Regeringens proposition

1993/94:201

Ränteskillnadsersättning vid förtidsuppsägning av konsumentkrediter

 Prop.

 1993/94:201

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 17 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ändring i konsumentkreditlagens bestämmelser om s.k.

ränteskillnadsersättning vid förtidsbetalning av lån med bunden ränta. Enligt

gällande rätt skall kreditgivaren vid förtidsbetalning få en skälig ersättning

av kredittagaren för den förlust som kreditgivaren gör genom att krediten löses

i förtid. De nuvarande reglerna har emellertid visat sig inte ge kreditgivarna

tillräcklig kompensation i vissa fall. Den nu föreslagna ändringen syftar till

att rätta till det förhållandet.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

3 Ärendet och dess beredning 6

4 Gällande regler 6

5 Behovet av en lagändring 7

6 Hur bör en ny regel om ränteskillnadsersättning

 utformas? 9

7 Ikraftträdande m.m. 14

8 Kostnader 14

9 Författningskommentar 14

Bilaga 1Lagrådets yttrande 18

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 17 mars 1994 19

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen

(1992:830).

 3

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 24 konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 24

 Vid förtidsbetalning enligt 20-23 skall följande iakttas när kreditgivarens

fordran beräknas:

 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten för tiden

fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid beräkningen skall

tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god kreditgivningssed.

 2. Kreditgivaren får 2. Kreditgivaren får

inte tillgodoräkna sig inte tillgodoräkna sig

någon ersättning för att någon ersättning för att

skulden betalas i skulden betalas i

förtid. Är räntan för en förtid. Är räntan för en

kredit bunden för hela kredit bunden för hela

eller en del av eller en del av

avtalstiden har dock avtalstiden har dock

kreditgivaren, om han kreditgivaren, om han

gjort förbehåll om det, gjort förbehåll om det,

rätt att för återstående rätt att för återstående

del av den tiden av del av den tiden ta ut

konsumenten ta ut ränteskillnadsersättning

ersättning för av kredittagaren. Om

skillnaden mellan krediten är avsedd för

räntan på krediten och bostadsändamål, får

räntan på nya krediter ersättningen högst

av motsvarande slag. motsvara skillnaden

Har för en kredit med mellan å ena sidan

bunden ränta lämnats räntan på krediten och å

statlig kreditgaranti andra sidan räntan, ökad

och utgår avgift för med en procentenhet, på

garantin gäller statsobligationer med

detsamma beträffande en förfallotid som

den del av räntan som motsvarar återstående

inte motsvaras av räntebindningstid för

kreditgarantiavgiften. krediten eller, om den

 tid för vilken

 ränteskillnads-

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 ersättning skall

 betalas är kortare än

 ett år, på statsskuld-

 växlar med en löptid som

 motsvarar återstående

 räntebindningstid för

 krediten. Är krediten

 inte avsedd för

 bostadsändamål, får

 ersättningen högst

 motsvara skillnaden

 mellan å ena sidan

 räntan på krediten och å

 andra sidan räntan på

 nya krediter av mot-

 svarande slag. Har för

 en kredit med bunden

 ränta lämnats statlig

 kreditgaranti och utgår

 avgift för garantin

 gäller vad som nu före-

 skrivits om ränte-

 skillnadsersättning be-

 träffande den del av

 räntan som inte mot-

 svaras av kredit-

 garantiavgiften.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en förfallodag som

har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första förfallodagen efter

betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i

konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kredit enligt vad som sägs i 3

angående köp.

 Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 25 , tillämpas 27

och 28 vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Äldre föreskrifter gäller dock i

fråga om kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet.

 4

3 Ärendet och dess beredning

Den nya konsumentkreditlagen trädde i kraft den 1 januari 1993 (prop.

1991/92:83, bet. 1991/92:LU28, rskr. 1991/92:319). Genom lagen har svensk rätt

anpassats till EG:s regelsystem för konsumentkrediter. Det innebär främst att

konsumenterna har fått ett förstärkt skydd när det gäller de s.k. fristående

krediterna, dvs. lån och andra krediter som saknar direkt samband med ett

särskilt köp eller en viss tjänst.

