Regeringens skrivelse

1994/95:167

Det svenska miljöarbetet i EU - Inriktning och genomförande

Skr.

1994/95:167

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljödepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen presenterar regeringen sin syn på inriktningen av det svenska

miljöpolitiska arbetet i EU och hur arbetet skall bedrivas.

 Huvuduppgiften är att medverka till en långsiktigt hållbar utveckling i Europa

i linje med slutsatserna från Riokonferensen. Sverige skall vara pådrivande i

omställningen av sådan produktion och konsumtion som utgör ett hot mot miljön. I

första hand gäller det omställningen inom tre för det ekonomiska livet centrala

områden, nämligen transporter, energiförsörjning och livsmedelsområdet i vid

mening. Sverige skall verka för att gamla metoder, tekniska lösningar och

anläggningar som inte fyller miljökraven så snabbt som möjligt ersätts med ny

teknik och nya investeringar som förenar ekonomiska krav med ekologiska

grundvillkor. Det innebär att Sverige i EU-arbetet skall förena insatserna för

en bättre miljö med åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen.

 Sverige skall således prioritera:

-kampen mot försurning och klimatförändringar

-arbetet för kretsloppsanpassning

-bevarande av biologisk mångfald, samt

-en höjd ambitionsnivå när det gäller kemikaliekontroll och minskadanvändning av

bekämpningsmedel.

 Med hänsyn till miljöfrågornas stora betydelse i EU är det enligt regeringens

uppfattning naturligt att den fortsatta utvecklingen av EU:s miljöpolitik

diskuteras vid den regeringskonferens som äger rum mellan medlemsländerna år

1996. Regeringen har för avsikt att lyfta fram miljöfrågorna i samband med

översynen av de grundläggande fördragstexterna för EU-verksamheten.

 Sverige bör som medlem i EU aktivt verka för effektiva och ökade miljöinsatser

i Central- och Östeuropa och i synnerhet i vårt närområde. Östersjöområdet är av

särskild vikt.

 I skrivelsen ägnas genomförandefrågor särskild uppmärksamhet. Där behandlas hur

olika grupper i samhället skall engageras och ges tillfälle att delta. Vidare

tas frågan om vissa resursförstärkningar upp liksom hur de svenska

förberedelserna inför EU-förhandlingar skall samordnas samt hur EU-reglerna

skall få genomslag i Sverige.

Innehållsförteckning

1 Inledning................................ 5

 1.1 Ärendet och dess beredning........... 5

 1.2 Utgångspunkter för det svenska

 arbetet.............................. 5

 1.3 Tillväxt och miljö - en ny utveck-

 lingsmodell.......................... 8

 1.4 Regeringskonferensen år 1996......... 10

 1.5 Ett gemensamt arbete................. 11

2 Prioriterade sakområden.................. 12

 2.1 Inledning............................ 12

 2.2 Försurning och klimatpåverkan........ 13

 2.2.1Försurning...................... 15

 2.2.2Klimatförändringar.............. 19

 2.3 Kemikalier........................... 21

 2.4 Kretsloppsanpassning av varusektorn

 och åtgärder på avfallsområdet....... 24

 2.5 Biologisk mångfald................... 26

3 Internationellt samarbete................ 28

 3.1 Allmänt.............................. 28

 3.2 Central- och Östeuropa............... 29

 3.3 Övrigt internationellt samarbete..... 31

4 Andra ställningstaganden................. 33

 4.1 Styrmedel............................ 33

 4.1.1Miljökonsekvensbeskrivningar

 (MKB)........................... 33

 4.1.2Fysisk planering................ 34

 4.1.3Miljöforskning.................. 36

 4.1.4Miljöövervakning................ 37

 4.1.5Övrigt om styrmedel............. 38

 4.2 Miljö och handel..................... 39

 4.3 Jordbruk............................. 40

 4.4 Bioteknik............................ 41

 4.5 Städernas miljöproblem............... 42

 4.6 Ozonnedbrytande ämnen................ 43

 4.7 Kolväten/marknära ozon............... 44

 4.8 Hav och vatten....................... 45

 4.9 Kustområdena......................... 47

 4.10Euratom-fördraget.................... 48

5 Genomförandefrågor....................... 50

 5.1 Ett handlingskraftigt arbete - på

 alla plan............................ 50

 5.2 Resurser............................. 53

 5.3 Genomförande av EG-regler............ 54

Remisslista................................... 56

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde.. 58

1 Inledning

1.1 Ärendet och dess beredning

Sveriges inträde i EU skapar nya förutsättningar för den svenska miljöpolitiken.

Sverige är som EU-medlem med och från insidan påverkar unionens miljöpolitik.

 Miljö- och naturresursdepartementet har i rapporten Det svenska miljöarbetet i

EU (Ds 1994:126) utarbetat ett förslag till svensk EU-strategi på miljöområdet.

I förslaget prioriteras sådana frågor som försurning och klimat, kemikalier,

kretslopp och internationellt samarbete. Förslaget är remitterat till de

instanser som anges i bilaga 1. Remissinstansernas synpunkter redovisas i

sammandrag i det följande under olika avsnitt. De finns även tillgängliga i

Miljödepartementet (Dnr M94/4663/3) liksom en sammanställning av svaren.

1.2 Utgångspunkter för det svenska arbetet

Regeringens bedömning: EU:s politik på samtliga

områden bör bidra till en hållbar utveckling i

linje med slutsatserna från 1992 års FN-konferens

om miljö och utveckling i Rio de Janeiro. Den för-

stärkning av EU:s miljöprofil som skedde genom

Maastrichtfördraget bör fortsatt utvecklas.

Arbetet skall utgå från besluten vid Riokonferen-

sen och grundas på en medvetenhet om de ekologiska

gränserna för mänskliga aktiviteter. Utnyttjandet

av energi- och naturresurser skall ske på ett

hållbart sätt. Sverige skall därför verka för en

långsiktig investeringsstrategi inom EU för att

ersätta gamla metoder och tekniska lösningar som

inte uppfyller miljökraven så snabbt som möjligt

med ny teknik och nya investeringar som förenar

ekonomiska krav med ekologiska grundvillkor. Det

innebär att Sverige i EU-arbetet skall förena in-

satserna för en bättre miljö med åtgärder för att

skapa nya arbetstillfällen. Den i medlemsländerna

högsta tillämpade ambitionsnivån skall gälla som

utgångspunkt för det svenska miljöpolitiska ar-

betet i EU liksom att någon sänkning av normerna i

Sverige ej bör ske.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i regel inte några invändningar mot

de utgångspunkter som redovisas i promemorian. Några instanser -

Naturskyddsföreningen, Jordens Vänner och Greenpeace - vill att det svenska

arbetet i EU skall syfta till att ändra EU:s miljöpolitik i grunden. Varje

EU-land skall vara helt fritt att införa hårdare miljöregler än gemenskapens,

naturresurshushållning och miljöskydd skall tas in som ett av unionens

grundläggande mål och en ändring bör göras av EU:s energipolitik.

Beijerinstitutet vill betona miljön som en resursbas som är nödvändig för

mänsklig välfärd. Institutet förordar en miljöpolitik som är integrerad med den

allmänna ekonomiska politiken och som även är ett redskap i hushållningen med

grundläggande ekologiska resurser. Motsvarande synpunkter förs fram av

Ingenjörsvetenskapsakademien och knyts till de rekommendationer som togs vid

FN-konferensen i Rio de Janeiro år 1992 och som tillämpas i Agenda 21-arbetet.

 Skälen för regeringens bedömning: EG:s arbete på miljöområdet började under

1960-talet. De första gemensamma miljöreglerna, avseende bl.a. klassificering

och märkning av farliga kemikalier, kom år 1967.

 Besluten om gemensamma miljöregler baserades vid denna tid på artikel 235 i

Romfördraget avsedd för områden som saknar egen legal grund men där en

gemenskapsåtgärd är nödvändig för att inom den gemensamma marknadens ram

förverkliga något av gemenskapens mål. Genom enhetsakten år 1987 tillkom

särskilda bestämmelser (artikel 130r - 130t) om åtgärder på miljöområdet som ger

den legala grunden för beslut i miljöfrågor. Maastrichtfördraget år 1992 innebar

ytterligare ändringar och tillägg i Romfördraget (bl.a. i artikel 2 och artikel

130r) som har betydelse för miljön i gemenskapen. Härigenom har skapats formella

förutsättningar att stärka EG/EU:s miljöpolitik bl.a. genom att hänsyn till

miljön därefter är en del av EU:s grundläggande mål och genom att fler

miljöbeslut än tidigare fattas med kvalificerad majoritet.

 EG-länderna har också enats om gemensamma miljöpolitiska riktlinjer. Redan vid

ett EG-toppmöte år 1972 beslöt stats- och regeringscheferna att skapa en

gemensam miljöpolitik och beställde ett särskilt miljöhandlingsprogram. Ett

sådant fastställdes år 1973. Det redovisar hur EG:s grundläggande

miljölagstiftning borde utvecklas. Vidare påbörjades ett arbete för att ta fram

ramdirektiv för avfall, farliga kemikalier och utsläpp av luftföroreningar från

fasta anläggningar.

 Miljösamarbetet har därefter successivt utvecklats. Det senaste

miljöhandlingsprogrammet - EG:s femte - antogs år 1993 och innebär i enlighet

med vad som följer av Romfördragets miljöbestämmelser att hänsyn till miljön

skall finnas med vid alla politiska beslut inom gemenskapen. I programmet slås

fast att EG/EU skall sträva mot en fortsatt ekonomisk och social utveckling utan

att skada miljön och naturresurserna. Programmet är en viktig politisk

avsiktsförklaring som medlemsländerna enats om.Numera finns alltså jämfört med

tidigare en god grund för miljöarbetet inom EU/EG både legalt och

miljöpolitiskt. En närmare beskrivning av EU:s miljöpolitik och dess effekter i

Sverige finns i betänkandet (SOU 1994:7) EU, EES och miljön som lämnats av

EG-konsekvensutredningen.

 Som framhålls i departementspromemorian Det svenska miljöarbetet i EU kommer

nära hälften av de gränsöverskridande luftföroreningarna som når Sverige, liksom

en stor del av vattenföroreningarna, från övriga EU-länder. Det omfattande

varuutbytet där Sverige svarar för endast 2-3 procent av produktion och

konsumtion av industriprodukter i Västeuropa påverkar också den gemensamma

miljön, allt ifrån produktionen till dess varorna kasseras och blir avfall.

 De viktigaste utländska belastningarna på miljön i Sverige uppstår genom

spridning av svavel- och kväveoxider, tungmetaller, stabila toxiska och

bioackumulerbara ämnen och flyktiga organiska ämnen. Detta leder till försurning

av mark och vatten, övergödning, bildning av oxidanter samt skador och risker

för ekosystemens funktion. De utifrån kommande föroreningar som påverkar Sverige

har nästan uteslutande sitt ursprung i länderna norr om Alperna och Karpaterna.

Bergskedjorna i Centraleuropa utgör inte enbart en delare för Europas floder

utan delar också vädersystemen och styr därmed transporten av luftföroreningar.

De gränsöverskridande föroreningarna är internationella regionala problem som

måste lösas gemensamt. En samverkan inom ramen för EU när det gäller att lösa

dem är sålunda både naturlig och angelägen och bör ha hög prioritet för svensk

del.

 Grunden för det svenska miljöpolitiska arbetet är ett ekologiskt baserat

synsätt som tar hänsyn till att vi inte får överskrida gränserna för vad naturen

kan bära och en medvetenhet om de komplexa och för störningar känsliga sambanden

i natur och miljö. Vid FN-konferensen i Rio de Janeiro år 1992 betonades starkt

betydelsen av en hållbar hushållning med naturresurserna och ett bevarande av

den biologiska mångfalden. Konferensen rekommenderade dessutom att

miljöpolitiska åtgärder skulle integreras i all politisk ekonomisk verksamhet.

Arbetet på att nå hållbar utveckling skulle vidare grundas på

försiktighetsprincipen. Dessa värderingar bör prägla EU:s arbete.

 I Sverige liksom i de andra EU-länderna har påbörjats ett uppföljningsarbete

för att genomföra besluten från den nämnda FN-konferensen. Det svenska arbetet

härmed har senast redovisats för riksdagen i regeringens skrivelse (1994/95:120)

Miljön - Vårt gemensamma ansvar. EU:s uppföljning har bl.a. redovisats i det

femte miljöhandlingsprogrammet. Sverige bör bidra till den fortsatta

uppföljningen av Riokonferensen inom EU. Sverige skall vara pådrivande i

omställningen av sådana produktions- och konsumtionsförhållanden som utgör ett

hot mot miljön och hållbar utveckling. Sverige skall därför verka för en

långsiktig investeringsstrategi inom EU som medför att gamla metoder och

tekniska lösningar som inte uppfyller miljökraven ersätts så snabbt som möjligt

med ny teknik och nya investeringar som förenar ekonomiska krav med ekologiska

grundvillkor. Det innebär att Sverige i EU-arbetet skall förena insatserna för

en bättre miljö med åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen.

 En viktig förutsättning för att ha framgång i genomförandet av den svenska

strategin för det miljöpolitiska arbetet i EU är att ha god nationell

framförhållning i de frågor som kommer upp till beredning och beslut inom EU.

Det svenska miljöarbetet i EU kommer utifrån kunskap om miljösituationen i

Sverige liksom om miljöpolitiken i de andra medlemsländerna att i stor

utsträckning inriktas på att påverka EU:s lagstiftningsarbete för att nå

gemensamma lösningar som är till fördel för miljön. Samtidigt skall vi

naturligtvis fortsätta att driva en aktiv nationell miljöpolitik. Detta är också

viktigt för trovärdigheten i vårt pådrivande arbete inom EU.

 Lag- och föreskriftsarbetet är för närvarande en tung och viktig del i EU:s

miljöpolitiska arbete. En del problem är av sådan natur att det är svårt att

åstadkomma effektiva åtgärder inom ramen för arbetet med ett enda direktiv.

Miljöproblemen är mestadels komplicerade och sammanhängande. Enkla samband

mellan problem i miljön och ett enskilt EG-direktiv är snarare undantag än

regel. Ett problem som t.ex. övergödning av mark och vatten måste angripas på

olika vägar. Självfallet skall vi som senare behandlas i skrivelsen kraftfullt

verka även för ökad användning och, när det är lämpligt, harmonisering av

ekonomiska och andra styrmedel.

 Regeringens syn på prioriteringen av olika frågor redovisas i avsnitt 2 i det

följande. Även i sådana frågor som inte är högprioriterade skall vi naturligtvis

verka för att det svenska synsättet får genomslag. Frågor rörande

internationellt samarbete och EU-samarbetet behandlas i avsnitt 3, medan

ställningstaganden i andra samarbetsfrågor tas upp i avsnitt 4.

 I det fortsatta arbetet kommer samordning av de svenska insatserna, information

till olika EU-länder och EU-organ, liksom delaktighet samt öppenhet gentemot de

ideella organisationerna och intresseorganisationer av olika slag vara viktiga

beståndsdelar. Dessa frågor behandlas närmare i avsnitt 5 om olika

genomförandefrågor.

1.3 Tillväxt och miljö - en ny utvecklingsmodell

Regeringens bedömning: Sverige stöder den analys

om förhållandet mellan tillväxt och miljö som förs

fram i EG-kommissionens skrift om ekonomisk till-

växt och miljö. Utgångspunkten är att ekonomisk

tillväxt och en hållbar utveckling kan gå hand i

hand om tillräckliga styrmedel finns. Sverige

stöder också de tankegångar om en ny utvecklings-

modell som presenteras i EU:s s.k. vitbok om till-

växt, konkurrenskraft och sysselsättning.

 Sverige skall vara pådrivande i omställningen av

de produktions- och konsumtionsförhållanden som i

dag utgör ett hot mot miljön. I första hand gäller

det omställningen inom tre för det ekonomiska

livet centrala områden, nämligen transportsystemet,

energisystemet och livsmedelsförsörjningen i vid

mening (från jordbruk över livsmedelsindustri och

konsumtion till avfallshantering). Sverige skall

verka för att gamla metoder och tekniska lösningar

som inte fyller miljökraven genom nya investe-

ringar så snabbt som möjligt ersätts med ny teknik

som förenar ekonomiska krav med ekologiska grund-

villkor.

 För att åstadkomma detta behövs såväl en lång-

siktig och väl utformad investeringsstrategi som

effektiva miljöregler och ekonomiska styrmedel.

Ett viktigt sådant styrmedel är en koldioxidskatt,

vilket föreslås i vitboken. Sverige bör verka för

en gemensam miniminivå för beskattning av kol-

dioxidutsläpp.

 I vitboken diskuteras också genomförande av en

s.k. "skatteväxling" - dvs. att resursförbrukning

beskattas högre och arbetskraft lägre än nu. I det

arbete som pågår inom EU på detta område bör

Sverige vara aktivt. De analyser som utredningen

om förutsättningar för en ökad miljörelatering av

skattesystemet (dir. 1994:11) skall utföra bör

kunna komma till nytta i detta sammanhang.

 Sverige bör vidare stödja förslagen i EG-kommis-

sionens femte miljöhandlingsprogram om bl.a. ut-

veckling av gröna nationalräkenskaper.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Greenpeace och Beijerinstitutet önskar att Sverige driver

skatteväxlingsfrågan i EU.

 Skäl för regeringens bedömning: Förhållandet mellan ekonomisk tillväxt och

ekologiskt tillstånd är komplext. Vissa utsläpp och andra miljöeffekter ökar med

en ökad ekonomisk aktivitet. Andra former av miljöproblem minskar när välståndet

stiger. Men allmänt gäller att den ekonomiska utvecklingsmodell som nu råder i

industriländerna inte är förenlig med de ekologiska grundvillkoren.

 Europa måste nu bli en internationell föregångare när det gäller att åstadkomma

en tillväxt som förenar sunda ekonomiska villkor med de ekologiska villkoren.

Sverige ser det som positivt att kommissionen tar upp och diskuterar dessa

viktiga frågor. En fortsatt diskussion inom detta område är viktig för att

arbetet inom EU skall kunna styras mot en hållbar utveckling.

 I EU:s vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning ägnas ett kapitel

åt diskussioner om en ny utvecklingsmodell. Där beskrivs hur naturresurser,

inkl. luft och vatten, överutnyttjas, vilket leder till miljöförstöring.

Samtidigt är arbetskraften underutnyttjad, vilket leder till arbetslöshet. Båda

dessa förhållanden leder till stora välfärdsförluster.

 Flera områden nämns, där nytänkande måste ske för att utvecklingen skall vändas

i en hållbar inriktning. Det gäller bl.a. beskattningen, subventioner,

konkurrens, infrastruktur, markanvändning, stadsplanering etc.

 Ett mer konkret exempel på åtgärder som föreslås är stöd till forskning,

utveckling och spridning av ny miljövänlig teknik. Ett annat är att öka

användningen av ekonomiska styrmedel, och då i synnerhet att införa en

koldioxid/energiskatt inom EU. Man framför också tanken på att de inkomster en

sådan skatt kan ge, kan användas till att sänka beskattningen av arbete, s.k.

skatteväxling. Vid EU-toppmötet i[REDACTED_EFTERNAMN] i december 1994 konstaterade stats- och

regeringscheferna inom EU att det ankommer på medlemsländerna själva att ta

initiativ på skatteväxlingsområdet. Från svensk synpunkt är det viktigt att

medlemsländerna själva kan introducera skatter på miljöområdet, exempelvis som

den svenska svavelskatten. Samtidigt är det nödvändigt av både miljö- och

konkurrensskäl att frågan om beskattning av fossila bränslen bereds vidare på

gemenskapsnivå.

