ex. fristående kvarstadsansökningar och sådana ansökningar genom vilka

ett förfarande enligt särskild bestämmelse kan inledas utan något krav på

stämning. De bör vidare ges en analog tillämpning beträffande ansökningar om

resning eller återställande av försutten tid liksom vid klagan över domvilla.

 Reglerna bör inte kompletteras med någon ny avgiftsprincip, eftersom de nuva-

rande principerna (med ny avgift vid en förnyad ansökan) passar för de allra

flesta av de fall som blir kvar för avvisning.

9 Registreringen av mål och ärenden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Registreringen av mål och ärenden skall |

| inte längre behöva ske med hjälp av dagbok. |

--------------------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 kap. 11 § RB skall det vid domstolen

föras dagbok över alla mål. Dagboken skall utvisa tiden då varje mål kom in,

vilka åtgärder som företagits med målet och tiden för målets avgörande. Om

avgörandet överklagas skall dagboken utvisa tiden då en missnöjesanmälan eller

ett överklagande kom in och vilka åtgärder som företagits med anledning av

detta. Närmare bestämmelser om dagboksföringen finns i 13-21 d §§

protokollskungörelsen (1971:1066) för de allmänna domstolarna. Enligt

förordningen (1986:104) om registerföring vid allmänna domstolar med hjälp av

automatisk databehandling får de allmänna domstolarna föra ett ADB-register över

mål och ärenden som avses i protokollskungörelsen bl.a. för att fullgöra sina

uppgifter enligt den kungörelsen. För de domstolsärenden som inte tas in i ett

avhandlings- eller bouppteckningsprotokoll tillämpas i huvudsak samma regler för

dagboksföring som för målen.

 Möjligheterna till ADB-hantering medför att uttrycket dagbok framstår som

föråldrat. Bestämmelserna i 6 kap. 11-13 §§ RB bör därför ändras så att där inte

anges på vilket sätt registreringen skall ske.

10 Numreringen av domar och beslut

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Domar och särskilt uppsatta beslut i allmän|

| domstol skall inte längre numreras. Frågor om sammanföring av |

| domarna och de slutliga besluten till särskilda böcker skall |

| inte längre regleras i rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § RB skall

domar i tvistemål och brottmål sättas upp särskilt och underskrivas av de

juristdomare som deltagit i avgörandet. Enligt de andra styckena i de angivna

paragraferna skall avgörandena därefter - ordnade i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande - för varje år sammanföras till en dombok för tvistemål och en

dombok för brottmål. Bestämmelserna i de angivna paragraferna skall enligt 17

kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB tillämpas också beträffande slutliga beslut, om

det behövs med hänsyn till frågans beskaffenhet och något annat inte är

föreskrivet. För allmän förvaltningsdomstol regleras motsvarande frågor i

förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdom-

stolarna. Domar och beslut i en förvaltningsdomstol numreras aldrig (jfr 34 §

förordningen). I stället identifieras ett avgörande med hjälp av målnumret och

dagen för avgörandet.

 Rättegångsbalkens bestämmelser om att domar skall numreras medför praktiska

olägenheter i arbetet på de allmänna domstolarnas kanslier. För sådana domar som

inte är färdigskrivna redan samma dag som de meddelas måste domaren alltid

övervaka att domsnummer tas. För sådana domar som redan är färdigskrivna vid den

tidpunkten måste ett domsnummer föras på i efterhand, något som inte passar vid

en modern domstolshantering med hjälp av ordbehandlare. Samma problem finns gi-

vetvis i fråga om beslutsnummer. Fördelarna med numreringen är närmast

obetydliga. Det har sålunda i allmän domstol inte orsakat några praktiska

problem av betydelse att man vid överklagande av sådana beslut som inte har

satts upp särskilt alltid måste identifiera avgörandet med hjälp av målnummer

och dagen för beslutet. Några problem med identifiering av avgöranden har inte

heller förekommit i förvaltningsdomstolarna. De allmänna domstolarnas avgöranden

bör därför i fortsättningen aldrig numreras. Även i fortsättningen bör dock

domar föras samman i domböcker på samma sätt som nu. Bestämmelser om detta

behöver emellertid inte ges i lagform. Därför bör 17 kap. 10 § andra stycket och

30 kap. 8 § andra stycket RB upphävas.

11 Nedflyttning av vissa ärenden från hovrätt till tingsrätt

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En länsstyrelses beslut om nedsättning av |

| pengar skall inte längre överklagas till hovrätt utan till |

| tingsrätt. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat detta utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Förr var det inte ovanligt att en för-

valtningsmyndighets beslut kunde överklagas direkt till hovrätt, dvs. med för-

bigående av den första allmänna domstolsinstansen. Detta gällde särskilt beslut

av överexekutor i frågor angående verkställighet, något som var naturligt med

tanke på överexekutors tidigare ställning. Överexekutorna var nämligen verkstäl-

lighetsorgan som förr utgjordes inte bara av länsstyrelser utan även, i

flertalet större städer, av magistraten eller en ledamot av denna, dvs. i

realiteten av en domstol i första instans (rådhusrätten).

 När utsökningsbalken kom till år 1981 övertogs överexekutorernas göromål till

allra största delen av kronofogdemyndigheterna. Av olika skäl införde man den

ordningen att även dessa myndigheters verkställighetsbeslut skulle överklagas

direkt till hovrätt (prop. 1980/81:8 s. 146). Efter en reform år 1993 (prop.

1992/93:216, bet. 1992/93:JuU34, rskr. 1992/93:373, SFS 1993:516 m.fl.) skall

emellertid kronofogdemyndigheternas beslut i verkställighetsärenden överklagas

till tingsrätt. Grundtanken bakom den reformen var att tyngdpunkten i rättskip-

ningen skall ligga i den första domstolsinstansen (se för förvaltningsdomstolar-

nas del motsvarande reform genom prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr.

1993/94:319, SFS 1994:436).

 Några av de uppgifter som överexekutor hade fördes inte över på kronofogdemyn-

digheterna i samband med 1981 års reform utan har kommit att ligga kvar på

länsstyrelse (se bl.a. prop 1980/81:84 s. 184). Sålunda är det numera

länsstyrelserna som prövar vissa frågor som har med nedsättning av pengar att

göra. Bestämmelser om nedsättning finns i två lagar. Lagen (1927:56) om

nedsättning av pengar hos myndighet ger en gäldenär en allmän möjlighet att

frigöra sig från en skuld genom att sätta ned skuldbeloppet hos länsstyrelse,

t.ex. när han inte vet eller bör veta vem som är rätt betalningsmottagare.

Enligt en i prop. 1995/96:43 föreslagen regel i 8 kap. 12 a § jordabalken kan en

arrendator i vissa fall deponera en arrendeavgift eller en del av denna hos

länsstyrelsen när han eller hon anser sig ha rätt till ersättning av jordägaren.

Motsvarande regel gäller enligt 12 kap. 21 § samma balk för hyresgäst.

Innebörden av de nu berörda bestämmelserna är att den som nedsätter ett belopp

normalt undgår påföljder för underlåten betalning till borgenären.

 Ett beslut av en länsstyrelse i ett nedsättningsärende enligt 1927 års lag

eller enligt 12 kap. 21 § jordabalken kan med nu gällande regler överklagas

direkt till hovrätten. Det ligger i linje med 1993 års allmänna reform på det

utsökningsrättsliga området att länsstyrelsernas beslut i fortsättningen

överklagas till tingsrätt. Därför bör de berörda reglerna om överklagande ändras

till att gälla tingsrätt. Vid ett överklagande bör den nya ärendelagen

tillämpas. Om någon enskild överklagar myndighetens beslut kommer myndigheten

att vara motpart i domstolen (se avsnitt 7.3).

12 Testamentsexekutors uppgiftsskyldighet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Testamentsexekutorer och sådana personer |

| som enligt testamentariska förordnanden endast i viss del |

| utreder ett dödsbo skall inte längre behöva underrätta tingsrätten|

| om till vilka deras årsredovisning har lämnats. |

--------------------------------------------------------------------

 Domstolsutredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna har överlag godtagit utredningsförslaget.

 Skälen för regeringens förslag: För en testamentsexekutor och för den som

enligt ett förordnande i ett testamente endast i viss del verkställer

utredningen efter en avliden gäller enligt 19 kap. 20 § andra stycket

ärvdabalken i betydande utsträckning detsamma som för en boutredningsman. Detta

innebär bl.a. att han eller hon årligen före den 1 april skall avge en

redovisning för sin medelsförvaltning under det föregående kalenderåret.

Redovisningen skall sändas till minst en av dödsbodelägarna. De övriga delägarna

skall samtidigt underrättas om vem som har fått redovisningen. Om det finns

någon delägare i boet som är underårig eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7

§ föräldrabalken skall ett exemplar av redovisningen sändas till

överförmyndaren.

 Tingsrätten skall underrättas om vem som har tillställts årsredovisningen.

Rätten för ett register över förordnade boutredningsmän och kontrollerar att de

kommer in med sådana underrättelser. Om en boutredningsman inte fullgör det som

åligger honom, kan rätten vid vite förelägga honom att fullgöra sin skyldighet.

Av naturliga skäl kan tingsrätten emellertid inte föra något register över

testamentsexekutorer eller över sådana personer som enligt ett testamente endast

i viss del utreder ett dödsbo. I detta sammanhang skall nämnas att reglerna om

bevakning av testamenten vid rätten upphävdes år 1989. Det som har sagts nu får

givetvis högst betydande återverkningar på möjligheterna att utöva en

domstolskontroll.

 Bestämmelserna om skyldighet för boutredningsmän m.fl. att löpande redovisa

för sin förvaltning tillkom år 1976 efter ett långvarigt utredningsarbete.

Syftet med reglerna är att skydda dödsbodelägarna mot att egendomen i boet

förskingras av den som svarar för boutredningen. Domstolsutredningen har inte

funnit skäl att föreslå några ändringar när det gäller boutredningsmannens

redovisningsskyldighet eller hans skyldighet att underrätta tingsrätten om vem

som tillställts redovisningen. Enligt utredningen bereder emellertid kontrollen

av testamentsexekutorer och av dem som enligt testamente endast i viss del

utreder ett dödsbo problem för tingsrätterna. Utredningen föreslår därför att

sådana personer inte längre skall behöva underrätta tingsrätten om vem som har

tillställts redovisningen. Remissinstanserna har allmänt godtagit förslaget.

 Ett av skälen till att det ansågs vara en angelägenhet för det allmänna att

skapa ett skydd för de medel som omhändertagits av boutredningsmän var just att

det är domstolen som utser boutredningsmän. Det skälet kan inte åberopas till

förmån för en offentlig kontroll av att testamentsexekutorer och sådana personer

som enligt testamente endast i viss del utreder ett dödsbo fullgör sin

redovisningsskyldighet. De är ju utsedda på privat väg och det kan därför sägas

vara mindre naturligt med en offentlig kontroll beträffande dem. Den

dödsbodelägare som vill ha garantier för en effektiv offentlig kontroll av att

en testamentsexekutor fullgör sina skyldigheter kan lätt åstadkomma sådana genom

att hos domstolen begära att boet avträds till förvaltning av boutredningsman.

Finns det en testamentsexekutor är det normalt han som skall förordnas till

boutredningsman (se 19 kap. 3 § tredje stycket ärvdabalken). På grund av det som

har sagts nu bör Domstolsutredningens förslag genomföras. För att det inte skall

kunna uppstå någon tvekan om hur det förhåller sig med uppgiftsskyldigheten i

det fall att testamentsexekutorn förordnas till boutredningsman bör dock

lagtexten utformas på ett sätt som något skiljer sig från utredningens förslag.

13 Lösöreköp

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett avtal om lösöreköp skall inte längre tas|

| in i tingsrättens protokoll utan i stället registreras hos en |

| kronofogdemyndighet. Myndighetens beslut skall kunna överklagas |

| till tingsrätt. |

--------------------------------------------------------------------

 Domstolsutredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens utom så

till vida att utredningen föreslår att avtalen om lösöreköp endast skall visas

upp för kronfogdemyndigheten och att överklagande skall ske till

Riksskatteverket.

 Remissinstanserna har överlag godtagit utredningsförslaget. Riksdagens

ombudsmän menar dock att man bör ha samma regler om överklagande som i ärenden

om kallelse på okända borgenärer (jfr avsnitt 14).

 Skälen för regeringens förslag: För att den som förvärvar lös egendom skall

vara skyddad mot säljarens borgenärer krävs som huvudregel att han har fått

egendomen i sin besittning. Lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som

köparen låter i säljarens vård kvarbliva (lösöreköpslagen) ger köparen en

möjlighet att få ett skydd mot säljarens borgenärer trots att han låter den

köpta egendomen vara kvar hos säljaren. Skyddet förutsätter att det upprättas en

skriftlig, bevittnad handling om köpet och att köpet kungörs i en tidning på den

ort där säljaren bor. Inom åtta dagar från det att kungörelsen infördes skall en

kopia av avtalet och ett bevis om kungörelsen visas upp för kronofogdemyndighe-

ten i det län där egendomen finns. Dessutom skall avtalet inom en månad från

kungörelsen ges in till tingsrätten i den ort där egendomen finns för att hos

tingsrätten tas in i dess bouppteckningsprotokoll. Lösöreköparen vinner skydd

mot säljarens borgenärer 30 dagar efter det att avtalet företeddes för rätten.

Vid tingsrätten handläggs ärendet enligt ärendelagen. Tingsrätten skall föra en

förteckning över de avtal som tagits in i protokollet. Ett beslut av tingsrätten

kan överklagas.

 Domstolsutredningen föreslår att handläggningen av frågor om lösöreköp flyttas

från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Förslaget har allmänt godtagits

av remissinstanserna. Att frågor om lösöreköp handläggs vid domstol torde ha ett

samband med att en protokollering vid domstol förr ledde till en mer omfattande

publicitet än motsvarande åtgärd vid en förvaltningsmyndighet. Numera torde det

inte föreligga någon sådan skillnad. Myndigheten kan ju lika väl som en domstol

föra en förteckning över de avtal det gäller och svara på t.ex. en telefonför-

frågan från den som är intresserad av uppgifter. Ärendena om lösöreköp bör

därför flyttas från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Man kan

emellertid inte nöja sig med att - som Domstolsutredningen föreslår - det avtal

det gäller endast visas upp för kronofogdemyndigheten. I stället måste myndig-

heten besluta om registrering, dvs. företa en åtgärd som motsvarar tings-

rätternas beslut om protokollering. Avtalen bör därför i fortsättningen inte

endast visas upp för kronofogdemyndigheten utan även registreras hos den

myndigheten. Självklart bör det hos myndigheten gå att på ett enkelt sätt få

fram uppgifter om vilka avtal som har registrerats hos den myndigheten. För den

skull behöver det emellertid inte hos myndigheten föras någon särskild

förteckning. De föreskrifter som kan behövas bör inte tas upp i lagen.

 Det torde vara högst ovanligt att ett beslut som fattas i ett lösöreköpsärende

överklagas. Domstolsutredningen hävdar att man kan avstå från särskilda regler

om överklagande, vilket skulle innebära att kronofogdemyndighetens beslut fick

överklagas till Riksskatteverket. Riksdagens ombudsmän synes mena att

överklagande i stället bör ske till tingsrätt. Med hänsyn till ärendenas samband

med de utsökningsrättsliga ärendena bör överklagande ske till tingsrätt. Regeln

om detta bör utformas som en hänvisning till utsökningsbalkens regler om

överklagande (jfr avsnitt 14).

 Till följd av att lösöreköpsavtalen inte skall företes inför rätten behöver en

bestämmelse i 2 kap. 4 § lagen (1984:649) om företagshypotek justeras (se

lagförslag 19).

14 Kallelse på okända borgenärer

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett ärende om kallelse på okända borgenärer|

| skall inte längre handläggas av en tingsrätt utan av en krono- |

| fogdemyndighet eller, om gäldenären är ett aktiebolag, av Patent-|

| och registreringsverket. Myndigheternas beslut skall kunna |

| överklagas till tingsrätt. |

--------------------------------------------------------------------

 Domstolsutredningens förslag: Ärendena om kallelse på okända borgenärer skall

flyttas ned från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna.

 Remissinstanserna har i allmänhet godtagit utredningsförslaget. Riks-

skatteverket menar dock att ärenden som har samband med en likvidation av ett

aktiebolag bör handläggas av Patent- och registreringsverket och att det bör

övervägas om inte även ärenden som har samband med likvidation av annan juridisk

person bör handläggas av annan myndighet än kronofogdemyndighet. Hovrätten över

Skåne och Blekinge menar att sådana ärenden där gäldenären är ett aktiebolag men

där det inte råder någon tvist mellan aktieägarna skall handläggas av Patent-

och registreringsverket. Ronneby tingsrätt och Kronofogdemyndigheten i Malmöhus

län motsätter sig utredningsförslaget med hänvisning till att kronofog-

demyndigheternas objektivitet kan komma att ifrågasättas. Samma kro-

nofogdemyndighet säger vidare att det kan uppstå tvivel om hur ärendet skall

handläggas hos myndigheten i det fallet att en gäldenär gör en invändning mot en

fordran som en borgenär anmäler.

 Skälen för regeringens förslag: I vissa situationer, där det finns ett

särskilt starkt intresse av att få klarhet i vilka skulder som en viss fysisk

eller juridisk person har, kan en tingsrätt kalla dennes okända borgenärer att

anmäla sina fordringar. Enligt lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer

kan sådan kallelse utfärdas när bouppteckning har skett efter en avliden eller

när ansökan om äktenskapsskillnad eller anmälan enligt 9 kap. 1 § andra stycket

äktenskapsbalken har gjorts. Också en god man eller förvaltare enligt

föräldrabalken får ansöka om kallelse på okända borgenärer. Enligt särskilda

bestämmelser i den associationsrättsliga lagstiftningen skall vid likvidation de

gode männen ansöka om sådan kallelse. Det gäller likvidation av aktiebolag,

bankaktiebolag, handelsbolag, kommanditbolag, sparbank, föreningsbank, ekonomisk

förening, understödsförening, bostadsrättsförening eller sambruksförening.

 Till ansökan skall fogas en förteckning över gäldenärens kända borgenärer.

Förfarandet vid tingsrätten går ut på att den som har en fordran på gäldenären

genom kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar uppmanas att anmäla denna fordran

till rätten inom sex månader. Den som inte anmäler sin fordran riskerar att

förlora sin fordringsrätt. Tingsrätten skall alltid underrätta

kronofogdemyndigheten i länet och samtliga kända borgenärer om kungörelsen. Vid

tingsrätten handläggs ärendet enligt ärendelagen. Ett ärende avgörs utan

förhandling av en juristdomare.

 Att frågor om kallelse på okända borgenärer handläggs vid domstol torde ha

ett samband med att en protokollering vid domstol förr ledde till en mer

omfattande publicitet än en hantering vid en förvaltningsmyndighet skulle ha

gjort. Numera torde det inte föreligga någon sådan skillnad (jfr föregående

avsnitt om lösöreköp). En handläggning vid en förvaltningsmyndighet skulle inte

komma att skilja sig från en handläggning hos tingsrätten. I fråga om valet av

handläggande myndigheter talar starka skäl för Patent- och registreringsverket

när det gäller sådana fall där gäldenären är ett aktiebolag. I allmänhet är det

nämligen verket som beslutar om likvidation av ett aktiebolag och kallelsen på

okända borgenärer ingår enligt 13 kap. 10 § aktiebolagslagen (1975:1385) som

ett led i likvidationsförfarandet. En nedflyttning av övriga ärenden till krono-

fogdemyndigheten medför inte några komplikationer såvitt gäller frågor om

myndighetens objektivitet. Det skall nämligen aldrig ske någon materiell

prövning av en fordran i själva ärendet. Om sålunda gäldenären hävdar att han

inte har den skuld som en anmälan avser, skall frågan om skulden vid behov

prövas i vanlig rättegång. Domstolsutredningens förslag om en nedflyttning av

kallelseärendena bör därför genomföras på det sättet att prövningen av frågor om

kallelse på okända borgenärer läggs på kronofogdemyndighet eller, om gäldenären

är ett aktiebolag, på Patent- och registreringsverket. Såvitt gäller överkla-

gande av en kronofogdemyndighets beslut bör - som utredningen föreslagit -

utsökningsbalkens regler tillämpas. Detta innebär bl.a. att överklagande skall

ske till tingsrätt där ärendelagen blir tillämplig. Även ett överklagande av ett

beslut av Patent- och registreringsverket bör ske till tingsrätt. Vid

överklagande bör den nya ärendelagen gälla.

15 Kostnader

Förslaget till ny ärendelag innebär i förhållande till den nuvarande ärendelagen

på flera punkter besparingar för det allmänna. Detta beror framför allt på att

tingsrätter oftare än nu kan avgöra ärenden med endast en juristdomare i stället

för med flera sådana eller med en juristdomare i förening med nämndemän eller

experter. Det beror också på att frågor om kommunicering av till domstolen

inkomna skrivelser ges en utförligare reglering enligt vilken kommunicering kan

underlåtas när sådan inte behövs. I kostnadssparande riktning verkar även att

förslaget öppnar för en enklare övergång till ett system med krav på prövnings-

tillstånd vid överklagande och att det ger underlag för införande av förord-

ningsbestämmelser om en rationellare hantering av ärendena på domstolarnas

kanslier. Vid kostnadsfrågans bedömning skall man nog inte heller bortse från

att sådana klarare handläggningsregler som förslaget till ny ärendelag

innehåller jämfört med den nuvarande ärendelagen i sig innebär att

handläggningen förenklas.

 De regler som föreslås om att förfarandet i ökad utsträckning skall vara

muntligt innebär i sig inga kostnadsökningar av betydelse, eftersom de förslag

som läggs fram i det hänseendet till största delen föranleds av Sveriges konven-

tionsåtaganden när det gäller mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.

Besparingar kan uppnås genom att enligt förslaget sammanträden i ärenden skall

kunna hållas på telefon. Den föreslagna nya lagen torde inte i sig påverka

behovet av att samhället lämnar enskilda parter en kostnadssubventionerad

rättshjälp.

 Förslaget att en beslutsmyndighet i en del fall skall medverka som part i dom-

stolsförfarandet kan för några ärendetyper leda till ökade kostnader för

samhället. Det gäller ärenden som vid tingsrätten inleds genom överklagande av

ett beslut som meddelats av överförmyndare, Patent- och registreringsverket

eller Riksantikvarieämbetet. Det rör sig inte om särskilt många fall eller om

totalt sett särskilt höga kostnader med den utformning som reglerna om medverkan

har getts i förslaget. I kostnadsbesparande riktning verkar att i bl.a.

felparkeringsärenden och disciplinärenden inom totalförsvaret domstolarna i en

del fall inte längre kommer att behöva kommunicera inkomna skrivelser med någon

företrädare för de allmänna intressena när en enskild överklagar ett beslut av

förvaltningsmyndigheten. I kostnadsbesparande riktning verkar även att i

felparkeringsärenden den polismyndighet som beslutat skall vara part i

domstolen. Genom detta undgår man ju att i dessa ärenden koppla in ytterligare

en myndighet. För de fall där en beslutsmyndighet medverkar som part har man

anledning räkna med att antalet överklaganden av tingsrättsavgöranden till

hovrätt kan bli något lägre än om den enskilde inte haft någon motpart som fört

fram motargument under förfarandet i tingsrätten.

 Det finns alltså när det gäller kostnadsbilden inte bara positiva utan även

negativa faktorer. Några närmare kostnadsberäkningar synes inte kunna göras men

en sammanfattande bedömning talar för att den nya ärendelagen totalt sett kommer

att leda till kostnadsminskningar för det allmänna.

16 Ikraftträdande

Den nya ärendelagen med följdförfattningar bör träda i kraft den 1 juli 1996. I

avsnitt 17.1 behandlas behovet av övergångsbestämmelser.

17 Författningskommentar

17.1 Förslaget till lag om domstolsärenden

1 §

Som angetts i det föregående (avsnitt 6 och 7.1) föreslås att den nuvarande

ärendelagen skall ersättas av en ny ärendelag med i huvudsak samma

tillämpningsområde som den nuvarande. Den nya lagen skall enligt förslaget gälla

inte bara i tingsrätt utan också i hovrätt och Högsta domstolen, om någon

överklagar (se avsnitt 7.2). I paragrafen finns de grundläggande bestämmelserna

om den nya lagens tillämpningsområde.

 Ett ärende enligt den nya lagen kan inledas genom en officialprövningsåtgärd

av domstolen eller t.ex genom en anmälan, en ansökan eller ett överklagande (se

vidare kommentaren till 4 §), medan ett mål enligt rättegångsbalken nästan

alltid inleds genom att en part ansöker om stämning . Den skillnaden kan

emellertid inte omedelbart läggas till grund för en fristående och heltäckande

definition av den nya lagens ärendebegrepp. De allra flesta fall där någon får

 ansöka men inte behöver ansöka om stämning skall visserligen handläggas som

domstolsärenden. Det finns emellertid fall där någon har rätt att ansöka (dvs.

ansöka utan något krav på stämning) och där handläggningen skall ske enligt

rättegångsbalken (se t.ex. 6 kap. 17 § föräldrabalken och andra familjerättsliga

bestämmelser enligt vilka det får göras en s.k. gemensam ansökan; se även t.ex.

41 kap. 2 § rättegångsbalken). Inte heller kan man åstadkomma en fristående och

heltäckande definition av tillämpningsområdet genom att använda begreppen mål

och ärende . En av orsakerna till detta är att många ärenden liksom hittills

bör handläggas enligt rättegångsbalken inom ramen för en rättegång enligt den

balken (RB-ärenden). För att man skall kunna ge den nya lagens tillämp-

ningsområde en självständig definition synes man i stället primärt behöva bygga

på motsättningen mellan rättskipning i klassisk mening (som utan att det finns

någon uttrycklig bestämmelse om detta utgör rättegångsbalkens tillämpningsom-

råde) och annan rättsvård (som utgör ärendelagens ursprungliga tillämpningsom-

råde). Att i en lagtext förklara skiljelinjen mellan det som skall anses utgöra

sådan rättskipning och det som skall anses utgöra annan rättsvård med de krav på

exakthet som ställs i en lagtext är dock minst lika svårt nu som det var när den

nuvarande ärendelagen tillskapades. För åtskilliga rättsområden skulle lösningen

behöva kompletteras med uttryckliga bestämmelser om att ärendelagen var

tillämplig.

 I promemorian föreslås därför - i syfte att åstadkomma en heltäckande lösning

- att den nya lagen skall tillämpas vid handläggningen av sådana ärenden som tas

upp av en tingsrätt och som inte skall handläggas enligt rättegångsbalken eller

förvaltningslagen (1986:223). Emellertid kan det ifrågasättas om inte

promemorieförslaget kan leda till en förändrad gränsdragning mellan ärendelagen

och förvaltningslagen (jfr Hellners/Malmqvist, Nya förvaltningslagen med

kommentarer, 4:e upplagan s. 53). För att tydligt markera att någon sådan

förändring inte är avsedd bör promemorieförslaget preciseras på det sättet att

det uttryckligen anges att det skall röra sig om ett rättsvårdsärende . För den

skull anges i paragrafen på i princip samma sätt som i den nuvarande ärendelagen

att den nya lagen gäller handläggningen av sådana rättsvårdsärenden som skall

tas upp av tingsrätt och som inte skall handläggas enligt rättegångsbalken.

Definitionen av tillämpningsområdet är givetvis inte för alla fall i sig helt

klargörande. Detta kan dock knappast orsaka några nya problem. Området samman-

faller nämligen enligt det som sagts i avsnitt 7.1 - i den mån det inte meddelas

särskilda föreskrifter - med den nuvarande ärendelagens tillämpningsområde och

gränserna för detta har under de år ärendelagen gällt vunnit fasthet. För flera

av de lagar som innehåller materiella bestämmelser om ärendena föreslås

bestämmelser enligt vilka det uttryckligen anges att den nya ärendelagen är

tillämplig (jfr t.ex. avsnitt 17.5 och 17.7). Särskilt såvitt avser

familjerätten föreslås dock inga sådana regler. Liksom hittills är det nämligen

när det gäller de familjerättsliga ärendena tillräckligt att det i anslutning

till den materiella lagstiftningen anges att det rör sig om ett ärende eller

att det på annat sätt får framgå att det är ärendelagen som skall tillämpas,

t.ex. genom att förfarandet skall inledas genom en ansökan som inte är gemensam

och inte avser stämning eller att förfarandet skall inledas genom en anmälan.

Ett tydligt tecken på att det är ärendelagen och inte rättegångsbalken som skall

tillämpas får man i de fall där det inte finns något egentligt partsförhållande

och inte heller rör sig om ett administrativt ärende (t.ex. ett ärende om

utfående av en allmän handling). Man bör dock observera att i ett RB-ärende

partsförhållandet kan vara latent, som t.ex. vid bevisupptagning till framtida

säkerhet.

 Något undantag för de ärenden som angår straff eller annan med brott förenad

påföljd behöver inte göras i den nya lagen, eftersom det för sådana

straffrättsliga fall som inte bör handläggas enligt ärendelagen redan av be-

stämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen framgår att i stället

rättegångsbalkens bestämmelser för brottmål skall tillämpas (se även 2 §).

 För att man skall undvika en felaktig regeltillämpning bör i fortsättningen

RB-ärenden, t.ex. ärenden om bevisupptagning enligt 41 kap. RB till framtida

säkerhet, registerföras på sådant sätt att det framgår att de skall handläggas

på annat sätt än ärendena enligt den nya ärendelagen. Särskilt när det gäller

bevisupptagning åt en utländsk domstol kan det få allvarliga konsekvenser om

ärendelagen (den gamla eller den nya) tillämpas i stället för rättegångsbalken.

Frågor om registerföring m.m. (med hjälp av dagbok eller ADB-behandling) tas upp

till närmare behandling i ett senare sammanhang.

 Det finns inga bestämmelser i den nya lagen om gemensam handläggning av två

ärenden. I många fall bör emellertid en gemensam handläggning kunna ske, om det

är lämpligt. I viss utsträckning kan härvid reglerna i 14 kap. RB tjäna som

vägledning. Ett ärende enligt den nya lagen kan dock inte handläggas gemensamt

med ett mål enligt rättegångsbalken. Detta hindrar inte att de handläggs samti-

digt. En förutsättning är dock att varken de för ärendet eller de för målet

föreskrivna garantierna för rättssäkerhet behöver sättas åt sidan. Det finns

inte någon bestämmelse i den nya lagen om att Högsta domstolen på sätt som anges

i 14 kap. 7 a § RB får besluta om gemensam handläggning av flera ärenden från

olika domstolar. Som Domstolsutredningen angett är behovet av en bestämmelse

alltför litet för att motivera bestämmelsen, även om det givetvis kan tänkas

förekomma något enstaka undantagsfall (se t.ex. NJA 1989 s. 643 II). I den nya

lagen finns inte heller några motsvarigheter till bestämmelserna i 14 kap. 8 §

RB om det fallet att det på ena sidan i förfarandet finns flera parter.

Situationen är visserligen inte helt ovanlig i ärenden men reglerna i det

berörda lagrummet ger uttryck för allmänna processprinciper som inte sällan

behöver tillämpas analogt i målen enligt rättegångsbalken (jfr Fitgers kommentar

till rättegångsbalken, s. 14:17, och Elisabeth Klintberg, Processgemenskap, Upp-

sala 1994). Vid behov kan en analogitillämpning bli aktuell även för ärendenas

del.

 I rättegångsbalken används uttrycket domstolen för att beteckna myndigheten

som sådan. För att beteckna domstolen i dess för visst mål beslutande

sammansättning används uttrycket rätten . Denna distinktion torde numera vara

svårbegriplig för många, särskilt för lekmän, och i den nya lagen används därför

genomgående uttrycket domstolen .

2 §

I paragrafen tas upp en regel om förhållandet mellan bestämmelser i den nya

ärendelagen och bestämmelser i andra lagar. Att en speciell bestämmelse i annan

lag tar över en bestämmelse i en allmän processlag är naturligt och oproblema-

tiskt. Det är någonting som gäller såväl för rättegångsbalken som för den

nuvarande ärendelagen och förvaltningsprocesslagen. Såvitt gäller sådana fall

där ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas till en tingsrätt är det

ofrånkomligt med en viss dubbelreglering mellan förvaltningslagen, som gäller på

myndighetsstadiet, och den nya ärendelagen. I den utsträckning det är möjligt

bör man givetvis för dessa fall sträva efter att regleringen innebär samma sak.

Det finns dock även frågor med anknytning till överklagandesituationen som med

hänsyn till domstolsprocessens natur bör regleras på ett annat sätt i den nya

ärendelagen än i förvaltningslagen, t.ex. frågor om hur ett överklagande går

till. Förvaltningslagen innehåller i 3 § en regel om att i händelse av regel-

kollision bestämmelser i en annan lag tar över. Att den nya ärendelagens bestäm-

melser har företräde framför förvaltningslagens bestämmelser bör i paragrafen

utsägas på ett mera direkt sätt än enligt promemorieförslaget.

 Mot den nu redovisade bakgrunden anges i paragrafen att, om en annan lag än

förvaltningslagen för visst slags ärende innehåller en bestämmelse som avviker

från den nya ärendelagen, den bestämmelsen skall gälla. Regeln avser för-

hållandet till såväl nu gällande processuella lagbestämmelser som de lagbe-

stämmelser vilka kan komma att införas. Det finns däremot inte skäl att genom en

allmän regel i den nya ärendelagen låta bestämmelser av förordningskaraktär ta

över bestämmelserna i den nya ärendelagen.

 Exempel på fall för vilka det gäller undantag från den nya ärendelagens regler

ger reglerna om konkursärenden i 16 kap. konkurslagen.

3 §

I paragrafen finns bestämmelser av domstolsorganisatorisk natur. Såvitt gäller

de nuvarande domstolsärendena regleras frågor om domstolsorganisationen till

betydande del genom 1-9 kap. RB. Det är tveksamt om detta sker omedelbart därför

att dessa kapitel har allmän giltighet eller om det sker till följd av hän-

visningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen. I klarhetens intresse har i första

stycket införts dels uttryckliga bestämmelser om tingsrättens sammansättning,

dels vissa hänvisningar till rättegångsbalkens bestämmelser om domstolsväsendet

(se avsnitt 7.5). Tingsrätten skall bestå av en juristdomare. Om det finns

särskilda skäl får dock tingsrätten bestå av tre sådana domare. Detta innebär

sakligt sett detsamma som om en hänvisning skett till rättegångsbalkens regler

(se 1 kap. 3 och 3 c §§ RB). Några sådana bestämmelser om särskild samman-

sättning av tingsrätten för vissa familjemål som finns i den nuvarande

ärendelagens 6 § tredje stycket har inte införts i den nya lagen. Sådana

bestämmelser har i stället tagits in i anslutning till den materiella lag-

stiftningen för de berörda ärendena (se t.ex. avsnitt 17.2).

 Såvitt gäller hänvisningarna till balkens regler finns det anledning påpeka

att det egentligen inte är nödvändigt att uttryckligen ange att det är dess be-

stämmelser för tvistemål som avses. Detta följer nämligen av att

tvistemålsbestämmelserna, om inte annat sägs, gäller alla mål enligt balken som

inte angår fråga om ansvar. För tydlighets skull utsägs emellertid beträffande

hovrätts sammansättning att det är just tvistemålsbestämmelserna som skall

tillämpas. Hänvisningen till 1 kap. RB innebär bl.a. att åtgärder som endast

avser beredandet av ett mål och som inte är sådana att de bör förbehållas

juristdomare får utföras av en annan anställd vid tingsrätten som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet. Hänvisningen till 2 kap. RB innebär att en

hovrätt i ett ärende som tagits upp till fullständig prövning normalt kommer att

vara beslutför med tre eller fyra juristdomare beroende på hur många jurist-

domare som har deltagit i tingsrättens avgörande. En hänvisning finns också till

reglerna i 3 kap. RB om Högsta domstolen. Genom hänvisningen till 4 kap. RB blir

reglerna i balken om domare och om domarjäv m.m. tillämpliga även i

domstolsärenden. Frågor om offentlighet och ordning (5 kap. RB) och om pro-

tokollföring (6 kap. RB) behandlas i 20 och 48 §§, respektive 21 §. Att

bestämmelserna i 7 kap. RB om åklagare och 8 kap. RB om advokater har giltighet

även utanför tvistemåls- och brottmålshanteringen enligt balken är uppenbart.

Till de kapitlen behöver man därför inte hänvisa. Frågor om straff, vite och

hämtning (9 kap. RB) behandlas i 43 §. De bestämmelser som behövs om regi-

strering av ärendena vid domstolarna (i dagboksform eller med hjälp av

ADB-behandling) bör tas in i en förordning.

 I första stycket har också tagits in en uttrycklig bestämmelse om att 16 eller

29 kap. RB skall tillämpas, om det i undantagsfall skulle tänkas uppstå ett

omröstningsproblem. En motsvarande regel saknas i promemorieförslaget. I normala

fall är det tvistemålsbestämmelserna i 16 kap. 1-5 §§ RB som är tillämpliga. Om

emellertid omröstningen avser en fråga om ansvar, utdömande av vite eller någons

hållande i häkte skall enligt 16 kap. 6 § RB bestämmelserna i 29 kap. 1-5 §§ RB

tillämpas. Detsamma bör gälla om den åtgärd som är föremål för omröstning in-

nehåller ett mera betydande repressivt inslag gentemot en överträdelse av en

offentligrättslig föreskrift av något slag eller om det av en bestämmelse i

anslutning till den materiella lagstiftningen framgår att reglerna i 29 kap. RB

skall tillämpas.

 Den nuvarande ärendelagen innehåller bestämmelser om att även sådana anställda

som inte är juristdomare får handlägga vissa ärenden. Dessa bestämmelser har

utan någon ändring i sak förts över till den materiella lagstiftning de avser

(se avsnitten 17.2, 17.4, 17.10 och 17.20). Samtidigt har det i anslutning till

materiell lagstiftning tillkommit nya bestämmelser av samma slag (se avsnitten

17.4 och 17.12). I promemorian upptogs inga jävsbestämmelser för de fall där

någon annan än en juristdomare handlägger ett ärende. I lagrådsremissen

föreslogs att 4 kap. 13 § RB skulle gälla (jfr 1 kap. 3 e § RB). Som Lagrådet

påpekat bör emellertid hänvisningen till rättegångsbalkens jävsregler såvitt

gäller domstolsärendena avse 4 kap. RB i dess helhet. I andra stycket som

utformats i enlighet med Lagrådets förslag ges därför denna mera öppna

hänvisning.

4 §

Paragrafen innehåller tillsammans med 5-7 §§ bestämmelser om hur ärendet inleds

vid en tingsrätt. Inledandet skall enligt huvudregeln ske skriftligen.

 Generellt gäller att ett ärende enligt den nya lagen inte kan tas upp utan att

en bestämmelse i lag eller förordning medger detta eller måste anses utgå från

att det är tillåtet att ärendet tas upp. Frågor om vem som har rätt att inleda

ett förfarande vid en tingsrätt är för de flesta ärendetyper reglerade i

anslutning till den materiella lagstiftningen. Någon allmän bestämmelse om sådan

rätt behövs lika lite i den nya ärendelagen som bestämmelser om talerätt i

rättegångsbalken. Av paragrafen framgår att ärendet kan inledas genom anmälan,

ansökan, överklagande eller på annat sätt.

 Ett anmälningsärende bör anses föreligga i sådana fall där en enskild eller en

myndighet i en eller annan form med stöd av en uttrycklig bestämmelse i lag

eller förordning uppmärksammar tingsrätten på att den bör företa viss åtgärd. En

dödsboanmälan av socialnämnd enligt 20 kap. 8 a § ärvdabalken leder exempelvis

inte till något ärende vid tingsrätten, eftersom det inte är meningen att

tingsrätten skall företa någon prövning med anledning av en anmälan (se prop.

1975/76:50 s. 54 och 69). Till skillnad från det som gäller ansökningsärenden är

det i anmälningsfallen mindre vanligt att den som inleder förfarandet avser att

därmed skaffa sig en förmån av något slag, något som får återverkningar när det

gäller partsställningen. Anmälaren kan betraktas som part enligt ärendelagen, om

han uttryckligen eller underförstått påstår att saken angår honom på ett sådant

sätt att han har en författningsgrundad rätt att få saken prövad av tingsrätten.

I vart fall är han part, om han har en skyldighet att göra en anmälan (se t.ex.

reglerna om arvskungörelse i 16 kap. 1 § ärvdabalken). Frågan om vilka som i ett

ärende har partsrättigheter besvaras emellertid inte av ärendelagen utan av den

materiella lagstiftningen. Att en anmälare faktiskt inte har rätt att inleda

ärendet eller att tingsrätten inte har rätt att pröva saken kan leda till att

anmälan formligen avvisas, nämligen om anmälaren kan sägas göra gällande en

författningsgrundad rätt att få saken prövad (jfr i det förra hänseendet

tvistemålens bristande talerätt och det som i den processrättsliga litteraturen

förr betecknades som bristande saklegitimation).

 En enskild anmälare har i allmänhet ingen motpart. Om emellertid någon, som i

och för sig uppfyller kriterierna för att kunna vara part rörande den fråga som

anmälan gäller, hos tingsrätten påstår att det inte föreligger någon grund för

anmälan eller motsätter sig en av anmälaren framställd begäran, är han vid

tillämpningen av ärendelagen i och med detta att betrakta som anmälarens mot-

part, dvs. det uppstår ett motpartsförhållande. En myndighet som är skyldig att

inleda ett ärende hos tingsrätten genom att anmäla ett visst förhållande torde i

de allra flesta fall ha en enskild motpart, t.ex. i ett likvidationsärende

enligt 13 kap. aktiebolagslagen (1975:1385). Handläggningsmässigt har

skillnaderna mellan ansöknings- och anmälningsfall praktisk betydelse inte bara

för frågor om partsställningen och därmed även frågor om kommunicering (se 15 §)

utan också när det gäller t.ex. de krav som ställs på den som inleder

förfarandet (se 6 §).

 Ett ansökningsärende kännetecknas i allmänhet av att en enskild sökande vid

tingsrätten framställer ett yrkande eller en begäran om att tingsrätten skall

besluta på ett sätt som är till fördel för honom i materiellt hänseende. Att

författningarna ibland använder formuleringen att den enskilde får ansöka och

ibland att han får begära har ingen processuell betydelse när det gäller

frågor om hur ett ärende skall inledas och handläggas. I ett ansökningsärende

förekommer i de allra flesta fall flera parter. I den mån samtliga dessa ställer

sig bakom den ansökan som görs föreligger dock inget motpartsförhållande. Samt-

liga parter är då i stället medparter.

 Överklagande till tingsrätten kan numera ske enligt ett ganska stort antal

lagar (se avsnitt 7.3).

 Formuleringen anmälan, ansökan, överklagande täcker inte alla de sätt på

vilka en part kan inleda ett förfarande enligt ärendelagen. Av lagtexten framgår

därför att ett förfarande också kan inledas på annat sätt. Det gäller ärenden

enligt t.ex. 14 § lagen (1988:688) om besöksförbud och 6 kap. 11 § lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m. Enligt dessa lagrum har en enskild part

möjlighet att begära rättens prövning av en förvaltningsmyndighets beslut.

Trots att det formellt sett inte rör sig om överklagande synes ärendena i

flera hänseenden böra behandlas som överklagandefall, dock inte när det gäller

t.ex. regler om klagotiden. En annan sak är att den förra lagen upptar flera

bestämmelser som innebär att ärendet i viktiga hänseenden kommer att likna ett

ansökningsärende. Till de nu berörda fallen hör även t.ex. sådana i vilka det

förekommer hänskjutande till tingsrätten, t.ex. enligt 19 kap. 16 §

ärvdabalken, eller får göras en framställning till tingsrätten, t.ex. enligt 2

§ lagen (1935:45) om kvarlåtenskap efter den som hade hemvist i Danmark,

Finland, Island eller Norge. De fall i vilka någon ger in en viss handling,

t.ex. en bouppteckning, för registrering till en tingsrätt bör behandlas som

anmälningsärenden. Detsamma gäller sådana fall i vilka en kronofogdemyndighet

enligt 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) beslutar att överlämna ärendet till

tingsrätten. De nu berörda fallen företer i de flesta hänseenden stora likheter

med de förut omnämnda anmälningsfallen.

 Bestämmelserna i paragrafen utgår från att ärendet inleds genom initiativ från

en part. Vissa typer av ärenden kan emellertid inledas också på det sättet att

tingsrätten självmant tar upp ärendet. I fråga om sådana officialprövningsfall

gäller att det i lag eller förordning kan vara uttryckligen angivet eller

förutsatt att tingrätten skall ha tillsyn över eller ha att bevaka visst

förhållande. En sådan skyldighet aktualiserar inte i sig något officialpröv-

ningsärende. Om emellertid något inträffar, t.ex. att en viss i lag föreskriven

tid för en enskild persons ingivande av en skrivelse går ut, och tingsrätten

blir tvungen att företa en åtgärd för att se till att skrivelsen kommer in, bör

ett officialprövningsärende anses inlett. Inte sällan är det så att en underrät-

telse från en myndighet eller annan är en förutsättning för att tingsrätten

skall uppmärksamma att den har en skyldighet att inleda ett officialprövnings-

ärende. Exempel erbjuder 9 § folkbokföringsförordningen (1991:749). Den som

lämnar underrättelsen är dock inte part. I ett rent officialprövningsärende

förekommer det över huvud taget inga parter. De personer som är berörda av

ärendets utgång eller som har lämnat tingsrätten en underrättelse är i stället

precis som i den inkvisitoriska processen antingen undersökningsobjekt eller

rättens medhjälpare. De rena officialprövningsärendena är emellertid mycket få

(se t.ex. 6 kap. 9 § första stycket föräldrabalken). I andra

officialprövningsfall, särskilt sådana där domstolen efter att i ett ärende ha

beslutat på visst sätt har möjlighet att självmant ta upp en fråga om ändring

eller upphävande av beslutet (t.ex. entledigande av en boutredningsman enligt 19

kap. 5 § andra stycket ärvdabalken), kan enskilda under vissa förutsättningar

komma att få partsrättigheter under ärendets handläggning. Officialprövnings-

ärendena står nära anmälningsärendena men skiljer sig principiellt från dem på

det sättet att endast ett officialprövningsärende tas upp även när någon som

inte har en författningsgrundad rätt att få ett ärende prövat i sak gör ett

materiellt sett befogat påpekande till tingsrätten. Att samma fråga inte sällan

kan komma upp antingen i ett anmälnings- eller ett officialprövningsärende är en

annan sak.

 För såväl tvistemål som domstolsärenden finns det för närvarande bestämmelser

om att skrivelser genom vilka förfaranden inleds skall vara egenhändigt under-

tecknade av parten eller hans ombud (se 42 kap. 2 § RB och 2 § i den nuvarande

ärendelagen; jfr 3 § FPL). Enligt en nyligen genomförd reform (prop.