 Konsumentkreditlagen har ändrats genom SFS 1993:214 (bet. 1992/93:LU38,

rskr. 1992/93:260) och SFS 1993:1214 (prop. 1993/94:55, bet. 1993/94:LU6,

rskr. 1993/94:23).

 I en framställning som kom in till Justitiedepartementet den 15 december 1993

hemställde Svenska Bankföreningen att lagens bestämmelser om s.k.

ränteskillnadsersättning vid förtidsuppsägning av räntebundna lån skulle ändras

(24 första stycket 2). Överläggningar ägde rum den 18 januari 1994 mellan

företrädare för Justitiedepartementet, Svenska Bankföreningen och flera

hypoteksinstitut.

 Ett utkast till lagrådsremiss har diskuterats vid överläggningar i

Justitiedepartementet den 15 februari 1994. I överläggningarna deltog

företrädare för Stockholms tingsrätt, Sveriges riksbank, Finansinspektionen,

Konsumentverket, Konkurrensverket, Allmänna reklamationsnämnden, Sveriges

advokatsamfund, Svenska Bankföreningen, Finansbolagens förening, Konungariket

Sveriges Stadshypotekskassa, Spintab, Sveriges Försäkringsförbund och Sveriges

Villaägareförbund. En utskrift av vad som anfördes vid överläggningarna finns

tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 93-4828).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 17 februari 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över

lagförslaget. Lagrådets yttrande finns i bilaga 1.

 Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran.

4 Gällande regler

I den nya konsumentkreditlagen finns bestämmelser som ger konsumenten rätt att

betala sin skuld i förtid och som reglerar den ekonomiska uppgörelsen vid sådan

förtidsbetalning (21 och 24 ). Konsumenten skall betala ränta och andra

kostnader för krediten fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter

(24 första stycket 1). Kreditgivaren får enligt huvudregeln inte tillgodoräkna

sig någon ersättning för att skulden betalas i förtid. Men om räntan för en

kredit är bunden för hela eller en del av avtalstiden, får kreditgivaren, om han

har gjort förbehåll om det, ta ut s.k. ränteskillnadsersättning för återstående

del av den räntebundna tiden (24 första stycket 2).

 Ränteskillnadsersättningen skall enligt lagen vara "ersättning för skillnaden

mellan räntan för krediten och räntan på nya krediter av motsvarande slag".

Därav följer att ersättning för ränteförlust kommer i fråga bara då räntenivån

för motsvarande krediter vid förtidsbetalningen är lägre än den avtalade bundna

räntan. Ersättningens storlek blir beroende av dels den angivna ränteskillnaden,

dels det förtidsbetalade beloppets storlek och dels tiden fram till nästa

räntejusteringstillfälle eller - om ingen justering av räntan skall göras -

tiden fram till slutbetalning av avtalet.

 Vid beräkningen skall alltså en jämförelse göras med "nya lån av motsvarande

slag". Enligt förarbetena (prop. 1991/92:83 s. 138 f.) innebär detta normalt att

jämförelsen kan göras med den aktuella kreditgivarens lån av samma typ. Skulle

lånekonstruktionerna ha förändrats, så att lånet i fråga inte längre ges, får

jämförelsen enligt propositionen avse något annat lån hos kreditgivaren som

tillräckligt mycket liknar det gamla, eller något motsvarande lån hos en annan

kreditgivare.

5 Behovet av en lagändring

De institut som lämnar räntebundna krediter erbjuder oftast två eller tre

alternativa bindningstider. De vanligaste räntebindningstiderna är två år och

fem år, men även t.ex. ett år och tio år förekommer. Räntesatserna ligger

normalt ganska nära varandra. Räntesatsen för ett lån med kort bindningstid är

ibland lägre och ibland högre än räntesatsen för ett lån med lång bindningstid.

Hur dessa räntesatser förhåller sig till varandra beror på flera olika faktorer.