 Sverige driver sedan länge en strategi för att öka användningen av ekonomiska

styrmedel i miljöpolitiken och är ett av de länder som har mest erfarenhet av

detta. Sverige har flera års erfarenhet av både mer generella skatter på

energiområdet och av sin koldioxidskatt, och bör verka för att en motsvarande

skatt införs i alla EU-länder som en del av en kostnadseffektiv klimatpolitik.

Effekten på de sammantagna koldioxidutsläppen kan då bli större, och risken för

eventuella konkurrensproblem minskar.

 Möjligheten av en skatteväxling skall analyseras av den tidigare nämnda

utredningen. Huruvida en skatteväxling kan bli framgångsrik beror bl.a. i hög

grad på i vilken utsträckning andra länder väljer att följa samma väg. Detta

innebär att Sverige aktivt bör delta i detta arbete inom EU.

 Utvecklingen av s.k. gröna nationalräkenskaper, som ger bättre information om

viktiga samband mellan miljö och ekonomi, kan bidra till att förverkliga de

miljöpolitiska målen och till att vidtagna åtgärder kan utvärderas på ett

effektivt sätt. Sådant utvecklingsarbete pågår i flera länder, inkl. Sverige.

För att få till stånd en ökad samordning mellan länderna är det en fördel om EU

tar en aktiv del i arbetet.

1.4 Regeringskonferensen år 1996

Regeringens bedömning: Den fortsatta utvecklingen

av miljöpolitiken bör diskuteras vid den kommande

regeringskonferensen i EU. En bred samrådsprocess

kommer att äga rum inför konferensen. En fortsatt

förstärkning av principer om hållbar utveckling,

integrering av miljöhänsyn i alla samhällssekto-

rer, en hög ambitionsnivå i EU:s miljölagstiftning

och möjligheter att gå före nationellt tillhör de

viktiga frågorna.

 Departementspromemorian: Behandlar inte denna fråga.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. miljöorganisationerna, föreslår

att Sverige skall verka för att de grundläggande fördragstexterna för EG

kompletteras så att hänsyn tas till kraven på hållbar utveckling.

 Skälen för regeringens bedömning: Fördragen är grunden för EU:s politik. Nästa

översyn av fördragstexten sker genom regeringskonferensen år 1996. Många frågor

kommer att behandlas. Sverige bör - som en del i en samlad politik inför

konferensen - lyfta fram miljöfrågornas ställning. Detta efterlyser också flera

remissinstanser.

 En bred samrådsprocess kommer att äga rum inför konferensen. Det sker bl.a.

genom en parlamentarisk kommitté. På miljöområdet kommer Miljödepartementet att

ta initiativ till en diskussion under våren 1995 om miljöpolitik och EU:s

fördrag.

 Riokonferensen år 1992 innebär ett åtagande att verka för en hållbar

utveckling. Detta bör förtydligas i fördragen. Likaså bör principen om att varje

sektor har ett miljöansvar som avspeglas i artikel 130r2 i Romfördraget också

tas in i målbeskrivningarna för EU:s viktigaste politikområden. Möjligheterna

att gå före med nationella miljökrav bör klargöras. Miljökonsekvensbeskrivningar

av viktigare förslag bör skrivas in som ett krav i fördraget.

 Frågan om ett särskilt avsnitt i unionsavtalet om energipolitik väntas komma

upp till behandling vid regeringskonferensen. Kommissionen förbereder nu EU:s

nya energipolitiska riktlinjer genom att initiera en bred debatt i med-

lemsländerna kring de energipolitiska målen och prioriteringen av dessa. Sverige

bör ha goda förutsättningar att spela en aktiv roll i den energipolitiska

diskussionen inför regeringskonferensen och med att bidra till att

miljöaspekterna får en stor tyngd i den framtida politiken.

 EU:s kommande utvidgning österut har stor betydelse för miljön. För svensk del

är Östersjöområdet av särskilt intresse. Dessa frågor är nära kopplade till

regeringskonferensen och bör tas upp aktivt.

1.5 Ett gemensamt arbete

Sverige har mycket att hämta från andra länders kunskaper och erfarenheter.

EU-samarbetet kommer att vara berikande och av betydelse för det svenska

miljöarbetet. Självfallet sker redan i dag ett viktigt kunskapsutbyte med andra

länder, men EU-medlemskapet och den praktiska samverkan med övriga medlemsländer

vid lösningen av olika miljöfrågor ger en ytterligare dimension åt vårt

miljöarbete.

 På flera områden har de andra medlemsländerna större erfarenhet eller har

kommit längre i arbetet än Sverige när det gällt att utveckla metoder för att

angripa och lösa miljöproblem. Bl.a. befolkningstäthet och knapphet på

naturresurser, t.ex. sötvatten i Medelhavsländerna, har i en del fall tvingat

fram bestämmelser som går utöver vad som gäller i Sverige. Exempel på områden

där andra länder ligger långt framme är omhändertagandet av avfall i Tyskland

med stöd av producentansvar och återtagandeplikt. I Tyskland är vidare tekniken

för att rena olika slag av utsläpp mycket avancerad. Där har man också byggt upp

en effektiv organisation för information till medborgarna när det gäller

förebyggande miljövård.

 I Storbritannien finns intressanta erfarenheter i fråga om naturvård att hämta

liksom när det gäller handhavandet av kulturminnen.

 I Danmark är man långt framme i fråga om återvinning av avfall av olika slag.

 Samarbetet med de andra medlemsländerna kommer att innebära fördelar för vårt

land. Samtidigt som vi delar med oss av våra egna kunskaper får vi impulser och

får ta del av de andra medlemsländernas erfarenhet betydligt tidigare än vad som

hittills varit fallet. Samarbetet kommer således att innehålla både ett givande

och ett tagande.

 På vissa områden har samarbetet i EG lett till gemensamma miljöregler som varit

strängare eller mer omfattande än vad som gällt i Sverige. Så har t.ex. varit

fallet med miljökonsekvensbeskrivningar, buller, genteknik och

miljökvalitetsnormer.

2 Prioriterade sakområden

2.1 Inledning

Regeringens bedömning: Sverige bör i EU-arbetet

särskilt prioritera följande sakområden:

- kampen mot försurning och klimatförändringar

- arbetet för kretsloppsanpassning

- bevarande av biologisk mångfald, samt

- en höjd ambitionsnivå när det gäller bekämp-

ningsmedel och kemikalier.

Arbetet bör bedrivas utifrån den samlade syn som

anges i avsnitt 1.2 och 1.3.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

Biologisk mångfald nämns dock inte som prioriterat område.Remissinstanserna:

Några remissinstanser föreslår ytterligare prioriterade områden. Statens

naturvårdsverk, Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] (Miljövetenskapligt Centrum),

Skogsstyrelsen och Världsnaturfonden anser att biologisk mångfald bör tas med.

Väg- och transportinstitutet, Kungliga Tekniska Högskolan (KTH), Universitetet i

Umeå samt Beijerinstitutet vill tillfoga trafik- och transportfrågor och

Ingenjörsvetenskapsakademien transportsektorn och energisystemen.

Lantbruksuniversitetet vill ha miljöarbetet inom jord- och skogsbruk som ett

prioriterat område, medan KTH och Universitetet i Umeå vill föra in

Östersjöåtgärder bland de högst prioriterade. Beijerinstitutet vill att

finansieringen av skyddsvärda områden skall ha hög prioritet.

 Skälen för regeringens bedömning: I det miljöpolitiska arbetet inom EU kommer

regeringen att prioritera kampen mot försurning och klimatförändringar, arbetet

för kretsloppsanpassning och biologisk mångfald samt fullfölja arbetet på att

höja ambitionsnivån när det gäller bekämpningsmedel och kemikalier. Ett viktigt

skäl till att lägga stor vikt vid arbetet inom EU på dessa områden är att

Sverige i likhet med övriga medlemsländer inte kan lösa problemen enbart med

nationella insatser. Arbetet bör bedrivas utifrån den samlade syn som anges i

föregående avsnitt. Det innebär bl.a. attSverige inom EU skall verka för en

långsiktig investeringsstrategi som innebär att gamla metoder och tekniska

lösningar som inte uppfyller miljökraven så snabbt som möjligt fasas ut och

genom nya investeringar ersätts med ny teknik som förenar ekonomiska krav med

ekologiska grundvillkor. Regeringen avser att fortsatt agera mot

gränsöverskridande utsläpp av försurande ämnen och arbeta för att EU inom de

närmaste åren antar miljömål och handlingsplaner som minskar utsläppen av

föroreningar. I detta sammanhang kommer vi även att ta upp utsläppen av

växthusgaser där EU-länderna svarar för en betydande del och som är nära samman-

kopplade med utsläppen av försurande ämnen vid förbränning av fossila bränslen.

 Inom områdena kemikalier samt kretslopp och avfallshantering kan vi nå resultat

genom att prioritera arbetet med EG:s varubestämmelser. Genom att påverka

utformningen av EG:s regelverk kan vi minska den negativa belastningen på miljön

från vissa produkter. En stor del av miljöproblemen till följd av spridning av

tungmetaller och toxiska ämnen hänger samman med produkters sammansättning och

utformning samt den vidare hanteringen av produkterna sedan de blivit avfall.

 Flera remissinstanser har framfört att området biologisk mångfald bör göras

till ett prioriterat område i det svenska miljöarbetet i EU. Bevarande av

biologisk mångfald är ett av de övergripande målen för miljöarbetet i Sverige

och arbetet med denna fråga bedrivs både regionalt och globalt. EU-samarbetet är

en viktig plattform när det gäller arbetet med den biologiska mångfalden varför

även detta område bör prioriteras i det svenska EU-arbetet. Inte heller för

detta område kan vi klara miljömålen enbart genom egna insatser, därför att

föroreningsproblematiken är ett hot mot mångfalden, men också därför att

politikområden som är reglerade i EU såsom jordbrukspolitiken och

fiskeripolitiken har stor påverkan på biologisk mångfald. En hög svensk profil

inom området biologisk mångfald är också viktig i anslutning till att skogs-

frågorna ökar i betydelse inom EU genom Sveriges och Finlands medlemskap.

2.2 Försurning och klimatpåverkan

Regeringens bedömning: Sverige bör i alla samman-

hang verka för att öka kunskapen inom EU om för-

surningsskadorna och inrikta åtgärdsarbetet på

sådant sätt att nedfallet av försurande ämnen i

hela Europa långsiktigt underskrider de kritiska

belastningsgränserna för vad naturen kan bära. I

detta syfte bör Sverige inom unionen arbeta för

att få till stånd kostnadseffektiva lösningar och

utveckla bl.a. gemensamma ekonomiska styrmedel och

tekniska krav, samt verka för en samhällsplanering

som bidrar till att minska utsläppen av försurande

ämnen och klimatgaser.

Sverige bör inom EU med mycket hög prioritet driva

kravet på att ett system med hållbarhetskrav i

kombination med tillverkaransvar för bilarnas ut-

rustning för avgasrening införs. Inom transport-

sektorn är det särskilt viktigt att minska kväve-

oxid- och koldioxidutsläppen samt utsläppen av

flyktiga kolväten (VOC). Sverige bör även i fort-

sättningen på ett samlat sätt driva frågorna om

energirelaterade skatter - särskilt koldioxidskatt

- och verka för att EU driver på klimatarbetet i

andra mellanstatliga organ, särskilt inom FN:s

ramkonvention om klimatförändringar. Sverige bör

verka för att EU utnyttjar sin position inom andra

mellanstatliga organ i syfte att främja en lång-

siktigt hållbar utveckling inom energi-, industri-

och transportsektorerna. Detta är särskilt viktigt

inom konventionen om långväga gränsöverskridande

luftföroreningar, klimatkonventionen och FN:s

expertorgan för luftfgrt (ICAO) och sjöfart (IMO).

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser instämmer i

promemorians bedömning att försurningsfrågorna och klimatförändringarna är

prioriterade områden. Kungliga Tekniska Högskolan (KTH) anser att man i

promemorian mer skulle betona strategierna för att uppnå de av Sverige önskade

målen. Liknande synpunkter framförs av Beijerinstitutet, Det Naturliga steget

och Väg- och Trafikinstitutet.

 KTH och Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA) anser att de svenska insatserna bör

prioriteras till områdena energiteknik och trafiksystem. Beijerinstitutet

framhåller transportsektorn som ett av två konkreta områden till vilka Sverige

bör koncentrera sina insatser. Vägverket, Naturvårdsverket, Väg- och

Transportforskningsinstitutet och Sveriges Akademikers Centralorganisation menar

att Sverige bör arbeta för att erhålla ytterligare utsläppssänkningar.

Föreningen Gröna Bilister instämmer i stort i de prioriteringar som presenteras

i promemorian. Bilindustriföreningen anför däremot att bilavgasområdet enligt

samstämmiga experter inte längre utgör ett stort problem och efterlyser

totalharmonisering av kommande Europakrav. Kravet på total harmonisering av

avgasregler stöds även av Kommerskollegium. Skogsägarna understryker också

vikten av att det sker en harmonisering av miljökrav i EU-länderna, men kan

däremot acceptera att Sverige går före inom försurningsområdet.

Industriförbundet vill generellt se att miljökrav bygger på en samsyn inom EU.

 KTH framhåller att tätortstrafikens miljöproblem bör uppmärksammas ytterligare.

 Väg- och Transportforskningsinstitutet understryker vikten av att planeringen

av infrastruktur för transporter samordnas med övrig fysisk planering. Även

Boverket understryker betydelsen av samhällsplanering. Jordens Vänner och

Miljöförbundet behandlar vikten av en omställning av transportvanor och

transportsystem. Bilindustriföreningen å andra sidan framhåller att en

effektivisering och inte en minskning av trafikarbetet bör eftersträvas.

 Stockholms universitet och IVA anser att åtgärder för att begränsa

transportarbetet blir svårt att genomföra med tanke på att den förväntade

ekonomiska tillväxten bygger på en öppen handel över nationsgränserna och därmed

ett ökat transportarbete. Stockholms universitet betonar också att en minskad

användning av fossil energi är viktig oavsett hur man ser på riskerna med en

klimatförändring.

 Flera remissinstanser som Lantbrukarnas Riksförbund, Landsorganisationen i

Sverige och Jordbruksverket anser att åtgärder mot klimatpåverkan borde inriktas

på att uppnå en minimibeskattning av koldioxid i EU. Greenpeace stöder ett

aktivt svenskt arbete i EU på denna punkt men framhåller också att avsaknaden av

en överenskommelse i EU inte skall hindra en nationell utveckling på

skatteområdet. Skogsindustrierna anser att Sverige bör verka för en

harmonisering av skatter och avgifter. Statens strålskyddsinstitut anser att man

bör utvärdera vilka effekter en koldioxidbeskattning har på kärnenergisektorn.

 Naturvårdsverket anser att man även i andra internationella organ bör driva på

EU:s miljöarbete inom försurnings- och klimatområdena. Som exempel nämns

klimatkonventionen och konventionen om gränsöverskridande luftföroreningar.

2.2.1 Försurning

Skälen till regeringens bedömning: Försurning av mark och vatten är fortfarande

ett av de mest allvarliga miljöproblemen i Sverige och hotar den biologiska

mångfalden. Försurningen utgör också ett allvarligt hot mot den långsiktiga

produktionsförmågan hos skogsmarken och påverkar därigenom försörjningen från en

av Sveriges viktigare basnäringar. Utsläpp av kväveoxider bidrar dessutom till

en storskalig övergödning - eutrofiering - av mark- och havsområden. Genom

inhemska åtgärder har utsläppen av försurande ämnen kraftigt reducerats. Det

fortsatta arbetet måste i mycket hög grad riktas mot Europas utsläpp. Ungefär

häften av svavel- och kvävedepositionen i Sverige kommer från andra EU-länder.

Ett aktivt arbete inom EU är därför nödvändigt.

 Försurning av mark och vatten är inte så framträdande miljöfrågor i unionen i

övrigt som i Sverige beroende på att Sverige har kalkfattig berggrund till

skillnad från stora delar av Europa. Däremot orsakar samma luftföroreningar

andra allvarliga miljöproblem som försämrad luftkvalitet i tätorter och förhöjda

nitrathalter i dricksvatten samt inte minst förstöring av byggnader och statyer

som tillhör det europeiska kulturarvet. En svensk EU-strategi måste beakta denna

omständighet. Det är viktigt att gränsöverskridande effekter får större tyngd i

EU:s arbete med luftföroreningar.

 Den kompetens som byggts upp inom konventionen om långväga gränsöverskridande

luftföroreningar samt i arbetet med EG:s regler om individuell miljöprövning av

fasta anläggningar bör utnyttjas av EU i det fortsatta arbetet med att begränsa

luftföroreningar. Sverige bör ta upp dessa frågor i såväl forskningssammanhang

som inför den fortsatta uppbyggnaden av den europeiska miljöbyråns verksamhet.

 Åtgärdsarbetet bör inriktas mot såväl transportsektorn som energi- och

industrisektorn och jordbruket. Transporternas negativa miljöpåverkan kan

minskas genom åtgärder som leder till minskade utsläpp per fordon och kilometer,

minskar transportarbetet eller ändrar valet av transportmedel. Effektivisering

av transportarbete genom förutseende planering och samordning av verksamheter

minskar också de totala utsläppen. Olika åtgärder och styrmedel kompletterar

ofta varandra.

Energi och industri

Sverige har vid det första miljörådsmötet sedan EU-inträdet i mars 1995 fått

igenom att inom EU skall utarbetas en strategi för försurningsfrågorna i

unionen. I övrigt finns inte för närvarande några ärenden med direkt koppling

till försurning i ministerrådet. Däremot pågår arbete på området inom kommissio-

nen. Det gäller t.ex. ett nytt direktiv om svavelhalt i oljeprodukter och

översynen av direktivet om utsläpp från stora förbränningsanläggningar. Detta

direktiv innehåller också reduktionsplaner för befintliga anläggningar. Sverige

har tidigare haft möjlighet att följa arbetet via EFTA:s luftgrupp.Sverige bör

verka för att det fastställs högsta tillåtna svavelhalter i alla slags

oljeprodukter och bränslen samt normer för utsläpp från raffinaderiernas

processutsläpp. En utgångspunkt i detta arbete är nuvarande svenska krav. Av

särskilt vikt är - som behandlas närmare i det följande avsnittet om transporter

- att fastställa krav på sjöfartens drivmedel, där normer i dag helt saknas.

Sverige bör vidare verka för att möjligheten att frångå nu gällande regler

begränsas. Med hänsyn till utsläppens gränsöverskridande effekt kan ytterligare

restriktioner behöva införas.

 Sverige bör delta aktivt i arbetet med att sätta nya gränsvärden för utsläpp av

kväveoxider och svaveldioxid från nya stora förbränningsanläggningar. EU:s

gränsvärden för kväveoxider från nya anläggningar bör för de största

anläggningarna minska med minst 70 procent och också skärpas avsevärt för de

mindre anläggningarna. För svavel bör gränsvärdena för de största anläggningarna

minst halveras och dessutom bör gränsvärden även gälla för de mindre

anläggningarna. På sikt bör utsläppsvärdena närma sig nollnivån. Vidare bör

tids- och reduktionsplanerna för befintliga anläggningar skärpas minst enligt

vad som följer av det nya svavelprotokollet inom ECE. Även möjligheten att

använda ekonomiska styrmedel bör föras fram i detta sammanhang. Sådana styrmedel

kan i många länder vara ett effektivt sätt att minska utsläppen från befintliga

anläggningar. På längre sikt gäller att miljön i Europa påverkas positivt av en

utveckling som innebär att industrin i samtliga EU-länder i princip har att

fylla samma höga miljökrav.Detta gäller inte minst inom klimatområdet som

redovisas i det följande under avsnitt 2.2.2.

