Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sverige tillträder

konventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område som antogs

av EGs och EFTAs medlemsländer i Lugano den 16

september 1988.

Propositionen innehåller också förslag till den

lagstiftning som krävs för att Sverige skall kunna tillträda

konventionen. Vidare föreslås vissa ändringar i 1977 års

nordiska verkställighetslag som innebär att ett ökat antal

nordiska exekutionstitlar skall kunna verkställas här.

Lagstiftningen föreslås träda i kraft den dag regeringen

bestämmer.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Den i Lugano den 16 september 1988 antagna

konventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla

som lag här i landet.

Konventionens svenska, engelska och franska texter

finns intagna som bilaga till denna lag.

2 § Om det inte finns någon behörig domstol när

svensk domsrätt föreligger enligt denna lag, skall frågan tas

upp av Stockholms tingsrätt.

3 § Ett avgörande som rör ett sådant civilrättsligt

anspråk som avses i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1

skall varken erkännas eller verkställas här.

4 § Vid den handläggning som avses i artikel 32

skall hovrätten bestå av en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 37.1 och artikel 40

gäller rättegångsbalkens regler om besvär i hovrätt i

tillämpliga delar, om inte konventionen föreskriver något

annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 40

skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten

inom fyra veckor från den dag då beslutet meddelades.

En domare som har handlagt ett mål enligt artikel 32 är

jävig att handlägga mål om samma sak enligt artikel 37.1

och artikel 40.

5 § För det förfarande som avses i artikel 37.2 och

artikel 41 gäller rättegångsbalkens regler om besvär i högsta

domstolen i tillämpliga delar, om inte konventionen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under högsta

domstolens prövning utan att högsta domstolen meddelat

sökanden tillstånd till detta enligt 54 kap. 10 §

rättegångsbalken.

6 § Om en ansökan om verkställighet bifalls, skall

det utländska avgörandet verkställas på samma sätt som en

svensk domstols lagakraftägande dom, såvida inte annat

följer av artikel 39. Vid verkställighet av ett utländskt

avgörande som rör säkerhetsåtgärd skall i stället

utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av

beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd tillämpas.

7 § Om hovrätten vid det förfarande som avses i

artikel 32 bifaller en ansökan om verkställighet, skall

hovrättens beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad

eller annan åtgärd som avses i 15 kap. rättegångsbalken.

8 § Regeringen skall tillkännage innehållet i

sådana underrättelser som avses i artikel VI i Protokoll Nr

1.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

i95

2 Förslag till

Lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

 Härigenom föreskrivs att 337 § sjölagen (1891:35

s. 1)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 337 §

I fråga om behörigheten för sjörättsdomstol att ta upp

tvistemål som avses i 336 § skall bestämmelserna om laga

domstol i tvistemål i allmänhet tillämpas. Talan får även

väckas vid sjörättsdomstolen för den ort där fartyget finns.

Har säkerhet för en fordran ställts hos myndighet till

befrielse från kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd, får

talan väckas även vid sjörättsdomstolen för den ort där

säkerheten har ställts. Talan angående en fordran som

säkerheten har avsett får väckas vid sistnämnda

sjörättsdomstol, även om säkerheten har frigetts.

Talan om ansvarighet på grund av avtal om befordran av

passagerare eller resgods får väckas endast vid domstol

1. för den ort där svaranden är varaktigt bosatt eller har

sin huvudsakliga rörelse;

2. för den avtalsenliga avgångs- eller bestämmelseorten;

3. i den stat där käranden har sitt hemvist eller eljest är

varaktigt bosatt, förutsatt att svaranden har driftsställe för

sin rörelse i den staten och är underkastad dess domsrätt;

eller

4. i den stat där befordringsavtalet träffades, förutsatt

att svaranden har driftsställe för sin rörelse i den staten och

är underkastad dess domsrätt.

Efter det att tvist som avses i andra stycket har uppstått

får parterna avtala att talan skall väckas vid annan domstol

eller att tvisten skall hänskjutas till skiljemän.

Finns inte sjörättsdomstol i den ort där svaranden har

kunnat sökas enligt första stycket, andra stycket 1 eller 2

eller tredje stycket, väcks talan vid den sjörättsdomstol som

är närmast den orten.

Om flera är redare i ett fartyg, skall fartygets hemort

anses som rederiets hemvist.

 Bestämmelserna i denna

 paragraf gäller inte om

 annat följer av lagen

 (1992:000) med anledning av

 Sveriges tillträde till

 Luganokonventionen.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och

verkställighet av dom som meddelats i Schweiz

 Härigenom föreskrivs att 12 § lagen (1936:79) om

erkännande och verkställighet av dom som meddelats i

Schweiz skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §

Denna lag äger ej Denna lag gäller inte i

tillämpning å dom eller fråga om dom eller

förlikning som gäller förlikning som skall

 erkännas och verkställas

 enligt lagen (1992:000) med

 anledning av Sveriges

 tillträde till

 Luganokonventionen. Den

 gäller inte heller i

 fråga om dom eller

 förlikning som avser

1. konkurs eller ackordsförhandling utan konkurs, däri

inbegripen fråga om ogiltighet av rättshandling som ingåtts

av konkursgäldenären; eller

2. rätt till fast egendom i annat land än Schweiz eller

skyldighet att träffa förfogande om dylik rätt eller påföljd

av sådan skyldighets åsidosättande, dock att även i ty fall

domen eller förlikningen gäller, där den avser ämne av

familjerättslig eller arvsrättslig natur.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

4 Förslag till

Lag om ändring i sjömanslagen (1973:282)

 Härigenom föreskrivs att 14 § sjömanslagen

(1973:282) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

Tvist om sjömans Tvist om sjömans

anställningsförhållande anställningsförhållande

får ej dragas inför får inte dras inför

utländsk myndighet. utländsk myndighet.

Första stycket gäller

 inte om annat följer av

 lagen (1992:000) med anledning

 av Sveriges tillträde till

 Luganokonventionen.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens

område

 Härigenom föreskrivs att 5, 7 och 10 §§ lagen

(1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska

domar på privaträttens område skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

Verkställighet här i riket skall på ansökan ske även av

1. förlikning som i fråga av privaträttslig beskaffenhet

har ingåtts inför domstol eller annan myndighet i Danmark,

Finland, Island eller Norge och som får verkställas i den stat

där den har ingåtts,

2. förlikning som avses i § 478, stk 1, nr. 4, loven om

rettens pleje (udenretligt forlig), om förlikningen har

träffats och får verkställas i Danmark samt gäldenären hade

hemvist där när den ingicks,

3. lagakraftvunnet beslut av 3. skuldebrev som enligt dansk

finsk exekutiv myndighet lag kan utgöra grund för

varigenom köpare eller verkställighet utan

säljare har ålagts rättegång, om

betalningsskyldighet i samband skuldebrevet har undertecknats

med återtagning av gods som av gäldenären i Danmark

har sålts på och han då hade hemvist i

avbetalning, om den Danmark,

betalningsskyldige vid

tidpunkten för 4. skuldebrev som enligt norsk

återtagningen hade hemvist lag kan utgöra grund för

i Finland. verkställighet utan

 rättegång, om

 skuldebrevet har undertecknats

 av gäldenären i Norge

 och han då hade hemvist i

 Norge,

 5. lagakraftvunnet beslut av

 finsk exekutiv myndighet

 varigenom köpare eller

 säljare har ålagts

 betalningsskyldighet i samband

 med återtagning av gods som

 har sålts på

 avbetalning, om den

 betalningsskyldige vid

 tidpunkten för

 återtagningen hade hemvist

 i Finland.

7 §1

 Denna lag tillämpas inte om

 lagen (1992:000) med anledning

 av Sveriges tillträde till

 Luganokonventionen är

 tillämplig eller om annat

 följer av särskilda

 bestämmelser om

 erkännande och

 verkställighet av

 avgöranden och

 förlikningar på

 särskilda

 rättsområden.

 Lagen tillämpas icke

Lagen tillämpas inte heller

beträffande beträffande

1. dom eller förlikning i mål angående boskillnad, legal

separation, äktenskapsskillnad, återgång av äktenskap,

antagande av adoptivbarn eller adoptivförhållandes

hävande, omyndighetsförklaring eller dess hävande eller i

mål angående bodelning eller skadestånd med anledning av

legal separation, äktenskapsskillnad eller återgång av

äktenskap, om ej fråga är om verkställighet av dom som

skall gälla här i riket enligt 22 § förordningen (1931:429) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap,

adoption och förmynderskap,

2. dom eller förlikning rörande vårdnad om eller rätt till

umgänge med barn eller överlämnande av barn i annat fall,

om ej fråga är om verkställighet enligt 6 §,

3. dom eller förlikning rörande familjerättslig

underhållsskyldighet,

4. dom eller förlikning rörande faderskapet till barn,

5. dom eller förlikning angående rätt på grund av arv

eller testamente, efterlevande makes rätt, boutredning eller

skifte med anledning av dödsfall eller ansvarighet för den

dödes gäld, om ej den avlidne var medborgare i Danmark,

Finland, Island, Norge eller Sverige och hade hemvist i

någon av dessa stater,

6. dom eller förlikning angående

a) gäldenärs försättande i konkurs,

b) inledande av förhandling om offentligt ackord utan

konkurs,

c) andra på konkursdomares eller konkursdomstols

prövning beroende frågor eller

d) rättshandlings eller annan åtgärds ogiltighet eller

återgång på grund av konkurs eller förhandling om

offentligt ackord utan konkurs i något av de nordiska

länderna, om av konkursbeslutet eller beslutet om offentlig

ackordsförhandling framgår att gäldenären inte hade

hemvist i något av de nordiska länderna,

7. dom eller förlikning i mål som skall upptagas

omedelbart av särskild domstol för handläggning av tvister

rörande kollektivavtal.

Lagen tillämpas ej heller i

övrigt, i den mån detta

följer av särskilda

bestämmelser om

erkännande och

verkställighet av

avgöranden eller

förlikningar på

särskilda

rättsområden.

 10 §

Beslut om verkställighet, Beslut om verkställighet,

som sökes hos som söks hos

kronofogdemyndighet, meddelas kronofogdemyndighet, meddelas

utan motpartens hörande, om utan motpartens hörande, om

ej kronofogdemyndigheten inte kronofogdemyndigheten

bestämmer annat. bestämmer annat.

 Ansökan om

Ansökan om

verkställighet av verkställighet av

förlikning som avses i 5 förlikning eller skuldebrev

§ 2 får ej bifallas utan som avses i 5 § 2--4 får

att tillfälle har beretts inte bifallas utan att

motparten att yttra sig. tillfälle har beretts

Inkommer han med bestridande motparten att yttra sig.

som ej är uppenbart Inkommer han med bestridande

ogrundat, skall ansökningen som inte är uppenbart

avslås. Innehåller ogrundat, skall ansökningen

förlikningen bestämmelse avslås. Innehåller

om skyldighet att ersätta förlikning som avses i 5

kostnad, får detta belopp § 2 bestämnmelse om

jämkas. skyldighet att ersätta

 kostnad, får detta belopp

 jämkas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1983:368) om erkännande och

verkställighet av österrikiska domar på privaträttens

område

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1983:368) om

erkännande och verkställighet av österrikiska domar på

privaträttens område skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag är tillämplig Denna lag är tillämplig

på domar som har meddelats på domar som har meddelats

i Österrike i ämnen av i Österrike i ämnen av

privaträttslig privaträttslig

beskaffenhet. Lagen beskaffenhet. Lagen

tillämpas på domar i tillämpas på domar i

sådana ämnen, även om sådana ämnen, även om

de har meddelats i ett de har meddelats i ett

straffrättsligt straffrättsligt

förfarande. förfarande. Lagen

 tillämpas inte om lagen

 (1992:000) med anledning av

 Sveriges tillträde till

 Luganokonventionen är

 tillämplig.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

7 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

Om enligt någon särskild föreskrift en tvist angående en

förpliktelse skall tas upp av en annan myndighet än

tingsrätt, kan saken prövas enligt denna lag endast om det

finns bestämmelser som medger sådan prövning. Vad som

sägs i denna lag om tingsrätt skall i sådana fall i stället gälla

den andra myndigheten.

 Bestämmelserna om

 betalningsföreläggande

 och vanlig handräckning

 gäller inte om svaranden

 vid tidpunkten för

 ansökan har hemvist i en

 främmande stat som har

 tillträtt den i Lugano den

 16 september 1988 antagna

 konventionen om domstols

 behörighet och om

 verkställighet av domar

 på privaträttens

 område eller om det i en

 sådan stat pågår

 rättegång om samma sak

 och denna rättegång kan

 leda till ett avgörande som

 är verkställbart i

 Sverige.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

1 Lagen omtryckt 1985:176

1 Senaste lydelse 1981:8

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19

mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om Sveriges tillträde till

Luganokonventionen

1 Inledning

Luganokonventionen innehåller regler om domstols

behörighet och om erkännande och verkställighet av domar

på privaträttens område. Den antogs år 1988 av EGs och

EFTAs medlemsländer och trädde i kraft den 1 januari

1992.

Luganokonventionen är parallell till och så gott som

identisk med den mellan EG-länderna gällande

Brysselkonventionen. Den konventionen ingicks år 1968

mellan de ursprungliga medlemsländerna Belgien,

Tyskland, Frankrike, Italien, Luxemburg och

Nederländerna. Brysselkonventionen har sin grund i artikel

220 i Romfördraget, som föreskriver att medlemsländerna

skall förhandla med varandra på olika områden i syfte att

bl.a. förenkla formaliteterna för ömsesidigt erkännande och

verkställighet av olika rättsliga avgöranden. Konventionen

kompletterades år 1971 med ett protokoll angående EG-

domstolens behörighet att tolka den.

Sedan Danmark, Storbritannien och Irland blivit

medlemmar i EG ingick medlemsstaterna år 1978 en

särskild konvention om dessa staters tillträde till 1968 års

konvention. En motsvarande konvention ingicks år 1982

efter det att Grekland inträtt i gemenskapen. Dessa s.k.

tilläggskonventioner innehåller förutom en teknisk

anpassning av den ursprungliga texten en del sakliga

ändringar och preciseringar av 1968 års konvention.

År 1985 bildades en arbetsgrupp med deltagare från EGs

medlemsländer samt EFTA-länderna Finland, Island,

Norge, Schweiz och Sverige. Arbetsgruppen hade till

uppgift att studera förutsättningarna för att upprätta en

separat multilateral konvention som skulle vara parallell till

Brysselkonventionen. Syftet var att de enhetliga regler som

gällde EG-länderna emellan skulle kunna utsträckas till att

gälla även EFTA-länderna. Arbetsgruppens arbete

resulterade i ett utkast till en sådan konvention.

Konventionsutkastet presenterades i en inom

justitiedepartementet upprättad promemoria (Ds 1988:8)

Parallellkonvention till 1968 års Brysselkonvention om

domstols behörighet och om erkännande och verkställighet

av domar på privaträttens område. Promemorian

remissbehandlades. Frågan om Sverige bör tillträda

konventionen besvarades positivt av remissinstanserna.

Några av dessa intog dock en mera avvaktande attityd och

ansåg att Sverige borde fördjupa sitt samarbete med EG på

andra områden innan frågan om ett svenskt tillträde till

konventionen aktualiserades.

Vid en diplomatkonferens mellan EGs och EFTAs

samtliga medlemsländer i Lugano den 16 september 1988

antogs så den konvention om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område som kallas

Luganokonventionen. Den är i allt väsentligt identisk med

Brysselkonventionen i dess lydelse efter 1978 och 1982 års

tillträdeskonventioner. Endast på ett par punkter avviker

konventionerna från varandra. Till Luganokonventionen

har fogats tre tilläggsprotokoll och tre förklaringar.

Spaniens och Portugals inträde i EG har föranlett

ytterligare en konvention om tillträde till 1968 års

Brysselkonvention. Den ingicks år 1989. Genom

konventionen anpassas vissa bestämmelser i

Brysselkonventionen till Luganokonventionens

bestämmelser. Härigenom har Brysselkonventionen och

Luganokonventionen ytterligare närmat sig varandra.

Luganokonventionen har undertecknats av femton av

EFTAs och EGs medlemsländer. De som inte undertecknat

konventionen är Spanien, Irland och Österrike. Därtill

kommer Liechtenstein, som numera är medlem av EFTA.

Konventionen trädde i kraft den 1 januari 1992. Den har

ratificerats av Frankrike, Luxemburg, Nederländerna,

Schweiz och Storbritannien. Konventionen är upprättad på

fjorton språk, de tio EG-språken samt finska, isländska,

norska och svenska. Alla versioner har samma giltighet.

Inom justitiedepartementet har upprättats en

promemoria (Ds 1991:54) Sveriges tillträde till

Luganokonventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område. I

promemorian föreslås att Sverige tillträder

Luganokonventionen och att konventionens regler

införlivas i svensk rätt genom s.k. inkorporering, dvs. att

det i en lag föreskrivs att reglerna blir direkt tillämpliga i

Sverige. Promemorian innehåller också förslag till den

lagstiftning som krävs för ändamålet. Den har

remissbehandlats.

Remissyttranden har avgetts av justitiekanslern,

domstolsverket, Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och

Blekinge, Stockholms tingsrätt, kommerskollegium,

juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid Lunds

universitet, juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet, näringsfrihetsombudsmannen,

riksskatteverket, patent- och registreringsverket,

konsumentverket, Sveriges Advokatsamfund, Stockholms

Handelskammare, Sveriges Industriförbund,

Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges

Köpmannaförbund, Kooperativa förbundet, Svenska

Bankföreningen, Sparbanksgruppen AB, Sveriges

Försäkringsförbund, Försäkringsjuridiska föreningen,

Sjöassuradörernas förening, Svenska Sjörättsföreningen,

Sveriges Redareförening, sjömanslagsutredningen (K

1990:01), dispaschören Jan[REDACTED_EFTERNAMN], Institutet för

Utländsk Rätt AB och institutet för sjörätt och annan

transporträtt. Yttrande har dessutom avgetts av Sveriges

Arbetsledareförbund.

Försäkringsjuridiska föreningen har i sitt yttrande

instämt i vad Sveriges Försäkringsförbund yttrat. Yttrandet

från Institutet för Utländsk Rätt AB har avgetts även för

Sveriges Exportråds räkning.

En sammanställning av remissyttrandena finns

tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 88-682).

Till protokollet i detta ärende bör fogas de lagförslag

som läggs fram i promemorian som bilaga 1.

Lagstiftningsärendet har beretts i nordiskt samarbete.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 27 februari 1992 att inhämta

lagrådets yttrande över de lagförslag som utarbetats i

ärendet. De till lagrådet remitterade förslagen bör fogas till

protokollet i detta ärende som bilaga 3.

Lagrådet har godtagit lagförslagen. När det gäller

lagförslag 1 har lagrådet utvecklat sin syn på 8 § (se avsnitt

3.3.2). Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som

bilaga 4.

Jag har gjort några redaktionella ändringar i de

remitterade lagförslagen.

Prop.

1991/92

128

2 Luganokonventionens huvudsakliga innehåll

2.1 Allmänt

Luganokonventionen är, som tidigare nämnts, i stort sett

en kopia av Brysselkonventionen. Om inte annat sägs, är

den följande beskrivningen av Luganokonventionen i

princip också tillämplig på Brysselkonventionen.

Luganokonventionen är en s.k. dubbel konvention. Den

reglerar inte bara frågor om erkännande och verkställighet

av utländska domar utan innehåller också regler om

domstols internationella behörighet, domsrättsregler, och

vissa andra regler som är tillämpliga redan under

rättegången.

Genom att konventionens ena del innehåller regler som

är tillämpliga redan på rättegångsstadiet är erkännande-

och verkställighetsreglerna i konventionens andra del

förenklade jämfört med vad som brukar gälla i s.k. enkla

verkställighetskonventioner. I enkla

verkställighetskonventioner brukar normalt ingå indirekta

behörighetsregler som tillämpas på verkställighetsstadiet, i

verkställighetsstaten. Som exempel kan nämnas 1973 års

Haagkonvention om erkännande och verkställighet av

avgöranden angående underhållsskyldighet som föreskriver

att underhållsavgöranden som har meddelats i en

fördragsslutande stat skall erkännas och verkställas om de

har meddelats av en myndighet som anses behörig, varefter

det i särskilda artiklar anges vad som krävs härför. En enkel

verkställighetskonvention hindrar således inte staterna från

att fortsätta tillämpa sina egna internationella

behörighetsregler. Om en dom meddelas i en stat som har

tillträtt en sådan verkställighetskonvention och domstolen

därvid har grundat sin behörighet på en behörighetsregel

som inte är godkänd i konventionen kan andra stater i

stället vägra erkänna och verkställa domen.

Denna typ av indirekta behörighetsregler saknas nästan

helt i Luganokonventionen. Tvärtom gäller enligt

huvudregeln att domstolens behörighet inte får ifrågasättas

i verkställighetsstaten och konventionen söker i största

möjliga mån att åstadkomma en ''''''''fri rörlighet för domar''''''''

över statsgränserna. De enhetliga behörighetsreglerna

gäller bara konventionsstaterna emellan. Staterna är alltså

fria att behålla och tillämpa andra behörighetsregler i

förhållande till stater som inte har tillträtt konventionen.

Luganokonventionen gäller inte bara i förhållandet

mellan EFTA-länderna och EG-länderna utan gäller också

EFTA-länderna inbördes. Den gäller däremot inte EG-

länderna inbördes. I deras inbördes förhållande gäller

Brysselkonventionen (artikel 54 B; se avsnitt 2.7).

Jag skall inledningsvis (avsnitt 2.2 -- 2.11) göra en mer

övergripande -- stundtals uttömmande -- presentation av

konventionens allmänna innehåll och struktur.

Resonemang som är gemensamma för flera artiklar har

härigenom kunnat samlas på ett ställe. En bestämmelse

eller ett avsnitt i konventionen som till synes uttömmande

reglerar en viss fråga måste ofta läsas samman med olika

undantag och kompletterande bestämmelser på annat håll i

konventionen. Redovisningen i denna del innehåller

hänvisningar mellan olika delar av konventionen och syftar

således till att ge en mer generell och heltäckande bild av

konventionen. Jag återkommer senare med en redovisning

artikel för artikel (avsnitt 5). Där finns också en redogörelse

för de rapporter som upprättats med anledning av

Brysselkonventionen och Luganokonventionen. Till dessa

hör en rapport rörande Brysselkonventionen av

Jenard som jag då och då kommer att hänvisa till.

2.2 Konventionens tillämpningsområde

Konventionens tillämpningsområde framgår av artikel 1.

Det är begränsat till privaträttens område (''''''''civil and

commercial matters'''''''', ''''''''matière civile et commerciale'''''''').

Konventionen omfattar således inte straffrätten och heller

inte skattefrågor, tullfrågor och liknande offentligrättsliga

frågor. Den är å andra sidan inte tillämplig på hela

privaträttens område. Konventionen omfattar tvister om

underhållsbidrag men flera andra familjerättsliga frågor har

uttryckligen undantagits från tillämpningsområdet. Inte

heller omfattas exempelvis konkurs- och

skiljedomsförfaranden.

Konventionens tillämpningsområde är begränsat till att

avse tvister med internationell anknytning. Det

internationella momentet är uppenbart när det gäller

konventionens regler om erkännande och verkställighet av

utländska domar. Men även när det gäller reglerna om

domstols behörighet krävs det att tvisten innehåller ett

internationellt element för att konventionens regler skall

gälla. Detta framgår inte uttryckligen av konventionstexten

men kan utläsas av bl.a. preambeln som talar om

domstolars internationella behörighet. Konventionen blir

alltså normalt inte tillämplig när båda parterna har hemvist

i en och samma stat. Innehåller tvisten ett internationellt

moment, t.ex. att svaranden har hemvist i en

konventionsstat eller att domstol i en annan

konventionsstat är exklusivt behörig att pröva tvisten, blir

dock konventionens bestämmelser tillämpliga på

rättegången.

2.3 Domstols behörighet m.m.

Reglerna i konventionens Avdelning II om domstols

behörighet är indelade i nio olika avsnitt och innehåller de

olika behörighetsregler och vissa andra regler som skall

tillämpas av domstolarna i den stat där rättegången äger

rum.