 Det nuvarande sättet att beräkna ränteskillnadsersättning medför att konsumen-

terna i vissa räntelägen kan bli extra benägna att förtidsbetala ett bundet lån

och ersätta det med ett annat bundet lån. Det gäller i vissa fall när den

aktuella marknadsräntan för bundna lån är lägre än räntan för krediten.

Ytterligare en förutsättning är att den aktuella räntan för krediter med samma

räntebindningstid - "krediter av motsvarande slag" enligt 24 första stycket 2

konsumentkreditlagen - är högre än räntan för lån med kortare räntebindningstid.

 Om konsumenten i den angivna situationen säger upp sin kredit och ersätter den

med en annan räntebunden kredit för resten av kredittiden, utsätts kreditgivaren

för en risk för att de återbetalade pengarna inte kan placeras med en avkastning

som är tillräckligt hög för att ränteskillnadsersättningen skall täcka

skillnaden i avkastning mellan den uppsagda krediten och den nya placeringen.

Risksituationen för hypoteksinstituten är speciell på grund av de krav som

gäller för instituten om en stabil relation mellan upplåning och utlåning (se

avsnitt 6 nedan). Kreditgivaren drabbas också av vissa administrationskostnader.

De förluster som kreditgivarna härigenom kan komma att drabbas av kan sammanlagt

uppgå till betydande belopp. Med tanke på de förutsättningar under vilka de

berörda kreditgivarna på framför allt bostadsfinansieringsområdet arbetar, kan

detta knappast godtas.

 Det kan alltså i vissa lägen uppstå ekonomiska motiv för konsumenterna att

förtidsbetala bundna lån, samtidigt som förtidsbetalningar medför förlustrisker

för kreditgivarna. Särskilt om många konsumenter samtidigt löser sina lån, kan

konsekvenserna bli allvarliga för de berörda kreditinstituten. Stabiliteten i

systemet kan komma att hotas.

 Företrädare för kreditinstituten har uppgivit att antalet förtidsuppsägningar

har ökat sedan konsumentkreditlagen trädde i kraft den 1 januari 1993. Särskilt

märkbart var detta under hösten 1993 med de ränteförhållanden som då rådde på

kreditmarknaden.

 Vad som nu har anförts visar att de nuvarande reglerna om

ränteskillnadsersättning inte är helt lämpligt avpassade för de förhållanden som

nu råder på marknaden för s.k. bundna krediter. Regeringen anser därför, i

likhet med flertalet av de myndigheter och organisationer - däribland Sveriges

Riksbank och Finansinspektionen - som deltog i de förut nämnda överläggningarna

den 15 februari 1994, att det finns anledning att göra en justering i reglerna.

6 Hur bör en ny regel om ränteskillnadsersättning utformas?

 Skälen för regeringens förslag: Som har anförts i föregående avsnitt bör lagen

ändras för att det skall bli möjligt att komma till rätta med de problem som de

nuvarande reglerna i vissa fall kan medföra. Det gäller således att finna en

lösning som ger en bättre balans mellan konsumentens intresse av att verkligen

på rimliga villkor kunna säga upp en bunden kredit i förtid och kreditgivarens

intresse av att hålla en långsiktigt stabil relation mellan upplåning och

utlåning. Som har framhållits från flera håll vid de överläggningar som hållits

i lagstiftningsärendet den 18 januari och den 15 februari 1994 ligger det sist

nämnda även i konsumenternas intresse, eftersom räntan på de ifrågavarande

krediterna då kan hållas nere.

 Av förarbetena till konsumentkreditlagen framgår att avsikten varit att

kreditgivaren vid förtidsbetalning av räntebundna lån skall ha ersättning för

den förlust som han drabbas av (prop. 1991/92:83 s. 70 f. och s. 138). Det är en

självklar utgångspunkt för regleringen att förlusten i princip skall ersättas.

Det är emellertid inte givet, när en förtidsbetalning görs, hur stor

kreditgivarens förlust kommer att bli. Det är därför nödvändigt att ta ställning

till frågan i vilken mån kreditgivaren bör ha rätt till ersättning för den risk

för förluster som han utsätts för.