1993/94:190, bet. 1993/1994:JuU30, rskr. 1993/94:377, SFS 1994:1034) behålls det

nuvarande kravet att stämningsansökningar enligt rättegångsbalken alltid skall

vara egenhändigt undertecknade. Av detta följer att telefax och liknande över-

föringssätt inte godtas för sådana skrivelser. Skrivelser med överklaganden och

skrivelser genom vilka överklaganden besvaras kan dock ges in genom telefax. Om

det behövs får domstolen enligt 33 kap. 3 § RB begära att ett telefax eller

annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i original bekräftas av

avsändaren genom en i original undertecknad handling. Det skulle föra för långt

att förbjuda telefax för sådana skrivelser genom vilka ett ärende enligt den nya

ärendelagen inleds. Dessutom skulle en sådan ordning bli märklig när det gäller

skrivelser med överklaganden till tingsrätten. Ett överklagande till hovrätt

enligt rättegångsbalken kan ju ges in genom telefax. Kravet på skriftlighet vid

inledande av ett förfarande enligt den nya ärendelagen utesluter således inte

användningen av telefax. Enligt 44 § tredje stycket har domstolen dock möjlighet

att vid tveksamhet om äktheten av en handling förelägga parten att ge in en ny

skrivelse som har partens underskrift i original.

 I paragrafens andra mening som utformats i enlighet med Lagrådets förslag

finns en bestämmelse enligt vilken regeringen för visst slags ärende får

bestämma att en ansökan, anmälan etc. får göras i en annan form än den

skriftliga, t.ex. genom en diskett eller genom en elektronisk överföring från

datamaskin till datamaskin. De ärenden som kan komma i fråga är t.ex. sådana som

kommer från Patent- och Registreringsverket. Som Lagrådet påpekat kan regeringen

för andra slags ärenden, t.ex. ärenden om registrering av en handling, bestämma

att förfarandet får inledas muntligen (jfr 2 § första stycket i den nuvarande

ärendelagen). Promemorian innehöll inte någon bestämmelse om elektronisk

överföring eller om muntligt inledande av ett ärende.

 Förslaget innehåller inga bestämmelser om vem som kan uppträda som part och

hur han eventuellt skall företrädas (partsbehörigheten respektive

processbehörigheten). Det är i dessa hänseenden tillräckligt med de allmänna

principerna för rättssubjektivitet respektive civilrättslig handlingsförmåga

(jfr 11 kap. 1-3 §§ RB). När det gäller bevisning om parts- och processbe-

hörigheten, se 9 § (jfr 11 kap. 4 § RB). När det gäller parts rätt att anlita

ombud eller biträde, se 47 §. Om parten själv saknar processbehörighet är det

givetvis ställföreträdaren för parten som skall underteckna den skrivelse genom

vilken förfarandet inleds. Detta följer av allmänna processprinciper. I

förslaget finns ingen motsvarighet till 53 § FPL om att det som sägs om enskild

part i tillämpliga delar skall gälla även den som är ställföreträdare för

parten.

 När det gäller lokalt forum saknar den nuvarande ärendelagen självständiga

bestämmelser och frågor om rätt forum i domstolsärendena är inte reglerade genom

hänvisningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen till rättegångsbalkens

bestämmelser om tvistemål. Enligt 10 kap. 17 § första stycket 7 RB gäller

nämligen balkens bestämmelser om forum inte domstolsärenden och de torde inte

annat än möjligen i vissa undantagsfall kunna ges en analogisk tillämpning. I de

fall den lokala behörigheten inte följer av ärendets natur är det i stället

mycket ofta bestämmelser i anslutning till den materiella lagstiftningen som

direkt eller underförstått utpekar visst forum. För andra fall kan det tänkas

föreligga en valfrihet i fråga om forum. Mot den nu angivna bakgrunden har i

förslaget inte tagits upp några regler om den lokala behörigheten. Kompetens-

konflikter mellan olika domstolar i ärenden torde vid behov kunna lösas genom en

analogisk tillämpning av bestämmelserna i 10 kap. 20 § RB. Bestämmelser om att

en obehörig domstol kan lämna över en skrivelse till en behörig finns i 8 §. Vid

behov kan tingsrätten enligt 9 § förelägga den som inlett förfarandet att ge in

behövliga bevis om att domstolen är behörig.

 Om återkallelse sker i tingsrätt, bör ärendet avskrivas från vidare

handläggning enligt vanliga processrättsliga principer (jfr specialregleringen

för vissa situationer i 13 kap. 5 § RB). Även när en ansökan återkallas först

efter det att överklagande skett bör ärendet avskrivas från vidare handläggning.

I allmänhet bör detta ske i förening med ett konstaterande av att det

överklagade avgörandet skall stå fast. Ett sådant konstaterande har en stor

betydelse i de fall där det överklagade avgörandet har rättskraft trots att

ansökan inte bifallits i det överklagade avgörandet, som t.ex. i ärenden om

blodundersökning enligt lagen (1958:642) om blodundersökning m.m.

5 §

I paragrafen finns bestämmelser om det som en enskild parts första skrivelse

skall innehålla i vissa formella hänseenden. Med enskild menas här liksom på

andra ställen i ärendelagen inte bara enskilda individer utan också andra

privaträttsliga subjekt. Däremot avses inte ett organ för det allmänna annat än

när detta har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person, t.ex.

därför att staten äger en fastighet som berörs av ärendet.

 Reglerna syftar bl.a. till att underlätta delgivningar. Bestämmelserna över-

ensstämmer i väsentliga delar med bestämmelserna i 33 kap. 1 § RB till vilka det

hänvisas i 2 § andra stycket i den nuvarande ärendelagen. För ärendenas del är

det fördelaktigt med en självständig bestämmelse som tar hänsyn till det för-

hållandet att en sökande i allmänhet inte har någon motpart. Givetvis behöver en

part inte lämna några uppgifter i de fall han är säker på att tingsrätten på

annat sätt har tillgång till de uppgifter det gäller, t.ex. genom att dessa

tagits in i en skrivelse från motparten eller i ett beslut som överklagats till

tingsrätten.

 I förslaget till ärendelag tas inte upp några regler om att uppgifter av det i

paragrafen berörda slaget skall lämnas även om vittnen (jfr 33 kap. 1 § femte

stycket RB). Vittnen förekommer så pass sällan i ärenden att någon uttrycklig

bestämmelse inte behövs (jfr 3 § FPL). Det kan nämnas att en remissinstans

ansett att kravet på uppgift om parts yrke kan utgå ur paragrafen. Det finns

emellertid situationer i vilka en sådan uppgift kan ha betydelse för delgivning.

6 §

I paragrafen finns bestämmelser om innehållet i en ansökan, bl.a. såvitt avser

yrkanden, åberopande av grunder och angivande av bevisning. Paragrafen avser

därmed mer materiella frågor än 4 och 5 §§. Motsvarande frågor beträffande

anmälan kan inte regleras lika allmänt. För vissa typer av anmälningar är det

nämligen svårt att ställa särskilt långtgående krav på den som inleder

förfarandet medan man för andra typer kan kräva i stort sett detsamma som för

ansökningar. Avsaknaden av bestämmelser i paragrafen om innehållet i en anmälan

utesluter inte att en anmälan avvisas till följd av formella brister (se 9 och

10 §§). I den mån det för ett visst ärendeslag behövs särskilda bestämmelser om

anmälningar kan sådana t.ex. tas in i anslutning till den materiella lagstift-

ningen.

 Enligt de två första punkterna i första stycket skall en ansökan innehålla

uppgifter om det som yrkas och de omständigheter som åberopas till stöd för

yrkandet. I de nu berörda delarna motsvarar regleringen den som enligt 42 kap. 2

§ RB gäller för tvistemål. Såvitt gäller frågor om möjligheten för domstolen att

i sak pröva olika slags yrkanden finns det för ärendena åtskilliga bestämmelser

i anslutning till den materiella lagstiftningen som inte har någon motsvarighet

på tvistemålssidan. Exempelvis behöver ett yrkande i ett ansökningsärende inte

alltid vara till sökandens förmån (se t.ex. 6 kap. 9 § andra stycket

föräldrabalken). Sökanden skall givetvis i den utsträckning det är möjlighet

redan från början tala om vilken bevisning som åberopas. I tvåpartsärenden kan

parten normalt inskränka sig till att uppge bevis i sådana hänseenden där han på

goda grunder kan anta att motparten kommer att förneka en viss omständighet

eller åberopa ett motfaktum. För närvarande finns det i 2 § ärendelagen en

bestämmelse om att en sökande skall ange de omständigheter som medför att

domstolen är behörig, om inte denna framgår av det som anförs i övrigt. I

promemorieförslaget finns det en regel av samma slag. I de allra flesta fall

framgår emellertid domstolens lokala behörighet av uppgifterna i ansökan om

parterna eller om saken eller av uppgifter som redan är tillgängliga vid

domstolen (t.ex. i ärenden enligt ärvdabalken). Mot den bakgrunden framstår en

regel om uppgiftsskyldighet i fråga om domstolens lokala behörighet som

överflödig och ägnad att förbrylla. I fråga om domstolens funktionella eller

sakliga behörighet behövs det aldrig några uppgifter från sökanden.

 Skriftliga bevis skall enligt andra stycket ges in samtidigt med ansökan eller

överklagandet. Den ovillkorliga konstruktionen - som kritiserats under

remissbehandlingen - har med hänsyn till förfarandets natur valts trots att det

i och för sig inte är någonting som hindrar att parten enligt 23 § andra stycket

ger in de skriftliga bevisen först senare (se dock även 32 § angående kostnads-

ansvar). Genom användandet av ordet skall markeras nämligen tydligt att det i

ett domstolsärende nästan aldrig är befogat att uppskjuta ingivandet av ett

skriftligt bevis (jfr motsvarande regel för tvistemål i 42 kap. 2 §

rättegångsbalken där ordet bör används). Givetvis handlar paragrafen endast om

de bevis som parten åberopar redan när ärendet inleds och som parten skall uppge

enligt något av de två första styckena i paragrafen.

7 §

I paragrafen finns bestämmelser om vad ett överklagande skall innehålla.

Bestämmelserna fanns i lagrådsremissens förslag i 6 § andra stycket. De

bestämmelser om klagofrister m.m. som fanns i 7 § det förslaget har av skäl som

angetts i avsnitt 7.4 utgått.

 Enligt paragrafen gäller för ett överklagande delvis samma regler som för

ansökan. Klaganden skall dock tala om vilket beslut han överklagar och i vilken

del det överklagas. I och för sig kunde man på de punkterna i stället utgå från

att med ett beslut avses varje ställningstagande av förvaltningsmyndigheten

till en viss självständig fråga. Eftersom emellertid en och samma beslutshand-

ling i vissa fall innehåller flera beslut i den meningen, bör i klarhetens in-

tresse klaganden uppmanas att ange i vilken del han överklagar beslutet. Ett

exempel ger det fallet att en tingsrätt förklarar att ett dödsbo skall avträdas

till förvaltning av boutredningsman samtidigt som en sådan förordnas och en part

överklagar endast med yrkande om att någon annan skall förordnas (se

hänvisningen till den nu aktuella paragrafen i 38 §). Överklagandet kommer att

omfatta den fråga eller den sak som hör till den del av beslutet som klaganden

överklagar. För de allra flesta fall där en myndighets beslut kan överklagas

till tingsrätt framgår klagofristen av bestämmelser i anslutning till den

materiella lagstiftningen (se även 23 § andra stycket förvaltningslagen). Be-

stämmelser om vad den myndighet till vilken överklagandet ges in skall iaktta

(omprövning, etc.) återfinns redan nu i förvaltningslagen och behöver inte

upprepas i någon annan lag. Eftersom förvaltningslagen inte gäller kronofog-

demyndigheternas exekutiva verksamhet behöver man behålla de särskilda

bestämmelser som finns i ämnet i utsökningsbalken. Särskilda bestämmelser om

överklagande från tingsrätt till hovrätt och vidare till Högsta domstolen bör i

den nya lagen av skäl som angetts i avsnitt 7.2 tas upp i anslutning till de

särskilda bestämmelser som behövs om överrättsprocessen (se 36-41 §§). Delvis

bygger de bestämmelserna på hänvisningar till de regler som gäller för överkla-

gande till tingsrätt.

8 §

Paragrafen reglerar den situationen att en tingsrätt får in en skrivelse som

rätteligen skulle ha getts in till en annan domstol eller till en förvaltnings-

myndighet. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 8. Självklart omfattas även

det fallet att det på grund av postens eller avsändarens misstag har till

tingsrätten kommit in en skrivelse som avsändaren avsett att ge in till en annan

domstol eller till en förvaltningsmyndighet av sådana regler som är förmånliga

för den som har sänt in en skrivelse till fel domstol.

 I det första stycket finns bestämmelser om det fallet att ett överklagande ges

in till tingsrätten i stället för till den myndighet som meddelat det beslut som

överklagats. Tingsrätten skall i sådant fall överlämna överklagandet till för-

valtningsmyndigheten. Överklagandet skall anses ha kommit in redan den dag det

kom in till tingsrätten. Det behövs ingen bestämmelse om att tingsrätten

särskilt skall ange vilken dag det var, eftersom detta framgår av kansliets

stämpel på överklagandet.

 Det andra stycket avser främst ansöknings- och anmälningsfall. Även det fallet

att en förvaltningsmyndighet sänder över ett överklagande till en obehörig

domstol omfattas dock. Regleringen är i huvudsak av samma innebörd som

regleringen i första stycket. Ansökan, anmälan eller överklagandet skall över-

lämnas till en domstol - i allmänhet en tingsrätt - som är behörig, om det över

huvud taget finns någon sådan domstol. En förutsättning är att överlämnandet kan

ske i samband med att ärendet inleds. Detta medför att den forumregel som gäller

måste vara indispositiv. Annars kan ju domstolen inte finna att den inte är

behörig. Om det inte finns någon domstol som är behörig att handlägga ärendet,

skall tingsrätten besluta om avvisning. Ett överlämnande kan inte ske till en

förvaltningsmyndighet. En av förutsättningarna för överlämnandet är av skäl som

angetts i avsnitt 8 att den som gett in skrivelsen inte har något att invända

mot ett överlämnande. I de allra flesta fall räcker det med ett telefonsamtal

från domstolen till honom eller henne. Om telefonsamtal inte lämpar sig kan

domstolen genom ett enkelt brev ge honom eller henne möjlighet att yttra sig. En

annan förutsättning är att det inte finns något annat skäl mot överlämnande än

det som kan ligga i sökandens inställning. Den viktigaste innebörden av stycket

är att en ansökan eller anmälan skall anses gjord när den kom in till den

tingsrätt som först tog emot handlingen. För att undvika tillämpningssvårigheter

när samma handling överlämnats flera gånger har en viss justering av

promemorieförslaget gjorts på den punkten. Regleringen innebär vidare att en

sökande inte behöver betala mer än en ansökningsavgift. Den överlämnande

domstolen skall inte fatta något avskrivningsbeslut utan endast konstatera att

handlingarna överlämnats till en viss annan domstol.

 Självklart innefattar skyldigheten att lämna över en skrivelse inte endast

själva skrivelsen utan även de handlingar som hör till den. Rätten bör inte före

överlämnandet utföra andra åtgärder än sådana som omedelbart hänger samman med

frågan om överlämnandet, dvs. hörande av sökanden och i sällsynta undantagsfall

en sådan begäran om komplettering av skrivelsens uppgifter som kan behövas för

forumfrågans bedömning. I de fall där en motpart behövt höras, t.ex. för pröv-

ning av en invecklad fråga om svensk domsrätt, kan alltså något överlämnande

inte ske med stöd av den nu behandlade paragrafen.

 Ett beslut om överlämnande innebär inte att saken avgörs vid den domstol som

beslutar om överlämnandet. Beslutet kan därför inte överklagas särskilt (se 37

§).

 Enligt 38 § femte stycket skall första stycket tillämpas även vid överklagande

av ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut.

9 §

Genom paragrafen ges tingsrätten möjlighet att begära komplettering när den

skrivelse genom vilken förfarandet inletts är bristfällig eller föreskriven

ansökningsavgift inte har betalats. När det finns anledning till det skall

domstolen förelägga den som har inlett förfarandet att ge in ett bevis om sin

behörighet att göra detta vid domstolen eller om vem som är ställföreträdare för

en part. Föreläggandet kan alltså avse ett bevis om parts- eller

processbehörighet eller om partens ställning till saken, t.ex. att han är

dödsbodelägare eller legatarie på det sätt han uppgett. Föreläggandet kan också

gälla t.ex. en forumfråga.

 Inte minst med tanke på att det naturligt nog oftast är en enskild som står

bakom en sådan skrivelse som behöver kompletteras, behöver domstolen ofta ge

anvisningar om hur kompletteringen bör ske (se 12 §). I en del fall kan ett

telefonsamtal vara på sin plats (jfr JO 1981/82 s. 320). Ett sådant

telefonsamtal måste redovisas i akten eller på t.ex. dagboksblad. Sista dag för

komplettering bör normalt bestämmas till ett visst datum och inte med utgångs-

punkt i en delgivningsdag. Självklart får domstolen inte redan detta datum

besluta om någon påföljd för en underlåtenhet att komplettera, om inte domstolen

har fått in något bevis om att den förelagde i god tid har delgetts

föreläggandet. Beträffande avvisning på grund av bristfälligheterna gäller 10 §.

 I de fall där bristerna inte avser själva skrivelsen utan t.ex. att tings-

rätten inte är behörig att ta upp ärendet behövs givetvis inget föreläggande.

Avvisning kan alltså ske direkt (jfr 3 § tredje stycket nuvarande ärendelagen).

 Enligt 38 § femte stycket skall paragrafen tillämpas även vid överklagande av

ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut.

10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om avvisning. Motsvarande bestämmelser finns

för närvarande i 3 § ärendelagen.

 Det första avvisningsfallet avser vissa allvarliga brister i en sådan

skrivelse genom vilken ärendet vid domstolen har inletts. Bristerna skall vara

sådana att den skrivelse genom vilken ärendet inletts inte kan läggas till grund

för någon prövning i sak. Detta innebär att man som underlag för en prövning kan

ha anledning att godta en skrivelse med större brister än vad man numera kan

godta när det gäller stämningsansökningar i tvistemål (se 42 kap. 4 § RB), något

som förefaller naturligt med hänsyn till ärendenas art och till att enskilda

skall kunna klara sig utan advokathjälp (jfr 5 § FPL). Det andra fallet avser

brister när det gäller sådana uppgifter som skall vara till hjälp för

delgivningar i målet. Det tredje fallet avser utebliven betalning av föreskriven

avgift. I de nu berörda fallen skall sökanden, anmälaren eller klaganden enligt

9 § först ha genom föreläggande beretts tillfälle att avhjälpa bristen. Reglerna

angående avvisning tillämpas naturligtvis främst i samband med att förfarandet

inleds. Det är emellertid ingenting som hindrar att det vid behov beslutas om

avvisning först långt efter denna tidpunkt (jfr 34 kap. 1 § RB).

 Enligt andra stycket skall avvisning ske även när det föreligger något annat

hinder för prövningen. Bestämmelsen avser dels sådana fall där det med rätte-

gångsbalkens terminologi föreligger rättegångshinder enligt 34 kap. RB, dels

sådana fall där det föreligger ett hinder mot överklagande. Bristen kan gälla

t.ex. rätten att inleda förfarandet, partsbehörighet, domstolens behörighet

eller rätten att överklaga. I de nu angivna fallen finns det inte anledning att

utfärda något föreläggande enligt 9 §.

 Om ett överklagande till tingsrätten har gjorts för sent är det den myndighet

som fattat det överklagade beslutet som skall besluta om avvisning. Frågan om

beslutet har överklagats i rätt tid kan alltså inte komma under tingsrättens be-

dömande annat än i samband med överklagande av ett beslut enligt vilket

myndigheten har avvisat överklagandet på den grunden att det har kommit in för

sent. Att en ansökan inte har gjorts inom den tid som föreskrivits enligt en

bestämmelse i anslutning till materiell lagstiftning utgör nog långtifrån alltid

ett hinder för förfarandet utan kan i stället vara ett skäl att lämna ansökan

utan bifall.

 Enligt 38 § femte stycket skall paragrafen tillämpas även vid överklagande av

ett tingsrätts- eller hovrättsbeslut.

11 §

I paragrafen som justerats i enlighet med Lagrådets förslag finns bestämmelser

om att en förvaltningsmyndighet är part om en enskild överklagar dess beslut

till domstolen. Paragrafen som inte har någon motsvarighet i den nuvarande

ärendelagen har behandlats i avsnitt 7.3. Med förvaltningsmyndighet avses

detsamma som i t.ex. 1 kap. 8 § regeringsformen.

 I paragrafen avses liksom på övriga ställen i den nya lagen med uttrycket

 enskild främst enskilda individer, företag och andra privata rättssubjekt. I

undantagsfall fall kan även en myndighet vara att anse som enskild , nämligen

när det allmänna i ärendet uppträder som ett privat rättssubjekt. Detta är t.ex.

fallet när en myndighet är att anse som ett företag i konkurrenslagens mening.

Beslutsmyndigheten är motpart även om den enskilde redan har en annan motpart.

Myndigheten kan som angetts i avsnitt 7.3 trots att den är motpart i processen

inte räkna med att utan vidare få del av de handlingar som kommer in till

domstolen under ärendets handläggning (se 15 och 22 §§). Den kan dock givetvis

särskilt begära att fortlöpande få del av det material som eventuellt tillkommer

i ärendet efter överklagandet. Om det skall hållas ett sammanträde i domstolen

skall myndigheten underrättas om detta och i vissa fall även kallas till

sammanträdet (se 18 §). Myndigheten kan överklaga domstolens beslut i ärendet

(se 36 §).

12 §

I paragrafen som gäller på alla domstolsnivåer regleras domstolens skyldighet

att vara verksam i syfte att berika processmaterialet. Den skyldigheten utgör

den viktigaste beståndsdelen av det som brukar betecknas som domstolens

materiella processledningsskyldighet. Till den materiella

processledningsskyldigheten hör även domstolens skyldighet att i vissa fall söka

begränsa processmaterialet. Enligt förslaget skall domstolen se till att ärendet

blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i

ärendet. Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka avhjälpa

otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Reglerna har

behandlats i avsnitt 7.10.

 Beträffande formerna för den materiella processledningen bör framhållas vikten

av att den bedrivs med ett gott psykologiskt handlag så att domstolen undgår

även en obefogad kritik för partiskhet. Domaren bör alltså gå varsamt fram och

inte företa mer än det som behövs för att syftet med processledningen skall

uppnås. Processledningen skall dock - i de fall den över huvud taget behöver

utövas - ske öppet och inte i endast vaga ordalag. Domstolen bör begära in de

yttranden eller akter som behövs från andra domstolar eller från myndigheter

eller sakkunniga. Vissa utdrag av offentliga register skall dock enligt

särskilda bestämmelser en part själv skaffa fram. I andra fall bör domstolen

endast med stor återhållsamhet utnyttja möjligheten att på egen hand komplettera

utredningen. Domstolen bör i stället i första hand överlämna åt parterna att

vara verksamma. Särskild försiktighet är påkallad när det gäller utredning som

kan tänkas vara till enskilds nackdel. Det finns anledning påpeka att den

omfattning i vilken processledning bör utövas i princip inte har något att göra

med om ärendet skall handläggas skriftligt eller muntligt. En annan sak är att

det nästan alltid är avsevärt enklare att företa processledande åtgärder i

samband med ett sammanträde.

 I de fall där domstolen har anledning att låta en part yttra sig skriftligt

kan domstolen välja mellan att förelägga parten eller att bereda parten

tillfälle (se om valet författningskommentaren till 17 §). I vilka fall parten

bör beredas tillfälle att slutföra sin talan i ett domstolsärende är svårt att

ange i generella termer. För vissa domsfall i tvistemål i tingsrätt finns

bestämmelser i 42 kap. 18 § RB om att parterna, om de inte redan kan anses ha

slutfört sin talan, skall beredas tillfälle till detta (jfr t.ex. 50 kap. 14 §

RB om slutföreläggande i hovrätt). Bestämmelserna för tingsrätt avser inte alla

fall i vilka en tingsrätt kan behöva bereda en part tillfälle att yttra sig

innan målet avgörs på handlingarna. Sålunda kan man tänka sig att det behövs ett

slutföreläggande även i t.ex. ett invecklat avvisningsfall. I förvaltningspro-

cesslagen kan frågan sägas vara sedd ur ett annat perspektiv. Den lagen

innehåller nämligen allmänna bestämmelser om att en part utom i vissa angivna

undantagsfall skall ha fått kännedom om det som tillförts målet genom någon

annan än parten själv och haft tillfälle att yttra sig över det. Det finns

alltså ingen regel om att även den som sist yttrat sig skall beredas tillfälle

att slutföra sin talan. Samma principiella lösning har valts för

domstolsärendena inte minst därför att den relativt klart och tydligt begränsar

onödig kommunikation i ärendet utan att för den skull leda till rättsosäkerhet

(se 22 § i förslaget). Frågor om i vilka fall domstolen bör ge en part ett

särskilt tillfälle att framställa ett kostnadsyrkande behandlas i kommentaren

till 32 §.

 Om domstolen är tveksam när det gäller frågan om parterna har fört fram allt

de vill framföra, kan domstolen åstadkomma en motsvarighet till

rättegångsbalkens slutföreläggande genom att förklara för parterna att den anser

ärendet färdigutrett och planerar att avgöra ärendet viss senare dag. Det bör

emellertid påpekas att slutföreläggande endast passar för verkligt invecklade

fall.

 Genom hänvisningen i 23 § första stycket till 35 kap. 7 § RB är sörjt för att

domstolen kan avvisa överflödig bevisning när det finns skäl för detta (jfr 8 §

andra stycket FPL).

13 §

Paragrafen ger de grundläggande bestämmelserna om valet mellan muntlig och

skriftlig handläggning. Den har ingen direkt motsvarighet i den nuvarande

ärendelagen. Huvudregeln är enligt första stycket att förfarandet är skriftligt

och att rättegångsbalkens muntlighetsprincip alltså inte skall gälla (se avsnitt

7.1).

 Förfarandet kan emellertid i viss utsträckning vara muntligt enligt andra

stycket. Ett sammanträde bör ingå i handläggningen i de fall där ett sådant

kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande.

Användandet av ordet bör innebär att det inte under alla tänkbara

omständigheter är nödvändigt att hålla sammanträde under de angivna

förutsättningarna men att ett sådant handläggningssätt rekommenderas. På det

sättet skiljer sig regleringen från en vanlig fakultativ sådan. I de fall där

t.ex. ett vittne skall höras är det givetvis ofrånkomligt med ett sammanträde.

 Utredningen använder för den situationen att handläggningen skall vara muntlig

uttrycket sammanträde medan t.ex. förvaltningsprocesslagen använder uttrycket

 förhandling . När rättegångsbalken kom till på 1940-talet ansågs nog det

korrekta uttrycket vara sammanträde för förhandling i fråga om sådana

tillfällen vid vilka parterna var närvarande medan uttrycket i t.ex. överlägg-

ningssammanhang var sammanträde för överläggning (se t.ex. den ännu gällande

lydelsen av 6 kap. 1 § RB). I balken har dock i flera under senare år tillkomna

eller ändrade bestämmelser det kortare och modernare uttrycket sammanträde an-

vänts för sådana tillfällen där parterna är närvarande. Företrädare för

förvaltningsdomstolar förespråkar inte sällan uttrycket förhandling , bl.a. med

tanke på att uttrycket sammanträde i sådana domstolar brukar användas för

föredragningar och överläggningar. Emellertid kan uttrycket förhandling vara

förvillande för dem som inte är jurister med tanke på att det i ärendena sällan

finns något att förhandla om i den meningen att det skulle finnas något man

skulle försöka utarbeta en överenskommelse om. Ordet sammanträde är inte bara

språkligt mera korrekt utan också mera lättbegripligt för enskilda. I förslaget

används därför uttrycket sammanträde . Uttrycket lämnar öppet om det skall

förekomma en fysisk inställelse inför domstolen eller om det räcker med telefon-

sammanträde. Med sammanträde avses dock endast sådana fall i vilka domstolen

skall bereda företrädare för samtliga parter tillfälle att delta. Som

sammanträde räknas alltså exempelvis inte ett sådant telefonsamtal som domstolen

kan behöva ha med en part för att få t.ex. en ansökan kompletterad (se

kommentaren till 9 §).

 Den underförstådda huvudregeln i andra stycket är att ett sammanträde avser

ärendet i dess helhet. Frågor om en begränsning av sammanträdet behandlas i

tredje stycket. Tredje stycket är utformat utifrån den utgångspunkten att ett

sammanträde normalt skall avse hela målet, men att domstolen fritt kan bestämma

om lämpliga begränsningar (se om detta avsnitt 7.8). Att begränsningsfallen i

lagtexten framstår som undantag innebär inget ställningstagande till frågan

vilken typ av sammanträde som kommer att bli den vanligaste i praktiken.

 Viktigt i sammanhang med att ett sammanträde begränsas är att parterna och

deras eventuella ombud inte hålls okunniga om att det är domstolens avsikt att

begränsa sammanträdet. De måste kunna förbereda sig inför sammanträdet på

effektivaste sätt. Detta innebär att domstolen kan ha anledning upplysa parterna

och deras eventuella ombud hur sammanträdet är avsett att gå till, t.ex. i fråga

om sakframställningar. Med hänsyn till bl.a. ärendenas och sammanträdenas

skiftande natur har emellertid inte i den nya lagen såsom i rättegångsbalken

tagits in några bestämmelser om den normala gången av ett sammanträde (se

avsnitt 7.8).

 Även vid ett sammanträde som hålls i förberedande syfte med en juristdomare

kan muntlig bevisning tas upp. I undantagsfall kan det finnas anledning att

uppmärksamma att den eller de som avgör ärendet såvitt möjligt bör vara

närvarande när muntlig bevisning tas upp. Självklart bör domstolen också försöka

avgöra ärendet i så nära anslutning till bevisupptagningen som möjligt. I sista

hand är det alltid den enskilde domare som avgör målet som svarar för att han

har ett tillräckligt gott underlag för sitt beslut. I hovrätten bör en eventuell

bevisupptagning nästan undantagslöst ske i samband med att ärendet avgörs.

 En part som inte har rättshjälp kan inte få ersättning av allmänna medel för

att han infinner sig till ett sammanträde i ett domstolsärende (se dock även 32

§). I den delen överensstämmer regleringen med den som nu gäller enligt ärende-

lagen.

 När det gäller en parts rätt att begära sammanträde finns bestämmelser i 14 §.

14 §

Paragrafen handlar om parters rätt till sammanträde i ett ärende och saknar

direkt motsvarighet i den nuvarande ärendelagen. Huvudregeln är att domstolen

skall hålla ett sammanträde, om det begärs av en enskild part. I fråga om

motiven för denna regel, se avsnitt 7.8. Vissa undantag uppställs från

huvudregeln. Ett av undantagen gäller det fallet att ärendet inte skall prövas i

sak, t.ex. därför att det rör sig endast om en dispensprövning eller om en

ansökan som skall avvisas. Undantag görs också för sådana fall där avgörandet

inte går parten emot. En parts begäran om sammanträde behöver enligt förslaget

inte heller bifallas när sammanträdet av någon annan särskild omständighet inte

behövs. En utgångspunkt bör vid behovsbedömningen vara att en begäran om sam-

manträde bifalls om trovärdigheten av den enskildes uppgifter angående

sakförhållandena i ärendet kan ha betydelse för domstolens avgörande och parten

inte tidigare har hörts inför domstol angående saken. Detta betyder för tings-

rätternas del att den enskildes uppgifter rörande relevanta sakfrågor i normala

fall inte bör tas för annat än goda i domstolens avgörande, när domstolen avslår

en begäran från honom om att bli hörd muntligen. Undantag måste dock givetvis

göras för t.ex. det fallet att svaret på den sakfråga det gäller inte har någon

avgörande betydelse för målet eller när det av någon annan anledning står klart

att den enskildes uppgifter inte skulle komma att läggas till grund för

avgörandet, t.ex. därför att han uppenbarligen har fel eller inte kan bidra till

sakfrågans belysning (jfr 35 kap. 7 § RB om avvisande av bevisning). Exempel på

andra fall där sammanträde inte heller behöver hållas är att den enskilde endast

vill få tillfälle att kritisera en antagen rättsnorm. Självklart är det domsto-

len och inte parterna som i sista hand bedömer om sammanträdet är obehövligt.

När det gäller hovrätt är det faktiska behovet av muntlighet generellt sett

avsevärt mindre än i tingsrätt, om tingsrätten har hört den enskilde parten

muntligt.

 Såvitt gäller sådana ärenden där den som begär sammanträdet i ärendet gör

gällande en rättighet som faller in under artikel 6 i Europakonventionen måste

behovet av sammanträde givetvis bedömas utifrån en tolkning av det som

konventionen kräver. Detta innebär inte någon absolut rätt till sammanträde.

Även i konventionsfallen kan således domstolen i vissa fall underlåta att

bifalla en framställning om sammanträde. Exempel på detta är bl.a. att domstolen

endast skall pröva en rättsfråga eller en interimistisk fråga som lika väl kan

prövas på handlingarna som efter ett sammanträde. Vidare kan domstolen alltid

avstå från sammanträde när det i en lägre domstol hållits en förhandling rörande

saken och det inte råder någon oklarhet av rättslig betydelse rörande

sakfrågorna i ärendet. Om endast ett processuellt beslut överklagats till högre

domstol, behöver den domstolen inte hålla något sammanträde.

15 §

I första stycket som justerats i förhållande till förslaget i lagrådsremissen

föreskrivs att domstolen skall ge en eventuell motpart tillfälle att svara inom

en viss tid. I detta ligger givetvis att domstolen också måste sända över den

skrivelse genom vilken förfarandet vid den domstolen har inletts till motparten

(se om kommunicering av andra skrivelser kommentaren till 22 §). Innebörden av

bestämmelsen är att domstolen uttryckligen skall förklara för motparten att

denne har möjlighet att svara. Det räcker alltså inte att domstolen sänder över

den inledande skrivelsen och sedan väntar en tid innan ärendet avgörs. Enligt 17

§ kan domstolen ge motparten ett formligt föreläggande att ge in ett skriftligt

svar till domstolen.

 Från första styckets grundregel görs i andra stycket två undantag för att man

skall undvika onödiga och kostnadskrävande kommuniceringar. Undantagen har

behandlats i avsnitten 7.3 och 7.7. Enligt den första punkten behöver någon

kommunicering inte ske, om det saknas anledning att anta att ärendet till någon

del kommer att avgöras till motpartens nackdel. I en andra punkt i andra stycket

finns en speciell undantagsregel för de fall där det till grund för förfarandet

ligger ett myndighetsbeslut som överklagats till tingsrätt. I sådana fall är

enligt 11 § den myndighet som beslutat i allmänhet motpart till den som över-

klagat. Domstolen behöver emellertid inte ge myndigheten tillfälle att avge

något svar i de fall detta är onödigt. Se om skälen för den lösningen avsnitt

7.3. Ett typexempel i vilket en kommunicering kan undvaras med stöd av den andra

punkten är att de i ärendet förekommande intressena redan är partsrepresenterade

genom att det finns en enskild motpart. Även i andra fall där det i ärendet inte

förekommer sådana allmänna intressen som beslutsmyndigheten har till uppgift att

bevaka bör en kommunicering kunna underlåtas. Detta utesluter de flesta av de

fall i vilka endast ett processuellt beslut har överklagats, t.ex. ett beslut om

avvisning eller avskrivning eller ett beslut som meddelats under pågående hand-

läggning hos förvaltningsmyndigheten angående t.ex. jäv. Vissa processuella

beslut har emellertid en så nära anknytning till saken att det vid överklagande

kan sägas förekomma allmänna intressen som beslutsmyndigheten har till uppgift

att bevaka. Det gäller framför allt interimistiska beslut. Av 65 a §

konkurrenslagen (1993:20) följer att vissa beslut enligt den lagen inte får

ändras av domstol utan att Konkurrensverket har lämnats tillfälle att yttra sig.

 Den som undertecknat en ansökan kan givetvis inte betecknas som motpart såvitt

gäller den fråga som ansökan avser. Detta medför att man kan undgå kommunicering

i de fall där samtliga parter är sökande. Om en viss person med partsbehörighet

i ansökan endast förklarat sig godta denna, torde man åtminstone för en del fall

kunna hävda att en kommunicering är onödig därför att ett bifall till ansökan

inte blir till den partens nackdel. I ett officialprövningsärende förekommer

inga parter i processuell mening (förfarandet är alltså inte ackusatoriskt), men

det innebär inte att domstolen kan avgöra ärendet utan att ha hört den som skall

utsättas för en viss åtgärd (förfarandet är alltså på sätt och vis kontra-

diktoriskt).

 En förutsättning för att ärendet skall få avgöras direkt är att det befintliga

materialet är tillräckligt för att domstolen skall kunna anses ha fullgjort den

materiella processledning som enligt 12 § ligger på domstolen (se om den

materiella processledningen även avsnitt 7.10). Är materialet inte tillräckligt

med hänsyn till reglerna om den skyldigheten måste domstolen försöka komplettera

utredningen innan ärendet avgörs. Praktiskt sett avser möjligheten enligt

paragrafen att avstå från kommunicering framför allt ett överklagande, eftersom

det i sådant fall finns ett grundläggande beslut som kan utvisa att den

enskildes framställning är ogrundad trots det som sägs i överklagandet. Ett

överklagat beslut kan dock ha sådana brister när det gäller motiveringen att man

inte kan göra några säkra bedömningar av om överklagandet är ogrundat. I sådant

fall måste givetvis kommunicering ske med motparten. När domstolsprövningen är

primär är det nog mindre vanligt att domstolen redan när ärendet inleds vid den

domstolen kan fastställa att t.ex. en ansökan bör lämnas utan bifall.

 Ett interimistiskt beslut eller inhibitionsbeslut enligt 26 § kan i åtskilliga

fall komma till stånd utan kommunicering. Huvudregeln för de fall där det inte

föreligger någon fara i ett dröjsmål bör emellertid vara att kommunicering sker

innan beslutet meddelas (jfr Regeringsrättens årsbok 1991 ref 109 angående

tillämpningen av motsvarande bestämmelser i förvaltningsprocesslagen).

 Vid överklagande av tingsrättens avgörande skall paragrafen tillämpas även i

den högre domstolen. Motparten till den som har överklagat skall alltså i

normalfallet få del av överklagandet. Även för den högre domstolen gäller dock

undantagen enligt andra stycket. Om det är så att en förvaltningsmyndighets

beslut fastställts av tingsrätten, behöver den högre domstolen alltså normalt

inte ge beslutsmyndigheten del av överklagandet. Med tanke inte minst på de

begränsade möjligheterna för myndigheten att vid behov få en ytterligare

överprövning till stånd, bör det emellertid vara en naturlig åtgärd för den

högre domstolen att ge beslutsmyndigheten del av eventuella nya uppgifter från

den enskilde, om domstolen överväger att ändra myndighetens och tingsrättens

beslut. Det skall tilläggas att de föreslagna reglerna jämfört med 52 kap. 7 §

RB innebär en viss, mindre betydande utvidgning av en högre rätts skyldighet att

kommunicera ett överklagande.

 För åtskilliga ärendetyper förekommer det särskilda bestämmelser om att vissa

personer skall höras över en ansökan (se t.ex. 19 kap. 9 § andra stycket

ärvdabalken). Den typen av bestämmelser har ofta sitt värde genom att de

utmärker vilka som för den ärendetyp det gäller skall anses vara parter i den

nya ärendelagens bemärkelse. Särskilda bestämmelser om kommunicering finns även

i t.ex. 60 § 3 mom. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt. Den särskilda

regleringen kan ta över bestämmelserna i den nu behandlade paragrafen inte

endast när det gäller krav på kommunicering utan även när det gäller möjligheter

att underlåta kommunicering (jfr 2 §).

16 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om motparters svar och motsvarar därmed 11 §

FPL. Bestämmelserna saknar motsvarigheter i den nuvarande ärendelagen.

 Grundregeln enligt första stycket är att svaret skall vara skriftligt. Att

domstolen redan i förväg bestämmer att svaret får lämnas muntligt måste i

praktiken komma att bli reserverat för sådana fall i vilka svaret skall avges

vid ett sammanträde till vilket domstolen samtidigt kallar (se 18 §). Även när

domstolen förelagt parten att svara skriftligt måste domstolen för att man skall

uppnå processeffektivitet kunna godta ett svar som motparten lämnar muntligt,

t.ex. vid ett besök på domstolskansliet. I sådant fall måste svaret upptecknas

vid domstolen. Beträffande svar som avges på telefon krävs det stor försiktighet

från domstolens sida. En domstol måste nämligen alltid vara övertygad om att

svaret kommer från rätt person. Åtminstone i de fall där ett telefonsvar

innehåller t.ex. ett medgivande eller ett erkännande torde det i allmänhet vara

uteslutet att i den delen lägga telefonsvaret till grund för domstolens avgöran-

de.

 I andra stycket finns bestämmelser om svarets innehåll när det gäller

medgivanden och skäl för ett eventuellt bestridande. De bevis som parten

åberopar skall givetvis uppges och skriftliga bevis skall ges in (jfr 23 §).

17 §

Paragrafen, som justerats i förhållande till förslaget i lagrådsremissen, ger

domstolen möjlighet att förelägga en part att yttra sig vid påföljd att ärendet

ändå kan komma att avgöras. Möjligheten kan utnyttjas när som helst under

förfarandet, således även i inledningsskedet. Ett alternativ är att parten ges

tillfälle att yttra sig. Föreläggandeformen bör väljas särskilt i de fall där

domstolen - på grund av sin materiella processledningsskyldighet enligt 12 §

eller av någon annan orsak - har ett intresse av att parten yttrar sig. I fråga

om krav på delgivning gäller 46 §. Om det inte kommer in något yttrande uppstår

i vissa fall en bevisverkan enligt 35 kap. 4 § RB (se hänvisningen i 23 § till

det lagrummet). Vid behov kan domstolen kalla den part som inte följt före-

läggandet att infinna sig vid ett sammanträde (se 18 §). I fråga om s.k.

slutföreläggande, se författningskommentaren till 12 §.

18 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om kallelse av parterna till ett sammanträde.

Jämfört med promemorieförslaget har paragrafen arbetats om på det sättet att

bestämmelserna om påföljd för utevaro har förts över till 20 §. Dessutom har i

paragrafen införts särskilda bestämmelser för sådana myndigheter som är

motparter enligt 11 §.

 Grundregeln i första stycket är att domstolen skall kalla den som är part till

sammanträdet. Från denna regel görs undantag för sådana myndigheter som är

motparter enligt 11 §. En sådan myndighet behöver inte kallas annat än om

domstolen finner att myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet.

Myndigheten kan nämligen med den ändrade avgränsning av myndighetens

partsbehörighet som har gjorts i 11 § (se avsnitt 7.3) komma att vara part utan

att de allmänna intressen som myndigheten har att bevaka är särskilt

framträdande i ärendet. Det gäller främst sådana ärenden där det finns en

enskild motpart, t.ex. vid överklagande av vissa beslut av Patent- och

registreringsverket. Även för t.ex. sådana fall där den enskilde har en rätt

till sammanträde på grund av Europakonventionens bestämmelser kan man tänka sig

att myndigheten inte kan förväntas ha något att bidra med när det gäller sakens

belysning. Myndigheten skall dock alltid underrättas om sammanträdet. Efter en

underrättelse ligger det i myndighetens hand att bestämma om myndigheten har

anledning att inställa sig till sammanträdet. Givetvis måste beslutsmyndigheten

före sammanträdet ha fått del av allt material i ärendet.

 Bestämmelser om hur domstolen skall förfara, om någon av parterna uteblir från

ett sammanträde, har tagits in i 20 §. I en kallelse skall det enligt andra

stycket tas in en upplysning om betydelsen enligt den paragrafen av att parten

uteblir från sammanträdet, dvs. underlåter att inställa sig personligen eller

genom ombud.

 I andra stycket finns även en regel om vitesföreläggande. Enligt den nuvarande

ärendelagen får domstolen vid vite förelägga sökanden eller annan att komma

tillstädes eller infinna sig personligen. I ett ärende som domstolen kan ta upp

endast efter ansökan får domstolen enligt nuvarande regler förelägga sökanden

att komma tillstädes vid påföljd att ansökan annars förfaller. Enligt 14 § FPL

kan en enskild part kallas att infinna sig personligen vid vite eller vid

påföljd att målet ändå kan komma att avgöras. Vitespåföljden passar inte för

utevaro utan endast för en parts underlåtenhet att komma personligen.

Vitespåföljden behövs nämligen endast för sådana fall där domstolen på grund av

brister i utredningen inte kan avgöra ärendet enligt reglerna i 20 §. Att parten

kallas personligen eller genom ombud ger inga garantier för att domstolen får

tillgång till de möjligheter parten besitter när det gäller att berika

processmaterialet. För den skull anges i andra stycket att domstolen får

föreskriva vite, om en part bör infinna sig personligen. En mer allmän möjlighet

att föreskriva vite följer av hänvisningen i 43 § till 9 kap. 7 §

rättegångsbalken.

 För särskilda ärendetyper kan det finnas särskilda bestämmelser om kallelser.

Exempel på detta erbjuder 22 § tredje stycket skuldsaneringslagen (1994:334).

19 §

Bestämmelserna i första stycket, som behandlats i avsnitt 7.8, ger domstolen

samma möjligheter att hålla ett sammanträde i ett ärende på telefon som

domstolen enligt 42 kap. 10 § RB har möjlighet att hålla ett förberedelsesam-

manträde i tvistemål på det sättet. När ett sammanträde kan antas få stor

betydelse för utredningen bör domstolen inte utan starka skäl frångå en parts

begäran om sammanträde med alla närvarande i sammanträdeslokalen.

 Vid ett telefonsammanträde skall enligt andra stycket bestämmelserna i 18 § om

kallelser och förelägganden inte gälla (jfr 42 kap. 10 § RB). Självfallet bör

emellertid domstolen i förväg underrätta parterna om sammanträdet. En part måste

ges ett skäligt rådrum.

20 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om hur domstolen får förfara när en part

uteblir från ett sammanträde, dvs. underlåter att i enlighet med en delgiven

kallelse inställa sig personligen eller genom ombud. En självklar förutsättning

är att parten enligt 18 § har fått en upplysning om påföljden för utevaron. I

promemorieförslaget reglerades motsvarande frågor genom bestämmelser om

kallelse.

 För utevaro, dvs. underlåtenhet att komma ens genom ombud, har man att välja

mellan att ärendet handläggs och avgörs i sak trots utevaron och att ärendet av-

skrivs från vidare handläggning. Vilket alternativ som bör väljas kommer an på

vilken av parterna det gäller och i vilket läge utredningen i ärendet befinner

sig. Möjligen kan även ärendets karaktär spela in. Om den som inlett ärendet vid

tingsrätten uteblir, ligger generellt sett avskrivning närmast till hands.

Detsamma gäller när det i hovrätten är en klagande som uteblivit. Den påföljden

kan emellertid inte väljas när det är en motpart som uteblir. Ärendet kan dock

många gånger prövas i sak även när motparten uteblir. Om detta av materiella

skäl är omöjligt (se reglerna i 12 § om domstolens utredningsskyldighet)

återstår ingenting annat för domstolen än att kalla till ett nytt sammanträde

med vitesföreläggande.