Transporter

Transporterna är i Sverige den i särklass största källan till utsläpp av

kväveoxider som medverkar till både försurning och övergödning. Sverige bör

därför agera för åtgärder inom transportsektorn på olika nivåer och inom flera

ämnesområden som bidrar till att utveckla ett miljöanpassat transportsystem. Det

gäller bl.a. arbetet med att skärpa de tekniska kraven på fordon och bränslen,

genomförande av principen om kostnadsansvar och arbetet med gemensamma

riktlinjer för en markanvändning som medverkar till att begränsa trafikarbetet.

Sverige bör vid agerande i de olika fora som behandlar transportfrågor verka

utifrån en helhetssyn. EU:s vitbok om transporter liksom miljöministrarnas

dokument om trafik och miljö från december 1994 utgör en utgångspunkt för det

fortsatta arbetet.

 Trafiken är exempel på ett område där ett tydligt sektorsansvar har införts i

Sverige. Detta sätt att arbeta bör vidareutvecklas inom EU, så att

transportsektorn inom ramen för en på unionsplanet offensiv miljöstrategi ges

ansvaret att förverkliga ett miljöanpassat europeiskt transportsystem.

 Inom unionen pågår för närvarande ett arbete med att revidera de direktiv som

rör avgasutsläppen från olika fordonstyper. Vid halvårsskiftet 1995 förväntas

ett förslag om skärpta gränsvärden att gälla från år 2000 för lätta fordon.

Förslagets uppläggning är ännu osäker på flera punkter, bl.a. gäller detta

frågan om det skall finnas med hållbarhetskrav i kombination med

tillverkaransvar och om det skall finnas ett samlat gränsvärde eller separata

gränsvärden för kväveoxider och kolväten.

 Ett förslag till skärpta krav för lätta lastbilar och små bussar lades fram av

EU-kommissionen under november 1994 och beräknas kunna behandlas i ministerrådet

våren 1995.

 Sverige tillämpar i dag ett system med hållbarhetskrav i kombination med

tillverkaransvar för utrustning för avgasrening. Systemet motiverar

biltillverkarna att leverera utrustning med den kvalitet som erfordras för

utsläppen skall förbli låga under hela bilens livslängd. Sverige driver därför

med mycket hög prioritet frågan om att unionen skall införa ett liknande system.

I det rådsdokument om miljö och transporter som antogs vid miljörådets möte i

december 1994 uppmanades på svenskt initiativ kommissionen MVEG (Motor Vehicle

Emission Group) genom expertgruppen att snabbt nå resultat med sitt arbete

beträffande dessa frågor. Målet bör vara att ett sådant system skall vara infört

i EU senast år 2000.

 De avgaskrav som hittills har formulerats i EU:s direktiv och utkasten till

direktiv är inte tillräckliga om trafikens utsläpp skall minskas i den grad som

är nödvändigt för att de kritiska belastningsgränserna och andra långsiktiga

miljömål skall nås. Därför behövs ytterligare kravskärpningar efter år 2000.

Hittills har EU:s arbete med bilavgaser präglats av vad som vid den aktuella

tidpunkten anses tekniskt möjligt. Sverige bör driva frågan att preciseringen av

kommande kravnivåer i högre grad bör utgå från vad som är motiverat med tanke på

miljösituationen. Som ett led i denna strategi driver Sverige för närvarande

frågan om skärpta krav för utsläpp vid kallstarter samt förespråkar en

utveckling av testmetoderna så att dessa bättre överensstämmer med reella

körförhållanden. Medlemsländernas möjligheter att ha ett miljöklassystem kopplat

till ekonomiska styrmedel är en annan viktig fråga.

 Arbetet inom Auto-oilprogrammet (EPEFE) är centralt för arbetet att minska

vägtrafikens utsläpp genom främst bränsleåtgärder på medellång sikt. Sverige har

genom miljöklassystemen för dieselbränslen och bensin byggt upp en erfarenhet

som kan bli en värdefull grund för en gemensam utveckling inom EU. Sverige bör

verka för att liknande system införs inom EU.

 Särskilt viktigt när det gäller att minska vägtrafikens bidrag till försurning

och övergödning - eutrofiering - är att kraven för tunga fordon utvecklas.

Sverige bör verka för att kväveoxidutsläppen från dessa sänks kraftigt genom att

kravnivåerna skärps, vilket stimulerar utveckling av reningsteknik.

 Ytterligare områden där EU-medlemskapet kan ge ökade möjligheter för bättre

trafikmiljö är sjöfarten och luftfarten. Sverige bör verka för att fartyg i

reguljär trafik på Nordsjön och Östersjön inte tillåts använda olja med högre

svavelhalt än 0,5 viktprocent. Sverige bör driva frågan om att så långtgående

avgaskrav skall ställas på fartyg som motsvarar vad som kan uppnås med

katalytisk avgasrening. Vi skall dessutom arbeta för skärpta bestämmelser för

flygets utsläpp av kväveoxider (och höghöjdsutsläpp av vattenånga). Med tanke på

att trafiken på vattenvägar och i luftrummet inom unionen är omfattande bör det

finnas förutsättningar för att driva dessa frågor. EU bör spela en aktiv roll

inom ICAO och IMO för att minska utsläppen av luftföroreningar.

 Arbetsmaskiner och traktorer har fått en ökad betydelse som källa till

kväveoxidutsläpp. Kommissionen (generaldirektorat XI) har i dag underlag för ett

direktivförslag som snarast bör kunna antas av denna. Ett svenskt intresse är

att ett förslag med hög ambitionsnivå läggs snarast. Inriktningen bör från

svensk sida vara att kraven på den här typen av fordon på sikt skall motsvara de

krav som ställs på tunga vägfordon.

 På längre sikt påverkar förändringar av transportsystemet och transportbehovet

utsläppen av kväveoxider och andra luftföroreningar. Sverige bör bl.a. i detta

sammanhang driva frågan om de olika trafikslagens ansvar för sina miljö- och

olyckskostnader. Detta innebär att trafikens externa effekter skall beaktas när

skatter och avgifter fastställs för olika trafikslag.

 Det råder stor enighet om att teknisk utveckling av fordon och bränslen inte är

tillräckligt för att minska transportsektorns bidrag till utsläpp av

kväveoxider, flyktiga kolväten och koldioxid (jfr bl.a. vitboken om

transporter). Det krävs bl.a. också utveckling av styrmedel och ett

sektorsövergripande arbete med åtgärder för att främja ett minskat trafikarbete

och övergång till mer miljövänliga transportsätt. En beskattning av koldioxid

eller andra ekonomiska styrmedel med samma effekt och utformade som gemensamma

minimibestämmelser bör drivas från svensk sida även i fortsättningen.

 Här kan nämnas kommissionens arbete med Transeuropean Transport Networks (TEN)

där en policy för och utformningen av ett övergripande europeiskt

transportsystem diskuteras. Det är viktigt att planeringen av transportsystemet

samordnas med övrig markanvändningsplanering. Miljökonsekvensbeskrivningar bör

göras för transportsystemen och deras ingående delar.

 Det pågående arbetet med utformning av gemensamma riktlinjer för markanvändning

och hushållning med naturresurser på europeisk nivå inom CSD (Committee on

Spatial Development, generaldirektorat XVI) har infrastruktur som ett av tre

huvudområden och har nära kopplingar till arbetet med transportsystemens

utformning. TEN-arbetet är ett viktigt underlag för arbetet i CSD. Sverige bör i

det sammanhanget framhäva behovet av en stark miljökoppling.

 Bidraget till den totala mängden utsläpp av kväveoxider och koldioxid från

transporterna i storstäderna är betydande. I Sverige står transporterna i

storstadsregionerna för ca 25 procent av de totala utsläppen av bl.a. koldioxid

i Sverige. I städer och större tätorter är möjligheterna störst att påverka

utsläppsnivån med hjälp av bl.a. åtgärder som ändrar transportmönstren, främjar

kollektivtrafik samt gång- och cykeltrafik och därmed minskar

trafikbelastningen. EU:s expertgrupp för stadsmiljöfrågor (Urban Environment

Group, generaldirektorat XI) skall verka för en uthållig utveckling i städerna.

Utformningen av transportsystem i storstäder och tätorter är en viktig del i

detta arbete.

2.2.2 Klimatförändringar

Skälen för regeringens bedömning: Sverige står för en knapp femtiondel av

EU-ländernas koldioxidutsläpp. Eftersom miljöeffekterna är desamma oavsett var

utsläppen sker betyder det mycket om vi kan påverka EU att vidta effektiva

åtgärder. Åtgärder mot koldioxidutsläpp kan få långtgående ekonomiska och

sociala konsekvenser för industriländerna. Sverige kommer jämfört med andra

länder att möta högre kostnader för att uppnå en minskning av utsläppen av

koldioxid. Detta innebär att det är viktigt att Sverige bidrar till att en

kostnadseffektiv politik förs inom EU. Åtgärder för att minska utsläppen av

koldioxid innebär ofta också minskade utsläpp av försurande ämnen.

 EU antog hösten 1990 mål för klimatarbetet inom unionen. Utsläppen av koldioxid

inom EU som helhet skall år 2000 stabiliseras på 1990 års nivå.

 Målet bör enligt EU uppnås genom en kombination av åtgärder -

energieffektivisering (SAVE), förnybara energislag (ALTENER) och koordinerad

energi- och koldioxidbeskattning samt genom nationella program. Arbetet inom

unionen följs upp genom ett särskilt direktiv, övervakningsmekanismen för

koldioxidutsläpp.

 ALTENER-programmet antogs formellt hösten 1993. Syftet med programmet är att ge

ekonomiskt stöd till medlemsländernas åtgärder för införandet av förnybara

energikällor, sol, vind, geotermi, småskalig vattenkraft och biobränslen. Genom

bidrag till dessa åtgärder avser man att minska gemenskapens koldioxidutsläpp

med 180 miljoner ton till år 2005.

 Programmet skall bidra till att gemenskapens andel förnybara energikällor ökar

från 4 procent år 1991 till 8 procent år 2005 av det totala energibehovet, att

produktionen av elektricitet skall tredubblas från förnybara energikällor (stora

vattenkraftstationer är här undantagna) och att marknadsandelen för biodrivmedel

minst skall utgöra 5 procent av den totala fordonsparkens förbrukning. Sverige

deltar i programmet och kommer initialt att prioritera arbetet med riktlinjer

för det fortsatta programarbetet.

 SAVE är ett EU-program som antogs formellt hösten 1990. SAVE skall främja

energieffektivisering i syfte att stärka den ekonomiska och sociala utvecklingen

inom gemenskapen för att minska energianvändningens negativa miljöpåverkan och

att förbättra försörjningssäkerheten. Programmet omfattar främst ekonomiskt stöd

till utbildning om energieffektiviseringsåtgärder, information och pilotstudier

samt utveckling av standarder. Ett av programmets direktiv syftar till att

begränsa koldioxidutsläpp genom energieffektiviseringsåtgärder främst inom

byggnadssektorn. Sverige deltar i SAVE-programmet bl.a. med ett antal projekt.

 Det fortsatta arbetet inom EU är direkt kopplat till klimatkonventionens

utveckling. Det första s.k. partsmötet inom klimatkonventionen äger rum i Berlin

i mars-april 1995. Vid det senaste miljörådsmötet fastställdes EU:s allmänna

inriktning för detta partsmöte. Kommissionen skall bl.a. ge förslag till en

uppsättning handlingslinjer för att man gemensamt skall åstadkomma en successiv

reduktion av koldioxidutsläppen under perioden 2005 till 2010. Det fortsatta

klimatarbetet bör inriktas på alla utsläpp av växthusgaser och inbegripa alla

sektorer. När det gäller åtgärder bör man sträva efter koordinerade insatser

inom de områden som påverkar den internationella konkurrenskraften, dvs.

ekonomiska styrmedel, åtgärder som berör den energiintensiva industrin,

transportsektorn och regler för vissa kemikalier med en växthuseffekt.

 Sverige bör verka för att EU-länderna genomför en gemensam klimatpolitik och

att klimatfrågorna ges större tyngd i EG:s ekonomiska politik och inom andra

politikområden. Sverige bör i de internationella förhandlingarna systematiskt

bidra till att EU intar en pådrivande roll i miljöarbetet.

 Sverige kommer att fortsätta att driva frågan om en gemensam koldioxid- och

energibeskattning på miniminivå inom EU. Den pågående översynen av

mineraloljedirektivet har också betydelse för att minska förbrukningen av

fossila bränslen.

 Ett viktigt sätt att åstadkomma begränsningar av koldioxidutsläppen från

trafiken är att avsevärt minska bränsleförbrukningen hos personbilar. I detta

avseende är såväl ekonomiska styrmedel som teknikkrav aktuella. Sverige har

tidigare varit mycket aktivt i denna fråga och deltagit i exempelvis

kommissionens expertgrupper och även drivit frågan i andra internationella

organ. Frågan om personbilars bränsleeffektivitet har kommit upp som ett

resultat av diskussioner inom EU om att uppnå EU:s koldioxidmål. Sverige har för

avsikt att även i fortsättningen aktivt verka för ekonomiska styrmedel och

tekniska krav som innebär att bränsleförbrukningen minskas. Regelverken bör

utformas så att incitamentet för förbättring är likartat för alla typer av

fordon samt ej försämrar trafiksäkerheten. Målet med arbetet bör vara att få i

kraft styrmedel som leder till att bränsleförbrukningen hos nya personbilar som

genomsnitt högst uppgår till 0,5 liter per mil år 2005 och därefter minskar

ytterligare.

 Miljöklassutredningen behandlar i sitt betänkande "Ett vidareutvecklat

miljöklassystem i EU" (SOU 1995:31) behovet av fordon med låga utsläpp vid de

körmönster som gäller i tätortstrafiken. Reningsgraden är ofta väsentligt lägre

än vid annan körning. Sverige bör därför inom EU söka påverka kommissionen att

lägga fram direktivförslag med speciella kravnivåer för emissioner och buller

från tätortsfordon.

 Med hänsyn till den förväntade ökningen av bilparken och därmed också trafiken,

kommer tekniska normer som syftar till att minska koldioxidutsläppen inte att

vara tillräckliga. Ytterligare åtgärder kommer att behövas.Det gäller bl.a.

åtgärder för att på olika sätt rationalisera och styra transportbehovet framför

allt i städerna bl.a. med hjälp av insatser, som främjar övergång till lokala

och regionala transportmedel med mindre påverkan på luftkvalitet och klimat och

med mindre markbehov, och kollektivtrafik som i mindre utsträckning använder

fossila bränslen. En medveten introduktion av informationsteknik kan medverka

till ett miljöanpassat transportsystem.

2.3 Kemikalier

Regeringens bedömning: Sverige bör verka för att

EU utvecklar kemikaliekontrollen ytterligare.

Sverige bör verka för att riskreduktionsarbetet

inom EU utvecklas. Det gäller också att få en av-

sevärt ökad tillämpning i EU av försiktighetsprin-

cipen och substitutionsprincipen såväl i fråga om

allmänkemikalier som bekämpningsmedel. En speciell

satsning görs på de områden där Sverige fått sär-

skilda lösningar i anslutningsfördraget.

 Departementspromemorian: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till den inriktning

av kemikaliefrågorna som anges i promemorian. Kommerskollegium varnar för den

extensiva tillämpning av substitutionsprincipen som lokala svenska myndigheter

visat prov på och som bl.a. har ansetts bero på att den s.k. utbytesregeln är

direkt straffsanktionerad. Riksrevisionsverket anser att det återstår mycket

arbete innan producentansvar, substitutionsprincip och försiktighetsprincip är

fast etablerade. Kungliga Tekniska Högskolan och Ingenjörsvetenskapsakademien

betonar att man noga bör beakta de speciella förutsättningar som gäller i de

nordiska länderna i förhållande till sydliga länder t.ex. vad avser

nedbrytningshastigheten av bekämpningsmedel. Enligt Sveriges Akademikers

Centralorganisations uppfattning saknas en beskrivning av hur Sverige skall

arbeta för ett större producentansvar för kemikalier riktade mot hushållen.

Svenska Kommunförbundet pekar på att flera kommuner ifrågasätter om det kommer

att vara möjligt att i framtiden tillämpa substitutionsprincipen offensivt.

Greenpeace och Naturskyddsföreningen framhåller bl.a. att Sverige skall arbeta

för att utbytesregeln skrivs in i unionsfördraget samt att avvecklingsplaner

måste utvecklas inom EU för alla svårnedbrytbara och bioackumulerande ämnen.

 Skälen för regeringens bedömning: Den svenska kemikaliekontrollen utgår från en

ansvarsfördelning som bygger på att det är företag och andra kemikaliehanterare

som bär ansvaret för att kemikaliekontrollens mål uppnås. Inom EU har en

utveckling i denna riktning inletts. Fortfarande utgår dock regelsystemen inom

EU, även de som nu utvecklas, ofta från ett synsätt som lägger större ansvar för

problemlösningar på regeringar och myndigheter än det svenska. Sverige skall

verka för att utvecklingen mot ett större ansvar för företag och andra påskyndas

och får genomslag i regler och direktiv. Försiktighetsprincipen och

substitutionsprincipen, dvs. att byta ut farliga ämnen mot mindre farliga om

sådana finns att tillgå, skall vara vägledande såsom flera remissinstanser

framför. Den kritik som bl.a. Kommerskollegium och Riksrevisionsverket framför

berör framför allt tillämpningen av substitutionsprincipen. Regeringens

bedömning är att tillämpningen av substitutionsprincipen på de allra flesta

områden i takt med ökad kunskap om kemikaliers miljöeffekter har fungerat väl.

Vad gäller straffsanktioneringen ses den över av Miljöbalksutredningen

(M 1993:04).

 Den stora utmaningen framöver ligger därför i att kunna fortsätta att

ytterligare utveckla kemikaliekontrollen inom EU efter de linjer vi arbetat

efter i Sverige. Sverige kommer även att verka för att kommissionen ägnar ökad

uppmärksamhet åt kemikaliefrågorna samt utarbetar en gemensam kemikaliepolicy

för alla direktoraten.

 I flera avseenden har Sverige vunnit respekt för sitt arbete med

kemikaliefrågor. Kommissionen har till exempel visat stort intresse för

substitutionsprincipen och tillämpningen av denna. En god kunskap om kemikaliers

egenskaper och en utförlig produktinformation är helt avgörande förutsättningar

för att de som utvecklar eller använder kemikalier skall kunna tillämpa

substitutionsprincipen. EU:s program för kunskapsuppbyggnad om existerande ämnen

är därför mycket viktigt.

 Det är dock inte tillräckligt att bygga upp kunskapen. Den måste också föras

vidare till dem som hanterar och väljer mellan olika kemikalier. Information om

kemikaliers risker m.m. via märkning är en basfunktion i kemikaliekontrollen.

 Det finns vidare ett behov av att inom EU utveckla metoder att begränsa

förekomsten av kemikalier som ett medel för riskreduktion. Det gäller också att

få igenom förbud eller stränga restriktioner mot allmänkemikalier och

bekämpningsmedel med så allvarliga egenskaper att ett avgörande om användning

inte kan överlåtas till hanterarna. Sverige kommer att etablera bilaterala

kontakter med miljöministerierna för att förmedla den svenska synen på hur

kemikaliearbetet bör bedrivas.