 Som framgår av förarbetena till konsumentkreditlagen har lagstiftaren övervägt

frågan om en särskild riskersättning (prop. 1991/92:83 s. 71). Föredragande

statsrådet uttalade att kreditgivaren med en särskild riskersättning blir

överkompenserad i alla de fall då de återbetalade pengarna kan placeras om till

gällande marknadsränta. Vidare uttalades att det är svårt med hänsyn till det

starkt föränderliga marknadsläget att i förväg bestämma en rimlig nivå för en

riskersättning samt att en sådan ersättning medför att den önskvärda rörligheten

på marknaden minskar.

 I Svenska Bankföreningens framställning och vid de överläggningar som

förekommit (se avsnitt 3 ovan) har på nytt anförts skäl för att

ränteskillnadsersättningen skall innehålla en kompensation för kreditinstitutens

risker vid förtida återbetalning. Därvid har bl.a. framhållits de särskilda

problem som hypoteksinstituten ställs inför på grund av kraven på s.k. matchning

mellan upplåning och utlåning. Dessa krav finns intagna i bolagsordningarna och

innebär i sak bl.a. att instituten i princip inte skall låna ut mer än de lånar

upp, att för tidigt återbetalade medel normalt skall användas för att lösa

motsvarande upplåningsengagemang samt att villkoren för upplåning och utlåning

skall gå hand i hand. Enligt vad instituten har anfört är de ibland, på grund av

matchningskraven, förhindrade att på nytt låna ut förtidsåterbetalade medel,

eftersom tiden för nyutlåningen i princip måste överensstämma med den tid som

återstår av upplåningstiden för medlen i fråga. I praktiken söker instituten

placera återbetalade medel så förmånligt som möjligt. Ofta placeras medlen i

bostads- eller statsobligationer, varvid avkastningen understiger den ränta som

i dag används som jämförränta vid beräkning av ränteskillnadsersättning.

 Matchningsproblemet bör visserligen inte tillmätas någon avgörande betydelse.

Instituten hanterar nämligen i allmänhet stora volymer och marknaden erbjuder

kontinuerliga upp- och utlåningsmöjligheter för kortare och längre tider, varför

effekterna av förtidsåterbetalningar i betydande mån torde kunna neutraliseras.

Utan tvivel är dock en rätt till förtidslösen för konsumenten förenad med vissa

ränterisker för kreditgivaren. Förlusten torde ofta bli något större än den

ränteskillnadsersättning som kreditgivaren får ta ut enligt gällande regler.

 Vad som anfördes angående riskersättning i förarbetena till konsumentkredit-

lagen (se tidigare i detta avsnitt) äger visserligen alltjämt giltighet. Det kan

tilläggas att en sådan ersättning gör det svårare för konsumenten att sanera sin

ekonomi genom att spara för att kunna lösa lån. Det bör därför inte komma i

fråga att ge kreditgivarna full ersättning för de ränterisker som uppkommer på

grund av konsumenternas rätt till förtidsbetalning. Förlustriskerna måste dock

beaktas när nya regler om ränteskillnadsersättning utformas. Som tidigare

framhållits är det angeläget att kreditgivarnas risker begränsas.

 Ränteskillnadsersättningen kan ha stor ekonomisk betydelse för parterna och bör

uppenbarligen inte bestämmas ensidigt av den ena parten inom allmänt angivna

ramar. I stället bör en regel om ränteskillnadsersättning - liksom enligt

gällande rätt - utformas så att det i princip är möjligt att beräkna

ersättningen direkt med hjälp av lagtexten.

 Liksom i gällande rätt bör utgångspunkten för en ny regel vara att

kreditgivaren skall ta i anspråk de möjligheter som finns att begränsa skadan

genom att omplacera de medel som han får in genom den förtida återbetalningen.

En ny regel bör emellertid, till skillnad från den nu gällande, utgå från att

den omplacering som skall ske skall avse endast den återstående delen av den tid

för vilken det inlösta lånet bundits (dvs. den tid för vilken

ränteskillnadsersättning skall betalas). Detta får betydelse för vilken ränta

som skall användas som "jämförränta" vid beräkning av

ränteskillnadsersättningen. Det bör vara en ränta som gäller för en placering

för en tidsrymd som nära motsvarar återstående kredittid.