 Om ärendet vid den domstol det gäller har inletts genom ett överklagande bör

ett avskrivningsbeslut i allmänhet förenas med ett beslut om att det överklagade

avgörandet skall stå fast. Med hänsyn till rättskraftsprinciperna hindrar dock

ett sådant beslut långtifrån alltid ett nytt ärende om samma sak. Frågor om

möjligheterna att till grund för ett avgörande som tillkommer i en

utevarosituation lägga uppgifter som en närvarande part har lämnat behandlas i

kommentaren till 22 §.

21 §

Första stycket reglerar frågor om offentlighet och ordning vid sammanträde genom

hänvisningar till rättegångsbalkens bestämmelser. En i promemorieförslaget

upptagen regel som innebar en avvikelse från balkens system i fråga om

förhandlingsoffentlighet har utgått till följd av remisskritik.

 Andra stycket innehåller bestämmelser om hur domstolen genom anteckningar

skall sörja för bevisning om det som har förekommit vid ett sammanträde. Ordet

 protokoll används inte, eftersom paragrafen bör lämna öppet i vilken form

anteckningarna skall ske. En möjlighet är givetvis att de förs på en särskilt

upprättad handling, dvs. att de protokollförs i hävdvunnen mening. Andra

möjligheter är att de behövliga uppgifterna antecknas på dagboksblad eller i ett

ADB-behandlat målregister. Anteckningar av det nu berörda slaget kan givetvis

behöva föras även utan sammanhang med ett sammanträde, t.ex. när flera domare

deltar i en prövning och skiljaktig mening förekommer. De särskilda bestämmelser

som behövs om anteckningar enligt paragrafen bör tas in i en förordning.

22 §

I paragrafen finns de för en skriftlig process viktiga bestämmelserna om i

vilken omfattning en part måste ha fått del av materialet i ärendet och fått

tillfälle att yttra sig över detta innan domstolen avgör ärendet. Motsvarande

frågor är inte reglerade genom den nuvarande ärendelagen (se avsnitt 7.7).

 Huvudprincipen är enligt första stycket att ett ärende inte får avgöras utan

att den som är part har fått kännedom om en uppgift som har tillförts ärendet

genom någon annan än honom eller henne och har fått tillfälle att yttra sig över

uppgiften (s.k. kommunikation; jfr 15 § om kommunicering av den inledande

skrivelsen; jfr även 18 § FPL och 17 § förvaltningslagen). En kommunikation för

mycket är mindre betänklig än en för lite, och det är självklart att domstolen

aldrig av några principiella skäl får dra sig för att låta parterna växla flera

skrivelser med varandra i ett och samma ärende, om det finns ett behov av en

sådan skriftväxling. Grundprincipen bör emellertid - inte minst av omtanke om

parterna - vara att skriftväxlingen avbryts så snart ett fortsatt kommunicerande

av partsskrivelser framstår som obehövligt för avgörande av ärendet. I sådana

fall där utredningen i ett ärende är komplicerad och i sådana fall där parterna

har svårt att åstadkomma en mera samlad skriftlig presentation av pro-

cessmaterialet kan det ofta finnas skäl att komplettera den skriftliga hante-

ringen av ärendet med en muntlig handläggning.

 Undantag från första styckets kommuniceringsskyldighet görs i andra stycket

för sådana fall där avgörandet inte går parten emot, där uppgiften saknar

betydelse eller där det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att

parten får kännedom om uppgiften innan domstolen avgör ärendet. En uppgift kan

sakna betydelse t.ex. i sådana fall där den inte innebär någonting nytt i

ärendet jämfört med det som parten tidigare har angett eller där motparten redan

med fog kan förutsättas ha kännedom om den uppgift det gäller. Det är emellertid

inte självklart att kommunikation skall underlåtas i sådana fall där ett

yttrande innehåller endast ett bestridande med hänvisning till det som

förekommit i en lägre instans (jfr JO 1981/82 s. 318). Domstolen kan avstå från

kommunicering också när det gäller orimliga, oriktiga eller missvisande uppgif-

ter. Att ett ärende rör en sak av ringa värde kan däremot självklart inte tas

till intäkt för att underlåta kommunikation. Frågan om domstolens skyldighet att

i vissa fall bereda part tillfälle att framställa ett kostnadsyrkande innan

ärendet avgörs behandlas i kommentaren till 32 §.

 Enligt tredje stycket behöver domstolen i fråga om en myndighet som är motpart

enligt 11 § första stycket inte tillämpa reglerna om kommunicering om detta är

onödigt (se avsnitt 7.3). Det beslut enligt vilket domstolen avgör ärendet skall

dock alltid enligt 29 § snarast sändas över till beslutsmyndigheten. Om

myndigheten överklagar tingsrättens avgörande är hovrätten i normala fall

skyldig att kommunicera materialet med beslutsmyndigheten. Det framgår av att

tredje stycket enbart syftar på sådana fall i vilka myndigheten är motpart . Om

det i stället är den enskilde som överklagar tingsrättens beslut, bör

beslutsmyndigheten enligt det som sägs i kommentaren till 15 § få del av sådana

nya uppgifter som eventuellt tillkommer i den högre domstolen.

 I och för sig uppställs det inte i paragrafen något formligt krav på att

kommunikationsskyldigheten alltid uppfylls genom översändande till parterna av

det material det gäller. Beträffande t.ex. inlånade akter kan

kommunikationsskyldigheten i en del fall tänkas uppfylld på annat sätt.

Bestämmelser om avstående från översändande finns i t.ex. 6 § andra stycket

delgivningslagen (1970:428).

 Paragrafen utesluter inte att visst material, som i och för sig är av be-

skaffenhet att falla in bland undantagen i andra stycket sänds över till parten

helt formlöst utan att mottagaren formellt föreläggs eller bereds tillfälle att

yttra sig. Om materialet sänds över måste avgörandet anstå till dess parten fått

rimlig tid på sig för yttrande (jfr JO 1981/82 s. 318). I fråga om krav på

delgivning gäller 46 §.

 Det skall i anslutning till paragrafen sägas att några remissinstanser har

efterlyst uttalanden om hur den i paragrafen fastslagna kontradiktoriska

principen skall tillämpas i fråga om sådana uppgifter som kommer fram vid ett

sammanträde till vilket en av flera parter har underlåtit att inställa sig trots

att han delgivits kallelse. Till detta skall sägas att reglerna i 18 § om

kallelse m.m. har en sådan utformning att det inte i sig är uteslutet att i den

angivna situationen lägga sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet till

grund för ett beslut i ärendet. Emellertid kan domstolen inte avgöra ett ärende

förrän domstolen fullt ut iakttagit reglerna i 12 § om materiell processledning.

Detta medför med beaktande även av normala bevisbörderegler att särskilt en

enskild person som har uteblivit innan ärendet avgörs kan behöva kommuniceras

sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet. Självklart gäller även i den

nu angivna situationen de i paragrafen upptagna undantagsreglerna.

23 §

Bestämmelser om bevisning tas upp i 23-25 §§. Begreppsbildningen kring

bevisningsfrågorna är densamma som enligt rättegångsbalken och den nuvarande

ärendelagen. Regleringen skiljer sig dock på flera punkter från den som gäller

enligt de lagarna till följd av att balkens principer om omedelbarhet enligt den

nya lagen inte behöver tillämpas vid handläggningen av ett ärende (se avsnitt

7.1). Det skall nämnas att regleringen på flera punkter skiljer sig också från

den som gäller i förvaltningsdomstol.

 I första stycket finns en grundläggande bestämmelse om att i fråga om

bevisning i allmänhet 35 kap. 1-7 och 10-12 §§ rättegångsbalken skall tillämpas.

Hänvisningen avser balkens regler om fri bevisprövning (1 §), omständigheter

m.m. för vilka bevisning inte krävs (2 §), verkan av erkännande m.m. (3 §),

verkan av parts passivitet (4 §), uppskattningen av skada (5 §), skyldigheten

att sörja för bevisning (6 §), avvisande av bevisning (7 §; se även avsnitt

7.10) samt om bevisupptagning vid annan domstol eller i utlandet (10-12 §§).

Hänvisningen till 35 kap. 10-12 §§ om bevisupptagning vid annan domstol m.m. gör

en motsvarighet till 27 § FPL onödig.

 Av andra stycket framgår att skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis

skall ges in till domstolen utan dröjsmål och att detsamma gäller sådana föremål

vilka åberopas som bevis och kan ges in till domstolen. Regleringen avser

skriftliga bevis i rättegångsbalkens mening, skriftliga vittnesberättelser och

skriftliga sakkunnigutlåtanden som avgetts med anledning av ärendet samt

syneföremål (se t.ex. Edelstam, Sakkunnigbeviset, Uppsala 1991, s. 213 med

vidarehänvisningar om att ett sakkunnigutlåtande av det angivna slaget inte

utgör ett skriftligt bevis i balkens mening och att därför 38 kap. RB inte kan

tillämpas när det gäller utlåtandet; jfr 20 § FPL).

 Av andra stycket framgår också att domstolen, om det behövs, får förelägga den

part som åberopat handlingen eller bevisföremålet att inom viss tid ge in

beviset vid påföljd att ärendet ändå kan komma att avgöras. Det finns inte i

rättegångsbalken någon uttrycklig regel om att den påföljden kan föreläggas (jfr

dock 22 § FPL). För dispositiva tvistemål gäller den emellertid automatiskt till

följd av att det i princip är parternas sak att sörja för bevisningen. För

indispositiva ärenden (och för indispositiva tvistemål) begränsas möjligheten

att faktiskt bortse från beviset av reglerna om domstolens materiella

processledningsskyldighet (se 12 §).

 Såvitt gäller kostnadsfrågor bör påpekas att enligt förvaltningsprocesslagen

ersättning kan betalas av allmänna medel till part eller annan som inställer sig

till förhandling eller till annan än part som tillhandahåller ett skriftligt

bevis eller annat bevisföremål. För ärendena gäller i stället rättegångsbalkens

regler (jfr 32 §). De reglerna innebär att det är parten som har att svara för

kostnaderna för sin inställelse och sin bevisning. För den som beviljats allmän

rättshjälp gäller andra regler (se även 32 §).

24 §

Paragrafen innehåller regler om förhör med vittnen. Regleringen i första stycket

skiljer sig på några punkter från det som följer av ärendelagen med dess allmän-

na hänvisning till rättegångsbalkens bestämmelser. Det gäller för det första att

vittnet får höras i stället för att vittnet skall höras (jfr 25 § FPL). Den

skillnaden hänger samman med bl.a. att i normala fall även skriftliga

vittnesberättelser är tillåtna (med det bevisvärde de kan ha). Vidare gäller att

ed inte är obligatorisk (se avsnitt 7.9). Inledningen till det första stycket

har justerats jämfört med promemorians förslag i syfte att klart markera att det

inte bara är domstolen som kan ta initiativet till vittnesbevisning. Det finns

ingen anledning att ge skriftliga vittnesberättelser någon reglering utöver den

som finns i 23 §.

 I andra stycket finns bestämmelser om hörande av ett vittne på telefon. De

bestämmelserna överensstämmer i allt väsentligt med reglerna i 43 kap. 8 §

fjärde stycket RB. Möjligheterna att hålla telefonförhör finns vid sidan av möj-

ligheterna att höra vittnet direkt inför domstolen, att tillåta en skriftlig

vittnesberättelse, att låta bevisupptagningen ske inför annan svensk domstol

eller att tillämpa lagen (1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol.

 Det skall anmärkas att vissa av de bestämmelser i rättegångsbalken till vilka

hänvisning sker gör en åtskillnad mellan tvistemål och brottmål. Hänvisningen

avser i princip tvistemålsreglerna. Det kan dock tänkas fall där det finns an-

ledning att analogiskt tillämpa brottmålsbestämmelserna. Det gäller t.ex. fall

där ärendet angår en fråga som har anknytning till ett brottmål och den som inte

får höras i brottmålet skall höras i ärendet (t.ex. i ett ärende om

besöksförbud).

 Den omständigheten att skriftliga vittnesberättelser är tillåtna utesluter

inte att domstolen kallar in den person som har uttalat sig skriftligt. Domsto-

len har nämligen enligt sin materiella processledningsskyldighet ett ansvar när

det gäller i vilka former en utredning skall läggas fram. Man brukar i det

hänseendet tala om principen om det bästa bevismedlet . Domstolen kan i en del

ärenden ha anledning att se till att bevismedlen används på det sätt som medför

den säkraste bevisningen. Enligt Domstolsutredningens förslag skulle - om en

part åberopat en skriftlig vittnesberättelse - vittnet ändå höras, om domstolen

på grund av begäran från en annan part eller av andra skäl fann att det

behövdes. Den regeln blir onödig med förslaget i 23 § enligt vilket åberopad

bevisning får avvisas endast under de i 35 kap. 7 § RB angivna omständigheterna.

 I fråga om muntlig bevisning vid överprövning i tvistemål gäller enligt rätte-

gångsbalken vissa tilltrosbestämmelser (50 kap. 23 § och 55 kap. 14 §). Dessa

innebär att den högre domstolen normalt inte får komma till en annan uppfattning

rörande den tilltro man kan ha till en vid huvudförhandling i den lägre dom-

stolen hörd person utan att också den högre domstolen hört den personen. I

litteraturen har förordats att tilltrosparagraferna ges en analogisk tillämpning

vid överklagande av ett beslut till hovrätt eller Högsta domstolen (se t.ex.

Welamson, Rättegång VI, 3:e uppl., s. 135). Detta talar för att man i den nya

lagen tar in bestämmelser motsvarande tilltrosparagraferna. Det är nog dock

relativt sällan som sådana bestämmelser skulle få någon självständig betydelse

vid överklagande av ett beslut i ett domstolsärende. Den muntliga bevisningen

intar en relativt undanskymd plats i hanteringen av domstolsärendena i högre

rätt, och det ligger i sakens natur att den grundtanke som motiverar

tilltrosparagraferna gör sig gällande oavsett dessa. En högre rätt torde sålunda

inte annat än i undantagsfall ändra en lägre rätts tilltrosbedömning när det

gäller en utsaga av en person som hörts av den lägre domstolen utan att själv ha

hört den person det gäller. Förvaltningsprocesslagen innehåller inga motsvarig-

heter till tilltrosparagraferna och något behov av sådana förefaller inte heller

ha yppat sig i förvaltningsdomstolarna. Mot den bakgrunden föreslås inte några

tilltrosparagrafer i den nya lagen.

25 §

I paragrafen hänvisas i fråga om bevismedlen skriftligt bevis, syn och sakkunnig

till rättegångsbalkens regler (utom till dem vilka handlar om bevisomedelbar-

heten). Såvitt gäller sakkunnigbeviset innebär detta bl.a. att

sakkunnigbegreppet i ärendelagen får en annan innebörd än enligt

förvaltningsprocesslagen. Kännetecknande för sakkunnigbeviset är sålunda endast

bevisets karaktär och inte att det också rör sig om en av domstolen utsedd

sakkunnig. Även partssakkunniga är alltså sakkunniga enligt förslaget. En annan

skillnad i förhållande till förvaltningsprocesslagen är att sakkunnigbeviset

avser frågor för vars bedömande krävs särskild fackkunskap medan förvalt-

ningsprocesslagens sakkunnigbevis avser frågor som kräver särskild sakkunskap.

För att domstolen vid ett sakkunnigförhör skall kunna tillämpa 36 kap. 9 § andra

stycket, 15 och 18 §§ rättegångsbalken har en viss justering gjorts i

promemorieförslaget.

 Förslaget upptar inga hänvisningar till 37 kap. RB om förhör med part.

Givetvis kan dock en part höras i ärendet. Förhöret kan emellertid inte såsom

enligt rättegångsbalken ske under straffansvar. I den delen överensstämmer

regleringen med den som gäller enligt förvaltningsprocesslagen (se avsnitt 7.9).

26 §

Paragrafen handlar om säkerhetsåtgärder m.m. Enligt rättegångsbalken kan en part

i tvistemål i åtskilliga fall få en säkerhetsåtgärd till stånd i avvaktan på ett

slutligt avgörande av en tvist (se 15 kap. RB). Många regler som ger möjlighet

att besluta om en säkerhetsåtgärd eller att meddela ett interimistiskt beslut

finns även i anslutning till materiell lagstiftning. Bestämmelserna i

rättegångsbalken torde endast i undantagsfall vara tillämpliga i

domstolsärenden. Enligt den nuvarande ärendelagen kan emellertid domstolen

förordna om säkerhetsåtgärd, om det finnes vara av synnerlig vikt att i avbidan

på ärendets avgörande egendom ställs under förvaltning av god man eller annan

åtgärd vidtas för säkerställande av den rättsvård om vilken det i ärendet är

fråga (4 § tredje stycket). I den nuvarande ärendelagen ges även processuella

bestämmelser av enklaste slag för hanteringen av en fråga om säkerställande.

Dessa bestämmelser om säkerställande har med vissa mindre förändringar överförts

till paragrafen (se avsnitt 7.11).

 Andra stycket reglerar frågor om säkerhetsåtgärder och inhibition (åtgärd

genom vilken en verkställighet av ett avgörande hindras) hos en domstol som

prövar ett överklagande i ett ärende. En hovrätt har enligt 52 kap. 7 § tredje

stycket RB en vidsträckt rätt att vid överklagande av ett beslut bevilja

säkerhetsåtgärder interimistiskt eller att besluta om inhibition. En tingsrätt

prövar emellertid inte i tvistemål frågor om överklaganden. Det gör att det för

tvistemål i tingsrätt endast finns speciella bestämmelser i ämnet, t.ex. 3 kap.

5 § utsökningsbalken och 62 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning. Till de bestämmelserna skall läggas bestämmelserna om säkerhets-

åtgärder i 15 kap. RB. En förvaltningsdomstol har enligt 28 § FPL en allmän rätt

att vid ett överklagande förordna interimistiskt rörande saken och den rätten

innefattar även en möjlighet att besluta om inhibition. Se även 29 § FPL och 18

kap. 12 § utsökningsbalken.

 Mot den nu angivna bakgrunden upptas i andra stycket för sådana ärenden i

vilka domstolen prövar ett överklagande en allmän bestämmelse om att domstolen

får bestämma att det överklagade beslutet tills vidare inte får verkställas och

att domstolen även i övrigt får besluta tills vidare rörande saken. I det sist

angivna hänseendet är det främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 §

andra stycket RB som kan komma i fråga (se avsnitt 7.11).

27 §

I första stycket finns en bestämmelse om vad som utgör processmaterial. Den

utsäger att domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna innehåller

och det som i övrigt har förekommit i ärendet (se avsnitt 7.6). Detta innebär en

viss ändring i förhållande till nuvarande ordning i de fall där domstolen har

hållit ett sammanträde (se 17 kap. 2 § RB). Ändringen hänger samman med att

rättegångsbalkens omedelbarhetsprincip inte behöver tillämpas vid handläggning

enligt den nya lagen. Trots lydelsen av första stycket finns det ett visst

handlingsutrymme för domstolen och parterna när det gäller att för ett enskilt,

dispositivt fall bestämma att endast det som förekommit vid ett sammanträde

skall läggas till grund för domstolens avgörande (se avsnitt 7.6 och 13 § tredje

stycket).

 Bestämmelser om domstolens bundenhet vid yrkanden finns i andra stycket.

Bestämmelserna avser endast det fallet att ärendet inletts genom en ansökan

eller ett överklagande (se avsnitt 7.6). De innebär att domstolen i normala fall

inte får besluta i saken utanför det yrkande som sökanden eller klaganden har

framställt (att i ett dispositivt ärende ett medgivande från motparten är

bindande följer av allmänna principer). I styckets andra mening sägs att om det

föreligger särskilda skäl domstolen även utan yrkande får besluta till det

bättre för en enskild när detta kan ske utan men för något motstående enskilt

intresse (jfr 29 § FPL). Skälen till detta har närmare utvecklats i avsnitt 7.6

där också frågor om domstolens bundenhet vid av parterna åberopade grunder

behandlas.

 I promemorieförslaget upptogs i ett tredje stycke en bestämmelse om att när

ett beslut innebar att en viss handling registrerats denna därmed skulle anses

intagen i domstolens protokoll. Bestämmelsen syftade till att åstadkomma

förutsättningar för en modernisering av arbetet på domstolarnas kanslier genom

ett upphävande av reglerna om att det vid tingsrätterna skall föras

boupptecknings- och avhandlingsprotokoll. Reglerna om bouppteckningsprotokollet

bör emellertid av olika skäl vara kvar tills vidare. Förutsättningar för att

upphäva reglerna om avhandlingsprotokollet åstadkoms genom ändringar i 16 kap. 3

§ äktenskapsbalken samt 36 och 37 §§ lagen (1933:269) om ägofred (se

lagförslagen 2.2 och 2.11; se även lagförslag 2.14 om registrering av

båtbyggnadsförskott). Därmed behövs det ingen bestämmelse i den nya ärendelagen

om att ett registreringsbeslut skall anses innebära att den registrerade hand-

lingen tagits in i domstolens protokoll.

28 §

I paragrafen finns bestämmelser om beslutsmotiveringar. I den nuvarande

ärendelagen sägs i 9 § andra stycket att slutliga beslut i den mån det behövs

skall ange de skäl beslutet grundas på. Domar enligt rättegångsbalken skall

alltid motiveras (se 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB) även om motiveringen är

utomordentligt kortfattad i sådana fall där domen får utfärdas i förenklad form.

 Genom en bestämmelse om att ett beslut genom vilket ärendet avgörs skall vara

motiverat undviker man t.ex. risken för att någon tror att i ett tvistigt fall

beslutsskälen inte skulle behöva framgå av avgörandet eller av den handling på

vilken avgörandet är tecknat (jfr 30 § FPL). Det behövs dock ingen motivering

när domstolen är första instans i ett enpartsärende och beslutet inte går parten

emot, t.ex. ett enkelt beslut om inregistrering av bouppteckning eller ett

beslut om avskrivning av ärendet sedan återkallelse skett. I paragrafens första

mening föreskrivs därför att skälen för ett beslut genom vilket ärendet avgörs

skall anges, om beslutet går någon part emot. De flesta av de beslut som

meddelas under förfarandet behöver emellertid inte motiveras. Det gäller beslut

t.ex. om föreläggande att komplettera en skrivelse eller om kallelse till ett

sammanträde. Det finns emellertid samtidigt beslut under förfarandet som kan

behöva motiveras (jfr 17 kap. 13 § RB som med nuvarande ordning skall tillämpas

även i domstolsärenden). Det gäller framför allt beslut som innebär ett

interimistiskt ställningstagande till saken eller som innebär att en part före-

läggs att visa upp ett skriftligt bevis. Den typen av beslut har ett sådant sam-

band med de materiella frågorna i målet att man knappast kan avstå från

motivering, låt vara att denna kan göras kort. Enligt paragrafens andra mening

skall därför andra beslut än sådana genom vilka ärendet avgörs vara motiverade,

om det behövs. I paragrafens tredje mening anges att sådana beslut av en domstol

som innebär att ett överklagat avgörande fastställs inte behöver vara motiverade

annat än om skälen avviker från skälen i det överklagade beslutet. Den ordningen

stämmer överens med det som enligt 5 § protokollskungörelsen (1971:1066) för de

allmänna domstolarna gäller i mål enligt rättegångsbalken.

 Enligt den nuvarande ärendelagen får ett slutligt beslut tecknas på ansökan,

om domstolen finner det lämpligt (9 §). Det behöver då alltså inte sättas upp

särskilt. Ett beslut som inte är slutligt får även enligt rättegångsbalken

tecknas på handlingarna. I förslaget har emellertid inte tagits upp någon

bestämmelse om att ett beslut kan få tecknas på handlingarna. Bestämmelser av

det slaget bör nämligen i stället tas in i en förordning. Även bestämmelser om

vilka domare som skall skriva under ett beslut bör tas in i förordning (jfr 17

kap. 10 § RB). Det finns inget behov av regler enligt vilka ett beslut kan

sättas upp i förenklad form (jfr 17 kap. 8 § RB). Med det gör man nämligen inga

vinster.

29 §

Paragrafen reglerar frågor om underrättelse till part angående beslut m.m. Den

nuvarande ärendelagen innehåller inga självständiga bestämmelser om

underrättelser till part. På grund av den lagens hänvisning till rätte-

gångsbalkens tvistemålsbestämmelser gäller emellertid bl.a. att när ett ärende

avgörs parterna snarast skall underrättas om utgången (17 kap. 9 och 12 §§ RB).

 Den nya lagen har fått en uttrycklig bestämmelse om underrättelseskyldigheten

när det gäller sådana beslut genom vilka ärenden avgörs. Att i normalfallet

beslutet måste sändas samma dag som det meddelas hänger samman med att

klagofristen räknas från dagen för beslutet. För sammanträdesfall innehåller

paragrafen en specialregel som inte har någon motsvarighet i promemorian.

Innebörden av regeln är att det räcker med att beslutet sänds till parterna inom

en vecka från sammanträdet. I ett sammanträdesfall skall ju varje part ha fått

en kallelse och måste räkna med att det vid sammanträdet kan komma att ske ett

avgörande. Eventuellt förekommande skiljaktiga meningar skall sändas över till

parten samtidigt med att beslutet sänds över.

30 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om de upplysningar domstolen skall ge om

rätten att överklaga ett beslut och om hur ett överklagande går till. I

lagrådsremissen var bestämmelserna utformade efter förebild av det som gäller

för tvistemål enligt 17 kap. 9, 12 och 13 §§ RB. För sådana beslut som inte

innebär att ärendet avgörs men som kan överklagas innebar detta att parterna

inte annat än efter begäran skulle få någon upplysning om vad de hade att iaktta

vid ett överklagande. På den punkten har Lagrådet kritiserat förslaget och

ifrågasatt om man inte såsom i förvaltningsdomstolarna (se 31 § FPL) bör ha den

regeln att domstolen alltid skall ge parterna upplysning om vad de har att

iaktta vid ett överklagande. Enligt Lagrådets mening bör parterna i vart fall få

besked om att upplysning om vad som skall iakttas vid överklagandet kan begäras

hos domstolen. Regeringen anser att det för domstolsärendenas del skulle föra

för långt att ge domstolarna en obligatorisk skyldighet att omedelbart informera

varje part som har rätt att överklaga om vad han eller hon skall iaktta vid ett

överklagande. En lagregel av det slag Lagrådet förordat om att varje part som

har rätt att överklaga skall få en underrättelse om att närmare upplysningar på

begäran lämnas av domstolen orsakar emellertid knappast domstolarna något

merarbete av betydelse och är ägnad att stärka rättssäkerheten. Lagrådsremissens

förslag har därför kompletterats med en sådan regel. Samtidigt har paragrafen i

enlighet med Lagrådets förslag delats upp i tre skilda stycken. Någon upplysning

om rätten att överklaga behövs inte beträffande ett beslut som inte har gått

någon part emot. I sådant fall har nämligen ingen av parterna rätt att överklaga

(se 36 § första stycket).

 En högre allmän domstol skall i samband med att ett mål eller ärende avgörs

alltid återsända den lägre domstolens akt till den domstolen. En förvaltnings-

domstol som avgör ett mål behåller den lägre domstolens akt. Det är många

faktorer som spelar in när det gäller frågan hur systemet på den punkten bör

vara utformat. Det kan vara så att det är motiverat att även i fortsättningen ha

olika system i olika domstolstyper. Frågan behöver inte besvaras genom lag.

31 §

I paragrafen finns bestämmelser angående omedelbar verkställighet av domstolens

beslut. Den hänvisning som sker till bestämmelserna i 17 kap. 14 § RB innebär

att regleringen i huvudsak överensstämmer med den nuvarande.

 Som huvudprincip gäller att domstolens avgörande av saken inte får verkställas

förrän det har laga kraft. Av hänvisningen till 17 kap. 14 § RB följer

emellertid att domstolen, när det finns skäl till det, kan besluta att

avgörandet skall få verkställas omedelbart. Av hänvisningen följer vidare att

detsamma gäller i fråga om en del av de beslut som kan överklagas särskilt

enligt 37 § första stycket 4. För de fall där ett särskilt överklagande kan ske

enligt 37 § första stycket 3 (beslut om säkerhetsåtgärder och inhibition) har

för tydlighets skull i paragrafen tagits in en uttrycklig bestämmelse om

omedelbar verkställighet. Sådana beslut som kan överklagas särskilt enligt 37 §

första stycket 7 och flertalet av de beslut som kan överklagas särskilt enligt

37 § första stycket 6 får inte verkställas förrän de har laga kraft (undantag

t.ex. vid häktning av ett motspänstigt vittne). I fråga om ogillade invändningar

angående jäv eller rättegångshinder (37 § första stycket 1), se kommentaren till

37 §.

 Flertalet andra avgöranden av domstolen, dvs. majoriteten av de processuella

besluten, får verkställas omedelbart, om det inte sägs något annat i anslutning

till den materiella lagstiftningen. För särskilda ärendetyper finns det inte

sällan särskilda bestämmelser angående omedelbar verkställighet (se t.ex. 20

kap. 8 § föräldrabalken).

32 §

Enligt paragrafen, som har behandlats i avsnitt 7.11, kan en part eller dennes

ställföreträdare, ombud eller biträde i ett ärende där enskilda parter står mot

varandra förpliktas att med tillämpning av reglerna i 18 kap. RB ersätta

motparten dennes kostnader i ärendet. Flertalet av de indispositiva ärendena

avser rättsförhållanden som inte kan bestämmas på annat sätt än genom domstolens

avgörande och för sådana ärenden kan en tillämpning av 18 kap. 2 § RB bli

aktuell. Det förutsätter dock att ärendet angår ett rättsförhållande som inte

får bestämmas på annat sätt än genom dom. Ett kostnadsansvar för ställ-

företrädare, ombud eller biträde kommer enligt bestämmelserna i 18 kap. RB i

fråga endast i fall som avses i 18 kap. 7 §. Om det i domstolen har betalats ut

ersättning av allmänna medel i ett ärende där två parter står mot varandra, kan

en part förpliktas att ersätta staten dess kostnader (jfr 18 kap. 13 § RB). För

särskilda ärendetyper kan det finnas särskilda regler om kostnadsansvaret.

Exempel erbjuder 3 § andra stycket lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid

utredning av faderskap.

 Ett beslut om ersättning måste enligt 18 kap. 14 § RB meddelas i samband med

att domstolen avgör ärendet. Med tanke på att förfarandet i ärendena normalt är

skriftligt måste parten vara beredd på att ärendet kan komma att avgöras utan

hans vidare hörande. Parten bör därför begära eventuell ersättning för kostnader

redan på ett tidigt stadium av förfarandet. Domstolen skall alltså i normala

fall inte behöva bereda parten ett särskilt tillfälle att framställa ett

kostnadsyrkande innan ärendet avgörs. En part som redan har förklarat att han

vill ha ersättning för kostnader måste dock givetvis i någon form lämnas

tillfälle att precisera sitt yrkande.

33 §

Paragrafen, som handlar om rättelse och komplettering av ett redan fattat

beslut, överensstämmer i sak med det som redan gäller för domstolsärendenas del

enligt hänvisningen i 11 § i den nuvarande ärendelagen till 17 kap. 15 § RB.

Paragrafen skiljer sig från motsvarande bestämmelse i 32 § FPL på det sättet att

det i tredje stycket förekommer ett uppenbarhetsrekvisit och en bestämmelse om

att rättelsen eller kompletteringen om möjligt skall antecknas på varje exemplar

av beslutet. Detta innebär en viss justering i förhållande till promemorie-

förslaget.

34 och 35 §§

Paragraferna, som har behandlats i avsnitt 7.12, ger en tingsrätt möjlighet att

i vissa fall ompröva sitt eget beslut. Vid omprövning förfaller i vissa fall ett

överklagande. I allt väsentligt överensstämmer paragraferna med 9 a och b §§

ärendelagen. En justering har dock gjorts i 34 § på det sättet att uttrycket

 beslut som den har meddelat som första instans bytts ut mot uttrycket beslut

i ett ärende som inletts på annat sätt än genom överklagande , eftersom det inte

helt utan fog kan hävdas att endast en domstol kan utgöra en instans i

rättslig mening. Dessutom har i den paragrafen klargjorts att en omprövning inte

får ske om frågan om omprövning kommer upp först sedan beslutet har fått laga

kraft. I fråga om tillämpningen av motsvarande regler i förvaltningslagen kan

hänvisas till Hellners/Malmqvist, Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4

uppl., s. 328, som behandlar förvaltningsrättens i huvudsak likartade

bestämmelser.

36 §

I paragrafen finns en bestämmelse om att ett beslut får överklagas av den som

beslutet rör, om det gått honom emot (jfr 33 § andra stycket FPL och 22 § för-

valtningslagen). Bestämmelsen har ingen direkt motsvarighet på den allmänna

domstolssidan. I stället gäller som huvudprincip enligt rättegångsbalken att

ingen får överklaga ett avgörande av en sak, om han inte varit part i den lägre

domstolen eller kunnat vara part där. Denna princip kompletteras emellertid för

överklaganden av beslut av några andra principer. Det avgörande det gäller skall

under alla omständigheter från rättslig synpunkt innebära en nackdel för den som

överklagar. Utöver detta gäller givetvis att klaganden i den högre domstolen

måste yrka någonting som är till hans fördel.

 En allmän bestämmelse av det slag som förvaltningsprocesslagen och förvalt-

ningslagen innehåller är på sin plats även i den nya ärendelagen. Reglera om

partsförhållanden i tingsrätt är nämligen inte alls lika klara när det gäller

domstolsärendena som när det gäller målen enligt rättegångsbalken, och det är i

ett domstolsärende inte alltid bara de som varit parter i den lägre domstolen

eller som kunnat vara parter där som har rätt att överklaga. Det skall i detta

sammanhang nämnas att en sådan omständighet som skulle kunna föranleda att någon

inte tilläts överklaga i stället inte helt sällan kan ses som en materiell fråga

som leder till att det inte finns förutsättningar att bifalla yrkandet.

 I promemorian upptogs i paragrafen även en bestämmelse om i vilka fall en

myndighet som är motpart enligt 11 § skall kunna överklaga ett domstolsbeslut.

Med den utformning som beslutsmyndigheternas medverkan i handläggningen har fått

(se avsnitt 7.3) är det emellertid även utan någon särskild bestämmelse klart

att myndigheten har rätt att överklaga de beslut som meddelas av domstolen.

 Paragrafen ger inte någon rätt att överklaga ett beslut, om det i en annan lag

för visst slags ärende föreskrivs ett förbud mot överklagande (se 2 §). En

bestämmelse av det slaget förekommer i t.ex. 10 a § lagen (1976:206) om

felparkeringsavgift. Däremot får överklagande ske trots förbudsbestämmelsen i 30

§ förvaltningslagen som gäller beslut genom vilket en domstol prövat en för-

valtningsmyndighets beslut att avvisa ett för sent inkommet överklagande

(angående förhållandet mellan ärendelagen och förvaltningslagen, se kommentaren

till 2 §). En överklaganderätt i sådana fall ligger nämligen i linje med det som

i övrigt gäller på det allmänna domstolsområdet.

37 §

Av paragrafen framgår under vilka förutsättningar ett processuellt beslut får

överklagas särskilt. Paragrafen som har sin förebild i 34 § FPL har justerats

något i förhållande till förslagen i promemorian och lagrådsremissen för att

regleringen skall vara bättre anpassad till de särskilda förhållandena i

domstolsärenden. Det bör påpekas att regleringen avser både sådana beslut som

meddelas under ärendets handläggning och sådana som meddelas i samband med det

slutliga avgörandet. Motsvarande frågor regleras i rättegångsbalken bl.a. i 49

kap. 5 §. Mellan reglerna i den nuvarande ärendelagen och de regler i balken

till vilka den lagen hänvisar, å ena sidan, och reglerna i den nya lagen, å

andra sidan, finns det skillnader på vissa punkter.

 Exempelvis får enligt den nuvarande ärendelagen ett beslut av hovrätt rörande

ett säkerställande enligt den lagen inte överklagas. Enligt första stycket 3 i

den nu behandlade paragrafen kommer ett särskilt överklagande av ett beslut i en

fråga om sådant säkerställande som avses i ärendelagen att vara tillåtet. Ett

förbud mot överklagande är nämligen omotiverat med hänsyn till att ett beslut om

säkerställande verkställs utan hinder av att det inte har fått laga kraft (se 31

§) och med hänsyn till att det förutsätts prejudikatdispens eller extraordinär

dispens för att Högsta domstolen skall ta upp frågan.

 Beträffande sådana jävsinvändningar som tingsrätten har ogillat gäller enligt

rättegångsbalken att den som vill överklaga först skall anmäla missnöje och att

domstolen därefter skall ta ställning till om överklagandet skall ske särskilt

eller endast i samband med talan mot dom eller slutligt beslut (se 49 kap. 4 §

RB). I det förra fallet får målet inte avgöras förrän jävsfrågan prövas slutligt

utan skall vila (se 49 kap. 11 § RB). Samma regler som för ogillande av

jävsinvändning gäller det fallet att en tingsrätt ogillat en invändning om

rättegångshinder. Också för överklaganden av flera andra typer av beslut krävs

enligt balken att den som överklagar först anmäler missnöje.

 Systemet med missnöjesanmälan hänger nära samman med balkens bärande principer

om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Ett tydligt tecken på detta är

att den gamla rättegångsbalken inte innehöll några bestämmelser om

missnöjesanmälan. Det gör inte heller förvaltningsprocesslagen. I den nya

ärendelagen, som inte bärs upp av balkens angivna principer, bör man avstå från

missnöjesanmälan inte minst av det skälet att regelsystemet måste vara så enkelt

att parter kan processa utan ombud.

 På samma sätt som enligt förvaltningsprocesslagen bör som angetts i anslutning

till 31 § de flesta processuella beslut enligt den nya lagen vara omedelbart

verkställbara. Det ligger i sakens natur att det inte behövs någon

verkställighetsregel när det gäller beslut genom vilket en invändning om jäv

eller rättegångshinder har ogillats. Det hindrar inte domstolen från att avstå

från vidare handläggning när t.ex. en jävsinvändning ogillas och överklagande

sker. Till viss del bör i det hänseendet samma principer komma till användning

som vid handläggning enligt rättegångsbalken. I de situationer, där man enligt

balken skulle ha anledning att uttala att beslutet genom vilket jävsinvändningen

ogillas inte får överklagas särskilt, torde sålunda domstolen vid handläggning

enligt den nya lagen ha anledning att - med samma domare - fortsätta handlägg-

ningen och eventuellt även avgöra ärendet, om nu inte den högre domstolen

dessförinnan hinner att interimistiskt eller slutligt bifalla jävsinvändningen.

I de situationer där man enligt balken skulle ha anledning uttala att beslutet

rörande jävsfrågan får överklagas särskilt bör den domare jävsfrågan avser i

vart fall inte pröva ärendet slutligt förrän jävsfrågan avgjorts. Motsvarande

bör gälla i övriga situationer i vilka det enligt rättegångsbalken krävs

missnöjesanmälan.

 I andra stycket sägs att ett beslut genom vilket ärendet återförvisats till en

lägre domstol eller till en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om

beslutet innefattar avgörande av någon fråga som inverkar på ärendets utgång.

Motsvarande regel finns i 54 kap. 3 § andra stycket RB men gäller endast beslut

om återförvisning till tingsrätt.

 Paragrafen har i övrigt utformats med bestämmelserna i 34 § FPL som förebild i

syfte att regleringen skall täcka alla de beslutstyper som kan tänkas komma att

bli aktuella i ett domstolsärende. Till en liten del förhåller det sig

antagligen på det sättet att de beslutstyper som räknas upp ännu inte kan

förekomma i ett domstolsärende.

 Det bör observeras att den nya regleringen får den konsekvensen att ett

vitesföreläggande i fortsättningen kan överklagas särskilt inte endast i vissa

angivna undantagsfall (se första stycket fjärde punkten; jfr t.ex. rättsfallet

NJA 1966 s. 266). Att vitesförelägganden bör kunna överklagas särskilt hänger

samman med att balkens bärande principer om muntlighet, omedelbarhet och

koncentration inte behöver iakttas. Undantag följer dock av t.ex. 67 § lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt. Det finns i den nya lagen ingen

motsvarighet till bestämmelserna i 49 kap. 9 § andra stycket RB om prövning av

ett föreläggandes giltighet i samband med överklagande av ett beslut om

tillämpning av föreläggandet. Även om beslutet om föreläggande inte har överkla-

gats kan det emellertid i betydande utsträckning bli föremål för överprövning,

om beslut angående utdömande överklagas. Bl.a. kan såväl vitesbeloppet som

frågan om föreläggandets laglighet bli föremål för den högre domstolens prövning

(jfr NJA II 1985 s. 124).

 Det bör även observeras att det inte öppnas någon möjlighet att överklaga ett

beslut eller en faktiskt företagen åtgärd på den grunden att förfarandet onödigt

uppehålls (jfr 49 kap. 7 § RB). På den punkten överensstämmer regleringen med

den som gäller enligt förvaltningsprocesslagen. Behovet av att kunna överklaga

på den grunden att förfarandet onödigt uppehålls torde i ärenden vara

försumbart. En annan sak är att handläggningen av ett visst konkret ärende kan

ta onödigt lång tid till följd av att den domstol det gäller inte hinner fatta

något beslut eller företa någon åtgärd, men de problem som detta kan orsaka

parterna löser man inte genom en regel av det slag som finns i 49 kap. 7 § RB.

 För flera ärendetyper finns det i anslutning till den materiella lagstift-

ningen speciella bestämmelser som ger möjlighet att överklaga ett beslut

särskilt. Exempel på detta utgör t.ex. 1 b § lagen (1958:642) om blod-

undersökning m.m. vid utredning av faderskap.

38 §

Paragrafen reglerar de allmänna frågor om överklagande vilka inte regleras i 36

eller 37 §. Bestämmelserna i första och andra styckena om tiden för överklagande

överensstämmer med dem vilka nu gäller för ärendena (se avsnitt 7.4). I tredje

stycket har tagits in regler om vad klaganden har att iaktta i anledning av att

det kan krävas prövningstillstånd i den högre domstolen (se om kravet på sådant

tillstånd följande paragrafer). Enligt 30 § skall klaganden få upplysningar om

vad han har att iaktta.

 I fjärde stycket anges hur den beslutande domstolen skall hantera över-

klagandet. I den delen överensstämmer reglerna med det som redan gäller. Det gör

även bestämmelserna i femte stycket som behandlar frågor om handläggningen i den

högre domstolen. När bestämmelserna i 8 § första stycket skall tillämpas gäller

det som sägs om tingsrätten givetvis hovrätten och det som sägs om myndighet i

stället tingsrätten. När 9 § skall tillämpas är det hovrätten som beslutar om

föreläggande. När 10 § tillämpas är det hovrätten som beslutar om avvisning.

Hovrätten skall naturligtvis inte pröva frågan om ett överklagande kommit in i

rätt tid till tingsrätten annat än om tingsrättens beslut om avvisning har över-

klagats.

39 §

Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser om överklagande till hovrätten. Ett

tingsrättsavgörande skall enligt första stycket normalt överklagas till

hovrätten. I speciella fall skall emellertid enligt särskilda bestämmelser

överklagandet ske till annat organ, t.ex. enligt 63 § konkurrenslagen (1993:20).

 I andra och tredje styckena har tagits in allmänna bestämmelser om pröv-

ningstillstånd vilka för sin tillämpning förutsätter att det finns bestämmelser

i anslutning till den materiella lagstiftningen om att det krävs pröv-

ningstillstånd. Ett exempel på en sådan bestämmelse finns i 18 kap. 16 a §

utsökningsbalken (se lagförslag 2.7).

40 §

Paragrafen handlar om överklagande från hovrätten till Högsta domstolen. För

överklagande krävs nästan alltid prövningstillstånd. Det enda undantaget gäller

det fallet att överklagandet avser ett beslut av hovrätten att avvisa ett över-

klagande till Högsta domstolen (jfr 54 kap. 16 § RB). I fråga om prövningstill-

stånd tillämpas bestämmelserna i 54 kap. RB. Det innebär bl.a. att Högsta dom-

stolen inledningsvis kan begränsa ett tillstånd till en i ärendet förekommande

prejudikatfråga.

41 §

Paragrafen som har behandlats i avsnitt 7.14 begränsar möjligheterna att i

Högsta domstolen åberopa nya omständigheter eller bevis (jfr 37 § FPL) i de fall

där ärendet vid tingsrätten har inletts genom ett överklagande. Regeln innebär

att en part inte kan åberopa ett nytt rättsfaktum eller ett nytt bevismedel i

Högsta domstolen annat än om det förekommer särskilda skäl. I den mån det för

viss ärendetyp föreligger ett behov av regler som går längre eller mindre långt,

kan särskilda bestämmelser tas in i anslutning till den materiella

lagstiftningen.

42 §

I paragrafen som utformats i enlighet med Lagrådets förslag finns bestämmelser

om särskilda rättsmedel beträffande dels avgöranden som meddelats enligt den nya

lagen, dels avgöranden som vid ett överklagande skulle ha prövats enligt den nya

lagen (se avsnitt 7.15). I sist angiven del avses inte bara sådana avgöranden

som kunnat överklagas till tingsrätten (t.ex. felparkeringsbeslut av polis-

myndighet) utan också sådana som från annan myndighet än tingsrätt kunnat över-

klagas till hovrätt (t.ex. gåvoskattebeslut av länsstyrelse). Regleringen

innebär genom hänvisningar till bestämmelserna i rättegångsbalken att nuvarande

ordning till allra största delen behålls. Det nya ligger i att Högsta domstolen

eller den hovrätt som skall pröva en fråga om resning har möjlighet att bevilja

resning inte endast i de fall som anges i rättegångsbalken utan även när det i

annat fall föreligger synnerliga skäl. Att ett yrkande om resning kan förtjäna

att bifallas trots att förutsättningarna enligt rättegångsbalken inte är upp-

fyllda torde främst gälla den situationen att den enskilde påkallar åtgärden

alltför sent. När det föreligger synnerliga skäl bör sålunda resning kunna

beviljas beträffande ett beslut som grundas på en uppenbart oriktig rätts-

tillämpning även när felet uppmärksammas mer än sex månader efter laga kraft

(jfr 58 kap. 4 § RB och brottmålsreglerna som på den punkten inte ställer upp

någon tidsfrist). Resning bör kunna beviljas också i t.ex. sådana fall där det

finns två lagakraftvunna domstolsavgöranden angående samma förhållande av vilka

materiellt sett endast det ena avgörandet kan vara riktigt. När det gäller

tilläggsregeln måste givetvis mycket stor hänsyn tas till det intresse en

eventuell enskild motpart kan ha av att den extraordinära åtgärden inte

beviljas. Den föreslagna regleringen påverkar inte de allmänna domstolarnas

möjligheter att även i andra fall än dem som omfattas av regleringen ta hänsyn

till sådana synnerliga omständigheter som inte direkt framgår av rättegångs-

balkens reglering (jfr t.ex. rättsfallen NJA 1965 s. 417 och 1978 C 198).