 Det är mycket angeläget att EU har en hög ambitionsnivå för kontrollen av

bekämpningsmedel och kemikalier. Det gäller att få en avsevärt ökad tillämpning

av substitutionsprincipen och försiktighetsprincipen såväl i fråga om

allmänkemikalier som bekämpningsmedel. Sverige kommer att arbeta för att dessa

principer accepteras inom EU. En aktuell fråga av detta slag är att få

substitutionsprincipen inskriven i det nya direktivet om bekämpningsmedel som

används utanför jordbrukssektorn, biociddirektivet.

 EU har påtagit sig att inom vissa områden söka utveckla sina regler så att de

når samma skyddsnivå som de svenska. En särskild satsning bör därför göras för

att driva på detta arbete. Därigenom kan de svenska skyddsnivåerna få genomslag

i hela Europa. Sverige har redan tagit initiativ till att kommissionen utarbetar

en tidsplan avseende översynen av EG:s regler på undantagsområdena.

 Det svenska mycket framgångsrika arbetet med att i samarbete med

jordbruksnäringen starkt begränsa användningen av bekämpningsmedel i jordbruket

kan tjäna som förebild i EU, såväl på en övergripande nivå som i de enskilda

länderna.

 Sverige bör självfallet också medverka till en utveckling mot mindre skadliga

produkter. Utöver de kemikalier som pekades ut i medlemskapsförhandlingarna

finns det åtskilliga andra som har sådana egenskaper att användningen av dem bör

begränsas eller upphöra.

 Kommissionen har påbörjat ett ambitiöst arbete med att inhämta uppgifter för

att bedöma riskerna med kemiska ämnen och produkter. Sverige har arbetat aktivt

för att begränsa användningen av ett drygt dussin kemikalier och avser att ta

fram planer för ytterligare ämnen inom den närmaste femårsperioden. De svenska

erfarenheterna skall i kombination med EU:s påbörjade arbete kunna leda till ett

offensivt EU-arbete för begränsningar av skadliga kemiska ämnen och produkter.

 En viktig grund för den svenska kemikaliekontrollen är ett väl utbyggt register

över kemiska produkter som importeras och tillverkas i landet. Den är ett

nödvändigt instrument för att prioritera insatser och för tillsyn av att

tillverkare och importörer tar sitt ansvar. Det svenska systemet och erfaren-

heterna bör kunna användas för att driva frågan att i varje medlemsland få en

effektiv tillsyn över de egna tillverkarna, importörerna och även gentemot de

yrkesmässiga användarna.

 Det är viktigt att Sverige är pådrivande i EU:s arbete inom kemikalieområdet,

framför allt i EU:s ministerråd och i kommissionens arbets- och expertgrupper.

Sverige kommer i dessa grupper att presentera ytterligare underlag och förslag

samt bidra med den svenska modellen.

 Sverige bör dessutom erbjuda aktiv assistans, som till exempel expertstöd till

berörda direktorat och European Chemicals Bureau, för att ta fram

beslutsunderlag samt förslag till beslut.

 Sverige har av tradition deltagit mycket aktivt i OECD:s omfattande arbete inom

området kemiska risker. Det är angeläget att samordna insatserna i EU och OECD

för att effektivt nå bästa möjliga resultat.

2.4 Kretsloppsanpassning av varusektorn och åtgärder på avfallsområdet

Regeringens bedömning: Sverige bör verka för en

samsyn inom EU med högt ställda mål vad gäller

kretsloppsanpassad varuhantering. Däremot bör de

enskilda länderna ges stor frihet att utforma

medel och metoder att nå dessa mål. Sverige bör

arbeta för en gemensam policy på avfallsområdet.

Det är också viktigt att producenterna inom gemen-

skapen tar ansvar för varans miljöbelastning under

hela dess livscykel.

 Departementspromemorian: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till den inriktning

för kretslopps- och avfallsfrågorna som anges i promemorian. Kommerskollegium

anser bl.a. att EU inte bör låsa sig vid en särskild lösning av

avfallshanteringen. Ett enskilt medlemsland bör kunna genomföra de åtgärder som

bäst lämpar sig i förhållande till landets speciella förutsättningar.

Ingenjörsvetenskapsakademien framhåller att recirkulering av produkter och

material måste ses i ett helhetsperspektiv baserat på livscykelanalyser där även

energiomvandling skall betraktas som en tolerabel återvinning av materialet.

Beslut kring recirkulering av produkter och material måste fattas på nationell

nivå och följaktligen falla under subsidiaritetsprincipen. Svenska

Kommunförbundet delar uppfattningen att direktiven om avfallsdeponering och

förbränning bör utformas som minimiregler. Greenpeace framhåller att Sverige

måste se till att principen om avfallsminimering styr utformningen av EU:s

avfallsdirektiv och förordningar.

 Skälen för regeringens bedömning: Producenter har en betydelsefull roll när det

gäller att kretsloppsanpassa produkter som tillverkas. Producenterna har därmed

också ett inflytande över avfallets sammansättning och nyttiggörande. Diffusa

utsläpp knutna till människors rörlighet och varors livscykel överskuggar

alltmer de tydliga punktutsläppen från industrier och energianläggningar.

Effekterna uppträder ofta med lång fördröjning och sambanden mellan direkta och

indirekta skador av olika verksamheter är komplexa. Ett grundläggande problem är

att materialhanteringen i dag i allmänhet är enkelriktad - från utvinning av

råvara till deponering av avfall. För att förmå producenterna att anpassa sina

produkter med utgångspunkt från resurshushållning och en miljömässigt godtagbar

restprodukt har Sverige infört författningsreglerat producentansvar för

förpackningar, returpapper och däck.

 Inför det fortsatta arbetet med att förmå producenter att ta ett aktivt

miljöansvar är det angeläget att en samsyn om miljökrav på produkter nås inom

EU.

 Inom EU:s medlemsstater pågår redan i dag en utveckling i denna riktning.

Sverige bör verka för att ett regelverk med en hög ambitionsnivå utarbetas på

gemenskapsnivå för kretsloppsanpassad varuhantering. Detta är viktigt mot

bakgrund av att vi är en del av den inre marknaden och att en så stor del av vår

varuhandel sker med EU-länderna. Sverige bör verka för att medlemsstater i EU,

med utgångspunkter från producentansvar i nämnda mening, skall sträva mot speci-

ficerade, högt ställda mål i fråga om resurshushållning och minskad miljöpå-

verkan från varusektorn. Av största betydelse är att Sverige och övriga medlems-

stater, inom ramen för de övergripande mål och regler som medlemsstaterna enats

om och med beaktande av producenternas ansvar, ges stor frihet att utforma sina

egna medel och metoder för att nå målen i kretsloppsarbetet.

 En utgångspunkt i denna samsyn bör vara att producenten tar ansvar för varans

miljöbelastning under dess hela livscykel, från tillverkning, varans hantering i

konsumentledet och till det slutliga omhändertagandet när varan tjänat ut.

 Regeringen avser att inledningsvis fördjupa kontakter med EU-länder som har

erfarenheter från arbete med producentansvars- och kretsloppsfrågor, t.ex.

Frankrike, Tyskland, Holland och Danmark. Samtidigt betonar regeringen vikten av

att ett brett arbete kan inledas inom övriga EU-länder på detta område. Det bör

ankomma på kommissionen att ta initiativet till detta.

 Sverige bör också aktivt verka för att EU:s arbete med prioriterade

avfallsströmmar leder till en samsyn som minskar resursförbrukning och

underlättar återvinning. Projektet syftar till ökad återvinning och

återanvändning. De produktgrupper och avfallsströmmar som Sverige prioriterar är

framför allt bilar, bildäck, byggmaterial och elektronikskrot, dvs. samma som

ingår i EU:s prioritering. Också det arbete i nordisk regi, vilket syftar till

miljöriktigt omhändertagande av uttjänta varor t.ex. för elektronik, är ett

viktigt led i denna process.

 Sverige bör vidare arbeta aktivt för en gemensam policy för avfallshantering

inom EU och en standardisering av avfallskaraktärisering.

 Det är viktigt att direktiv inte i detalj reglerar tekniska och andra lösningar

utan är baserade på belastningsnivåer, dvs. utifrån en bedömning om vad naturen

kan bära. Sverige bör verka för att arbetet drivs i denna riktning.

 De totala mängderna avfall i Europa bör minskas genom material- och

energiåtervinning och det farliga avfallet minimeras. Detta kan ske genom att

producenternas ansvar betonas och genom att ekonomiska styrmedel används i

större utsträckning.

 EU:s princip att varje land har ansvar för sitt eget avfall och restprodukter

bör omsättas i konkreta planer för att förebygga avfall och för en miljöriktig

avfallshantering. En gemensam europeisk strategi för en kretsloppsanpassad

samhällsutveckling är önskvärd i det fortsatta arbetet. Regeringen har erfarit

att revidering pågår av EU:s avfallspolicy med sikte på ett kommissionsbeslut

våren 1995.

 Sverige bör aktivt påverka utformningen av gemensamma minimibestämmelser för

till exempel avfallsdeponering och energiutvinning från avfall.

 Av betydelse för bl.a. svenskt vidkommande är kommissionens förslag till

direktiv om deponering av avfall (4130/95). Förslaget innebär att deponier skall

klassificeras i tre klasser, lågt miljöbelastande avfall, icke-farligt avfall

och farligt avfall. I direktivet anges regler för bl.a. mottagningskontroll,

lokalisering, deponiutformning och avslutningsåtgärder och miljökontroll.

 Av betydelse är vidare förslaget till revidering av direktivet för förbränning

av icke-farligt avfall. Förslaget behandlas nu i kommissionen. Det är viktigt

att förslaget leder till stränga utsläppskrav för dioxiner samt för kvicksilver

och andra toxiska eller hälsofarliga metaller.

 Förslaget om ändring i Baselkonventionen innebär att beslutet om utfasning och

totalförbud mot export av farligt avfall från OECD-länder till icke OECD-länder

införlivas i konventionen. Sverige verkar för en sådan ändring och en

motsvarande förändring av EU:s förordning om transport av avfall.

2.5 Biologisk mångfald

Regeringens bedömning: Sverige bör aktivt verka

för att integreringen av biologisk mångfald inom

alla samhällsområden genomförs konsekvent inom EU

i syfte att likställa målet att bevara den biolo-

giska mångfalden med produktionsmålen. Sverige bör

aktivt verka för att miljöanpassa jordbruks- och

fiskeripolitiken inom EU och en svensk strategi

för detta bör utvecklas. Arbetet inom unionens

gemensamma naturvårdspolitik, inkl. inrättandet av

skyddade områden, bör aktivt stödjas.

 Departementspromemorian: Tar upp biologisk mångfald som ett icke prioriterat

område. I promemorian framhålls att Sverige bör arbeta för integrering av

biologisk mångfald i sektorerna samt aktivt delta i den gemensamma

naturvårdspolitiken, Natura 2000.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att biologisk mångfald bör

göras till ett prioriterat område, bl.a. Lunds universitet, Naturvårdsverket,

Skogsstyrelsen och Naturskyddsföreningen. Behovet av en miljöanpassning av de

areella näringarna och deras betydelse för ekosystemen och arterna lyfts fram av

Boverket, Umeå universitet, Sveriges lantbruksuniversitet, Miljöförbundet och

Greenpeace. Utvecklingen i Östeuropa, med snabb marknadsanpassning och

modernisering av dessa näringar kan innebära att stora naturvärden går förlorade

(Riksrevisionsverket). Det stora behovet av ytterligare forskning om människans

påverkan på ekosystemens mångfald, bärkraft och förmågan att återhämta sig efter

störningar (resiliens) påpekas av Stockholms universitet. En tillämpning av den

kunskap vi redan har om ekosystemens generella reaktioner på olika typer av

mänsklig exploatering efterlyses. Vidare understryker Beijerinstitutet det

särskilda behovet av breda informationskampanjer bland Europas folk för att

skapa förståelse för de stora förändringar av samhällssystemen som behövs.

 Skälen för regeringens bedömning: Den biologiska mångfaldens betydelse för att

upprätthålla ekosystemens funktioner och processer och därmed för människans

existens har ändrat synen på dess värde för samhället. Ekosystemen producerar

inte bara råvaror till våra livsmedel och till vår industri, utan svarar också

för så grundläggande funktioner som klimatreglering, reglering av

vattencirkulationen, cirkulation av näringsämnen och rening av luften. Hoten mot

den biologiska mångfalden utgör därför ett av de stora miljöproblemen inför

framtiden.

 Att bevara den biologiska mångfalden är en sektorsövergripande fråga. I stort

sett alla samhällsområden utnyttjar eller påverkar den biologiska mångfalden. En

del av detta nyttjande och denna påverkan är av positiv art, som t.ex. det

svenska traditionella odlingslandskapets betydelse för många växt- och

djurarter. Till övervägande del är dock människans påverkan i dag negativ för

mångfald och hållbart utnyttjande.

 Den biologiska mångfaldens sektorsövergripande karaktär innebär att principerna

om sektorsansvar och sektorsintegrering måste tillämpas konsekvent. En viktig

grund för en effektiv tillämpning av sektorsansvaret och sektorsintegrering är

att en aktiv dialog mellan företrädare för olika näringar/samhällssektorer,

miljömyndigheter och miljöorganisationer etableras. Det svenska arbetet med

sektorsansvaret och integreringen har kommit längst inom skogsbruket, men

utvecklas nu också inom jordbruket, fisket och samhällsplaneringen i vid

bemärkelse. De svenska erfarenheterna utgör en bra grund för att driva denna

fråga inom EU. Sverige bör också verka för att bevarandet av den biologiska

mångfalden jämställs med produktionsinriktade mål inom alla samhällsområden på

de områden där EU har gemensam politik. Detta bör Sverige också driva aktivt i

arbetet med att revidera det femte miljöhandlingsprogrammet.

 Den gemensamma jordbrukspolitiken i EU (CAP) behöver revideras. Subventionerna

till produktionen bör sänkas och en målmedveten miljöanpassning av jordbruket

bör genomföras. En utredning har nyligen tillsatts i Sverige om hur en revision

av CAP skall kunna genomföras. En handlingsplan för hur Sverige skall driva

frågan bör tas fram när denna utredning har redovisats.

 Sverige stödjer de grundläggande idéerna i den gemensamma fiskeripolitiken som

går ut på att varken den ekologiska resursbasen eller näringen får hotas.

Exploatering och förorening av kustnära områden som hotar de marina ekosystemen

och fiskerinäringen måste stävjas. Fisket bör bedrivas så att det långsiktiga

resursutnyttjandet säkerställs. Utveckling och användande av selektiva redskap

bör stödjas, liksom utarbetande av instrument för effektiv kontroll så att

fiskekvoter fastställda på basis av vetenskapliga råd inte överskrids. Genom

Sveriges och Finlands medlemskap i EU blir Östersjön ett ur fiskeriperspektiv

viktigt område för unionen. Sverige bör därför aktivt verka för att en samlad

EU-politik för Östersjön skapas, som bl.a. syftar till gemensamma lösningar inom

Fiskerikommissionen för Östersjön. Ett hållbart fiske förutsätter bl.a. kvoter

som står i överensstämmelse med de olika ekosystemens långsiktiga hållbarhet.

 De svenska erfarenheterna när det gäller miljöanpassning av skogsbruket bör

framhållas och utnyttjas i olika sammanhang när skogsfrågor tas upp inom

unionen.

 Sverige bör ta aktiv del i utformandet av EU:s naturvårdspolitik (Natura 2000)

och bör i det arbetet särskilt driva betydelsen av en sammanhållen politik som

bygger på en kombination av miljöanpassning av olika samhällsverksamheter och

inrättande av ett nätverk av skyddade områden i Europa. Nationalparker och

naturreservat måste ses i sitt ekologiska sammanhang och får inte bli en

isolerad företeelse. Samtidigt måste antalet skyddade områden ökas väsentligt i

ett europeiskt nätverk. Finansieringen av nätverket bör göras till ett gemensamt

ansvar inom EU. Sverige bör vara pådrivande för att direktiven om skydd av

fåglar och om skydd av deras livsmiljöer följs fullt ut bland medlemsländerna.

Därför är det viktigt med full tillämpning av direktiven också i Sverige.

 I den särskilda propositionen om Sveriges samarbete med Central- och Östeuropa

(prop. 1994/95:160) framhålls vidare betydelsen av att beakta biologisk mångfald

i biståndsverksamheten i Östeuropa. Sverige bör verka för att detta också

beaktas inom ramen för EU:s bistånd till utvecklingen i Östeuropa.

3 Internationellt samarbete

3.1 Allmänt

Regeringens bedömning: Sverige bör verka för att

EU har en pådrivande roll i det internationella

miljösamarbetet. Detta gäller både samarbetet med

Öst- och Centraleuropa och det globala miljösamar-

betet. Sverige bör verka för att en så stor del

som möjligt av EU:s Östeuropastöd går till vårt

närområde och att miljöprojekt prioriteras.

 Det nordiska samarbetet ändrar karaktär och blir

viktigt dels som ett politiskt forum för avstäm-

ning inför vissa viktiga möten, dels som forum för

att ta fram underlag och förslag att föra in i

EU-processen på ett så tidigt stadium som möjligt.

 Departementspromemorian: Promemorians intentioner överensstämmer med rege-

ringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser bl.a. Naturskyddsföreningen betonar

vikten av att EU intar en mer kraftfull och målmedveten hållning i

miljöpolitiken. Detta gäller t.ex. uppföljningen av Riokonferensen (UNCED),

aktivering av EU:s roll i Världsbanken. Kärnsäkerhetsfrågor, särskilt i

Östeuropa, lyfts fram av bl.a. Greenpeace, som anser att Sverige bör blockera

beslut om att öka de fonder som medger utlåning till kärnkraftsprojekt. Över

huvud taget lyfts frågan om bistånd till Öst- och Centraleuropa på miljöområdet

fram av flera remissinstanser.

 Skälen för regeringens bedömning: Sverige har ett gott rykte som ett

progressivt land i internationella miljöfrågor. Vi har vid en jämförelse

internationellt långt gående nationella miljöregler. Vi har varit aktiva i det

globala miljöarbetet alltsedan 1972 års Stockholmskonferens och var en av

initiativtagarna till Riokonferensen. Vi bör fortsätta att spela en aktiv roll i

de globala sammanhangen utifrån de nya förutsättningarna som EU-medlemskapet

innebär. Det gäller också Sveriges samarbete med Östeuropa, där vi i finansiella

termer mätt är en av de stora bidragsgivarna på miljöområdet.

 Som medlemsland i EU öppnas också nya möjligheter för påverkan. I det

internationella arbetet, t.ex. i FN eller i olika miljökonventioner kan vi nu -

i tillägg till sedvanliga svenska och nordiska förberedelser - agera kraftfullt

för att påverka EU-ställningstaganden inför och under viktiga internationella

möten.

 EU:s agerande i internationella frågor är beroende av sakområdenas ställning

inom unionen. Detta ställer stora krav på Sverige att tidigt i processen

fastställa en tydlig position. Det innebär ökade krav på god framförhållning

som möjliggör bredast möjliga förankring av positioner på hemmaplan.

 Öppenhet och goda kunskaper om andra medlemsländers positioner är därför

viktigt. Goda bilaterala kontakter med medlemsländerna även vad gäller agerandet

i internationella fora är därför angelägna.

 Genom EU-medlemskapet ställs också höga krav på klara och tydliga svenska

positioner och instruktioner eftersom de kommer att förhandlas såväl inom EU

som vid internationella möten. Förhandlingsinstruktionerna måste utformas med

flexibilitet så att Sverige har en reell möjlighet att delta aktivt i hela

förhandlingsprocessen.

 Det är också viktigt att i det internationella miljöarbetet göra tydliga

prioriteringar av vilka frågor vi anser mest angeläget att driva.