 Frågan är då vilken ränta som skall användas som jämförränta. Enligt gällande

rätt är jämförräntan "räntan för krediter av motsvarande slag". Ett problem med

en sådan regel är emellertid, som tidigare anförts, att kreditgivaren inte

alltid kan placera om förtidsbetalda medel genom att lämna en kredit av

motsvarande slag. Oftast blir omplaceringen mindre förmånlig. Ett annat problem

är att det inte säkert finns någon ny kredit som på det sätt som anges i

gällande rätt kan läggas till grund för bestämmandet av ränteskill-

nadsersättningen. Det kan bero på t.ex. att kreditgivaren av någon anledning

inte vid inlösentillfället erbjuder nya krediter. Ytterligare ett skäl kan vara

att den ifrågavarande kreditgivaren vid inlösentillfället visserligen erbjuder

nya krediter men inte sådana som motsvarar den kredit som skall inlösas. Hur man

skall förfara i sådana fall har emellertid behandlats i förarbetena till den nu

gällande bestämmelsen (se prop. 1991/92:83 s. 138 f.).

 På grund av det anförda är det inte lämpligt att i en ny regel basera

jämförräntan på räntan för nya krediter som kreditgivaren erbjuder. En ny regel

bör i stället utgå från en placeringsmöjlighet som generellt står till

förfogande för kreditgivaren och som är offentligt noterad. Så är fallet med

statsobligationer och statsskuldväxlar. Dessa får även i övrigt anses lämpliga

att tjäna som underlag för att bestämma jämförräntan. I enlighet med vad som

anförts tidigare bör jämförräntan baseras på räntan för de statsobligationer

resp. statsskuldväxlar som har en förfallotid som motsvarar återstående

räntebindningstid för krediten.

 Med hänsyn till vad som anförts tidigare om de aktuella kreditinstitutens

verksamhetsomfattning och omplaceringsmöjligheter bör man dock kunna utgå från

att instituten genomsnittligt sett kan åstadkomma en bättre avkastning på i

förtid återbetalda medel än vad som instituten - utan att anstränga sig alls -

kan få genom en placering i statsobligationer och statsskuldväxlar. Detta gäller

även om man beaktar de restriktioner som gäller för de ifrågavarande

kreditinstitutens placeringar. Regeringen anser därför - i likhet med vad bl.a.

Finansinspektionen framförde vid överläggningarna den 15 februari 1994 - att den

ränta på alternativplacering som bör användas i den nya regeln som avdragspost

bör vara något större än räntan på statsobligationer och statsskuldväxlar.

Härigenom kan också uppnås att den räntenivå som skall användas för att beräkna

avdragsposten kan - i olika hög grad vid olika tidpunkter beroende på marknads-

relaterade fluktuationer i de olika räntorna - komma att ligga ganska nära

räntenivån på nya räntebundna krediter som kreditgivaren tillhandahåller. Vid

överläggningarna den 15 februari 1994 framfördes också från Svenska

Bankföreningens sida att föreningen kunde godta att den räntesats som används

för att bestämma avdragsposten läggs något över räntan på statsobligationer

resp. statsskuldväxlar.

 Vad saken gäller är således att finna en räntenivå som genomsnittligt sett

leder till en rimlig avvägning mellan parternas motstående intressen och som

normalt sett inte medför risk för någon större överkompensation eller

underkompensation.

 Vid bestämmande av en lämplig nivå på jämförräntan bör man beakta den

räntedifferens som genomsnittligt förekommer mellan å ena sidan de

placeringsmöjligheter som kreditgivaren i vissa fall kan utnyttja när han i

förtid får medel tillgängliga, främst placering i nya räntebundna krediter med

två resp. fem års bindningstid, och å andra sidan den placeringsmöjlighet som

alltid står till buds, dvs. statsobligationer och statsskuldväxlar. Vidare bör

man beakta vad som anförts från branschens sida om omplaceringsmöjligheter och

förlustrisker. Slutligen bör beaktas vad som tidigare anförts som skäl mot en

alltför generös riskersättning.