 Det skall nämnas att med den nu angivna lösningen betydelsen av 58 kap. 10 a §

andra stycket och 13 § andra meningen samt 59 kap. 5 § andra stycket RB

begränsas till att främst gälla ärenden där klander kunnat ske till tingsrätt,

ärenden från inskrivningsmyndigheter samt ärenden som avgjorts genom godkännande

av strafföreläggande eller godkännande av föreläggande av ordningsbot.

43 §

I paragrafens första stycke tas upp hänvisningar till rättegångsbalken i fråga

om ansvar för förseelse enligt 9 kap. 5 § RB och i fråga om brott mot tyst-

nadsplikt enligt 9 kap. 6 § RB. Däremot tas i den nya lagen inte upp någon

hänvisning till bestämmelserna om ansvar för förseelse enligt 9 kap. 1-4 §§ RB.

Dessa bestämmelser tillämpas nämligen nästan aldrig i rättegångar och det finns

ännu mindre anledning att tillämpa dem i ett domstolsärende (jfr 38 och 39 §§

FPL).

 I andra stycket hänvisas till rättegångsbalkens bestämmelser om vite och hämt-

ning i 9 kap. 7-10 §§. Detta innebär en viss justering av förslaget i

promemorian.

 Tredje stycket ger domstolen möjlighet att agera självmant när det gäller att

döma ut ansvar eller döma ut ett vite som förelagts med stöd av den nya lagen. I

sak överensstämmer bestämmelserna med det som gäller enligt rättegångsbalken

(jfr 42 § FPL).

44 §

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om när en handling skall anses ha kommit

in till domstolen och om telefaxmeddelanden m.m., överensstämmer i sak med 33

kap. 3 § RB i dess lydelse från och med den 1 oktober 1994 (prop. 1993/94:190,

bet. 1993/94:JuU30, rskr. 1993/94:377, SFS 1994:1034).

45 §

I paragrafen tas upp bestämmelser om förhinder vid inställelse och om laga

förfall. Delvis sker detta genom hänvisningar till rättegångsbalken. Bestämmel-

serna överensstämmer i sak med det som gäller enligt 32 kap. 4 § andra stycket

samt 6 och 8 §§ RB (jfr 45 och 46 §§ FPL). Bestämmelserna i 32 kap. 1 och 3 §§

samt 4 § första stycket RB om att parterna skall få skäligt rådrum och att

domstolen kan ändra beslut om tider behöver inga motsvarigheter i den nya lagen.

I ett ärende är det nämligen självklart att de principer som kommer till uttryck

i de berörda bestämmelserna måste tillämpas. Bestämmelserna i 32 kap. 2 och 5 §§

RB om delgivning genom part och om vilandeförklaring passar inte för dom-

stolsärendena.

46 §

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om delgivning, överensstämmer sakligt

sett med 33 kap. 2 § första stycket RB och 47 § FPL.

47 §

Första stycket anger att en part får anlita ombud eller biträde. Detta innebär

inga sakliga nyheter i förhållande till det som gäller för närvarande i ärenden

(jfr 9 § första stycket förvaltningslagen och 48 § FPL). En i lagrådsremissen

intagen bestämmelse om att den som har ombud även måste medverka personligen när

domstolen begär det har ingen motsvarighet i propositionsförslaget. En sådan

bestämmelse skulle nämligen inte få någon praktisk betydelse i ett

domstolsärende.

 Enligt andra stycket gäller i fråga om ombud eller biträde det som sägs i 12

kap. 2-5 §§ samt 6 § andra stycket RB. Även detta överensstämmer med det som

gäller för närvarande. Det bör beträffande kraven på ombud enligt 12 kap. 2 § RB

påpekas att huvudvikten ligger vid om den det gäller är lämplig att vara ombud i

det enskilda fallet. I allmänhet är det betydligt enklare att vara ombud i ett

domstolsärende än i en tvistemålsprocess enligt balken. I andra stycket andra

mening finns i fråga om fullmakt en hänvisning till bestämmelserna i 12 kap.

8-19 §§ RB.

 I den nuvarande ärendelagen görs i 2 § tredje stycket det undantaget från

rättegångsbalkens fullmaktsregler att fullmakten inte behöver företes såvida

inte domstolen anser att det bör ske (jfr 49 § FPL). I promemorieförslaget

föreslås i stället att domstolen skall kunna avstå från att begära in en

fullmakt endast när frågan om ombudets behörighet har mindre vikt. Som några

remissinstanser påpekat innebär dock detta ett alltför strängt krav på fullmakt.

I stället bör den nuvarande ordningen behållas när det gäller ärendena. I

paragrafen föreskrivs därför att en skriftlig fullmakt inte behöver företes

annat än om domstolen anser att det behövs.

48 §

Paragrafen reglerar frågor om tolk och översättning av handlingar genom

hänvisningar till rättegångsbalkens bestämmelser. Genom detta överensstämmer

regleringen i sak med den som gäller nu.

Övergångsbestämmelser

Den nya lagen bör tillämpas även när det gäller sådana förfaranden som redan

inletts när lagen träder i kraft. Detta innebär t.ex. att dagen för ett beslut

blir avgörande för om den nya lagens bestämmelser skall ha iakttagits med

avseende på beslutet. Såvitt gäller rätten att överklaga finns några mindre

skillnader mellan den nya lagen och den nuvarande ärendelagen. För att någon

tvekan inte skall behöva uppstå föreskrivs att äldre bestämmelser fortfarande

skall gälla i fråga om rätten att överklaga ett beslut som har meddelats före

ikraftträdandet och i fråga om vad den som vill överklaga skall iaktta. I den

domstol till vilken överklagandet har skett blir den nya lagen tillämplig. De nu

angivna reglerna innebär bl.a. att en beslutsmyndighet inte har rätt att med

stöd av den nya lagen överklaga ett beslut som meddelats före ikraftträdandet

men kan bli part i domstolen, om den enskilde överklagar.

17.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken

16 kap. 3 §

Bestämmelsen i första stycket om att rätten skall ta in en registrerad handling

i protokollet (boupptecknings- eller avhandlingsprotokollet) har upphävts,

eftersom det nuvarande protokolleringssystemet bör moderniseras och nödvändiga

bestämmelser kan ges i förordning.

18 kap. 4 a §

I paragrafen som är ny har tagits in en bestämmelse enligt vilken en tingsrätt

vid handläggningen av ett ärende enligt balken skall bestå av en juristdomare.

När det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet får tings-

rätten dock bestå av en juristdomare och tre nämndemän (jfr 6 § tredje stycket i

den nuvarande ärendelagen och 14 kap. 17 § äktenskapsbalken). Skälen för änd-

ringen har redovisats i avsnitt 7.5. Utformningen av bestämmelsen innebär att

tingsrätten skall ha den angivna sammansättningen även i t.ex. ärenden enligt 3

kap. 12 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden

rörande äktenskap och förmynderskap. Till den nya paragrafen har även förts en

bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde stycket ärendelagen om möjlighet för rege-

ringen att föreskriva att i tingsrätt även sådana anställda som inte är

juristdomare skall få handlägga enkla ärenden om förordnade av bodelnings-

förrättare.

17.3 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

20 kap. 1 §

I paragrafen har tagits in en bestämmelse enligt vilken en tingsrätt vid

handläggningen av ett ärende enligt balken består av en juristdomare (jfr

avsnitt 7.5). Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet

får tingsrätten dock bestå av en juristdomare och tre nämndemän (jfr 6 § tredje

stycket i den nuvarande ärendelagen och 14 kap. 17 § äktenskapsbalken).

Utformningen av bestämmelsen innebär att tingsrätten skall ha den angivna

sammansättningen även i t.ex. ärenden enligt 3 kap. 12 § lagen (1904:26 s. 1) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (jfr

avsnitt 17.2). Det skall nämnas att en i lagrådsremissen föreslagen ändring i 20

kap. 6 § avseende klagofristen i överförmyndarärenden blir överflödig genom att

den nya ärendelagen inte skall uppta någon regel om frister för överklagande

till tingsrätt (se avsnitt 7.4).

17.4 Förslaget till lag om ändring i ärvdabalken

19 kap. 20 §

I paragrafens andra stycke finns bestämmelser om att det som gäller för en

boutredningsman i viss utsträckning skall tillämpas när det gäller en

testamentsexekutor och den som enligt förordnande i testamente endast i viss del

verkställer utredningen av ett dödsbo. Till paragrafen har lagts en ny mening

som innebär att det som sägs i 19 kap. 14 a § om skyldighet att underrätta

domstolen om vem som tillställts årsredovisning inte längre skall gälla någon

annan än den som är boutredningsman (se avsnitt 12 om skälen för denna ändring).

En testamentsexekutor som förordnats till boutredningsman skall alltså även i

fortsättningen ge in en underrättelse till domstolen.

19 kap. 21 a §

I paragrafen som är ny har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde

stycket ärendelagen enligt vilken regeringen kan bestämma att även sådana

anställda i tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden

om avträdande av egendom till förvaltning av boutredningsman och om förordnande

eller entledigande av boutredningsman.

20 kap. 12 §

Enligt paragrafen som är ny får regeringen bestämma att även sådana anställda i

en tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla bo-

uppteckningsärenden (se avsnitt 7.5).

23 kap. 6 §

I paragrafen som är ny har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde

stycket ärendelagen om möjlighet för regeringen att bestämma att även sådana

anställda i tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla ärenden

om förordnande av skiftesman vid arvskifte.

17.5 Förslaget till lag om ändring i jordabalken

8 kap. 12 a §

Paragrafen har föreslagits införd i jordabalken genom prop. 1995/96:43. En

hänvisning till den nuvarande ärendelagen har ändrats att avse den nya

ärendelagen.

12 kap. 21 §

I paragrafen finns bestämmelser om nedsättning av hyra hos länsstyrelse till

skydd mot påföljd för underlåten hyresbetalning. Bestämmelserna har ändrats så

att ett överklagande av länsstyrelsens beslut i ärendet inte längre skall ske

till hovrätten utan till tingsrätt (se avsnitt 11). För tydlighets skull anges

uttryckligen - på samma sätt som i flera av de följande lagförslagen - att den

nya ärendelagen skall gälla vid överklagande. Har länsstyrelsen meddelat ett

beslut före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas, om någon part

överklagar.

17.6 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

6 kap. 11 §

Bestämmelsen om att registreringen av målen och det som förekommer i målen skall

ske i dagboksform har utgått (se avsnitt 9).

6 kap. 12 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om protokollföring i s.k. RB-ärenden, dvs.

ärenden som har anknytning till tvistemål eller brottmål, t.ex. ett ärende om

bevisupptagning åt annan domstol som handlägger ett sådant mål. För tydlighets

skull har paragrafen ändrats så att det klart framgår att den inte gäller de

ärenden som skall handläggas enligt ärendelagen. De grundläggande bestämmelserna

om det som skall antecknas vid ett sammanträde i ett sådant ärende har tagits in

i 21 § förslaget till ny ärendelag.

6 kap. 13 §

Paragrafen som innehåller en delegationsbestämmelse har justerats av skäl som

angetts i avsnitt 9.

10 kap. 20 a och 19 kap. 11 a §§

I paragraferna tas upp regler om överlämnande av ansökningar från en obehörig

domstol till en behörig. Reglerna har utförligt behandlats i avsnitt 8 (se även

författningskommentaren till 8 § förslaget till ny ärendelag). Ett beslut om

överlämnande är inte något slutligt beslut i rättegångsbalkens mening.

17 kap. 10 och 30 kap. 8 §

Bestämmelserna i andra styckena om domsnumrering och om domböcker har upphävts

av skäl som angetts i avsnitt 10.

17.7 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken

Ändringarna i utsökningsbalken avser uteslutande vissa paragrafer i 18 kap. som

handlar om överklaganden. I 8 § finns för närvarande bestämmelser om vad ett

överklagande skall innehålla. I 11 § finns bestämmelser om domstols prövning när

ett överklagande kommit in för sent till kronofogdemyndigheten. I 18 § finns

bestämmelser om att vissa domstolsbeslut får överklagas särskilt. Samtliga de nu

angivna bestämmelserna blir överflödiga till följd av regleringen i förslaget

till ny ärendelag. I promemorian föreslås att även 12 § som innehåller bestäm-

melser om inhibition och omedelbar verkställighet skall upphävas. Det lagrummet

innehåller emellertid en för utsökningsärendena mer preciserad reglering än den

föreslagna nya ärendelagen (se 26 § den lagen) och det finns inte tillräcklig

anledning att nu upphäva den regleringen.

18 kap. 1 §

Hänvisningen i andra stycket har ändrats till att avse den nya ärendelagen. Be-

stämmelsen om en tingsrätts sammansättning har upphävts med hänsyn till

innehållet i 3 § förslaget till ny ärendelag. I paragrafen görs ett undantag

från regleringen i 11 § den lagen om att en beslutsmyndighet vars beslut

överklagats av en enskild skall vara motpart i domstolen. Kronofogdemyndigheten

blir alltså inte part i domstolsförfarandet (se avsnitt 7.3).

18 kap. 16 a §

Bestämmelserna i det nuvarande första stycket om att tingsrättsbeslut överklagas

till hovrätten och i fjärde till sjätte styckena angående prövningstillstånd

blir överflödiga genom regleringen i den nya ärendelagen. Ur det nuvarande

tredje stycket har en bestämmelse som tar sikte på missnöjesanmälan tagits bort.

17.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med

lösören, som köparen låter i säljarens vård kvarbliva

1 §

Paragrafen har ändrats på det sättet att en lösöreköpsavhandling inte längre

skall visas upp för kronofogdemyndighet och sedan ges in till tingsrätten för

protokollering. I stället skall handlingen ges in till kronofogdemyndigheten för

registrering. Beträffande skälen för lagändringen hänvisas till avsnitt 13.

2 §

Ändringarna innebär att bestämmelsen om att tingsrätterna skall förteckna

lösöreköpsavhandlingarna har ersatts av en bestämmelse om att ett beslut av

kronofogdemyndigheten skall kunna överklagas till tingsrätt enligt den nya

ärendelagen (se avsnitt 13).

3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om det skydd som lösöreköparen får mot

säljarens fordringsägare. Enligt gällande regler har köparen inte något skydd,

om en utmätning eller konkurs inträffar inom 30 dagar från det att köpeav-

handlingen visades upp inför rätten. Enligt den nya lydelsen av paragrafen är

utgångspunkten för tidsberäkningen i stället den dag då handlingen gavs in till

kronofogdemyndigheten. Utöver detta har en forumregel i första stycket för

väckande av talan vid tingsrätt justerats redaktionellt.

17.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar

hos myndighet

I 9 a § finns bestämmelser om att ett beslut av länsstyrelse angående

nedsättning av pengar får överklagas till hovrätten genom besvär. Av skäl som

angetts i avsnitt 11 bör ett överklagande i fortsättningen i stället ske till

tingsrätt och handläggas enligt den nya ärendelagen. Paragrafen har ändrats i

enlighet med detta (jfr lagförslaget under 17.5).

17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av

förkommen handling

I en ny paragraf, 15 §, har förts in en bestämmelse från nuvarande 6 § fjärde

stycket ärendelagen om möjlighet för regeringen att föreskriva att även sådana

anställda i en tingsrätt som inte är juristdomare skall få handlägga enkla

ärenden om dödande av förkommen handling m.m., dock inte ärenden som avses i 12

a §.

17.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred

Bestämmelserna i 36 och 37 § om att rätten i sitt protokoll skall ta in

föreningar om stängselskyldighet och betesreglering har ändrats så att rätten i

stället skall registrera den handling det gäller. Syftet med dessa ändringar är

att möjliggöra ett upphävande av reglerna om att det vid tingsrätterna skall

föras avhandlingsprotokoll (jfr författningskommentaren till 27 § förslaget till

ny ärendelag).

17.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och

gåvoskatt

34 §

I ett nytt, tredje stycke har införts en bestämmelse som ger regeringen

möjlighet att delegera handläggningen i tingsrätt av enkla arvsskatteärenden

till sådana anställda som inte är juristdomare. Bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 7.5.

60 §

Paragrafen handlar om överklagande av en beskattningsmyndighets beslut till

hovrätt. Kammarkollegiet anser inte att den föreslagna ärendelagen skall vara

tillämplig för arvs- och gåvoskatteärendena utan att i stället vissa

förfaranderegler för dessa ärendetyper bör införas i den materiella

lagstiftningen. Det finns inte underlag för någon sådan omarbetning av den nuva-

rande lagstiftningen. Nya regler behövs emellertid för att den nya ärendelagen

med dess bestämmelser om överrättsprocess skall kunna tillämpas i

arvsskatteärendena. I skattemyndighet som beskattningsmyndighet för gåvoskatt

gäller förvaltningslagen (1986:223). I gåvoskatteärenden blir därför den nya

ärendelagen tillämplig i samband med att skattemyndighetens beslut överklagas.

Detta har markerats i första stycket. Vilka uppgifter som ankommer på skatte-

myndigheten i samband med ett överklagande regleras dock inte av ärendelagen

utan av förvaltningslagen. Ur det första stycket har vidare tagits bort vissa

bestämmelser som syftar på äldre regler om att en hovrätts domkrets kunde avse

endast en begränsad del av ett län.

 De ändringar som görs i andra till fjärde styckena är huvudsakligen föranledda

av att systemet för överklagande är enhetligt från och med den 1 oktober 1994

(jfr prop. 1993/94:290). Dessutom har en hänvisning i andra stycket till

rättegångsbalken ändrats till att avse motsvarande bestämmelse i ärendelagen.

 I fjärde stycket finns bestämmelser som innebär bl.a. att ett vitesföre-

läggande i frågor som avses i 17 och 26 §§ inte får överklagas särskilt men att

ett föreläggande att fullgöra en uppgift enligt 26 § får komma under prövning i

samband med överklagande av ett beslut om vitets utdömande. Bestämmelserna har

avseende på bl.a. en fråga om skyldigheten att lämna upplysningar om värdet av

egendom. För ärenden i allmänhet skall det enligt 37 § första stycket förslaget

till ärendelag inte längre förekomma någon motsvarande begränsning i

överklaganderätten. När det gäller arvs- och gåvoskatteärenden finns det emel-

lertid inte i det nu aktuella ärendet underlag för någon sådan reform. Frågan om

ändringar bör därför anstå till en mer allmän reform av lagstiftningen om

arvsskatt och gåvoskatt.

70 §

I första stycket har gjorts en justering som följd av att uttrycket besvär

numera har ersatts av uttrycket överklagande .

17.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:642) om

blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap

De hänvisningar till den nuvarande ärendelagen som förekommer i 1 a och 1 b §§

har ersatts av hänvisningar till den nya ärendelagen.

17.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:605) om registrering av

båtbyggnadsförskott

Bestämmelserna om att vissa avtal om båtbyggnadsförskott kan tas in Stockholms

tingsrätts protokoll har ändrats på det sättet att avtalen i stället kan

registreras hos tingsrätten. Ändringarna ingår som ett led i arbetet med att

upphäva reglerna om avhandlings- och bouppteckningsprotokoll (jfr

författningskommentaren till 27 § förslaget till ny ärendelag).

17.15 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

18 kap. 8 §

Paragrafen avser frågor om överklagande av vissa beslut av Patent- och Regist-

reringsverket. Bestämmelserna i andra stycket om att 1946 års ärendelag skall

tillämpas har ändrats till att avse den nya ärendelagen. Någon särskild bestäm-

melse om tingsrättens sammansättning i ett ärende enligt aktiebolagslagen behövs

inte längre. I fråga om tingsrättens sammansättning bör i stället den nya

ärendelagens regler gälla. De reglerna innebär - åtminstone teoretiskt sett -

att tingsrätten i visst fall kan bestå av flera domare. Vid överklagande av ett

beslut blir verket part i domstolen (se avsnitt 7.3).

17.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:206) om

felparkeringsavgift

De nuvarande bestämmelserna i 11 § om att det i felparkeringsärenden är åkla-

garen som för det allmännas talan i tingsrätt och hovrätt ersätts av den nya

ärendelagens bestämmelser om möjlighet för den beslutande förvaltningsmyndig-

heten - i detta fall polismyndigheten - att uppträda som part i domstolen (se

avsnitt 7.3). Nuvarande regler i 12 § om en tingsrätts sammansättning i ärende

om felparkeringsavgift ersätts av den nya ärendelagens mer allmänna regler 3 §,

vilka åtminstone teoretiskt tillåter att tingsrätten avgör ärendet i

flerdomarsammansättning.

 De nya bestämmelserna får med de begränsningar som följer av övergångsbe-

stämmelserna till den nya ärendelagen omedelbar tillämpning vilket bl.a. innebär

att en åklagare skall till polismyndigheten lämna tillbaka handlingarna i de

ärenden som är under handläggning i domstol eller hos åklagarmyndigheten den dag

då den nya lagstiftningen träder i kraft.

10 §

I paragrafen, som handlar om överklagande av polismyndighets beslut i ett

felparkeringsärende till domstol, har gjorts redaktionella ändringar i anledning

av den nya ärendelagen.

10 a §

Ur paragrafen har tagits bort dels en bestämmelse om att en tingsrätts beslut

får överklagas till hovrätt, dels vissa bestämmelser i nuvarande andra stycket

andra meningen samt tredje och fjärde styckena om prövningstillstånd.

Motsvarande bestämmelser finns nämligen i den nya ärendelagen.

17.17 Förslaget till lag om ändring i bötesverkställighetslagen

(1979:189)

Bestämmelserna i 13 § om överklagande till tingsrätt har justerats i anledning

av den nya ärendelagen. Lagrådet har framhållit att bestämmelsen i första

styckets andra mening om klagofristen blir överflödig med den allmänna lösning

som har valts när det gäller klagofristerna. Särskilt med hänsyn till att ett

överklagande i förtsättningen bör ges in till den beslutande myndigheten och

inte som nu till rätten bör bötesverkställighetslagen dock även i fortsättningen

innehålla en regel om klagofristen. Den nuvarande bestämmelsen i första styckets

fjärde mening som jämställer ett överklagande med en ansökan behövs inte,

eftersom den nya ärendelagen innehåller uttryckliga regler om överklaganden från

förvaltningsmyndighet. Den nuvarande bestämmelsen om tingsrättens sammansättning

har ändrats så att nämndemän skall medverka endast i de fall där tingsrätten

anser att det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet. I

fråga om anledningen till den ändringen kan här hänvisas till avsnitt 7.5.

17.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på

okända borgenärer

4 §

Av paragrafen framgår att en ansökan om kallelse på okända borgenärer inte

längre skall göras hos tingsrätten utan hos kronofogdemyndigheten eller, om

gäldenären är ett aktiebolag, hos Patent- och registreringsverket. Besträffande

skälen för ändringen kan hänvisas till avsnitt 14.

5 §

Paragrafen har ändrats med hänsyn till att ansökningar om kallelse på okända

borgenärer skall göras hos en kronofogdemyndighet eller hos Patent- och

registreringsverket. I propositionsförslaget har markerats att verket skall

underrätta kronofogdemyndigheten om en sådan ansökan som har gjorts hos verket.

5 a §

I paragrafen som är ny har införts bestämmelser om överklagande. Vid

överklagande av en kronofogdemyndighets beslut skall 18 kap. UB tillämpas vilket

medför att överklagandet sker till tingsrätt där ärendelagen blir tillämplig.

Även ett överklagande av Patent- och registreringsverkets beslut skall ske till

tingsrätt. Vid överklagande gäller den nya ärendelagen.

17.19 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek

En bestämmelse i 2 kap. 4 § andra stycket har justerats till följd av de

ändringar som görs i lagen (1845:50 s.1) om handel med lösören, som köparen

låter i säljarens vård kvarbliva (se lagförslag 8).

17.20 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors

gemensamma hem

I 20 a § har tagits in en bestämmelse om att tingsrätten vid handläggningen av

ett ärende skall bestå av en juristdomare. Om det föreligger särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet får tingsrätten dock bestå av en juristdomare

och tre nämndemän (jfr 6 § tredje stycket i den nuvarande ärendelagen och 14

kap. 17 § äktenskapsbalken). I paragrafen har även tagits in en bestämmelse från

den nuvarande ärendelagen om behörighet för sådana anställda i tingsrätt som

inte är juristdomare att förordna bodelningsförrättare. Skälen till förslagen

har redovisats i avsnitt 7.5.

17.21 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella

sambor

Hänvisningen i första stycket 8 till den nuvarande ärendelagen, som gäller

frågor om tingsrätts sammansättning m.m., har utgått med hänsyn till att

motsvarande frågor i stället bör regleras genom hänvisningen i första stycket 1

till lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (se avsnitt 17.20).

17.22 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud

19 §

Paragrafen har justerats i anledning av förslaget till ny ärendelag.

21 §

Paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse hänvisningar till en del av

bestämmelserna i den nuvarande ärendelagen. Det finns inte något hinder mot att

i fortsättningen allmänt hänvisa till den nya ärendelagen.

17.23 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

Hänvisningen i 6 kap. 14 § andra stycket till ärendelagen har justerats att

gälla den föreslagna nya lagen. Den nuvarande bestämmelsen om tingsrättens

domförhet behövs inte med den nya lagen.

17.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade

personuppgifter

Hänvisningen i 3 § till ärendelagen har justerats att gälla den föreslagna nya

ärendelagen. Det finns inget behov av att inskränka hänvisningen till att gälla

den lagen i tillämpliga delar .

17.25 Förslaget till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

63 §

Det nuvarande tredje stycket som innehåller regler om Konkurrensverkets rätt att

överklaga tingsrättens beslut är onödigt med hänsyn till att verket enligt 11 §

förslaget till ny ärendelag är part i ärendet. Stycket har därför upphävts.

64 §

I första stycket andra punkten har en hänvisning till ärendelagen ändrats till

att avse den nya. I andra stycket har en justering gjorts i anledning av att

förslaget till ny ärendelag i motsats till den nuvarande ärendelagen innehåller

bestämmelser om hovrättsprocessen.

64 c §

Paragrafens nuvarande lydelse innebär genom hänvisningar att en tingsrätt vid

förhandling i eller vid avgörande av ett ärende enligt konkurrenslagen på samma

sätt som i ett tvistemål enligt den lagen skall ha en sammansättning med två

juristledamöter och två ekonomiska experter. Vid annan handläggning består

tingsrätten av en juristdomare eller av en juristdomare och en ekonomisk expert

i förening. I princip är en prövning i sak av ett ärende som anges i 63 § första

stycket 6 inte enklare att företa än en prövning i sak av ett tvistemål enligt

konkurrenslagen. I båda fallen behöver tingsrätten i allmänhet göra kvali-

ficerade samhällsekonomiska och företagsekonomiska analyser som kräver ingående

kännedom om förhållandena på enskilda marknader och om deras funktionssätt. Inte

bara målen utan även ärendena är av stor samhällsekonomisk och konsumentpolitisk

betydelse. Mot den bakgrunden finns det inte anledning att ändra de regler som

nu finns om tingsrättens sammansättning vid prövningen i sak av ett ärende som

anges i 63 § första stycket 6. Ett sådant ärende som anges i 63 § första stycket

5, dvs. ett ärende om undersökning enligt 47 och 48 §§ konkurrenslagen, kan

emellertid vara enklare att pröva. Därför bör det öppnas en möjlighet för

tingsrätten att bestå av en juristdomare eller av en sådan domare och en

ekonomisk expert i förening vid prövningen i sak av ett sådant ärende. Vid sådan

handläggning som inte avser en prövning i sak, t.ex. när det gäller en

förberedande åtgärd eller ett beslut om avvisning, skall tingsrätten alltid

bestå av en juristdomare eller av en sådan domare i förening med en ekonomisk

expert (jfr det som sägs i avsnitt 7.5).

65 §

Paragrafen upptar för närvarande bestämmelser om att i fråga om förelägganden

och utevaro rättegångsbalkens regler för åklagare skall gälla för Konkurrensver-

ket som part i mål eller ärende. Regelns ändamål är att Konkurrensverket inte

skall utsättas för de påföljder som enligt rättegångsbalken gäller för part i

ett indispositivt tvistemål. Den nya ärendelagen innehåller emellertid såvitt

gäller en myndighet som part inga bestämmelser av rättegångsbalkens slag. För

att det inte skall uppstå något onödigt krångel i domstolarna i samband med

hanteringen av ärendena enligt konkurrenslagen bör därför konkurrenslagens

bestämmelse upphävas såvitt gäller ärendena.

17.26 Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

De nuvarande bestämmelserna i 32 § blir onödiga till följd av bestämmelserna i

39 § den föreslagna nya ärendelagen och paragrafen har därför utgått.

21 §

De nuvarande bestämmelserna i andra stycket om hur tingsrätten skall göra när

den finner sig vara obehörig att handlägga ett skuldsaneringsärende har utgått,

eftersom frågan regleras på i huvudsak samma sätt i 8 § förslaget till ny

ärendelag.

22 och 27 §§

Hänvisningarna i 22 § andra stycket och 27 § tredje stycket till ärendelagen har

ändrats till att avse den nya ärendelagen. Bestämmelserna i samma stycken om att

tingsrätten alltid skall bestå av en domare har utgått, eftersom det inte finns

anledning att på den punkten hantera skuldsaneringsärendena på annat sätt än

alla andra domstolsärenden (se 3 § förslaget till ny ärendelag).

29 §

I paragrafen har uttryckligen angetts att den nya ärendelagen skall gälla vid

överklagande, om inte någonting annat sägs. I paragrafen görs dock ett undantag

från regleringen i 11 § den lagen om att en beslutsmyndighet vars beslut

överklagas av en enskild skall vara motpart i domstolen. Kronofogdemyndigheten

blir alltså inte part i domstolsförfarandet (se avsnitt 7.3).

31 §

En bestämmelse i andra stycket om missnöjesanmälan har utgått med anledning av

att det institutet inte förekommer i förslaget till ny ärendelag. Bestämmelserna

i tredje stycket om prövningstillstånd har utgått därför att samma sak följer av

38 § i det förslaget.

17.27 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

I promemorian föreslås att 21 kap. sjölagen ändras så att dispaschmålen som med

nu gällande regler handläggs i domstolarna enligt reglerna i 52 kap. RB i

fortsättningen ges en mera kvalificerad handläggning enligt den nya ärendelagen.

Under remissbehandlingen har emellertid framkommit skäl som talar för att man i

dispaschmålen i åtskilligt fler hänseenden än som följer av nuvarande ordning

eller av den nya ärendelagen bör tillämpa rättegångsbalkens regler för

tvistemål. Av det skälet bör frågan om hur dispaschmålen i fortsättningen skall

handläggas inte tas upp i det nu aktuella sammanhanget.

12 kap. 3 §

En hänvisning i tredje stycket till ärendelagen har justerats att gälla den nya

ärendelagen.

18 kap. 10 §

En hänvisning i andra stycket till ärendelagen har justerats att gälla den nya

ärendelagen.

17.28 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1811) om

disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m.

I nuvarande 54 § finns en bestämmelse som ger tingsrätten möjlighet att besluta

om inhibition. Den paragrafen har utgått mot bakgrund av den allmänna

bestämmelsen i 26 § förslaget till ny ärendelag.

 I nuvarande 56 § finns en bestämmelse om att i tingsrätt och hovrätten det

allmännas talan förs av den myndighet som har meddelat beslutet (jfr. prop.

1993/94:112, bet. 1993/94:JuU26, rskr. 1993/94:299, SFS 1994:520). Den

paragrafen har utgått mot bakgrund av de allmänna bestämmelserna i 11 och 36 §§

förslaget till ny ärendelag. Det skall nämnas att det i 57 § ges en erinran om

att Riksdagens ombudsmän och Justitiekanslern kan överklaga ett beslut om

disciplinansvar.

52 §

Paragrafens hänvisning till ärendelagen har ändrats att gälla den nya lagen. Den

nuvarande bestämmelsen om att ett överklagande jämställs med en ansökan behövs

inte.

53 §

I nuvarande 53 § finns bestämmelser enligt vilka en tingsrätt normalt är

beslutför med en juristdomare men vid avgörande av saken skall bestå av en

juristdomare och tre nämndemän. Den större sammansättningen med nämndemän har i

förslaget på samma sätt som för nästan alla andra ärenden reserverats för de

fall i vilka det finns särskilda skäl att ha den sammansättningen (se vidare

avsnitt 7.5).

55 §

I paragrafen finns för närvarande bestämmelser om överklagande till hovrätt och

om att hovrättens beslut inte får överklagas. Det finns även bestämmelser om att

ett överklagande får ske särskilt, om tingsrätten har meddelat ett beslut som

avses i 34 § andra stycket eller avslagit ett yrkande om att verkställighet

tills vidare inte skall få ske. Regeln om att en hovrätts beslut inte får

överklagas bör behållas. De övriga reglerna blir överflödiga med den nya

ärendelagen (se 37 och 39 §§ den lagen).

62 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av myndigheters beslut i

vissa ersättningsärenden. Den nuvarande regleringen innebär bl.a. att

överklaganden av ersättningsbeslut i domstolen handläggs enligt rättegångsbalken

som tvistemål, om det inte samtidigt sker ett överklagande i ett disciplinärende

(jfr 22 kap. RB). Även i vissa andra fall kan tvistemålsreglerna bli tillämpli-

ga.

 Den nuvarande ordningen för handläggning av ersättningsärenden är onödigt

komplicerad. Den nya ärendelagen ger garantier för att vid behov handläggningen

av ett ersättningsärende blir tillräckligt kvalificerad, och det synes mot den

bakgrunden inte kunna riktas någon avgörande invändning mot att ersättnings-

ärendena alltid hanteras på samma sätt som disciplinärendena. Till följd av

detta har paragrafens andra stycke utgått. Samtidigt har ur första stycket

tagits bort en hänvisning som görs till 56 §.

17.29 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

48 §

Paragrafens nuvarande lydelse innebär genom hänvisningar att en tingsrätt vid

sammanträde i eller vid avgörande av ett ärende enligt marknadsföringslagen på

samma sätt som i ett tvistemål enligt den lagen skall ha en sammansättning med

två juristledamöter och två ekonomiska experter. Vid annan handläggning består

tingsrätten av en juristdomare eller av en juristdomare och en ekonomisk expert

i förening. Frågorna i ärendena är dock i normala fall betydligt enklare än de

som skall handläggas i tvistemål och torde till följd av detta inte i samma höga

grad som frågorna i tvistemålen kräva medverkan av ekonomiska experter. Mot den

bakgrunden bör tingsrätten ges en ökad frihet när det gäller sammansättningen i

ärendena. Detta synes kunna ske genom att man för de nu berörda ärendena på

samma sätt som i fråga om nästan alla andra ärenden som en grundregel

föreskriver att tingsrätten skall bestå av en juristdomare eller av en

juristdomare och en ekonomisk expert i förening samtidigt som tingsrätten ges

möjlighet att ha den större sammansättningen med två jurister och två experter

när det föreligger särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet (jfr det

som sägs i avsnitt 7.5; jfr också avsnitt 17.25).

50 §

I paragrafens tredje stycke finns för närvarande en bestämmelse om att i ett

ärende enligt marknadsföringslagen ärendelagen skall tillämpas i Stockholms

tingsrätt, om inte något annat följer av marknadsföringslagen. I fortsättningen

bör den nya ärendelagen gälla inte bara handläggningen i Stockholms tingsrätt

utan även handläggningen i Marknadsdomstolen. Paragrafen har ändrats i enlighet

med detta.

51 §

I paragrafen finns bestämmelser om att i mål och ärenden enligt marknads-

föringslagen det som i 49, 50 och 52 kap. RB sägs om hovrätt i stället skall

gälla Marknadsdomstolen. Denna bestämmelse måste i fortsättningen avse även 39 §

första stycket i den nya ärendelagen, eftersom det lagrummet innehåller regler

om överrättsprocessen.

17.30 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:000) om

företagsrekonstruktion

De nuvarande bestämmelserna i 4 kap. 3 § blir onödiga till följd av regleringen

i 3 § förslaget till ny ärendelag och har därför upphävts.

4 kap. 1 §

I paragrafen finns för närvarande bestämmelser om att för tingsrättens

handläggning efter ett beslut om ackordsförhandling skall tillämpas rätte-

gångsbalkens bestämmelser om handläggningen av tvistemål. Den nya ärendelagen

innefattar en så kvalificerad reglering av handläggningen att det inte längre

finns något behov av att tillämpa reglerna för tvistemål. Bestämmelserna har

därför upphävts.

4 kap. 2 §

I paragrafens första stycke finns bl.a. en bestämmelse om att vid en sådan

förhandling som avses i 3 kap. 23 § första stycket skall tillämpas bestäm-

melserna i rättegångsbalken om huvudförhandling i tvistemål. Den nya

ärendelagens reglering torde vara tillräcklig på den punkten och därför har

bestämmelsen upphävts. En bestämmelse i andra stycket om att rättens avgörande

sker genom beslut är onödig med hänsyn till bl.a. 27 § i förslaget till ny

ärendelag.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till ärendelag

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 §

Denna lag gäller handläggningen i tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen av

sådana ärenden som skall tas upp av en tingsrätt och som inte skall handläggas

enligt rättegångsbalken eller förvaltningslagen (1986:223).

2 §

Om en annan lag för visst slags ärende innehåller en bestämmelse som avviker

från denna lag, gäller den bestämmelsen.

Domstolarna

3 §

I fråga om domstolarna och domare tillämpas 1-4 kap. rättegångsbalken. En

tingsrätt består av en juristdomare. Om det finns särskilda skäl får dock

tingsrätten bestå av tre sådana domare. När det gäller domstolens sammansättning

tillämpas i övrigt balkens bestämmelser för tvistemål.

 Att tjänstemän som inte är jurister får handlägga vissa ärenden enligt denna

lag framgår av särskilda föreskrifter.

Hur förfarandet vid tingsrätten inleds

4 §

Den som vill inleda ett förfarande vid tingsrätt genom anmälan, ansökan, över-

klagande eller på annat sätt skall göra detta skriftligen.

5 §

En ansökan skall innehålla uppgifter om

 1. det som yrkas,

 2. de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet,

 3. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis

och

 4. de omständigheter som medför att tingsrätten är behörig att handlägga

ärendet, om inte behörigheten framgår av det som anförs i övrigt.

 Ett överklagande skall innehålla uppgifter om

 1. det beslut som överklagas och i vilken del det överklagas,

 2. grunderna för överklagandet och i vilket avseende skälen för beslutet

enligt klagandens mening är oriktiga,

 3. den ändring i beslutet som yrkas och

 4. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis.

 Skriftliga bevis skall ges in samtidigt med ansökan eller överklagandet.

6 §

En enskild parts första skrivelse till tingsrätten skall innehålla uppgifter om

partens

 1. yrke och personnummer eller organisationsnummer,

 2. postadress och adress till arbetsplats samt i förekommande fall annan

adress där han eller hon kan anträffas för delgivning genom stämningsman,

 3. telefonnummer till bostaden och arbetsplatsen, dock att nummer som avser

ett hemligt telefonabonnemang behöver uppges endast om tingsrätten begär det,

och

 4. förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning med honom eller henne.

 Om den enskilde har en ställföreträdare, skall motsvarande uppgifter lämnas

även om ställföreträdaren. Har den enskilde utsett ombud, skall ombudets namn,

postadress och telefonnummer anges.

 Finns det en enskild motpart i ärendet, skall den som inleder förfarandet

lämna uppgifter om motparten i de hänseenden som anges i första och andra

styckena. Uppgift om motpartens eller dennes ställföreträdares yrke, ar-

betsplats, telefonnummer och ombud behöver dock lämnas endast om uppgiften utan

särskild utredning är tillgänglig för den som inleder förfarandet. Saknar

motparten känd adress, skall uppgift lämnas om den utredning som gjorts för att

fastställa detta.

 Uppgifterna skall gälla förhållandena när uppgifterna lämnas till tingsrätten.

Om något av dessa förhållanden ändras eller om en uppgift är ofullständig eller

felaktig, skall det utan dröjsmål anmälas till tingsrätten.

7 §

Ett överklagande skall ges in till den myndighet som har meddelat det beslut som

överklagas. Det skall ha kommit in till myndigheten inom tre veckor från dagen

för beslutet.

8 §

Har ett överklagande getts in till en tingsrätt i stället för till den myndighet

som meddelat det överklagade beslutet, skall tingsrätten överlämna överklagandet

till myndigheten. Överklagandet skall anses ha kommit in till myndigheten redan

den dag det kom in till tingsrätten.

 Finner tingsrätten i annat fall i samband med att ett förfarande inleds att

den inte är behörig att handlägga ärendet, skall tingsrätten lämna över den

skrivelse genom vilken förfarandet inletts till en domstol som är behörig, om

den som inlett förfarandet inte har något att invända mot detta. Skrivelsen

skall anses ha kommit in till den domstolen redan den dag som den kom in till

den tingsrätt som lämnar över skrivelsen.

9 §

Om den skrivelse genom vilken förfarandet inletts innehåller brister, får

domstolen förelägga parten att inom viss tid avhjälpa dessa. Har föreskriven

avgift inte betalats, skall parten föreläggas att betala. När det finns

anledning till det skall domstolen förelägga parten att ge in ett bevis om sin

behörighet att inleda förfarandet vid domstolen eller om vem som är ställ-

företrädare för en part. Om ärendet inte kan prövas i sak utan att föreläggandet

följts, skall parten upplysas om detta.

10 §

Följs inte ett föreläggande enligt 9 §, skall tingsrätten avvisa anmälan,

ansökan eller överklagandet,

 1. om bristerna är sådana att den skrivelse genom vilken förfarandet inletts

inte kan läggas till grund för någon prövning i sak,

 2. om bristerna avser föreskrifterna i 6 § och inte har endast ringa betydelse

för frågan om delgivning eller

 3. om föreskriven avgift inte har betalats.

 Avvisning skall ske även när det finns något annat hinder för prövningen.

Frågan om ett överklagande har kommit in i rätt tid skall dock prövas av

tingsrätten endast när förvaltningsmyndigheten har beslutat om avvisning på den

grunden och myndighetens beslut överklagas till tingsrätten.

Beslutsmyndighetens ställning vid överklagande

11 §

Om det vid överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut förekommer sådana

allmänna intressen i ärendet som myndigheten har till uppgift att bevaka och som

inte bevakas av någon annan förvaltningsmyndighet, är myndigheten motpart till

den som har överklagat.

Allmänt om handläggningen av ärenden

12 §

Domstolen skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver.

Genom frågor och påpekanden skall domstolen försöka avhjälpa otydligheter och

ofullständigheter i parternas framställningar.

Skriftligt och muntligt förfarande

13 §

Förfarandet är skriftligt.

 I förfarandet bör det ingå sammanträde när det kan antas vara till fördel för

utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet.

 Domstolen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter

i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är

lämpligt.

14 §

Domstolen skall hålla sammanträde, om det begärs av en enskild part. Sammanträde

behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte

går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild

omständighet inte behövs.

15 §

Ett sammanträde får hållas på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till

sammanträdets ändamål och övriga omständigheter eller om sammanträdet inför

domstolen skulle medföra kostnader och olägenheter som inte står i rimligt för-

hållande till betydelsen av att sammanträdet hålls inför domstolen.

 Beträffande sammanträden som hålls på telefon gäller inte bestämmelserna i 19

§.

Skriftväxlingen

16 §

Om det i ärendet finns en motpart, skall domstolen förelägga motparten att inom

en viss tid svara skriftligen. I föreläggandet skall det tas in en upplysning om

att ärendet kan komma att avgöras även om det inte kommer in något svar till

domstolen.

 Första stycket gäller inte,

 1. om det saknas anledning att anta att ärendet till någon del kommer att av-

göras till motpartens nackdel,

 2. om en underrättelse annars är uppenbart obehövlig eller

 3. om motparten är en sådan förvaltningsmyndighet som avses i 11 §.

17 §

Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte domstolen

bestämmer att svaret får lämnas muntligen.

 Den som svarar skall ange om han eller hon medger eller bestrider yrkandena i

ärendet eller, om förfarandet inletts genom en anmälan, om han godtar eller

motsätter sig den åtgärd som ärendet gäller. Om han bestrider yrkandet eller

motsätter sig åtgärden skall han ange skälen för sin inställning och de bevis

som han vill åberopa. Skriftliga bevis skall ges in till domstolen.

18 §

Domstolen får förelägga den som inlett förfarandet vid domstolen att inom viss

tid yttra sig skriftligen över svaret. I föreläggandet skall det tas in en

upplysning om att ärendet kan komma att avgöras även om det inte kommer in något

yttrande till domstolen.

Sammanträde

19 §

Till ett sammanträde skall domstolen kalla den som är part. I en kallelse till

en enskild part skall det tas in en upplysning om att utevaro inte hindrar att

domstolen handlägger eller avgör ärendet eller om att utevaro kan leda till att

ärendet avskrivs från vidare handläggning.

 Om någon bör infinna sig personligen, får domstolen föreskriva vite.

20 §

I fråga om offentlighet och ordning vid sammanträde tillämpas 5 kap. 1-5 och 9

§§ rättegångsbalken. Utöver det som följer av 5 kap. 1 § rättegångsbalken får

domstolen besluta att sammanträde skall hållas inom stängda dörrar, om det kan

antas att det vid sammanträdet kommer att läggas fram uppgifter för vilka hos

domstolen gäller sekretess enligt sekretesslagen (1980:100).

21 §

Vid sammanträde skall det föras protokoll. Protokollet skall redovisa sam-

manträdets gång och den utredning som läggs fram vid sammanträdet. I protokollet

skall antecknas det som förekommer vid sammanträdet när det gäller yrkanden,

medgivanden, bestridanden, åberopanden, invändningar och erkännanden.

Partsinsyn

22 §

Ett ärende får inte avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en

uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne och har

fått tillfälle att yttra sig över uppgiften.

 Domstolen får dock avgöra ärendet utan att ha iakttagit detta

 1. om avgörandet inte går parten emot,

 2. om uppgiften saknar betydelse eller

 3. om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får

kännedom om uppgiften.

 Denna paragraf gäller inte en beslutsmyndighet som är motpart enligt 11 §.

Bevisning

23 §

I fråga om bevisning i allmänhet tillämpas 35 kap. 1-7 och 10-12 §§

rättegångsbalken.

 Skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis skall ges in till domstolen

utan dröjsmål. Detsamma gäller sådana föremål vilka åberopas som bevis och kan

flyttas till domstolen. Om det behövs får domstolen förelägga den part som

åberopat beviset att inom viss tid ge in detta. I föreläggandet skall det tas in

en upplysning om att ärendet kan komma att avgöras även om parten inte gett in

beviset.

24 §

Domstolen får besluta om förhör med ett vittne. Förhöret hålls vid sammanträde.

Det får hållas under ed. Beträffande förhöret tillämpas i övrigt 36 kap. 1-18

och 20-25 §§ rättegångsbalken.

 Förhöret får hållas på telefon om det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevisupptagning enligt

vanliga bestämmelser skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på sådant sätt.

Vid bevisupptagning på telefon gäller inte rättegångsbalkens bestämmelser om

kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro.