3.2 Central- och Östeuropa

Regeringens bedömning: Östeuropas mycket om-

fattande miljöproblem kräver stora insatser och

omfattande samordning. Sverige bör som medlem i EU

aktivt verka för effektiva och ökade miljöinsatser

i Central- och Östeuropa och i synnerhet i vårt

närområde. Östersjöområdet är av särskild vikt.

 Departementspromemorian: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: Samarbete med EU har påbörjats av olika

länder i Öst- och Centraleuropa. Av Östersjöstaterna har Polen redan ett s.k.

associationsavtal med EU. De baltiska länderna förhandlar för närvarande om

sådana och de planeras bli undertecknade under år 1995. Ländernas närmande till

EU innebär också att de kommer att behöva ta till sig EU:s miljöregler. Detta

kommer att gagna utvecklingen i Östersjöområdet. Sverige bör i sitt bilaterala

miljösamarbete stödja dessa länders successiva anpassning till EU:s miljöregler.

 De principer och prioriteringar som är vägledande för Sveriges bilaterala

östsamarbete skall också ligga till grund för vårt agerande inom EU. Ett av

Sveriges prioriterade områden i det bilaterala östbiståndet är miljö. Sverige

bör alltså söka utöva ett så starkt inflytande som möjligt på EU:s politik på

detta område.

 En betydligt mindre andel av PHARE-programmet, vilket är EU:s finansiella

stödprogram för Central- och Östeuropa (exkl. OSS), har hittills gått till

miljöprojekt än vad som skett inom de svenska biståndsprogrammen. Dessutom

sjunker andelen miljöprojekt för närvarande. Miljön utgör för närvarande inte

någon särskild målsättning även om miljöaspekter ingår bland övervägandena i

projekt som stöds i TACIS-programmet (EU:s stödprogram till OSS). Sverige bör

verka för att en ökad andel av PHARE-programmet går till miljösektorn och att

miljöbistånd blir ett prioriterat område inom TACIS-programmet.

 EU:s stöd till Nordens närområde och en närmare anknytning av de baltiska

länderna till EU:s miljöarbete bör öka. PHARE programmet har hittills haft en

tyngdpunkt i Central- och Sydösteuropa (Polen, Ungern, Tjeckien, Slovakien,

Rumänien, Bulgarien och Albanien). Sverige bör verka för att stödprogrammen

utvecklas när det gäller Östersjöområdet.

 I utformningen och genomförandet av EU:s samarbete med Öst- och

Centraleuropeiska stater är det angeläget att miljöfrågor med koppling till

Östersjön får en framträdande roll.

 EU-kommissionen är part i HELCOM och i Östersjöprogrammet. EU bör mer aktivt

engageras i Östersjöprogrammet genom bl.a. en medverkan av den europeiska

investeringsbanken (EIB) i projektverksamheten.

 Sverige bör verka för en ökad samordning mellan PHARE och TACIS programmen så

att de delar av Ryssland som ingår i Östersjöregionen ges möjlighet att delta i

samarbetet. Sverige bör också verka för att ökat miljöstöd ges till områden i

vårt närområde, som hittills inte varit föremål för bilateralt stöd i större

omfattning i Barentsområdet, Ukraina och Vitryssland.

 Det bör övervägas om en ram med konditionalitet till delar skall gälla för EU:s

miljöstöd till Central- och Östeuropa, dvs. att stödet är förknippat med vissa

miljöåtaganden, t.ex. enligt internationella miljökonventioner.

 EU:s finansiella stöd bör i ökad utsträckning leda till investeringar som

förbättrar miljön i Central- och Östeuropa. Sverige bör också allmänt verka för

att allt EU-stöd som kan ha effekter på miljön till Central- och Östeuropa blir

miljökonsekvensbedömt.

 Sverige bör påverka EU:s strategi beträffande det alleuropeiska öst-väst

samarbetet inom den s.k. Environment for Europe processen. I samband med

miljöministerkonferensen i Sofia i oktober 1995 bör beslut tas om i vilka former

processen skall föras vidare.

 Sverige bör också verka för att länderna i Central- och Östeuropa så snart som

möjligt blir medlemmar i den europeiska miljöbyrån - EEA.

 Sverige bör i arbetet med Östersjövisionen verka för en inriktning som fasar in

den i EU:s arbete på området och samtidigt lyfter fram regionens roll inom EU.

 EU:s stödinsatser rörande kärnsäkerhet i Central- och Östeuropa går via TACIS

och PHARE-programmen. Samordning av medlemsländernas bilaterala stöd sker genom

EU:s och OECD:s samarbetsgrupp G-24. Viktiga svenska frågor för närvarande är

säkerhetsinsatser i relation till omdaning och effektivisering av

energisystemen, prioritering av avfallshantering, miljökrav i anslutning till

uranbrytning och annan verksamhet i kärnbränslecykeln.

 I Central- och Östeuropa har arbetet med att bygga upp moderna lantmäterisystem

nyligen inletts. Uppbyggnad av ett modernt system för lantmäteri- och

markförvaltning är nödvändigt för ägandet av fast egendom och belåning av

fastigheter. Det är därmed en nödvändig förutsättning för övergången till

marknadsekonomi. Denna process går dock långsamt och utgör ett hinder för den

fortsatta utvecklingen bl.a. på miljöområdet i dessa länder.

 Sverige har goda förutsättningar att bidra med kunskap som kan få betydelse för

uppbyggnaden av moderna system för markförvaltning och försörjning med

geografisk information. För att stödet skall kunna ges med tillräcklig kraft bör

Sverige arbeta för ökad samverkan mellan EU:s stödprogram för Central- och

Östeuropa och bl.a. det svenska bilaterala stödet. Därmed skapas snabbt

förutsättningar för långsiktig stabilitet. Inte minst miljöarbetet kan dra stor

fördel av detta.

3.3 Övrigt internationellt samarbete

Det globala miljösamarbetet

Regeringens bedömning: Det globala miljösamarbetet

förblir högprioriterat. EU har en viktig uppgift i

uppföljningen av FN:s konferens om miljö och

utveckling i Rio de Janeiro 1992 och bör spela en

ledande och pådrivande roll i det globala miljö-

och utvecklingsarbetet. Sverige bör verka för att

EU:s politik bidrar till en hållbar utveckling.

 Skälen för regeringens bedömning: CSD, FN:s kommission för hållbar utveckling,

etablerades av generalförsamlingen som den centrala uppföljningsinstitutionen

för Riokonferensen. Från svensk sida bör vi verka för att EU bidrar till att CSD

fungerar effektivt som det centrala politiska organet för att föra

Riokonferensens resultat vidare. CSD bör bli ett forum för politiska

diskussioner om hållbar utveckling i FN-systemet och för olika sakområden. Vid

de årliga återkommande tematiska diskussionerna i CSD bör Sverige tidigt arbeta

för att få EU-stöd för svenska positioner inom de olika sakområden som

behandlas.

 EU är världens största biståndsgivare. Sverige bör inom EU verka för att

miljöhänsyn integreras i biståndet. Även ur miljösynpunkt är det av vikt att

EU-länderna snarast når upp till FN:s biståndsmål om 0,7 procent av BNP.

 Handlingsprogrammet Agenda 21 kommer att utvärderas vid en extra session med

FN:s generalförsamling år 1997. Sverige bör som medlem i EU verka för att denna

utvärdering lägger fast formerna och kursen för det fortsatta globala

miljöarbetet.

 FN:s miljöprogram, UNEP, har i uppföljningen av Riokonferensen fått en central

roll som FN:s viktigaste organ för att bevaka miljötillståndet. UNEP:s

miljöstyrelse skall enligt Agenda 21 svara för politisk vägledning och

samordning på miljöområdet. I samarbetet och arbetsfördelningen mellan CSD och

UNEP är det angeläget att markera UNEP:s roll som huvudansvarig för

miljöfrågorna inom FN-systemet.

 Sverige har sedan UNEP:s tillkomst varit aktivt engagerat i miljöstyrelsens

arbete. Vi har bidragit med förslag baserade på svenska erfarenheter av

nationellt och internationellt miljöarbete och förslag på ett stärkande av

miljöaspekterna i FN-systemets utvecklingsarbete.

 UNEP:s centrala roll som huvudansvarig inom FN-systemet på miljöområdet gör det

angeläget att driva arbetet med de av Sverige prioriterade globala miljöfrågorna

i miljöstyrelsen.

 Sverige kommer därför att verka för att EU stöder detta arbete. Bland dessa

frågor kan särskilt nämnas:

-Miljöövervakning.

-Bekämpa utarmningen av den marina miljön.

-Hantering av icke-nedbrytbara kemikalier.

-Militärens miljöansvar.

-Ekonomiska styrmedel.

-Miljökonsekvensbedömningar.

-Kvinnans roll i miljöarbetet.

Norden

I de nordiska statssekreterarnas rapport till statsministrarna föreslås att

miljöområdet blir prioriterat i det nordiska arbetet även framöver.

 Det nordiska samarbetet pågår i såväl formella som informella former. Det

formella samarbetet sker bl.a. inom Nordiska Rådet och Nordiska Ministerrådets

ramar. Det informella arbetet sker inför och under viktiga internationella möten

och konferenser.

 Det är naturligt att det nordiska arbetet blir en viktig del av det

internationella arbetet av främst tre skäl. För det första förblir det nordiska

samarbetet ett naturligt forum för samråd med Norge och Island i många

miljöpolitiska frågor. För det andra är de nordiska miljöministermötena ett

viktigt forum för konsultationer inför viktiga EU-möten. För det tredje är det

nordiska arbetet i olika sakfrågor redan i dag till mycket hög grad inriktat på

att söka få genomslag för nordiska värderingar och förslag i EU och andra

internationella fora. Detta arbete syftar alltså till att i ett mycket tidigt

skede söka påverka kommissionen och medlemsländerna.

4 Andra ställningstaganden

4.1 Styrmedel

I detta avsnitt behandlas ett antal olika styrmedel som är av betydelse i

miljöarbetet. Ekonomiska styrmedel behandlas i avsnitt 1.2 och i samband med de

prioriterade områdena.

4.1.1 Miljökonsekvensbeskrivningar (MKB)

Regeringens bedömning: Sverige bör i huvudsak

stödja en ändring av direktivet för MKB. Vi bör

särskilt verka för de delar av förslaget som inne-

bär en ökad hänsyn till det berörda områdets

förutsättningar och värden och som betonar MKB:s

viktiga roll i ett tidigt skede av besluts-

processen. Vi bör vidare stödja det förtydligande

av direktivet som understryker att den information

som framkommer i MKB-processen skall beaktas i

tillståndsbeslutet.

 Sverige bör vidare verka för att arbetet med

direktiv för MKB på övergripande, strategiska be-

slutsnivåer (SEA) drivs vidare och aktivt bidrar

till utvecklingen av metoder och arbetssätt.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Några av remissinstanserna bl.a. Boverket, Lantmäteriverket

och Statens kärnkraftinspektion har framfört att de delar ställningstagandet

att Sverige bör stödja kommissionens förslag till ändring av MKB-direktivet.

Boverket och Väg- och transportforskningsinstitutet har framhållit vikten av

MKB på strategisk nivå.

 Stockholms universitet har framfört bl.a. att det inte klart av promemorian

framgår vad som menas med en flexibel tillämpning av direktivet. Statens

strålskyddsinstitut har bl.a. ansett att det är angeläget att dra upp riktlinjer

och krav för MKB samt att diskutera MKB:s betydelse för beslut inom EU. Krav på

MKB bör även ställas vad gäller strukturanpassningsprogram, handelsavtal och

EU:s bistånd till Syd enligt Jordens Vänners yttrande.

 Skäl för regeringens bedömning: Kommissionen har lagt fram ett förslag till

ändringar i direktivet om MKB (85/337/EEC) i syfte att förtydliga reglerna och

bidra till ökad kvalitet. Förslaget innebär bl.a. ett förtydligande genom att

bedömningen av om vissa projekt skall föregås av en MKB även skall innefatta

hänsyn till det berörda geografiska områdets förutsättningar. Antalet projekt

som skall omfattas utvidgas vidare.

 Det svenska arbetet med utveckling av nationella regler om MKB av planer,

program och policybeslut, liksom av MKB på övergripande strategisk nivå, ökar

Sveriges möjlighet att påverka utformningen av direktivet. Boverket kommer att

få i uppdrag att i samråd med Naturvårdsverket och NUTEK sammanställa nationella

och internationella exempel på strategiska beslut där MKB kommit till

användning.

4.1.2 Fysisk planering

Regeringens bedömning: Sverige bör aktivt stödja

och delta i arbetet inom EU med att utveckla en

övergripande strategi för användning av mark och

vatten som syftar till en hållbar utveckling i en-

lighet med Agenda 21. Denna strategi bör tjäna som

ett stöd för medlemsländernas eget planeringsar-

bete.

 Sverige bör verka för att våra speciella för-

hållanden i fråga om markanvändning får genomslag

i det gemensamma arbetet i dessa frågor samt för-

medla kunskaper om det svenska planeringssystemet.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i frågan

instämmer i bedömningen att Sverige aktivt bör stödja processen att utveckla en

övergripande strategisk fysisk planering i EU.

 Boverket anser att den fysiska planeringens roll bör ytterligare betonas och

framhåller arbetet med Europe 2000+, European Spatial Development Perspective

(ESDP) samt de landsvisioner och utvecklingsprogram som växer fram.

Byggforskningsrådet vill i EU verka för att fysisk planering som ett sätt att

lösa miljöproblem blir ett särskilt forsknings- och utvecklingsområde.

 Svenska Kommunförbundet ser ingen anledning att nu markera vikten av en ökad

roll för fysisk planering. Svensk fysisk samhällsplanering håller hög nivå med

god flexibilitet och har ett starkt markerat underifrånperspektiv.

Kommunförbundet är tveksamt till om den sektorsövergripande fysisk-ekonomiska

planering som utvecklas inom EU bör införas i Sverige. Sverige bör till att

börja med i stället informera om sitt samhällsplaneringssystem. Lantmäteriverket

anser att EU även fortsättningsvis bör respektera den nationella

beslutanderätten vad gäller bl.a. fysisk planering.

 Skälen för regeringens bedömning: Inom EU är markanvändningsplaneringen ett

område där besluten ligger inom medlemsländerna. En medveten nationell och lokal

politik för användningen av mark och vatten och för utvecklingen av den byggda

miljön är nödvändig för att åstadkomma en långsiktigt hållbar utveckling i

enlighet med Agenda 21. Planering för mark- och vattenanvändningen bör samordnas

med planering för andra samhällssektorer och verksamheter bl.a. som stöd för

investeringar i infrastruktur och regional utveckling. Ett integrerat synsätt

med samordning av miljövård, hushållning med mark och vatten och ekonomisk

utveckling måste prägla utvecklingen av samhällets planering i vid mening. Det

är viktigt att Sverige i EU framhåller det som är kännetecknande för de svenska

förhållandena, bl.a. det glesa bebyggelsemönstret och de stora geografiska

avstånden. Det är också angeläget att den flexibilitet, det starka lokala

inflytande och den medborgerliga förankring som präglar det svenska

planeringssystemet får genomslag i det gemensamma arbetet inom EU i dessa

frågor.

 Som stöd för bl.a. planeringen i medlemsländerna håller en ny form av planering

av övergripande strategisk karaktär på att utvecklas på EU-nivå. Sverige

medverkar sedan halvårsskiftet 1994 i EU:s Committee on Spatial Development,

CSD, (generaldirektorat XVI). I CSD behandlas bl.a. frågor om regional planering

och nationsövergripande samarbete på området. Vid ett informellt ministermöte i

Leipzig hösten 1994, där Sverige deltog som observatör, enades medlemsländernas

ministrar ansvariga för fysisk planering om att medlemsländerna genom CSD skulle

arbeta fram rekommendationer eller riktlinjer för utveckling och markanvändning

på Europanivå. Sverige ställde sig bakom en sådan strävan. Arbetet som nu

intensifierats, bedrivs på så sätt att de enskilda medlemsländerna, med CSD som

diskussionsforum och med stöd av kommissionen, tillsammans utarbetar underlag

för sådana rekommendationer eller riktlinjer. Enligt mötet i Leipzig skall en

gemensam policy - European Spatial Development Policy (ESDP) - innehålla

övergripande mål som planering och beslut om markanvändningen skall främja samt

strategier för utvecklingen inom tre huvudområden: det urbana systemet,

infrastrukturen samt landsbygden och hushållningen med naturresurser. Ett

handlingsprogram som genom konkreta insatser, pilotprojekt och ekonomiskt stöd

främjar samverkan mellan länder och regioner skall utarbetas. Sverige bör aktivt

verka för att strävandena att uppnå gemensamma mål och riktlinjer för

strategiarbetet inriktas mot en hållbar utveckling.

 Arbetet med Östersjövisionen har ett nära samband med EU:s arbete inom CSD. Ett

samarbete mellan länderna runt Östersjön inleddes år 1992 med syfte att utveckla

ett långsiktigt hushållningsperspektiv i hanteringen av markanvändningsfrågor,

ett närmare samarbete och en starkare identitet i Östersjöregionen.

Lägesbeskrivningen och förslagen till åtgärder i rapporten "Visions and

Strategies around the Baltic Sea 2010", utgör utgångspunkt för arbetet i den

"Committee on Spatial Development in the Baltic Sea Region" (CSD/BSR) som

bildades vid planministermötet i Tallinn år 1994. Arbetet i CSD/BSR underlättar

CSD:s gränsöverskridande arbete i Östersjöregionen och ger ytterligare bidrag

till EU:s arbete med att bredda underlaget för utvecklingsinsatser och samarbete

i området.

4.1.3 Miljöforskning

Regeringens bedömning: Inom EU:s miljöforsknings-

program bör Sverige verka för forskning kring

renare och effektivare industriella processer och

tillämpningar, forskning om kretsloppsanpassning

och avfallshantering samt forskning om förnybara

naturresurser. EU:s arbete bör dessutom i högre

grad inriktas på styrmedel för en bättre miljö.

Miljöaspekter bör lyftas fram även på andra forsk-

ningsområden.

 Sverige bör även i samarbete med kringliggande

länder verka för att försurningen och Östersjöns

miljöproblem lyfts fram.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: När det gäller miljöforskning hävdar Beijerinstitutet att

den bör göras mindre byråkratisk och att det inte skall vara nödvändigt med

artificiellt samarbete för att få stöd. Göteborgs universitet stöder

promemorians prioritering av styrmedel för en bättre miljö. Kungliga Tekniska

Högskolan vill prioritera problemen med Östersjöns föroreningar.

Ingenjörsvetenskapsakademien vill stimulera forskning inom EU som kan bidra till

att förbättra kunskaper om centrala eller decentraliserade åtgärder är den mest

kostnadseffektiva lanseringen av miljöfrågorna.

 Skäl för regeringens bedömning: Sverige önskar ökad forskning kring renare och

effektivare industriella processer och tillämpningar, kretsloppsanpassning och

avfallshantering samt förnybara naturresurser. Effektiva styrmedel är ett viktig

del i målet att uppnå en bättre miljö på ett kostnadseffektivt sätt. Hit bör

även tvärvetenskapliga frågor kopplas såsom den samhällsvetenskapliga

forskningen om styrmedlens sociala, kulturella och ekonomiska förutsättningar

och verkningar.

 Det är naturligt att Sverige fortsätter forskningssamarbetet med kringliggande

länder och verkar för att arbetet fokuseras på försurning och Östersjöns

miljöproblem. Forskning kring betydelsen av biologisk mångfald samt orsakerna

till och effekterna av bl.a. miljörelaterade fisksjukdomar bör stödjas.