 En lämplig nivå på jämförräntan synes då vara en ränta som med en procentenhet

överstiger räntan på sådana statsobligationer resp. statsskuldväxlar som -

enligt vad som tidigare sagts - har en förfallotid som motsvarar återstående

räntebindningstid för krediten.

 En jämförränta som utgår från räntan på statsobligationer resp.

statsskuldväxlar passar dock inte bra för alla typer av krediter med bunden

ränta. Konsumentverket har under ärendets beredning i Justitiedepartementet

bl.a. pekat på att en regel som tar räntan på dessa obligationer resp. växlar

till utgångspunkt kan få mindre lyckade konsekvenser för vissa fall som gäller

kreditköp. En lämplig lösning är då att den nya regelns tillämplighet begränsas

till bostadsfinansieringsfallen. De problem som den nuvarande regeln ger synes

endast avse bostadsfinansieringsinstituten.

 Den nya regeln bör sålunda gälla enbart för krediter för bostadsändamål

(beträffande innebörden av detta uttryck se 11 och 21 konsumentkreditlagen;

jfr även bet. 1991/92:LU28 s. 13 och Eriksson-Lambertz, Konsumentkrediter,

Kommentar till konsumentkreditlagen, s. 228). För andra fall bör den

hittillsvarande regeln gälla även i fortsättningen.

 De nya bestämmelserna om ränteskillnadsersättning bör utformas på ett sådant

sätt att de anger vad konsumenten högst skall betala i ersättning till kredit-

givaren. Som har framhållits tidigare är utgångspunkten för regleringen att

kreditgivaren skall få en skälig ersättning för den förlust som han drabbas av

till följd av förtidsbetalningen. Förlusten kan emellertid inte fastställas

exakt i det enskilda fallet. Den föreslagna bestämmelsen är att se som en

schablon som kreditgivaren kan tillämpa i normala fall. Om det däremot i ett

enskilt fall är uppenbart att schablonen leder till att kreditgivaren blir över-

kompenserad, får det anses strida mot god kreditgivningssed att kreditgivaren

fullt ut utnyttjar den ram för ersättningen som regeln ger. Det får ankomma på

Finansinspektionen att övervaka att kreditgivarna tillämpar god kredit-

givningssed i detta avseende. Med hänsyn till frågans stora betydelse för

enskilda konsumenter är det angeläget att Finansinspektionen noga följer

utvecklingen och vid behov ingriper för att rätta till missförhållanden. Vidare

bör Finansinspektionen inom två år utvärdera de nya reglerna och avge rapport

till regeringen. Utvärderingen bör avse dels en bedömning av om jämförräntan

enligt propositionen ligger på rätt nivå, dels en granskning av om institutens

tillämpning överensstämt med god kreditgivningssed.

 Med en regel som den angivna kan konsumenten i vissa fall göra en förtjänst

genom att byta till en bunden kredit hos en kreditgivare som erbjuder lägre

ränta. Denna effekt finns det inte skäl att motverka genom lagstiftning. Inte

heller finns det anledning att med lagstiftning motverka konsumentens

möjligheter att göra en vinst genom att byta till ett ränterörligt lån. En sådan

omläggning är förenad med risker också för kredittagaren.

 Kreditinstituten har menat att de bör ha rätt att ta ut särskild ersättning för

de ökade administrativa kostnader som uppkommer vid förtidsåterbetalning. Enligt

Svenska Bankföreningens framställning kan dessa kostnader beräknas till ungefär

250 kr per förtidsuppsagd kredit. Merkostnaderna uppkommer bl.a. genom att

låneärendet måste aktualiseras och kräver kontakter med kunden utöver det

normala. Vidare skall de återbetalade medlen tas emot och placeras om, varjämte

pantbrev och andra säkerheter kräver viss hantering.

 Vid införandet av nya konsumentkreditlagen var lagstiftarens uttryckliga

ställningstagande att kreditgivaren i princip inte bör ha rätt till någon

särskild ersättning för att en kredit sägs upp i förtid (prop. 1991/92:83 s.