25 §

I fråga om skriftliga bevis tillämpas 38 kap. 1-5 och 7-9 §§ rättegångsbalken. I

fråga om syn tillämpas 39 kap. 1 och 4-5 §§ rättegångsbalken. I fråga om

sakkunnig tillämpas 40 kap. 1-10 och 12-20 §§ rättegångsbalken. Ett förhör med

en sakkunnig får hållas på telefon enligt 24 § andra stycket.

Säkerhetsåtgärder och inhibition

26 §

Om det är av synnerlig vikt, får domstolen för tiden intill dess ärendet av-

gjorts besluta om sådan åtgärd som säkerställer det som ärendet gäller. Den som

åtgärden rör skall dessförinnan ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är

fara i dröjsmål. Beslutet får när som helst ändras.

 En domstol som skall pröva ett överklagande får besluta att det överklagade

beslutet tills vidare inte får verkställas och även i övrigt besluta rörande

saken.

Beslut

27 §

Domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna innehåller och det som i

övrigt har förekommit i ärendet.

 Om förfarandet har inletts genom en ansökan eller ett överklagande, får det

beslut genom vilket ärendet avgörs inte gå utöver det som yrkats. När det finns

särskilda skäl får dock domstolen även utan yrkande besluta till det bättre för

en enskild part, om det inte är till nackdel för något motstående enskilt

intresse.

 Innebär beslutet att en viss handling har registrerats, skall handlingen

därmed anses intagen i domstolens protokoll.

28 §

Av ett beslut enligt vilket domstolen avgör ärendet skall de skäl som bestämt

utgången framgå, om beslutet går någon part emot. Detsamma gäller andra beslut,

om det behövs. I ett beslut som innebär att ett överklagat fastställs behöver

några skäl inte anges.

29 §

Det beslut enligt vilket domstolen avgör ärendet skall samma dag som beslutet

meddelas sändas till parterna. Om det finns en skiljaktig mening skall den bifo-

gas.

 I de fall där ett beslut kan överklagas skall parterna få upplysning om det.

Innebär beslutet att ärendet avgjorts skall parterna även utan egen begäran få

upplysning om vad de skall iaktta vid ett överklagande. Krävs det prövningstill-

stånd vid överklagande, skall parterna få upplysning även om detta och om de

grunder på vilka sådant tillstånd kan meddelas.

Omedelbar verkställighet

30 §

I fråga om omedelbar verkställighet av domstolens beslut tillämpas 17 kap. 14 §

rättegångsbalken.

Rättegångskostnader

31 §

I ett ärende där två enskilda är motparter till varandra får domstolen med

tillämpning av 18 kap. rättegångsbalken förplikta den ena parten eller dennes

ställföreträdare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten dennes

kostnader i ärendet eller det som i domstolen betalats av allmänna medel.

Rättelse av skrivfel och liknande

32 §

Ett beslut som innehåller en uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller

någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende får rättas av domsto-

len.

 Om domstolen av förbiseende inte har fattat ett beslut som skulle ha meddelats

i samband med ett avgörande, får domstolen komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från det att avgörandet meddelades.

 Om det inte är uppenbart obehövligt skall parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering sker.

Omprövning av beslut

33 §

Finner en tingsrätt i ett ärende som inletts på annat sätt än genom överklagande

att ett beslut som den har meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya

omständigheter eller av någon annan anledning, skall domstolen ändra beslutet,

om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon

enskild part (omprövning).

 Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas. Skyldigheten gäller dock inte

om tingsrätten redan har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre domstol

eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot att tingsrätten ändrar sitt

beslut.

 En part har inte rätt att få beslutet omprövat, om han eller hon begär ompröv-

ning sedan tiden för överklagande av beslutet har gått ut.

34 §

Ett överklagande av en tingsrätts beslut förfaller, om tingsrätten själv efter

omprövning enligt 33 § ändrar beslutet så som klaganden begär. I så fall tilläm-

pas inte 37 § tredje stycket.

 Ändrar domstolen beslutet på annat sätt än klaganden begär, skall överkla-

gandet anses omfatta det nya beslutet, om inte avvisning skall ske enligt 37 §

tredje stycket.

Allmänt om överklagande av domstolens beslut

35 §

Ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller

henne emot.

 En förvaltningsmyndighet som enligt 11 § är part i ärendet får överklaga ett

sådant domstolsbeslut som innebär att myndighetens beslut har ändrats.

36 §

Ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas endast i samband

med överklagande av beslut som innebär att ärendet avgörs. Överklagande får dock

ske särskilt när domstolen

 1. ogillat invändning om jäv mot någon ledamot av domstolen eller invändning

om att det finns ett hinder för ärendets prövning,

 2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

 3. beslutat rörande saken i avvaktan på ärendets avgörande eller beslutat

rörande omedelbar verkställighet,

 4. förelagt någon att medverka på annat sätt än genom inställelse inför

domstolen och en underlåtenhet att följa föreläggandet kan medföra särskild

påföljd för honom,

 5. utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläg-

gande eller straff för förseelse i förfarandet eller förklarat att ett vittne

eller en sakkunnig skall ersätta kostnader som orsakats genom en försummelse,

 6. beslutat angående undersökning eller omhändertagande av person eller

egendom eller om någon annan liknande åtgärd,

 7. beslutat angående ersättning för någons medverkan i ärendet eller

 8. beslutat i annat fall än som avses i 7 i en fråga som gäller rättshjälp

enligt rättshjälpslagen (1972:429).

 Ett beslut genom vilket ärendet återförvisas till en lägre domstol eller till

en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om beslutet innefattar avgörande

av någon fråga som inverkar på ärendets utgång.

37 §

Den som vill överklaga ett beslut skall göra detta skriftligen. Skrivelsen skall

ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet inom tre veckor från dagen

för beslutet

 1. om beslutet innebär att ärendet avgjorts,

 2. om beslutet har meddelats vid ett sammanträde eller

 3. om det vid ett sammanträde har angetts när beslutet kommer att meddelas.

 I annat fall är klagotiden tre veckor från den dag då klaganden fick del av

beslutet.

 Om prövningstillstånd krävs, skall klaganden ange de omständigheter han

åberopar till stöd för att sådant tillstånd skall meddelas.

 Den domstol som meddelat beslutet prövar om överklagandet har gjorts i rätt

tid och skall avvisa ett överklagande som har gjorts för sent. Om överklagandet

inte avvisas skall det tillsammans med övriga handlingar i ärendet sändas över

till den domstol som skall pröva överklagandet.

 Vid överklagande tillämpas i övrigt bestämmelserna i 5 § första och andra

styckena, 8 § andra stycket samt 9 och 10 §§.

Överklagande till hovrätt

38 §

Tingsrättens beslut överklagas till hovrätten.

 I de fall det är särskilt föreskrivet får hovrätten pröva ett överklagande

endast om hovrätten har meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas

av högre domstol,

 2. anledning förekommer till ändring i det slut till vilket tingsrätten kommit

eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje stycket

rättegångsbalken tillämpas. Meddelas inte prövningstillstånd står tingsrättens

beslut fast. En upplysning om detta skall tas in i hovrättens beslut.

Överklagande till Högsta domstolen

39 §

Hovrättens beslut överklagas till Högsta domstolen.

 Högsta domstolen får pröva överklagandet endast om Högsta domstolen har

meddelat prövningstillstånd. Detta gäller dock inte vid överklagande av ett

beslut om avvisning av ett överklagande av ett hovrättsbeslut.

 I fråga om prövningstillstånd tillämpas bestämmelserna i 54 kap. rätte-

gångsbalken.

40 §

Sådana omständigheter eller bevis som klaganden åberopar först i Högsta

domstolen skall beaktas endast om det finns särskilda skäl.

Särskilda rättsmedel

41 §

I fråga om särskilda rättsmedel mot ett beslut enligt denna lag eller mot ett

beslut som vid överklagande skulle ha prövats enligt denna lag tillämpas 58 kap.

1 och 4-8 §§, 10 a § första stycket, 11 och 12 §§, 13 § första meningen samt 59

kap. 1-3 §§ och 5 § första stycket rättegångsbalken. Om det finns synnerliga

skäl, får resning eller undanröjande på grund av domvilla beviljas även under

andra omständigheter.

Straff, vite m.m.

42 §

I fråga om straff för en förseelse under förfarandet och för brott mot tystnads-

plikt som ålagts av domstolen tillämpas 9 kap. 5 och 6 §§ rättegångsbalken.

 I fråga om vite och hämtning tillämpas 9 kap. 9 och 10 §§ rättegångsbalken.

 Domstolen skall självmant ta upp frågor om ansvar för rättegångsförseelse och

om utdömande av vite som förelagts med stöd av denna lag.

Inkommande handlingar

43 §

En handling anses ha kommit in till domstolen den dag då handlingen eller en avi

om betald postförsändelse som innehåller handlingen anlänt till domstolen eller

kommit en behörig tjänsteman till handa. Underrättas domstolen särskilt om att

ett meddelande till domstolen anlänt till ett telebefordringsföretag, anses med-

delandet ha kommit in redan när underrättelsen nått behörig tjänsteman.

 Kan det antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats i

domstolens kansli eller avskilts för domstolen på postanstalt, anses den ha

kommit in den dagen, om den kommit behörig tjänsteman till handa närmast

följande arbetsdag.

 Ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i

original skall bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad

handling, om det behövs. Har domstolen begärt sådan bekräftelse men sådan

uteblivit, får domstolen bortse från meddelandet.

Laga förfall m.m.

44 §

Om någon som har kallats till sammanträde inte kan inställa sig, skall han

omedelbart anmäla det till domstolen.

 I fråga om laga förfall tillämpas 32 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken.

Delgivning

45 §

Skall domstolen underrätta någon om innehållet i en handling eller om något

annat, får det ske genom delgivning. Delgivning skall användas, om det är

särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om

underrättelse framgår att delgivning bör ske, men bör i övrigt tillgripas bara

om det behövs med hänsyn till omständigheterna.

Ombud och biträde

46 §

Den som är part får anlita ombud eller biträde. Den som har ombud skall dock

medverka personligen, om domstolen begär det.

 I fråga om ombud eller biträde tillämpas 12 kap. 2-5 §§ samt 6 § andra stycket

rättegångsbalken. I fråga om fullmakt för ombud tillämpas 12 kap. 8-19 §§

rättegångsbalken. När frågan om ombudets behörighet har mindre vikt behöver

domstolen dock inte begära in någon fullmakt för ombudet.

Tolk och översättning av handlingar

47 §

I fråga om tolk och översättning av handlingar tillämpas 5 kap. 6-8 §§ samt 33

kap. 9 § rättegångsbalken.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 2. Genom lagen upphävs lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden.

 3. Har ett beslut meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser i

fråga om rätten att överklaga det beslutet och om vad den som vill överklaga

beslutet skall iaktta.

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken

 dels att 16 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

 dels att i balken skall införas en ny paragraf, 18 kap. 4 a §, av följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 kap.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Rätten skall ta in handlingen När handlingen registrerats

i protokollet och genast över- skall rätten genast översända en

sända bestyrkt kopia av hand- kopia till den myndighet som för

lingen till den myndighet som äktenskapsregistret med uppgift

för äktenskapsregistret med om dagen då handlingen gavs in

uppgift om dagen då handlingen till rätten.

gavs in till rätten.

 Begärs registrering av en gåva, skall tingsrätten låta föra in en kungörelse

om detta i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning. Detsamma gäller om

makar gör en anmälan om bodelning enligt 9 kap. 1 § andra stycket eller om ma-

karna eller en av dem ger in en bodelningshandling för registrering.

 18 kap.

--------------------------------------------------------------------

 4 a §

 Vid handläggning som sker

 enligt ärendelagen (1995:000)

 består tingsrätten av en jurist-

 domare. Om det finns särskilda

 skäl får tingsrätten dock tillämpa

 14 kap. 17 §.

 Regeringen får bestämma att i

 tingsrätt även sådana tjänstemän som

 inte är jurister skall få

 handlägga ärenden enligt 17 kap.

 1 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 1 § föräldrabalken skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 kap.

 1 §1

 I mål om faderskap, vårdnad, umgänge och underhåll tillämpas 14 kap. 17 och 18

§§ äktenskapsbalken.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning som sker

 enligt ärendelagen (1995:000)

 består tingsrätten av en jurist-

 domare. Om det finns särskilda

 skäl får tingsrätten dock tillämpa

 14 kap. 17 § äktenskapsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1988:1251.

4 Förslag till lag om ändring i ärvdabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om ärvdabalken

 dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 19 kap. 21 a § och 23 kap.

6 §, av följande lydelse,

 dels att 19 kap. 20 § skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 kap.

 20 §

 Förordnande att vara testamentsexekutor skall, såvitt ej annat framgår av

testamentet, anses innefatta bemyndigande att företaga alla för boets utredning

erforderliga åtgärder.

--------------------------------------------------------------------

 Vad i 14-16, 18 och 19 §§ Vad i 14-16, 18 och 19 §§ sagts

sagts om boutredningsman skall om boutredningsman skall ha

äga motsvarande tillämpning å motsvarande tillämpning på

testamentsexekutor ävensom å den testamentsexekutor och på den

som genom testamente förordnats som genom testamente förordnats

att allenast i viss del att endast i viss del verkställa

verkställa utredningen efter utredningen efter den döde. Även

den döde; och skall jämväl om i fråga om entledigande skall

entledigande gälla vad om gälla vad om boutredningsman är

boutredningsman är stadgat. föreskrivet. Det som i 14 a §

 sagts om skyldighet att

 underrätta rätten om vem som

 tillställts årsredovisning skall

 dock inte gälla någon annan än den

 som är boutredningsman.

--------------------------------------------------------------------

 21 a §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana tjänstemän i tingsrätt som

 inte är jurister skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 1

 och 5 §§.

 23 kap.

--------------------------------------------------------------------

 6 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana tjänstemän i tingsrätt som

 inte är jurister skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 5

 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

5 Förslag till lag om ändring i jordabalken

 Härigenom föreskrivs att 12 kap. 21 § jordabalken skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 kap.

 21 §1

 Anser hyresgästen att han enligt 11-14, 16-18 eller 26 § har rätt till

nedsättning av hyran eller till ersättning för skada eller för avhjälpande av

brist eller att han har någon annan motfordran hos hyresvärden, och vill hyres-

gästen dra av motsvarande belopp på hyra som utgår i pengar, får han deponera

beloppet hos länsstyrelsen. Vad som sagts nu gäller också när det råder tvist om

storleken av hyra som skall utgå i pengar men som ej är till beloppet bestämd i

avtalet.

 När hyresgästen enligt första stycket deponerar belopp hos länsstyrelsen,

skall han lämna skriftlig uppgift i två exemplar om hyresförhållandet, förfallo-

dagen och grunden för avdraget eller tvistens beskaffenhet samt ställa pant

eller borgen, som länsstyrelsen finner skälig, för den kostnad hyresvärden kan

få för att få ut beloppet och för ränta på beloppet.

 Har hyresgästen deponerat hyra hos länsstyrelsen, får hyresvärden icke göra

gällande, att hyresrätten blivit förverkad på grund av att det deponerade be-

loppet ej betalats till honom.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut av länsstyrelsen med Ett beslut av länsstyrelsen

anledning av deposition får med anledning av deposition får

överklagas i hovrätten genom överklagas till tingsrätten på

besvär. den ort där länsstyrelsen finns.

 Vid överklagande gäller ärende-

 lagen (1995:000).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Har ett beslut meddelats före

lagens ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet

överklagas.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1984:694.

6 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att 6 kap. 12 §, 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § skall ha följande lydelse,

 dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 10 kap. 20 a § och 19

kap. 11 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 12 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad i detta kapitel stadgas Det som i detta kapitel sägs

om protokoll, akt och dagbok i om protokoll, akt och dagbok i

mål skall i tillämpliga delar mål skall tillämpas även beträffan-

gälla även beträffande ärende. de ett ärende som handläggs

 enligt denna balk.

 10 kap.

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att den

 inte är behörig att ta upp målet

 eller att i annan ordning pröva

 ansökan, skall ansökan lämnas över

 till en domstol som är behörig,

 om sökanden inte har något att

 invända mot detta. Ansökan skall

 anses ha kommit in till den

 domstolen den dag som den kom

 in till den domstol som lämnar

 över ansökan.

 19 kap.

--------------------------------------------------------------------

 11 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att den

 inte är behörig att ta upp målet

 eller att i annan ordning pröva

 ansökan, skall ansökan lämnas över

 till en domstol som är behörig,

 om sökanden inte har något att

 invända mot detta. Ansökan skall

 anses ha kommit in till den

 domstolen den dag som den kom

 in till den domstol som lämnar

 över ansökan.

 17 kap.

 10 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens domar skola, ordnade

i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

 30 kap.

 8 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens domar skola, ordnade

i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

7 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om utsökningsbalken1

 dels att 18 kap. 8, 11 och 18 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 18 kap. 1, 16 a och 19 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 1 §2

 Kronofogdemyndighetens beslut överklagas skriftligen hos den tingsrätt inom

vars domkrets kronofogdemyndigheten har sitt säte.

--------------------------------------------------------------------

 I den mån det inte föreskrivs I den mån det inte föreskrivs

något annat i detta kapitel något annat i detta kapitel

skall bestämmelserna i lagen gäller ärendelagen (1995:000) vid

(1946:807) om handläggning av överklagande i utsökningsmål.

domstolsärenden tillämpas beträf-

fande överklaganden i utsök-

ningsmål. Tingsrätten skall dock

alltid bestå av en lagfaren

domare.

 16 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut överklagas

hos hovrätten.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrätten får inte pröva ett En hovrätt får inte pröva ett

överklagande av ett beslut av överklagande av ett beslut av en

en tingsrätt, om inte hovrätten tingsrätt, om inte hovrätten med-

meddelat parten prövningstill- delat parten prövningstillstånd.

stånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att över-

klagandet prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i tingsrättens beslut,

eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva

överklagandet.

 Kan ett överklagande av

tingsrättens beslut prövas av

hovrätten endast om denna

meddelat prövningstillstånd,

skall tingsrätten i samband med

underrättelse om vad som gäller

i fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 19 §4

--------------------------------------------------------------------

 Vad som sägs i 4 § andra Vad som sägs i 4 § andra

stycket och 12, 14 och 15 §§ stycket, 14 § och 15 § tillämpas

tillämpas även i hovrätten och även i hovrätten och Högsta

Högsta domstolen. Vad som sägs i domstolen. Vad som sägs i 16 §

16 § tillämpas även i hovrätten. tillämpas även i hovrätten.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse av

 18 kap. 8 § 1993:516

 18 kap. 11 § 1993:516

 18 kap. 18 § 1993:516.

 2 Senaste lydelse 1993:516.

 3 Senaste lydelse 1993:516.

 4 Senaste lydelse 1993:516.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva

 Härigenom föreskrivs att 1-3 §§ lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva, skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 1 §1

--------------------------------------------------------------------

 Vill den, som tillhandlar Vill den, som tillhandlar sig

sig lösören och tillåter, att lösören och tillåter, att desamma

desamma få i säljarens vård få i säljarens vård kvarbliva, att

kvarbliva, att vad han till- vad han tillhandlat sig skall

handlat sig skall fredas från fredas från utmätning för säljarens

utmätning för säljarens skuld och skuld och i händelse av dennes

i händelse av dennes konkurs konkurs från boets tillgångar

från boets tillgångar avskiljas, avskiljas, upprätte skriftlig

upprätte skriftlig avhandling avhandling om köpet med förteck-

om köpet med förteckning å de ning å de köpta persedlarna och

köpta persedlarna och vittnens vittnens underskrift. Han skall

underskrift. Han skall inom en inom en vecka därefter i orts-

vecka därefter i ortstidning tidning inom den ort, där sälja-

inom den ort, där säljaren bor, ren bor, låta införa kungörelse om

låta införa kungörelse om avhandlingen med uppgift om

avhandlingen med uppgift om säljarens och köparens namn och

säljarens och köparens namn och yrken, dagen då köpeavhandlingen

yrken, dagen då köpeavhandlingen blivit uppgjord samt köpe-

blivit uppgjord samt köpe- skillingens belopp. Avhand-

skillingens belopp. Avhand- lingen jämte bevis om att kun-

lingen jämte bevis om att kun- görelsen införts i ortstidning

görelsen införts i ortstidning skall inom åtta dagar från den

skall dels inom åtta dagar från dag då kungörelsen skedde upp-

den dag då kungörelsen skedde visas för kronofogdemyndigheten

uppvisas för kronofogdemyndig- i det län där egendomen finns,

heten i det län där egendomen och i bestyrkt avskrift till-

finns, och i bestyrkt avskrift ställas myndigheten.

tillställas myndigheten, dels

inom

--------------------------------------------------------------------

en månad från samma dag företes

inför tingsrätten i den ort där

egendomen finns till intagande

i dess protokoll.

 2 §2

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten för förteckning över Kronofogdemyndigheten för

uppvisade och inprotokollerade förteckning över uppvisade köpe-

köpeavhandlingar. avhandlingar.

 3 §3

--------------------------------------------------------------------

 Är köpeavhandling så upprättad Är köpeavhandling så upprättad

och behandlad, som i 1 § sägs, och behandlad, som i 1 § sägs,

men inträffar utmätning inom men inträffar utmätning inom

trettio dagar efter det av- trettio dagar efter det avhand-

handlingen inför rätten före- lingen uppvisades för kronofog-

teddes, eller försätts säljaren i demyndigheten i den län där

konkurs efter ansökning, som egendomen finns, eller försätts

gjorts inom sagda tid, är den säljaren i konkurs efter ansök-

sålda egendomen ej fredad från ning, som gjorts inom sagda

att utmätas eller att räknas tid, är den sålda egendomen ej

till konkursboet. Detsamma fredad från att utmätas eller att

gäller, när ansökan om förordnande räknas till konkursboet. Detsam-

av god man enligt ackordslagen ma gäller, när ansökan om förord-

(1970:847) gjorts inom nämnda nande av god man enligt

tid och konkurs följt på ansökan, ackordslagen (1970:847) gjorts

som gjorts inom tre veckor från inom nämnda tid och konkurs följt

det att verkan av godmansför- på ansökan, som gjorts inom tre

ordnandet förföll eller, när för- veckor från det att verkan av

handling om offentligt ackord godmansförordnandet förföll eller,

följt, ackordsfrågan avgjordes. när förhandling om offentligt

Görs efter utgången av den i ackord följt, ackordsfrågan

första punkten angivna tiden jäv avgjordes. Görs efter utgången av

mot köpeavhandling, vilken är så den i första punkten angivna

upprättad och behandlad, som tiden jäv mot köpeavhandling,

nyss sagts, är, om jävet görs vid vilken är så upprättad och

utmätningstillfälle, fordrings- behandlad, som nyss sagts, är,

ägaren skyldig att, om han vill om jävet görs vid

--------------------------------------------------------------------

fullfölja jävet, inom en månad utmätningstillfälle, fordringsäga-

därefter väcka talan mot såväl ren skyldig att, om han vill

säljaren som köparen vid den fullfölja jävet, inom en månad där-

tingsrätt som avses i 1 §. Gör efter väcka talan mot såväl säl-

han inte det, har han förlorat jaren som köparen vid tingsrätten

sin talan. Godset skall genast i den ort där egendomen finns.

beläggas med kvarstad och sökan- Gör han inte det, har han

den skall, om han vill att förlorat sin talan. Godset skall

åtgärden skall bestå, inom genast beläggas med kvarstad och

fjorton dagar efter sökanden skall, om han vill att

utmätningsförrättningen hos åtgärden skall bestå, inom fjorton

kronofogdemyndigheten ställa dagar efter utmätningsför-

full borgen för den kostnad och rättningen hos kronofogdemyn-

skada, som kan orsakas av digheten ställa full borgen för

kvarstaden. Var säljarens den kostnad och skada, som kan

egendom avträdd till konkurs, orsakas av kvarstaden. Var

skall vad om återvinning av lös säljarens egendom avträdd till

egendom till konkursbo är stad- konkurs, skall vad om återvin-

gat i 4 kap. 19 och 20 §§ kon- ning av lös egendom till kon-

kurslagen (1987:672) äga mot- kursbo är stadgat i 4 kap. 19

svarande tillämpning. och 20 §§ konkurslagen (1987:672)

 äga motsvarande tillämpning.

 Vad som nu sagts om konkurs äger motsvarande tillämpning om i stället

offentligt ackord fastställes. I fråga om talan med anledning av

ackordsförhandling äga 17 och 18 §§ ackordslagen (1970:847) motsvarande

tillämpning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Beträffande köpeavhandling som

företetts för tingsrätt före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse n1988:386.

 2 Senaste lydelse 1977:673.

 3 Senaste lydelse 1988:386.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet

 Härigenom föreskrivs att 9 a § lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 a §1

--------------------------------------------------------------------

 Talan mot beslut av länssty- Ett beslut av länsstyrelsen får

relsen förs i hovrätten genom överklagas till den tingsrätt där

besvär. länsstyrelsen finns. Vid överkla-

 gande gäller ärendelagen

 (1995:000).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Har ett beslut meddelats före

lagens ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet

överklagas.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1981:804.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av förkommen

handling

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling

skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 15 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana tjänstemän i tingsrätt som

 inte är jurister skall få

 handlägga enkla ärenden enligt

 denna lag, dock inte ärenden som

 avses i 12 a §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 dels att 62 och 64 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 60 och 70 §§ samt rubriken närmast före 60 § skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

Fullföljd av talan Överklagande

 60 §1

--------------------------------------------------------------------

 Vill någon föra talan mot be- Beskattningsmyndighetens be-

slut i skatteärende, har han slut får överklagas till hovrätten

att till beskattningsmyndig- av enskild part eller av den

heten inkomma med sina till enligt 64 § 1 mom. förordnade

hovrätten ställda besvär. Är skat- granskningsmyndigheten. Vid

temyndighet i län, som hör under överklagande gäller ärendelagen

skilda hovrätter, be- (1995:000).

skattningsmyndighet, skola

besvären ställas till den hov-

rätt, under vilken den del av

länet hör, där den skattskyldige

var mantalsskriven, när

skattskyldigheten inträdde,

eller, om han då ej var man-

talsskriven inom riket, där han

var bosatt eller stadigvarande

vistades; i fråga om juridisk

person vare för hovrättens be-

hörighet bestämmande, var

styrelsen eller förvaltningen

hade sitt säte, när

skattskyldigheten inträdde. Be-

svär må anföras, förutom av en-

skild part, av den enligt 64 §

1 mom. förordnade gransknings-

myndigheten.

--------------------------------------------------------------------

 Innefattar beslut av Om beskattningsmyndighetens

underrätt eller skattemyndighet beslut innefattar prövning av

prövning av fråga om fråga om fastställande, eftergift

fastställande, eftergift eller eller återvinning av skatt, får

återvinning av skatt, må talan överklagande ske inom tre år från

fullföljas inom tre år från be- beslutets dag. När skattskyldig

slutets dag. När skattskyldig vitsordat en anmärkning, som

vitsordat anmärkning, som fram- framställts av gransknings-

ställts av granskningsmyn- myndigheten skall vid överkla-

digheten, skall vid fullföljd gande anses, som om beslut om

av talan anses, som om beslut skattens fastställande blivit

om skattens fastställande meddelat av beskattningsmyn-

blivit meddelat av underrätt digheten när gransk-

eller skattemyndighet, när ningsmyndigheten fått meddelande

granskningsmyndigheten erhållit om vitsordandet. I sådant fall

meddelande om vitsordandet. I skall ett överklagande ges in

sådant fall skall klaganden in- till hovrätten. Har ena parten

komma till hovrätten med sin överklagat beslutet och vill även

dit ställda besvärsinlaga. Har motparten överklaga det, skall

part anfört besvär och vill jämväl dock dennes överklagande ha kom-

hans vederpart söka ändring i mit in till tingsrätten eller

beslutet, skall denne dock till hovrätten inom två månader

inkomma med sina besvär inom två från det att delgivning av

månader från det delgivning som föreläggande som avses i 16 §

avses i 52 kap. 7 § rättegångs- ärendelagen (1995:000) har

balken ägt rum. I sistnämnda skett. Prövningen av om motpar-

fall må vederparten inkomma med ten har överklagat i rätt tid

besvärsinlaga till hovrätten; skall alltid göras av hovrätten.

prövningen huruvida hans

besvärstalan fullföljts på före-

skrivet sätt och inom rätt tid

skall alltid tillkomma hovrät-

ten.

--------------------------------------------------------------------

 Då besvär behörigen anförts över Vid överklagande av ett beslut

beslut, som avses i nästfö- som avses i andra stycket skall

regående stycke, skall hovrätten hovrätten, om målet tas upp till

städse höra klagandens vederpart prövning, alltid ge klagandens

över besvären. motpart tillfälle att yttra sig.

--------------------------------------------------------------------

 Över beslut av beskattnings- Beslut av beskattningsmyndig-

myndigheten i frågor, som avses heten i frågor som avses i 17

i 17 och 26 §§, må klagan ej fö- och 26 §§ får inte överklagas. Har

ras. Har någon förelagts att vid någon förelagts att vid vite

vite fullgöra åliggande, varom i fullgöra en uppgift som anges i

26 § förmäles, må dock föreläggandet 26 §, får dock föreläggandet komma

komma under prövning i samband under prövning i samband med

med klagan över beslut om vi- överklagande av beslut om vitets

tets utdömande. utdömande.

 70 §2

--------------------------------------------------------------------

 Besvär över beslut om faststäl- Ett överklagande av ett beslut

lande av skatt enligt denna om fastställande av skatt enligt

lag inverkar inte på denna lag inverkar inte på skyl-

skyldigheten att betala den digheten att betala den skatt

skatt som beslutet avser. som beslutet avser.

 Återbetalning av skatt enligt 61 § skall ske även om det beslut som föranleder

återbetalningen inte har vunnit laga kraft. Om hovrätten fastställt skatten till

ett lägre belopp än den enligt 64 § 1 mom. förordnade granskningsmyndigheten

medgett eller yrkat, får dock återbetalning inte ske om granskningsmyndigheten

anmäler hinder mot detta. I sistnämnda fall får skattemyndigheten efter ansökan

av dödsbo eller skattskyldig medge återbetalning, varvid bestämmelserna i 49 § 2

mom. sista stycket uppbördslagen (1953:272) om ställande av säkerhet skall

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1990:337.

 2 Senaste lydelse 1990:337.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m.

vid utredning av faderskap

 Härigenom föreskrivs att 1 a och 1 b §§ lagen (1958:642) om blodundersökning

m.m. vid utredning om faderskap skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 a §1

 Sedan ett faderskap har fastställts genom bekräftelse eller genom dom som har

vunnit laga kraft, kan rätten förordna om en sådan undersökning som avses i 1 §,

om det först efter bekräftelsen eller domen har framkommit omständigheter som

ger anledning till antagande att någon annan man än den som har fastställts vara

far har haft samlag med modern under tid då barnet kan vara avlat. Förordnandet

kan avse den som har fastställts vara far, modern, barnet eller den andre

mannen.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom bekräftelse, kan förord- genom bekräftelse, kan förordnan-

nande enligt första stycket de enligt första stycket med-

meddelas i mål om att be- delas i mål om att bekräftelsen

kräftelsen saknar verkan mot saknar verkan mot den som har

den som har lämnat den. Ett lämnat den. Ett sådant förordnande

sådant förordnande kan begäras av kan begäras av någon av parterna

någon av parterna i målet. Har i målet. Har någon talan inte

någon talan inte väckts om att väckts om att bekräftelsen saknar

bekräftelsen saknar verkan, verkan, prövas frågan om

prövas frågan om förordnande förordnande enligt första stycket

enligt första stycket såsom ett enligt ärendelagen (1995:000).

ärende enligt lagen (1946:807) Ett sådant förordnande kan begäras

om handläggning av domstolsären- av den som kan vara part i ett

den. Ett sådant förordnande kan mål om att bekräftelsen saknar

begäras av den som kan vara verkan.

part i ett mål om att bekräftel-

sen saknar verkan.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom dom som har vunnit laga genom dom som har vunnit laga

kraft, prövas frågan om förord- kraft, prövas frågan om förordnan-

nande enligt första stycket så- de enligt första stycket enligt

som ett ärende enligt lagen om ärendelagen (1995:000). Ett

handläggning av domstolsärenden. sådant förordnande kan begäras av

Ett sådant förordnande kan någon av parterna i det tidigare

begäras av någon av parterna i målet.

det tidigare målet.

 Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall den som förordnandet

skulle avse beredas tillfälle att yttra sig.

--------------------------------------------------------------------

 1 b §2

--------------------------------------------------------------------

 Beslut om förordnande enligt Beslut om förordnande enligt 1

1 a § i ett ärende som avses i a § i ett ärende som avses i

lagen (1946:807) om handlägg- ärendelagen (1995:000) får

ning av domstolsärenden får överklagas särskilt. Sedan utlå-

överklagas särskilt genom besvär. tande över undersökningen har

Sedan utlåtande över undersök- avgetts eller frågan om under-

ningen har avgetts eller frågan sökning har förfallit, får ärendet

om undersökning har förfallit, avskrivas.

får ärendet avskrivas.

 Ärenden om förordnande enligt 1 a § tas upp av rätten i den ort där barnet har

sitt hemvist eller, om det har avlidit, av den rätt som har att ta upp tvist om

arv efter barnet. Finns det inte någon annan behörig domstol, tas ärendet upp av

Stockholms tingsrätt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1990:1530.

 2 Införd genom 1982:1060.

13 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 8 § aktiebolagslagen (1975:1385) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 8 §1

 Beslut av registreringsmyndigheten i ärende enligt 13 kap. 4 a eller 7 §

överklagas till tingsrätten i den ort där bolagets styrelse har sitt säte.

Skrivelsen med överklagandet skall ges in till registreringsmyndigheten inom tre

veckor från dagen för beslutet.

--------------------------------------------------------------------

 Beträffande överklaganden av Vid överklaganden av regist-

registreringsmyndighetens reringsmyndighetens beslut i

beslut i ärenden enligt 13 kap. ärenden enligt 13 kap. 4 a eller

4 a eller 7 § tillämpas bestäm- 7 § gäller ärendelagen (1995:000).

melserna i lagen (1946:807) om

handläggning av domstolsärenden.

Tingsrätten skall dock alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1993:1495.

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:206) om felparkeringsavgift1

 dels att 11 och 12 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 10 och 10 a §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §2

 Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

--------------------------------------------------------------------

 Andra beslut enligt 9 § över- Andra beslut enligt 9 § över-

klagas skriftligen hos den klagas skriftligen till den

tingsrätt inom vars domkrets tingsrätt inom vars domkrets

överträdelsen har ägt rum. överträdelsen har ägt rum.

Skrivelsen med överklagandet Överklagandet skall ges in till

ges in till polismyndigheten. polismyndigheten. Det skall ha

Den skall ha kommit in dit kommit in dit senast tre veckor

senast tre veckor från det från det klaganden fick del av

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller

beslutet. Vid prövning av över- ärendelagen (1995:000), om inte

klagandet tillämpas lagen anges i denna lag.

(1946:807) om handläggning av

domstolsärenden om inte annat

anges i denna lag.

 Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

--------------------------------------------------------------------

 10 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får över- Hovrätten får inte pröva ett

klagas hos hovrätten. Överkla- överklagande av ett beslut av en

gandet får inte prövas av hov- tingsrätt, om inte hovrätten

rätten om inte hovrätten med- meddelat prövningstillstånd.

delat parten prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser beslut om överklagandet avser beslut

som rör någon annan än en part, som rör någon annan än en part,

beslut i vilket tingsrätten beslut i vilket tingsrätten

ogillat jäv mot en domare eller ogillat jäv mot en domare eller

beslut genom vilket en beslut genom vilket en anmälan

missnöjesanmälan eller en anmälan av bestridande avvisats.

av bestridande avvisats. I

fråga om meddelade prövnings-

tillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att talan

prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i det slut vartill

tingsrätten kommit eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva talan.

--------------------------------------------------------------------

 Kan talan mot tingsrättens

beslut prövas av hovrätten en-

dast om denna meddelat pröv-

ningstillstånd, skall tings-

rätten i samband med under-

rättelse om vad som gäller i

fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 Hovrättens beslut får inte överklagas av en enskild part. Hovrätten får dock

tillåta att beslutet överklagas, om det finns särskilda skäl för en prövning om

tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse av 11 § 1993:517.

 2 Senaste lydelse 1988:1180.

 3 Senaste lydelse 1993:517.

15 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 13 § bötesverkställighetslagen (1979:189) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §

--------------------------------------------------------------------

 Mot kronofogdemyndighets Åklagaren i den ort där den

förordnande enligt 12 § får åkla- bötfällde finns får överklaga ett

garen i den ort där den bötfällde förordnande av ekronofogdemyn-

finns föra talan genom besvär dighet enligt 12 § till tingsrät-

hos tingsrätten i samma ort. ten i samma ort. Överklagandet

Besvärshandling skall ha kommit skall ha kommit in till krono-

in till rätten inom tre veckor fogdemyndigheten inom tre

från den dag då åklagaren fick veckor från den dag då åklagaren

del av beslutet. I ärendet äger fick del av beslutet. Vid

lagen (1946:807) om handlägg- överklagande gäller i övrigt ären-

ning av domstolsärenden motsva- delagen (1995:000). Vid

rande tillämpning. Därvid skall handläggningen av ärendet består

i fråga om besvärshandlingen tingsrätten av en juristdomare.

gälla vad som i den lagen sägs Om det finns särskilda skäl får

om ansökan och skall vid annan dock tingsrätten bestå av en

handläggning än som sägs i 3 juristdomare och tre nämndemän.

eller 4 § samma lag rätten bestå

av en lagfaren domare och

nämnd.

--------------------------------------------------------------------

 Mot kronofogdemyndighets Kronofogdemyndighets beslut

beslut att icke meddela förord- att inte meddela förordnande

nande enligt 12 § får talan ej enligt 12 § får inte överklagas.

föras. Den bötfällde får dock be- Den bötfällde får dock begära pröv-

gära prövning av beslutet i sam- ning av beslutet i samband med-

band med klagan över utmätning klagan över utmätning eller in-

eller införsel. försel.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

16 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 dels att 4 och 5 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 4 §

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan om kallelse på okända Ansökan om kallelse på okända

borgenärer görs vid den tingsrätt borgenärer görs hos kronofogde-

där gäldenären bör svara i tviste- myndigheten i det län där gälde-

mål i allmänhet eller, om gälde- nären bör svara vid domstol i

nären är avliden, där han hade tvistemål i allmänhet eller, om

bort svara i sådana mål. gäldenären är avliden, där han hade

 bort svara vid domstol i sådana

 mål.

 Sökanden skall bifoga en förteckning över gäldenärens kända borgenärer och

såvitt möjligt ange deras adress.

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Kallelse på gäldenärens okända Kallelse på gäldenärens okända

borgenärer utfärdas av rätten med borgenärer utfärdas av kronofog-

föreläggande för dem att demyndigheten med föreläggande för

skriftligen anmäla sina ford- dem att skriftligen anmäla sina

ringar till rätten senast sex fordringar till kronofog-

månader från dagen för kallelsen. demyndigheten senast sex månader

 från dagen för kallelsen.

--------------------------------------------------------------------

 Kallelsen skall skyndsamt Kallelsen skall skyndsamt

kungöras i Post- och Inrikes kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar. Vidare skall rätten Tidningar. Vidare skall krono-

senast en månad före anmäl- fogdemyndigheten senast en månad

ningstidens utgång skicka före anmälningstidens utgång

underrättelser om kallelsen skicka underrättelser om kallel-

till kronofogdemyndigheten i sen till alla borgenärer som har

länet och till alla

--------------------------------------------------------------------

borgenärer som har tagits upp i tagits upp i förteckningen över

förteckningen över kända bor- kända borgenärer och som har känd

genärer och som har känd adress. adress.

--------------------------------------------------------------------

 5 a §

 I fråga om kronofogemyndig-

 hetens beslut enligt denna lag

 tillämpas bestämmelserna i utsök-

 ningsbalken om överklagande av

 utmätning i allmänhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Ansökningar om kallelse på okända

borgenärer som har gjorts före ikraftträdandet handläggs enligt äldre

bestämmelser.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1988:396.

17 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem skall

införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Om det i ett ärende enligt

 denna lag finns särskilda skäl,

 får 14 kap. 17 § äktenskapsbalken

 tillämpas i fråga om tingsrättens

 sammansättning.

 Regeringen får bestämma att även

 sådana tjänstemän i tingsrätt som

 inte är jurister skall få förordna

 bodelningsförrättare enligt 17

 kap. 1 § äktenskapsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

18 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

 Härigenom föreskrivs att lagen (1987:813) om homosexuella sambor1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som

gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även

på de homosexuella samborna:

 1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

 2. ärvdabalken,

 3. jordabalken,

 4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

 5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

 6. 19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde stycket av

anvisningarna till 31 § samt punkt 3 a av anvisningarna till 33 §

kommunalskattelagen (1928:370),

 7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

--------------------------------------------------------------------

 8. 6 § lagen (1946:807) om 8. bostadsrättslagen

handläggning av domstolsärenden, (1991:614),

 9. bostadsrättslagen 9. 9 § rättshjälpslagen

(1991:614), (1972:429),

 10. 9 § rättshjälpslagen 10. lagen (1981:131) om kal-

(1972:429), lelse på okända borgenärer,

 11. lagen (1981:131) om kal- 11. 5 kap. 18 § tredje stycket

lelse på okända borgenärer, fastighetsbildningslagen

 12. 5 kap. 18 § tredje (1970:988),

stycket fastighetsbildnings- 12. 10 § insiderlagen

lagen (1970:988), (1990:1342),

 13. 10 § insiderlagen 13. 11 kap. 3 § första och

(1990:1342), andra styckena och 5 § andra

 14. 11 kap. 3 § första och stycket vallagen (1972:620),

andra styckena och 5 § andra 14. 36 § första stycket lagen

stycket vallagen (1972:620), (1972:704) om kyrkofullmäkti-

 15. 36 § första stycket lagen geval, m.m.,

(1972:704) om kyrkofullmäkti- 15. 2 § andra stycket lagen

geval, m.m., (1993:1404) om brevröstning i

 16. 2 § andra stycket lagen Förbundsrepubliken Tyskland och

(1993:1404) om brevröstning i i Schweiz, samt

Förbundsrepubliken Tyskland och 16. lagen (1993:1469) om

i Schweiz, samt uppskovsavdrag vid byte av bo-

 17. lagen (1993:1469) om stad.

uppskovsavdrag vid byte av bo-

stad.

 Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta,

gäller det också de homosexuella samborna.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1993:1474.

19 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud

 Härigenom föreskrivs att 19 och 21 §§ lagen (1988:688) om besöksförbud skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §

--------------------------------------------------------------------

 Förhandling inför rätten enligt Sammanträde inför rätten skall

4 § andra stycket lagen alltid hållas, om någon part begär

(1946:807) om handläggning av det.

domstolsärenden skall alltid

hållas, om någon part begär det.

 21 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rättens handläggning av Vid rättens handläggning av

ärenden om besöksförbud gäller i ärenden om besöksförbud gäller i

övrigt 2 § andra-femte styckena, övrigt ärendelagen (1995:000).

3 §, 4 § första och andra

styckena, 5 § samt 9-12 §§ lagen

(1946:807) om handläggning av

domstolsärenden. Därvid gäller i

fråga om begäran om prövning vad

som sägs i den lagen om ansökan.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

20 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 14 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 14 §1

 Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är föreskrivet i

rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggningen av frågor Vid handläggningen av frågor

som avses i 8 och 11 §§ tillämpas som avses i 8 och 11 §§ gäller

vad som är föreskrivet i lagen ärendelagen (1995:000).

(1946:807) om handläggning av

domstolsärenden. Tingsrätten är

domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10

kap. rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1994:1523.

21 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade per-

sonuppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid tingsrättens handläggning Vid tingsrättens handläggning

gäller lagen (1946:807) om gäller ärendelagen (1995:000).

handläggning av domstolsärenden

i tillämpliga delar.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

22 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

 Härigenom föreskrivs att 63, 64, 64 c och 65 §§ konkurrenslagen skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §1

 Domar och beslut av Stockholms tingsrätt i följande mål och ärenden får

överklagas hos Marknadsdomstolen:

 1. ålägganden enligt 23 § andra stycket och 25 §,

 2. konkurrensskadeavgift enligt 26 §,

 3. kvarstad enligt 32 §,

 4. företagsförvärv enligt 34, 36, 41 och 43 §§,

 5. undersökningar enligt 47 och 48 §§, och

 6. prövning av överklaganden enligt 60 §.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 25, 32 eller 41 § skall

överklagas särskilt. Ett beslut enligt 32 eller 41 § som meddelats innan

rättegång har inletts skall överklagas som om beslutet meddelats under

rättegång.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut som avses i första

stycket 6 får överklagas även av

Konkurrensverket om tingsrätten

ändrat verkets beslut.

 64 §

 Om något annat inte följer av denna lag tillämpas,

 1. beträffande rättegången i frågor som avses i 63 § första stycket 1-4, vad

som är föreskrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är

tillåten, och

--------------------------------------------------------------------

 2. beträffande handläggningen 2. beträffande handläggningen

av frågor som avses i 63 § första av frågor som avses i 63 § första

stycket 5 och 6, lagen stycket 5 och 6, ärendelagen

(1946:807) om handläggning av (1995:000).

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vad som i 49, 50 och 52 kap. Vad som i 49, 50 och 52 kap.

rättegångsbalken sägs om hovrätten rättegångsbalken samt 38 § första

skall i stället gälla Marknads- stycket ärendelagen sägs om hov-

domstolen. rätten skall i stället gälla Mark-

 nadsdomstolen .

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1994:1494.

 64 c §2

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden När tingsrätten prövar ärenden

som anges i 63 § första stycket som anges i 63 § första stycket 5

5 och 6 skall tingsrätten ha och 6 i sak, skall tingsrätten

den sammansättning som anges i ha den sammansättning som anges

64 a § första stycket. Vid hand- i 64 a § första stycket. I ett

läggning som avses i 3 och 4 §§ ärende som anges i 63 § första

lagen (1946:807) om handlägg- stycket 5 får dock tingsrätten i

ning av domstolsärenden skall stället bestå av en juristdomare

tingsrätten dock bestå av en eller av en juristdomare och en

lagfaren domare. I sådana fall ekonomisk expert, om det är

får även en ekonomisk expert tillräckligt med hänsyn till

delta i tingsrätten. ärendets beskaffenhet. Vid annan

 handläggning skall tingsrätten

 bestå av en juristdomare eller

 av en juristdomare och en eko-

 nomisk expert.

 65 §

--------------------------------------------------------------------

 För Konkurrensverket som part För Konkurrensverket som part

i mål eller ärenden enligt denna i mål enligt denna lag gäller i

lag gäller, i fråga om föreläg- fråga om föreläggande för part och

gande för part och parts parts utevaro det som i rätte-

utevaro, vad som i rättegångs- gångsbalken är föreskrivet för åkla-

balken är föreskrivet för åklaga- gare.

re.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

 2 Senaste lydelse 1993:681.

23 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skuldsaneringslagen (1994:334)

 dels att 32 § skall upphöra att gälla,

 dels att 21, 22, 27, 29 och 31 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms

tingsrätt.