2.3.1 Behörighetsreglerna

Allmänt

Konventionens bestämmelser om domstols

internationella behörighet är bindande i så måtto att de

måste tillämpas oberoende av om de åberopas eller inte; om

talan väcks vid svensk domstol mot en svarande med

hemvist i en konventionsstat under åberopande av reglerna

i 10 kap. 6 § rättegångsbalken (RB) om kontraktsforum

måste domstolen avvisa käromålet om svaranden invänder

att svensk domstol inte är behörig och detta även om

konventionens regler inte åberopas. I vissa fall måste

domstolen t.o.m. oberoende av invändning självmant

beakta omständigheter som utesluter dess behörighet

(artikel 19 och 20).

Inga andra behörighetsregler än de som framgår av

konventionen får tillämpas gentemot en svarande som har

hemvist i en konventionsstat. Vissa s.k. exorbitanta

behörighetsregler som förekommer i de olika

konventionsstaternas rättsordningar och som alltså är

förbjudna räknas upp särskilt i konventionens artikel 3. För

Frankrike gäller detta exempelvis artikel 14 i Code Civil

som tillåter franska medborgare att stämma utlänningar

inför fransk domstol även om det i övrigt skulle saknas

anknytning mellan tvisten och Frankrike. För Sveriges del

anges här förmögenhetsforum. Uppräkningen är inte

uttömmande. Inte heller andra regler i rättegångsbalken

som inte har stöd i Luganokonventionen, t.ex.

kontraktsforum enligt 10 kap. 6 § RB, får användas i mål

där Luganokonventionen är tillämplig. En betydelsefull

artikel i detta sammanhang är dock artikel 18 som tillåter

s.k. tyst prorogation, vilket innebär att domstolen blir

behörig om svaranden går i svaromål utan att göra

invändning om domstolens behörighet.

Det finns vissa undantag från denna huvudregel om att

domstol endast får grunda sin behörighet på bestämmelser

som framgår av Luganokonventionen i de fall svaranden har

hemvist i en konventionsstat. Enligt artikel 57 skall

Luganokonventionen sålunda inte inverka på andra

specialkonventioner som staterna har ingått eller kommer

att ingå på särskilda områden. Om en sådan konvention

innehåller bestämmelser om domstols behörighet får

domstol grunda sin behörighet på en sådan

behörighetsregel även om den avviker från

Luganokonventionens behörighetsregler. Detta gäller

också i förhållande till konventionsstater som inte har

tillträtt den särskilda konventionen i fråga.

För EGs medlemsländer gäller också att de får grunda

sin behörighet på behörighetsregler som framgår av

rättsakter som har beslutats av gemenskapernas

institutioner; sådana rättsakter jämställs enligt Protokoll Nr

3 med konventioner på särskilda områden (se närmare

härom i avsnitt 2.9).

Övergångsvis godkänns också behörighetsregler i vissa

andra konventioner (artikel 54 andra stycket; se vidare

härom i avsnitt 2.5; jfr artikel 55 första stycket).

Det nu sagda gäller alltså endast i förhållande till

svarande med hemvist i en konventionsstat. Nationella

behörighetsregler, också sådana som faller inom kategorin

exorbitanta, får med ett undantag (se vid artikel 16 nedan)

användas gentemot svarande som har hemvist i andra stater

än dem som har tillträtt Luganokonventionen. Detta

framgår av artikel 4. De nationella behörighetsreglerna har

härigenom fått ett uttryckligt erkännande i konventionen,

vilket i sin tur återspeglas i det faktum att alla domar,

oberoende av om konventionens behörighetsregler eller

nationella behörighetsregler har tillämpats, i princip skall

erkännas och verkställas i hela konventionsområdet.

Artikel 2 andra stycket innehåller en regel som förbjuder

särbehandling på grund av medborgarskap. Regeln gäller

till förmån för såväl kärande- som svarandepart och innebär

att de behörighetsregler som gäller i förhållande till statens

egna medborgare också gäller i förhållande till part som har

hemvist i rättegångsstaten oberoende av dennes

medborgarskap. På samma sätt innehåller artikel 4 andra

stycket en regel om att en kärande som har hemvist i

rättegångsstaten, oberoende av medborgarskap, har rätt att

åberopa samma regler om domstols behörighet som statens

egna medborgare.

Svarandens hemvist

Enligt huvudregeln skall tvister som faller inom

konventionens tillämpningsområde prövas i den stat där

svaranden har hemvist (artikel 2). Konventionen innehåller

ingen definition av begreppet hemvist. I stället regleras i

artiklarna 52 och 53 frågan om tillämplig lag vid avgörandet

av frågan om var parterna har hemvist.

Särskilda behörighetsregler

För vissa typer av tvister har det av olika skäl ansetts

motiverat att göra avsteg från huvudregeln om svarandens

hemvist. Avsnitt 2, artiklarna 5 och 6, innehåller därför

särskilda behörighetsregler av olika slag.

Bestämmelserna utgör ett alternativ till bestämmelsen

om att talan skall väckas där svaranden har hemvist.

Käranden kan alltså välja mellan svarandens hemvistforum

och de alternativa fora som utpekas i artikel 5 och 6. För

svaranden innebär reglerna samtidigt att han i dessa fall är

skyldig att svara inför domstol i ett annat land än det där

han har sitt hemvist.

Till skillnad från konventionens övriga

behörighetsregler, anges i dessa artiklar inte bara i vilken

konventionsstat talan får väckas. Det anges också -- utom i

fråga om artikel 5.6 -- vid vilken domstol i denna stat som

målet skall prövas (''''''''vid domstolen i den ort ...'''''''').

Enligt artikel 5.1 kan tvister om avtal prövas vid domstol

i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts

eller skall uppfyllas (uppfyllelseforum).

Från reglerna i artikel 5.1 finns ett undantag i artikel I i

Protokoll Nr 1 som gäller i det fall talan väcks mot någon

som har hemvist i Luxemburg.

Artikel 5.1 har också föranlett ett undantag för Schweiz.

En svarande med hemvist i Schweiz kan dock inte förhindra

en rättegång i annat land med stöd av denna

behörighetsregel. I stället gäller enligt artikel I a i Protokoll

Nr 1 att en dom från en sådan rättegång, under vissa

förutsättningar, inte erkänns och verkställs i Schweiz (se

härom i avsnitt 2.4.4 och avsnitt 3.2.1).

Från regeln om att avtalstvister kan prövas vid

uppfyllelseforum finns vidare i punkten 1 ett undantag i

fråga om tvister om anställningsavtal. Samma bestämmelse

finns numera, efter 1989 års tillträdeskonvention, också i

Brysselkonventionen, dock med en något annorlunda

formulering.

Utöver avtalsrättsliga tvister nämns i artikel 5 tvister om

underhållsbidrag (punkten 2) och utomobligatoriska

skadeståndsanspråk (punkten 3). Talan om skadestånd kan

exempelvis väckas där skadan inträffade. Talan om enskilt

anspråk i anledning av brott kan prövas vid den domstol där

brottmålet är anhängigt (punkten 4). Artikeln behandlar

vidare tvister som hänför sig till verksamheten vid en filial

osv. (punkten 5), tvister som gäller ''''''''truster'''''''' och tvister om

betalning av bärgarlön (punkten 7).

Artikel 6 innehåller ytterligare särskilda

behörighetsregler bl.a. för mål med flera svarande, för

återgångskrav, regress och liknande, och i fråga om

genkäromål.

Tvingande behörighetsregler

Artiklarna 7-15 innehåller tvingande behörighetsregler

för försäkrings- och konsumenttvister. Syftet bakom dessa

regler är att skydda försäkringstagare och konsumenter som

ju normalt är den svagare parten i avtalsförhållandet.

Reglerna tillåter i princip alltid försäkringstagaren resp.

konsumenten att processa i sitt eget hemvistland, oavsett

om han är kärande eller svarande i målet.

Försäkringstagaren resp. konsumenten har själv däremot

olika fora att välja mellan när han är kärandepart.

Bestämmelsernas tvingande natur hindrar inte att parterna

från att, i viss utsträckning, avtala om behörig domstol.

Reglerna om tyst prorogation i artikel 18 är dessutom

tillämpliga på dessa tvister. (För en översiktlig beskrivning

av bestämmelserna hänvisas till sammanfattningen i avsnitt

5, vid artikel 7; bestämmelserna för konsumenttvister

överensstämmer i stora drag med dessa, se vid artikel 13-

15.)

Exklusiv behörighet

Artikel 16 innehåller bestämmelser om exklusiv

behörighet. Reglerna är tvingande och gäller oberoende av

var parterna har hemvist. De gäller således, till skillnad från

de särskilda behörighetsreglerna, även i fråga om mål där

svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt

konventionen.

Punkten 1 behandlar tvister som gäller sakrätt i eller

nyttjanderätt till fast egendom. Sådana tvister skall

handläggas i den stat där fastigheten är belägen, oberoende

av var parterna har hemvist. Bestämmelserna gäller

naturligtvis endast i förhållandet konventionsstaterna

emellan och gäller således endast i fråga om fastigheter som

är belägna i konventionsstater.

Särskilda regler gäller enligt punkten 1 b) för vissa

tidsbegränsade avtal om nyttjanderätt till fast egendom,

exempelvis avtal om hyra av en semesterbostad. Under

vissa förutsättningar får tvister med anledning av ett sådant

hyresavtal alternativt prövas där svaranden har hemvist. En

motsvarande bestämmelse saknades tidigare helt i

Brysselkonventionen men en liknande bestämmelse

infördes genom 1989 års tillträdeskonvention.

Andra exklusiva behörighetsregler i artikel 16 är

exempelvis att domstolarna i den stat där en juridisk person

har sitt säte skall pröva frågor om den juridiska personens

giltighet eller upplösning och frågor om giltigheten av beslut

som den juridiska personens organ har fattat (punkten 2)

och att mål som avser registrering eller giltighet av patent,

varumärken, mönster och liknande rättigheter skall prövas

i den stat där patentet osv. registrerats eller där deposition

skett (punkten 4).

En exklusiv behörighetsregel av litet speciellt slag finns i

artikel Vb i Protokoll Nr 1. Den gäller vissa tvister mellan

befälhavare och besättningsmedlem på havsgående fartyg.

Avtal om domstols behörighet

Konventionen tillåter att parterna avtalar om att viss

domstol skall vara behörig att pröva en tvist dem emellan

(prorogation). Enligt artikel 17 är ett avtal om att en

domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara

behöriga att pröva en redan uppkommen tvist eller framtida

tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande giltigt om

en av parterna har hemvist i en konventionsstat. Det får

dock inte strida mot de tvingande behörighetsregler som

konventionen ställer upp för försäkrings- och

konsumenttvister (punkten 3). Ett motsvarande skydd

gäller för arbetstagare (punkten 5). Enligt denna föreskrift

är ett prorogationsavtal inte giltigt i ett mål om

anställningsavtal med mindre prorogationsavtalet ingicks

efter det att tvist uppstått parterna emellan. Syftet bakom

denna bestämmelse är detsamma som i fråga om den

särskilda regleringen i artikel 5.1, nämligen att skydda den

presumtivt svagare avtalsparten. Genom 1989 års

tillträdeskonvention har en liknande, men inte exakt

likadan, regel införts i Brysselkonventionen. Ytterligare ett

undantag från prorogationsfriheten framgår av punkten 3;

sådana avtal rörande ''''''''truster'''''''' som avses där får inte ingås i

strid med de exklusiva behörighetsreglerna.

För att ett prorogationsavtal skall vara giltigt måste vissa

formkrav vara uppfyllda (första stycket punkterna a-c).

Tyst prorogation

Luganokonventionen tillåter också s.k. tyst prorogation.

En domstol kan bli behörig att pröva en tvist om svaranden

går i svaromål inför domstolen utan att göra invändningar

om att domstolen är obehörig (artikel 18). Denna regel

gäller dock inte om annan domstol är exklusivt behörig att

pröva tvisten enligt reglerna i artikel 16.

2.3.2 Domstolarnas handläggning av

behörighetsfrågorna

I konventionens Avsnitt 7 finns två artiklar som reglerar

domstolarnas prövning av behörighetsfrågan. Domstolarna

är skyldiga att självmant pröva sin behörighet och detta

oberoende av om konventionens bestämmelser åberopas

eller inte. En viktig bestämmelse är härvid bestämmelsen i

artikel 18 om tyst prorogation som innebär att domstolen i

allmänhet blir behörig om svaranden inte gör någon

invändning om domstolens behörighet.

Domstolen måste enligt artikel 19 avvisa målet om en

annan domstol enligt artikel 16 skulle vara exklusivt behörig

att pröva tvisten.

Om svaranden inte går i svaromål, måste domstolen

självmant undersöka om den är behörig enligt

konventionens bestämmelser och i annat fall avvisa målet

(artikel 20). Denna bestämmelse är uppställd till skydd för

svaranden och är liksom flera andra bestämmelser i

konventionen begränsad till svarande som har hemvist i en

konventionsstat. I förhållande till en svarande som har

hemvist i ett annat land är domstolen i stor utsträckning fri

att tillämpa konventionsstridiga nationella

behörighetsregler.

2.3.3 Frågor om litispendens och vilandeförklaring av

mål m.m.

Avsnitt 8 behandlar i tre artiklar hur domstolarna skall

agera när mål om samma sak väcks i flera stater och när mål

vid olika domstolar har samband med varandra.

Enligt artikel 21 föreligger litispendens om mål om

samma sak mellan samma parter väcks vid domstolar i olika

stater. Detta är en naturlig följd av att meddelade domar

automatiskt skall erkännas i alla konventionsstater och bl.a.

utgöra hinder mot en ny rättegång om samma sak (res

judicata). Den domstol vid vilken talan väcktes först är

ensam behörig att pröva målet och övriga domstolar är

skyldiga att avvisa käromålet. Avvisningsskyldigheten

inträder dock inte genast utan först sedan det har klarlagts

att den domstol där talan väckts först verkligen är behörig

att pröva tvisten. Intill dess att så skett skall målet vila hos

övriga domstolar. Brysselkonventionens motsvarande regel

har genom 1989 års tillträdeskonvention justerats i

överensstämmelse med Luganokonventionen.

Bestämmelserna i artikel 22 tar sikte på mål som

handläggs i olika stater och som inte rör samma sak utan där

målen har samband med varandra och det på grund därav

är angeläget att undvika att det meddelas oförenliga domar

i olika stater. Också i detta slags situationer har den domstol

vid vilken talan först väcktes företräde. Bestämmelserna

om vilandeförklaring och avvisning i artikel 22 är dock, till

skillnad från vad som gäller i litispendens-situationerna

enligt artikel 21, fakultativ för domstolarna i övriga stater.

I artikel 23 föreskrivs slutligen vad som skall gälla för det

fall då flera domstolar enligt konventionens bestämmelser

samtidigt är exklusivt behöriga att pröva tvisten. Också för

sådana fall föreskrivs att den domstol vid vilken talan väckts

först har företräde och att övriga domstolar skall avvisa

målet.

Särskilda bestämmelser om vilandeförklaring av mål

finns också i artikel Vb i Protokoll Nr 1. Dessa

bestämmelser gäller vissa mål mellan befälhavare och

besättningsmedlem på havsgående fartyg. Även i

konventionens Avdelning III finns bestämmelser om

vilandeförklaring (artikel 30 och 38) som alltså är

tillämpliga på erkännande- och verkställighetsstadiet.

2.3.4 Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska

åtgärder

Artikel 24 innehåller bestämmelser om behörighet att

meddela beslut om säkerhetsåtgärder och andra

interimistiska åtgärder. Enligt denna artikel får en domstol

i en konventionsstat meddela de säkerhetsåtgärder och

andra interimistiska åtgärder som följer av dess nationella

lagstiftning även om den enligt konventionens

bestämmelser skulle vara obehörig att pröva målet i sak.

Käranden kan således med stöd av denna bestämmelse t.ex.

utverka kvarstad i den stat där svaranden har sina tillgångar

och dessa kan därefter, sedan dom meddelats i den andra

staten, tas i anspråk för verkställighet av domen.

Ett beslut om säkerhetsåtgärd eller annat interimistiskt

beslut gäller inte bara i den stat där det har meddelats utan

kan också, under vissa förutsättningar, verkställas i andra

konventionsstater (jfr avsnitt 5 vid artikel 25).

2.3.5 Delgivningsfrågor

I artikel 20 andra stycket föreskrivs, också detta till

svarandens skydd, att domstolen inte får pröva ett mål

förrän det har klarlagts att svaranden har fått del av

stämningsansökan eller motsvarande handling och haft

tillräcklig tid på sig att förbereda sitt svaromål. I

förhållandet mellan de stater som har tillträtt 1965 års

Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i

mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gäller i

stället för andra stycket den konventionens bestämmelser

(tredje stycket).

Delgivningsfrågor behandlas också i artikel IV i

Protokoll Nr 1. I denna artikel anges att

delgivningshandlingar kan översändas, utöver enligt vad

som föreskrivs i mellan konventionsstaterna gällande

konventioner, direkt mellan tjänstemännen i

rättegångsstaten och andra stater. Bestämmelserna har

tillkommit för att så långt det är möjligt påskynda

delgivningsförfarandet. Dessa bestämmelser gäller även när

delgivning skall äga rum under verkställighetsförfarandet.

Konventionsstaterna har rätt att reservera sig mot detta

förfarande (se härom i avsnitt 3.2.1).

Delgivningsfrågor har också beaktats i konventionens

Avdelning III om erkännande och verkställighet. Om

delgivning inte har skett på rätt sätt och i tillräckligt god tid,

skall den utländska domen inte erkännas och verkställas i

andra konventionsstater i det fall domen har meddelats mot

en svarande som uteblivit (artikel 27.2 och artikel 34).

Svaranden har alltså ett dubbelt skydd; dels skydd mot att

dom över huvud taget meddelas mot honom utan att han

har kunnat tillvarata sin rätt, dels skydd mot att en sådan

dom -- om en sådan likväl skulle meddelas trots bristfällig

eller för sen delgivning -- erkänns och verkställs i andra

konventionsstater.

2.4 Erkännande och verkställighet

2.4.1 Allmänt

Konventionens Avdelning III innehåller bestämmelser

om erkännande och verkställighet av domar.

Bestämmelserna är utformade i syfte att stärka domstolens

roll i rättegångsstaten och i motsvarande mån begränsa

domstolens roll i erkännande-/verkställighetsstaten.

Domstolen i rättegångsstaten måste sålunda självmant

pröva sin behörighet i de fall svaranden uteblir. Den måste

också beakta de exklusiva behörighetsreglerna och är

skyldig att se till att svaranden är delgiven i god tid osv.

Konventionen utgår således från att den meddelade domen

är i sin ordning. Den utländska domen får aldrig omprövas

i sak (artikel 29 och 34).

Av artikel 25 framgår att med uttrycket dom avses varje

avgörande som har meddelats av en domstol i en

konventionsstat oavsett avgörandets rubricering i det

enskilda fallet.

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet

gäller generellt för alla avgöranden som har meddelats av

domstolar i konventionsstaterna, om avgörandet faller

inom konventionens sakliga tillämpningsområde.

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet

förutsätter för sin tillämplighet inte att konventionen varit

tillämplig på målet i rättegångsstaten. Även om domstolen

i denna stat grundat sin behörighet på nationella

behörighetsregler -- därför att tvisten inte innehöll några

internationella element eller därför att svaranden hade

hemvist i en stat som inte tillträtt Luganokonventionen --

skall domen erkännas och verkställas i andra

konventionsstater med tillämpning av bestämmelserna i

avsnitt III. Detta följer av konventionens struktur som

bygger på en princip om ''''''''fri rörlighet för domar'''''''' och på att

domstolens behörighet endast undantagsvis får prövas i

erkännande-/verkställighetsstaten.

Bestämmelserna är dock inte utan undantag. Enligt

artikel 59 kan konventionsstaterna ingå avtal med tredje

stat och däri åta sig att, till skydd för svarande som har sitt

hemvist eller sin vanliga vistelseort i denna tredje stat, inte

erkänna domar från stater som har tillträtt

Luganokonventionen om domstolen uteslutande grundat

sin behörighet på sådana nationella s.k. exorbitanta

behörighetsregler som avses i artikel 3.

Det bör framhållas att den ''''''''fria rörligheten'''''''' enbart

gäller avgöranden som har meddelats i en stat som har

tillträtt Luganokonventionen. Luganokonventionen

innebär därför inte att ett domstolsutslag som har meddelats

i t.ex. USA skulle bli verkställbart i Sverige därför att det

har erkänts och är verkställbart i ett av EG-länderna.

Konventionens Avdelning III är indelad i tre avsnitt.

Avsnitt 1 behandlar erkännande, Avsnitt 2 verkställighet

och Avsnitt 3 gemensamma bestämmelser.

2.4.2 Erkännande

Konventionen bygger på presumtionen att domar som

meddelas i andra konventionsstater skall erkännas. Enligt

artikel 26 gäller således att en dom som har meddelats i en

konventionsstat skall erkännas i andra konventionsstater

utan att det därför skall behöva anlitas något särskilt

förfarande. Att en utländsk dom erkänns innebär att den

tilläggs positiv och negativ rättskraft i den stat där den görs

gällande och medför bl.a. res judicata-verkan, dvs. utgör

hinder mot en ny rättegång om samma sak.

Det ställs inga krav på att den utländska domen har

vunnit laga kraft innan den erkänns i andra

konventionsstater. Om frågan om en icke lagakraftvunnen

utländsk dom skall erkännas eller inte kommer upp inför

domstol i en annan konventionsstat, får denna domstol låta

handläggningen av sitt mål vila i avvaktan på att domen

vinner laga kraft (artikel 30).

Även om det således inte krävs något särskilt förfarande

för att domen skall erkännas, lämnar konventionen vissa

möjligheter till en sådan fastställelseprocedur. Om den part

som önskar åberopa sig på domen vill få klarlagt att domen

erkänns, kan han utverka ett beslut härom genom att

använda samma förfarande som gäller för verkställighet

(artikel 26 andra stycket). Om frågan om en dom erkänns

eller inte är av betydelse i en annan pågående rättegång, får

man i den rättegången prejudiciellt avgöra frågan om

domen erkänns eller inte (tredje stycket).

Presumtionen är alltså att domen skall erkännas. De

relativt få tillåtna undantagen från denna regel räknas upp i

artiklarna 27 och 28. Jag återkommer strax till dessa (avsnitt

2.4.4).

2.4.3 Verkställighet

Artiklarna 31-45 i konventionen innehåller regler om

verkställighet. De har redan berörts i avsnitt 2.4.1. Av

artikel 31 framgår att en dom som har meddelats i en

konventionsstat skall verkställas i andra konventionsstater

efter ett särskilt förfarande, exekvaturförfarande, i

verkställighetstaten.

För att verkställighet skall kunna medges i andra

konventionsstater krävs att domen är verkställbar i

ursprungsstaten. Domen i fråga behöver inte ha vunnit laga

kraft för att kunna verkställas i andra konventionsstater.

Om gäldenären begär det, kan dock exekvaturmålet vid en

prövning enligt artikel 37.1 förklaras vilande så länge

domen inte vunnit laga kraft (artikel 38 första stycket).

Med vissa begränsningar gäller verkställighetsreglerna

även beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska

åtgärder som har beslutats enligt bestämmelserna i artikel

24 (avsnitt 5 vid artikel 25 och artikel 27.2)

Av artikel 50 följer också att inte bara avgöranden av

domstol utan också s.k. officiella handlingar (actes

authentiques) skall verkställas enligt konventionens

bestämmelser. Detsamma gäller förlikningar som ingåtts

inför domstol (artikel 51).

Exekvaturförfarandet kan delas in i tre olika stadier.

Ansökan ges in till domstol (artikel 32) som prövar

verkställighetsfrågan på grundval av de handlingar som

sökanden åberopar. Det är härvid fråga om ett

enpartsförfarande och framställningen skall således inte

delges gäldenären på detta stadium (artikel 34). Om

verkställighet medges kan gäldenären i stället begära

omprövning av beslutet inom viss tid (artikel 36) varvid

förfarandet skall vara kontradiktoriskt, dvs. båda parter

skall höras i frågan (artikel 37.1). Om verkställighet skulle

vägras, kan sökanden begära omprövning (artikel 40).