69). Ränteskillnadsersättningen vid bundna krediter är ett undantag. Att

kreditgivaren sålunda inte har rätt till ersättning för merkostnader när ett lån

sägs upp i förtid gäller för både ränterörliga och bundna krediter. Det finns

knappast anledning att i detta avseende genom en lagändring särbehandla lån med

bunden ränta. Kostnaderna är relativt blygsamma och kreditgivaren kan kompensera

sig för dem, liksom för andra kostnader, genom räntesättningen.

 Reglerna bör alltså inte inrymma någon särskild kompensation för administrativa

kostnader i samband med förtidsuppsägning.

7 Ikraftträdande m.m.

Den föreslagna lagändringen bör kunna träda i kraft den 1 juli 1994.

 Enligt allmänna principer inom kontraktsrätten blir en ny lagregel, om inte

annat sägs, tillämplig endast i fråga om avtal som har ingåtts efter

ikraftträdandet. Det kan hävdas att de tidigare reglerna är omotiverat

förmånliga för vissa konsumenter och att den nya regeln därför borde gälla även

för gamla krediter. Detta skäl kan dock inte anses väga så tungt att den normala

principen bör frångås. De nya reglerna bör alltså inte gälla i fråga om avtal

som har ingåtts före ikraftträdandet.

8 Kostnader

Den ändring som föreslås torde inte medföra några kostnader för det allmänna.

 Inte heller för kreditgivarna uppkommer några kostnadsökningar. För de

kreditinstitut som erbjuder räntebundna krediter medför lagändringen minskade

förluster vid förtidsinlösen.

9 Författningskommentar

24 Vid förtidsbetalning enligt 20-23 skall följande iakttas när

kreditgivarens fordran beräknas:

 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten för tiden

fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid beräkningen skall

tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god kreditgivningssed.

 2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att skulden

betalas i förtid. Är räntan för en kredit bunden för hela eller en del av

avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det, rätt att för

återstående del av den tiden ta ut ränteskillnadsersättning av kredittagaren. Om

krediten är avsedd för bostadsändamål, får ersättningen högst motsvara

skillnaden mellan å ena sidan räntan på krediten och å andra sidan räntan, ökad

med en procentenhet, på statsobligationer med en förfallotid som motsvarar

återstående räntebindningstid för krediten eller, om den tid för vilken

ränteskillnadsersättning skall betalas är kortare än ett år, på statsskuldväxlar

med en löptid som motsvarar återstående räntebindningstid för krediten. Är

krediten inte avsedd för bostadsändamål, får ersättningen högst motsvara

skillnaden mellan å ena sidan räntan på krediten och å andra sidan räntan på nya

krediter av motsvarande slag. Har för en kredit med bunden ränta lämnats statlig

kreditgaranti och utgår avgift för garantin gäller vad som nu föreskrivits om

ränteskillnadsersättning beträffande den del av räntan som inte motsvaras av

kreditgarantiavgiften.

 3. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker på annan tid än en förfallodag som

har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första förfallodagen efter

betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i

konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kredit enligt vad som sägs i 3

angående köp.

 Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 25 , tillämpas 27

och 28 vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna.

Bestämmelserna om s.k. ränteskillnadsersättning i 24 första stycket 2 har

ändrats. Motsvarigheten till den bestämmelse som tidigare fanns i andra meningen

är uppdelad på tre meningar. Sista meningen i punkten är i sak oförändrad.

 I andra meningen anges nu endast att kreditgivaren vid krediter med bunden

ränta har rätt att för återstående del av den räntebundna tiden ta ut

ränteskillnadsersättning av kredittagaren.

 Liksom tidigare skall ränteskillnadsersättningen beräknas genom att räntan för

krediten ställs mot en jämförränta. Kreditgivaren har sålunda rätt att för

återstående del av den räntebundna tiden ta ut ersättning av kredittagaren för

skillnaden mellan krediträntan och jämförräntan.