--------------------------------------------------------------------

 Om en tingsrätt då den tar

emot ett ärende om skuldsane-

ring finner att den inte är be-

hörig, skall rätten överlämna

ärendet till en tingsrätt som är

behörig. Tingsrättens beslut om

överlämnande får inte överklagas.

 22 §

 Rätten får besluta om skuldsanering även om någon borgenär motsatt sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av borgenärens

fordran.

--------------------------------------------------------------------

 Om inte annat följer av denna Om inte annat följer av denna

lag, gäller för handläggningen lag, gäller ärendelagen

lagen (1946:807) om handlägg- (1995:000) för handläggningen.

ning av domstolsärenden. En

tingsrätt skall vid handlägg-

ningen alltid bestå av en

lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett sam-

manträde vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären under

den adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges. Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

 27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering

enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som

avses i 5, ändra beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrågans

avgörande,

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i

fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller underlåtit att

lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från

dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i

stället den tiden.

--------------------------------------------------------------------

 Innan rätten prövar borgenärens Innan rätten prövar borgenärens

ansökan skall gäldenären och de ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som avses i 19 § borgenärer som avses i 19 § höras.

höras. I övrigt tillämpas lagen I övrigt gäller ärendelagen

(1946:807) om handläggning av (1995:000) för handläggningen.

domstolsärenden. En tingsrätt

skall vid handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säkerhet som

tredje man har ställt för betalning som avses i 8 § första stycket 3 ogiltig, om

inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1

angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina

förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

 29 §

--------------------------------------------------------------------

 Kronofogdemyndighetens be- Kronofogdemyndighets beslut

slut att avvisa eller avslå en att avvisa eller avslå en ansökan

ansökan om skuldsanering, in- om skuldsanering, inleda skuld-

leda skuldsanering eller fast- sanering eller fastställa en

ställa en skuldsanering överkla- skuldsanering överklagas till

gas till den tingsrätt som den tingsrätt som avses i 21 §.

avses i 21 §. Detsamma gäller Detsamma gäller kronofogdemyn-

kronofogdemyndighetens beslut dighetens beslut att avskriva

att avskriva ett ett skuldsaneringsärende från

skuldsaneringsärende från vidare vidare handläggning. Vid

handläggning. Överklagandet överklagande gäller ärendelagen

skall ges in till (1995:000), om inte annat följer

kronofogdemyndigheten inom tre av denna lag.

veckor från dagen för beslutet.

 Kronofogdemyndighetens beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till

tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan

om skuldsanering förklaras vilande.

 31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte, Prövningstillstånd behövs inte,

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

24 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

 Härigenom föreskrivs i fråga om sjölagen (1994:1009)

 dels att 21 kap. 10 § skall upphöra att gälla,

 dels att i 21 kap. 8 § ordet dispaschmål skall bytas ut mot

 dispaschärende ,

 dels att 12 kap. 3 §, 18 kap. 10 § och 21 kap. 6, 7, 9 och 11 §§ skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 kap.

 3 §

 Den som ansöker om upprättande av en begränsningsfond skall betala

fondbeloppet till rätten eller ställa tillfredsställande säkerhet för detta.

 I ansökningen, som skall vara skriftlig, skall sökanden redogöra för

omständigheterna i saken och lämna uppgift om namn och adress på dem som kan

antas vilja anmäla fordringar mot fonden.

--------------------------------------------------------------------

 I ärenden om begränsningsfond I ärenden om begränsningsfond

gäller lagen (1946:807) om gäller ärendelagen (1995:000), om

handläggning av domstolsärenden, inte annat sägs i detta kapitel.

om inte annat sägs i detta

kapitel.

 18 kap.

 10 §

 Sjöförklaring inom landet hålls av den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 §

utsetts att vara sjörättsdomstol. Behörig är den domstol som är närmast den hamn

eller ort där sjöförklaringen skall hållas enligt 9 §. Regeringen kan dock för

en viss hamn förordna att en annan av sjörättsdomstolarna skall vara behörig, om

det är ändamålsenligt med hänsyn till trafikförbindelserna och övriga

förhållanden.

--------------------------------------------------------------------

 Om annat inte följer av denna Om annat inte följer av denna

lag, gäller för sjöförklaring inför lag, gäller för sjöförklaring inför

domstol lagen (1946:807) om domstol ärendelagen (1995:000).

handläggning av domstolsärenden.

 Vid sammanträde för sjöförklaring skall rätten bestå av en lagfaren domare som

ordförande och två personer med kunskap om och erfarenhet av sjöfart. Åtminstone

en av de senare bör ha grundlig erfarenhet från tjänst som fartygs- eller

maskinbefäl på handelsfartyg och nyligen ha utövat en sådan tjänst. Rätten utser

för varje sjöförklaring de särskilda ledamöterna från en förteckning som

Sjöfartsverket årligen upprättar för varje sjöfartsinspektionsdistrikt.

Förteckningen skall uppta minst tjugo personer. Om det är ändamålsenligt i ett

visst fall att en person med särskild sakkunskap deltar, får rätten tillkalla en

sådan person att inträda som ytterligare ledamot i rätten även om han inte är

upptagen i förteckningen. De särskilda ledamöterna skall vara svenska

medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte vara ledamot. De särskilda

ledamöterna har rätt till ersättning av allmänna medel enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen.

 I Danmark, Finland och Norge hålls sjöförklaring för ett svenskt fartyg av den

domstol som är behörig enligt det landets lag.

 I övrigt hålls sjöförklaring utomlands av svensk utlandsmyndighet som enligt

bemyndigande av Utrikesdepartementet har sådan behörighet. Om det lämpligen kan

ske skall vid sjöförklaringen delta två av myndigheten tillkallade, i sjöfart

kunniga personer, helst svenska, danska, finska eller norska medborgare, mot

vilka inte förekommer jäv som gäller mot domare. Är ett deltagande av person med

särskild sakkunskap ändamålsenligt i visst fall, får myndigheten tillkalla även

en sådan person. På en ort där behörig svensk utlandsmyndighet inte finns, hålls

sjöförklaringen av behörig dansk, finsk eller norsk utlandsmyndighet.

 I fråga om sjöförklaring inför en utlandsmyndighet gäller bestämmelserna om

sjöförklaring vid domstol i tillämpliga delar. Utlandsmyndigheten får dock inte

ta upp ed eller utfärda vitesföreläggande.

 21 kap.

 6 §

--------------------------------------------------------------------

 Talan mot dispasch förs genom En dispasch får överklagas till

klander hos tingsrätten för den tingsrätten för den ort där dis-

ort där dispaschen är utgiven. paschen är utgiven.

--------------------------------------------------------------------

 Om dispaschen inte klandras, Om dispaschen inte överklagas,

skall den gälla. skall den gälla.

 7 §

--------------------------------------------------------------------

 En tingsrätt är i dispaschmål En tingsrätt består i ett dis-

domför med tre eller högst fyra paschärende av tre eller högst

lagfarna domare tillsammans fyra juristdomare tillsammans

med tre särskilda ledamöter ut- med tre särskilda ledamöter ut-

sedda enligt 8 §. Rätten är dock sedda enligt 8 §. Vid sådan

domför med en lagfaren domare handläggning som inte innebär att

när målet bereds samt vid pröv- ärendet prövas i sak är tingsrätten

ning om klander skall avvisas dock domför med en juristdomare.

och vid handläggning enligt 8 §.

 9 §

--------------------------------------------------------------------

 Om någon vill klandra en dis- Om någon vill överklaga en

pasch skall han inom fyra dispasch skall han inom fyra

veckor från dispaschens dag ge veckor från dispaschens dag ge

in en klanderinlaga till in ett överklagande till tings-

tingsrätten. Med de avvikelser rätten. Vid överklagande gäller

som följer av tredje stycket i ärendelagen (1995:000).

denna paragraf har

bestämmelserna i 52 kap. 2, 3,

5, 6, 8, 9 och 10-12 §§

rättegångsbalken motsvarande

tillämpning i mål om klander av

dispasch.

--------------------------------------------------------------------

 Upptas klander av en dis- Upptas ett överklagande har en

pasch har en motpart rätt att motpart rätt att utan avgift få

utan avgift få del av del av detta. Vill han bemöta

klanderinlagan. Vill han bemöta överklagandet skall han senast

klandret skall han senast fyra fyra veckor efter klagotidens

veckor efter fullföljdstidens utgång ge in en svarsskrivelse

utgång ge in en skriftlig för- till tingsrätten. Tingsrätten bör

klaring till tingsrätten. sända meddelanden till alla kända

Tingsrätten bör sända meddelanden sakägare om rätten att få del av

till alla kända sakägare om överklagandet och att ge in en

rätten att få del av klandret svarsskrivelse.

och att avge förklaring.

--------------------------------------------------------------------

 Rätten får hålla förhör eller

förhandling även för annat ändamål

än som avses i 52 kap. 10 § rät-

tegångsbalken. Rättens avgörande

av saken sker genom utslag.

 11 §

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelserna om särskilda Bestämmelserna om särskilda

rättsmedel i 58 och 59 kap. rät- rättsmedel i 58 och 59 kap. rät-

tegångsbalken skall tillämpas i tegångsbalken skall tillämpas i

fråga om dispasch. Vad som sägs fråga om dispasch.

i 58 kap. 10 a och 13 §§ och 59

kap. 4 a § rättegångsbalken om

fullföljd av talan gäller även

klander av dispasch.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Har ett beslut meddelats före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser i fråga om rätten att överklaga och om

vad den som vill överklaga skall iaktta.

25 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 dels att 54 och 56 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 52, 53, 55 och 62 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 52 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om överklagande Vid överklagande gäller ären-

tillämpas lagen (1946:807) om delagen (1995:000) om inte an-

handläggning av domstolsärenden nat föreskrivs i denna lag.

om inte annat föreskrivs i

denna lag. Därvid gäller beträf-

fande överklagandet vad som

föreskrivs om ansökan i den la-

gen.

 53 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten skall vid avgöran- Vid handläggningen av ärendet

de av ärendet bestå av en lag- består tingsrätten av en ju-

faren domare och tre nämndemän. ristdomare. Om det finns sär-

Vid handläggning i övrigt av skilda skäl får dock tingsrätten

ärendet är tingsrätten domför med bestå av en juristdomare och tre

en lagfaren domare. nämndemän.

 55 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får av den

disciplinansvarige eller det

allmänna överklagas till hovrät-

ten. Om tingsrätten har

meddelat ett beslut som avses

i 34 § andra stycket eller av-

slagit ett yrkande om att

verkställighet tills vidare

inte skall få ske, får talan mot

beslutet föras särskilt.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrättens beslut får inte Ett beslut av hovrätten får

överklagas. inte överklagas.

 62 §

--------------------------------------------------------------------

 Ett beslut om ersättnings- Ett beslut om ersättningsskyl-

skyldighet som fattats av en dighet som fattats av en sådan

sådan chef i Försvarsmakten som chef i Försvarsmakten som avses

avses i 20 §, av en annan i 20 §, av en annan myndighet än

myndighet än Försvarsmakten, Försvarsmakten, eller av en kom-

eller av en kommun, ett lands- mun, ett landsting eller en

ting eller en kyrklig kommun kyrklig kommun får överklagas av

får överklagas av den disciplin- den disciplinansvarige till

ansvarige hos tingsrätten.Bestämmelserna itingsrätten.Bestämmelserna i

50-53 §§, 55 § första stycket 50-53 §§ samt 55 § första stycket

första meningen och andra första meningen och andra

stycket samt 56 § gäller vid så- stycket gäller vid sådant över-

dant överklagande. klagande.

--------------------------------------------------------------------

 Om överklagandet hos tings-

rätten avser endast frågan om

ersättningsskyldighet, skall

dock vad som är föreskrivet om

rättegången i tvistemål tillämpas.

Avser talan ett beslut om både

disciplinpåföljd och ersättnings-

skyldighet, skall tingsrätten,

om den disciplinansvarige begär

det eller det annars finns skäl

för det, handlägga frågan om er-

sättningsskyldighet som särskilt

mål i den för tvistemål före-

skrivna ordningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996. Har ett mål om ersätt-

ningsskyldighet redan inletts vid tingsrätt när lagen träder i kraft gäller dock

fortfarande äldre bestämmelser.

26 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:000)

 Härigenom föreskrivs att 48, 50 och 51 §§ marknadsföringslagen (1995:000)1

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 48 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden Vid handläggning av ärenden som

som avses i 42 § andra stycket anges i 42 § andra stycket skall

skall Stockholms tingsrätt ha Stockholms tingsrätt bestå av en

den sammansättning som anges i juristdomare eller av en

45 § första stycket. Vid hand- juristdomare och en ekonomisk

läggning som avses i 3 och 4 §§ expert. Om det finns särskilda

lagen (1946:807) om handlägg- skäl får tingsrätten dock ha den

ning av domstolsärenden skall sammansättning som anges i 45 §

tingsrätten dock bestå av en första stycket.

lagfaren domare. I sådana fall

får även en ekonomisk expert

delta i tingsrätten.

 50 §

 Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten tillämpas på

mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § och mål om marknadsstör-

ningsavgift enligt 22 §.

 I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid Stockholms tingsrätt I ärenden som avses i 42 §

skall lagen (1946:807) om andra stycket gäller ärendelagen

handläggning av domstolsärenden (1995:000), om något annat inte

tillämpas i ärenden som avses i följer av denna lag.

42 § andra stycket, om något

annat inte följer av denna lag.

 51 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad som sägs i 49, 50 och 52 Vad som sägs i 49, 50 och 52

kap. rättegångsbalken om hov- kap. rättegångsbalken och i

rätten skall i mål och ärenden ärendelagen (1995:000) om

enligt denna lag i stället gälla hovrätten skall i mål och ärenden

Marknadsdomstolen. enligt denna lag i stället gälla

 Marknadsdomstolen.

**FOOTNOTES**

 1 Lydelse enligt prop. 1994/95:123.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

27 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:000) om ändring i

bötesverkställighetslagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:000) om ändring i bötes-

verkställighetslagen (1979:189) skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 48 §

--------------------------------------------------------------------

 Åklagaren i den ort där den Åklagaren i den ort där den

bötfällde finns får överklaga ett bötfällde finns får överklaga ett

förordnande av en kronofogde- förordnande av en kronofogde-

myndighet enligt 12 § hos myndighet enligt 12 § hos tings-

tingsrätten i samma ort. rätten i samma ort. Överklagandet

Överklagandet skall ha kommit skall ha kommit in till kro-

in till rätten inom tre veckor nofogdemyndigheten inom tre

från den dag då åklagaren fick veckor från den dag då åklagaren

del av beslutet. I ärendet fick del av beslutet. Vid

tillämpas lagen (1946:807) om överklagande gäller i övrigt

handläggning av domstolsärenden. ärendelagen (1995:000). Vid

Därvid skall i fråga om handläggningen av ärendet består

överklagandet gälla vad som i tingsrätten av en juristdomare.

den lagen sägs om ansökan. Vid Om det finns särskilda skäl får

annan handläggning än som sägs i dock tingsrätten bestå av en

3 eller 4 § samma lag skall juristdomare och tre nämndemän.

rätten bestå av en lagfaren

domare och nämnd.

 Kronofogdemyndighetens beslut att inte meddela förordnande enligt 12 § får

inte överklagas. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i samband

med klagan över utmätning.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorians lagförslag

Efter remiss har yttrande över promemorian avgetts av Risdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Hovrätten för

Övre Norrland, Huddinge tingsrätt, Stockholms tingsrätt, Örebro tingsrätt,

Ronneby tingsrätt, Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Karlstads tingsrätt,

Sandvikens tingsrätt, Umeå tingsrätt, Haparanda tingsrätt, Kammarrätten i

Sundsvall, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Konkurrensverket, Patent-

och registreringsverket, Kammarkollegiet, Konsumentombudsmannen, Sveriges

advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Sjöassuradörernas förening, Dispaschören

Jan[REDACTED_EFTERNAMN], Stockholms överförmyndarnämnd, Överförmyndarnämnden i Sundbyberg,

Hovrätten för Västra Sverige.

Domstolsutredningens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i ärvdabalken

 Härigenom föreskrivs att 19 kap. 20 § ärvdabalken1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

19 kap.

20 §

 Förordnande att vara testamentsexekutor skall, såvitt ej annat framgår av

testamentet, anses innefatta bemyndigande att företaga alla för boets utredning

erforderliga åtgärder.

--------------------------------------------------------------------

 Vad i 14-16, 18 och 19 §§ Vad i 14-16, 18 och 19 §§ sagts

sagts om boutredningsman skall om boutredningsman skall äga

äga motsvarande tillämpning å motsvarande tillämpning å

testamentsexekutor ävensom å den testamentsexekutor ävensom å den

som genom testamente förordnats som genom testamente förordnats

att allenast i viss del att allenast i viss del

verkställa utredningen efter verkställa utredningen efter den

den döde; och skall jämväl om döde; och skall jämväl om ent-

entledigande gälla vad om ledigande gälla vad om boutred-

boutredningsman är stadgat. ningsman är stadgat. Person som

 avses i detta stycke behöver

 dock inte underrätta rätten om

 vem som tillställts årsredovis-

 ning ernligt 14 a §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

**FOOTNOTES**

 1 Balken omtryckt 1981:359.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva

 Härigenom föreskrivs att 1-3 §§ lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva, skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 1 §

--------------------------------------------------------------------

 Vill den, som tillhandlar Vill den, som tillhandlar sig

sig lösören och tillåter, att lösören och tillåter, att desamma

desamma få i säljarens vård få i säljarens vård kvarbliva, att

kvarbliva, att vad han vad han tillhandlat sig skall

tillhandlat sig skall fredas fredas från utmätning för säljarens

från utmätning för säljarens skuld skuld och i händelse av dennes

och i händelse av dennes konkurs från boets tillgångar

konkurs från boets tillgångar avskiljas, upprätte skriftlig

avskiljas, upprätte skriftlig avhandling om köpet med förteck-

avhandling om köpet med förteck- ning å de köpta persedlarna och

ning å de köpta persedlarna och vittnens underskrift. Han skall

vittnens underskrift. Han inom en vecka därefter i

skall inom en vecka därefter i ortstidning inom den ort, där

ortstidning inom den ort, där säljaren bor, låta införa kun-

säljaren bor, låta införa kun- görelse om avhandlingen med

görelse om avhandlingen med uppgift om säljarens och köparens

uppgift om säljarens och köpa- namn och yrken, dagen då köpeav-

rens namn och yrken, dagen då handlingen blivit uppgjord samt

köpeavhandlingen blivit upp- köpeskillingens belopp. Avhand-

gjord samt köpeskillingens be- lingen jämte bevis om att kun-

lopp. Avhandlingen jämte bevis görelsen införts i ortstidning

om att kungörelsen införts i skall inom åtta dagar från den

ortstidning skall dels inom dag då kungörelsen skedde upp-

åtta dagar från den dag då kun- visas för kronofogdemyndigheten

görelsen skedde uppvisas för i det län där egendomen finns,

kronofogdemyndigheten i det län och i bestyrkt avskrift till-

där egendomen finns, och i ställas myndigheten.

bestyrkt avskrift tillställas

myndigheten, dels inom

--------------------------------------------------------------------

en månad från samma dag företes

inför tingsrätten i den ort där

egendomen finns till intagande

i dess protokoll.

 2 §2

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten för förteckning över Kronofogdemyndigheten för

uppvisade och inprotokollerade förteckning över uppvisade köpe-

köpeavhandlingar. avhandlingar.

 3 §3

--------------------------------------------------------------------

 Är köpeavhandling så upprättad Är köpeavhandling så upprättad

och behandlad, som i 1 § sägs, och behandlad, som i 1 § sägs,

men inträffar utmätning inom men inträffar utmätning inom

trettio dagar efter det av- trettio dagar efter det avhand-

handlingen inför rätten före- lingen uppvisades för kronofog-

teddes, eller försätts säljaren i demyndigheten i den län där

konkurs efter ansökning, som egendomen finns, eller försätts

gjorts inom sagda tid, är den säljaren i konkurs efter ansök-

sålda egendomen ej fredad från ning, som gjorts inom sagda

att utmätas eller att räknas tid, är den sålda egendomen ej

till konkursboet. Detsamma fredad från att utmätas eller att

gäller, när ansökan om förordnande räknas till konkursboet. Detsam-

av god man enligt ackordslagen ma gäller, när ansökan om förord-

(1970:847) gjorts inom nämnda nande av god man enligt

tid och konkurs följt på ansökan, ackordslagen (1970:847) gjorts

som gjorts inom tre veckor från inom nämnda tid och konkurs följt

det att verkan av godmansför- på ansökan, som gjorts inom tre

ordnandet förföll eller, när för- veckor från det att verkan av

handling om offentligt ackord godmansförordnandet förföll eller,

följt, ackordsfrågan avgjordes. när förhandling om offentligt

Görs efter utgången av den i ackord följt, ackordsfrågan

första punkten angivna tiden jäv avgjordes. Görs efter utgången av

mot köpeavhandling, vilken är så den i första punkten angivna

upprättad och behandlad, som tiden jäv mot köpeavhandling,

nyss sagts, är, om jävet görs vid vilken är så upprättad och

utmätningstillfälle, fordrings- behandlad, som nyss sagts, är,

ägaren skyldig att, om han vill om jävet görs vid

--------------------------------------------------------------------

fullfölja jävet, inom en månad utmätningstillfälle, fordringsäga-

därefter väcka talan mot såväl ren skyldig att, om han vill

säljaren som köparen vid den fullfölja jävet, inom en månad där-

tingsrätt som avses i 1 §. Gör efter väcka talan mot såväl säl-

han inte det, har han förlorat jaren som köparen vid tingsrätten

sin talan. Godset skall genast i den ort där egendomen finns.

beläggas med kvarstad och sökan- Gör han inte det, har han

den skall, om han vill att förlorat sin talan. Godset skall

åtgärden skall bestå, inom fjor- genast beläggas med kvarstad och

ton dagar efter utmätningsför- sökanden skall, om han vill att

rättningen hos kronofogdemyn- åtgärden skall bestå, inom fjorton

digheten ställa full borgen för dagar efter utmätningsför-

den kostnad och skada, som kan rättningen hos kronofogdemyn-

orsakas av kvarstaden. Var säl- digheten ställa full borgen för

jarens egendom avträdd till den kostnad och skada, som kan

konkurs, skall vad om återvin- orsakas av kvarstaden. Var

ning av lös egendom till kon- säljarens egendom avträdd till

kursbo är stadgat i 4 kap. 19 konkurs, skall vad om återvin-

och 20 §§ konkurslagen ning av lös egendom till kon-

(1987:672) äga motsvarande kursbo är stadgat i 4 kap. 19

tillämpning. och 20 §§ konkurslagen (1987:672)

 äga motsvarande tillämpning.

 Vad som nu sagts om konkurs äger motsvarande tillämpning om i stället

offentligt ackord fastställes. I fråga om talan med anledning av

ackordsförhandling äga 17 och 18 §§ ackordslagen (1970:847) motsvarande

tillämpning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993. Beträffande köpeavhandling som

företetts för tingsrätt före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

**FOOTNOTES**

 2 Senaste lydelse 1977:673.

 3 Senaste lydelse 1988:386.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 dels att 4 och 5 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 4 §

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan om kallelse på okända Ansökan om kallelse på okända

borgenärer görs vid den tingsrätt borgenärer görs hos kronofogde-

där gäldenären bör svara i tviste- myndigheten i det län där gälde-

mål i allmänhet eller, om gälde- nären bör svara vid domstol i

nären är avliden, där han hade tvistemål i allmänhet eller, om

bort svara i sådana mål. gäldenären är avliden, där han hade

 bort svara vid domstol i sådana

 mål.

 Sökanden skall bifoga en förteckning över gäldenärens kända borgenärer och

såvitt möjligt ange deras adress.

 5 §4

--------------------------------------------------------------------

 Kallelse på gäldenärens okända Kallelse på gäldenärens okända

borgenärer utfärdas av rätten med borgenärer utfärdas av kronofog-

föreläggande för dem att demyndigheten med föreläggande för

skriftligen anmäla sina ford- dem att skriftligen anmäla sina

ringar till rätten senast sex fordringar till kronofog-

månader från dagen för kallelsen. demyndigheten senast sex månader

 från dagen för kallelsen.

--------------------------------------------------------------------

 Kallelsen skall skyndsamt Kallelsen skall skyndsamt

kungöras i Post- och Inrikes kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar. Vidare skall rätten Tidningar. Vidare skall krono-

senast en månad före anmäl- fogdemyndigheten senast en månad

ningstidens utgång skicka före anmälningstidens utgång

underrättelser om kallelsen skicka underrättelser om kallel-

till kronofogdemyndigheten i sen till alla borgenärer som har

länet och till alla

--------------------------------------------------------------------

borgenärer som har tagits upp i tagits upp i förteckningen över

förteckningen över kända bor- kända borgenärer och som har känd

genärer och som har känd adress. adress.

--------------------------------------------------------------------

 5 a §

 I fråga om kronofogemyndig-

 hetens beslut enligt denna lag

 tillämpas bestämmelserna i utsök-

 ningsbalken om överklagande av

 utmätning i allmänhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993. Ansökningar om kallelse på okända

borgenärer som har gjorts före ikraftträdandet handläggs enligt äldre

bestämmelser.

**FOOTNOTES**

 4 Senaste lydelse 1988:396.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om domstolsärenden

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 §

Denna lag gäller handläggningen i tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen av

sådana rättsvårdsärenden som skall tas upp av en tingsrätt och som inte skall

handläggas enligt rättegångsbalken.

2 §

Om en annan lag än förvaltningslagen (1986:223) innehåller en bestämmelse som

avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen.

Domstolarnas sammansättning m.m.

3 §

I fråga om domstolar och domare tillämpas 1-4 kap. rättegångsbalken. Vid

handläggningen av ett ärende består tingsrätten av en juristdomare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå

av tre sådana domare. När det gäller hovrättens sammansättning tillämpas

rättegångsbalkens bestämmelser för tvistemål. Vid omröstning tillämpas 16 eller

29 kap. rättegångsbalken. En skiljaktig mening skall antecknas.

 Att även sådana anställda i en tingsrätt som inte är juristdomare får hand-

lägga vissa ärenden enligt denna lag framgår av andra lagar. När en sådan

anställd handlägger ett ärende gäller reglerna om jäv i 4 kap. 13 § rättegångs-

balken.

Hur ärendet inleds vid tingsrätten

4 §

Den som vill inleda ett ärende vid tingsrätten genom anmälan, ansökan, över-

klagande eller på annat sätt skall göra detta skriftligen. För vissa slags

ärenden får regeringen bestämma att det i stället får göras elektroniskt.

5 §

En enskild parts första skrivelse till tingsrätten skall innehålla uppgifter om

partens

 1. namn, yrke och personnummer eller organisationsnummer,

 2. postadress och adress till arbetsplats samt i förekommande fall annan

adress där parten kan anträffas för delgivning,

 3. telefonnummer till bostaden och arbetsplatsen, med undantag för nummer som

avser ett hemligt telefonabonnemang som behöver uppges endast om tingsrätten

begär det, och

 4. förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning med parten.

 Om den enskilde har en ställföreträdare, skall motsvarande uppgifter lämnas

även om ställföreträdaren. Har den enskilde utsett ombud, skall ombudets namn,

postadress och telefonnummer anges.

 Finns det en enskild motpart i ärendet, skall den som inleder ärendet lämna

uppgifter om motparten i de hänseenden som anges i första och andra styckena.

Uppgift om motpartens eller dennes ställföreträdares yrke, arbetsplats, telefon-

nummer och ombud behöver dock lämnas endast om uppgiften är tillgänglig utan

särskild utredning för den som inleder ärendet. Saknar motparten känd adress,

skall uppgift lämnas om den utredning som gjorts för att fastställa detta.

 Uppgifterna skall gälla förhållandena när uppgifterna lämnas till tingsrätten.

Om något av dessa förhållanden ändras eller om en uppgift är ofullständig eller

felaktig, skall det genast anmälas till tingsrätten.

6 §

En ansökan skall innehålla uppgifter om

 1. det som yrkas,

 2. de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet och

 3. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis.

 Ett överklagande skall innehålla uppgifter om

 1. det beslut som överklagas,

 2. i vilken del beslutet överklagas och den ändring i beslutet som yrkas,

 3. grunderna för överklagandet och i vilket avseende skälen för beslutet

enligt klagandens mening är oriktiga och

 4. de bevis som åberopas och det som skall styrkas med varje särskilt bevis.

 Skriftliga bevis skall ges in samtidigt med ansökan eller överklagandet.

7 §

När ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas till tingsrätten skall

överklagandet ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Överklagandet

skall ha kommit in till myndigheten inom tre veckor från dagen för beslutet.

8 §

Har ett överklagande getts in till tingsrätten i stället för till den

förvaltningsmyndighet som meddelat det överklagade beslutet, skall tingsrätten

överlämna överklagandet till myndigheten. Överklagandet skall anses ha kommit in

till myndigheten den dag det kom in till tingsrätten.

 Om tingsrätten i annat fall i samband med att ett ärende inleds finner att den

inte är behörig att handlägga ärendet, skall tingsrätten lämna över den

skrivelse genom vilken ärendet inletts till en domstol som är behörig, om den

som inlett ärendet inte har något att invända mot detta. Skrivelsen skall anses

ha kommit in till den senare domstolen samma dag som den kom in till den tings-

rätt som först tog emot skrivelsen.

Brister i en inledande skrivelse m.m.

9 §

Om den skrivelse genom vilken ärendet inletts innehåller brister, får domstolen

förelägga parten att avhjälpa dem inom en viss tid. Har föreskriven avgift inte

betalats, skall parten föreläggas att betala. När det finns anledning till det

skall domstolen förelägga parten att ge in ett bevis om sin behörighet att

inleda ärendet vid domstolen eller om vem som är ställföreträdare för en part.

Om ärendet inte kan prövas i sak utan att föreläggandet följts, skall parten

upplysas om detta.

10 §

Följs inte ett föreläggande enligt 9 §, skall tingsrätten avvisa anmälan,

ansökan eller överklagandet,

 1. om bristerna är sådana att den skrivelse genom vilken ärendet inletts inte

kan läggas till grund för någon prövning i sak,

 2. om bristerna avser föreskrifterna i 6 § och inte har endast ringa betydelse

för frågan om delgivning eller

 3. om föreskriven avgift inte har betalats.

 Avvisning skall ske även när det finns något annat hinder för prövningen.

Frågan om ett överklagande har kommit in i rätt tid skall dock prövas av

tingsrätten endast när en förvaltningsmyndighet har beslutat om avvisning på den

grunden och myndighetens beslut överklagas till tingsrätten.

Beslutsmyndighetens ställning vid överklagande

11 §

Om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut, är förvalt-

ningsmyndigheten motpart till den enskilde.

Allmänt om handläggningen av ärenden

12 §

Domstolen skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver

och att inget onödigt dras in i ärendet. Genom frågor och påpekanden skall

domstolen försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas

framställningar.

13 §

Förfarandet hos domstolen är skriftligt.

 I förfarandet bör det ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel

för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet.

 Domstolen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter

i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är

lämpligt.

14 §

Domstolen skall hålla sammanträde, om det begärs av en enskild part. Sammanträde

behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte

går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild

omständighet inte behövs.

Skriftväxlingen

15 §

Om det i ärendet finns en motpart, skall domstolen förelägga motparten att svara

inom en viss tid. I föreläggandet skall det tas in en upplysning om att ärendet

kan komma att avgöras även om det inte kommer in något svar till domstolen.

 Första stycket gäller inte,

 1. om det saknas anledning att anta att ärendet till någon del kommer att av-

göras till motpartens nackdel eller

 2. om motparten är en sådan förvaltningsmyndighet som avses i 11 § och ett

föreläggande är onödigt.

16 §

Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte domstolen

bestämmer att svaret får lämnas muntligen.

 I svaret skall parten ange om yrkandena i ärendet eller, när ärendet har

inletts genom en anmälan, den åtgärd som ärendet gäller medges eller inte

medges. Om yrkandena eller åtgärden inte medges, skall parten ange skälen för

detta och de bevis som åberopas. Skriftliga bevis skall ges in till domstolen.

17 §

Domstolen får förelägga den som inlett ärendet vid domstolen att inom en viss

tid yttra sig skriftligen över motpartens svar. I föreläggandet skall det tas in

en upplysning om att ärendet kan komma att avgöras även om det inte kommer in

något sådant yttrande till domstolen.

Sammanträde

18 §

Till ett sammanträde skall domstolen kalla den som är part. En myndighet som är

motpart enligt 11 § behöver dock inte kallas annat än om domstolen finner att

myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten skall dock

alltid underrättas om sammanträdet.

 I kallelsen skall det tas in en upplysning om betydelsen enligt 20 § av att

parten uteblir från sammanträdet. Om domstolen finner att en part bör infinna

sig personligen, får domstolen föreskriva vite.

19 §

Ett sammanträde får hållas på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till

sammanträdets ändamål och övriga omständigheter eller om ett sammanträde inför

domstolen skulle medföra kostnader och olägenheter som inte står i rimligt för-

hållande till betydelsen av att sammanträdet hålls inför domstolen.

 För sammanträden som hålls på telefon gäller inte bestämmelserna i 18 §.

20 §

Att en part uteblir från ett sammanträde hindrar inte att domstolen handlägger

och avgör ärendet. Om det i tingsrätt är den som inlett ärendet eller i högre

domstol klaganden som uteblir, får ärendet avskrivas från vidare handläggning.

21 §

I fråga om offentlighet och ordning vid ett sammanträde tillämpas 5 kap. 1-5 och

9 §§ rättegångsbalken.

 Under sammanträdet skall det föras anteckningar om vad som förekommer vid

detta när det gäller yrkanden, medgivanden, bestridanden, åberopanden, invänd-

ningar och erkännanden samt om den utredning som läggs fram vid sammanträdet.

Har sammanträdet begränsats enligt 13 §, skall även det antecknas.

Parters rätt att få del av uppgifter

22 §

Ett ärende får inte avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en

uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än parten och har fått

tillfälle att yttra sig över uppgiften.

 Domstolen får dock avgöra ärendet utan att ha iakttagit detta

 1. om avgörandet inte går parten emot,

 2. om uppgiften saknar betydelse eller

 3. om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får

kännedom om uppgiften.

 I fråga om en myndighet som är motpart enligt 11 § behöver första stycket inte

tillämpas, om detta är onödigt.

Bevisning

23 §

I fråga om bevisning i allmänhet tillämpas 35 kap. 1-7 och 10-12 §§

rättegångsbalken.

 Skriftliga handlingar vilka åberopas som bevis skall ges in till domstolen

utan dröjsmål. Detsamma gäller sådana föremål vilka åberopas som bevis och kan

flyttas till domstolen. Om det behövs får domstolen förelägga den part som

åberopat beviset att inom en viss tid ge in detta. I föreläggandet skall det tas

in en upplysning om att ärendet kan komma att avgöras även om parten inte gett

in beviset.

24 §

Vid sammanträde får vittnesförhör hållas. Förhöret får hållas under ed. I övrigt

tillämpas 36 kap. 1-18 och 20-25 §§ rättegångsbalken på förhöret.

 Förhöret får hållas på telefon om det är lämpligt med hänsyn till

bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevisupptagning vid ett

sammanträde inför domstolen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte

står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på sådant

sätt. Vid bevisupptagning på telefon gäller inte rättegångsbalkens bestämmelser

om kallelser och förelägganden och om påföljder för utevaro.

25 §

I fråga om skriftliga bevis tillämpas 38 kap. 1-5 och 7-9 §§ rättegångsbalken. I

fråga om syn tillämpas 39 kap. 1 och 4-5 §§ rättegångsbalken. I fråga om

sakkunnig tillämpas 40 kap. 1-20 §§ rättegångsbalken, dock inte hänvisningen i

11 § till 36 kap. 9 § andra stycket rättegångsbalken. Förhör med sakkunniga får

hållas på telefon enligt 24 § andra stycket.

Säkerhetsåtgärder och inhibition

26 §

Om det är av synnerlig vikt, får domstolen för tiden intill dess att ärendet har

avgjorts besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Den

som åtgärden rör skall dessförinnan ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte

är fara i dröjsmål. Beslutet får när som helst ändras.

 En domstol som skall pröva ett överklagande får besluta att det överklagade

beslutet tills vidare inte får verkställas och även i övrigt besluta tills

vidare rörande saken.

Beslut

27 §

Domstolens beslut skall grundas på det som handlingarna innehåller och det som i

övrigt har förekommit i ärendet.

 Om ärendet har inletts genom en ansökan eller ett överklagande, får det beslut

genom vilket ärendet avgörs inte gå utöver det som yrkats. När det finns

särskilda skäl får dock domstolen även utan yrkande besluta till det bättre för

en enskild part, om det inte är till nackdel för något motstående enskilt

intresse.

28 §

Av ett beslut genom vilket domstolen avgör ärendet skall de skäl som bestämt

utgången framgå, om beslutet går någon part emot. Detsamma gäller andra beslut,

om det behövs. I ett beslut som innebär att ett överklagat beslut fastställs

behöver skälen anges endast om de avviker från skälen i det överklagade

beslutet.

29 §

Det beslut genom vilket domstolen avgör ärendet skall sändas till parterna samma

dag som beslutet meddelas eller, om beslutet meddelas vid ett sammanträde, inom

en vecka från sammanträdet. Om det finns en skiljaktig mening skall den bifogas.

30 §

I de fall där ett beslut kan överklagas skall parterna få upplysning om detta.

Innebär beslutet att ärendet avgjorts skall parterna få upplysning om vad de

skall iaktta vid ett överklagande. Om ärendet inte har avgjorts, lämnas

upplysningen efter begäran från en part. Krävs det prövningstillstånd vid

överklagande, skall parterna få upplysning även om detta och om de grunder på

vilka sådant tillstånd kan meddelas.

Omedelbar verkställighet

31 §

I fråga om omedelbar verkställighet av domstolens beslut tillämpas 17 kap. 14 §

rättegångsbalken. Ett beslut enligt 26 § får verkställas omedelbart.

Rättegångskostnader

32 §

I ett ärende där enskilda är motparter till varandra får domstolen med

tillämpning av 18 kap. rättegångsbalken förplikta den ena parten eller dennes

ställföreträdare, ombud eller biträde att ersätta den andra parten för dennes

kostnader i ärendet eller det som i domstolen betalats av allmänna medel.

Rättelse av skrivfel och liknande

33 §

Ett beslut som innehåller en uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller

någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende får rättas av domsto-

len.

 Om domstolen av misstag inte har fattat ett beslut som skulle ha meddelats i

samband med ett avgörande, får domstolen komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från det att avgörandet meddelades.

 Om det inte är uppenbart obehövligt skall parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering sker. Rättelsen eller kompletteringen skall

om möjligt antecknas på varje exemplar av beslutet.

Omprövning av beslut

34 §

Om en tingsrätt i ett ärende som inletts på annat sätt än genom överklagande

finner att ett beslut som den har meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya

omständigheter eller av någon annan anledning, skall domstolen ändra beslutet,

om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon

enskild part (omprövning).

 Skyldigheten att ompröva beslutet gäller även om beslutet överklagas. Skyl-

digheten gäller dock inte om tingsrätten redan har överlämnat handlingarna i

ärendet till en högre domstol eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot

att tingsrätten ändrar sitt beslut.

 Omprövning får inte ske, om frågan om omprövning kommer upp först sedan tiden

för överklagande av beslutet har gått ut.

35 §

Ett överklagande av en tingsrätts beslut förfaller, om tingsrätten själv efter

omprövning enligt 34 § ändrar beslutet så som klaganden begär. I så fall tilläm-

pas inte 38 § fjärde stycket.

 Ändrar domstolen beslutet på annat sätt än klaganden begär, skall överkla-

gandet anses omfatta det nya beslutet, om inte avvisning skall ske enligt 38 §

fjärde stycket.

Allmänt om överklagande av domstolens beslut

36 §

Ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller

henne emot.

37 §

Ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas endast i samband

med överklagande av ett beslut som innebär att ärendet avgörs. Överklagande får

dock ske särskilt, när domstolen

 1. ogillat en invändning om jäv mot någon ledamot av domstolen eller en

invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning,

 2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

 3. beslutat om säkerställande av det som ärendet gäller eller beslutat att ett

överklagat beslut tills vidare inte får verkställas eller i övrigt beslutat

rörande saken,

 4. förelagt någon att medverka på annat sätt än genom inställelse inför

domstolen och en underlåtenhet att följa föreläggandet kan medföra särskild

påföljd för honom eller henne,

 5. vid prövning enligt 3 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5 tryckfrihets-

förordningen eller 2 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5 yttrandefrihetsgrundlagen

funnit det vara av synnerlig vikt att en uppgift som avses där lämnas vid

vittnesförhör,

 6. beslutat om undersökning eller omhändertagande av person eller egendom

eller om någon annan liknande åtgärd,

 7. utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläg-

gande eller straff för förseelse i förfarandet eller förklarat att någon skall

ersätta en kostnad för förfarandet,

 8. beslutat i en fråga som gäller ersättning för någons medverkan i ärendet

eller

 9. beslutat i annat fall än som avses i 7 i en fråga som gäller rättshjälp

enligt rättshjälpslagen (1972:429).

 Ett beslut genom vilket ärendet återförvisas till en lägre domstol eller till

en förvaltningsmyndighet får överklagas endast om beslutet innefattar avgörande

av någon fråga som inverkar på ärendets utgång.

38 §

Den som vill överklaga ett beslut skall göra detta skriftligen. Skrivelsen skall

ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet inom tre veckor från dagen

för beslutet

 1. om beslutet innebär att ärendet avgjorts,

 2. om beslutet har meddelats vid ett sammanträde eller

 3. om det vid ett sammanträde har angetts när beslutet kommer att meddelas.

 I annat fall är klagotiden tre veckor från den dag då klaganden fick del av

beslutet.

 Om prövningstillstånd krävs, skall klaganden ange de omständigheter som

åberopas till stöd för att sådant tillstånd skall meddelas.

 Den domstol som meddelat beslutet prövar om överklagandet har gjorts i rätt

tid och skall avvisa ett överklagande som har gjorts för sent. Om överklagandet

inte avvisas, skall det tillsammans med övriga handlingar i ärendet sändas över

till den domstol som skall pröva överklagandet.

 Vid överklagande tillämpas i övrigt bestämmelserna i 5 § andra och tredje

styckena, 8 § första stycket samt 9 och 10 §§.

Överklagande av tingsrättsbeslut

39 §

Tingsrättens beslut överklagas till hovrätten.

 I de fall det är särskilt föreskrivet får hovrätten pröva ett överklagande

endast om hovrätten har meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas

av högre domstol,

 2. anledning förekommer till ändring i det slut till vilket tingsrätten kommit

eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje stycket

rättegångsbalken tillämpas. Meddelas inte prövningstillstånd står tingsrättens

beslut fast. En upplysning om detta skall tas in i hovrättens beslut.

Överklagande av hovrättsbeslut

40 §

Hovrättens beslut överklagas till Högsta domstolen.

 Högsta domstolen får pröva överklagandet endast om Högsta domstolen har

meddelat prövningstillstånd. Detta gäller dock inte vid överklagande av ett

beslut om avvisning av ett överklagande av ett hovrättsbeslut.

 I fråga om prövningstillstånd tillämpas bestämmelserna i 54 kap. rätte-

gångsbalken.

41 §

Om ärendet i tingsrätten har inletts genom ett överklagande, skall sådana

omständigheter eller bevis som klaganden åberopar först i Högsta domstolen

beaktas endast om det finns särskilda skäl.

Särskilda rättsmedel

42 §

I fråga om särskilda rättsmedel mot beslut enligt denna lag eller mot beslut

som vid överklagande skulle ha prövats enligt denna lag tillämpas 58 kap. 1 och

4-8 §§, 10 a § första stycket, 11 och 12 §§, 13 § första meningen samt 59 kap.

1-3 §§ och 5 § första stycket rättegångsbalken. Om det finns synnerliga skäl,

får resning eller undanröjande på grund av domvilla beviljas även under andra

omständigheter än som sägs där.

Straff, vite och hämtning

43 §

I fråga om straff för en förseelse under förfarandet och för brott mot tystnads-

plikt som ålagts av domstolen tillämpas 9 kap. 5 och 6 §§ rättegångsbalken.

 I fråga om vite och hämtning tillämpas 9 kap. 7-10 §§ rättegångsbalken.

 Domstolen skall självmant ta upp frågor om ansvar för rättegångsförseelse och

om utdömande av vite som förelagts med stöd av denna lag.

Inkommande handlingar

44 §

En handling anses ha kommit in till domstolen den dag då handlingen eller en avi

om betald postförsändelse som innehåller handlingen anlänt till domstolen eller

kommit en behörig tjänsteman till handa. Underrättas domstolen särskilt om att

ett meddelande till domstolen anlänt till ett telebefordringsföretag, anses med-

delandet ha kommit in redan när underrättelsen nått en behörig tjänsteman.

 Kan det antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats i

domstolens kansli eller avskilts för domstolen på ett postkontor, anses den ha

kommit in den dagen, om den kommit en behörig tjänsteman till handa närmast

följande arbetsdag.

 Ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i

original skall bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad

handling, om det behövs. Har domstolen begärt en sådan bekräftelse men inte fått

någon, får domstolen bortse från meddelandet.

Hinder mot inställelse

45 §

Den som har kallats till sammanträde men inte kan inställa sig skall omedelbart

anmäla det till domstolen.

 I fråga om laga förfall tillämpas 32 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken.

Delgivning

46 §

Skall domstolen underrätta någon om innehållet i en handling eller om något

annat, får det ske genom delgivning. Delgivning skall användas, om det är

särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om

underrättelse framgår att delgivning bör ske, men bör i övrigt tillgripas bara

om det behövs med hänsyn till omständigheterna.

Ombud och biträde

47 §

Den som är part får anlita ombud eller biträde. Den som har ombud skall dock

medverka personligen, om domstolen begär det.

 I fråga om ombud eller biträde tillämpas 12 kap. 2-5 §§ och 6 § andra stycket

rättegångsbalken. I fråga om fullmakt för ombud tillämpas 12 kap. 8-19 §§

rättegångsbalken. En skriftlig fullmakt behöver dock inte företes annat än om

domstolen anser att det behövs.

Tolk och översättning av handlingar

48 §

I fråga om tolk och översättning av handlingar tillämpas 5 kap. 6-8 §§ och 33

kap. 9 § rättegångsbalken.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 2. Genom lagen upphävs lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden.

 3. Har ett beslut meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser i

fråga om rätten att överklaga det beslutet och om vad den som vill överklaga

beslutet skall iaktta.

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken

 dels att 16 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 18 kap. 4 a §, av följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 kap.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Rätten skall ta in handlingen När handlingen registrerats

i protokollet och genast över- skall rätten genast översända en

sända bestyrkt kopia av hand- kopia till den myndighet som för

lingen till den myndighet som äktenskapsregistret med uppgift

för äktenskapsregistret med om dagen då handlingen gavs in

uppgift om dagen då handlingen till rätten.

gavs in till rätten.