Också i detta fall gäller att förfarandet skall vara

kontradiktoriskt (artikel 40.2). Beslutet från det andra

skedet av prövningen kan i sin tur överprövas på begäran

av gäldenären om det gått honom emot eller på sökandens

begäran om domstolen beslutat vägra verkställighet (artikel

37.2 resp. 40.2).

De domstolar som i respektive konventionsstat skall

pröva verkställighetsfrågan i de olika stadierna räknas upp

i artikel 32 (första stadiet), artikel 37.1 resp. 40.1 (andra

stadiet; artikel 37.1 syftar på de fall då gäldenären begär

omprövning av ett bifallande beslut och artikel 40.1 på de

fall då sökanden begär omprövning av ett avslagsbeslut) och

artikel 37.2 resp. 41 (tredje stadiet; artikel 37.2 syftar på de

fall då överprövningen skett på gäldenärens begäran och

artikel 41 på de fall då överprövningen skett på sökandens

begäran).

För Sveriges del anges i artiklarna 32, 37.1 och 40.1 Svea

hovrätt och i artiklarna 37.2 och 41 högsta domstolen. Det

innebär att det är Svea hovrätt som har att pröva

verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra

stadiet, vare sig prövningen sker på sökandens eller

gäldenärens begäran, medan prövningen i det tredje stadiet

ankommer på högsta domstolen.

Irland, Island, Italien, Storbritannien och Österrike har

liksom Sverige utsett samma instans för prövningen i det

första och andra stadiet. Även i Belgien skall

handläggningen i det första och andra stadiet ske vid samma

domstol, men endast i de fall då det är gäldenären som har

överklagat. I Nederländerna skall prövningen i det första

stadiet ske av ordföranden i underdomstol och prövningen

i det andra stadiet av underdomstolen som sådan om

omprövningen sker på gäldenärens begäran men av

överdomstol om det är sökanden som överklagat. Övriga

konventionsstater har valt olika domstolar för de tre

stadierna av prövningen.

Av artikel VI i Protokoll Nr 1 framgår att

konventionsstaterna ensidigt kan besluta om ändring i fråga

om de utsedda exekvaturmyndigheterna.

I artikel 34 slås fast att verkställighet får vägras endast på

de grunder som anges i artiklarna 27 och 28, dvs. att samma

begränsningar som gäller för erkännande gäller i fråga om

verkställighet. Jag återkommer strax till denna fråga

(avsnitt 2.4.4).

När det gäller förfarandet skall nationella regler

tillämpas (artikel 33 första stycket). I övrigt innehåller detta

avsnitt bl.a. regler om underrättelse till/delgivning med

sökanden resp. gäldenären (artikel 35 resp. 36 första

stycket), ställande av säkerhet (artikel 38 tredje stycket och

artikel 45), partiell verkställighet av domen (artikel 42),

verkställighet av förpliktelse att betala vite (artikel 43) och

rättshjälp (artikel 44).

I ett särskilt Avsnitt 3 i Avdelning III finns bestämmelser

om vilka handlingar som skall fogas till en ansökan om

verkställighet m. m. (artiklarna 46-49). Bestämmelserna är

delvis tillämpliga även när någon gör gällande att en dom

skall erkännas.

Av artikel III i Protokoll Nr 1 framgår att

konventionsstaterna får ta ut verkställighetsavgift av

sökanden. Sådan avgift måste dock vara bestämd och får

inte tas ut i proportion till tvisteföremålets värde.

Det är enbart exekvaturprövningen som regleras i

konventionen, inte verkställigheten som sådan. För denna

gäller således den nationella lagstiftningen. Enligt artikel 39

första stycket gäller dock att inga andra åtgärder än

säkerhetsåtgärder får vidtas mot gäldenärens egendom så

länge gäldenären kan överklaga verkställighetsbeslutet från

den inledande prövningen eller, om han har gjort det,

förrän verkställighetsfrågan har avgjorts i det andra skedet.

2.4.4 De grunder på vilka erkännande och verkställighet

får vägras

Artiklarna 27 och 28 anger uttömmande under vilka

förutsättningar erkännande får vägras. Av artikel 34

framgår att samma begränsade möjligheter att vägra också

gäller i fråga om verkställighet av det utländska avgörandet.

Vägransgrunderna i artikel 27 är obligatoriska liksom

bestämmelsen i artikel 28 första stycket medan

vägransgrunderna enligt artikel 28 andra stycket är

fakultativa.

Inledningsvis anges i artikel 27 punkten 1 att erkännande

skall vägras om ett erkännande skulle strida mot grunderna

för rättsordningen (ordre public) i den stat där domen görs

gällande. I punkten 2 finns en regel till skydd för svaranden

om domen har meddelats i dennes utevaro. Denna regel

kompletterar de skyddsregler för svaranden som ställs upp

i konventionens första del -- artikel 20 -- om att domstolen

måste klarlägga att en utebliven svarande delgivits

stämningsansökan och haft tillräcklig tid på sig att förbereda

sitt svaromål innan målet avgörs. Skulle denna regel ha

åsidosatts av domstolen i domsstaten skall erkännande

alltså vägras i övriga konventionsstater.

Vidare får domen inte erkännas om den är oförenlig med

en dom som har meddelats i erkännandestaten (punkten 3)

eller en tidigare meddelad dom i en icke-konventionsstat

(punkten 5). Någon motsvarande regel som gäller domar

från andra konventionsstater finns inte. Skälet härtill är

konventionens dubbla natur och dess regler i Avdelning II

om litispendens och om mål som har samband med

varandra (artikel 21-22) som avser att förhindra att

oförenliga domar meddelas i konventionsstaterna.

I artikel 27 finns slutligen i punkten 4 en mer speciell

vägransgrund som innebär att en fråga om lagval har tillåtits

inverka på frågan huruvida den utländska domen skall

erkännas eller verkställas. Bestämmelserna hänför sig till

fall då domstolen prejudiciellt, dvs. som en förfråga, har

tagit ställning till en fråga om fysisk persons rättsliga

ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga,

makars förmögenhetsförhållanden, arv eller testamente,

dvs. sådana frågor som enligt artikel 1 är uteslutna från

konventionens tillämpningsområde.

Enligt artikel 28 utgör bristande behörighet för

domstolen i ursprungsstaten i vissa uppräknade fall en

tillåten vägransgrund. Såsom påpekats tidigare medför

Luganokonventionens dubbla natur att behovet av sådana

indirekta behörighetsregler har reducerats till ett minimum.

Av artikelns sista stycke framgår således att domstolens

behörighet endast får omprövas i de fall som anges i denna

artikel. Där framhålls också särskilt att ordre public-skäl

inte får åberopas som stöd för en omprövning av domstols

behörighet.

De fall då bristande behörighet utgör tillåten

vägransgrund begränsar sig i princip till de fall då

konventionens tvingande eller exklusiva behörighetsregler

inte har följts. Av artikel 28 första stycket framgår alltså att

erkännande skall vägras om de tvingande

behörighetsreglerna för försäkrings- och konsumenttvister

eller om de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 har

åsidosatts av domstolen i ursprungsstaten.

Artikel 28 innehåller en ytterligare vägransgrund,

nämligen den nyss nämnda situationen då

erkännandestaten enligt bestämmelserna i artikel 59 genom

ett avtal med tredje stat har förbundit sig att inte erkänna

domen. Bestämmelsen är obligatorisk.

I andra stycket av artikel 28 finns ytterligare två fall där

bristande behörighet utgör en tillåten vägransgrund.

Bestämmelserna är fakultativa. Det ena fallet -artikel 54 B-

fallet -- har sin grund i att Luganokonventionens

bestämmelser om domstols behörighet i vissa hänseenden

avviker från Brysselkonventionen. Detta fall tar sikte på de

fall då domstolen i ursprungsstaten av misstag skulle

tillämpa Brysselkonventionen i stället för

Luganokonventionen och erkännande begärs mot någon

som har hemvist i en EFTA-stat. (Att

Luganokonventionen, och inte Brysselkonventionen, skall

tillämpas i de fall svaranden har hemvist inom EFTA

framgår uttryckligen av artikel 54 B.2.a); se avsnitt 2.7

nedan.) Den nu aktuella bestämmelsen i artikel 28 andra

stycket är enligt sin ordalydelse tillämplig inte bara i EFTA-

länderna utan också i EG-länderna. Brysselkonventionen

har ingen motsvarande bestämmelse.

Det andra fallet, som också saknas i

Brysselkonventionen, hänför sig till de fall då domstolen

enligt bestämmelserna i artikel 57 grundat sin behörighet på

en bestämmelse i en specialkonvention, som erkännande-

/verkställighetsstaten inte har tillträtt. Bestämmelsen

kommenteras ytterligare i avsnitt 2.9.

Som jag redan nämnt (avsnitt 2.3.1 vid artikel 5) tillåter

artikel I a i Protokoll Nr 1 Schweiz att i viss begränsad

utsträckning reservera sig mot skyldigheten att erkänna och

verkställa domar som har meddelats i andra

konventionsstater i de fall domstolen grundat sin

behörighet uteslutande på uppfyllelseforum, dvs. artikel

5.1. Eftersom vissa EG- och EFTA-länder kan tänkas vilja

åberopa denna speciella vägransgrund reciprokt, kan detta

i sin tur komma att leda till att domar som meddelats i

Schweiz i de fall den schweiziska domstolen grundat sin

behörighet enbart på artikel 5.1 inte alltid kan erkännas och

verkställas i dessa länder.

Ytterligare en vägransgrund av undantagskaraktär finns

i artikel Ib i Protokoll Nr 1. Den hänger samman med den

speciella behörighetsregel för tvister som gäller avtal om

nyttjanderätt till fast egendom enligt artikel 16.1.b).

Konventionsstaterna får enligt artikel Ib i Protokoll Nr 1

förbehålla sig rätten att inte erkänna och verkställa domar i

de fall domstolen enligt artikel 16.1.b) uteslutande grundat

sin behörighet på svarandens hemvist i rättegångsstaten om

den fasta egendomen är belägen i den stat där erkännande

och verkställighet begärs.

Slutligen finns i andra stycket av artikel II i Protokoll Nr

1 regler om att erkännande och verkställighet under vissa

förutsättningar får vägras i de fall domen gäller ett

civilrättsligt anspråk som har prövats inom ramen för en

brottmålsprocess.

Även om verkställighetsstaten således i viss begränsad

utsträckning får pröva frågan om domstolen i

rättegångsstaten varit behörig följer av artikel 28 tredje

stycket den begränsningen att de faktiska omständigheter

på vilka domstolen i rättegångsstaten grundat sin

behörighet inte får ifrågasättas.

2.5 Övergångsbestämmelser

Konventionen är enligt huvudregeln i artikel 54

tillämplig endast om det rättsliga förfarandet har inletts

efter det att konventionen trädde i kraft i rättegångsstaten.

Reglerna om domstols behörighet, om vilandeförklaring av

mål osv. gäller således bara i fråga om rättsliga förfaranden

som inleds efter det att konventionen trätt i kraft för denna

stat.

För att konventionens regler om erkännande och

verkställighet skall gälla krävs också enligt huvudregeln att

konventionen har tillträtts av såväl rättegångsstaten som

verkställighetsstaten vid den tidpunkt då det rättsliga

förfarandet inleddes.

Från denna regel finns emellertid ett betydelsefullt

undantag i andra stycket av artikel 54. Om det rättsliga

förfarandet inleddes innan konventionen gällde mellan de

två staterna (dvs. innan både rättegångsstaten och

verkställighetsstaten tillträtt konventionen), blir

verkställighetsreglerna likväl tillämpliga -- och

verkställighetsstaten således skyldig att verkställa domen --

om domstolen i rättegångsstaten grundat sin behörighet på

en bestämmelse som är godkänd enligt

Luganokonventionen, dvs. på någon av de bestämmelser

som anges i konventionens Avdelning II (inklusive artikel 4

som tillåter användning av nationella behörighetsregler mot

svarande med hemvist i tredje stat) eller om domstolen

grundat sin behörighet på bestämmelser i en konvention

som gällde staterna emellan vid denna tidpunkt. För att

denna undantagsregel skall gälla krävs dock att de båda

staterna har tillträtt konventionen vid den tidpunkt då

domen meddelades.

Av det sagda följer att bestämmelserna om erkännande

och verkställighet gäller enbart i fråga om domar som har

meddelats efter det att konventionen trätt i kraft dessa

stater emellan. Konventionens erkännande- och

verkställighetsregler kan således aldrig åberopas i fråga om

avgöranden som har meddelats före detta datum.

2.6 Vissa sjörättsliga frågor

Luganokonventionen innehåller några artiklar som

behandlar olika sjörättsliga frågor. Bestämmelserna är

identiska med Brysselkonventionens regler. De tillkom

först genom 1978 års tillträdeskonvention, i samband med

Storbritanniens, Danmarks och Irlands tillträde till

Brysselkonventionen. Man var då ense inom EG om att det

i princip inte fanns något behov av särskilda

behörighetsregler för sjörättsmål i Brysselkonventionen.

Skälet härför var bl.a. konventionens regler om att staterna

behåller den behörighet att pröva mål som de har enligt en

sjörättslig konvention (se härom nedan avsnitt 2.9), och

detta även om svaranden har hemvist i en stat som inte har

tillträtt konventionen i fråga. Dessutom var man ense om

att EGs medlemsstater skulle tillträda 1952 års konvention

om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder på havsgående

fartyg (den s.k. arrestkonventionen).

Luganokonventionen bygger på samma förutsättningar. För

att ge vissa stater som ännu inte tillträtt

arrestkonventionen -- däribland Sverige -- möjlighet att

ratificera arrestkonventionen har arrestkonventionens

jurisdiktionsbestämmelser, med visst undantag,

övergångsvis förts in i Luganokonventionens artikel 54 A.

En motsvarande övergångsregel finns i

Brysselkonventionen. Jag återkommer senare till frågan om

Sveriges tillträde till arrestkonventionen (vid artikel 54 A;

jfr avsnitt 3.3.7.)

Andra artiklar som behandlar sjörättsliga frågor är

artikel 5.7 som innehåller en särskild behörighetsregel vid

tvister om betalning av bärgarlön för bärgning av skeppslast

m.m. och artikel 6 A som innehåller en behörighetsregel för

mål om begränsning av ansvar till följd av fartygs

användning eller drift.

2.7 Förhållandet mellan Brysselkonventionen och

Luganokonventionen

Brysselkonventionen kan tillträdas enbart av EGs

medlemsländer. Luganokonventionen är i första hand

öppen för EGs och EFTAs medlemsländer. För EG-

länderna innebär detta att två parallella och i någon mån

avvikande instrument kommer att vara tillämpliga. Frågan

om hur de två konventionerna skall förhålla sig till varandra

har därför fått en särskild reglering i artikel 54 B.

Brysselkonventionen har ingen motsvarande regel.

Enligt bestämmelserna i artikel 54 B skall

Luganokonventionen inte inverka på EG-staternas

inbördes tillämpning av Brysselkonventionen. Detta

innebär bl.a. att det är Brysselkonventionen och inte

Luganokonventionen som skall tillämpas om svaranden har

hemvist i en EG-stat och talan väcks vid en domstol i en

annan EG-stat. Detsamma gäller vid erkännande och

verkställighet i en EG-stat av en dom som har meddelats i

en annan EG-stat.

Brysselkonventionens bestämmelser om domstols

behörighet sätts däremot ur spel till förmån för

Luganokonventionen om svaranden har hemvist i en

EFTA-stat eller om domstol i en sådan stat är exklusivt

behörig att pröva målet. Luganokonventionen skall också

tillämpas i fall av litispendens eller när mål har samband

med varandra enligt bestämmelserna i artiklarna 21 och 22

om målen är anhängiga samtidigt i en EG-stat och i en

EFTA-stat. Slutligen skall Luganokonventionen, och inte

Brysselkonventionen, tillämpas vid erkännande och

verkställighet om endera rättegångsstaten eller

verkställighetstaten är en EFTA-stat.

Eftersom EFTA-staterna endast skall tillämpa

Luganokonventionen, är bestämmelserna i artikel 54 B i

första hand av betydelse för EG-länderna. Jag vill här

påpeka att EG-domstolen är behörig att avge besked om

tolkningen av Brysselkonventionens bestämmelser på

begäran av nationella domstolar (se härom i avsnitt 2.11

nedan) men inte i fråga om Luganokonventionens

bestämmelser.

För EFTA-staterna har bestämmelserna i artikel 54 B en

annan betydelse, genom att de garanterar att

Luganokonventionen och dess bestämmelser kommer att

respekteras och tillämpas i EG-länderna. Eftersom

Brysselkonventionen och Luganokonventionen är i stort

sett identiska kan artikel 54 B visserligen sägas vara utan

betydelse i dag. EFTA-staterna har dock ingen kontroll

över Brysselkonventionens framtida innehåll och

bestämmelserna kan därför möjligen få betydelse i

framtiden.

I en tredje punkt i artikel 54 B finns regler som är

tillämpliga inte bara inom EG utan också i EFTA-länderna.

Jag har redan berört dessa bestämmelser (avsnitt 2.4.4).

Enligt dessa får erkännande och verkställighet vägras --

utöver på de grunder som anges i konventionens Avdelning

III -- om domstolen i rättegångsstaten har grundat sin

behörighet på en bestämmelse som avviker från

Luganokonventionens bestämmelser i de fall erkännande

eller verkställighet begärs mot någon som har hemvist i en

EFTA-stat. Även om bestämmelserna i artikel 54 B tredje

punkten också gäller i EG-länderna är de främst avsedda

som en ventil för EFTA-staterna för det fall det i

Brysselkonventionen skulle introduceras nya

behörighetsregler och domstolen i rättegångsstaten av

misstag grundar sin behörighet på en sådan.

Bestämmelserna i artikel 54 B tredje punkten är så

utformade att de ger EFTA-länderna möjlighet att skydda

inte bara de gäldenärer som har hemvist i den egna staten

utan alla gäldenärer som har hemvist utanför EG. Som

jämförelse kan här nämnas artikel 57.4 där en motsvarande

vägransgrund kan åberopas enbart i fråga om en svarande

som har hemvist i just verkställighetstaten.

2.8 Förhållandet mellan Luganokonventionen och

andra generella verkställighetskonventioner

Av artikel 55 framgår att Luganokonventionen i princip

ersätter de generella verkställighetskonventioner som gäller

mellan staterna. Dessa konventioner räknas upp i artikeln.

Uppräkningen i artikel 55 överensstämmer inte med

motsvarande artikel i Brysselkonventionen eftersom

Brysselkonventionen innehåller en uppräkning av de

mellan EG-länderna gällande konventionerna.

Brysselkonventionen fortsätter att gälla EG-länderna

emellan och denna uppräkning kunde därför undvaras i

Luganokonventionen. I stället räknas här upp de

konventioner som gäller mellan olika EG- och EFTA-

länder och EFTA-länderna inbördes.

För Sverige gäller detta 1932 års konvention mellan

Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige om

erkännande och verkställighet av domar och 1977 års

konvention mellan Danmark, Finland, Island, Norge och

Sverige om erkännande och verkställighet av domar på

privaträttens område. 1977 års konvention ersätter 1932 års

konvention. Island har dock inte tillträtt 1977 års

konvention och 1932 års konvention är därför alltjämt

tillämplig i förhållande till Island. Luganokonventionen

ersätter vidare 1936 års konvention mellan Sverige och

Schweiz om erkännande och verkställighet av domar och

skiljedomar liksom 1982 års konvention mellan Sverige och

Österrike om erkännande och verkställighet av civildomar.

Sverige har inte ingått något generellt verkställighetsavtal

med något annat av EGs medlemsländer än Danmark.

Av artikel 56 följer att dessa konventioner dock skall

fortsätta att gälla på de områden som faller utanför

Luganokonventionens tillämpningsområde och i fråga om

avgöranden som har meddelats före Luganokonventionens

ikraftträdande.

2.9 Förhållandet mellan Luganokonventionen och

andra konventioner på särskilda områden

Luganokonventionen är en generell konvention och

ersätter inte de olika speciella konventioner som

konventionsstaterna har ingått eller kan komma att ingå på

skilda områden. Av artikel 57.1 framgår tvärtom att

Luganokonventionen inte skall inverka på konventioner

som konventionsstaterna har tillträtt eller kommer att

tillträda och som på särskilda områden reglerar domstolars

behörighet eller erkännande och verkställighet av domar.

Ett viktigt skäl för denna lösning är att man i

Luganokonventionen inte har kunnat beakta alla tänkbara

regler som kan behövas på olika särskilda områden och att

Luganokonventionen inte skall hindra det internationella

samarbetet inom olika specialområden, där samarbetet ofta

omfattar också andra stater. Regleringen i artikel 57.1

innebär att de olika specialkonventionerna fortsätter att

gälla fullt ut och har företräde framför

Luganokonventionens regler i den mån de sammanfaller.

Bestämmelserna syftar på en rad olika

specialkonventioner på bl.a. transporträttens område och

exempelvis i fråga om familjerättslig underhållsskyldighet.

En del av dessa särskilda konventioner innehåller regler om

domstols direkta behörighet men saknar bestämmelser om

erkännande och verkställighet av domar (bl.a. 1929 års

Warzawakonvention om vissa gemensamma bestämmelser i

fråga om internationell luftbefordran). Andra konventioner

reglerar enbart erkännande- och verkställighetsfrågor, så

exempelvis 1973 års Haagkonvention om erkännande och

verkställighet av avgöranden angående

underhållsskyldighet. Vissa konventioner innehåller såväl

domsrätts- som erkännande- och verkställighetsregler. Ett

exempel är 1980 års Bernfördrag om internationell

järnvägstrafik (COTIF). En annan konvention som faller

under denna artikel är 1952 års arrestkonvention som jag

nyss berörde (avsnitt 2.6).

Av första punkten i Protokoll Nr 3 framgår att med

sådana konventioner på särskilda områden jämställs för

EG-ländernas del rättsakter som har utfärdats av

gemenskapens institutioner. Jag återkommer strax till

detta.

Genom regleringen i punkterna 2, 3 och 4 i artikel 57 har

man närmare utvecklat innebörden av regleringen i

punkten 1 och knutit samman Luganokonventionen och de

särskilda konventionerna. Av punkten 2 framgår sålunda

att domstolarna får grunda sin behörighet på regler i en

särskild konvention även om svaranden har hemvist i en

konventionsstat som inte har tillträtt konventionen i fråga.

Det innebär alltså att en svarande med hemvist i en EFTA-

stat kan instämmas inför en fransk domstol med stöd av en

behörighetsregel som strider mot Luganokonventionens

regler, och detta således trots att den aktuella EFTA-staten

inte har tillträtt den aktuella särskilda konventionen. De i

artikel 20 uppställda reglerna till skydd för svaranden skall

dock alltid tillämpas.

Regleringen i artikel 57 innebär med andra ord ett

undantag från regeln i artikel 3 som ju föreskriver att inga

andra behörighetsregler än de som anges i

Luganokonventionens artikel 5-18 får tillämpas av domstol

i en konventionsstat i förhållande till svarande med hemvist

i en annan konventionsstat.

Av punkten 3 framgår vidare att domar som har

meddelats på grundval av sådana särskilda

behörighetsregler som avses i punkten 1 skall erkännas och

verkställas i de andra konventionsstaterna enligt

bestämmelserna i Luganokonventionens Avsnitt III.

Bestämmelsen är egentligen bara ett förtydligande. Det

följer redan av Luganokonventionens konstruktion att en

sådan dom skall verkställas i de andra konventionsstaterna.

Som redan påpekats (avsnitt 2.4.1) skall ju alla avgöranden,

oavsett om Luganokonventionens behörighetsregler varit

tillämpliga under rättegången eller inte, verkställas i övriga

konventionsstater. I gengäld har svaranden ett skydd mot

verkställighet: Artikel 57.4 medger att erkännande och

verkställighet vägras om verkställighetsstaten inte har

tillträtt den särskilda konvention vars behörighetsregler

tillämpats i målet. En förutsättning för vägran är att

gäldenären har hemvist just i verkställighetstaten (och

möjligheten att vägra erkännande och verkställighet är

därmed mer begränsad än den som följer av artikel 54 B

punkten 3).