Forskning av betydelse för arbetet i de internationella konventionerna bör också

främjas. Ett närmare samarbete dels mellan de olika forskningsprogrammen, dels

mellan generaldirektoraten XI (miljö) och XII (forskning) för miljöforsknings-

programmets utveckling bör främjas, liksom även samarbetet med jordbruks-

(generaldirektorat VI) och fiskeridirektoraten (generaldirektorat XIV).

 Sverige bör verka för att inom EU stimulera forskning som kan bidra till att

förbättra och bredda den kunskapsbas, t.ex. om ländernas olika

miljöförutsättningar, på vilken beslut skall fattas huruvida centrala eller

decentraliserade åtgärder innebär den mest kostnadseffektiva hanteringen av

miljöfrågorna. Fakta såsom temperatur, nederbörd, jordmån och befolkningstäthet,

fordras som underlag för standardisering av miljödirektiv för EU-länderna.

Sverige bör verka för att resultaten av forskningen bearbetas och görs

tillgängliga som underlag för åtgärder.

 Sverige verkar i andra sammanhang för en avbyråkratisering av EU:s verksamhet,

vilket också bör gälla hanteringen av miljöforskningsmedel.

4.1.4 Miljöövervakning

Regeringens bedömning: Sverige bör fortsätta att

medverka aktivt i den europeiska miljöbyråns (EEA)

arbete. Sverige bör inom EEA verka för en ökad

integrering och effektivisering av de olika miljö-

rapporteringskraven samt lyfta fram frågor av

särskild vikt för Sverige, t.ex. försurning och

Östersjön. Miljöövervakningsarbetet inom EEA bör

vidare riktas in på att främja framtagningen och

användningen av miljöindikatorer.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Fiskeriverket anser att Sverige bör agera för att den

internationella miljöövervakningen för hav och vatten intensifieras.

Jordbruksverket anser att Sverige aktivt bör verka för användningen av

miljöindikatorer i miljöövervakningen. Sveriges Akademikers Centralorganisation

anser att Sverige bör arbeta för utvecklingen av ett standardiserat miljö-

övervakningsprogram.

 Skäl för regeringens bedömning: Sverige har god kompetens när det gäller

miljöövervakning och bör fortsätta att medverka aktivt i EEA:s arbete. EEA är

viktigt som gemensam kunskapsgrund och för prioriteringar i EU:s miljöarbete. Vi

bör arbeta för att stärka byråns ställning så att den kan bygga upp ett nätverk

som kan bedöma miljötillståndet i Europa och följa hur genomförandet av den

europeiska miljöpolitiken fortsätter. En fortsatt utvidgning av miljöbyrån till

fler länder utanför EU bör möjliggöras.

 Kraven på nationella rapporteringar till olika EU-organ kommer att öka i

samband med inträdet i EU och inom miljöområdet kommer rapporteringen i första

hand att ske till EEA. Sverige har liksom många andra länder skrivit under, och

rapporterar därmed till, olika internationella miljökonventioner. Rapporteringen

är resurskrävande och Sverige bör därför inom EEA verka för en effektivisering

genom en samordning av de olika miljörapporteringskraven. Rapporteringen bygger

i huvudsak på miljöövervakningsdata och belastningsdata vilket även kommer att

kräva att ett effektivt och standardiserat miljöövervakningsprogram för Europa

utvecklas.

 Miljöövervakningsarbetet inom EEA bör vidare riktas in på att främja

framtagningen och användningen av miljöindikatorer. Sverige deltar aktivt med

utveckling av miljöindikatorer inom ramen för bl.a. OECD:s och FN:s arbete.

Sverige bör inom EEA verka för att standardisera de olika organens arbete med

miljöindikatorer. Särskilt hänsyn bör tas till indikatorer för en hållbar

utveckling i enlighet med Riokonferensens beslut i Agenda 21. På sikt bör

arbetet kunna leda till att indikatorerna kan sättas samman i index. På uppdrag

av regeringen har Naturvårdsverket tillsammans med Statistiska centralbyrån

utvecklat ett svenskt miljöindexsystem. Sådana system bör så långt det går

samordnas internationellt.

4.1.5 Övrigt om styrmedel

Regeringens bedömning: Sverige bör verka för att

EU:s femte miljöhandlingsprogram får en starkare

ställning, att olika styrmedel förstärks samt för

att i denna skrivelse angivna prioriteringar får

tydligt genomslag.

 Sverige bör aktivt delta i utvecklingen av EU:s

system för frivillig miljöstyrning och miljörevi-

sion (EMAS). Systemet kommer att kunna tillämpas

för svenska industrianläggningar från april 1995.

Genom systemet kan företagens miljöprofil och

efterlevnad av miljöregler tydligare utnyttjas som

konkurrensfördel.

 Sverige bör fortsätta stödja det arbete med att

utforma en lagstiftning om utsläppsregler för

fasta anläggningar (IPPC) som pågår inom EU.

Direktivet bör utformas så att Sveriges mer långt-

gående bestämmelser kan fortsätta att tillämpas.

 Sverige bör verka för att erfarenheterna från

den nordiska miljömärkningen tillförs EG:s miljö-

märkningssystem i fråga om utvecklingen av krite-

rier för olika produktgrupper.

 Det är viktigt att bidrag från EU:s budget, bl.a.

via strukturfonderna och utjämningsfonden, stimu-

lerar till en hållbar utveckling. Miljökonsekvens-

beskrivningar bör göras av samtliga större projekt

som får EU-bidrag. Sverige bör aktivt medverka i

EU:s miljöfond (LIFE).

 Sverige bör stödja förslaget till skärpning av

reglerna om allvarliga industriolyckor (Seveso-

direktivet).

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning

 Remissinstanserna: Efterlevnad av EU:s miljöregler har betonats av många

remissinstanser.

 Skälen för regeringens bedömning: EU:s femte miljöhandlingsprogram antogs i

Edinburgh år 1992. Det är för närvarande föremål för revidering och uppföljning

där Sverige aktivt deltar. Sverige bör bl.a. stödja förslagen om utveckling av

s.k. gröna nationalräkenskaper.

 EU:s system för miljöstyrning och miljörevision (EMAS) av företag införs nu i

Sverige. Det är ett viktigt steg i företagens frivilliga miljöarbete. Det är

viktigt att Sverige deltar i EU:s arbete på detta område för att dels se till

att systemet tillämpas på ett enhetligt sätt i alla länder, dels att systemet

utvecklas till att gälla fler områden.

 Kommissionens förslag om individuell miljöprövning av fasta anläggningar

(Integrated Pollution Prevention and Control, IPPC) är viktigt och liknar i

huvudsak den prövning som görs i Sverige enligt miljöskyddslagen. Sverige bör

bidra till att EU så snart som möjligt beslutar om sådana regler. Kraven bör

bygga på att den belastning som naturen kan bära inte överskrids och på att

bästa möjliga teknik tillämpas för att förebygga utsläpp till luft, vatten och

mark.

 Ett nordiskt miljömärkningssystem har funnits under fem år och har under den

tiden växt till att omfatta kriterier för trettio produktgrupper. EU har också

ett system för miljömärkning som hittills fastställt kriterier för sju

produktgrupper. I det nordiska systemet är både miljökraven och funktionskraven

högt satta. Det är viktigt att kravnivåerna sätts högt också inom EG:s system.

Genom våra erfarenheter har Sverige en god möjlighet att påverka EG-systemet.

 Stora belopp fördelas varje år från EU:s olika fonder. Dessa kan därför

användas som ett viktigt styrmedel för att se till att bidragsstödda projekt

utformas så att de bidrar till en hållbar utveckling.

 Sverige bör stödja förslaget till skärpning av reglerna om allvarliga

industriolyckor (Servesodirektivet).

4.2 Miljö och handel

Regeringens bedömning: Sverige bör i miljö- och

handelsfrågor söka påverka EU:s agerande i en

miljö- och frihandelsvänlig linje så att handeln

bidrar till en hållbar utveckling. Detta kan bl.a.

ske genom ett aktivt deltagande i kommissionens

s.k. 113-kommitté, som har ett avgörande inflytan-

de över handelspolitiken, men också på andra sätt.

 Sverige bör prioritera att villkoren för arbetet

inom miljö- och handelsområden blir ömsesidigt

kända, att internationella miljöavtal som slutits

multilateralt och under FN får samma status som de

internationella handelsavtalen, att miljökrav bör

utformas så att de inte blir diskriminerande mot

andra länder, att miljökonsekvensbeskrivningar

görs av nya handelsavtal.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på att internationell handel

bidrar till att öka den ekonomiska välfärden. Väg- och transport-

forskningsinstitutet påpekar att ökad handel ger ökat behov av transporter,

vilket riskerar att förvärra miljöproblemen. Miljöförbundet kräver att

miljöhänsyn alltid måste gå före frihandel.

 Kommerskollegium hävdar att det avgörande för om miljökrav skall betecknas som

handelshinder är om dessa tillämpas diskriminatoriskt eller på annat sätt

onödigt inskränker internationell handel. Skogsindustrierna uttrycker en oro för

att protektionistiska åtgärder motiverade av miljöhänsyn kommer att störa

världshandeln.

 Skälen för regeringens bedömning: Sambanden mellan miljö- och handelspolitik

tilldrar sig ett allt större intresse och insikten växer om att åtgärder inom

ett område kan ge effekter inom det andra. För att minska risken för konflikter

mellan politikområdena bör därför åtgärder och regler utformas med hänsyn till

effekterna på det andra.

 Sverige har agerat mycket aktivt för att få till stånd den kommitté för miljö

och handel som nu finns inom Världshandelsorganisationen (WTO) och som också har

varit talesman för Norden inom GATT avseende miljö- och handelsfrågor. Då EU

numera företräder Sverige i WTO är det viktigt att påverka EU:s agerande i dessa

frågor.

 Grunden för Sveriges agerande har varit ömsesidig förståelse och hänsynstagande

till de grundläggande kraven inom såväl handel som miljö. I Sverige finns en

förhållandevis god insikt om både betydelsen av handel och den allmänna

betydelsen av en god miljö. Det är därför naturligt och till gagn både för

handeln och miljön om Sverige fortsätter att vara ett av de mer aktiva länderna

inom detta område även som medlem i EU.

4.3 Jordbruk

Regeringens bedömning: Sverige bör aktivt driva en

revidering av den gemensamma jordbrukspolitiken i

syfte att miljöanpassa jordbruket. Insatserna för

odlingslandskapets natur- och kulturmiljövärden

skall ha hög prioritet. Sverige skall i olika

sammanhang när skogsfrågor behandlas lyfta fram

erfarenheter av att miljöanpassa skogsbruket.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Skogsbruket berördes inte i promemorian.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser bl.a.Stockholms universitet och Umeå

universitet framhåller betydelsen av en betydligt mer offensiv politik när det

gäller att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken i EU för att åstadkomma

en hållbar utveckling inom jordbruket. Produktions- och miljömål bör få lika

vikt i jordbruket anser Sveriges Lantbruksuniversitet. En satsning på nya

tekniska användningar av förnyelsebara jord- och skogsbruksprodukter efterlyses

av Lunds universitet. Lantbrukarnas Riksförbund anser att det kan finnas skäl

att avreglera jordbruket, men miljöskälen kan inte anföras som något bärande

motiv. Sveriges framgångsrika politik när det gäller att dynamiskt bevara

miljövärden i odlingslandskapet bör föras fram i EU påpekar Boverket. Jord- och

skogsbrukets betydelse för ett rikt artbestånd inom flora och fauna bör lyftas

fram anser Naturvårdsverket.

 Skälen för regeringens bedömning: Jordbruket i EU regleras genom den gemensamma

jordbrukspolitiken (Common Agricultural Policy - CAP). I samband med att EU

reformerade den gemensamma jordbrukspolitiken i maj 1992 infördes bl.a. ett s.k.

kompletterande stöd för miljövänliga jordbruksmetoder och bevarande av

landskapet (förordning 2078/92). Samtidigt ändrades den allmänna inriktningen på

jordbruksstöden från produktionsstöd till arealstöd samt stöd för att lägga mark

i träda.

 I samband med ovan nämnda reform av CAP infördes också ett särskilt stöd för

skogsplantering som ett led i ansträngningarna att minska överskottsproduktionen

inom EU.

 Sverige bör verka för en revidering av CAP i syfte att påbörja omställningen

mot ett hållbart jordbruk inom unionen. En särskild utredare har tillkallats för

att analysera frågor i anslutning till en revidering av CAP. En handlingsplan

bör tas fram, bl.a. på basis av utredarens förslag, med sikte på att ett beslut

skall fattas vid regeringskonferensen år 1996 om att revidera CAP och att

detaljerade riktlinjer för revision läggs fast (se också avsnitt 2.5 Biologisk

mångfald). En parlamentarisk utredning kommer också att tillsättas.

 En utgångspunkt för revideringen av CAP bör vara att subventionerna till det

konventionella jordbruket minskas kraftigt. Styrmedlen bör i stället utformas så

att de främjar övergången till ett miljöanpassat jordbruk, bl.a. med avseende på

att bevara av odlingslandskapets natur- och kulturmiljövärden. Användningen av

bekämpningsmedel och handelsgödsel bör minskas kraftigt. Inte minst är detta

viktigt för att minska belastningen på Nordsjön och Östersjön. Sverige bör

aktivt driva ett minskat näringsläckage och en minskad spridning av kadmium och

ammoniakavgång från jordbruket, bl.a. genom införande eller ökning av

miljöavgifter (se vidare avsnitt 4.8 Hav och vatten).

 Utvecklingen av ett miljöanpassat skogsbruk som har börjati Sverige bör

utnyttjas som förebild i olika sammanhang när skogsfrågor behandlas inom

unionen. Sverige skall aktivt driva kraven på minskning av de gränsöverskridande

luftföroreningar som skadar den svenska skogen.

4.4 Bioteknik

Regeringens bedömning: I den revidering av EG-

direktiven om genetiskt modifierade organismer

(GMO) som inletts inom EU kommer från svensk sida

att noga bevakas att säkerheten i systemet inte

försämras genom förenklade prövningsrutiner.

Regeringen avser att ta fram en samlad svensk syn

på EU:s arbete med bioteknikfrågorna.

 Departementspromemorian: Ej behandlad i promemorian

 Skälen för regeringens bedömning: Den moderna biotekniken innebär bl.a.

möjligheter att gentekniskt modifiera organismer. Biotekniken ger också nya

möjligheter att framställa läkemedel och kemiska substanser och att växtförädla.

 Genteknikens hälso- och miljörisker kontrolleras genom lagstiftning. Den

svenska lagen följer den gemensamma lagstiftning som finns inom EU. Den svenska

prövningen av innesluten användning och avsiktlig utsättning i naturen av GMO

sker inom varje sektor genom ansvarig myndighet.

 För närvarande pågår en revidering av EU-direktiven om innesluten användning

och avsiktlig utsättning av GMO vars syfte är att förenkla myndighetsprövningen

med bibehållen säkerhet. Revideringen av direktivet om innesluten användning har

kommit längst. Diskussionen har skett inom ramen för en grupp sammansatt av

representanter för de ansvariga myndigheterna inom medlemsländerna. Kommissionen

avser att lägga fram ett förslag vid rådsmötet i juni. Vad gäller direktivet om

avsiktlig utsättning har diskussionen i myndighetsgruppen just inletts.

Regeringen och ansvariga svenska myndigheter verkar för att säkerheten i

systemet inte eftersätts i samband med förenkling av prövningsrutinerna.

 Flera andra frågor som gäller bioteknik behandlas också för närvarande inom EU.

Regeringen avser att ta fram en samlad svensk syn på EU:s arbete med

bioteknikfrågan.

4.5 Städernas miljöproblem

Regeringens bedömning: Sverige bör medverka aktivt

i EU:s samarbete som rör livsmiljön i städer och

tätorter. Arbetet bör inriktas dels mot utred-

ningssamarbete på nationell och regional nivå,

dels mot erfarenhetsutbyte i syfte att utveckla

instrumenten för det regionala och lokala arbetet

med stadsmiljöfrågor. Grundläggande utgångspunkter

för vår medverkan bör vara en strävan att åstad-

komma en långsiktigt hållbar tätortsutveckling med

särskild hänsyn till de svenska städernas och

tätortssystemets särart.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser har särskilt kommenterat arbetet med

stadsmiljöfrågor. Boverket pekar på de utgångspunkter för en hållbar

tätortsutveckling som redovisas i rapporten Sverige 2009 - förslag till vision,

bl.a. ifråga om sambanden mellan bebyggelse och trafik samt mellan tätorter och

omgivande landsbygd. Vägverket anser bl.a. att det behövs kraftfullare initiativ

och incitament för att skapa varaktigt hållbara trafiksystem i stadsmiljön och

nämner därvid en effektiv kollektivtrafik och en god stadsbyggnadskultur.

Byggforskningsrådet erinrar om att forsknings- och utvecklingsinsatser som rör

stadsmiljöfrågor också bör ges hög prioritet i EU-samarbetet.

 Skälen för regeringens bedömning: Ca 80 procent av Västeuropas befolkning bor i

städer, med i många fall betydande miljö- och hälsoproblem. Jämfört med övriga

Europa är Sverige ett glest befolkat land med långa avstånd mellan ett antal små

och medelstora tätorter och ett glest kommunikationsnät. I regeringens skrivelse

Miljön - vårt gemensamma ansvar (skr. 1994/95:120) redovisas bl.a. mål och

utgångspunkter för en hållbar utveckling av städer och tätorter i samspel med

omgivande landsbygd. Denna förutsätter ett utvecklat samarbete mellan främst

lokala och regionala myndigheter. Arbetet bör bedrivas utifrån en helhetssyn på

stadsmiljön, där miljöproblem, sociala aspekter, frågor om teknisk försörjning,

hänsyn till natur- och kulturmiljövärden m.m. beaktas.

 Det breda synsätt som redovisas i regeringens skrivelse bör prägla även

Sveriges medverkan i EU:s arbete med stadsmiljöfrågor. Våra insatser bör bl.a.

syfta till att städernas miljöproblem uppmärksammas på ett integrerat sätt i

samarbetet kring olika sektorer och verksamheter, såsom frågor om

energiförsörjning, avfall och tekniska försörjningssystem. Mot bakgrund av

trafikens påverkan på livsmiljön i tätorterna bör Sverige vara pådrivande när

det gäller åtgärder för att minska störningar från tätortstrafiken, bl.a. genom

fysisk planering, krav på fordon och bränslen och ekonomiska styrmedel.

 Ett viktigt samarbetsområde de närmaste åren är vidare att medverka i det

utbyte av kunskaper och erfarenheter som sker inom ramen för kommissionens

expertgrupp för stadsmiljöfrågor. Utgångspunkten för Sveriges medverkan bör vara

att åstadkomma en långsiktigt hållbar tätortsutveckling i enlighet med Agenda

21. Sverige bör verka för en förnyelse och komplettering av bebyggelsestrukturen

som främjar en god hushållning med mark- och vattenområden, som tar hänsyn till

kulturmiljövärdena och som i övrigt främjar en god livsmiljö. Sverige bör i EU

även verka för att skapa förståelse för de svenska städernas särart och förmedla

kunskaper om det svenska planeringssystemet, som bl.a. kännetecknas av en

långtgående decentralisering till kommunerna.