 För krediter som är för bostadsändamål ges nya regler om jämförräntan i tredje

meningen. Med krediter för bostadsändamål avses främst krediter som beviljas mot

säkerhet i fastighet eller bostadsrätt. Även kredit som beviljas exempelvis för

bostad på ofri grund eller liknande bör dock omfattas av bestämmelsen. (Jfr bet.

1991/92:LU28 s. 13; se också Eriksson-Lambertz, Konsumentkrediter, Kommentar

till 1992 års konsumentkreditlag, s. 228.)

 Som jämförränta får enligt de nya reglerna användas räntan på statsobligationer

resp. statsskuldväxlar ökad med en procentenhet. Om den tid för vilken

ränteskillnadsersättning skall betalas är kortare än ett år, skall jämförräntan

baseras på statsskuldväxelräntan. I övriga fall skall den baseras på räntan för

statsobligationer. Den ränta skall användas som avser statsobligationer och

statsskuldväxlar med en förfallotid resp. löptid som motsvarar återstående

räntebindningstid för krediten. Om återstående räntebindningstid inte exakt

motsvarar tiden för någon statsobligation eller statsskuldväxel, får den ränta

användas som avser det instrument vars förfallotid resp. löptid närmast mots-

varar den återstående räntebindningstiden.

 För både statsobligationer och statsskuldväxlar noteras såväl köp- som

säljränta. I detta sammanhang är det säljräntan som är relevant.

 Det anges uttryckligen att ränteskillnadsersättningen får "högst" motsvara

skillnaden mellan krediträntan och jämförräntan. God kreditgivningssed kan - som

anförts i den allmänna motiveringen - medföra att kreditgivaren i vissa fall

inte får utnyttja hela den ram som ränteskillnadsersättningsregeln

tillhandahåller. Det ankommer på Finansinspektionen att se till att god

kreditgivningssed iakttas i detta avseende.

 Ränteskillnadsersättningen bör nuvärdesberäknas (jfr prop. 1991/92:83 s. 138).

 Kreditgivaren kan inte med för konsumenten bindande verkan föreskriva i avtalet

att någon annan räntesats än den som anges i förevarande paragraf skall användas

som jämförränta. På grund av lagens tvingande karaktär (se 4 ) kan en sådan

avtalsklausul inte tillämpas, om den är till nackdel för konsumenten jämfört med

lagens bestämmelse. Däremot kan den givetvis tillämpas om den skulle vara till

konsumentens fördel.

 I fråga om krediter för annat än bostadsändamål gäller, som framgår av fjärde

meningen, oförändrade regler. Jämförräntan skall således avse "nya krediter av

motsvarande slag". Innebörden av detta uttryck har utvecklats i prop. 1991/92:83

(se s. 138 f.). Normalt innebär det att jämförelsen skall göras med den aktuella

kreditgivarens lån av samma typ. Skulle lånekonstruktionerna ha förändrats, så

att lånet i fråga inte längre ges, får jämförelsen avse något annat lån hos

kreditgivaren som tillräckligt mycket liknar det gamla lånet eller något

motsvarande lån hos en annan kreditgivare.

 I övrigt är reglerna om kreditgivarens rätt till ersättning vid

förtidsbetalning oförändrade.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Äldre föreskrifter gäller dock i

fråga om kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet.

I enlighet med allmänna principer inom kontraktsrätten skall äldre föreskrifter

gälla i fråga om kreditavtal som har träffats innan den nya regeln trätt i

kraft. Det betyder att ränteskillnadsersättning i fråga om lån med bunden ränta

som tagits under tiden mellan den 1 januari 1993 och den 1 juli 1994 skall

beräknas enligt 24 första stycket 2 i den gamla lydelsen.

 5

LAGRÅDET

 Bilaga 1

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-03-10

Närvarande: f.d. justitierådet Ulf Gad, regeringsrådet Leif Lindstam och

justitierådet Bengt Lambe.

Enligt en lagrådsremiss den 17 februari 1994 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i konsumentkreditlagen (1992:830).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Göran Lambertz.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

 6

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

_______________

Regeringen beslutar proposition 1993/94:201 Ränteskillnadsersättning vid

förtidsuppsägning av konsumentkrediter.

 7