I fråga om behörighetsregler som följer av särskilda

konventioner har man således valt den konstruktionen att

konventionsstaterna accepterar deras tillämpning i andra

konventionsstater. Man avstår därmed från att ''''''''skydda'''''''' de

svarande som har hemvist i den egna staten mot sådana

utländska rättegångar. I gengäld förbehåller man sig rätten

att ''''''''skydda'''''''' dessa svarande mot verkställighet i det egna

landet.

Som jag nyss nämnde jämställs enligt Protokoll Nr 3

rättsakter utfärdade av EGs institutioner med de särskilda

konventioner som regleras i artikel 57. EG-länderna är

skyldiga att efterleva sina åtaganden enligt EG-fördragen

samtidigt som EFTA-länderna har anspråk på att

Luganokonventionens regler respekteras. EFTA-länderna

har mot denna bakgrund accepterat att EG-länderna, även

gentemot svarande med hemvist i EFTA-länderna,

tillämpar regler som beslutats i EGs rättsakter. EG-

länderna å sin sida har i en särskild förklaring till Protokoll

Nr 3 förklarat att de skall vidta alla de åtgärder som står i

deras makt för att Luganokonventionens regler om

behörighet, erkännande och verkställighet skall

upprätthållas när sådana rättsakter utarbetas.

Bestämmelserna i punkten 4 innebär samtidigt att

EFTA-länderna inte behöver erkänna och verkställa domar

från EG-länderna där domstolen grundat sin behörighet på

bestämmelser i en sådan rättsakt. Någon rättsakt av aktuellt

slag har än så länge inte beslutats inom EG; en EG-

förordning om varumärken som innehåller

behörighetsregler är dock under utarbetande.

Artikel 57 har också uppmärksammats i Protokoll Nr 3

till konventionen. Den ständiga kommitté som skall granska

hur Luganokonventionen fungerar skall således enligt

protokollets artikel 4 särskilt följa tillämpningen av artikel

57.

Brysselkonventionens artikel 57 har genom 1989 års

tillträdeskonvention justerats för att bättre överensstämma

med Luganokonventionens bestämmelser. Vissa skillnader

kvarstår dock. Bestämmelsen om EGs rättsakter framgår

således direkt av Brysselkonventionens artikel 57.

Brysselkonventionen innehåller heller ingen motsvarighet

till punkten 4; EGs medlemsländer kan således inte

sinsemellan vägra verkställighet på den grunden att

domstolen grundat sin behörighet på bestämmelser i en

konvention som verkställighetsstaten inte har tillträtt.

2.10 Slutbestämmelser

Av slutbestämmelserna, artiklarna 60-68, framgår

inledningsvis att konventionen i första hand får tillträdas av

EGs och EFTAs medlemsländer. Konventionen skall

ratificeras och den träder i kraft tre månader efter det att

två stater, varav den ena är medlem i EG och den andra

medlem i EFTA, har deponerat sina

ratifikationsinstrument. I förhållande till varje annan

signatärstat träder den i kraft tre månader efter det att

denna deponerat sitt ratifikationsinstrument.

Stater som blir medlemmar i EG resp. EFTA efter det

att konventionen öppnades för undertecknande kan enligt

artikel 62.1.a) ansluta sig till konventionen. Detta kan

således bli aktuellt för Liechtenstein som numera är

medlem i EFTA.

Också andra stater än EGs och EFTAs medlemsländer

kan enligt artikel 60 c) och 62.1 b) ansluta sig till

konventionen efter särskild inbjudan. En förutsättning

härför är att en stat som har tillträtt konventionen begär

detta. Staten i fråga skall således ha en sponsor som redan

har tillträtt konventionen. Samtycke krävs dessutom från

alla EG- och EFTA-länderna, även dem som inte ens

undertecknat Luganokonventionen och ev. nya medlemmar

i EG resp. EFTA. Om en EG- eller EFTA-stat själv inte

önskar samarbeta med den aktuella staten samtidigt som

den ogärna blockerar ett sådant samarbete för övriga stater

kan den enligt bestämmelserna i artikel 62.4, trots att den

således samtyckt till att inbjuda staten i fråga, inom viss tid

framställa en invändning mot anslutningen. En sådan

invändning medför att konventionen inte träder i kraft

mellan denna stat och den nytillträdda staten.

Av slutbestämmelserna framgår vidare att de till

konventionen fogade protokollen utgör en integrerad del av

konventionen (artikel 65), att konventionen har upprättats

på alla de fjorton EG- och EFTA-språken och att alla

språkversionerna har lika giltighet (artikel 68).

2.11 En enhetlig tolkning av konventionen

För att säkerställa en enhetlig tolkning av

Brysselkonventionens bestämmelser har EGs

medlemsländer i ett särskilt protokoll till

Brysselkonventionen givit EG-domstolen behörighet att

avge besked om konventionens tolkning. Nationella

domstolar i de olika EG-länderna kan sålunda under

pågående rättegång inhämta besked från EG-domstolen om

Brysselkonventionens tolkning i olika hänseenden enligt ett

system som motsvarar de s.k. förhandsbeskeden enligt

artikel 177 i Romfördraget. Av olika skäl ansågs EG-

domstolen inte kunna ges en motsvarande behörighet att

tolka Luganokonventionens bestämmelser. När

Luganokonventionen utarbetades hade diskussionerna om

ett EES-avtal (jfr avsnitt 3.1) ännu inte inletts och det var

heller inte aktuellt att diskutera möjligheten av att

överlämna en sådan tolkningsbehörighet till en EG/EFTA-

sammansatt domstol. För att säkerställa en så enhetlig

tolkning som möjligt av Luganokonventionens

bestämmelser och för att i görligaste mån se till att dess

bestämmelser tolkas i enlighet med Brysselkonventionens

bestämmelser har bestämmelserna i Protokoll Nr 2

tillkommit.

I preambeln till protokollet framhålls bl.a. den

väsentliga anknytningen mellan de två konventionerna, att

avtalsparterna är medvetna om EG-domstolens

tolkningsavgöranden och att Luganokonventionen arbetats

fram på grundval av Brysselkonventionen i belysning av

dessa tolkningsavgöranden. Härav framgår att

bestämmelser i Luganokonventionen som överensstämmer

med Brysselkonventionen skall förstås på det sätt EG-

domstolen tolkat dem; EG-domstolens

tolkningsavgöranden fram till tidpunkten för

konventionens undertecknande -- dvs. den 16 september

1988 -- ingår därigenom som en mer eller mindre integrerad

del av konventionen.

EG-domstolens framtida tolkningsavgöranden har inte

givits någon sådan särställning. I stället framgår av

protokollets artikel 1 och av två till protokollet fogade

förklaringar att ömsesidig hänsyn skall tas till avgöranden

som meddelats enligt de båda konventionerna. Jag vill i

detta sammanhang framhålla att EG-domstolen inte är

behörig att uttala sig om tolkningen av

Luganokonventionen och att domstolarna i EGs

medlemsländer således inte kan vända sig dit med

tolkningsfrågor under handläggningen av ett mål där

Luganokonventionen skall tillämpas.

För att möjliggöra ett sådant ömsesidigt hänsynstagande

skall ett system för utväxling av domar inrättas; domar som

har meddelats i sista instans enligt de båda konventionerna

liksom EG-domstolens domar och andra domar av särskild

betydelse skall således utväxlas via en central myndighet,

registratorn vid EG-domstolen (artikel 2). Dessutom skall

en ständig kommitté inrättas. Denna skall i första hand

fungera som ett forum för utbyte av erfarenheter om hur

konventionen fungerar.

Prop.

1991/92

128

3 Allmän motivering

3.1 Sveriges tillträde till Luganokonventionen

Mitt förslag: Sverige skall tillträda konventionen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Alla är positiva. Svenska

Arbetsledareförbundet har dock krävt någon form av

garanti för att utländska skadeståndsdomar inte verkställs i

Sverige om domstolen tillämpat rättsregler som är

främmande för svensk rätt.

Skälen för mitt förslag: Svensk rätt saknar i stor

utsträckning regler om domstols internationella behörighet

på privaträttens område. I den mån sådana regler finns

bygger de ofta på internationella åtaganden och täcker

endast vissa specialområden såsom atomansvarighet,

transport och patent. I övriga situationer får svenska

domstolar analogivis söka ledning i våra interna

forumregler.

Även i frågor om erkännande och verkställighet av

domar i internationella förhållanden är det svenska

regelsystemet ofullständigt. En förutsättning för att en

utländsk dom på privaträttens område skall kunna

verkställas i Sverige är att det finns en särskild föreskrift om

detta (3 kap. 2 § utsökningsbalken). En sådan bestämmelse

är normalt grundad på en internationell överenskommelse i

ämnet och förutsätter således i allmänhet ömsesidighet.

Sverige har ingått generella verkställighetsavtal med de

övriga nordiska länderna och med Schweiz och Österrike

men inte med några andra stater. Vi har dock

internationella åtaganden rörande domsverkställighet på

vissa specialområden, t.ex. i fråga om familjerättsliga

underhållsbidrag och på transporträttens område.

Utländska domar verkställs således i Sverige i mycket

begränsad utsträckning. På samma sätt är möjligheterna till

verkställighet utomlands av svenska domar mycket

begränsade, även om vissa europeiska stater är beredda att

verkställa utländska domar utan krav på ömsesidighet.

Vid 1988 års remissbehandling (se avsnitt 1) fick frågan

om ett svenskt tillträde till Luganokonventionen ett i

huvudsak positivt mottagande av remissinstanserna. Den

något avvaktande attityd som i det skedet kunde skönjas

hos en del av dem har nu ersatts av en mera välvillig

inställning. Till grund för den tidigare attityden låg framför

allt en osäkerhet kring det västeuropeiska samarbetets art,

omfattning och former. Man ansåg det vara mera logiskt att

söka uppnå ett större mått av rättslig harmonisering i

materiella hänseenden EG- och EFTA-staterna emellan,

innan en samordning kom till stånd på det processuella

planet. Från remissinstanserna framfördes också

synpunkter på formerna för den svenska

exekvaturprövningen och det närmare innehållet i olika

artiklar. Frågor av detta slag har i viss utsträckning tagits

upp även vid remissbehandlingen av 1991 års promemoria.

Jag kommer i den följande framställningen att belysa dessa

spörsmål i de sammanhang där de naturligt hör hemma.

Ett utökat europeiskt samarbete på det rättsliga området

är en viktig beståndsdel i den integrationsprocess som nu

pågår inom ramen för förhandlingarna om ett europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde, EES (se härom bl.a. i Ds

1990:58 Ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde och

den svenska grundlagen, prop. 1990/91:65 om ändring i

regeringsformen med anledning av ett europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde och Skr 1991/92:58 i samma

ämne). Förhandlingarna om ett EES-avtal avslutades den

14 februari 1992. Avtalet kommer troligtvis att

undertecknas inom kort. Brysselkonventionen ingår inte i

EG-rätten som sådan men har sin grund i Romfördraget.

Den ingår heller inte i den EG-rätt som avses bli en del av

EES-avtalet. I stället är Luganokonventionen ett parallellt

instrument till Brysselkonventionen på samma sätt som

EES-avtalet kan sägas bli ett parallellt instrument till EG-

rätten. Man har under EES-förhandlingarna utgått från att

EG- och EFTA-staterna kommer att tillträda

Luganokonventionen. En direkt koppling mellan EES-

förhandlingarna och Luganokonventionen har exempelvis

gjorts på området för produktansvar. Det bör dock

understrykas att Luganokonventionen står på egna ben och

inte är beroende av att ett EES-avtal träffas.

Genom Luganokonventionen öppnas möjligheter för att

utländska domar mer generellt skulle kunna verkställas i

Sverige liksom för att svenska domar skulle kunna

verkställas utomlands.

Luganokonventionen tillåter också stater utanför EG-

EFTA-kretsen att under vissa förutsättningar tillträda

konventionen. Den kan därför i en framtid komma att

innebära en enhetlig och samordnad

verkställighetslagstiftning för ett mycket stort antal stater,

såväl europeiska som utomeuropeiska.

Luganokonventionen innehåller inte bara regler om

erkännande och verkställighet av utländska domar utan

även regler som är tillämpliga under rättegången som

sådan. Dessa är utformade för att i största möjliga

utsträckning skydda svarande som har hemvist i en stat som

har tillträtt konventionen och diskriminerar därigenom

svarande med hemvist i en stat som står utanför

konventionen. Konventionsstaterna får exempelvis

tillämpa sina nationella behörighetsregler, inklusive dem

som är förbjudna i Luganokonventionen, gentemot

svarande med hemvist i en stat som inte har tillträtt

konventionen. Konventionens verkställighetsregler medför

i sin tur att en dom som har meddelats i en konventionsstat

skall erkännas och verkställas i övriga konventionsstater,

vare sig konventionens behörighetsregler varit tillämpliga

på rättegången eller inte.

Brysselkonventionen har exakt samma struktur och

medför därför att en dom som i dag meddelas i en EG-stat

mot en svarande med hemvist i Sverige kan verkställas i hela

EG-området. En särskild nordisk reglering gör det möjligt

för Danmark att vägra verkställighet om domstolen i fråga

grundat sin behörighet på en s.k. exorbitant forumregel --

jag har berört dessa regler i avsnitt 2.3.1 -- men i övrigt är

domen således verkställbar i alla EG-länder. Ett svenskt

tillträde till Luganokonventionen skulle innebära att en

svarande med hemvist i Sverige skyddas mot tillämpningen

av andra behörighetsregler än dem som är godkända i

konventionen.

Den tanke som konventionen bygger på är att tvisterna

i största möjliga utsträckning skall prövas vid sina naturliga

fora, i de stater till vilka tvisten har sin naturliga

anknytning, samtidigt som parterna ges stor frihet att avtala

om behörig domstol. En svarande skall alltså slippa

processa utomlands såvida det inte är sakligt motiverat med

hänsyn till tvistens art. Konventionen ger därmed ett skydd

för svaranden redan på rättegångsstadiet i stället för --

såsom normalt brukar gälla i verkställighetsavtal -- ett skydd

först på verkställighetsstadiet.

När det gäller Brysselkonventionens och

Luganokonventionens behörighetsregler har det under

årens lopp uttalats delade meningar om huruvida reglerna

alltid är de bästa. Vissa hävdar således att kontraktsforum

skulle vara att föredra framför den i konventionen valda

regeln om uppfyllelseforum medan andra föredrar

konventionens lösning. Tveksamhet har från vissa håll

yppats i fråga om bestämmelsen om att tyst prorogation

grundar behörighet. Dessa farhågor bör dock inte

överdrivas. Behörighetsregler av detta slag är vanliga i

konventionssammanhang. Exempel på sådana regler finns

för övrigt i den nordiska och i den svensk-schweiziska

verkställighetslagstiftningen (men saknas däremot i den

svensk-österikiska; se prop. 1982/83:117 s. 21 ff.).

Luganokonventionen innebär här i gengäld den fördelen att

svaranden får sina invändningar om att domstolen är

obehörig prövade redan i rättegångsstaten i stället för att,

som vid tillämpning av en enkel verkställighetskonvention,

få denna fråga prövad först på verkställighetsstadiet (jfr

avsnitt 5 vid artikel 18).

Konventionens behörighetsregler överensstämmer --

med undantag för regeln om uppfyllelseforum -- i allmänhet

med svenska internationella behörighetsregler sådana de

utkristalliserats i rättspraxis. Ingen viktigare

behörighetsregel saknas heller i konventionens katalog över

tillåtna fora. Att förmögenhetsforum inte finns med och att

svensk domstol således inte kan pröva ett mål om den enda

anknytningen till Sverige är den att svaranden har tillgångar

här, har mindre betydelse mot bakgrund av att

verkställigheten av det utländska avgörandet kan ske i

Sverige och att konventionen tillåter att svensk domstol

förordnar om kvarstad beträffande tillgångarna i fråga.

Att konventionen innehåller direkta behörighetsregler

har också ett självständigt värde genom att de medför en

harmonisering av alla EG- och EFTA-ländernas lagstiftning

på området och att alla dessa stater således kommer att

tillämpa samma domsrättsregler.

Några av remissinstanserna har fäst uppmärksamheten

på s.k. ''''''''forum shopping''''''''. Med detta uttryck menas att

käranden utnyttjar en möjlighet att väcka talan i en stat vars

lagvalsregler utpekar en för honom önskvärd tillämplig lag.

Så länge konventionsstaterna inte har harmoniserat sin

internationellt privaträttsliga lagstiftning kommer

konventionen att lämna visst utrymme för sådant

förfarande från kärandens sida. Jag är väl medveten om

detta problem. EG-länderna har sinsemellan sökt lösa

problemet genom upprättandet av 1980 års Romkonvention

om tillämplig lag på avtalsrättsliga förpliktelser. Frågan om

att i Sverige införa lagstiftning med motsvarande innehåll

övervägs inom justitiedepartementet. I Finland antogs en

sådan lag för ett par år sedan och i Norge pågår för

närvarande arbete med en proposition i frågan.

Jag nämnde inledningsvis att Svenska

Arbetsledareförbundet (SALF) har krävt någon form av

skydd mot verkställighet av utländska skadeståndsdomar

där domstolen tillämpat rättsregler som är främmande för

svensk rätt. SALF har därvid föreslagit att en statlig garanti

skall träda in till skydd för den skadeståndsskyldige.

Bakgrunden till SALFs framställning är ett

uppmärksammat avgörande av en italiensk domstol. Jag vill

till en början understryka att Luganokonventionens

verkställighetsregler bygger på att de olika

konventionsstaterna har förtroende för varandras

rättssystem. I konventionen finns också en bestämmelse

som ger möjlighet att vägra verkställighet av hänsyn till

ordre public. Självfallet kan jag inte uttala mig om i vad mån

denna bestämmelse skulle vara tillämplig på ett sådant fall

som SALF har tagit upp. Men tanken att svenska staten

skulle gå in och kompensera parter som förlorat ett mål vid

utländsk domstol kan jag inte ansluta mig till. Att på det

viset minska riskerna för svenska företag som är verksamma

på den internationella marknaden innebär en snedvridning

av konkurrensen som knappast skulle godtas i det övriga

Europa. Jag är mot denna bakgrund inte beredd att arbeta

vidare på SALFs förslag.

Ett tillträde till Luganokonventionen innebär också att

reglerna på detta område samlas i en och samma svenska

lagstiftning i stället för att, som hittills, splittras upp i olika

lagar allteftersom Sverige ingår olika bilaterala

verkställighetsavtal, med allt vad det innebär av olika

särlösningar.

Det är -- i vart fall för närvarande -- tveksamt om

konventionen kommer att få någon större betydelse för

större företag. Dessa har i allmänhet skiljeklausuler i sina

avtal och då är konventionen inte tillämplig. Å andra sidan

är ett, av flera, skäl för dessa skiljeklausuler att parterna

därmed oftast kan påräkna internationell verkställighet av

skiljedomen. Genom att också vanliga domar mer generellt

blir verkställbara utomlands kan ett tillträde till

Luganokonventionen möjligen påverka detta mönster. Den

uppfattningen delas av flera remissinstanser.

Brysselkonventionen fortsätter att gälla EGs

medlemsländer emellan medan Luganokonventionen blir

tillämplig dels mellan EG-länderna och EFTA-länderna,

dels mellan EFTA-länderna inbördes. Härav följer också

att ett svenskt medlemskap i EG inte skulle göra ett svenskt

tillträde till Luganokonventionen onyttigt; den skulle i så

fall fortsätta att gälla i Sveriges förhållande till EFTA-

länderna och, i en framtid, i förhållande till andra stater

utanför EG/EFTA-kretsen som kan komma att tillträda

konventionen. Ett svenskt medlemskap i EG skulle

samtidigt kräva ett svenskt tillträde till

Brysselkonventionen varefter Sverige således, liksom EGs

övriga medlemsländer, skulle bli bundet av två parallella

instrument.

Det finns goda förutsättningar för att Danmark,

Finland, Norge och Sverige kan samordna ett tillträde till

Luganokonventionen. I Finland kommer en proposition i

ämnet att läggas fram våren 1992. Även i Norge beräknas

riksdagsbehandling av frågan kunna påbörjas under våren.

För Islands del är det dock ovisst när konventionen kan

komma att tillträdas.

Sammanfattningsvis kan konstateras att Sverige torde ha

åtskilligt att vinna och knappast något att förlora på ett

tillträde till konventionen. Ett sådant tillträde har också i

ljuset av den pågående europeiska integrationsprocessen

kommit att framstå som alltmer självklart. Jag vill mot

bakgrund av dessa överväganden föreslå att vi från svensk

sida nu tar steget fullt ut mot en ratifikation av

konventionen. Jag återkommer strax till den närmare

tidplanen för förfarandet (avsnitt 3.3.8).

3.2 Vissa frågor i konventionen

3.2.1 Reservationer m.m.

Mitt förslag: Sverige skall tills vidare utnyttja

möjligheten att reservera sig mot en bestämmelse i

Protokoll Nr 1 som innebär att handlingar kan sändas för

delgivning mellan konventionsländerna på

tjänstemannanivå. Härutöver skall inga reservationer göras

från svensk sida.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Förslaget har fått ett i

huvudsak positivt mottagande. Från ett håll har dock

föreslagits att vi i Sverige avstår från reservationen mot

bestämmelsen i Protokoll Nr 1 och i stället anpassar vår

nationella lagstiftning till denna bestämmelse. En av de

remissinstanser som godtagit reservationen har anfört att de

svenska delgivningsreglerna på sikt bör anpassas till den

lösning som valts i konventionen. Från ett annat håll har

ifrågasatts om inte Sverige bör utnyttja möjligheten att

reservera sig mot bestämmelsen i artikel 16.1 b).

Skälen för mitt förslag: I Protokoll nr 1 finns en del

särbestämmelser för olika konventionsstater.

Bestämmelserna går i de flesta fall ut på att vissa av

konventionens regler inte skall tillämpas i förhållande till

staten i fråga. Det handlar såväl om forumregler som om

regler rörande erkännande och verkställighet. En av

särbestämmelserna rör bl.a. Sverige (artikel V b). Den

behandlar domstols behörighet i tvist mellan fartygsbefäl

och besättningsmedlemmar. Jag återkommer strax till den

bestämmelsen (avsnitt 3.3.7).

Protokoll Nr 1 ger också konventionsstaterna möjlighet

att i två frågor reservera sig mot

konventionsbestämmelserna. Av artikel I b framgår sålunda

att en stat får förbehålla sig rätten att inte erkänna och

verkställa domar rörande nyttjanderätt i vissa fall där

domstolens behörighet har grundats på svarandens hemvist

och inte på var av egendomen i fråga är belägen. Det andra

fallet återfinns i artikel IV andra stycket och rör delgivning.

Enligt en i detta stycke intagen huvudregel får handlingar

sändas mellan de olika staterna på tjänstemannanivå.

Samtidigt slås fast att en konventionsstat har rätt att

motsätta sig detta delgivningförfarande.

Artikel 1 b i Protokoll Nr 1 tillåter som sagt en

konventionsstat att, med avseende på ett visst fall, reservera

sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa en dom som

har meddelats i en annan konventionsstat. Det fall som

avses är då domstolen i ursprungsstaten uteslutande har

grundat sin behörighet på artikel 16.1 b), som behandlar

vissa tidsbegränsade avtal om nyttjanderätt till fast

egendom, t.ex. hyra av semesterbostad. Behörighetsregeln

i artikel 16.1 b) tillkom på EFTA-staternas begäran och

kunde accepteras av EG-staterna endast i kombination med

en rätt att reservera sig mot skyldigheten att erkänna och

verkställa sådana domar. Svenska domstolar torde redan i

dag anse sig ha domsrätt i mål av detta slag, även om

fastigheten således är belägen utomlands (jfr bl.a.

NJA 1979 s. 151 och SvJT 1958 rf s. 13), och de torde därför

heller inte göra anspråk på exklusiv behörighet i ett sådant

mål enbart på den grunden att fastigheten är belägen här.

Det finns mot denna bakgrund inga skäl för Sverige att

utnyttja den nu aktuella reservationsmöjligheten.

Enligt artikel IV andra stycket i Protokoll Nr 1

kan, som nyss nämnts, handlingar som skall delges enligt

Luganokonventionen sändas direkt mellan

tjänstemännen i konventionsstaterna utan inblandning av

centralorgan. En stat som tillträder konventionen kan enligt

samma artikel genom en förklaring till depositarien -- dvs.

det schweiziska federala rådet (artikel 61.2) -- motsätta sig

detta delgivningsförfarande.