 Begärs registrering av en gåva, skall tingsrätten låta föra in en kungörelse

om detta i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning. Detsamma gäller om

makar gör en anmälan om bodelning enligt 9 kap. 1 § andra stycket eller om ma-

karna eller en av dem ger in en bodelningshandling för registrering.

 18 kap.

--------------------------------------------------------------------

 4 a §

 Vid handläggning som sker

 enligt lagen (1995:000) om

 domstolsärenden består tingsrätten

 av en juristdomare. Om det

 finns särskilda skäl med hänsyn

 till ärendets beskaffenhet, får

 tingsrätten dock bestå av en ju-

 ristdomare och tre nämndemän.

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 17

 kap. 1 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

3 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 1 och 6 §§ föräldrabalken5 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 kap.

 1 §

 I mål om faderskap, vårdnad, umgänge och underhåll tillämpas 14 kap. 17 och 18

§§ äktenskapsbalken.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning som sker

 enligt lagen (1995:000) om

 domstolsärenden består tingsrätten

 av en juristdomare. Om det

 finns särskilda skäl med hänsyn

 till ärendets beskaffenhet, får

 tingsrätten dock bestå av en

 juristdomare och tre nämndemän.

 6 §6

--------------------------------------------------------------------

 Överförmyndarens beslut i ett Överförmyndarens beslut i ett

ärende enligt denna balk över- ärende enligt denna balk över-

klagas hos rätten. klagas hos rätten. Överklagandet

 skall ha kommit in till överför-

 myndaren inom tre veckor från

 det att klaganden fick del av

 beslutet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 5 Balken omtryckt 1995:974.

 6 Senaste lydelse 1994:1433.

4 Förslag till lag om ändring i ärvdabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om ärvdabalken1

 dels att 19 kap. 20 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i balken skall införas tre nya paragrafer, 19 kap. 21 a §, 20

kap. 12 § och 23 kap. 6 §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 kap.

 20 §

 Förordnande att vara testamentsexekutor skall, såvitt ej annat framgår av

testamentet, anses innefatta bemyndigande att företaga alla för boets utredning

erforderliga åtgärder.

--------------------------------------------------------------------

 Vad i 14-16, 18 och 19 §§ Det som sägs i 14-16, 18 och

sagts om boutredningsman skall 19 §§ om boutredningsman skall

äga motsvarande tillämpning å tillämpas på testamentsexekutor

testamentsexekutor ävensom å den och på den som genom testamente

som genom testamente förordnats förordnats att endast i viss del

att allenast i viss del verkställa utredningen efter den

verkställa utredningen efter döde. Även i fråga om entledigande

den döde; och skall jämväl om skall tillämpas det som sägs om

entledigande gälla vad om boutredningsman. Skyldigheten

boutredningsman är stadgat. enligt 14 a § att underrätta

 rätten om vem som tillställts

 årsredovisning gäller dock endast

 den som är boutredningsman.

--------------------------------------------------------------------

 21 a §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 1

 och 5 §§.

 20 kap.

--------------------------------------------------------------------

 12 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt

 detta kapitel.

**FOOTNOTES**

 1 Balken omtryckt 1981:359.

23 kap.

--------------------------------------------------------------------

 6 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt 5

 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

5 Förslag till lag om ändring i jordabalken

 Härigenom föreskrivs att 8 kap. 12 a § och 12 kap. 21 § jordabalken skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 kap.

 12 a §1

 Anser arrendatorn att han enligt en bestämmelse i denna balk har rätt till

nedsättning av arrendeavgiften eller till ersättning för skada eller för

avhjälpande av brist eller att han har någon annan motfordran hos jordägaren,

och vill arrendatorn dra av motsvarande belopp från en arrendeavgift som utgår i

pengar, får han deponera beloppet hos länsstyrelsen. Detta gäller också när

parterna är oense om storleken på en arrendeavgift som skall utgå i pengar men

vars belopp inte framgår av avtalet.

 Bestämmelser om deposition i vissa andra fall finns i lagen (1927:56) om

nedsättning av pengar hos myndighet.

 När arrendatorn vill deponera ett belopp hos länsstyrelsen enligt första

stycket, skall han lämna skriftliga uppgifter i två exemplar om arrende-

förhållandet, förfallodagen och grunden för avdraget eller tvistens beskaffenhet

samt ställa pant eller borgen, som länsstyrelsen finner skälig, för den kostnad

jordägaren kan få för att få ut beloppet och för ränta på beloppet.

 Har arrendatorn deponerat en arrendeavgift hos länsstyrelsen, får jordägaren

inte göra gällande att arrenderätten blivit förverkad på grund av att det

deponerade beloppet inte har betalats till honom.

--------------------------------------------------------------------

 Länsstyrelsens beslut i ett Länsstyrelsens beslut i ett

ärende om deposition får över- ärende om deposition får över-

klagas till tingsrätten på den klagas till tingsrätten på den

ort där länsstyrelsen finns. Vid ort där länsstyrelsen finns. Vid

överklagande tillämpas lagen överklagande gäller lagen

(1946:807) om handläggning av (1995:000) om domstolsärenden.

domstolsärenden.

 12 kap.

 21 §2

 Anser hyresgästen att han enligt 11-14, 16-18 eller 26 § har rätt till

nedsättning av hyran eller till ersättning för skada eller för avhjälpande av

brist eller att han har någon annan motfordran hos hyresvärden, och vill hyres-

gästen dra av motsvarande belopp på hyra som utgår i pengar, får han deponera

beloppet hos länsstyrelsen. Vad som sagts nu gäller också när det råder tvist om

storleken av hyra som skall utgå i pengar men som ej är till beloppet bestämd i

avtalet.

 När hyresgästen enligt första stycket deponerar belopp hos länsstyrelsen,

skall han lämna skriftlig uppgift i två exemplar om hyresförhållandet, förfallo-

dagen och grunden för avdraget eller tvistens beskaffenhet samt ställa pant

eller borgen, som länsstyrelsen finner skälig, för den kostnad hyresvärden kan

få för att få ut beloppet och för ränta på beloppet.

 Har hyresgästen deponerat hyra hos länsstyrelsen, får hyresvärden icke göra

gällande, att hyresrätten blivit förverkad på grund av att det deponerade be-

loppet ej betalats till honom.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut av länsstyrelsen med Ett beslut av länsstyrelsen

anledning av deposition får med anledning av deposition får

överklagas i hovrätten genom överklagas till tingsrätten på

besvär. den ort där länsstyrelsen finns.

 Vid överklagande gäller lagen

 (1995:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett beslut meddelats före lagens

ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet överklagas.

**FOOTNOTES**

 1 Lydelse enligt prop. 1995/96:43.

 2 Senaste lydelse 1984:694.

6 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att 6 kap. 11 och 12 §§, 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § skall ha följande

lydelse,

 dels att det i balken skall införas två nya paragrafer, 10 kap. 20 a § och 19

kap. 11 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 11 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rätten skall över alla mål Vid rätten skall det föras re-

föras dagbok, utvisande tiden, gister över alla mål. Registret

då varje mål inkommit, därmed skall utvisa tiden då varje mål

vidtagna åtgärder och tiden för kommit in, de åtgärder som vid-

målets avgörande samt, då talan tagits med målet, tiden för målets

fullföljts, tiden, då anmälan avgörande och, om överklagande

eller inlaga inkommit, och de skett, dagen då anmälan eller

åtgärder, som vidtagits. överklagande kommit in och de

 åtgärder som vidtagits.

 12 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad i detta kapitel stadgas Det som i detta kapitel sägs

om protokoll, akt och dagbok i om protokoll, akt och dagbok i

mål skall i tillämpliga delar ett mål skall tillämpas även

gälla även beträffande ärende. beträffande ett ärende som hand-

 läggs enligt denna balk.

 10 kap.

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att rätten

 inte är behörig att ta upp målet

 eller att i annan ordning pröva

 ansökan, skall ansökan lämnas över

 till en domstol som är behörig,

 om sökanden inte har något att

 invända mot detta. Ansökan skall

 anses ha kommit in till den

 senare domstolen samma dag som

 den kom in till den domstol som

 först tog emot ansökan.

 17 kap.

 10 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens domar skola, ordnade

i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

 19 kap.

--------------------------------------------------------------------

 11 a §

 Finner rätten i samband med

 att en ansökan ges in att rätten

 inte är behörig att ta upp målet

 eller att i annan ordning pröva

 ansökan, skall ansökan lämnas över

 till en domstol som är behörig,

 om sökanden inte har något att

 invända mot detta. Ansökan skall

 anses ha kommit in till den

 senare domstolen samma dag som

 den kom in till den domstol som

 först tog emot ansökan.

 30 kap.

 8 §

 Dom skall uppsättas särskilt och underskrivas av de lagfarna domare, som

deltagit i avgörandet.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens domar skola, ordnade

i nummerföljd efter tiden för

deras meddelande, för varje år

sammanföras till en dombok.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

7 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om utsökningsbalken1

 dels att 18 kap. 8, 11 och 18 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 18 kap. 1 och 16 a §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 1 §2

 Kronofogdemyndighetens beslut överklagas skriftligen hos den tingsrätt inom

vars domkrets kronofogdemyndigheten har sitt säte.

--------------------------------------------------------------------

 I den mån det inte föreskrivs I den mån det inte föreskrivs

något annat i detta kapitel något annat i detta kapitel

skall bestämmelserna i lagen gäller lagen (1995:000) om

(1946:807) om handläggning av domstolsärenden vid överklagande

domstolsärenden tillämpas beträf- i utsökningsmål. Kronofogdemyn-

fande överklaganden i utsök- digheten skall dock inte vara

ningsmål. Tingsrätten skall dock part i domstolen.

alltid bestå av en lagfaren do-

mare.

 16 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut överklagas

hos hovrätten.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrätten får inte pröva ett En hovrätt får inte pröva ett

överklagande av ett beslut av överklagande av ett beslut av en

en tingsrätt, om inte hovrätten tingsrätt, om inte hovrätten med-

meddelat parten prövningstill- delat parten prövningstillstånd.

stånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att över-

klagandet prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i tingsrättens beslut,

eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva

överklagandet.

 Kan ett överklagande av

tingsrättens beslut prövas av

hovrätten endast om denna

meddelat prövningstillstånd,

skall tingsrätten i samband med

underrättelse om vad som gäller

i fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse av

 18 kap. 8 § 1993:516

 18 kap. 11 § 1993:516

 18 kap. 18 § 1993:516.

 2 Senaste lydelse 1993:516.

 3 Senaste lydelse 1993:516.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva

 Härigenom föreskrivs att 1-3 §§ lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören,

som köparen låter i säljarens vård kvarbliva, skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 1 §4

--------------------------------------------------------------------

 Vill den, som tillhandlar Vill den, som tillhandlar sig

sig lösören och tillåter, att lösören och tillåter, att desamma

desamma få i säljarens vård få i säljarens vård kvarbliva, att

kvarbliva, att vad han till- vad han tillhandlat sig skall

handlat sig skall fredas från fredas från utmätning för säljarens

utmätning för säljarens skuld och skuld och i händelse av dennes

i händelse av dennes konkurs konkurs från boets tillgångar

från boets tillgångar avskiljas, avskiljas, upprätte skriftlig

upprätte skriftlig avhandling avhandling om köpet med förteck-

om köpet med förteckning å de ning å de köpta persedlarna och

köpta persedlarna och vittnens vittnens underskrift. Han skall

underskrift. Han skall inom en inom en vecka därefter i orts-

vecka därefter i ortstidning tidning inom den ort, där sälja-

inom den ort, där säljaren bor, ren bor, låta införa kungörelse om

låta införa kungörelse om avhandlingen med uppgift om

avhandlingen med uppgift om säljarens och köparens namn och

säljarens och köparens namn och yrken, dagen då köpeavhandlingen

yrken, dagen då köpeavhandlingen blivit uppgjord samt köpe-

blivit uppgjord samt köpe- skillingens belopp. Avhand-

skillingens belopp. Avhand- lingen jämte bevis om att kun-

lingen jämte bevis om att kun- görelsen införts i ortstidning

görelsen införts i ortstidning skall inom åtta dagar från den

skall dels inom åtta dagar från dag då kungörelsen skedde ges in

den dag då kungörelsen skedde för registrering till kronofog-

uppvisas för kronofogdemyndig- demyndigheten i det län där egen-

heten i det län där egendomen domen finns.

finns, och i bestyrkt avskrift

tillställas myndigheten, dels

inom en månad från samma dag

företes inför tingsrätten i den

ort där egendomen finns till

intagande i dess protokoll.

--------------------------------------------------------------------

 2 §5

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten för förteckning över Vid överklagande av krono-

uppvisade och inprotokollerade fogdemyndighetens beslut tilläm-

köpeavhandlingar. pas 18 kap. utsökningsbalken.

 3 §6

--------------------------------------------------------------------

 Är köpeavhandling så upprättad Är köpeavhandling så upprättad

och behandlad, som i 1 § sägs, och behandlad, som i 1 § sägs,

men inträffar utmätning inom men inträffar utmätning inom

trettio dagar efter det av- trettio dagar efter det avhand-

handlingen inför rätten före- lingen gavs in till kronofog-

teddes, eller försätts säljaren i demyndigheten i den län där

konkurs efter ansökning, som egendomen finns, eller försätts

gjorts inom sagda tid, är den säljaren i konkurs efter ansök-

sålda egendomen ej fredad från ning, som gjorts inom sagda

att utmätas eller att räknas tid, är den sålda egendomen ej

till konkursboet. Detsamma fredad från att utmätas eller att

gäller, när ansökan om räknas till konkursboet. Detsam-

företagsrekonstruktion enligt ma gäller, när ansökan om före-

lagen (1995:000) om tagsrekonstruktion enligt lagen

företagsrekonstruktion gjorts (1995:000) om företagsrekon-

inom nämnda tid och konkurs struktion gjorts inom nämnda tid

följt på ansökan, som gjorts inom och konkurs följt på ansökan, som

tre veckor från det att verkan gjorts inom tre veckor från det

av godmansförordnandet förföll att verkan av godmansförord-

eller, när förhandling om nandet förföll eller, när

offentligt ackord följt, förhandling om offentligt ackord

ackordsfrågan avgjordes. Görs följt, ackordsfrågan avgjordes.

efter utgången av den i första Görs efter utgången av den i

punkten angivna tiden jäv mot första punkten angivna tiden jäv

köpeavhandling, vilken är så upp- mot köpeavhandling, vilken är så

rättad och behandlad, som nyss upprättad och behandlad, som

sagts, är, om jävet görs vid nyss sagts, är, om jävet görs vid

utmätningstillfälle, fordrings- utmätningstillfälle, fordringsäga-

ägaren skyldig att, om han vill ren skyldig att, om han vill

fullfölja jävet, inom en månad fullfölja jävet, inom en månad där-

därefter väcka talan mot såväl säl- efter väcka talan mot såväl säl-

jaren som köparen vid den jaren som köparen vid tingsrätten

tingsrätt som avses i 1 §. Gör i den ort där egendomen finns.

han inte det, har han förlorat Gör han inte det, har han förlo-

sin talan. Godset skall genast rat sin talan. Godset skall

beläggas med kvarstad och sökan- genast beläggas med kvarstad och

den skall, om han vill att sökanden skall, om han vill att

åtgärden skall bestå, inom åtgärden skall bestå, inom fjorton

fjorton dagar efter utmätnings- dagar efter utmätningsför-

förrättningen hos kronofogdemyn- rättningen hos kronofogdemyn-

digheten ställa full borgen för digheten ställa full borgen för

den kostnad och skada, som kan den kostnad och skada, som kan

orsakas av kvarstaden. Var orsakas av kvarstaden. Var

säljarens egendom avträdd till säljarens egendom avträdd till

konkurs, skall vad om åter- konkurs, skall vad om återvin-

vinning av lös egendom till ning av lös egendom till kon-

konkursbo är stadgat i 4 kap. kursbo är stadgat i 4 kap. 19

19 och 20 §§ konkurslagen och 20 §§ konkurslagen (1987:672)

(1987:672) äga motsvarande äga motsvarande tillämpning.

tillämpning.

 Vad som nu sagts om konkurs äger motsvarande tillämpning om i stället

offentligt ackord fastställes. I fråga om talan med anledning av

ackordsförhandling tillämpas 3 kap. 6 och 7 §§ lagen om företagsrekonstruktion.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Beträffande köpeavhandling som

visats upp för kronofogdemyndigheten före ikraftträdandet gäller äldre bestäm-

melser.

**FOOTNOTES**

 4 Senaste lydelse 1988:386.

 5 Senaste lydelse 1977:673.

 6 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet

 Härigenom föreskrivs att 9 a § lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos

myndighet skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 a §7

--------------------------------------------------------------------

 Talan mot beslut av länssty- Ett beslut av länsstyrelsen får

relsen förs i hovrätten genom överklagas till tingsrätten på den

besvär. ort där länsstyrelsen finns. Vid

 överklagande gäller lagen

 (1995:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett beslut meddelats före

lagens ikraftträdande tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om beslutet

överklagas.

**FOOTNOTES**

 7 Senaste lydelse 1981:804.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1927:85) om dödande av förkommen

handling

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling

skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 15 §

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden enligt

 denna lag, dock inte ärenden som

 avses i 12 a §.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred

 Härigenom föreskrivs att 36 och 37 §§ lagen (1933:269) om ägofred skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 36 §8

--------------------------------------------------------------------

 Har i annan ordning än vid Har i annan ordning än vid

syneförrättning upprättats syneförrättning upprättats skrift-

skriftlig och av vittnen lig och av vittnen styrkt före-

styrkt förening rörande ning rörande stängselskyldighet

stängselskyldighet eller eller betesreglering, äge envar

betesreglering, äge envar, som som deltagit i föreningen upp-

deltagit i föreningen, uppvisa visa denna hos den eller de

denna hos den eller de fas- fastighetsdomstolar inom vilkas

tighetsdomstolar, inom vilkas domvärjo de fastigheter, före-

domvärjo de fastigheter, före- ningen angår, äro belägna. Över-

ningen angår, äro belägna. Över- ensstämmer föreningen med de i

ensstämmer föreningen med de i denna lag stadgade grunder, och

denna lag stadgade grunder, hava, där föreningen avser upp-

och hava, där föreningen avser låtelse av betesmark, i förening-

upplåtelse av betesmark, i en tydligt angivits den upplåtna

föreningen tydligt angivits den markens läge och gränser, den

upplåtna markens läge och grän- eller de fastigheter, för vilka

ser, den eller de fastigheter, den upplåtits, sätt och tid för

för vilka den upplåtits, sätt och markens inhägnande och anordnan-

tid för markens inhägnande och de för betesbruk samt huruvida

anordnande för betesbruk samt ersättning skall utgå och i så

huruvida ersättning skall utgå fall med vilket belopp ersätt-

och i så fall med vilket belopp ningen skall i den ordning 16 §

ersättningen skall i den föreskriver betalas, skall rätten

ordning 16 § föreskriver gäldas, registrera föreningen. Sedan

låte rätten intaga föreningen i vare föreningen gällande mot

rättens protokoll. Sedan vare framtida ägare eller innehavare

föreningen gällande mot framtida av fastigheterna så ock, där

ägare eller innehavare av registreringen ägt rum inom två

fastigheterna så ock, där månader sedan föreningen ingicks,

intagande i rättens protokoll mot den som efter upprättandet

ägt rum inom två månader sedan men före registreringen blivit

föreningen ingicks, mot den, ägare eller innehavare. Förening

som efter upprättandet men före som slutits för boställe eller

föreningens intagande i rättens staten eller allmän inrättning

protokoll blivit ägare eller tillhörig, på viss tid upplåten

innehavare. Förening, som fastighet, have dock ej verkan

slutits för boställe eller mot senare innehavare med

staten eller allmän inrättning mindre föreningen blivit av

tillhörig, på viss tid upplåten vederbörande myndighet godkänd.

fastighet, have dock ej verkan

mot senare innehavare, med

mindre föreningen blivit av

vederbörande myndighet godkänd.

--------------------------------------------------------------------

 Sedan föreningen enligt första När en förening registrerats

stycket intagits i rättens skall rätten sända över beslutet

protokoll, skall utdrag av till länets lantmäterikontor så

protokollet i ärendet genom ock, där föreningen angår betes-

rättens försorg översändas till reglering, till vederbörande

länets lantmäterikontor så ock, skogsvårdsstyrelse.

där föreningen angår

betesreglering, till veder-

börande skogsvårdsstyrelse.

 37 §9

--------------------------------------------------------------------

 Träffas förening, att stängsel Träffas förening, att stängsel

ej skall hållas mellan ej skall hållas mellan angränsan-

angränsande ägor, oaktat stängsel de ägor, oaktat stängsel enligt

enligt denna lag kunnat äskas, denna lag kunnat äskas, eller

eller att stängsel skall vara att stängsel skall vara av viss

av viss annan beskaffenhet än annan beskaffenhet än den, som

den, som enligt 5 § eller med enligt 5 § eller med stöd därav

stöd därav meddelad föreskrift är meddelad föreskrift är för orten

för orten gällande, eller att gällande, eller att stängsel

stängsel skall helt eller skall helt eller delvis sättas

delvis sättas annorstädes än i 4 § annorstädes än i 4 § är

är föreskrivet; är föreningen föreskrivet; är föreningen

upprättad på sätt i 36 § sägs och upprättad på sätt i 36 § sägs och

har i förekommande fall däri har i förekommande fall däri

tydligt angivits den sträck- tydligt angivits den sträckning,

ning, vari stängslet skall vari stängslet skall framgå,

framgå, skall om sådan förenings skall om sådan förenings upp-

uppvisande och intagande i visande och registrering, om

rättens protokoll och om verkan verkan av föreningen så ock om

av föreningen så ock om översän- översändande av beslut, vad i 36 §

dande av utdrag av pro- är stadgat äga motsvarande

tokollet, sedan föreningen däri tillämpning.

intagits, vad i 36 § är stadgat

äga motsvarande tillämpning.

 I förening, som nu sagts, böra upptagas de villkor med avseende å hemdjurs

vård, varom överenskommelse träffats vid föreningens upprättande.

--------------------------------------------------------------------

 Förening, som i denna para- Förening, som i denna paragraf

graf avses, äger ej giltighet avses, äger ej giltighet utöver

utöver tio år sedan den blivit tio år sedan den blivit

intagen i rättens protokoll. registrerad.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 8 Senaste lydelse 1988:187.

 9 Senaste lydelse 1946:837.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs att 34, 60 och 70 §§ samt rubriken närmast före 60 §

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 34 §

--------------------------------------------------------------------

 Beskattningsmyndighet är den Beskattningsmyndighet är den

allmänna underrätt, vid vilken tingsrätt vid vilken arvlåtaren

arvlåtaren (testator) eller, då (testator) eller, då fråga är om

fråga är om egendom vartill före- egendom till vilken en föregående

gående innehavare på livstid innehavare på livstid haft i 8 §

haft i 8 § första eller andra första eller andra stycket av-

stycket avsedd rätt, denne sedd rätt, denne hade att svara

skolat svara i mål, som rörde i mål som rörde hans person.

hans person.

--------------------------------------------------------------------

 Finnes ej behörig beskatt- Om det inte finns någon tings-

ningsmyndighet efter vad nu rätt som är behörig enligt första

sagts upptages skatteärendet av stycket, tas skatteärendet upp

Stockholms rådhusrätt av Stockholms tingsrätt.

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 handlägga enkla ärenden om

 arvsskatt.

--------------------------------------------------------------------

Fullföljd av talan Överklagande

 60 §1

--------------------------------------------------------------------

 Vill någon föra talan mot be- Beskattningsmyndighetens be-

slut i skatteärende, har han slut får överklagas till hovrätten

att till beskattningsmyndig- av en enskild part eller av den

heten inkomma med sina till enligt 64 § 1 mom. förordnade

hovrätten ställda besvär. Är skat- granskningsmyndigheten. Vid

temyndighet i län, som hör under överklagande gäller lagen

skilda hovrätter, be- (1995:000) om domstolsärenden.

skattningsmyndighet, skola

besvären ställas till den hov-

rätt, under vilken den del av

länet hör, där den skattskyldige

var mantalsskriven, när skatt-

skyldigheten inträdde, eller,

om han då ej var mantalsskriven

inom riket, där han var bosatt

eller stadigvarande vistades;

i fråga om juridisk person vare

för hovrättens behörighet bestäm-

mande, var styrelsen eller för-

valtningen hade sitt säte, när

skattskyldigheten inträdde. Be-

svär må anföras, förutom av en-

skild part, av den enligt 64 §

1 mom. förordnade gransknings-

myndigheten.

--------------------------------------------------------------------

 Innefattar beslut av Om beskattningsmyndighetens

underrätt eller skattemyndighet beslut innefattar prövning av en

prövning av fråga om fråga om fastställande, eftergift

fastställande, eftergift eller eller återvinning av skatt, får

återvinning av skatt, må talan överklagande ske inom tre år från

fullföljas inom tre år från be- beslutets dag. När en skatt-

slutets dag. När skattskyldig skyldig vitsordat en anmärkning,

vitsordat anmärkning, som fram- som framställts av gransknings-

ställts av granskningsmyndighe- myndigheten, skall det vid över-

ten, skall vid fullföljd av klagandet anses som om

talan anses, som om beslut om beskattningsmyndigheten med-

skattens fastställande blivit delat beslut om skattens

meddelat av underrätt eller fastställande när granskningsmyn-

skattemyndighet, när gransk- digheten fått meddelande om

ningsmyndigheten erhållit med- vitsordandet. I sådant fall

delande om vitsordandet. I skall ett överklagande ges in

sådant fall skall klaganden in- till hovrätten. Har ena parten

komma till hovrätten med sin överklagat beslutet och vill även

dit ställda besvärsinlaga. Har motparten överklaga det, skall

part anfört besvär och vill jämväl dock dennes överklagande ha kom-

hans vederpart söka ändring i mit in till tingsrätten eller

beslutet, skall denne dock till hovrätten inom två månader

inkomma med sina besvär inom två från det att delgivning har

månader från det delgivning som skett av föreläggande som avses i

avses i 52 kap. 7 § rättegångs- 16 § lagen (1995:000) om

balken ägt rum. I sistnämnda domstolsärenden. Prövningen av om

fall må vederparten inkomma med motparten har överklagat i rätt

besvärsinlaga till hovrätten; tid skall alltid göras av hovrät-

prövningen huruvida hans ten.

besvärstalan fullföljts på före-

skrivet sätt och inom rätt tid

skall alltid tillkomma hovrät-

ten.

--------------------------------------------------------------------

 Då besvär behörigen anförts över När ett beslut som avses i

beslut, som avses i nästfö- andra stycket överklagas skall

regående stycke, skall hovrätten hovrätten, om målet tas upp till

städse höra klagandens vederpart prövning, alltid ge klagandens

över besvären. motpart tillfälle att yttra sig.

--------------------------------------------------------------------

 Över beslut av beskattnings- Beslut av beskattningsmyndig-

myndigheten i frågor, som avses heten i frågor som avses i 17

i 17 och 26 §§, må klagan ej fö- och 26 §§ får inte överklagas. Har

ras. Har någon förelagts att vid någon förelagts att vid vite

vite fullgöra åliggande, varom i fullgöra en uppgift som anges i

26 § förmäles, må dock föreläggandet 26 §, får dock föreläggandet komma

komma under prövning i samband under prövning i samband med

med klagan över beslut om vi- överklagande av beslut om vitets

tets utdömande. utdömande.

 70 §2

--------------------------------------------------------------------

 Besvär över beslut om faststäl- Ett överklagande av ett beslut

lande av skatt enligt denna om fastställande av skatt enligt

lag inverkar inte på denna lag inverkar inte på skyl-

skyldigheten att betala den digheten att betala den skatt

skatt som beslutet avser. som beslutet avser.

 Återbetalning av skatt enligt 61 § skall ske även om det beslut som föranleder

återbetalningen inte har vunnit laga kraft. Om hovrätten fastställt skatten till

ett lägre belopp än den enligt 64 § 1 mom. förordnade granskningsmyndigheten

medgett eller yrkat, får dock återbetalning inte ske om granskningsmyndigheten

anmäler hinder mot detta. I sistnämnda fall får skattemyndigheten efter ansökan

av dödsbo eller skattskyldig medge återbetalning, varvid bestämmelserna i 49 § 2

mom. sista stycket uppbördslagen (1953:272) om ställande av säkerhet skall

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1990:337.

 2 Senaste lydelse 1990:337.

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m.

vid utredning av faderskap

 Härigenom föreskrivs att 1 a och 1 b §§ lagen (1958:642) om blodundersökning

m.m. vid utredning om faderskap skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 a §3

 Sedan ett faderskap har fastställts genom bekräftelse eller genom dom som har

vunnit laga kraft, kan rätten förordna om en sådan undersökning som avses i 1 §,

om det först efter bekräftelsen eller domen har framkommit omständigheter som

ger anledning till antagande att någon annan man än den som har fastställts vara

far har haft samlag med modern under tid då barnet kan vara avlat. Förordnandet

kan avse den som har fastställts vara far, modern, barnet eller den andre

mannen.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom bekräftelse, kan förord- genom bekräftelse, kan förordnan-

nande enligt första stycket de enligt första stycket med-

meddelas i mål om att be- delas i mål om att bekräftelsen

kräftelsen saknar verkan mot saknar verkan mot den som har

den som har lämnat den. Ett lämnat den. Ett sådant förordnande

sådant förordnande kan begäras av kan begäras av någon av parterna

någon av parterna i målet. Har i målet. Har någon talan inte

någon talan inte väckts om att väckts om att bekräftelsen saknar

bekräftelsen saknar verkan, verkan, prövas frågan om förord-

prövas frågan om förordnande nande enligt första stycket

enligt första stycket såsom ett enligt lagen (1995:000) om

ärende enligt lagen (1946:807) domstolsärenden. Ett sådant för-

om handläggning av domstolsären- ordnande kan begäras av den som

den. Ett sådant förordnande kan kan vara part i ett mål om att

begäras av den som kan vara bekräftelsen saknar verkan.

part i ett mål om att bekräftel-

sen saknar verkan.

--------------------------------------------------------------------

 Har faderskapet fastställts Har faderskapet fastställts

genom dom som har vunnit laga genom dom som har vunnit laga

kraft, prövas frågan om förord- kraft, prövas frågan om förordnan-

nande enligt första stycket så- de enligt första stycket enligt

som ett ärende enligt lagen om lagen (1995:000) om domstols-

handläggning av domstolsärenden. ärenden. Ett sådant förordnande

Ett sådant förordnande kan kan begäras av någon av parterna

begäras av någon av parterna i i det tidigare målet.

det tidigare målet.

 Innan förordnande enligt första stycket meddelas, skall den som förordnandet

skulle avse beredas tillfälle att yttra sig.

--------------------------------------------------------------------

 1 b §4

--------------------------------------------------------------------

 Beslut om förordnande enligt Beslut om förordnande enligt 1

1 a § i ett ärende som avses i a § i ett ärende som avses i

lagen (1946:807) om handlägg- lagen (1995:000) om domstols-

ning av domstolsärenden får ärenden får överklagas särskilt.

överklagas särskilt genom besvär. Sedan utlåtande över undersök-

Sedan utlåtande över undersök- ningen har avgetts eller frågan

ningen har avgetts eller frågan om undersökning har förfallit, får

om undersökning har förfallit, ärendet avskrivas.

får ärendet avskrivas.

 Ärenden om förordnande enligt 1 a § tas upp av rätten i den ort där barnet har

sitt hemvist eller, om det har avlidit, av den rätt som har att ta upp tvist om

arv efter barnet. Finns det inte någon annan behörig domstol, tas ärendet upp av

Stockholms tingsrätt.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 3 Senaste lydelse 1990:1530.

 4 Senaste lydelse 1982:1060.

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1975:605) om registrering av

båtbyggnadsförskott

 Härigenom föreskrivs att lagen (1975:605) om båtbyggnadsförskott skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 Den som har beställt båt och Den som har beställt båt och

lämnat eller utfäst sig att lämna lämnat eller utfäst sig att lämna

tillverkaren förskott av pengar tillverkaren förskott av pengar

eller byggnadsämnen får låta taga eller byggnadsämnen får låta

in därom upprättat skriftligt registrera ett därom upprättat

avtal i protokollet hos Stock- skriftligt avtal hos Stockholms

holms tingsrätt. Därefter har tingsrätt. Därefter har han för-

han förmånsrätt enligt 4 § förmåns- månsrätt enligt 4 § förmånsrättslagen

rättslagen (1970:979) i bygg- (1970:979) i byggnadsämnena och

nadsämnena och vad som för hans vad som för hans räkning

räkning tillverkats med tillverkats med förskottet.

förskottet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

15 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 8 § aktiebolagslagen (1975:1385) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 8 §5

 Beslut av registreringsmyndigheten i ärende enligt 13 kap. 4 a eller 7 §

överklagas till tingsrätten i den ort där bolagets styrelse har sitt säte.

Skrivelsen med överklagandet skall ges in till registreringsmyndigheten inom tre

veckor från dagen för beslutet.

--------------------------------------------------------------------

 Beträffande överklaganden av Vid överklaganden av regist-

registreringsmyndighetens reringsmyndighetens beslut i

beslut i ärenden enligt 13 kap. ärenden enligt 13 kap. 4 a eller

4 a eller 7 § tillämpas bestäm- 7 § gäller lagen (1995:000) om

melserna i lagen (1946:807) om domstolsärenden.

handläggning av domstolsärenden.

Tingsrätten skall dock alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 5 Senaste lydelse 1993:1495.

16 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:206) om felparkeringsavgift1

 dels att 11 och 12 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 10 och 10 a §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §2

 Ett beslut enligt 9 § som innebär att betalningsansvaret undanröjts får inte

överklagas.

--------------------------------------------------------------------

 Andra beslut enligt 9 § över- Andra beslut enligt 9 § över-

klagas skriftligen hos den klagas skriftligen till den

tingsrätt inom vars domkrets tingsrätt inom vars domkrets

överträdelsen har ägt rum. överträdelsen har ägt rum.

Skrivelsen med överklagandet Överklagandet skall ges in till

ges in till polismyndigheten. polismyndigheten. Det skall ha

Den skall ha kommit in dit kommit in dit senast tre veckor

senast tre veckor från det från det klaganden fick del av

klaganden fick del av beslutet. Vid överklagande gäller

beslutet. Vid prövning av över- lagen (1995:000) om

klagandet tillämpas lagen domstolsärenden, om inte annat

(1946:807) om handläggning av anges i denna lag.

domstolsärenden om inte annat

anges i denna lag.

 Omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i

tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt, att han

haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset

vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att

omständigheten eller beviset åberopas.

--------------------------------------------------------------------

 10 a §3

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får över- Hovrätten får inte pröva ett

klagas hos hovrätten. Överkla- överklagande av ett beslut av en

gandet får inte prövas av hov- tingsrätt, om inte hovrätten med-

rätten om inte hovrätten med- delat prövningstillstånd.

delat parten prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte Prövningstillstånd behövs inte

om överklagandet avser beslut om överklagandet avser beslut

som rör någon annan än en part, som rör någon annan än en part,

beslut i vilket tingsrätten beslut i vilket tingsrätten

ogillat jäv mot en domare eller ogillat jäv mot en domare eller

beslut genom vilket en beslut genom vilket en anmälan

missnöjesanmälan eller en anmälan av bestridande avvisats.

av bestridande avvisats. I

fråga om meddelade prövnings-

tillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

gälla.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd får meddelas

endast om

 1. det är av vikt för ledning

av rättstillämpningen att talan

prövas av högre rätt,

 2. det finns anledning till

ändring i det slut vartill

tingsrätten kommit eller

 3. det annars finns syn-

nerliga skäl att pröva talan.

--------------------------------------------------------------------

 Kan talan mot tingsrättens

beslut prövas av hovrätten en-

dast om denna meddelat pröv-

ningstillstånd, skall tings-

rätten i samband med under-

rättelse om vad som gäller i

fråga om överklagande upplysa

parterna om detta och därvid

också ange innehållet i närmast

föregående stycke.

 Hovrättens beslut får inte överklagas av en enskild part. Hovrätten får dock

tillåta att beslutet överklagas, om det finns särskilda skäl för en prövning om

tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse av 11 § 1993:517.

 2 Senaste lydelse 1988:1180.

 3 Senaste lydelse 1993:517.

17 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 13 § bötesverkställighetslagen (1979:189) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Lydelse enligt SFS 1995:305 Föreslagen lydelse

 13 §

--------------------------------------------------------------------

 Åklagaren i den ort där den Åklagaren i den ort där den

bötfällde finns får överklaga ett bötfällde finns får överklaga ett

förordnande av en kronofogde- förordnande av en kronofogdemyn-

myndighet enligt 12 § hos dighet enligt 12 § till tingsrät-

tingsrätten i samma ort. ten i samma ort. Överklagandet

Överklagandet skall ha kommit skall ha kommit in till krono-

in till rätten inom tre veckor fogdemyndigheten inom tre

från den dag då åklagaren fick veckor från den dag då åklagaren

del av beslutet. I ärendet fick del av beslutet. Vid

tillämpas lagen (1946:807) om överklagande gäller i övrigt lagen

handläggning av domstolsärenden. (1995:000) om domstolsärenden.

Därvid skall i fråga om Vid handläggningen av ärendet be-

överklagandet gälla vad som i står tingsrätten av en juristdo-

den lagen sägs om ansökan. Vid mare. Om det finns särskilda skäl

annan handläggning än som sägs i med hänsyn till ärendets

3 eller 4 § samma lag skall beskaffenhet får tingsrätten dock

rätten bestå av en lagfaren do- bestå av en juristdomare och tre

mare och nämnd. nämndemän.

 Kronofogdemyndighets beslut att inte meddela förordnande enligt 12 § får inte

överklagas. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i samband med

klagan över utmätning.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

18 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:131) om kallelse på okända

borgenärer

 dels att 4 och 5 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 4 §

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan om kallelse på okända Ansökan om kallelse på okända

borgenärer görs vid den tingsrätt borgenärer görs hos kronofogde-

där gäldenären bör svara i tviste- myndigheten i det län där gälde-

mål i allmänhet eller, om gälde- nären bör svara vid domstol i

nären är avliden, där han hade tvistemål i allmänhet eller, om

bort svara i sådana mål. gäldenären är avliden, där han hade

 bort svara vid domstol i sådana

 mål. Om gäldenären är ett

 aktiebolag görs dock ansökan hos

 Patent- och registrerings-

 verket.

 Sökanden skall bifoga en förteckning över gäldenärens kända borgenärer och

såvitt möjligt ange deras adress.

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Kallelse på gäldenärens okända Kallelse på gäldenärens okända

borgenärer utfärdas av rätten med borgenärer utfärdas av myn-

föreläggande för dem att digheten med föreläggande för dem

skriftligen anmäla sina ford- att skriftligen anmäla sina

ringar till rätten senast sex fordringar till myndigheten se-

månader från dagen för kallelsen. nast sex månader från dagen för

 kallelsen.

--------------------------------------------------------------------

 Kallelsen skall skyndsamt Kallelsen skall skyndsamt

kungöras i Post- och Inrikes kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar. Vidare skall rätten Tidningar. Vidare skall myn-

senast en månad före anmäl- digheten senast en månad före an-

ningstidens utgång skicka mälningstidens utgång skicka

underrättelser om kallelsen underrättelser om kallelsen till

till kronofogdemyndigheten i alla borgenärer som har tagits

länet och till alla borgenärer upp i förteckningen över kända

som har tagits upp i borgenärer och som har känd

förteckningen över kända bor- adress.

genärer och som har känd adress.

--------------------------------------------------------------------

 5 a §

 Vid överklagande av en krono-

 fogdemyndighets beslut tillämpas

 18 kap. utsökningsbalken.

 Ett beslut av Patent- och

 registreringsverket överklagas

 till tingsrätten på den ort där

 bolaget har sitt säte. Vid

 överklagande gäller lagen

 (1995:000) om domstolsärenden.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Ansökningar om kallelse på okända

borgenärer som har gjorts före ikraftträdandet handläggs enligt äldre

bestämmelser.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1988:396.

19 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1984:649) om företagshypotek skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §

 Bestämmelserna i 3 § tillämpas också om den intecknade verksamheten och

egendom som omfattas av företagshypotek övergår till någon annan genom skifte av

handelsbolags tillgångar eller genom bodelning av någon annan anledning än

näringsidkarens död.

--------------------------------------------------------------------

 Utan hinder av att en köpe- Utan hinder av att en köpe-

handling om försäljning av lösöre handling om försäljning av lösöre

som tillhör näringsidkaren har som tillhör näringsidkaren har

behandlats enligt bestämmel- behandlats enligt bestämmelserna

serna i lagen (1845:50 s. 1) i lagen (1845:50 s. 1) om

om handel med lösören, som köpa- handel med lösören, som köparen

ren låter i säljarens vård kvar- låter i säljarens vård kvarbliva,

bliva, omfattas den sålda egen- omfattas den sålda egendomen av

domen av hypotek på grund av en hypotek på grund av en

företagsinteckning som har sökts företagsinteckning som har sökts

senast trettio dagar efter det senast trettio dagar efter det

att handlingen företeddes inför att handlingen registrerades

rätten. hos kronofogdemyndigheten.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Äldre föreskrifter gäller fort-

farande om en köpeavhandling om försäljning av lösöre som tillhör näringsidkaren

före ikraftträdandet har visats upp för en kronofogdemyndighet enligt

bestämmelserna i lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i

säljarens vård kvarbliva.

20 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem

 Härigenom föreskrivs att i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem skall

införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 20 a §

 Vid handläggningen av ett

 ärende enligt denna lag består

 tingsrätten av en juristdomare.

 Om det finns särskilda skäl med

 hänsyn till ärendets beskaffen-

 het, får tingsrätten dock bestå av

 en juristdomare och tre

 nämndemän.

 Regeringen får bestämma att även

 sådana anställda i en tingsrätt

 som inte är juristdomare skall få

 förordna bodelningsförrättare

 enligt 17 kap. 1 § äktenskaps-

 balken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

21 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

 Härigenom föreskrivs att lagen (1987:813) om homosexuella sambor1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som

gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även

på de homosexuella samborna:

 1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

 2. ärvdabalken,

 3. jordabalken,

 4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

 5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

 6. 19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde stycket av

anvisningarna till 31 § samt punkt 3 a av anvisningarna till 33 §

kommunalskattelagen (1928:370),

 7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

--------------------------------------------------------------------

 8. 6 § lagen (1946:807) om 8. bostadsrättslagen

handläggning av domstolsärenden, (1991:614),

 9. bostadsrättslagen 9. 9 § rättshjälpslagen

(1991:614), (1972:429),

 10. 9 § rättshjälpslagen 10. lagen (1981:131) om kal-

(1972:429), lelse på okända borgenärer,

 11. lagen (1981:131) om kal- 11. 5 kap. 18 § tredje stycket

lelse på okända borgenärer, fastighetsbildningslagen

 12. 5 kap. 18 § tredje (1970:988),

stycket fastighetsbildnings- 12. 10 § insiderlagen

lagen (1970:988), (1990:1342),

 13. 10 § insiderlagen 13. 11 kap. 3 § första och and-

(1990:1342), ra styckena och 5 § andra

 14. 11 kap. 3 § första och stycket vallagen (1972:620),

andra styckena och 5 § andra 14. 36 § första stycket lagen

stycket vallagen (1972:620), (1972:704) om kyrkofullmäkti-

 15. 36 § första stycket lagen geval, m.m.,

(1972:704) om kyrkofullmäkti- 15. 2 § andra stycket lagen

geval, m.m., (1993:1404) om brevröstning i

 16. 2 § andra stycket lagen Förbundsrepubliken Tyskland och

(1993:1404) om brevröstning i i Schweiz,

Förbundsrepubliken Tyskland och 16. lagen (1993:1469) om

i Schweiz, uppskovsavdrag vid byte av bo-

 17. lagen (1993:1469) om stad, samt

uppskovsavdrag vid byte av bo- 17. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2,

stad, samt 15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§

 18. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, samt 16 kap. 7 och 9 §§

15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§ föräldrabalken.

samt 16 kap. 7 och 9 §§

föräldrabalken.

 Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta,

gäller det också de homosexuella samborna.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1994:1446.

22 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud

 Härigenom föreskrivs att 19 och 21 §§ lagen (1988:688) om besöksförbud skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §

--------------------------------------------------------------------

 Förhandling inför rätten enligt Sammanträde inför rätten skall

4 § andra stycket lagen alltid hållas, om någon part begär

(1946:807) om handläggning av det.

domstolsärenden skall alltid

hållas, om någon part begär det.

 21 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rättens handläggning av Vid rättens handläggning av

ärenden om besöksförbud gäller i ärenden om besöksförbud gäller i

övrigt 2 § andra-femte styckena, övrigt lagen (1995:000) om

3 §, 4 § första och andra domstolsärenden. Därvid gäller i

styckena, 5 § samt 9-12 §§ lagen fråga om begäran om prövning vad

(1946:807) om handläggning av som sägs i den lagen om ansökan.

domstolsärenden. Därvid gäller i

fråga om begäran om prövning vad

som sägs i den lagen om ansökan.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

23 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 14 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 14 §1

 Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är föreskrivet i

rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggningen av frågor Vid handläggningen av frågor

som avses i 8 och 11 §§ tillämpas som avses i 8 och 11 §§ gäller

vad som är föreskrivet i lagen lagen (1995:000) om domstols-

(1946:807) om handläggning av ärenden.

domstolsärenden. Tingsrätten är

domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10

kap. rättegångsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1994:1523.

24 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade per-

sonuppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid tingsrättens handläggning Vid tingsrättens handläggning

gäller lagen (1946:807) om gäller lagen (1995:000) om dom-

handläggning av domstolsärenden stolsärenden.

i tillämpliga delar.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

25 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

 Härigenom föreskrivs att 63, 64, 64 c och 65 §§ konkurrenslagen (1993:20)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §2

 Domar och beslut av Stockholms tingsrätt i följande mål och ärenden får

överklagas hos Marknadsdomstolen:

 1. ålägganden enligt 23 § andra stycket och 25 §,

 2. konkurrensskadeavgift enligt 26 §,

 3. kvarstad enligt 32 §,

 4. företagsförvärv enligt 34, 36, 41 och 43 §§,

 5. undersökningar enligt 47 och 48 §§, och

 6. prövning av överklaganden enligt 60 §.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 25, 32 eller 41 § skall

överklagas särskilt. Ett beslut enligt 32 eller 41 § som meddelats innan

rättegång har inletts skall överklagas som om beslutet meddelats under

rättegång.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut som avses i första

stycket 6 får överklagas även av

Konkurrensverket om tingsrätten

ändrat verkets beslut.

 64 §

 Om något annat inte följer av denna lag tillämpas,

 1. beträffande rättegången i frågor som avses i 63 § första stycket 1-4, vad

som är föreskrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är

tillåten, och

--------------------------------------------------------------------

 2. beträffande handläggningen 2. beträffande handläggningen

av frågor som avses i 63 § första av frågor som avses i 63 § första

stycket 5 och 6, lagen stycket 5 och 6, lagen

(1946:807) om handläggning av (1995:000) om domstolsärenden.