4.6 Ozonnedbrytande ämnen

Regeringens bedömning: Sverige bör arbeta för att

EU:s regler för avveckling av ozonnedbrytande

ämnen skärps så att de motsvarar de svenska be-

stämmelserna. Ytterligare åtgärder bör vidtas för

att minska användningen av HCFC och metylbromid

inom EU. Även handel med använda och återvunna

ozonnedbrytande ämnen och varor som tillverkats

med och innehåller ozonnedbrytande ämnen bör

regleras inom EU. Vid fördelning av kvoter för

import av ozonnedbrytande ämnen bör Sverige verka

för att dessa kvoter blir så låga som möjligt och

Sverige bör i möjligaste mån avstå från att ansöka

om egna kvoter. Sverige bör aktivt delta i EU:s

gemensamma förberedelser inför omförhandlingar av

Montrealprotokollet.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att krav på

bl.a. produktutveckling skall drivas. Naturvårdsverket föreslår att ytterligare

insatser bör göras för att minska användningen av HCFC och metylbromid och tar

även upp att Sverige bör verka för att importkvoter som ges för använda och

återvunna ämnen blir så låga som möjligt. Vidare anser verket att Sverige skall

prioritera att driva på EU:s ställningstagande inför omförhandlingar av

Montrealprotokollet.

 Skälen för regeringens bedömning: Sverige är ett av de länder som varit

snabbast i att avveckla användningen av ozonnedbrytande ämnen. Sverige

notifierade ett förslag till ny förordning för en slutlig avveckling av

ozonnedbrytande ämnen till GATT och EU i slutet av oktober 1994. Förslaget

innehåller bl.a. en slutlig utfasning av HCFC till år 2002. EG har i en ny

förordning som började gälla från och med den 1 januari 1995 reglerat

produktionen av ozonnedbrytande ämnen. Flera delar av EU:s nya reglering är i

paritet med den nuvarande svenska regleringen, men tillämpningen av

användningsförbud saknas för de flesta ämnena och handel med återvunna ämnen och

produkter som innehåller förbjudna ämnen är tillåten. Sverige har även mer

långtgående reglering av HCFC.

 Sverige begränsade tidigt även handel med varor som tillverkats med och

innehåller olika ozonnedbrytande ämnen. Sverige bör verka för att denna handel

begränsas även inom EU så att produktionen av sådana varor inte flyttar till

länder med lägre krav på avvecklingen av ozonnedbrytande ämnen. För HCFC och

metylbromid bör Sverige arbeta för att ytterligare åtgärder tas för att minska

användningen även inom EU.

 EU har lämnat ut kvoter för import av använda och återvunna ämnen och

produktion för s.k. nödvändig användning för 1996. I möjligaste mån bör dessa

kvoter begränsas så att utvecklingen av alternativ teknik stimuleras.

 Inom EU finns i dag en relativt stor samsyn om åtgärder för att skydda

ozonskiktet och Sveriges internationella agerande kan förväntas få stöd och även

stärkas genom vårt medlemskap. Genom att aktivt agera och delta i EU:s

ställningstagande inför omförhandlingar av Montrealprotokollet kan stödet för

nya åtaganden bli större och kraftfullare än tidigare.

4.7 Kolväten/marknära ozon

Regeringens bedömning: Sverige bör verka för en

EU-strategi för att minst halvera utsläppen av

flyktiga organiska ämnen för att begränsa miljö-

och hälsoeffekter av höga ozonhalter vid markytan.

En sådan EU-strategi bör innehålla bl.a. utsläpps-

krav för kolväten från fasta anläggningar och reg-

ler om återvinning av bensinångor ("muffar") vid

bensinstationer motsvarande svensk skyddsnivå.

Även andra delar av oljedistributionen samt åtgär-

der mot transportsektorns utsläpp av kolväten bör

komma i fråga för att uppnå nödvändiga reduktioner.

Sverige bör verka för att det arbete som bedrivs

inom konventionen om långväga gränsöverskridande

luftföroreningar tas som utgångspunkt i EG:s

interna arbete.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att en

strategi bör sträva avsevärt längre och menar att insatserna bör koncentreras

till produktionsledet. Jordens Vänner saknar åtgärder för minskad bilism och

minskad användning av andra fordon som drivs med fossila bränslen.

 Skälen för regeringens bedömning: En stor andel av de utsläpp av flyktiga ämnen

och kväveoxider som bidrar till bildningen av marknära ozon i Sverige härrör

från andra medlemsländer inom EU. De högsta halterna av marknära ozon inträffar

i speciella vädersituationer då ozon transporteras till Sverige från

kontinenten. Sverige bör därför stödja och driva på det arbete som för

närvarande pågår för att begränsa dessa utsläpp inom EU.

 Sverige bör verka för att föra in en skyddsnivå som motsvarar den svenska vad

gäller kommissionens arbete med bl.a. utsläppskrav för kolväten från fasta

anläggningar, vid översynen av luftkvalitetsnormer för ozon och de planerade

EU-reglerna om återvinning av bensinångor ("muffar") vid bensinstationer.

Transportsektorns utsläpp av kolväten är en mycket viktig källa som måste

åtgärdas genom strängare avgasregler. Strategin måste nära kopplas till åtgärder

mot försurning vad gäller bilarnas utsläpp. Även andra delar av

oljedistributionen bör komma i fråga för att uppnå nödvändiga reduktioner.

 En annan fråga som Sverige bör lyfta upp är arbetet som drivs inom konventionen

om långväga gränsöverskridande luftföroreningar (LRTAP). Protokollet om flyktiga

organiska ämnen (VOC-protokollet) har ännu inte trätt i kraft, och Sverige bör

uppmana de medlemsländer som inte ratificerat protokollet att om möjligt

påskynda ratificeringen.

4.8 Hav och vatten

Regeringens bedömning: Sverige skall inom EU

aktivt verka för begränsa utsläpp som berör våra

sjöar och omgivande hav. Särskilt angeläget är att

bevaka att EG:s regler om avloppsrening från tät-

orter rörande kväverening fullföljs samt att åt-

gärder genomförs för att minska jordbrukets kväve-

läckage. Förhållandena i Östersjön bör särskilt

uppmärksammas.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i frågan.

Naturvårdsverket framhåller vikten av att EG:s regler om avloppsrening från

tätorter med bl.a. krav på kväverening fullföljs. Fiskeriverket menar att

Sverige skall driva miljöfrågorna i Östersjön, speciellt miljögiftsproblematiken

och eutrofieringen, då Östersjön är av avgörande betydelse för svenskt fiske.

Vidare framhåller Fiskeriverket att den internationella miljöövervakningen för

hav och vatten bör intensifieras. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län tar

uppkopplingen mellan grund- och ytvattenkvalitet samt försurning och förorening

av mark. Sveriges lantbruksuniversitet tillstyrker behovet av långtgående

åtgärder för att minska läckaget från jordbruket medan Lantbrukarnas Riksförbund

anser att det är rimligt att eftersträva en gemensam beskattningsnivå på

handelsgödsel inom EU.

 Skälen för regeringens bedömning: Sverige kommer aktivt att verka för att

upprätthålla en ekologisk balans i sjöar och vattendrag samt omgivande hav.

T.ex. har Sverige sedan länge varit pådrivande i arbetet med att återställa

Östersjön i ekologisk balans inom såväl Helsingforskommissionen som vid

bilateralt samarbete med staterna i Östeuropa. Med hänsyn till att utvecklingen

i Östersjön är ett gemensamt intresse för flera medlemsstater i Europa är det

naturligt att miljöförhållandena i Östersjön blir föremål för särskild

uppmärksamhet. Det kommissionsförslag till direktiv om förbättrad vattenkvali-

tet, som diskuteras inom EU, innebär att varje medlemsland skall anta bindande

miljökvalitetsnormer och sätta ekologiska vattenkvalitetsmål samt utarbeta

integrerade program för att följa hur målen uppfylls. Detta förslag ansluter

väl till det motsvarande arbete som bedrivs i Sverige. Förslaget är av över-

gripande natur och kommer att omfatta såväl havsvatten som sötvatten. Frågor

som kommer att aktualiseras är bl.a. gränsöverskridande vatten och försurning

av sjöar och vattendrag.

 Redan nu sker ett omfattande internationellt samarbete i syfte att förbättra

havsmiljön i våra omgivande hav. Vid fjärde Nordsjökonferensen, som hålls i

Danmark i juni 1995, kommer miljöministrarna att diskutera åtgärder för att

förbättra Nordsjöns miljö. Aktuella frågor är den biologiska mångfalden, fiske-

och sjöfartsfrågor samt arbetet med att begränsa utsläpp av närsalter och

farliga ämnen. Sverige kommer att såväl i detta sammanhang som inom EU att verka

för en skärpning av utsläppsbegränsningar till vatten och luft. Av särskilt

intresse är att bevaka att kravet på kväverening fullföljs i direktivet om

kommunalt avloppsvatten samt att de stränga EG-regler om bekämpningsmedelsrester

i grund- och dricksvatten inte försvagas.

 Ett problem för våra omgivande hav är övergödningen. Länderna kring Nordsjön

och Östersjön har antagit miljömålet att reducera utsläppen av kväve med 50

procent till år 1995. Ytterligare åtgärder måste vidtas för att detta mål skall

kunna uppfyllas. Av särskilt intresse är att begränsa de diffusa utsläppen, där

jordbrukets kväveutsläpp är ett område där Sverige aktivt kommer att verka för

att ytterligare åtgärder vidtas. Viktiga frågor är odlingssystemets utformning,

anpassad användning av stallgödsel och införandet av en miljöavgift på handels-

gödsel. Sverige kommer också att driva att alla strandstater inom EU verkligen

genomför EU:s krav på kväverening i känsliga områden.Sverige kommer vidare att

verka för EG-regler som minskar ammoniakavgången från jordbruket motsvarande

åtminstone de regler som gäller för södra Sverige.I detta sammanhang kan

bilaterala överenskommelser också vara en framkomlig väg.

 Andra frågor för det svenska EU-arbetet är att bidra till att kommande gemen-

samma minimikrav för utsläppen från massaindustrin får en så hög skyddsnivå som

möjligt. Våra förslag till insatser för att minska försurningen bidrar också

till en bättre miljösituation i hav och vatten.

 Arbetet inom EU kommer även att aktualisera miljöövervakningen av hav och

vatten. Som tidigare nämnts i avsnitt 4.1.4 kommer Sverige att verka för att den

internationella miljöövervakningen integreras och effektiviseras.

4.9 Kustområdena

Regeringens bedömning: Sverige bör medverka i det

pågående arbetet inom EU med en att åstadkomma en

hållbar utveckling av kustområdena. Resultatet av

arbetet bör medge en anpassning till regionala

förhållanden.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i frågan.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län menar att det är viktigt att i

sammanhanget beakta turismens negativa inverkan på attraktiva kustområden.

Länsstyrelsen erinrar om att i EU:s femte miljöhandlingsprogram är

turistindustrin en viktig målgrupp när det gäller insatser för att föra

miljöarbetet framåt. Sveriges Akademikers Centralorganisation anser att Sverige

skall arbeta aktivt för att se till att vi får behålla den nationella

beslutanderätten i frågor om strandskydd, allemansrätt m.m.

 Skälen för regeringens bedömning: Exploateringen av kustområdena är ett stort

problem på många håll inom EU, särskilt i Medelhavsområdet. Sverige är i likhet

med flera andra länder inom EU rikt på sjöar, vattendrag och skärgårdsområden

och den sammanlagda kuststräckan är lång. Önskemålet att få uppföra fritidshus

m.m. i strandnära områden är olika starkt i olika delar av medlemsländerna. Den

svenska lagstiftningen på detta område har genom riksdagens beslut år 1994

(prop. 1993/94:229, JoU 28, rskr. 401) stärkts genom att syftet med strand-

skyddet utvidgas till att även omfatta livsvillkoren för växter och djur. Även

om bebyggelsetrycket i stora delar av vårt land är lågt bör det understrykas att

bevarandet av strandområdena måste ses i ett långsiktigt perspektiv. Att ett

område nu är av mindre intresse för såväl bebyggelse som för friluftslivet

behöver inte innebära att så kommer att vara fallet för all framtid. Både

trycket från bebyggelse och från friluftslivet kan komma att öka i framtiden,

varför en restriktiv tillämpning är viktig.

 En svensk strategi för våra kustzoner och de större sjöarna bör utvecklas.

Sverige bör medverka i pågående arbete med ett kustzonsdirektiv och en strategi

för kustzoner i syfte att åstadkomma en hållbar utveckling av kustområdena,

bl.a. genom gemensamma regler för skydd av känsliga eller särskilt värdefulla

kustområden. De svenska skydds- och planeringsformerna - allemansrätten,

strandskyddsbestämmelserna och den kommunala översiktsplaneringen - bör kunna

inspirera i detta arbete. Den nationella beslutanderätten i dessa frågor bör

hävdas. Beslut som rör mark- och vattenanvändningen vars konsekvenser enbart

omfattar lokala eller regionala förhållanden bör således liksom i dag fattas på

nationell nivå.

4.10 Euratom-fördraget

Regeringens bedömning: Sverige bör under år 1995

aktivt medverka i de frågor inom Euratom-för-

dragets område som rör säkerhetskontroll och

fysiskt skydd av klyvbart material, strålskydd

samt hantering och slutförvaring av använt kärn-

bränsle och kärnavfall. Beträffande delområdet

säkerhetskontroll och fysiskt skydd av klyvbart

material bör Sverige sträva efter att medverka

till att modernisera EU:s kontrollinsatser. Ut-

gångspunkten i dessa strävanden bör vara det ut-

vecklingsarbete på detta område som Sverige be-

driver tillsammans med det internationella atom-

energiorganet IAEA. Sverige bör vidare aktivt med-

verka i den pågående översynen av de gemensamma

strålskyddsföreskrifterna, som gemenskapen enligt

Euratom-fördraget skall anta. Sverige bör i detta

sammanhang särskilt driva frågan att det skall

vara möjligt för ett enskilt medlemsland att anta

striktare dosgränser än vad den gemensamma bas-

nivån anger. I arbetet som rör hantering av använt

kärnbränsle och kärnavfall skall Sverige agera för

principen att varje medlemsland är ansvarigt i

alla led för det avfall som produceras inom landet.

 Departementspromemorian: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Få remissinstanser har yttrat sig över dessa frågor och inga

av dem framför några avvikande synpunkter. Stockholm International Peace

Research Institute (SIPRI) välkomnar alla ansträngningar som görs för att stärka

det internationella samarbetet för kontroll av spridning av klyvbart material.

Statens strålskyddsinstitut påpekar i sitt remissyttrande att problemet med

illegal trafik av radioaktiva ämnen även gäller icke-klyvbart material.

 Greenpeace framhåller att ett medlemsland skall garanteras rätten att i lag

förbjuda import av radioaktivt avfall inkl. kärnbränsle vilket kan komma att

upparbetas eller slutförvaras. Dessutom anser Greenpeace att all export av

kärnbränsle och radioaktivt avfall till länder utanför EU skall förbjudas. I

sitt remissyttrande tar Greenpeace även upp en fråga som rör EU:s åtgärder för

att höja kärnkraftsäkerheten i Central- och Östeuropa. Enligt Greenpeace

uppfattning har EU:s stöd på detta område utvecklats till ett förtäckt stöd till

kärnkraftsindustrin inom EU. Greenpeace framhåller att Sverige bör blockera ett

beslut i EU att utöka fonderna för utlåning under nuvarande villkor. Greenpeace

anser att Sverige i stället skall agera så att EU:s stöd i stället utformas så

att förnyelsebara och energieffektiva energisystem får chansen att utvecklas i

Central- och Östeuropa.

 Jordens Vänner har i sitt remissyttrande tagit upp frågan om hur Sveriges

energipolitik kan komma att påverkas av medlemskapet i EU. Jordens Vänner

framhåller att huvudmålet för Sveriges insatser på kärnkraftsområdet både i

landet och internationellt bör vara att kärnkraften avvecklas så fort som

möjligt. Detta mål står dock enligt Jordens Vänners uppfattning i strid med

Euratoms stadgar. Jordens Vänner anser därför att stadgarna bör ändras i detta

avseende.

 Skälen för regeringens bedömning: För att hindra kärnvapenspridning och stoppa

smuggling av klyvbart material krävs internationellt samarbete, vilket främst

bedrivs inom det internationella atomenergiorganet (IAEA). Det finns också

bilaterala kärnenergiavtal med detta syfte, som också delvis låg bakom

tillkomsten av EURATOM-avtalet. För att fullgöra sina uppgifter måste det

internationella kontrollsystemet kontinuerligt förändras. Sverige bör mot den

bakgrunden sträva efter att modernisera EU:s kontrollinsatser när det gäller

säkerhetskontroll och fysiskt skydd av klyvbart material. Det utvecklingsarbetet

som Sverige bedriver tillsammans med det internationella atomenergiorganet IAEA

bör påverka även Euratoms arbete på detta område. Ett effektivt system för

säkerhetskontroll och fysiskt skydd utgör också ett grundläggande stöd i kampen

mot illegal trafik av klyvbart material.

 En viktig fråga i arbetet med att revidera direktivet om en gemensam basnivå

för strålskydd, som EU enligt Euratom-fördraget skall anta, är att det skall

vara möjligt för ett enskilt medlemsland att anta striktare dosgränser än vad

den gemensamma basnivån anger. Det bör vara möjligt för ett medlemsland att

successivt se över de nationella strålskyddsföreskrifterna och vid behov kunna

skärpa den tillåtna nivån. Det är i det sammanhanget angeläget att Sverige även

efter inträdet i EU är fortsatt aktiv i internationella organ som

internationella strålskyddsorganet ICRP, det internationella kärnenergiorganet

IAEA samt OECD:s särskilda kärnenergiorgan NEA.

 I arbetet som rör hantering av använt kärnbränsle och kärnavfall skall Sverige

enligt regeringens mening agera för principen att varje medlemsland är ansvarigt

i alla led för det avfall som produceras inom landet. EU bör enligt regeringens

uppfattning koncentrera sina insatser till att samordna FoU-arbete på området.

 Det svenska förbudet, enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, att utan

tillstånd slutförvara utländskt använt kärnbränsle och kärnavfall i Sverige

gäller utan inskränkningar även efter det att Sverige blivit medlem i EU.

Regeringen vill i sammanhanget erinra om sitt förslag till riksdagen (proposi-

tion 1994/95:118) om att vidga det svenska förbudet mot slutförvaring av

utländskt använt kärnbränsle och kärnavfall till att även omfatta mellanlagring

av material med utländskt ursprung.

 Regeringen vill också klargöra att medlemskapet i EU inte påverkar de enskilda

medlemsländernas kärnkraftspolitik. Vidare gäller att det är varje medlemslands

ansvar att utforma sin egen politik beträffande den slutliga hanteringen av

använt kärnbränsle. Sverige kommer således även fortsättningsvis att bedriva sin

egen politik beträffande kärnkraften och hanteringen av kärnavfallet.

 Det är vidare i sammanhanget viktigt att understryka att de svenska och

internationella satsningar som görs i de östeuropeiska kärnkraftverken syftar

till att åstadkomma en så säker driftsituation som möjligt under den

överblickbara tid som dessa verk måste drivas på grund av energisituationen i

berörda länder. Parallellt med säkerhetssatsningar i kärnkraftverken är det

därför angeläget med såväl nationella som internationella insatser för att

stödja länder i Central- och Östeuropa i planeringen och utvecklingen av en

förnybar, säker och miljöanpassad energiproduktion och att åstadkomma en

effektivare och resurssnålare energianvändning.

5 Genomförandefrågor

5.1 Ett handlingskraftigt arbete - på alla plan

Regeringens bedömning: Ett handlingskraftigt

arbete på alla plan skall genomsyra det svenska

miljöarbetet i EU. För att uppnå de svenska målen

krävs ett effektivt samspel mellan företrädare för

riksdagen, regeringskansli, myndigheter, närings-

liv, ideella och andra organisationer och ut-

ländska organ. Arbetet bör organiseras så att med-

borgarna medges största möjliga insyn och viktiga

miljöfrågor som avgörs inom EU bör bli föremål för

inhemsk remissbehandling. Arbetsinsatserna natio-

nellt och i EU:s institutioner skall spegla de av

regeringen uppsatta prioriteringarna på miljöom-

rådet.