Sverige har reserverat sig mot tillämpningen av

motsvarande bestämmelse (artikel 10.b) i 1965 års

Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i

mål och ärenden av civil och kommersiell natur.

Reservationen motiverades med att svenska myndigheter

enligt gällande rätt inte torde vara ovillkorligt skyldiga att

tillmötesgå en direkt gjord framställning om delgivning som

härrör från utomnordisk myndighet och att det knappast

förelåg något praktiskt behov av att vid sidan av de i

konventionen föreskrivna andra metoderna för

överlämnande av delgivningshandlingar införa en sådan

förpliktelse för de svenska delgivningsmyndigheterna

(prop. 1969:32 s. 7 f.).

Frågan är om Sverige bör behandla

delgivningskonventionens och Luganokonventionens

bestämmelser härom på samma sätt eller om

Luganokonventionen motiverar en annan ståndpunkt. Det

kan också ifrågasättas om det finns skäl att nu ändra den

ståndpunkt som intogs vid tillträdet till

delgivningskonventionen.

Syftet bakom bestämmelserna i artikel IV andra stycket

är att effektivisera tillämpningen av Luganokonventionen.

Det kan dock ifrågasättas om de skulle innebära någon

effektivitetsvinst för svenska förhållanden.

En tillämpning av artikel IV andra stycket skulle enligt

gällande svenska bestämmelser (1 § kungörelsen 1909:24 s.

1 angående delgivning av handling på begäran av utländsk

myndighet) innebära att delgivningshandlingen får sändas

direkt till länsstyrelse i stället för att sändas till det svenska

centralorganet, dvs. utrikesdepartementet. Länsstyrelserna

tar dock sedan flera år tillbaka i praktiken ingen befattning

med delgivningsframställningar från utlandet. I stället

ombesörjer utrikesdepartementet delgivningen enligt

delgivningslagens bestämmelser, vilket i första hand

innebär delgivning per post (ordinär delgivning) eller

genom bistånd från polismyndighet

(stämningsmannadelgivning). Det kan befaras att en

tillämpning av artikel IV i Sverige -- i strid mot sitt syfte --

skulle medföra en försämrad effektivitet. Bl.a. har

utrikesdepartementet en viktig samordnande och

kontrollerande funktion som skulle riskera att gå förlorad.

De remissinstanser som föreslagit att vi i Sverige skall

anpassa vår lagstiftning om delgivning i internationella

förhållanden till konventionens bestämmelser tror att

delgivningsförfarandet skulle vinna i effektivitet om det förs

ned på lokal nivå. Jag har viss förståelse för dessa

synpunkter. De svenska bestämmelserna om delgivning i

internationella förhållanden är dock -- sådana de kommit

att tillämpas -- inte avpassade för sådana direktkontakter

som avses i artikel IV. Bestämmelserna är för närvarande

föremål för en mer samlad översyn. Det vore mot den

bakgrunden förhastat att i dagsläget införa särbestämmelser

som tar sikte enbart på Luganokonventionen. Jag anser

således att Sverige tills vidare bör utnyttja den

reservationsrätt som anvisas i artikel IV andra stycket i

Protokoll Nr 1.

Protokoll Nr 1 innehåller också en särskild

reservationsmöjlighet för Schweiz. Artikel 1 a ger Schweiz

rätt att i viss utsträckning reservera sig mot erkännande och

verkställighet av domar. Det rör sig om fall då den

utländska domstolen uteslutande har grundat sin

behörighet på regeln om uppfyllelseforum i artikel 5.1. En

sådan reservation från schweizisk sida kommer möjligen att

föranleda en reciprok tillämpning i vissa stater, dvs. att

dessa utnyttjar den rätt folkrätten ger staterna att i

motsvarande mån vägra erkänna och verkställa domar som

har meddelats i Schweiz när domstolen har grundat sin

behörighet uteslutande på artikel 5.1. Under de nordiska

överläggningarna har konstaterats att de nordiska länderna

inte torde ha några skäl för en motreservation av detta slag.

Jag har därför inte funnit anledning att föreslå någon sådan

reservation för svensk del.

3.2.2 Exekvaturmyndigheter

Mitt förslag: Svea hovrätt skall pröva

verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra

skedet. Hovrättens beslut skall därefter kunna överklagas

till högsta domstolen. Där skall ställas krav på

prövningstillstånd.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Fem remissinstanser har

särskilt tagit upp frågan om valet av exekvaturmyndigheter.

Svea hovrätt har ingen erinran mot att både det första och

det andra skedet av prövningen sker där. Hovrätten över

Skåne och Blekinge och domstolsverket ser hellre att den

inledande prövningen sker vid tingsrätt och att ett

överklagande sedan följer den normala instansordningen.

Från riksskatteverket och Lunds universitet förespråkas att

den inledande prövningen läggs på

kronofogdemyndigheterna.

Vid remissbehandlingen av 1988 års promemoria

uttalade sig ytterligare tre remissinstanser till förmån för att

det första skedet av exekvaturprövningen skulle ske i Svea

hovrätt. En av dem föreslog därvid att högsta domstolen

skulle träda in redan i det andra skedet.

Skälen för mitt förslag: Exekvaturprövningen är i

Luganokonventionen uppdelad i tre etapper. Den första

etappen utgörs av ett summariskt enpartsförfarande (artikel

32 och 34). Det därvid meddelade avgörandet kan

överklagas av förlorande part (artikel 37.1 och 40.1).

Processen i den andra etappen är kontradiktorisk (artikel

37.1 och 40.2). Tappande part har sedan möjlighet att föra

upp frågan i en högsta instans (artikel 37.2 och 41). Av

konventionen framgår att denna möjlighet i flera länder är

underkastad vissa begränsningar.

I konventionen anges vilka domstolar som i de olika

länderna skall fullgöra dessa uppgifter. Det kan verka

senkommet att i detta skede diskutera en fråga som redan

har reglerats i konventionen. Men konventionen medger att

konventionsstaterna ensidigt beslutar om ändring i fråga om

valet av exekvaturmyndigheter (jfr artikel VI i Protokoll Nr

1). Frågan kan därför omprövas inför Sveriges tillträde till

konventionen eller i ett senare skede. Det kan i

sammanhanget nämnas att den av Finland valda lösningen --

beslut av överexekutor med överprövning i hovrätt -- är

temporär eftersom man där avser att avskaffa

överexekutorsinstitutet.

Konventionsstaterna har stannat för olika lösningar i

frågan. De flesta, bland dem Danmark och Norge, har lagt

den inledande prövningen på lokal domstol och det andra

ledet av prövningsförfarandet på överordnad instans. Fem

länder -- förutom Sverige -- har valt att låta samma domstol

ha hand om prövningen i både det första och det andra

skedet.

Olika synpunkter gör sig gällande i denna fråga. Till en

början bör påpekas att det i konventionen förutsätts att

exekvaturprövningen i alla led sker vid domstol (se t.ex.

artikel 34). Finlands åtgärd att lägga den inledande

prövningen hos överexekutor har skett med stöd av en

särskild undantagsbestämmelse i artikel V a i Protokoll Nr

1. Det finns alltså ingen möjlighet att för svensk del förlägga

någon del av exekvaturprövningen till

kronofogdemyndighet. Exekvaturprövningen, även i den

första etappen, innefattar också överväganden som typiskt

sett bör göras av domstol, t.ex. vid kontroll av domsrätt i

fall med konkurrerande fora, där man ibland kan bli

tvungen att tillämpa främmande rätt (se artikel 34 andra

stycket jämfört med artikel 28 första stycket och artikel 52).

Fråga är då på vilken nivå inom domstolsväsendet de

olika prövningarna skall göras. Att prövningen i sista

instans bör ske i högsta domstolen är givet och har inte

ifrågasatts från något håll. Huvudargumentet för att

prövningen i de båda första etapperna skall ske hos Svea

hovrätt är att denna domstol redan i dag handlägger frågor

om exekvatur. Det framstår som rationellt att utnyttja den

erfarenhet och kompetens i frågor av detta slag som sedan

lång tid tillbaka har upparbetats inom domstolen. Jag ser

det också som en fördel att en borgenär redan i det

inledande skedet kan vända sig till ett rikstäckande organ.

Man riskerar då inte att fastna i problem kring domstolens

lokala kompetens.

Ett par remissinstanser har fäst uppmärksamheten på att

tingsrätt enligt artikel 26 tredje stycket som en prejudiciell

fråga kan komma att pröva om en utländsk dom skall

erkännas. En sådan prövning skall ske på samma grunder

som tillämpas i frågor om verkställighet. Det kan alltså med

den i konventionen valda ordningen inträffa att Svea

hovrätt skall pröva om en dom är verkställbar samtidigt som

en tingsrätt har att ta ställning i erkännandefrågan. Men

motsvarande situationer uppkommer oberoende av vilken

lösning man väljer; det är helt enkelt inbyggt i det

förhållandet att konventionen tillåter annan domstol än

exekvaturdomstol att pröva erkännandefrågan.

Det kan för en del framstå som ovant att omprövningen

i den andra etappen görs av samma domstol som gjorde den

ursprungliga prövningen. Företeelsen som sådan är dock

inte ny. Före årsskiftet avgjorde tingsrätt mål genom

summarisk process, samtidigt som tingsrätten efter

återvinning av avgöranden i sådan process handlade

tvistemål i samma sak. När det gäller exekvaturprövningen

enligt konventionen är förfarandet i det inledande skedet av

mera summarisk natur än det fortsatta förfarandet. I det

hänseendet påminner förfarandereglerna om de svenska

regler jag nyss var inne på. Jag hyser mot denna bakgrund

inga principiella betänkligheter mot att anförtro en och

samma domstol exekvaturprövningen i både det första och

det andra stadiet. Den lösningen har också, som tidigare

nämnts, valts på flera andra håll i Europa.

Jag ser alltså inga bärande skäl att frångå den modell för

val av exekvaturorgan som tagits in i konventionen. Efter

det att konventionen varit i kraft en tid bör emellertid för-

och nackdelar med valda lösningar kunna utvärderas. Om

det vid en sådan utvärdering visar sig att det finns skäl att

på någon punkt ändra valet av exekvaturorgan, t.ex. på

grund av en oförutsett kraftig måltillströmning, bör frågan

kunna omprövas. Som jag sagt i det föregående har de

enskilda konventionsstaterna även efter tillträdet till

konventionen möjlighet att ändra sig i denna fråga.

Den prövning som skall göras av Svea hovrätt i det första

skedet skiljer sig från prövningen i det andra skedet bl.a.

genom att den första prövningen görs på grundval av de

uppgifter sökanden åberopar och utan motpartens hörande.

Det är därför tillräckligt att denna första prövning görs av

ensamdomare. Motsvarande lösning har valts av vissa EG-

länder. Härigenom blir det också en tydlig skillnad mellan

de olika stadierna i hovrättens prövning. Jag återkommer

strax till denna fråga (avsnitt 3.3.2).

Prövningen i högsta instans bör, som tidigare nämnts,

ske i högsta domstolen. I EG-staterna är överprövningen i

sista instans begränsad till att avse rättsfrågor (se härom i

avsnitt 5 vid artikel 37). En liknande begränsning kan för

svenskt vidkommande åstadkommas genom krav på

prövningstillstånd. Eftersom nuvarande regler om

prövningstillstånd förutsätter att målet eller ärendet har

väckts i tingsrätt (54 kap. 9 § RB) behövs en särskild

bestämmelse om att prövningstillstånd krävs i de fall som nu

avses.

3.2.3 Fakultativa grunder för att vägra erkännande

Mitt förslag: Ett av de två fall, där konventionen

ger staterna möjlighet att vägra erkännande resp.

verkställighet av ett utländskt avgörande, skall bli föremål

för en uttrycklig reglering i svensk rätt.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna

har i sak tagit upp dessa frågor.

Skälen för mitt förslag: Konventionen ger i två fall

konventionsstaterna möjlighet att vägra erkännande och

verkställighet av utländska avgöranden. Man brukar i

sammanhanget tala om fakultativa vägransgrunder. Det ena

fallet återfinns i artikel 28 andra stycket

(jämfört med artikel 34 andra stycket) och avser två

situationer då domstolen i ursprungsstaten har tillämpat

andra forumregler än dem som följer direkt av

Luganokonventionen. Det andra framgår av artikel II

andra stycket i Protokoll Nr 1 och omfattar domar

rörande enskilda anspråk i brottmål i vissa fall.

Konventionen ger således konventionsstaterna utrymme

för att avgöra om vägransgrunderna skall utnyttjas eller

inte. Frågan är då om vi från svensk sida uttryckligen skall

reglera denna fråga eller om det skall överlämnas åt

exekvaturmyndigheten att avgöra frågan. Möjligheten till

att vägra verkställighet har formulerats olika i de båda

konventionsbestämmelserna. I artikel 28 sägs att

erkännande ''''''''får vägras'''''''', medan det i artikel II i Protokoll

Nr 1 står att domen i fråga inte ''''''''behöver erkännas eller

verkställas''''''''.

Under de nordiska överläggningarna har framkommit

att en bestämmelse av det slag som finns i artikel 28 andra

stycket normalt uppfattas som tvingande av domstolarna i

Finland och Norge och att man därför inte behöver meddela

några särskilda föreskrifter rörande tillämpningen i dessa

länder; i de fall sådana omständigheter som avses i artikel

28 föreligger kommer erkännande och verkställighet i

allmänhet att vägras.

Mot bakgrund av syftet bakom bestämmelsen i artikel 28

andra stycket (avsnitt 2.7 och avsnitt 2.9) bör man i

allmänhet kunna utgå från att svenska domstolar kommer

att utnyttja de vägransgrunder som avses där. Det är

samtidigt en fördel om bestämmelsens fakultativa karaktär

kan behållas för att möjliggöra verkställighet i Sverige om

det i något fall skulle vara stötande att vägra erkänna och

verkställa den utländska domen. Med hänsyn härtill vill jag

inte föreslå någon särskild bestämmelse som reglerar frågan

hur domstolarna skall tillämpa de vägransgrunder som

avses i artikel 28 andra stycket.

Situationen är något annorlunda när det gäller den grund

för vägran som regleras i artikel II andra stycket i Protokoll

Nr 1. Den formulering som har använts där lämnar större

utrymme för tvekan. I det utkast till lag som har

remissbehandlats i Norge föreslås därför en uttrycklig regel

om att dom som avses i denna artikel inte skall erkännas och

verkställas i Norge. I likhet med vad som föreslagits i det

norska lagförslaget bör den svenska lagen förses med en

föreskrift om att erkännande och verkställighet alltid skall

vägras i dessa fall.

3.3 Införlivandet av Luganokonventionen med svensk

rätt

3.3.1 Tekniken för införlivandet

Mitt förslag: Konventionen skall införlivas med

svensk rätt genom inkorporering.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: De som har tagit upp frågan

har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. En av

dem är öppen även för andra lösningar.

Skälen för mitt förslag: Kärnan i

Luganokonventionen utgörs av dels processuella

bestämmelser som skall tillämpas under rättegång, dels

bestämmelser om erkännande och verkställighet av

utländska domar. Dessa bestämmelser måste införlivas med

svensk rätt. Vissa andra bestämmelser, t.ex.

slutbestämmelserna, berör dock endast de fördragsslutande

staternas inbördes rättigheter och skyldigheter. De behöver

inte nödvändigtvis införlivas.

Bestämmelserna i en internationell överenskommelse

kan införlivas med den svenska rättsordningen på olika sätt.

Valet av metod har behandlats av bl.a. utredningen om

författningspublicering m.m. i betänkandet

(SOU 1974:100) Internationella överenskommelser och

svensk rätt. Frågan har på senare år varit föremål för

uppmärksamhet i olika lagstiftningsärenden, bl.a.

beträffande lagen (1985:193) om internationell

järnvägstrafik (prop. 1984/85:33 s. 203 ff., s. 268 ff. och

s. 279 ff. samt LU 1984/85:17 s. 5-7) och lagen (1987:822)

om internationella köp (prop. 1986/87:128 s. 90 ff. och

s. 162).

När det gäller en överenskommelse vars bestämmelser

berör myndigheters eller enskildas handlande kan två olika

metoder komma i fråga. Bestämmelserna kan införlivas

med svensk rätt genom transformation varvid de

delar av överenskommelsen som behöver införlivas med

svensk rätt omarbetas till svensk författningstext med den

systematik och det språkbruk som normalt används vid rent

intern lagstiftning. Denna metod brukar normalt användas

när det gäller konventioner på civilrättens, straffrättens och

processrättens områden. En variant av denna metod är att

konventionens regler i så gott som oförändrat skick tas in i

en svensk lag. Vid inkorporering föreskrivs det i

stället i lag eller annan författning att konventionens

bestämmelser direkt gäller i Sverige och skall tillämpas av

de svenska myndigheterna. När denna metod används blir

således den autentiska konventionstexten -- på ett eller flera

språk -- gällande svensk författningstext.

Lagstiftning genom inkorporering är visserligen ovanlig

i Sverige men metoden har blivit allt vanligare under senare

år. Den användes sålunda vid införlivandet av 1980 års FN-

konvention om internationella köp.

En fråga som fick stor uppmärksamhet under

förhandlingarna om Luganokonventionen och som

resulterade i bestämmelserna i Protokoll Nr 2 var behovet

av att söka åstadkomma en så enhetlig tolkning av

konventionens bestämmelser som möjligt. De olika

artiklarna skall således läsas och förstås i belysning av hur

EG-domstolen tolkat motsvarande bestämmelser i

Brysselkonventionen. Vidare skall domstolarna i de olika

konventionsstaterna ta ömsesidig hänsyn till hur man i

framtiden tolkar konventionens bestämmelser i andra

konventionsstater.

Sverige torde knappast kunna uppfylla de åtaganden

som gjorts i Protokoll Nr 2 och de till protokollet fogade

förklaringarna, om konventionens bestämmelser

transformeras till svensk rätt på sedvanligt sätt med

avseende på lagstiftningsteknik, systematik och språkbruk.

Till nackdelarna med inkorporering hör naturligtvis att

lagtexten inte alltid blir så klar och tydlig som den kan bli

vid transformation. Det gäller inte minst i fråga om

systematiken. Många formuleringar utgör dock resultatet

av en kompromiss mellan olika ståndpunkter. Med en

annorlunda mer preciserad formulering i den svenska lagen

skulle man riskera att avvika från konventionens avtalade

innehåll. Detta talar starkt för att konventionens

bestämmelser inkorporeras med svensk rätt, dvs. att

konventionens olika artiklar förklaras gälla som lag här. I

och med att den svenska versionen av konventionen har

samma giltighet som de andra inträffar inte heller den

olägenheten att svenska rättsregler är avfattade på

främmande språk.

Ett annat argument för inkorporeringstekniken är den

nordiska rättslikheten. Brysselkonventionen har införlivats

med dansk rätt genom inkorporering. Den finländska

lagstiftningstekniken för införlivande av internationella

överenskommelser genom en s.k. blankettlag innebär att

Luganokonventionen kommer att inkorporeras med

finländsk rätt. Samma metod kommer av allt att döma att

användas i Norge.

Under förhandlingarna om ett EES-avtal (se avsnitt 3.1)

har det stått klart att inkorporering är den enda möjliga

lagstiftningstekniken för att införliva EES-avtalets

huvvuddel och de bestämmelser som svarar mot EGs

förordningar med svensk rätt. Att så sker är en

förutsättning för att Sverige, liksom övriga nordiska EFTA-

länder, skall kunna åstadkomma en motsvarighet till EG-

rättens s.k. direkta effekt. Denna effekt innebär i korthet

att vissa bestämmelser direkt grundar rättigheter och/eller

skyldigheter för enskilda som kan åberopas inför domstolar

och andra myndigheter i EGs medlemsländer (jfr prop.

1990/91:65 om ändring i regeringsformen med anledning av

ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde s. 9 ff.).

Jag anser mot denna bakgrund att Luganokonventionen

bör införlivas med svensk rätt genom inkorporering och att

det således i lag föreskrivs att den skall gälla som lag här i

landet (i det följande kallad inkorporeringslagen).

3.3.2 Inkorporeringslagens närmare innehåll

Huvudpunkterna i mitt förslag: Konventionen

skall i sin helhet inkorporeras med svensk rätt i en särskild

lag. Denna lag skall också innehålla vissa kompletterande

föreskrifter.

Promemorians förslag: Överensstämmer i sina

huvuddrag med vad jag har föreslagit. Promemorian saknar

dock motsvarighet till vissa delar av mitt förslag.

Skall konventionen inkorporeras helt eller delvis?

En första fråga är i vilken utsträckning konventionen och

till den fogade protokoll och förklaringar skall inkorporeras

med svensk rätt. Skall allt inkorporeras eller skall vi

utesluta de delar som inte behöver införlivas med svensk

rätt, exempelvis slutbestämmelserna som riktar sig till

medlemsstaterna och artikel I a i Protokoll Nr 1 som

innehåller regler om att Schweiz får reservera sig i visst

hänseende? Det vore naturligtvis mest korrekt att inte

inkorporera sådant som inte har en naturlig plats i svensk

rätt. En selektiv inkorporering kräver dock en noggrann

genomgång artikel för artikel som inte framstår som särskilt

angelägen. Strikt tillämpad skulle en sådan teknik kräva att

ett stycke i en artikel inkorporeras medan ett annat inte gör

det (så t.ex. beträffande artikel IV och artikel V i Protokoll

Nr 1). Lagstiftningen skulle därigenom bli mycket splittrad

och svåröverskådlig.

Vid inkorporeringen av 1980 års Wienkonvention om

internationella köp uteslöts slutbestämmelserna (jfr också

lagen 1973:1199 om ersättning från den internationella

oljeskadefonden). Man skulle i och för sig kunna göra

detsamma beträffande Luganokonventionen. Innehållet i

artikel 65 i slutbestämmelserna, varav framgår att de tre

protokollen utgör en integrerad del av konventionen,

liksom artikel 68, som bl.a. föreskriver att alla språk som

konventionen är upprättad på har samma giltighet, måste

dock införlivas med svensk rätt och kan då lika gärna

inkorporeras.

I både Finland och Norge har man siktet inställt på att

inkorporera konventionen i dess helhet. Motsvarande

lösning har valts i promemorians förslag. Den enda

remissinstans som särskilt har berört frågan om

omfattningen av inkorporeringen har tillstyrkt total

inkorporering.

Ett särskilt problem utgör de artiklar som räknar upp

konventionsstaternas exekvaturmyndigheter (bl.a. artikel

32) och de som innehåller olika hänvisningar till nationell

lagstiftning (exempelvis artikel 3). Av artikel VI i Protokoll

Nr 1 framgår att staterna ensidigt kan besluta om ändringar i

fråga om valet av exekvaturmyndigheter och att vissa andra

lagändringar skall anmälas till depositarien. Frågan är hur

man i svensk rätt lagtekniskt skall hantera dessa

lagändringar som allteftersom kan komma att beslutas i

konventionsstaterna.

Genom att inkorporera de aktuella artiklarna med

svensk rätt genom en förordning skulle regeringen

kunna ändra i dem allteftersom konventionsstaterna

anmäler ändringar i dessa hänseenden. Artiklarna är

emellertid så formulerade att det inte är möjligt att dela upp

dem på detta sätt. Regeringen kan inte föreskriva ändringar

i lagar som beslutats av riksdagen. I lagrådsremissen

anfördes att vi inte heller kan ha en ordning som innebär att

framtida underrättelser från de olika konventionsstaterna

om att de ändrat sin lagstiftning i berörda hänseenden skall

behöva underställas den svenska riksdagen. Enligt

lagrådsremissen torde ett lämpligt tillvägagångssätt därför

vara att regeringen tillkännager sådana ändringar på

lämpligt sätt, varigenom uppmärksamheten skulle fästas på

dessa lagändringar, vilka förutsatts i artikel VI i Protokoll

Nr 1.

Lagrådet har i denna del anfört följande.