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vad som i 49, 50 och 52 kap. Vad som sägs om hovrätten i 49,

rättegångsbalken sägs om hovrätten 50 och 52 kap. rättegångsbalken

skall i stället gälla Marknads- samt 38 § första stycket

domstolen. ärendelagen skall i stället gälla

 Marknadsdomstolen .

**FOOTNOTES**

 2 Senaste lydelse 1994:1494.

 64 c §3

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden När tingsrätten prövar ärenden

som anges i 63 § första stycket som anges i 63 § första stycket 5

5 och 6 skall tingsrätten ha och 6 i sak, skall tingsrätten

den sammansättning som anges i ha den sammansättning som anges

64 a § första stycket. Vid hand- i 64 a § första stycket. I ett

läggning som avses i 3 och 4 §§ ärende som anges i 63 § första

lagen (1946:807) om handlägg- stycket 5 får tingsrätten dock i

ning av domstolsärenden skall stället bestå av en juristdomare

tingsrätten dock bestå av en eller av en juristdomare och en

lagfaren domare. I sådana fall ekonomisk expert, om det är

får även en ekonomisk expert tillräckligt med hänsyn till

delta i tingsrätten. ärendets beskaffenhet. Vid annan

 handläggning skall tingsrätten

 bestå av en juristdomare eller

 av en juristdomare och en eko-

 nomisk expert.

 65 §

--------------------------------------------------------------------

 För Konkurrensverket som part För Konkurrensverket som part

i mål eller ärenden enligt denna i mål enligt denna lag gäller i

lag gäller, i fråga om föreläg- fråga om föreläggande för part och

gande för part och parts parts utevaro det som i rätte-

utevaro, vad som i rättegångs- gångsbalken är föreskrivet för åkla-

balken är föreskrivet för åklaga- gare.

re.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 3 Senaste lydelse 1993:681.

26 Förslag till lag om ändring i konkurrenslagen (1993:20)

 Härigenom föreskrivs att 63, 64, 64 c och 65 §§ konkurrenslagen (1993:20)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §4

 Domar och beslut av Stockholms tingsrätt i följande mål och ärenden får

överklagas hos Marknadsdomstolen:

 1. ålägganden enligt 23 § andra stycket och 25 §,

 2. konkurrensskadeavgift enligt 26 §,

 3. kvarstad enligt 32 §,

 4. företagsförvärv enligt 34, 36, 41 och 43 §§,

 5. undersökningar enligt 47 och 48 §§, och

 6. prövning av överklaganden enligt 60 §.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 25, 32 eller 41 § skall

överklagas särskilt. Ett beslut enligt 32 eller 41 § som meddelats innan

rättegång har inletts skall överklagas som om beslutet meddelats under

rättegång.

--------------------------------------------------------------------

 Beslut som avses i första

stycket 6 får överklagas även av

Konkurrensverket om tingsrätten

ändrat verkets beslut.

 64 §

 Om något annat inte följer av denna lag tillämpas,

 1. beträffande rättegången i frågor som avses i 63 § första stycket 1-4, vad

som är föreskrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är

tillåten, och

--------------------------------------------------------------------

 2. beträffande handläggningen 2. beträffande handläggningen

av frågor som avses i 63 § första av frågor som avses i 63 § första

stycket 5 och 6, lagen stycket 5 och 6, lagen

(1946:807) om handläggning av (1995:000) om domstolsärenden.

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vad som i 49, 50 och 52 kap. Vad som sägs om hovrätten i 49,

rättegångsbalken sägs om hovrätten 50 och 52 kap. rättegångsbalken

skall i stället gälla Marknads- samt 38 § första stycket

domstolen. ärendelagen skall i stället gälla

 Marknadsdomstolen .

**FOOTNOTES**

 4 Senaste lydelse 1994:1494.

 64 c §5

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden När tingsrätten prövar ärenden

som anges i 63 § första stycket som anges i 63 § första stycket 5

5 och 6 skall tingsrätten ha och 6 i sak, skall tingsrätten

den sammansättning som anges i ha den sammansättning som anges

64 a § första stycket. Vid hand- i 64 a § första stycket. I ett

läggning som avses i 3 och 4 §§ ärende som anges i 63 § första

lagen (1946:807) om handlägg- stycket 5 får tingsrätten dock i

ning av domstolsärenden skall stället bestå av en juristdomare

tingsrätten dock bestå av en eller av en juristdomare och en

lagfaren domare. I sådana fall ekonomisk expert, om det är

får även en ekonomisk expert tillräckligt med hänsyn till

delta i tingsrätten. ärendets beskaffenhet. Vid annan

 handläggning skall tingsrätten

 bestå av en juristdomare eller

 av en juristdomare och en eko-

 nomisk expert.

 65 §

--------------------------------------------------------------------

 För Konkurrensverket som part För Konkurrensverket som part

i mål eller ärenden enligt denna i mål enligt denna lag gäller i

lag gäller, i fråga om föreläg- fråga om föreläggande för part och

gande för part och parts parts utevaro det som i rätte-

utevaro, vad som i rättegångs- gångsbalken är föreskrivet för åkla-

balken är föreskrivet för åklaga- gare.

re.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 5 Senaste lydelse 1993:681.

27 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skuldsaneringslagen (1994:334)

 dels att 32 § skall upphöra att gälla,

 dels att 21, 22, 27, 29 och 31 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms

tingsrätt.

--------------------------------------------------------------------

 Om en tingsrätt då den tar

emot ett ärende om skuldsane-

ring finner att den inte är be-

hörig, skall rätten överlämna

ärendet till en tingsrätt som är

behörig. Tingsrättens beslut om

överlämnande får inte överklagas.

 22 §

 Rätten får besluta om skuldsanering även om någon borgenär motsatt sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av borgenärens

fordran.

--------------------------------------------------------------------

 Om inte annat följer av denna Om inte annat följer av denna

lag, gäller för handläggningen lag, gäller lagen (1995:000) om

lagen (1946:807) om handlägg- domstolsärenden för handlägg-

ning av domstolsärenden. En ningen.

tingsrätt skall vid handlägg-

ningen alltid bestå av en

lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett sam-

manträde vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären under

den adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges. Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

 27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering

enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som

avses i 5, ändra beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrågans

avgörande,

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i

fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller underlåtit att

lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från

dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i

stället den tiden.

--------------------------------------------------------------------

 Innan rätten prövar borgenärens Innan rätten prövar borgenärens

ansökan skall gäldenären och de ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som avses i 19 § borgenärer som avses i 19 § höras.

höras. I övrigt tillämpas lagen I övrigt gäller lagen (1995:000)

(1946:807) om handläggning av om domstolsärenden för

domstolsärenden. En tingsrätt handläggningen.

skall vid handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säkerhet som

tredje man har ställt för betalning som avses i 8 § första stycket 3 ogiltig, om

inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1

angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina

förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

 29 §

--------------------------------------------------------------------

 Kronofogdemyndighetens be- Kronofogdemyndighets beslut

slut att avvisa eller avslå en att avvisa eller avslå en ansökan

ansökan om skuldsanering, in- om skuldsanering, inleda skuld-

leda skuldsanering eller fast- sanering eller fastställa en

ställa en skuldsanering över- skuldsanering överklagas till

klagas till den tingsrätt som den tingsrätt som avses i 21 §.

avses i 21 §. Detsamma gäller Detsamma gäller kronofogdemyn-

kronofogdemyndighetens beslut dighetens beslut att avskriva

att avskriva ett ett skuldsaneringsärende från

skuldsaneringsärende från vidare vidare handläggning. Vid överkla-

handläggning. Överklagandet gande gäller lagen (1995:000) om

skall ges in till domstolsärenden, om inte annat

kronofogdemyndigheten inom tre följer av denna lag. Kronofog-

veckor från dagen för beslutet. demyndigheten skall inte vara

 part i domstolen.

 Kronofogdemyndighetens beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till

tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan

om skuldsanering förklaras vilande.

 31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

--------------------------------------------------------------------

 Prövningstillstånd behövs inte, Prövningstillstånd behövs inte,

om överklagandet avser ett be- om överklagandet avser ett be-

slut som rör någon annan än en slut som rör någon annan än en

part, ett beslut genom vilket part, ett beslut genom vilket

tingsrätten ogillat jäv mot en tingsrätten ogillat jäv mot en

domare eller ett beslut genom domare eller ett beslut genom

vilket en missnöjesanmälan eller vilket ett överklagande har

ett överklagande har avvisats. avvisats.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om meddelade pröv-

ningstillstånd skall 54 kap. 11 §

tredje stycket rättegångsbalken

tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

28 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

 Härigenom föreskrivs att 12 kap. 3 § och 18 kap. 10 § sjölagen (1994:1009)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 kap.

 3 §

 Den som ansöker om upprättande av en begränsningsfond skall betala

fondbeloppet till rätten eller ställa tillfredsställande säkerhet för detta.

 I ansökningen, som skall vara skriftlig, skall sökanden redogöra för

omständigheterna i saken och lämna uppgift om namn och adress på dem som kan

antas vilja anmäla fordringar mot fonden.

--------------------------------------------------------------------

 I ärenden om begränsningsfond I ärenden om begränsningsfond

gäller lagen (1946:807) om gäller lagen (1995:000) om

handläggning av domstolsärenden, domstolsärenden, om inte annat

om inte annat sägs i detta sägs i detta kapitel.

kapitel.

 18 kap.

 10 §

 Sjöförklaring inom landet hålls av den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 §

utsetts att vara sjörättsdomstol. Behörig är den domstol som är närmast den hamn

eller ort där sjöförklaringen skall hållas enligt 9 §. Regeringen kan dock för

en viss hamn förordna att en annan av sjörättsdomstolarna skall vara behörig, om

det är ändamålsenligt med hänsyn till trafikförbindelserna och övriga

förhållanden.

--------------------------------------------------------------------

 Om annat inte följer av denna Om annat inte följer av denna

lag, gäller för sjöförklaring inför lag, gäller för sjöförklaring inför

domstol lagen (1946:807) om domstol lagen (1995:000) om

handläggning av domstolsärenden. domstolsärenden.

 Vid sammanträde för sjöförklaring skall rätten bestå av en lagfaren domare som

ordförande och två personer med kunskap om och erfarenhet av sjöfart. Åtminstone

en av de senare bör ha grundlig erfarenhet från tjänst som fartygs- eller

maskinbefäl på handelsfartyg och nyligen ha utövat en sådan tjänst. Rätten utser

för varje sjöförklaring de särskilda ledamöterna från en förteckning som

Sjöfartsverket årligen upprättar för varje sjöfartsinspektionsdistrikt.

Förteckningen skall uppta minst tjugo personer. Om det är ändamålsenligt i ett

visst fall att en person med särskild sakkunskap deltar, får rätten tillkalla en

sådan person att inträda som ytterligare ledamot i rätten även om han inte är

upptagen i förteckningen. De särskilda ledamöterna skall vara svenska

medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte vara ledamot. De särskilda

ledamöterna har rätt till ersättning av allmänna medel enligt bestämmelser som

meddelas av regeringen.

 I Danmark, Finland och Norge hålls sjöförklaring för ett svenskt fartyg av den

domstol som är behörig enligt det landets lag.

 I övrigt hålls sjöförklaring utomlands av svensk utlandsmyndighet som enligt

bemyndigande av Utrikesdepartementet har sådan behörighet. Om det lämpligen kan

ske skall vid sjöförklaringen delta två av myndigheten tillkallade, i sjöfart

kunniga personer, helst svenska, danska, finska eller norska medborgare, mot

vilka inte förekommer jäv som gäller mot domare. Är ett deltagande av person med

särskild sakkunskap ändamålsenligt i ett visst fall, får myndigheten tillkalla

även en sådan person. På en ort där behörig svensk utlandsmyndighet inte finns,

hålls sjöförklaringen av behörig dansk, finsk eller norsk utlandsmyndighet.

 I fråga om sjöförklaring inför en utlandsmyndighet gäller bestämmelserna om

sjöförklaring vid domstol i tillämpliga delar. Utlandsmyndigheten får dock inte

ta upp ed eller utfärda vitesföreläggande.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

29 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m.

 dels att 54 och 56 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 52, 53, 55 och 62 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 52 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om överklagande Vid överklagande gäller lagen

tillämpas lagen (1946:807) om (1995:000) om domstolsärenden om

handläggning av domstolsärenden inte annat föreskrivs i denna

om inte annat föreskrivs i lag.

denna lag. Därvid gäller beträf-

fande överklagandet vad som

föreskrivs om ansökan i den la-

gen.

 53 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrätten skall vid avgöran- Vid handläggningen av ärendet

de av ärendet bestå av en lag- består tingsrätten av en ju-

faren domare och tre nämndemän. ristdomare. Om det finns sär-

Vid handläggning i övrigt av skilda skäl med hänsyn till ären-

ärendet är tingsrätten domför med dets beskaffenhet får tingsrätten

en lagfaren domare. dock bestå av en juristdomare

 och tre nämndemän.

 55 §

--------------------------------------------------------------------

 Tingsrättens beslut får av den

disciplinansvarige eller det

allmänna överklagas till hovrät-

ten. Om tingsrätten har

meddelat ett beslut som avses

i 34 § andra stycket eller av-

slagit ett yrkande om att

verkställighet tills vidare

inte skall få ske, får talan mot

beslutet föras särskilt.

--------------------------------------------------------------------

 Hovrättens beslut får inte Ett beslut av hovrätten får

överklagas. inte överklagas.

 62 §

--------------------------------------------------------------------

 Ett beslut om ersättnings- Ett beslut om ersättningsskyl-

skyldighet som fattats av en dighet som fattats av en sådan

sådan chef i Försvarsmakten som chef i Försvarsmakten som avses

avses i 20 §, av en annan i 20 §, av en annan myndighet än

myndighet än Försvarsmakten, Försvarsmakten, eller av en kom-

eller av en kommun, ett lands- mun, ett landsting eller en

ting eller en kyrklig kommun kyrklig kommun får överklagas av

får överklagas av den disciplin- den disciplinansvarige till

ansvarige hos tingsrätten.Bestämmelserna itingsrätten.Bestämmelserna i

50-53 §§, 55 § första stycket 50-53 och 55 §§ gäller vid sådant

första meningen och andra överklagande.

stycket samt 56 § gäller vid så-

dant överklagande.

--------------------------------------------------------------------

 Om överklagandet hos tings-

rätten avser endast frågan om

ersättningsskyldighet, skall

dock vad som är föreskrivet om

rättegången i tvistemål tillämpas.

Avser talan ett beslut om både

disciplinpåföljd och ersättnings-

skyldighet, skall tingsrätten,

om den disciplinansvarige begär

det eller det annars finns skäl

för det, handlägga frågan om er-

sättningsskyldighet som särskilt

mål i den för tvistemål före-

skrivna ordningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Har ett mål om ersättningsskyldighet

redan inletts vid tingsrätt när lagen träder i kraft gäller dock fortfarande

äldre bestämmelser.

30 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

 Härigenom föreskrivs att 48, 50 och 51 §§ marknadsföringslagen (1995:450)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 48 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning av ärenden Vid handläggning av ärenden som

som avses i 42 § andra stycket anges i 42 § andra stycket skall

skall Stockholms tingsrätt ha Stockholms tingsrätt bestå av en

den sammansättning som anges i juristdomare eller av en

45 § första stycket. Vid hand- juristdomare och en ekonomisk

läggning som avses i 3 och 4 §§ expert. Om det finns särskilda

lagen (1946:807) om handlägg- skäl med hänsyn till ärendets

ning av domstolsärenden skall beskaffenhet får tingsrätten dock

tingsrätten dock bestå av en ha den sammansättning som anges

lagfaren domare. I sådana fall i 45 § första stycket.

får även en ekonomisk expert

delta i tingsrätten.

 50 §

 Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten tillämpas på

mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § och mål om marknadsstör-

ningsavgift enligt 22 §.

 I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.

--------------------------------------------------------------------

 Vid Stockholms tingsrätt I ärenden som avses i 42 §

skall lagen (1946:807) om andra stycket gäller lagen

handläggning av domstolsärenden (1995:000) om domstolsärenden,

tillämpas i ärenden som avses i om något annat inte följer av

42 § andra stycket, om något denna lag.

annat inte följer av denna lag.

 51 §

--------------------------------------------------------------------

 Vad som sägs i 49, 50 och 52 Vad som sägs i 49, 50 och 52

kap. rättegångsbalken om hov- kap. rättegångsbalken och i 38 §

rätten skall i mål och ärenden första stycket lagen (1995:000)

enligt denna lag i stället gälla om domstolsärenden om hovrätten

Marknadsdomstolen. skall i mål och ärenden enligt

 denna lag i stället gälla

 Marknadsdomstolen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

31 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:000) om företagsrekonstruktion

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:000) om företagsrekonstruktion

 dels att 4 kap. 3 § skall upphävas,

 dels att 4 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 1 §1

--------------------------------------------------------------------

 Om inte annat föreskrivs, gäl- Om inte annat föreskrivs, gäl-

ler för rättens handläggning en- ler lagen (1995:000) om dom-

ligt denna lag lagen stolsärenden för rättens handlägg-

(1946:807) om handläggning av ning enligt denna lag.

domstolsärenden.

--------------------------------------------------------------------

 Vid handläggning enligt 3

kap. tillämpas dock rättegångs-

balkens bestämmelser om hand-

läggningen av tvistemål.

 2 §2

--------------------------------------------------------------------

 En sådan förhandling som avses En sådan förhandling som avses

i 3 kap. 23 § första stycket i 3 kap. 23 § första stycket

skall äga rum så snart som möj- skall äga rum så snart som möj-

ligt. Vid förhandlingen ligt. Om rekonstruktören, gälde-

tillämpas bestämmelserna i nären eller en borgenär uteblir

rättegångsbalken om huvud- från förhandlingen, hindrar det

förhandling i tvistemål. Om inte att ackordsfrågan prövas och

rekonstruktören, gäldenären eller avgörs.

en borgenär uteblir från förhand-

lingen, hindrar det inte att

ackordsfrågan prövas och avgörs.

--------------------------------------------------------------------

 Rättens avgörande sker genom

beslut.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

 1 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

 2 Lydelse enligt prop. 1995/96:5.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-11-21

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 26 oktober 1995 (Justitiedepartementet) har rege-

ringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

domstolsärenden, m.fl.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsrådet, jur. dr. Peter

Fitger.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om domstolsärenden

Den nuvarande lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden är i allt

väsentligt oförändrad sedan sin tillkomst år 1946. Många nya ärendegrupper har

emellertid förts in under lagens tillämpningsområde samtidigt som

rättegångsbalken, som ärendelagen i flera avseenden bygger på, har varit föremål

för åtskilliga ingripande förändringar. Dessutom har tillkommit en förvaltnings-

och förvaltningsprocesslagstiftning, som för förvaltningsmyndigheternas och

förvaltningsdomstolarnas del behandlar frågor som till sin natur är näraliggande

dem som behandlas i ärendelagen. Det får därför anses tillfredsställande att det

nu föreligger ett utarbetat förslag till ny ärendelag avsedd att ersätta 1946

års lag.

 Den nuvarande ärendelagen innehåller endast ett fåtal procedurregler. I

stället finns i 11 § en allmän bestämmelse av innebörd att rättegångsbalkens

bestämmelser om tvistemål, i den mån de är tillämpliga, skall gälla i sådana

avseenden som inte är reglerade i lagen. I anslutning till denna bestämmelse

uttalade processlagberedningen vid lagens tillkomst att det inte torde kunna

undvikas att i vissa fall tvekan kan uppstå huruvida ett visst lagrum i

rättegångsbalken är tillämpligt eller ej men att en mera ingående reglering i

lag av dessa frågor var förenad med betydande svårigheter och inte syntes

lämplig med hänsyn till de olikartade förhållanden som kunde förekomma (NJA II

1947 s. 113).

 Vid utarbetandet av föreliggande förslag har en strävan varit att söka

överbrygga dessa svårigheter. Förslaget är avsett att innehålla en i princip

fullständig reglering av proceduren, samtidigt som det innehåller preciserade

hänvisningar till rättegångsbalken på vissa punkter och ett generellt undantag

för fall då det i en annan lag (med undantag av förvaltningslagen) finns

bestämmelser som avviker från ärendelagen. En allmän hänvisning till

rättegångsbalken har med denna lösning ansetts kunna avvaras.

 Även om förslaget till ny ärendelag från de angivna synpunkterna genomgående

är följdriktigt utarbetat, är det ofrånkomligt att det uppkommer vissa

olägenheter av det slag som antyddes, när vid den nuvarande ärendelagens

tillkomst tanken på en mera fullständig reglering avvisades. Den utförliga

reglering som den nya ärendelagen innehåller kan möjligen i någon mån öka risken

för att man vid tillämpningen förbiser de speciella procedurregler som mycket

ofta finns i den materiella lagstiftning som behandlar olika typer av ärenden

och som skall tillämpas i stället för ärendelagens bestämmelser. Bestämmelserna

i den materiella lagstiftningen är dessutom ibland utformade så att en viss

procedur är mer eller mindre underförstådd, vilket någon gång kan ge upphov till

tvekan om den särskilda lagen skall anses innehålla en från ärendelagen

avvikande föreskrift eller ej. Ett exempel, som Lagrådet återkommer till,

erbjuder frågan om ett ärende kan inledas muntligen.

 Vad avser förhållandet till rättegångsbalken för sådana fall då den föreslagna

ärendelagen inte innehåller någon reglering som motsvarar balkens uttalas i

motiven beträffande åtskilliga frågor att rättegångsbalkens regler får tillämpas

analogt men i andra fall att balkens regler inte är avsedda att tillämpas eller

att frågan bör lämnas oreglerad. Även om man får god ledning av motiven i dessa

hänseenden, lär det inte kunna undvikas att situationer kan uppkomma, då man i

avsaknad av en allmän hänvisning till rättegångsbalken kan hamna i tvekan om

rättegångsbalkens regelsystem skall tillämpas eller ej. Med tanke på den

utformning av lagen som har valts i förslaget vill Lagrådet dock inte förorda

att lagen kompletteras med en sådan hänvisning.

 Vad som nu har sagts bör inte undanskymma att det omsorgsfullt utarbetade

förslag till ärendelag som nu föreligger utgör ett betydelsefullt framsteg i

fråga om regleringen. Lagrådet kan i allt väsentligt ansluta sig till de

lösningar som har valts i olika frågor. Vissa detaljspörsmål behandlas särskilt

i det följande.

 Principerna i den nuvarande ärendelagen har i viss utsträckning ansetts kunna

tillämpas analogt för ärendegrupper som inte regleras i lagen, t. ex. ärenden

som behandlas i rättegångsbalken men som där har fått en endast sparsam

reglering (se t.ex. NJA 1994 s.33 och 749). En viss sådan analogisk tillämpning

torde kunna förekomma även i fortsättningen. Det är tänkbart att man i ett

senare skede skulle kunna ha anledning att överväga en utvidgning av den nya

lagens tillämpningsområde även till åtminstone en del sådana ärendetyper, så att

regleringen av de ärenden som ankommer på allmän domstol blir mera enhetlig.

 En särställning intar inskrivningsärendena. Vid jordabalkens tillkomst

konstaterades att dessa ärenden inte skulle komma att omfattas av den nuvarande

ärendelagen, eftersom inskrivningsmyndighet inte är att anse som allmän

underrätt. Efter mönster av 11 § ärendelagen intogs i stället i 19 kap. 3 §

jordabalken en regel av innebörd att bestämmelserna om tvistemål i tillämpliga

delar skulle gälla i fråga om behandlingen av inskrivningsärenden i den mån an-

nat inte följer av jordabalken (NJA II 1972 s. 450). När nu den bestämmelse i

ärendelagen som utgjort förebild för jordabalkens regler slopas, skulle det ha

varit följdriktigt om hänvisningen i jordabalken ändrades till att avse den nya

ärendelagen. Lagrådet vill förorda att denna fråga tas upp i lämpligt samman-

hang.

 Den nya ärendelagen är avsedd att tillämpas även i högre rätt. Detta

föranleder i och för sig ingen erinran, även om ett alternativ skulle ha kunnat

vara att lagen i detta hänseende hänvisat till rättegångsbalkens regler om

överklagande av beslut. Lagrådet vill emellertid i detta sammanhang beröra en

terminologisk fråga. I hovrätt och i Högsta domstolen, liksom för övrigt i

kammarrätt och Regeringsrätten, betecknas överklagade ärenden alltid som mål.

Enligt remissen (avsnitt 7.2) talar praktiska skäl med styrka för att man

övergår till att beteckna dem som ärenden. Lagrådet vill hävda att de praktiska

skälen talar i motsatt riktning, eftersom man då behåller en enhetlig beteckning

för processer som anhängiggjorts genom överklagande av ett avgörande i lägre

rätt, något som minskar risken för förbiseenden.

3 §

Enligt andra stycket gäller jävsreglerna i 4 kap. 13 § rättegångsbalken, när en

anställd i en tingsrätt, som inte är juristdomare, enligt särskild föreskrift

handlägger ett ärende. Någon hänvisning görs dock inte till övriga jävsregler i

4 kap., t.ex. om skyldigheten att självmant anmäla ett jävsförhållande (14 §)

eller om de åtgärder som får vidtas trots jäv (15 §).

 Jävsregeln i förevarande stycke har sin motsvarighet i 1 kap. 3 e § andra

stycket rättegångsbalken. Den bestämmelsen gäller emellertid endast åtgärder som

avses i paragrafens första stycke, dvs. beredande av ett mål. Reglerna i 4 kap.

14 och 15 §§ tar sikte närmast på den som handlägger ett mål eller ärende och

inte på den som endast vidtar förberedande åtgärder, vilket kan förklara

begränsningen i 1 kap. 3 e § andra stycket. En motsvarande begränsning görs inte

i fråga om ett domstolsbiträde, som enligt 18 a § förordningen (1979:572) med

tingsrättsinstruktion har förordnats att på eget ansvar handlägga vissa mål och

ärenden. Även om varken tingsrättsinstruktionen eller nuvarande ärendelag

innehåller någon jävsregel för sådant domstolsbiträde, får det antas att

samtliga jävsregler i 4 kap. rättegångsbalken är tillämpliga. Enligt Lagrådets

mening bör detsamma gälla för de anställda som avses i det nu föreslagna 3 §

andra stycket.

 Lagrådet föreslår mot denna bakgrund att 3 § andra stycket med vissa

redaktionella jämkningar i övrigt ges följande lydelse.

 När en anställd i en tingsrätt, som inte är juristdomare, enligt särskild

föreskrift handlägger ett ärende, gäller reglerna om jäv i 4 kap.

rättegångsbalken.

4 §

Att ett ärende skall inledas skriftligen utesluter inte, som påpekas i

författningskommentaren, att så sker genom telefax. Eftersom överföring på

telefax sker i elektronisk form, föreslår Lagrådet att ordet elektroniskt i

andra meningen ersätts med orden i annan form .

 Som Lagrådet inledningsvis antytt kan föreskriften att ett ärende skall

inledas skriftligen ge upphov till tvekan om detta skall gälla även i de fall

där den materiella lagstiftningen inte innehåller något sådant krav utan det

tvärtom är underförstått att ärendet kan inledas muntligen. Ett exempel på detta

är ett ärende som rör registrering av en bouppteckning. Enligt

författningskommentaren bör ett sådant ärende behandlas som ett

anmälningsärende, som då till följd av 4 § skall inledas skriftligen. En sådan

ordning skulle enligt Lagrådets mening te sig alltför formalistisk i de fall då

bouppteckningsingivaren inställer sig personligen i tingsrätten. Med den av

Lagrådet föreslagna lydelsen av 4 § andra meningen blir det möjligt för

regeringen att i sådana fall där skriftlig inledning av ett ärende inte anses

nödvändig bestämma att förfarandet får inledas på annat sätt.

7 §

I paragrafen föreslås att, när ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas

till tingsrätt, överklagandet skall ha kommit in till myndigheten inom tre

veckor från dagen för beslutet. Valet av beslutsdagen som utgångspunkt för

klagofristens beräkning är i överensstämmelse med vad som gäller som huvudregel

enligt rättegångsbalken, en huvudregel som där har sin naturliga förklaring i

att den muntliga handläggningen är ett grundläggande inslag i processen vid de

allmänna domstolarna. Huvudregeln skall emellertid tillämpas också i de flesta

mål där någon muntlig förhandling inte hålls, t.ex. i tvistemål på grund av att

huvudförhandling inte behövs och inte heller begärs av någon av parterna.

Beslutsdagen bildar vidare utgångspunkt för klagotiden i vissa typer av

domstolsärenden, bl.a. ärenden för vilka gällande ärendelags hänvisning till

tvistemålsreglerna i rättegångsbalken får genomslag i överklagandehänseende. Vad

nu sagts talar för att ordningen enligt rättegångsbalkens huvudregel oftast kan

tillämpas för domstolsärenden utan påtagliga risker för rättssäkerheten. I

lagrådsremissen har också framhållits att detta system har fungerat väl under

lång tid på åtskilliga områden.

 Vad saken nu gäller är emellertid i första hand att för ett förfarande, som

hos såväl förvaltningsmyndighet som domstol väsentligen bygger på skriftlig

handläggning med i praktiken begränsad skriftväxling, välja en grundläggande

regel för klagotidsberäkning som bäst svarar mot rättssäkerhetens krav. Från

sådan synvinkel framstår onekligen en modell med beräkning av klagotiden från

delfåendet av beslutet som klart överlägsen. Den har också kommit till

användning vid utformning av överklaganderegleringen i såväl förvaltningslagen

som förvaltningsprocesslagen, vilka lagar ju bygger på att handläggningen

normalt är enbart skriftlig. Här kan f.ö. hänvisas till Domstolsutredningens

uttalande om att det är alldeles uppenbart att det system som förekommer i

förvaltningsdomstolarna ger de bästa garantierna mot att den enskilde parten

inte försitter möjligheter att överklaga (SOU 1991:106, del B s. 273). Frågan

måste således på allvar ställas om inte förebilden för en ny och modern

ärendelag i förevarande hänseende snarare bör sökas i förvaltningslagen och

förvaltningsprocesslagen än i rättegångsbalken.

 I lagrådsremissen anges att den nuvarande regleringen för klagotider företer

en splittrad bild. De allra flesta av de specialbestämmelser om överklagande

till tingsrätt som redovisas i lagrådsremissen återspeglar emellertid den

ordning som gäller för förvaltningsprocessen eller också tillåter de obegränsad

klagotid. Något underlag anges inte finnas för att nu mera allmänt ändra dessa

bestämmelser om klagotidens utgångspunkt. De få exempel som remissen nämner på

ärendeslag med överklagandefrist enligt rättegångsbalkens modell synes Lagrådet

vara speciella och bör knappast kunna ge stöd för slutsatser med avseende på vad

som i allmänhet är lämpligast för många andra ärendetyper. En synpunkt, som

förts fram under remissbehandlingen av promemorian och som inte bör lämnas utan

avseende vid bedömningen av vad som är lämpligaste ordning, är att det för

förvaltningsmyndighet inte torde gälla någon generell regel som föreskriver att

myndighetens beslut skall sändas ut samma dag som beslutet fattas. Förslag om en

sådan generell regel läggs inte fram.

 Lagrådsremissens val av system för klagotidens beräkning motiveras inte minst

av att det finns ett behov av att undvika onödiga och kostnadskrävande

delgivningar. Några närmare synpunkter redovisas inte på vilka eller hur stora

problem som skulle uppstå med delgivningar vid tillämpning av

förvaltningsrättens system. Det kan dock i sammanhanget framhållas att det alls

inte kan vara en nödvändig följd av ett sådant system att ett formligt

delgivningsförfarande används i varje ärende eller ens i flertalet ärenden. Inom

förvaltningsrätten förutsätts inte att ett beslut delgetts enligt

delgivningslagen för att klagotid skall börja löpa. Det räcker med att parten

skriftligen - exempelvis genom en vanlig lösbrevsförsändelse - har fått del av

beslutet genom myndighetens försorg, låt vara att detta också innebär att man

som utgångspunkt för överklagandetiden ofta måste godta partens egen uppgift om

när denne fått del av beslutet.

 Mot bakgrund av det anförda och med hänsyn särskilt till den tyngd som bör

tillmätas rättssäkerhetsaspekterna anser Lagrådet att argumenten för en

bestämmelse av den föreslagna innebörden inte framstår som tillräckligt

övertygande. Lagrådet vill därför förorda att bestämmelsen utgår, vilket skulle

få till följd att tidsfristen för överklagande av förvaltningsmyndighets beslut

med tillämpning av 23 § andra stycket förvaltningslagen räknas från dagen för

delfående av beslutet. För särskilda ärendeslag kan författningarna inom resp.

sakområde få uppta den avvikande reglering som efter närmare överväganden

befinns lämplig och godtagbar med hänsyn till de klagandes rättssäkerhet.

 Med den av Lagrådet förordade lösningen kan hela den aktuella paragrafen

slopas, eftersom paragrafens första mening inte innefattar någon avvikelse från

vad som gäller enligt förvaltningslagen.

8 §

I andra stycket föreskrivs enligt förslaget att, om tingsrätten i samband med

att ett ärende inleds finner att den inte är behörig att handlägga ärendet,

rätten skall lämna över den skrivelse genom vilken ärendet inleddes till en

domstol som är behörig, om den som inlett ärendet inte har något att invända mot

detta. Samma regel föreslås införd i rättegångsbalken såväl för brottmål som för

tvistemål. Som regeln är avfattad skall skrivelsen lämnas över oberoende av om

den domstol som är behörig är en annan tingsrätt eller en överrätt eller

förvaltningsdomstol. Utan särskild föreskrift står det emellertid klart att

endast svenska domstolar kan komma i fråga.

 Den föreslagna regeln synes ändamålsenlig för de allra flesta fall som den tar

sikte på. Det förhållandet att regeln har fått en obligatorisk utformning torde

emellertid kunna leda till vissa problem. I en del låt vara sällsynta fall kan

forumfrågan vara svårbedömd och domstolarna ha olika mening. Om den tingsrätt

vid vilken ärendet inleddes finner att en annan tingsrätt är behörig, kan den

tingsrätten ha en annan uppfattning och anse att det är den ursprungliga

tingsrätten som är behörig. Regeln innebär då att ärendet skall återlämnas till

den tingsrätten, som i sin tur kan tänkas vidhålla sin uppfattning och därmed

blir skyldig att sända över ärendet på nytt. Även om den som har inlett ärendet

förutsätts kunna stoppa denna procedur genom att påfordra ett avvisningsbeslut,

är detta förhållande inte helt tillfredsställande. Komplikationer kan också tän-

kas uppstå, om en ansökan innehåller flera yrkanden och tingsrätten är obehörig

endast beträffande något eller några av dessa liksom i fall då flera parter

genom skilda skrifter har anhängiggjort ett mål eller ärende och alla inte går

med på att ärendet lämnas över till en annan domstol. I fall då tingsrätten av

handlingarna kan sluta sig till att ansökningen under alla förhållanden skall

avvisas på annan grund än att den har givits in till fel forum, kan det framstå

som onödigt att den översänds till annan domstol. Man måste vidare räkna med

fall då tingsrätten omedelbart kan konstatera att den inte själv är behörig men

ytterligare utredning behövs för att klarlägga vilken annan domstol som är

behörig.

 Vad som har anförts nu ger vid handen att den nya regeln inte lämpligen bör få

obligatorisk utformning utan ge tingsrätten utrymme att underlåta att sända

över skrivelsen i fall då detta skulle kunna leda till komplikationer. Med

hänsyn härtill och med vissa redaktionella justeringar i övrigt synes regeln i

andra styckets första mening kunna få följande utformning.

 Finner tingsrätten i annat fall i samband med att ett ärende inleds att den

saknar behörighet att handlägga ärendet men att en annan domstol skulle vara

behörig, skall tingsrätten lämna över den skrivelse genom vilken ärendet

inleddes till den domstolen, om den som inlett ärendet inte har något att

invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att skrivelsen

överlämnas.

I andra meningen enligt förslaget föreskrivs att skrivelsen skall anses ha

kommit in till den senare domstolen samma dag som den kom in till den domstol

som först tog emot skrivelsen. En konsekvens av denna regel blir att om en annan

parts - exempelvis en testamentstagares - rättsställning är beroende av att ett

mål eller ärende inte inleds vid viss domstol inom en i lag angiven frist, denne

inte kan vinna full säkerhet genom ett intyg från nämnda domstol om att så inte

har skett vid fristens utgång. För att vara på den säkra sidan måste han avvakta

under en tid som kan vara svår att bestämma, eftersom det kan tänkas att målet

eller ärendet inletts vid annan domstol och denna till följd av balanser eller

av annan orsak inte omedelbart uppmärksammar att felaktigt forum har valts.

Komplikationer kan med hänsyn härtill också tänkas uppstå när det gäller att

avgöra vid vilken tidpunkt ett intyg av nu aktuellt slag skall tilläggas fullt

bevisvärde om partens rätt, om det uppvisas för vinnande av lagfart, i bank

eller i något liknande sammanhang.

 Med hänsyn till det anförda kunde det möjligen finnas anledning att

komplettera den föreslagna regeln med en föreskrift om att skrivelsen skall

anses ha kommit in till rätt domstol samma dag som den kom in till den domstol

som först tog emot skrivelsen endast om den överlämnas till rätt domstol inom

viss tid - t.ex. en månad - från det att den kom in till den första domstolen.

Emellertid får det antas att komplikationer av det slag som nyss berörts blir så

förhållandevis sällsynta att skäl saknas att tynga regeln med en sådan

kompletterande föreskrift.

11 §

Bestämmelsen, som anger att en förvaltningsmyndighet är motpart om en enskild

överklagar dess beslut till tingsrätt, har en motsvarighet i förslag till en ny

7 a § i förvaltningsprocesslagen enligt regeringens proposition 1995/96:22 om

tvåpartsprocess m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna. I det

lagstiftningsärendet godtog regeringen Lagrådets förslag om en komplettering av

7 a § så att det angavs att förvaltningsmyndigheten är den enskildes motpart

först sedan handlingarna överlämnats till domstolen. De skäl som Lagrådet

anförde till stöd för sitt förslag talar för att även den nu aktuella

bestämmelsen kompletteras på motsvarande sätt (jfr Bilaga 2 till nämnda

proposition). Lagrådet föreslår att så sker.

30 §

Bestämmelserna i denna paragraf har enligt författningskommentaren utformats

efter förebild av det som gäller för tvistemål enligt 17 kap. 9, 12 och 13 §§

rättegångsbalken. Reglerna i dessa paragrafer skiljer sig från motsvarande

regler i 31 § förvaltningsprocesslagen genom att upplysning om vad parterna

skall iaktta vid ett överklagande av beslut under rättegången i ett tvistemål

skall lämnas endast om part begär det. Eftersom förfarandet enligt

domstolsärendelagen liksom enligt förvaltningsprocesslagen i princip är

skriftligt, kan det ifrågasättas om inte sistnämnda lags regler om

upplysningsskyldigheten i fråga om överklagande borde tillämpas också i

domstolsärenden. I vart fall bör enligt Lagrådets mening parterna få besked om

att upplysning om vad som skall iakttas vid överklagande kan begäras hos

domstolen. Det finns annars risk för att en part låter nöja sig med att han

eller hon fått veta att beslutet kan överklagas och tror att det kan ske utan

tidsbegränsning. För att undvika risken för att en part lider rättsförlust

föreslår Lagrådet, om inte 30 § utformas efter mönster av 31 §

förvaltningsprocesslagen, att paragrafen, som i så fall för tydlighetens skull

bör uppdelas i tre stycken, ges följande lydelse.

 I de fall där ett beslut kan överklagas skall parterna få upplysning om detta.

 Innebär beslutet att ärendet har avgjorts skall parterna få upplysning om vad

de skall iaktta vid ett överklagande. Om ärendet inte har avgjorts, lämnas

upplysningen efter begäran från en part. Parterna skall underrättas om detta.

 Krävs det prövningstillstånd vid överklagande, skall parterna få upplysning

även om detta och om de grunder på vilka sådant tillstånd kan meddelas.

38 §

Enligt första stycket har för de under punkterna 1-3 angivna fallen som

utgångspunkt för överklagandetidens beräkning valts dagen för domstolens beslut.

Det är samma princip som enligt 7 § avses gälla som grundregel vid överklagande

av förvaltningsmyndighets beslut till tingsrätt. I anslutning till 7 § har

Lagrådet förordat att tidsfristen i stället skall räknas från dagen för

delfående av beslutet. Enligt Lagrådets mening är vad Lagrådet där anfört till

stöd för denna lösning i det väsentliga giltigt även i fråga om beslut varigenom

domstol har avgjort ärendet utan att beslutet har meddelats vid ett sammanträde

eller det vid ett sammanträde har angetts när beslutet kommer att meddelas. Det

skulle således vara följdriktigt att också för dessa beslut ta dagen för

delfåendet av beslutet som utgångspunkt för överklagandefristen. Även om det

enligt Lagrådets uppfattning i första hand borde vara ärendenas skriftliga

handläggningsform som styr vilken grundregel som skall väljas, finns det i detta

lagstiftningsärende knappast tillräckligt underlag för att frångå

lagrådsremissens förslag i förevarande paragraf, som ju ligger i linje med vad

som hittills under lång tid har tillämpats hos de allmänna domstolarna. Lagrådet

bedömer emellertid att spörsmålet om övergång i fall av skriftlig procedur till

förvaltningsprocessens modell för klagotidens beräkning är av sådan vikt från

rättssäkerhetssynpunkt att det förtjänar att utredas och övervägas närmare.

42 §

I paragrafens andra mening föreskrivs enligt förslaget att, om det finns

synnerliga skäl, resning eller undanröjande på grund av domvilla får beviljas

även under andra omständigheter än som sägs i rättegångsbalken. Förslaget

grundas bl. a. på uppfattningen att det åtminstone före 1988 års ändringar i

rättegångsbalken förhöll sig så att resning och undanröjande på grund av dom-

villa i domstolsärenden ansågs kunna beviljas efter mindre restriktiva

principer än dem som enligt rättegångsbalken gäller för tvistemål. Huruvida en

praxis av denna innebörd utbildat sig är dock enligt Lagrådets uppfattning

tvivelaktigt; refererad rättspraxis medger knappast någon bestämd slutsats

härvidlag. Det är här också att märka att, medan resning omfattas av en före-

skrift i 11 kap. 11 § regeringsformen och således, när rättegångsbalkens regler

inte anses tillämpliga, kan stödjas omedelbart på regeringsformen, något sådant

resonemang inte kan föras beträffande klagan över domvilla, som är exklusivt

reglerad i rättegångsbalken. De åsyftade ändringarna i rättegångsbalken år 1988

- 58 kap. 10 a § och 59 kap. 4 a § - kan för övrigt inte ha förändrat rättsläget

med avseende på andra domstolsärenden än sådana som inleds genom överklagande

till tingsrätten av ett avgörande av en förvaltningsmyndighet.

 Som anmärkts i remissprotokollet (avsnitt 7.6) kan det beträffande en stor

grupp av domstolsärendena vara tveksamt om ett avslagsbeslut vinner rättskraft.

I den mån sökanden har möjlighet att återkomma med en ny ansökan får det anses

vara en öppen fråga om en resningsansökan över huvud taget kan tas upp till

prövning, eftersom en förutsättning för detta har brukat anses vara att resning

har någon praktisk funktion att fylla (se Welamson, Rättegång VI, 2 uppl. s. 198

f och 223; jfr NJA 1988 s.429, 1992 s. 420, 1993 s.108 och 1994 s. 525). Skulle

resning anses kunna komma i fråga i sådana fall torde gälla att

förutsättningarna är mera restriktiva än när det gäller domar och beslut i

allmänhet (jfr NJA 1993 s.226). Vad som har sagts nu torde bli förhållandet även

om resningsförutsättningarna utformas i enlighet med förslaget.

 Åtskilliga avgöranden i domstolsärenden får emellertid anses vara av det

slaget att de vinner rättskraft, låt vara att frågan om rättskraft inte erhållit

någon uttrycklig reglering i remissförslaget. Lagrådet vill med tanke på sådana

fall inte motsätta sig att en allmän bestämmelse i enlighet med förslaget införs

om att resning i domstolsärende kan beviljas när det finns synnerliga skäl,

något som kommer att motsvara vad som numera enligt uttryckliga bestämmelser

gäller inom förvaltningsrätten (37 b och c §§ förvaltningsprocesslagen i lydelse

enligt SFS 1995:22). Att utsträcka denna princip till att även gälla klagan över

domvilla synes emellertid inte tillräckligt motiverat och kan dessutom föranleda

tolkningssvårigheter, bl. a. när det gäller att avgöra vad som skall anses

utgöra domvilla. Det praktiska behovet av att principen blir tillämplig i fråga

om klagan över domvilla är inte heller särskilt stort med hänsyn till att den

omständigheten att ett rättegångsfel utgör domvilla inte hindrar att det också

kan vara resningsgrund.

 Av motiven framgår att den föreslagna regeln är avsedd att kunna tillämpas

inte bara på det sättet att resning skall kunna beviljas även under andra

omständigheter än dem som anges i rättegångsbalken utan också så, att en

resningsansökan skall kunna tas upp till prövning även när de i rättegångsbalken

angivna tidsfristerna har försuttits och ansökningen alltså med tillämpning av

balken skulle ha avvisats. Regelns avfattning bör med hänsyn härtill jämkas

något. Lagrådet förordar att paragrafens andra mening får lyda: Om det finns

synnerliga skäl, får resning äga rum även i andra fall än som föreskrivs i 58

kap. rättegångsbalken.

Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

20 kap.

6 §

Godtas vad Lagrådet har förordat beträffande 7 § förslaget till lag om

domstolsärenden blir andra meningen överflödig och kan utgå.

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

10 kap. 20 a §

Med hänvisning till vad som anförts i anslutning till 8 § förslaget till lag om

domstolsärenden förordar Lagrådet att paragrafens första mening får följande

lydelse.

 Finner rätten i samband med att en ansökan ges in att rätten saknar

behörighet att ta upp målet eller att i annan ordning pröva ansökningen men att

en annan domstol skulle vara behörig, skall ansökningen lämnas över till den

domstolen, om sökanden inte har något att invända mot detta och det inte

heller finns något annat skäl mot att ansökningen överlämnas.

Som har anmärkts i remissprotokollet kan ett beslut om att överlämna en ansökan

inte anses utgöra något slutligt beslut. Om en ansökan lämnas över till en annan

domstol och även denna finner sig obehörig samt avvisar ansökningen, torde

därför förutsättningar saknas för en tillämpning av 10 kap. 20 § andra stycket.

19 kap. 11 a §

Lagrådet hänvisar till vad som har anförts vid 10 kap. 20 a §.

Förslaget till lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189)

13 §

Godtas vad Lagrådet har förordat beträffande 7 § förslaget till lag om

domstolsärenden blir andra meningen överflödig och kan utgå.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 november 1995

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:115 En ny lag om domstolsärenden.