 Departementspromemorian: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i regel inte några invändningar mot de

utgångspunkter som redovisas i promemorian utan understryker snarare vikten av

ett väl förankrat och samordnat miljöarbete på alla plan för att de svenska

prioriteringarna skall uppnås inom EU. Statskontoret anser att

genomförandeaspekterna bör framhävas ytterligare och efterlyser ett ökat löpande

engagemang från den politiska nivån. Närings- och teknikutvecklingsverket och

Industriförbundet anser att det föreslagna arbetssättet är fördelaktigt även med

industriella och konkurrensmässiga utgångspunkter. Industriförbundet efterfrågar

jämte Landsorganisationen i Sverige ett stärkt samarbete mellan industrin och

miljöorganisationerna för att effektivisera miljöarbetet i EU. Svenska

Kommunförbundet anser att regeringen tydligare bör framhålla den centrala roll

som kommunerna har i det svenska miljöarbetet och föreslår vidare att uppgifter

om ärendens gång i EU:s förslags- och lagstiftningsprocess finns lätt

tillgängliga för intresseorganisationer och kommuner. Länsstyrelsen i Göteborgs

och Bohus län förordar starkt den höga ambitionsnivån men anser att man

begränsar goda kontakter med samtliga medlemsländer genom att peka ut ett par

progressiva länder och betonar vikten av en öppen inställning också till de

länder som traditionellt inte betraktas som miljöprogressiva med målet att söka

lösningar med de länder som för den mest miljökonsekventa linjen.

Beijerinstitutet anser dock att Sverige tillsammans med framför allt Finland,

Danmark, Tyskland och Holland bör utarbeta informationskampanjer som kan

genomföras i hela EU i syfte att på ett objektivt sätt beskriva hot och faror

som följer med en fortsättning av rådande trender och på de möjligheter som

erbjuds att undvika dessa samtidigt som ekonomin kan fås att fungera mer

effektivt. Kemikalieinspektionen betonar vikten av samordning för att lyckas

driva de svenska prioriteringarna och ser därför allvarligt på avsaknaden av ett

miljöråd i Storbritannien. Miljöorganisationerna bl.a. Jordens Vänner och

Miljöförbundet välkomnar regeringens förordade stöd och vill samtidigt vidga

perspektivet till de internationella samordningskontoren och miljörörelser i

andra länder som bör ses som potentiella samarbetspartners.

 Skälen för regeringens bedömning: För att Sverige skall kunna påverka den

gemensamma miljöpolitiken i EU, driva utvecklingen och finna nya lösningar till

fördel för miljön, är det angeläget med största möjliga svenska uppslutning

bakom den svenska miljöpolitiken i EU. Det ställer höga krav på politisk ledning

och väl fungerande former för samverkan och öppenhet i det svenska miljöarbetet.

Sektoransvaret för miljöpolitiken bör gälla även för EU-arbetet.

 Många viktiga ställningstaganden inom EU - liksom i Sverige - som berör

miljöarbetet tas av de statsråd som är ansvariga för utrikespolitik, handel,

biståndspolitik, ekonomi, energi, transporter, regional politik och fysisk

planering, jordbruk och näringspolitik. Många av kommissionens 23 direktorat

deltar aktivt i EU:s miljöarbete. För att kunna påverka beslutsfattandet

effektivt gäller det att driva svenska frågor redan från ett tidigt stadium i

kommissionens kommittéer och arbetsgrupper.

 Förslag till nya EU-regler läggs fram av EG-kommissionen. Som regel inbjuder

kommissionen experter från medlemsländerna att bistå i utarbetandet av ett

direktiv. Även om dessa experter oftast formellt är oberoende och deltar i

personlig kapacitet så utgår man normalt ifrån att deras åsikter är förankrade i

hemlandet. Dessa experter kommer främst från myndigheter och fristående

institutioner. Eftersom arbetet i allmänhet börjar i ett tidigt skede - ofta

flera år innan frågan är mogen för avgörande i rådet - fordras att departementen

svarar för att de svenska experterna är väl informerade om den fastställda

svenska politiken på området. Vidare bör Sverige i kommissionen verka för ett

ökat samarbete mellan olika direktorat.

Ett brett samråd

Den svenska regeringen har för avsikt att förankra det svenska EU-arbetet i en

bred krets av det svenska samhället. De ideella miljöorganisationerna har en

mycket viktig roll både för att driva på det nationella miljöarbetet och för att

påverka EU:s miljöpolitik. Regeringen har i årets budgetproposition (prop.

1994/95:100 bil. 15) föreslagit ett ökat stöd till detta arbete.

Intresseorganisationerna måste beredas möjlighet att påverka arbetet redan på

ett tidigt stadium. En förutsättning för detta är en väl fungerande

beredningsprocess och en hög grad av öppenhet i de svenska kontakterna med EU.

Sverige bör aktivt arbeta för att pckså på miljöområdetöka öppenheten inom EU.

Målet är att regler som motsvarar den svenska offentlighetsprincipen skall

uppnås inom EU. Arbetet bör organiseras så att medborgarna medges största

möjliga insyn. När ett kommissionsförslag överlämnas till rådet överlämnas det

också till medlemsländerna. Då börjar den politiska processen. Regeringen kommer

som huvudregel att remittera kommissionsförslag till berörda i Sverige. I de

fall det är önskvärt att fastställa en svensk position i ett mycket tidigt skede

kan det bli nödvändigt att komplettera remissförfarandet med speciella samråds-

förfaranden. Regeringen och myndigheterna kommer också att ta initiativ för att

göra informationen mer tillgänglig för allmänheten bl.a. genom korta

beskrivningar av nya förslag. Möjligheten att använda modern informationsteknik

för att öka medborgarnas insyn analyseras.

 Samrådsprocessen inom regeringskansliet är viktig. Miljödepartementet har

upprättat ett stort antal beredningsgrupper där bl.a. positioner bereds med

berörda departementet och myndigheter inför rådsmöten. Därutöver är det

regeringens avsikt att söka bredast möjliga förankring i det svenska samhället

för den svenska EU-linjen. Detta kommer att ske på flera sätt.

 Den referensgrupp för miljöfrågor som upprättats spelar en viktig roll för

samråd såväl inför ministermöten som andra möten. Det är också regeringens

avsikt att bjuda in till möten i särskilda EU-frågor med ledande företrädare för

industrin, fackföreningarna, miljörörelsen m.fl.

 För att uppnå bredast möjliga nationella förankring kommer Miljödepartementet

att utarbeta promemorior, där det framgår bl.a. hur huvuddragen av ett direktiv

ser ut, svenska remissinstansers synpunkter och förenligheten med svenska

bestämmelser.

Kontakter med andra länder

Det arbete som utförs av de svenska miljöråden är en viktig del av det svenska

arbetet i EU. De svenska ambassaderna besitter en omfattande kompetens och

kommer att spela en ökad roll i detta arbete. Det är viktigt att till fullo

utnyttja den kunskap och de goda exempel som finns i det svenska miljöarbetet

och fortsätta att ta fram offensiva förslag i Sverige som kan föras in i EU:s

arbete. Miljöinformationen till utlandet behöver bli mer effektiv och

målinriktad. Särskilda informationsinsatser bör inriktas mot beslutsfattare,

opinionsbildare och massmedia i viktiga EU-länder. Möjligheter till utbytes-

tjänstgöring i andra länder bör utnyttjas av svenska experter.

 Sverige har mycket att inhämta från andra länders kunskaper om miljöarbetet i

EU. Detta kommer att vara berikande och av betydelse för det svenska

miljöarbetet i unionen. För att nå framgång i EU-politiken fordras också mycket

nära samråd med andra EU-länder, såväl de som har liknande synpunkter som vi

själva, som de som har avvikande uppfattningar. Sverige bör självfallet

upprätthålla god kontakt och samarbeta med både nordliga och sydliga

medlemsländer i syfte att finna gemensamma intressen och lösningar.

Miljödepartementet gör för närvarande stora ansträngningar att bygga ut de

bilaterala förbindelserna. Som exempel kan nämnas att en tjänsteman från det

tyska Miljöministeriet under första halvåret 1995 är i Sverige på

utbytestjänstgöring.

5.2 Resurser

Regeringens bedömning: EU har i medlemskapsför-

handlingarna påtagit sig att utveckla EU:s regler

så att de når samma skyddsnivå som de svenska.

Kemikalieinspektionens insatser för att driva på

detta arbete är vitala för slutresultatet. Rege-

ringen föreslår i proposition 1994/95:100 bil. 15

beträffande resurser till Kemikalieinspektionen

att ekonomisk hänsyn skall tas till att inspek-

tionens arbete starkt påverkas av det svenska EU-

arbetet. I bil. 13 till propositionen föreslår

regeringen vidare att Boverket tillförs 3 miljoner

kronor för att ge verket möjligheter att fördjupa

arbetet med utvärdering inom det område verket har

tillsyn och uppsikt över. Denna uppgift innefattar

också ökade insatser i EU-arbetet på området

markanvändning och hushållning med naturresurser.

Förstärkningar sker även inom Miljödepartementet

och inom Statens naturvårdsverk.

 Ett viktigt inslag i den svenska samhällsde-

batten är sedan lång tid tillbaka de ideella orga-

nisationernas arbete. Vårt land har djupt rotade

traditioner på detta område vilket också bör få

komma till uttryck i EU-arbetet. Regeringen före-

slår mot denna bakgrund i propositionen

1994/95:100 bil. 15 ett resurstillskott på 1,5

miljoner kronor för nästa budgetår (18 månader)

till de ideella miljöorganisationernas EU-arbete.

 Remissinstanserna: Naturskyddsföreningen menar att statsmakterna bör öka sina

bidrag till organisationerna. Detta är synnerligen viktigt för att den

demokratiska processen i praktiken ska kunna fungera. Jordens Vänner håller med

om att de ideella miljöorganisationernas arbete förtjänar stöd. Miljöförbundet

är av samma uppfattning och menar att verklig miljömedvetenhet och varaktiga

förändringar i miljövänlig riktning aldrig kan uppnås utan folklig förankring.

Uppfattningar i samma riktning redovisas vidare av Miljö- och

hälsoskyddsmannaförbundet och Gröna bilister.

 Kemikalieinspektionen (KemI) framhåller att de utmaningar vi står inför när det

gäller EU-arbetet kommer att kräva insatser på såväl regerings- som

myndighetsnivå. KemI gör bedömningen att det är nödvändigt med en förstärkning

av resurserna för deltagande i rådets arbete samt följa utvecklingen i

parlamentet för att kemikaliekontrollen skall kunna bevakas på ett acceptabelt

sätt.

 Statskontoret pekar på möjligheterna att avlasta det svenska miljöarbetet genom

internationell arbetsfördelning.

 Skälen för regeringens bedömning: De svenska myndigheternas aktiva deltagande

tillsammans med Miljödepartementet i rådets arbetsgrupper, i kommissionens

kommittéer på mandat av regeringen samt i de många arbetsgrupperna är av

betydelse för hur framgångsrik den svenska miljöpolitiken kan bli inom EU.

 Mot bakgrund av ovanstående har regeringen i proposition 1994/95:100 bil. 15

beträffande resurser till Kemikalieinspektionen framhållit att ekonomiska hänsyn

skall tas till att inspektionens arbete starkt påverkas av det svenska

EU-arbetet. EU har i medlemskapsförhandlingarna påtagit sig att utveckla EG:s

regler så att de når samma skyddsnivå som de svenska. Kemikalieinspektionens

insatser för att driva på detta arbete är vitala för slutresultatet och

regeringen har tagit hänsyn till detta vid resursbedömningen.

 Även vid beräkningen av medel till Statens naturvårdsverk har hänsyn tagits

till verkets utökade uppgifter vid EU-medlemskapet.

 För att påverka kommissionens arbete är en samsyn mellan olika nationella

aktörer av vikt. Ett samlat svenskt agerande är önskvärt och i detta sammanhang

spelar bl.a. de ideella miljöorganisationerna en roll. Ett viktigt inslag i den

svenska samhällsdebatten är sedan lång tid tillbaka de ideella organisationerna

arbete. Vårt land har djupt rotade traditioner på detta område vilket också bör

få komma till uttryck i EU-arbetet.

 Regeringen föreslår mot denna bakgrund i propositionen 1994/95:100 bil. 15 ett

resurstillskott på 1,5 miljoner kronor till de ideella miljöorganisationernas

EU-arbete under budgetåret 1995/96.

5.3 Genomförande av EG-regler

Regeringens bedömning: Genomförandefrågorna måste

ägnas stor uppmärksamhet i framtiden. Aspekter på

genomförandet måste beaktas när nya EG-regler

utarbetas. Stora brister har konstaterats när det

gäller genomförandet i medlemsstaterna av EG:s

miljöregler. Sverige bör verka för en förbättring

på detta område.

 Remissinstanserna: Genomförandet av EG-reglerna berörs av några

remissinstanser. Statskontoret påpekar att uppmärksamheten i remissen i första

hand riktas mot utvecklingen av regelverket, medan genomförandet ofta kommer i

bakgrunden eller förbises. Svenska Kommunförbundet understryker att möjligheter

och restriktioner i samband med införandet av EU:s miljöpolitik i Sverige bör

belysas och att möjligheterna till lokal anpassning i det svenska systemet har

betydelse vid utövningen av kommunal självstyrelse. Förbundet påpekar att

skillnaden mellan icke bindande riktvärden och bindande gränsvärden i

EU-reglerna måste beaktas vid genomförandet.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser i likhet med

remissinstanserna att det finns skäl att i framtiden rikta större uppmärksamhet

än tidigare mot genomförandefrågorna. Detta är också en naturlig utveckling. I

EES-arbetet var vi hänvisade till att överta befintlig EG-lagstiftning och hade

begränsade möjligheter att lämna synpunkter på reglernas tekniska utformning.

Som medlemmar har vi helt andra möjligheter att påverka utformningen av reglerna

för att säkerställa att de utan svårigheter skall gå att överföra till det

nationella regelsystemet på miljöområdet. Detta gäller särskilt i fråga om

arbetet i rådet. Bl.a. bör vi se till att EG-reglerna inte leder till onödiga

begränsningar i den självständiga roll som myndigheter och kommuner har på

miljöområdet. Även internationellt standardiseringsarbete bör utnyttjas i detta

sammanhang. Administrativt krångliga procedurer och onödigt formalistiska krav

på t.ex. mätning och rapportering bör undvikas.

 Problemen med brister när det gäller genomförandet i medlemsstaterna av de

gemensamma miljöreglerna uppmärksammas alltmer. Otillräckligt genomförande är i

själva verket ett av de allvarligaste problemen med EG:s regler på miljöområdet.

Det måste dock ses som positivt att insikten om behovet av förbättringar har

ökat betydligt på senare år. Det praktiskt inriktade samarbetet genom EG:s

miljöbyrå bör också kunna ha en positiv inverkan. Det är viktigt att Sverige

arbetar för att förbättra situationen på detta område och att vi stöder alla

initiativ för att få till stånd en förbättring. Vi måste då också kunna visa att

vi själva genomför reglerna på ett korrekt sätt.

 Genomförandet kommer att kräva ett utvecklat samarbete mellan myndigheterna och

regeringskansliet. Inom Miljödepartementet pågår ett arbete med att klarlägga

ansvarsfördelningen på miljöområdet mellan regering och myndigheter. Sverige

välkomnar den revidering av EG-direktiven samt göra den tydligare. Nya former

för beredningen av ärenden med berörda parter kommer också att behövas. En

utveckling mot nya samarbetsformer har redan påbörjats genom EES-avtalet.

 Frågan om genomförandet på nationell nivå av riktvärden och bindande

gränsvärden har tagits upp av Naturvårdsverket i en skrivelse till regeringen

som för närvarande bereds inom regeringskansliet.

 Genomförandefrågornas betydelse gör att det finns skäl att diskutera

omprioriteringar av befintliga resurser såväl inom regeringskansliet som hos

myndigheterna. Det finns också ett stort allmänt behov av att ytterligare

utveckla den EU-rättsliga kompetensen.

Diarienr: M94/4663/3

Det Svenska Miljöarbetet i EU (Ds 1994:126)

Remisslista:

 1. Styrelsen för internationell utveckling (SIDA)

 2. Beredningen för internationellt tekniskt-ekonomiskt samarbete

 3. Styrelsen för internationellt näringslivsbestånd (SWEDECORP)

 4. Stiftelsen svenska institutet

 5. Stiftelsen Sthlms internationella fredsforskningsinstitut (SIPRI)

 6. Kommerskollegium

 7. Sveriges Exportråd

 8. Stiftelsen Östekonomiska institutet

 9. Statens räddningsverk

10. Banverket

11. Vägverket

12. Statens väg- och transportforskningsinstitut

13. Sjöfartsverket

14. Luftfartsverket

15. Statskontoret

16. Riksrevisionsverket

17. Riksskatteverket

18. Boverket

19. Universitetet i Stockholm

20. Universitetet i Uppsala

21. Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]

22. Universitetet i Linköping

23. Universitetet i Umeå

24. Universitetet i Göteborg

25. Tekniska högskolan i Stockholm

26. Chalmers tekniska högskola i Göteborg

27. Svenska UNESCO-rådet

28. Statens jordbruksverk

29. Sveriges lantbruksuniversitet

30. Lantbrukarnas Riksförbund (LRF)

31. Statens livsmedelsverk

32. Skogsstyrelsen

33. Fiskeriverket

34. Skogs- och jordbrukets forskningsråd

35. Arbetsmiljöinstitutet

36. Yrkesinspektionen

37. ILO-kommittén

38. Närings- och teknikutvecklingsverket

39. Statens pris- och konkurrensverk, Konkurrensverket

40. Statens råd för byggnadsforskning

41. Ingenjörsvetenskapsakademien

42. Teknikvetenskapliga forskningsrådet

43. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

44. Länsstyrelsen i Västernorrlands län

45. Länsstyrelsen i Östergötlands län

46. Statens naturvårdsverk

47. Kemikalieinspektionen

48. Statens lantmäteriverk

49. Centralnämnden för fastighetsdata

50. Statens strålskyddsinstitut

51. Statens kärnkraftinspektion

52. Institutet för vatten- och luftvårdsforskning

53. Svenska Kommunförbundet

54. Landstingsförbundet

55. Stockholm Environment Institute (SEI)

56. Grossistförbundet Svensk Handel

57. Sveriges Industriförbund

58. Skogsindustrierna

59. Kooperativa förbundet

60. Skogsägarnas Riksförbund

61. Tjänstemännens Centralorganisation -TCO

62. Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO/SR)

63. Landsorganisationen i Sverige

64. Beijerinstitutet

65. Movium

66. HSB:s Riksförbund

67. Hyresgästernas Riksförbund

68. Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag (SABO)

69. Sveriges Fastighetsägareförbund

70. Villaägareförbundet

71. Sveriges Bostadsrättsföreningars Centralorganisation

72. Naturskyddsföreningen

73. Jordens Vänner

74. Fältbiologerna

75. Miljöförbundet

76. WWF Världsnaturfonden

77. Det Naturliga Steget

78. Röda Korset

79. Lutherhjälpen

80. Q 2000/Ungdomar inför UNCED

81. Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet

82. Greenpeace

83. Gröna Bilister

84. Grönt Europa

85. Bilindustriföreningen

Miljödepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar skrivelse 1994/95:167

Det svenska miljöarbetet i EU - Inriktning och genomförande.