Förslaget till lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen innebär att konventionen i sin helhet

inkorporeras genom lag. Denna teknik för införlivande med

svensk rätt aktualiserar en särskild fråga, som

sammanhänger med att konventionen innehåller

hänvisningar till nationell lagstiftning (bl.a. artikel 3 andra

stycket och artikel 54 A punkterna 6 och 7) och

förteckningar över exekvaturmyndigheter (artiklarna 32, 37

och 40). I artikel VI i Protokoll nr 1 föreskrivs att

konventionsstaterna till det schweiziska federala rådet skall

översända sådana lagtexter som innebär ändringar antingen

i den nationella lagstiftning som konventionen hänvisar till

eller i förteckningarna över exekvaturmyndigheter. Frågan

är hur sådana underrättelser, när de inkommit från andra

länder, skall hanteras från svensk sida.

I remissprotokollet har förutsatts att underrättelserna

inte skall föranleda några andra åtgärder än att information

lämnas om lagändringarna. I enlighet härmed har i 8 § i det

remitterade förslaget tagits in en föreskrift om att

regeringen skall tillkännage innehållet i underrättelserna.

Bedömningen av denna del av lagförslaget blir beroende

av vilken betydelse som ändringarna i nationell lagstiftning

får för själva konventionen.

Man skulle möjligen kunna uppfatta förhållandet så att

en ändring av den nationella lagstiftningen i något av de

aktuella hänseendena medför en samtidig och automatisk

ändring av konventionens materiella innehåll. Eftersom

konventionen på grund av den föreslagna

inkorporeringslagen i sin helhet blir gällande som svensk

lag, skulle konsekvensen av den nu beskrivna uppfattningen

i första hand bli att ändringen borde föranleda lagstiftning

också på svensk sida.

Lagrådet anser emellertid att ett annat synsätt är

motiverat. Vad först beträffar exekvaturmyndigheterna

förutsätter konventionen, såsom framhållits i

remissprotokollet, att varje konventionsstat ensidigt

kan besluta om ändringar såvitt avser de egna

myndigheterna. Innebörden av konventionens

bestämmelser om exekvaturmyndigheter synes i själva

verket kunna beskrivas så att i varje enskild stat den

myndighet är behörig som den staten vid varje tidpunkt

anvisar. De myndighetsförteckningar som tagits in i

konventionen har därför närmast till funktion att ge

information om de enskilda staternas ståndpunkter vid den

tidpunkt då konventionen upprättades. Denna tolkning

innebär att senare ändringar från någon stats sida inte

ändrar det egentliga avtalsinnehållet utan endast medför att

den information som förteckningarna innehåller blir mindre

aktuell. Vad sedan gäller konventionens hänvisningar till

annan nationell lagstiftning är i första hand artikel 3 andra

stycket av intresse. Den uppräkning av s.k. exorbitanta

behörighetsregler som görs där har inte någon självständig

betydelse utan har till uppgift att belysa innebörden av den

övergripande bestämmelse som finns i artikel 3 första

stycket. En ändring av den nationella lagstiftning som anges

i förteckningen medför således inte att konventionens

materiella innehåll ändras.

Av nu angivna skäl finner lagrådet att ändringar i

nationell lagstiftning av det slag som hittills berörts inte

medför något krav på lagstiftningsåtgärder på svensk sida

men däremot kan väcka behov av information.

Motsvarande gäller enligt lagrådets uppfattning i fråga om

de övriga lagändringar som avses i artikel VI i Protokoll nr

1. Mot denna bakgrund anser lagrådet att föreskriften om

informationsskyldighet i 8 § i den föreslagna

inkorporeringslagen bör godtas.

Jag instämmer i vad lagrådet har anfört och föreslår att

hela konventionen inkorporeras med svensk rätt genom en

och samma lag. En av remissinstanserna har föreslagit att

den nya lagen skall heta lagen med anledning av Sveriges

tillträde till Luganokonventionen. Det är en bra rubrik.

Delgivning av stämning

Promemorians lagförslag innehåller en bestämmelse om

delgivning av stämning (2 §). I bestämmelsen återges vissa

regler i artikel 15 i 1965 års Haagkonvention om delgivning

i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller

kommersiell natur. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund

av artikel 20 i Luganokonventionen.

Av artikel 20 andra stycket framgår att ett mål inte får

avgöras förrän svaranden delgivits stämningsansökan eller

motsvarande handling och fått tillräcklig tid på sig att

förbereda sitt svaromål. I tredje stycket föreskrivs att

reglerna i andra stycket ersätts av bestämmelserna i artikel

15 i 1965 års Haagkonvention, om stämningsansökan eller

underrättelse därom skall översändas utomlands i enlighet

med den konventionen. Artikel 15 i Haagkonventionen

innehåller regler till skydd för svaranden som påminner om

dem i artikel 20 andra stycket i Luganokonventionen.

Sverige har tillträtt 1965 års Haagkonvention. Inför

tillträdet konstaterades att de regler i artikel 15 som nyss

berörts stämde överens med svenska processuella

grundsatser och rättsregler (prop. 1969:32 s. 8). Tillträdet

föranledde inte annan lagstiftning än ett cirkulär med

föreskrifter om den praktiska hanteringen av

framställningar av olika slag (SFS 1969:495).

Motivet bakom bestämmelsen i promemorians

lagförslag var bl.a. att artikel 15 i Haagkonventionen inte

ansågs vara direkt tillämplig i Sverige på det sätt

Luganokonventionens bestämmelser kommer att bli genom

den nya lagen. Promemorians ståndpunkt har ifrågasatts

under remissbehandlingen.

Den i promemorian valda lösningen kan diskuteras.

Innehållet i artikel 15 i Haagkonventionen

överensstämmer, som konstaterats i tidigare sammanhang,

med svensk rätt på området. Det system för delgivning som

anvisas i Haagkonventionen har också tillämpats av svenska

myndigheter i drygt tjugo år. Det torde mot denna

bakgrund inte krävas någon lagbestämmelse av det slag som

föreslagits i promemorian för att bestämmelsen i artikel 20

tredje stycket i Luganokonventionen skall kunna tillämpas

här. Jag anser därför att den i promemorian föreslagna

lagregeln inte bör ingå i den den nya lagen.

Regler för exekvaturförfarandet

Konventionen reglerar vissa frågor utömmande medan

den i andra frågor hänvisar till nationell rätt. Av EG-

domstolens praxis följer den ganska självklara regeln att

olika processuella bestämmelser i konventionen har

företräde framför nationella sådana (Sanicentral mot

Collin; se bilaga 2). Åtskilliga processuella frågor har dock

lämnats utanför regleringen i konventionen. I artikel 33

första stycket har uttryckligen angivits att

exekvaturförfarandet i viss utsträckning skall följa

nationella föreskrifter.

Jag har (avsnitt 3.2.2) föreslagit att Svea hovrätt skall ha

hand om den inledande prövningen vid

exekvaturförfarandet och att hovrätten därvid skall bestå av

en domare. Här föreslår jag en ändrad formulering i

förhållande till promemorians förslag. Ändringen är

föranledd av ett påpekande från en av remissinstanserna,

att den i promemorian valda formuleringen lämnar öppet

om hovrätten har möjlighet att handlägga målet i kollegial

sammansättning. Jag anser att någon sådan möjlighet inte

skall stå till buds. Bestämmelsen i fråga bör ingå i

inkorporeringslagen.

Frågan är då om det i inkorporeringslagen behövs

ytterligare regler om förfarandet vid den inledande

prövningen enligt artikel 32. I promemorian föreslås att det

i den nya lagen skall anges att rättegångsbalkens regler om

besvär i hovrätt skall tillämpas på förfarandet (4 §). En av

remissinstanserna har påpekat att rättegångsbalkens regler

om besvär inte passar för den typ av enpartsförfarande som

det här är fråga om. I annan lagstiftning om verkställighet

av utländska avgöranden, där Svea hovrätt valts som

exekvaturorgan, finns ingen hänvisning till

rättegångsbalkens förfaranderegler. I stället ingår i själva

lagen ett fåtal bestämmelser om förfarandet i hovrätten,

t.ex om vilka handlingar som skall ges in i målet.

Erfarenheten visar att dessa regler fungerar väl. I

Luganokonventionen finns bestämmelser som reglerar

motsvarande frågor. Jag ser mot den nu angivna

bakgrunden ingen anledning att i inkorporeringslagen ge

några föreskrifter om förfarandet vid det inledande skedet

av exekvaturprövningen utöver den domförhetsregel som

nyss berörts.

När det gäller förfarandet i det andra skedet gör sig

andra synpunkter gällande. Här rör det sig om ett

tvåpartsförfarande, som till viss del regleras av

konventionens bestämmelser (artikel 38 och artikel 40.2

med hänvisningar). I övriga delar skall interna rättsregler

tillämpas. Det ligger då närmast till hands att falla tillbaka

på rättegångsbalkens bestämmelser om besvär i hovrätt,

som ju är anpassade för en prövning i andra instans. Denna

lösning har också föreslagits i promomorian (4 §). En

hänvisning till bestämmelserna i fråga bör således tas in i

inkorporeringslagen. Alla bestämmelser om

besvärsförfarandet passar dock inte in på det

exekvaturförfarande som det nu är fråga om. Ett exempel

på det är bestämmelsen om inhibition av underrättens

förordnande om omedelbar verkställighet i 52 kap. 7 §

andra stycket RB. Det finns ju ingen möjlighet att meddela

förordnanden av detta slag i exekvaturförfarandets första

skede (jfr artikel 39). Inkorporeringslagens hänvisning till

rättegångsbalkens besvärsregler bör därför förses med den

reservationen att dessa regler skall gälla i tillämpliga delar.

Dessutom bör markeras att konventionens bestämmelser

går före reglerna i rättegångsbalken (t.ex. artikel 40.2 i

förhållande till 52 kap. 7 § första stycket RB).

Den nya lagen bör innehålla motsvarande regler med

avseende på förfarandet i sista instans. I lagen bör också tas

in den bestämmelse om prövningstillstånd som tidigare

berörts (avsnitt 3.2.2).

I promemorians lagförslag finns en bestämmelse som går

ut på att exekvaturförfarandet i övrigt skall följa vad som i

rättegångsbalken är föreskrivet om rättegången i allmänhet,

om inte konventionen föreskriver annat (7 §). Enligt min

mening behövs ingen sådan bestämmelse. Hovrätten och

högsta domstolen kan vid exekvaturprövningen använda sig

av de regler i rättegångsbalken som passar för förfarandet,

liksom av bestämmelser i annan lagstiftning som kan ha

betydelse i sammanhanget (t.ex i sekretesslagen 1980:100),

utan några särskilda föreskrifter om detta. Någon sådan

hänvisning finns inte heller i de andra lagar som rör

verkställighet av utländska avgöranden.

Domstolsutredningen har i betänkandet (SOU

1991:106) Domstolarna inför 2000-talet föreslagit att en ny

domstolsförfarandelag i viss mån skall träda i stället för

rättegångsbalkens bestämmelser om besvärsprocessen i

hovrätt och högsta domstolen. Betänkandet

remissbehandlas för närvarande. Det är för tidigt att i dag

ha någon uppfattning i vad mån utredningens förslag

kommer att leda till förändringar i det regelverk som, enligt

mitt nu framlagda förslag, skall tillämpas på

exekvaturförfarandet enligt Luganokonventionen.

Tidsfrister m.m.

I artikel 36 i konventionen finns bestämmelser om de

tidsfrister som gäller vid överklagande av beslut om

verkställighet som meddelats vid den inledande prövningen

enligt artikel 32. Tiden, som räknas från delgivning av

avgörandet, är två månader om ändringssökanden har

hemvist i någon annan konventionsstat och en månad i

övriga fall. En remissinstans har föreslagit att tidsfristen

sätts till två månader även i fall då ändringssökanden har

hemvist i en främmande stat som inte har tillträtt

konventionen. Enligt min mening skulle en sådan lösning

strida mot konventionstexten.

Tidsfristerna i artikel 36 räknas som sagt från delgivning

av avgörandet. En remissinstans har ifrågasatt om det inte

bör anges i lagen att delgivningen skall ombesörjas av Svea

hovrätt. Svensk rätt utgår från att delgivning skall

ombesörjas av domstolen -- och inte av part -- i de fall en

frist räknas från delgivningen, såvida inte avvikande

bestämmelser meddelats för visst fall (se t.ex. 33 kap. 5 §

RB betr. tredskodomar). Det är därför inte lämpligt att föra

in en särskild bestämmelse om en sådan skyldighet för Svea

hovrätt.

Artikel 40 i konventionen reglerar överklagande av

avgöranden varigenom ansökan om verkställighet ogillats

vid den inledande prövningen enligt artikel 32.

Bestämmelsen innehåller ingen tidsfrist för ett sådant

överklagande. Det står dock konventionsstaterna fritt att

själständigt föreskriva tidsfrister av detta slag (jfr Jenard s.

53). Så har man valt att göra i Danmark när det gäller

tillämpningen av Brysselkonventionen. Det finns onekligen

behov av en regel av detta slag. Med hänsyn till att

borgenären i normalfallet befinner sig utomlands finns det

skäl att välja en något längre tidsfrist än vad som gäller vid

överklagande av beslut från tingsrätt. I promemorians

förslag ingår en bestämmelse om att ansökan om ändring

enligt artikel 40 skall göras inom fyra veckor från det beslut

som meddelades vid den inledande prövningen. Förslaget

är väl avvägt. Jag föreslår att en sådan bestämmelse tas med

i inkorporeringslagen.

En särskild fråga i detta sammanhang är vilken

sammansättning hovrätten skall ha för att få avvisa en för

sent inkommen ansökan om ändring av ett avgörande från

den inledande prövningen. Rent allmänt kan konstateras

att huvudregeln om kollegial sammansättning i 2 kap. 4 §

första stycket RB är tillämplig i den mån avvikande

bestämmelser inte gäller för särskilt angivna fall (jfr

NJA 1988 s. 268). Det saknas enligt min uppfattning

anledning att införa någon särbestämmelse med avseende

på det nu aktuella fallet. Således skall avvisningsbeslut i

detta fall inte få fattas av ensamdomare.

Jävsfrågor

Det förhållandet att exekvaturprövningen ligger hos

Svea hovrätt såväl i det första som i det andra skedet

aktualiserar frågan om jäv. Får den domare som utfört den

inledande prövningen delta i prövningen i det andra skedet?

Rättegångsbalkens bestämmelser om tvåinstansjäv (4 kap.

13 § punkten 7) lägger inga hinder i vägen för att så sker,

eftersom båda prövningarna äger rum i samma domstol.

Man kan jämföra med den situationen att en domare i

tingsrätt har beslutat en tredskodom. Domaren i fråga är då

inte jävig att efter återvinning handlägga målet vid det

fortsatta förfarandet.

Den inledande prövningen i exekvaturförfarandet torde

i de allra flesta fall leda till att ansökan om verkställighet

bifalls. Med hänsyn till denna prövnings summariska

karaktär finns det i och för sig inga betänkligheter från

jävssynpunkt att låta den domare som företagit prövningen

delta i det mer allsidiga tvåpartsförfarande som kommer till

stånd sedan gäldenären sökt ändring. Har däremot ansökan

om verkställighet ex officio ogillats redan vid den inledande

prövningen, blir situationen en annan. Det ligger då nära till

hands att sökanden utgår från att den domare som ogillat

ansökan i det första skedet har sin uppfattning klar inför

omprövningen. Jag anser mot denna bakgrund att det i

lagen bör införas en regel om jäv med avseende på mål

enligt konventionen och att denna bestämmelse skall gälla

inte bara då överprövningen i hovrätten kommer till stånd

efter överklagande av sökanden utan också då det är

gäldenären som har överklagat avgörandet från den

inledande prövningen. En sådan regel torde också stå i

samklang med de värderingar som bär upp konventionens

system med en prövning i olika led.

Ställande av säkerhet m.m.

En särskild fråga är om den som söker verkställighet av

ett utländskt avgörande skall behöva ställa säkerhet för den

skada som kan åsamkas gäldenären genom

verkställighetsåtgärden. I svensk rätt finns vissa

bestämmelser med krav på säkerhet av detta slag. Sålunda

föreskrivs i 15 kap. 6 § RB att kvarstad och andra

säkerhetsåtgärder normalt inte får beviljas om inte

sökanden ställer säkerhet. Och av 3 kap. 8 § UB framgår att

en icke lagakraftvunnen dom som förpliktar någon att utge

lös egendom normalt inte får verkställas utan att säkerhet

har ställts.

Luganokonventionen reglerar inte uttömmande i vad

mån man i de olika konventionsstaterna får ställa krav på

säkerhet för att medge verkställighet av utländska

avgöranden. I artikel 45 föreskrivs att säkerhet m.m. inte

får krävas av den som begär verkställighet av ett utländskt

avgörande på den grunden att han är utländsk medborgare

eller inte har hemvist i verkställighetsstaten. Konventionen

godtar alltså nationella bestämmelser med krav på säkerhet

under förutsättning att de inte diskriminerar utländska

borgenärer.

När det gäller utländska domar som har vunnit laga kraft

finns det knappast några skäl att kräva säkerhet av

borgenären som villkor för verkställighet här i landet. Den

utländska domen skulle ju i så fall komma att behandlas

strängare än en svensk lagakraftvunnen dom.

Utländska domar som inte har vunnit laga kraft får

verkställas enligt konventionen, om de är verkställbara i

ursprungslandet (artikel 31). Svenska icke lagakraftvunna

domar är i viss utsträckning verkställbara enligt svensk rätt

(3 kap. 4-9 §§ UB). Verkställigheten får dock i allmänhet

inte fullföljas till slut; i vissa fall gäller t.ex. att utmätt

egendom inte får säljas och att influtna medel inte får

betalas ut.

Också i konventionen finns vissa spärrar mot full

verkställighet. Av artikel 39 framgår att ett beslut från den

inledande prövningen enligt artikel 32 vilket medger

verkställighet inte ger rätt till full verkställighet omedelbart.

Om gäldenären har överklagat ett sådant beslut har den

domstol som skall ompröva beslutet möjlighet att

vilandeförklara verkställighetsmålet i avvaktan på att det

avgörande som borgenären vill ha verkställt vinner laga

kraft (artikel 38 första och andra styckena). Domstolen har

alternativt möjlighet att avgöra verkställighetsfrågan och

göra verkställigheten beroende av att borgenären ställer

säkerhet (artikel 38 tredje stycket). De spärrar mot

verkställighet av icke lagakraftvunna avgöranden som

sålunda ingår i konventionen är enligt min mening väl så

betryggande som dem i vår egen lagstiftning.

Även utländska beslut om säkerhetsåtgärder är

verkställbara enligt konventionen. Det kan röra sig

antingen om beslut som har meddelats i det land där målet

rörande huvudsaken handläggs eller om beslut som med

stöd av artikel 24 har meddelats i en annan konventionsstat.

Som nyss nämnts ställs i svensk rätt i normalfallet krav på

säkerhet från borgenärens sida för att kvarstad och andra

säkerhetsåtgärder skall beviljas. Frågan är nu om

motsvarande krav skall ställas för att medge verkställighet

av ett utländskt beslut om säkerhetsåtgärd. Har borgenären

ställt säkerhet i målet vid den utländska domstolen, finns

knappast någon anledning att ta upp frågan om ställande av

säkerhet i exekvaturmålet. Frågan ställs på sin spets i det

fallet att det utländska beslutet om säkerhetsåtgärd har

meddelats utan att borgenären har behövt ställa säkerhet.

Ett par av remissinstanserna har uppmärksammat denna

fråga och har föreslagit att verkställighet av utländska beslut

om säkerhetsåtgärder skall medges endast om sökanden

ställer säkerhet på samma sätt som krävs för beviljande av

motsvarande säkerhetsåtgärd i Sverige.

Jag har viss förståelse för dessa synpunkter. Men frågan

är inte så enkel som man kan tro. Först bör påpekas att

15 kap. 6 § RB ger visst utrymme för att säkerhetsåtgärder

beviljas utan att borgenären ställer säkerhet. Det rör sig om

fall då han inte förmår göra det och han dessutom har visat

synnerliga skäl för sitt anspråk. Om man under

motsvarande förhållanden skulle kräva säkerhet av en

borgenär som i Sverige söker verkställighet av ett utländskt

beslut om säkerhetsåtgärd, skulle denna borgenär ställas i

ett sämre läge än den som ansöker om en sådan åtgärd

direkt vid svensk domstol. En sådan ordning kan knappast

accepteras. En möjlighet vore i och för sig att befria den

som söker verkställighet av det utländska beslutet från

kravet på säkerhet under samma förutsättningar som gäller

enligt svenska regler om säkerhetsåtgärder.

Exekvaturdomstolen måste då gå in på en materiell

bedömning av den fråga som omfattas av det utländska

beslutet för att utröna om borgenären har visat synnerliga

skäl för sitt anspråk. Det är tveksamt om en sådan prövning

står i harmoni med tankarna bakom konventionen (jfr

artikel 34 tredje stycket). Ett annat skäl som talar mot att

man vid exekvaturprövningen skall ställa krav på säkerhet

är att handläggningen härigenom sannolikt fördröjs. Det

ligger också i sakens natur att ett system som innebär att

utländska avgöranden får verkställas här i landet ibland

leder till att svenska myndigheter får verkställa avgöranden

som bygger på en annan rättstillämpning än den som följer

av interna svenska rättsregler. Jag är mot den nu angivna

bakgrunden inte beredd att föreslå några regler om

ställande av säkerhet under exekvaturförfarandet.

En av de remissinstanser som varit inne på ställande av

säkerhet har också föreslagit att en utomlands beslutad

säkerhetsåtgärd inte skall få verkställas här om inte svenska

krav på flykt- eller sabotagerisk är uppfyllda. En sådan

regel skulle stå i strid mot konventionens förbud mot att

ompröva det utländska avgörandet i sak (artikel 34 tredje

stycket). Samma remissinstans har föreslagit en regel om

skyldighet att ersätta skada till följd av felaktiga

säkerhetsåtgärder. Skadeståndsskyldigheten i dessa fall

regleras av den lag som enligt tillämplig internationell

privaträtt skall appliceras på fallet i fråga. Det här är inte

rätt sammanhang att överväga frågor av det slaget.

Regler för verkställigheten som sådan

Konventionen innehåller -- med undantag för artikel 39,

som jag strax återkommer till -- inga bestämmelser om

verkställigheten som sådan. Det är de nationella

verkställighetsreglerna som skall tillämpas. I de olika EG-

och EFTA-staterna är det ömsom exekvaturdomstolen,

ömsom annan domstol eller särskilda myndigheter som har

hand om verkställigheten. För Sveriges del ligger denna

uppgift hos kronofogdemyndigheterna i enlighet med

bestämmelserna i utsökningsbalken (UB).

Luganokonventionen medger verkställighet av såväl

slutliga avgöranden som interimistiska förordnanden och

beslut om säkerhetsåtgärder. En förutsättning för att

verkställighet skall beviljas är alltid att avgörandet är

verkställbart i ursprungsstaten (artikel 31). Däremot

behöver avgörandet inte ha vunnit laga kraft där.

Konventionen innehåller vissa särbestämmelser med

avseende på icke lagakraftvunna avgöranden (artikel 38).

Ett exekvaturbeslut från den inledande prövningen enligt

artikel 32 ger inte utan vidare rätt till full verkställighet. Så

länge klagofristen enligt artikel 36 löper och intill dess att

hovrätten i det andra skedet tar ställning till ett eventuellt

överklagande, får bara säkerhetsåtgärder vidtas (artikel 39

första stycket).

Att utländska beslut om säkerhetsåtgärder får

verkställas här i landet är en nyhet för svenskt

vidkommande. Våra verkställighetsavtal brukar annars

utgå från att sådana beslut inte skall verkställas i Sverige

utan att borgenären i stället får utverka ett beslut om

säkerhetsåtgärd vid svensk myndighet, om han vill säkra

kommande verkställighet här (exempelvis 11 § i 1977 års

nordiska verkställighetslag och 16 § i den österrikiska

verkställighetslagen; jfr också NJA 1983 s. 814). Det kan

tilläggas att Luganokonventionen inte bara medger

verkställighet av utländska beslut om säkerhetsåtgärder

utan även erbjuder möjlighet att direkt ansöka om sådana

åtgärder i annan konventionsstat än den där målet kommer

att prövas i sak (artikel 24).

Generellt bör gälla att verkställighet skall ske enligt

utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av

lagakraftvunnen dom så snart artikel 39 medger full

verkställighet. Motsvarande lösning är den gängse i de lagar

som rör verkställighet av utländska avgöranden. Visserligen

förutsätts i dessa lagar i regel att det utländska avgörandet

har vunnit laga kraft. Ett sådant villkor vore dock oförenligt

med Luganokonventionens bestämmelser och kan därför

inte ställas upp i detta sammanhang.

I inkorporeringslagen bör, i enlighet med vad som

föreslås i promemorian, anges vilka bestämmelser i svensk

rätt som skall tillämpas på verkställighetsstadiet. Jag anser

alltså inte -- som en av remissinstanserna -- att

konventionstexten ger tillräcklig ledning härvidlag. Det kan

nämnas att denna typ av hänvisning nyttjats i tidigare

sammanhang då inkorporeringsmetoden använts (se 7 §

lagen 1969:12 med anledning av Sveriges tillträde till

konventionen den 19 maj 1956 om fraktavtalet vid

internationell godsbefordran på väg).

Vid verkställighet av utländska beslut om

tvångsåtgärder bör utsökningsbalkens bestämmelser

om verkställighet av beslut om kvarstad och andra

säkerhetsåtgärder (16 kap. 10-16 §§) kunna tillämpas. Även

för detta fall bör en hänvisning ingå i inkorporeringslagen.

Som nyss nämnts innebär artikel 39 första stycket vissa

begränsningar i möjligheten till full verkställighet. Genom

bestämmelsen har man sökt åstadkomma en balans mellan

borgenärens önskemål om ett enkelt och snabbt förfarande

och gäldenärens intresse av att begränsa möjligheten till

oåterkalleliga verkställighetsåtgärder under pågående

exekvaturprövning (jfr avsnitt 5 vid artikel 39).

Rätten att utverka säkerhetsåtgärder är enligt artikelns

andra stycke automatisk, dvs. uppstår direkt genom

exekvaturdomstolens beslut om att domen är verkställbar.

Sökanden skall inte behöva vare sig utverka särskilt tillstånd

eller visa att det föreligger behov av säkerhetsåtgärder. De

säkerhetsåtgärder som kan användas är de som står till

förfogande enligt den nationella

verkställighetslagstiftningen.

Utsökningsbalken innehåller inga regler om att

kronofogdemyndigheten får vidta sådana säkerhetsåtgärder

som avses i artikel 39. Bestämmelserna i 3 kap. 4 § UB om

verkställighet av icke lagakraftvunna domar tar inte sikte på

detta fall. De situationer som avses i artikel 39 är de då

själva exekvaturbeslutet inte har vunnit laga kraft, oavsett

om den utländska domen har vunnit laga kraft eller inte;

även en icke lagakraftvunnen dom är ju, som tidigare

nämnts, verkställbar enligt konventionen om den är det i

ursprungslandet.

Eftersom rätten till säkerhetsåtgärder enligt artikel 39

följer direkt av att hovrätten medger verkställighet vid den

inledande prövningen enligt artikel 32, behövs ingen

föreskrift om att hovrätten -- eller

kronofogdemyndigheten -- skall meddela särskilt

förordnande om sådan säkerhetsåtgärd. Däremot finns ett

behov av bestämmelser som klargör den närmare

innebörden av föreskriften i artikel 39 för svenskt

vidkommande. Detta kan lämpligen göras genom en

bestämmelse i inkorporeringslagen om att hovrättens beslut

att medge verkställighet skall anses innefatta ett beslut om

kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap. RB.

Genom en sådan bestämmelse kan

kronofogdemyndigheten -- efter ansökan av borgenären --

tills vidare behandla beslutet om att medge verkställighet

som om det vore ett beslut om kvarstad eller annan åtgärd

som avses i 15 kap. RB och verkställa det enligt

bestämmelserna i 16 kap. 10-16 §§ UB.

Reservforum

Luganokonventionens regler om domstols behörighet

pekar i många fall ut den lokala domstol som får ta upp

tvisten i fråga (t.ex. artikel 5.1). I andra fall anges att talan

skall eller får väckas vid domstol eller domstolarna i en viss

stat (t.ex. artikel 2 och artikel 11.1). En sådan

behörighetsregel överlämnar till den utpekade statens

interna forumbestämmelser att avgöra vilken domstol som

skall ta upp målet (Jenard s. 18 och 33). Våra nuvarande

svenska forumbestämmelser täcker förmodligen inte alla

situationer av detta slag. Ett praktiskt fall är att en

prorogationsklausul hänvisar till svensk domstol utan att

närmare ange vilken tingsrätt som åsyftas (artikel 17;

problemet är dock inte olösligt, jfr NJA 1980 s. 188). Det

finns alltså, som en av remissinstanserna har påpekat,

behov av en kompletterande bestämmelse om reservforum

med tanke på situationer av det slag som nu berörts. En

sådan bestämmelse ingår i den danska lagen om

inkorporering av Brysselkonventionen. I svensk lagstiftning

brukar rollen som reservforum anförtros Stockholms

tingsrätt. Den lösningen bör väljas även i detta fall. En

bestämmelse härom bör tas in i inkorporeringslagen.

Behovet av kompletterande bestämmelser i övrigt

Jag övergår nu till att behandla en del förslag till

kompletterande bestämmelser i processuella frågor som har

väckts av olika remissinstanser.

Ett av dessa förslag rör delgivningsbevis. Av

artikel 47 framgår att en ansökan om verkställighet skall

åtföljas av handlingar som visar att domen har delgivits. En

borgenär som vill ha en svensk dom verkställd utomlands

får själv ombesörja delgivning av domen. Den remissinstans

som tagit upp frågan har påpekat att exempelvis

tredskodomar i vissa fall delges genom domstolens försorg

och har mot den bakgrunden föreslagit att det meddelas

föreskrifter som förhindrar att parten i dessa fall skall

behöva delge avgörandet på nytt. Jag vill här fästa

uppmärksamheten på att det av allmänna regler om

handlingars offentlighet följer att parten har rätt till avskrift

eller kopia av domstolens delgivningsbevis. Med hänsyn

härtill ser jag inget behov av en regel av det slag som

föreslagits i remissyttrandet.

I ett av remissvaren tar man upp en fråga som rör

litispendens. Enligt artikel 21 är den domstol där

talan först väcktes i första hand behörig att ta upp målet.

Frågan när talan skall anses vara väckt har reglerats på olika

sätt i skilda konventionsstater. Sålunda har som avgörande

faktum valts ömsom ingivande av stämningsansökan,

ömsom utfärdande av stämning, ömsom delgivning av

stämningsansökan. Har talan om samma sak väckts i två

stater, kan alltså frågan om var talan först väcktes bedömas

på olika sätt beroende på vilken stats rätt som tillämpas vid

bedömningen. Den remissinstans som tagit upp frågan vill

att man lagstiftningsvägen söker komma till rätta med

problemet. Av EG-domstolens praxis följer att spörsmålet

när talan skall anses vara väckt skall bedömas i enlighet den

nationella lagen vid den domstol där resp. mål handläggs

(Zelger mot Salinitri; se bilaga 2). I de fall som nu avses är

det inte bara den svenska domstolen som har att ta ställning

till frågan om litispendens utan även den utländska. En

intern svensk rättsregel är alltså ingen fullständig lösning på

de problem som kan uppkomma. Jag är inte beredd att

inom ramen för detta lagstiftningsärende överväga frågan

om en generell ändring av reglerna om när talan skall anses

väckt. Det är inte heller lämpligt att införa en sådan regel

som bara tar sikte på mål där Luganokonventionen är

tillämplig. Jag har följaktligen valt att inte föreslå någon

sådan bestämmelse.

En av remissinstanserna har föreslagit att det i lagtexten

i den nya lagen anges att den endast gäller för tvister med

internationell anknytning. Detta ligger enligt min mening i

sakens natur. Samma remissinstans anser att det av lagen

bör framgå att sökanden har rätt att överklaga beslut

rörande rättshjälp m.m., som meddelats under det

inledande förfarandet, i fall då han i övrigt får bifall till sin

ansökan om verkställighet. I de -- sannolikt mycket

sällsynta -- situationer då frågan kan aktualiseras bör

rättegångsbalkens regler kunna tillämpas utan att detta

uttryckligen anges i den nya lagen. Jag delar inte heller

uppfattningen hos denna remissinstans att det skulle finnas

behov av en särskild regel om kumulation av erkännande-

och verkställighetsmål.

Från ett håll har gjorts gällande att det finns ett behov av

övergångsbestämmelser. Man har härvid haft den

situationen för ögonen att ett svenskt exportföretag har

träffat ett löpande avtal med en utländsk kund utan något

villkor om prorogation till svensk domstol, i förlitan på att

en eventuell tvist ändå skulle prövas i Sverige eftersom en

utländsk dom rörande parternas mellanhavanden inte kan

verkställas här. Genom Luganokonventionens

behörighetsregler -- bl.a. artikel 5 punkten 1 om

uppfyllelseforum -- och konventionens verkställighetsregler

skulle förutsättningarna förändras till nackdel för det

svenska företaget. De argument som sålunda anförts till

stöd för att införa särskilda övergångsbestämmelser för

svensk del måste betraktas som ganska uttunnade. Jag vill

också hävda att interna bestämmelser av detta slag skulle

strida mot konventionen, som ju innehåller egna

övergångsbestämmelser. Jag föreslår därför inte några

särskilda övergångsbestämmelser till den nya lagen.

Slutligen föreslås i ett av remissvaren att man genom en

uttrycklig lagbestämmelse bör begränsa möjligheten till

exekution av främmande avgöranden som är materiellt

svårsmälta för svensk rätt, t.ex. domar rörande sjöpanträtt

av en typ som är okänd i vårt rättssystem. Konventionens

bestämmelser om ordre public i artikel 27.1 reglerar

uttömmande möjligheten att vägra verkställighet i dessa

fall. Jag ser inget utrymme för att vid sidan av dessa

bestämmelser införa särskilda vägransgrunder i svensk

lagstiftning.

3.3.3 Inkorporeringslagens förhållande till

rättegångsbalken m.m.

Min bedömning: Tillträdet till

Luganokonventionen föranleder inga ändringar i

rättegångsbalken eller i annan processrättslig lagstiftning

(med undantag för bestämmelserna om summarisk process,

se avsnitt 3.3.5).

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Ett par remissinstanser anser

att det i 10 kap. RB bör införas en erinran om

internationella forumbestämmelser. En annan instans vill

att det i lagmotiven uttalas att konventionsbestämmelserna

går före våra interna forumregler. Från ett håll föreslås en

allmän översyn av 10 kap. RB så att bestämmelserna däri

anpassas till europeiska normer på området.

Skälen för mitt förslag: Som framgår av det

föregående har jag föreslagit att Luganokonventionen

införlivas med svensk rätt genom s.k. inkorporering. Om

man använder den tekniken kommer konventionens

processuella regler att utgöra specialregler i förhållande till

rättegångsbalken. De får därmed företräde framför

rättegångsbalkens regler. Detta är ingen nyhet utan är den

teknik som allmänt tillämpas; om det på ett visst område

krävs mer speciella processuella regler tas dessa in i den

aktuella speciallagstiftningen. Exempel på detta finns på

immaterialrättens område. Frågan är dock om ett tillträde

till Luganokonventionen också bör föranleda ändringar i

rättegångsbalken i något hänseende.

 Till skillnad från brottsbalken innehåller

rättegångsbalken över huvud taget inga regler som tar sikte

på internationella förhållanden. Sådana frågor har

genomgående reglerats i olika specialförfattningar på

samma sätt som nationella processuella regler av mer

speciellt slag tas in i den specialförfattning där de hör

hemma. Den svenska internationella processrätten är dock

endast i ringa mån lagreglerad. Olika internationella

spörsmål har i allmänhet fått sin lösning i rättspraxis, ofta

genom en analog tillämpning av rättegångsbalkens regler.

Med hänsyn till den betydelse Luganokonventionen kan

tänkas få när det gäller svenska domstolars handläggning av

mål med internationell anknytning skulle det kunna

ifrågasättas om det inte vore lämpligt att till

rättegångsbalken foga bestämmelser som hänvisar till

konventionens domsrättsregler och regler om

vilandeförklaring m.m., liksom en påminnelse om att

rättegångar i konventionsstaterna medför

litispendensverkan och att en utländsk dom som skall

erkännas i Sverige enligt konventionens regler utgör

rättegångshinder här. Som nyss nämnts har några av

remissinstanserna varit inne på liknande tankar.

Frågan är emellertid om det skulle vara så mycket

vunnet med detta. Viss risk finns också för att detta skulle

leda till olyckliga e contrario-slut när det gäller annan

specialreglering av såväl internationell som nationell natur

eller hindra domstolarna från en analog tillämpning av olika

bestämmelser i rättegångsbalken. Det skulle t.ex. kunna

tänkas att högsta domstolen, när den i rättsfallet NJA 1983

s. 814 hade att ta ställning till frågan, om rättegångsbalkens

bestämmelser om kvarstad kunde tillämpas även i det fallet

då rättegången i fråga skulle äga rum utomlands, skulle ha

känt sig förhindrad att besvara denna fråga jakande om

rättegångsbalken teg på denna punkt samtidigt som den

uttryckligen reglerade andra internationella frågor.

Eftersom rättegångsbalken genomgående reglerar

enbart nationella frågor skulle en särskild upplysning vid

bestämmelsen i 10 kap. RB om att det finns särskilda

behörighetsregler i fråga om svensk domstols

internationella behörighet inte vara meningsfull.

Däremot kunde det vara befogat att i rättegångsbalken

nämna de lokala behörighetsregler som framgår av

Luganokonventionen. I fråga om tvister som regleras i

artikel 5 anges ju inte bara den internationella behörigheten

utan även -- med ett undantag -- den lokala behörigheten

(se bl.a. avsnitt 2.3.1 under rubriken Särskilda

behörighetsregler). Mot en sådan hänvisning talar samtidigt

att inkorporeringslagen utgör speciallag i förhållande till

rättegångsbalken och att rättegångsbalken reglerar enbart

nationella frågor samt, framför allt, att dessa lokala

behörighetsregler endast gäller i förhållande till vissa stater.

Det säger sig också självt att en utländsk dom som

erkänns i Sverige medför res judicata-verkan och

utgör hinder mot rättegång här; det följer ju av att domen

erkänns. När det gäller frågan, om en utländsk rättegång

skall medföra hinder för rättegång -- litispendens -- i

Sverige eller inte, är reglerna i 34 kap. RB kombinerade

med de specialregler som följer av inkorporeringslagen

tillräckliga. Inte heller är bestämmelsen i 32 kap. 5 § om

vilandeförklaring av mål så utformad att den skulle

hindra svensk domstol från att beakta de speciella regler om

vilandeförklaring av mål som följer av inkorporeringslagen.

Luganokonventionens regler om domstols -- såväl lägre

rätts som högre rätts -- skyldighet att pröva sin

behörighet kommer också att utgöra specialregler i

förhållande till rättegångsbalken. Bestämmelserna avviker

inte nämnvärt från vad som gäller i fråga om svensk

domstols skyldighet att pröva sin interna behörighet. En av

remissinstanserna har gett uttryck för att omfattningen av

denna skyldighet inte är helt klar. Jag inskränker mig till

följande kommentarer. Enligt 10 kap. 19 § RB kan en

forumfråga komma under högre rätts prövning antingen

genom att en part överklagar lägre rätts beslut eller genom

att en part väcker frågan om rättens behörighet i högre rätt.

En förutsättning för att frågan skall kunna väckas i högre

rätt är dock att parten är behörig därtill (jfr 34 kap. 2 § RB).

Fullföljdsinstansen får också undantagsvis självmant ta upp

frågan om den lägre rätten varit behörig (10 kap. 19 § RB).

Av rättspraxis framgår att reglerna i 10 kap. 19 § RB -- som

ju enbart reglerar frågan om iakttagandet av den interna

behörigheten -- inte utesluter att högre rätt självmant

beaktar hinder för målets upptagande som inte har att göra

med iakttagandet av interna forumregler och att högre rätt

således oberoende av invändning från part kan pröva om

tvisten över huvud taget skall tas upp här i riket (se bl.a.

NJA 1960 s. 755 och 1962 s. 305).

När det slutligen gäller föreskrifterna om

säkerhetsåtgärder m.m. i artikel 24 tillåter svensk rätt enligt

det nyss nämnda avgörandet av högsta domstolen

(NJA 1983 s. 814) att kvarstad meddelas enligt

bestämmelserna i 15 kap. RB i fråga om anspråk som skall

prövas av utländsk domstol i de fall det utländska

avgörandet får verkställas här.

Man skulle möjligen kunna hävda att de två sistnämnda

frågorna -- högre rätts möjlighet att självmant pröva frågan

om svensk domstols behörighet och möjligheterna att

förordna om kvarstad när rättegången skall äga rum

utomlands - skulle vara förtjänta av en kodifiering. En

sådan lösning skulle dock innebära ett avsteg från principen

om att rättegångsbalken inte reglerar några internationella

frågor. Jag anser inte heller att det vore lämpligt att ta in

särskilda bestämmelser om detta i inkorporeringslagen. Det

skulle kunna leda till felaktiga e contrario-slut om att

rättsregler av detta slag enbart skulle gälla i förhållande till

stater som har tillträtt Luganokonventionen.

Slutsatsen blir alltså den att ett tillträde till

Luganokonventionen inte bör föranleda några ändringar i

rättegångsbalken eller i annan processrättslig lagstiftning

(med undantag för bestämmelserna om summarisk process,

se härom i avsnitt 3.3.5 nedan). Det finns naturligtvis, som

en av remissinstanserna varit inne på, behov av en mera

heltäckande översyn av lagstiftningen i frågor om domstols

behörighet m.m., både på ett internt och på ett

internationellt plan. Dessa frågor kräver dock en mer

omfattande analys än vad som är möjligt att göra inom

ramen för detta lagstiftningsärende.

3.3.4 Rättshjälp och avgifter

Min bedömning: Tillträdet till

Luganokonventionen föranleder inga ändringar i

lagstiftningen om rättshjälp m.m.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Har inte berört frågan.

Skälen för mitt förslag: I artikel 44 i

Luganokonventionen finns bestämmelser om att den som

ansöker om verkställighet av en utländsk dom i största

möjliga utsträckning skall åtnjuta förmån av rättshjälp i

enlighet med verkställighetsstatens lagstiftning härom eller

största möjliga kostnads- och avgiftsbefrielse.

Bestämmelserna i artikel 44 gäller enbart om sökanden

haft rättshjälp eller motsvarande förmåner i

rättegångsstaten. De begränsar sig också till

exekvaturförfarandets första fas enligt artiklarna 32-35, dvs.

det inledande enpartsförfarandet. Förmånerna gäller

således inte under ett eventuellt efterföljande

kontradiktoriskt förfarande. Inte heller gäller de under

själva verkställighetsförfarandet hos

kronofogdemyndigheten.

Artikel 44 är utformad efter mönster av artikel 15 i 1973

års Haagkonvention om erkännande och verkställighet av

avgöranden angående underhållsskyldighet som Sverige har

tillträtt (se prop. 1975/76:98). Den artikeln är dock inte

begränsad till att gälla exekvaturprövningen utan gäller

även vid verkställigheten som sådan.

En liknande bestämmelse finns i artikel 13 andra stycket

i 1980 års Haagkonvention om internationell rätthjälp.

Denna bestämmelse innehåller dock enbart föreskrifter om

rättshjälp och tillåter således inte konventionsstaterna att

alternativt meddela föreskrifter om kostnads- och

avgiftsbefrielse. Vid tillträdet till 1980 års konvention

reserverade sig Sverige mot tillämpningen av artikel 13.

Reservationen motiverades bl.a. med att bestämmelsen inte

stod i överensstämmelse med rättshjälpslagen (1972:429)

och med att artikeln omfattade också rättshjälp under själva

verkställigheten som sådan (se prop. 1985/86:161 s. 12 f.).

Rättshjälpslagens bestämmelser om allmän rättshjälp är

inte utformade på ett sätt som passar för tillämpningen av

artikel 44. I 6 § rättshjälpslagen föreskrivs exempelvis att

allmän rättshjälp får beviljas endast om sökanden behöver

bistånd i angelägenheten i fråga. Artikel 44 innehåller inte

någon motsvarande förutsättning. Det torde heller inte vara

i överensstämmelse med artikel 44 att göra förmånen av

allmän rättshjälp beroende av en sådan ekonomisk

prövning som avses i 6 § rättshjälpslagen. Föreskrifterna i 8

§ rättshjälpslagen, som bl.a. innehåller begränsningar i

möjligheterna att bevilja utlänningar och näringsidkare

allmän rättshjälp (punkterna 2 och 3), är heller inte

förenliga med artikel 44.

Med hänsyn till att rättshjälp som avses i artikel 44

enbart tar sikte på exekvaturförfarandets första fas torde en

rättshjälpsförmån enligt denna artikel i praktiken inskränka

sig till befrielse från ansöknings- och expeditionsavgifter vid

Svea hovrätt (jfr 9 § andra stycket punkten 5 och 9 a §

rättshjälpslagen). Denna förmån kan i sin tur helt eller

delvis komma att falla bort genom rättshjälpslagens

föreskrifter om att den som erhåller rättshjälp skall bidra till

kostnaderna för rättshjälpen genom att betala

rättshjälpsavgift (11 §). Till detta skall läggas

administrationen för att fastställa maximibeloppet osv.

Mot denna bakgrund förefaller det inte meningsfullt att

meddela några särskilda föreskrifter om allmän rättshjälp

till följd av regleringen i artikel 44. Sverige bör i stället

uppfylla åtagandena enligt artikeln genom att i de fall som

avses där helt befria sökanden från kostnader och avgifter.

Det är också på det sättet Sverige uppfyller motsvarande

åtaganden enligt 1973 års Haagkonvention.

Det är i och för sig inte helt uteslutet att den som söker

verkställighet i Sverige av en utländsk dom skulle kunna

beviljas allmän rättshjälp för exekvaturförfarandet vid Svea

hovrätt och högsta domstolen eller för

verkställighetsförfarandet inför kronofogdemyndigheten.

Rättshjälpslagen tillåter undantagsvis att utlänningar

beviljas allmän rättshjälp (8 § första stycket andra

punkten). Om sådan skulle beviljas utgår rättshjälpen helt

och hållet enligt rättshjälpslagens bestämmelser och således

helt oberoende av regleringen i artikel 44.

3.3.5 Summarisk process

Mitt förslag: En ansökan om

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning får inte

tas upp om svaranden har hemvist i en främmande stat som

har tillträtt Luganokonventionen. En ansökan av detta slag

får inte heller tas upp om det i en sådan stat pågår rättegång

i samma sak och denna rättegång kan leda till ett avgörande

som är verkställbart i Sverige. Lagen om

betalningsföreläggande och handräckning bör kompletteras

med bestämmelser om detta.

Promemorians förslag: Förbudet mot att ta upp

ansökan gentemot en svarande i främmande stat ingår även

i promemorians förslag. Promemorian har ingen

motsvarighet till den av mig föreslagna regleringen av

litispendens.

Remissinstanserna: En remissinstans har

ifrågasatt om ett utslag i summarisk process inte utgör en

''''''''officiell handling'''''''' enligt artikel 50 i Luganokonventionen

och av det skälet är verkställbart utomlands. I ett remissvar

föreslås att Sverige med kraft bör verka för att

konventionen i framtiden kommer att omfatta även den

summariska processen. En annan instans instämmer i

promemorians förslag om att ansökan inte skall tas upp om

svaranden har hemvist i en annan konventionsstat men

anser också att det är otillfredsställande att ett svenskt

utslag inte är verkställbart utomlands samtidigt som det

utgör rättegångshinder i Sverige. Samma remissinstans

belyser från olika aspekter förhållandet att ett svenskt

utslag kan komma att ställas mot en här verkställbar dom

från en annan konventionsstat. Ett par av de andra

instanserna snuddar vid tanken att komma till rätta med

detta problem genom en möjlighet till återbrytning av det

svenska utslaget men släpper strax denna tanke för att i

stället trycka på behovet av information till borgenärerna.

Skälen för mitt förslag: I lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning finns

bestämmelser om s.k. summarisk process, dvs.

betalningsföreläggande, vanlig handräckning och särskild

handräckning. Lagen trädde i kraft den 1 januari 1992. Den

ersatte 1946 års lagsökningslag och 1981 års

handräckningslag (se prop. 1989/90:85, JuU31 och rskr

311). En viktig nyhet i den nya lagen är att den summariska

processen har flyttats över från tingsrätterna till

kronofogdemyndigheterna.

Luganokonventionen är enligt artikel 1 tillämplig på

förfaranden vid domstol. Av artikel Va i Protokoll Nr 1

framgår att uttrycket domstol omfattar även de danska,

isländska och norska administrativa myndigheter som

handlägger mål om underhållsbidrag samt finsk

överexekutor. Något motsvarande undantag har inte gjorts

för svenska kronofogdemyndigheter. Man torde inte kunna

räkna med att man i de andra konventionsstaterna betraktar

svenska utslag i summarisk process som sådana ''''''''officiella

handlingar'''''''' som behandlas i artikel 50. Utslag i summarisk

process kommer alltså inte att kunna verkställas utomlands

med stöd av Luganokonventionen.

Nordiska överläggningar pågår för att möjliggöra

verkställighet av svenska utslag i summarisk process enligt

den nordiska verkställighetslagstiftningen (avsnitt 3.3.6);

avgöranden enligt 1946 års lagsökningslag var i viss

utsträckning verkställbara i övriga nordiska länder enligt

den lagstiftningen. Det har under de nordiska

överläggningarna framhållits att verkställighet av utslagen

enligt den nya lagen om betalningsföreläggande och

handräckning inte bör komma i fråga, om

kronofogdemyndigheten har grundat sin behörighet på en

behörighetsregel som strider mot Luganokonventionen. En

motsvarande begränsning följer redan av de nordiska

verkställighetslagarna; ett svenskt avgörande som har

meddelats på grundval av förmögenhetsforum verkställs

t.ex. i princip inte i övriga nordiska länder (jfr 8 § första

stycket punkten 1 i 1977 års lag).

Det finns enligt min mening starka skäl som talar mot att

man över huvud taget tillåter att det i summarisk process

meddelas utslag i strid med Luganokonventionens

behörighetsregler. Lagen om betalningsföreläggande och

handräckning innehåller enbart regler om

kronofogdemyndigheternas lokala behörighet. Enligt 6 §

får ansökan om betalningsföreläggande m.m. göras t.ex.

hos kronofogdemyndigheten i det län där egendom som

tillhör svaranden finns. Kronofogdemyndigheten torde i

sådana fall ta upp ansökan även om svaranden har hemvist

utomlands. Enligt Luganokonventionen skall domstol i

motsvarande situation, om svaranden inte går i svaromål,

självmant undersöka sin behörighet och avvisa målet

(artiklarna 3 och 20).

En svarande med hemvist i en annan konventionsstat

bör enligt min mening kunna lita på Luganokonventionens

forumregler och skall inte behöva riskera att det i Sverige

meddelas ett verkställbart utslag mot honom bara därför att

han har egendom här. Utslaget kan visserligen inte

verkställas utanför våra gränser men kan ju verkställas i den

egendom han har i Sverige.

Luganokonventionen ålägger visserligen inte Sverige

några förpliktelser beträffande rättsliga förfaranden som

äger rum vid annan myndighet än domstol (jfr vad som nyss

sagts om artikel Va i Protokoll Nr 1) men en annan

ståndpunkt skulle enligt min mening strida mot

Luganokonventionens anda och innebära att Sverige skulle

kunna kringgå de regler i Luganokonventionen som är

uppställda till svarandens skydd.

För att förhindra att kronofogdemyndigheten meddelar

utslag mot en svarande med hemvist i en konventionsstat i

strid med Luganokonventionens behörighetsregler bör det

därför uttryckligen av lagen om betalningsföreläggande och

handräckning framgå att summarisk process som gäller

betalningsföreläggande och vanlig handräckning (2 och 3

§§) inte kan användas om svaranden har hemvist i en stat

som har tillträtt Luganokonventionen. Käranden får i

sådana fall i stället väcka talan vid domstol i enlighet med

Luganokonventionens behörighetsregler.

Däremot är det inget som hindrar att lagens

bestämmelser om särskild handräckning (4 §) tillämpas i

förhållande till en sådan svarande. Dessa bestämmelser tar

främst sikte på en situation där sökandens besittning är

kränkt eller där svaranden olovligen vidtagit någon annan

åtgärd. Syftet med bestämmelserna är att sökanden snabbt

och enkelt skall kunna få rättelse och det bakomliggande

förhållandet lämnas därför normalt sett utanför. Utslag i

dessa mål vinner endast en mycket begränsad rättskraft --

ett beslut varigenom en ansökan ogillas utgör hinder för

sökanden att på nytt ansöka om särskild handräckning --

och parterna är alltså fria att genom ansökan om stämning

vid domstol i Sverige eller utomlands väcka talan om det

bakomliggande rättsförhållandet (prop. 1989/90:85 s. 84).

Om möjligheterna att använda den nya summariska

processen begränsas på det sätt jag nu redovisat kommer

detta att gälla också i förhållande till de övriga nordiska

länderna. Följden blir att den nya summariska processen

inte kan utnyttjas om svaranden har hemvist i ett annat

nordiskt land. Det innebär dock i praktiken inget annat än

att den indirekta behörighetsregel som redan gäller inom

Norden omvandlas till en direkt behörighetsregel: förbudet

mot förmögenhetsforum slår inte bara till på

verkställighetsstadiet utan gäller redan på

rättegångsstadiet. En sådan ordning är således helt i linje

med Luganokonventionens struktur. I vad mån det är

möjligt att åstadkomma en nordisk särlösning i detta

hänseende får utrönas under de överläggningar som pågår.

I artikel 26 i Luganokonventionen finns bestämmelser

om när en dom som har meddelats i en konventionsstat skall

erkännas i de andra. Att en utländsk dom erkänns i Sverige

innebär att den utgör rättegångshinder här, dvs. att saken är

res judicata. Att så är fallet innebär också att saken inte får

tas upp inom ramen för summarisk process (se prop.

1989/90:85 s. 114). Detta förhållande torde inte behöva

klargöras i lagen om betalningsföreläggande och

handräckning eller i annan lagstiftning.

I Luganokonventionen finns också regler om

litispendens i artikel 21. De går ut på att varje domstol utom

den där talan först väcktes skall vilandeförklara målet tills

denna domstol konstaterats vara behörig och sedan

självmant avvisa käromålet. Dessa regler är inte tillämpliga

på summarisk process vid svenska kronofogdemyndigheter.

Om det utomlands pågår en rättegång som kan leda till

ett avgörande som erkänns i Sverige, är svensk domstol

enligt allmänna regler förhindrad att ta upp samma sak

mellan samma parter. Föreligger på detta sätt litispendens,

torde även kronofogdemyndighet vara förhindrad ta upp en

ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning i saken (jfr prop. 1989/90:85 s. 114). Trots att

litispendens i de situationer som nu nämnts utgör

rättegångshinder enligt allmänna processrättsliga regler,

finns det särskilda bestämmelser om litispendens på flera

ställen i det regelverk som behandlar erkännande och

verkställighet av utländska avgöranden, t.ex. i 13 § i den

nordiska, 11 § i den österrikiska och 7 § i den schweiziska

verkställighetslagen. I förarbetena till den nordiska

verkställighetslagen uttalades att man vid de nordiska

överläggningar som då hade ägt rum hade funnit det

önskvärt med uttryckliga regler om verkan av litispendens

samtidigt som det påpekades att sådana regler inte hade

ansetts nödvändiga i 1932 års nordiska konvention (se prop.

1976/77:128 s. 66).

Även om det redan av allmänna regler om litispendens

följer att en utländsk rättegång, som kan leda till ett

avgörande som enligt Luganokonventionen skall erkännas i

Sverige, utgör hinder mot att samma sak tas upp i

summarisk process, är det enligt min mening motiverat att

låta detta hinder komma till uttryck i lagen om summarisk

process. Som nyss nämnts har den metoden valts i annan

internationell lagstiftning och för övrigt även i

Luganokonventionen. Förutom att det kan vara av

pedagogiskt värde att på detta sätt fästa uppmärksamheten

på hindret i fråga undanröjer man därigenom en risk för att

uttryckliga bestämmelser om litispendens i annan

lagstiftning tolkas e contrario vid tillämpningen av

bestämmelserna om summarisk process. Jag anser därför

att lagen om betalningsföreläggande och handräckning bör

innehålla en bestämmelse om litispendens. Bestämmelsen

bör på samma sätt som den nyss behandlade regeln om

svarande i utlandet gälla mål om betalningsföreläggande

och vanlig handräckning.

Ett förhållande som har uppmärksammats av några av

remissinstanserna är att ett utslag i summarisk process inte

är verkställbart utomlands samtidigt som det utgör hinder

mot att i Sverige ta upp samma sak i ordinär process för att

på så sätt få till stånd en i de andra konventionsstaterna

verkställbar exekutionstitel. Borgenären är i denna

situation hänvisad till att väcka talan utomlands, där

utslaget inte utgör rättegångshinder. Detta kan naturligtvis

ses som ett problem. Olägenheterna bör dock inte

överdrivas. Till en början kan konstateras att möjligheten

att i den angivna situationen utverka en svensk

exekutionstitel som är verkställbar utomlands inte

förändras genom att vi tillträder Luganokonventionen.

Däremot kan förutsättningarna för att väcka talan i de

andra konventionsstaterna komma att rubbas.

Huvudregeln i Luganokonventionen är ju att talan skall

väckas i den stat där svaranden har sitt hemvist.

Möjligheten att i en annan konventionsstat åberopa regler

om alternativa fora inskränks genom konventionens

behörighetsregler. Och det nu behandlade problemet torde

i regel aktualiseras då svaranden har hemvist i Sverige.

Det lär dock knappast bli särskilt vanligt med

verkställighet utomlands i mål som är av det slaget att de

lämpar sig för summarisk process. Om borgenären förutser

att internationell verkställighet kan bli aktuell bör han avstå

från den summariska processen och i stället väcka talan vid

allmän domstol. Det torde röra sig om rena undantagsfall

då en borgenär av misstag använder sig av summarisk

process med sikte på exekution utomlands. Att skapa ett

fullständigt skydd med avseende på sådana fall skulle kräva

särskilda regler om återbrytande av

kronofogdemyndighetens utslag, dvs. att borgenären i dessa

fall skulle ha rätt att väcka talan vid svensk domstol utan

hinder av utslagets rättskraft. En sådan ordning är knappast

motiverad och har inte heller förespråkats av de

remissinstanser som berört frågan. Rent allmänt kan sägas

att de vinster som ligger i att summarisk process har flyttats

från allmän domstol väl kompenserar smärre olägenheter

av det slag det nu är fråga om. Det kan tilläggas att risken

för motsvarande olägenheter föreligger även i andra

konventionsstater där man medger verkställighet av

exekutionstitlar som inte täcks av Luganokonventionen

(t.ex. utenretligt forlig i Danmark och exigibelt skuldebrev

i Norge). Jag vill mot denna bakgrund inte föreslå några

särbestämmelser med avseende på det nu behandlade fallet.

Däremot delar jag den uppfattning som ett par av

remissinstanserna har framfört, att det finns behov av

information till borgenärer i summarisk process till

förekommande av misstag vid valet av processform. Här

står näringslivets intresseorganisationer inför en viktig

uppgift i förhållande till de medlemmar som brukar

använda sig av summarisk process.

En annan fråga som tagits upp i ett av remissvaren är att

en utländsk dom kan komma att ställas mot ett utslag i

summarisk process i samma sak. I Luganokonventionen,

som ju inte gäller summarisk process, finns vissa

bestämmelser om kollision mellan domar från olika länder

(artikel 27 punkterna 3 och 5 samt artikel 34 andra stycket).

Dessa bestämmelser är inte heltäckande och reglerar t.ex.

inte fall då domar från två främmande konventionsstater

ställs mot varandra. I situationer då en inhemsk dom ställs

mot en dom från en annan konventionsstat har däremot den

inhemska domen företräde enligt artikel 27.3 oavsett om

den meddelats före eller efter den utländska domen. Ett

skäl bakom denna bestämmelse -- eller, rättare sagt,

motsvarande bestämmelse i Brysselkonventionen -- var att

man inte skulle behöva lösa konflikter av detta slag genom

att tillämpa bestämmelser om ordre public (Jenard s. 45).

I Luganokonventionen regleras inte kollisioner på

erkännande- eller verkställighetsstadiet mellan avgöranden

som faller under konventionen och andra exekutionstitlar.

Det är svårt att säga hur man i det övriga Europa skulle se

på kollisioner av detta slag. Ingen lösning är självklar. Det

kan hända att man på vissa håll skulle ta hänsyn till vilket

avgörande som meddelats först eller vilket som tidigast

vunnit laga kraft. För egen del känner jag sympati för att

låta det inhemska avgörandet gälla framför det andra. En

sådan lösning skulle harmoniera med bestämmelsen i

artikel 27.3. Jag vill dock inte låsa svensk rätts ståndpunkt i

denna fråga genom att införa en lagregel som kan visa sig

vara oförenlig med rättsutvecklingen på ett internationellt

plan. I praktiken rör det sig sannolikt om extrema

undantagsfall. Problemet bör utan vidare kunna

överlämnas till rättstillämpningen.

3.3.6 Den nordiska verkställighetslagstiftningen

Mitt förslag: I avvaktan på en mera

genomgripande översyn av den nordiska

verkställighetslagstiftningen skall de nu gällande reglerna

kompletteras med en bestämmelse om att de inte gäller i

den mån den nya inkorporeringslagen är tillämplig. Det

skall också införas en ny regel om att danska och norska

exigibla skuldebrev skall kunna utgöra grund för

verkställighet i Sverige.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Endast en remissinstans har

berört de nordiska frågorna. Man har därvid framhållit

vikten av att den nordiska lagstiftningen på området

anpassas till Luganokonventionens bestämmelser.

Skälen för mitt förslag: I artikel 55 i

Luganokonventionen finns en uppräkning av mellanstatliga

konventioner som träder tillbaka till förmån för

Luganokonventionens bestämmelser. Bland dessa

konventioner ingår 1932 års konvention mellan Danmark,

Finland, Island, Norge och Sverige om erkännande och

verkställighet av domar och 1977 års konvention mellan

samma länder om erkännande och verkställighet av domar

på privaträttens område. 1977 års konvention ersätter den

från 1932. Eftersom Island inte har tillträtt 1977 års

konvention är 1932 års konvention är alltjämt tillämplig i

förhållande till Island. Av artikel 56 i Luganokonventionen

framgår att de i artikel 55 uppräknade konventionerna skall

fortsätta att gälla i den mån de har ett vidare

tillämpningsområde än Luganokonventionen.

1977 års nordiska verkställighetskonvention är en

ramkonvention som huvudsakligen hänvisar till ensartade

nordiska lagar på området, för Sveriges del lagen (1977:595)

om erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område. Den nordiska lagstiftningen har ett

vidare tillämpningsområde och omfattar dessutom fler

exekutionstitlar än Luganokonventionen. Redan av dessa

skäl kommer den nordiska lagstiftningen att behövas också

i fortsättningen.

Den nordiska lagstiftningen rör bara frågor om

erkännande och verkställighet, inte frågor om domstols

behörighet (med undantag av en bestämmelse om

litispendens). Bl.a. följande måltyper omfattas inte

av Luganokonventionen men väl av den nordiska

lagstiftningen.dom eller förlikning rörande vårdnad om

eller rätt till umgänge med barn m.m. (6 § jämförd med 7 §

första stycket punkten 2)dom eller förlikning som skall

gälla i ett annat nordiskt land enligt 1931 års konvention

med Danmark, Finland, Island och Norge innehållande

internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap,

adoption och förmynderskap (7 § första stycket punkten

1)dom eller förlikning angående rätt till arv eller

testamente, efterlevande makes rätt, boutredning eller

skifte med anledning av dödsfall eller ansvarighet för den

dödes gäld i vissa fall (7 § första stycket punkten 5)dom

eller förlikning angående rättshandlings eller annan åtgärds

ogiltighet eller återgång av konkurs eller förhandling om

offentligt ackord utan konkurs i vissa fall (7 § första stycket

punkten 6 d)beslut om ersättning för rättegångskostnad i

brottmål om ersättningen skall utgå till enskild part och i de

tvistemål som inte omfattas av Luganokonventionen (jfr 2 §

första stycket punkten 4)beslut om ersättning till vittne

och sakkunnig i brottmål och i de tvistemål som inte

omfattas av Luganokonventionen (jfr 2 § första stycket

punkten 5)beslut om återbetalning till staten av förskott

som utbetalats till vittne, målsägande och part (2 § första

stycket punkten 6).

De exekutionstitlar som omfattas av den nordiska

lagstiftningen men som inte berörs av Luganokonventionen

ärför Danmarks del ''''''''udenretligt forlig'''''''' som under

vissa förutsättningar verkställs i Sverige (liksom i Finland

och Norge) enligt 5 § punkten 2 och 10 § andra stycket,

exigibla skuldebrev som under vissa förutsättningar

verkställs i Norge och Finland men inte i Sverige samt växlar

och checkar som under vissa förutsättningar verkställs i

Finland men inte i Norge och Sverige;för Finlands

del beslut av finsk exekutiv myndighet varigenom köpare

eller säljare har ålagts betalningsskyldighet i samband med

återtagning av gods som har sålts på avbetalning som under

vissa förutsättningar verkställs i Sverige (liksom i Danmark

och Norge) enligt 5 § punkten 3 (finsk överexekutors

lagsökningsutslag liksom finsk betalningsorder -- 2 §

punkterna 1 och 2 -- kommer däremot att falla under

Luganokonventionen);för Norges del exigibla

skuldebrev som under vissa förutsättningar verkställs i

Finland och Danmark men inte i Sverige och av norsk

åklagarmyndighet utfärdat föreläggande om

ersättningsskyldighet som under vissa förutsättningar

erkänns och verkställs i Sverige (liksom i Danmark och

Finland) enligt 2 § första stycket punkten 3.

Från norsk sida finns önskemål om att växlar och

checkar som blir verkställbara i Norge enligt en nyligen

beslutad ny exekutionsordning skall bli verkställbara även i

övriga nordiska länder.

Svenska utslag i mål om betalningsföreläggande

och handräckning kommer inte att omfattas av

Luganokonventionen eftersom de meddelas av

kronofogdemyndighet och inte av domstol (se avsnitt

3.3.5). Dessa utslag kan inte heller verkställas med stöd av

den samnordiska lagstiftningen i dess nuvarande skick.

Nordiska överläggningar som syftar till att anpassa den

nordiska verkställighetslagstiftningen till

Luganokonventionen och den nya svenska summariska

processen har inletts.

En första fråga under dessa överläggningar är att

klargöra om 1977 års konvention skall revideras eller om

det nordiska samarbetet på området i framtiden skall bygga

på samnordisk lagstiftning, utan formliga

konventionsåtaganden. En utgångspunkt för

överläggningarna är att se till att de måltyper och de

exekutionstitlar som inte omfattas av Luganokonventionen

blir föremål för en så omfattande och enhetlig nordisk

reglering som möjligt.

Den internationella familjerätten övervägs för

närvarande inom justitiedepartementet på grundval av tre

betänkanden, (SOU 1987:18) Internationella

familjerättsfrågor, (SOU 1987:73) Internationella

förmynderskapsfrågor och (SOU 1989:100)

Adoptionsfrågor. En del av de frågor som behandlas i

betänkandena har brutits ut och gjorts till föremål för

delreformer (se bl.a. lagen 1988:1321 om nordiska

rättsförhållanden rörande förvaltarskap enligt

föräldrabalken m.m. och lagen 1990:272 om vissa

internationella frågor rörande makars

förmögenhetsförhållanden). Frågor om internationell

familjerätt kommer allteftersom att diskuteras i en nordisk

arbetsgrupp för internationella familjerättsfrågor som år

1990 inrättades av den nordiska ämbetsmannakommittén för

lagstiftningsfrågor. Man kommer därvid att ta upp

inte bara lagvals- och domsrättsfrågor utan även frågor om

erkännande och verkställighet på familjerättens område.

Arbetet med att reformera den internationella familjerätten

kan inte beräknas vara slutfört inom den närmaste

framtiden. Det blir därför nödvändigt att tills vidare behålla

de regler om erkännande och verkställighet av olika

familjerättsavgöranden som finns i 1977 års nordiska

lagstiftning.

När det gäller olika exekutionstitlar som faller utanför

Luganokonventionen och som därför borde regleras i den

nordiska verkställighetslagstiftningen, har hittills

Danmark, Finland och Norge förklarat sig villiga att ändra

sin lagstiftning för att möjliggöra erkännande och

verkställighet av svenska utslag i mål om

betalningsföreläggande och vanlig handräckning. För

Sveriges del kan det bli aktuellt att ompröva inställningen

till de danska och norska exigibla skuldebreven. Norge och

Sverige har också anledning att överväga möjligheterna av

att verkställa danska växlar och checkar mot bakgrund av

att dessa kan verkställas i Finland. Likaså bör Sverige,

Danmark och Finland överväga detsamma beträffande

norska växlar och checkar.

Det kan beräknas ta ytterligare någon tid innan

överläggningarna rörande den nordiska

verkställighetslagstiftningen kan slutföras. I avvaktan härpå

bör 1977 års nordiska verkställighetslag ändras för att

klargöra att den är tillämplig endast i den mån

Luganokonventionen inte är det.

Jag är vidare beredd att redan nu inta en ändrad attityd

till de norska och danska exigibla skuldebreven.

I förarbetena till 1977 års nordiska verkställighetslag

förklarades den restriktiva attityd som Sverige intagit till de

danska och norska exigibla gäldsbreven bl.a. med

olikheterna mellan ländernas system för verkställighet av

domar; verkställigheten i Norge och Danmark handhas av

namsretten resp. fogderetten och dessa kan pröva

eventuella invändningar från gäldenären och tvister

parterna emellan under själva verkställighetsförfarandet.

Också principiella betänkligheter mot att utan vidare godta

skuldförbindelser som underlag för verkställighet anfördes

(prop. 1976/77:128 s. 21 och 41).

För sådana skuldebrev gäller bl.a. att gäldenären redan

vid skuldebrevets tillkomst medger att det får verkställas

utan föregående domstolsförfarande. Till skillnad från vad

som gäller i fråga om danskt udenretligt forlig -- som är

verkställbart i Sverige -- är skulden inte nödvändigtvis

förfallen till betalning vid tidpunkten för handlingens

tillkomst. I fråga om de norska skuldebreven gäller som

regel att gäldenärens underskrift skall vara bestyrkt eller

bekräftad på visst sätt, t.ex. av notarius publicus. När det

gäller de danska skuldebreven ställs inte några motsvarande

krav. Det kan nämnas att anledningen till att de norska

skuldebreven inte omfattas av regleringen i

Luganokonventionens artikel 50 om s.k. officiella

handlingar är att bekräftelsen inskränker sig till att avse

underskriften.

Såväl de danska som de norska skuldebreven godtas för

verkställighet i övriga nordiska länder. Däremot tillerkänns

de ingen rättskraft. I Finland gäller som förutsättning för

verkställighet att gäldenären undertecknade handlingen i

fråga i Norge resp. Danmark och att han då hade hemvist i

just denna stat. Motsvarande krav ställs upp i den norska

och danska lagen. I Finland gäller därutöver att ansökan om

verkställighet inte får bifallas utan att gäldenären beretts

tillfälle att yttra sig över ansökningen. Om gäldenären

kommer in med ett bestridande som inte är uppenbart

ogrundat skall ansökningen avslås. Dessa villkor

överensstämmer med vad som gäller för verkställighet i

Sverige av danskt udenretligt forlig enligt 10 § andra stycket

i 1977 års lag. Den norska lagen innehåller inte samma

begränsningar som den finländska utan föreskriver att

gäldenären skall beredas tillfälle att yttra sig över en

ansökan om verkställighet av ett danskt skuldebrev, såvida

inte särskilda skäl talar mot detta. Den danska lagen

innehåller inga särregler för de norska skuldebreven över

huvud taget.

Som jag redan påpekat är det angeläget att söka få till

stånd en så enhetlig och omfattande nordisk reglering som

möjligt på detta område. Samarbetet de nordiska länderna

emellan bygger på ett särskilt förtroende för rättssystemen

i de olika länderna och utgångspunkten borde därför vara

att en exekutionstitel som kan verkställas i det land där den

tillkommit också skall kunna verkställas i andra nordiska

länder, om gäldenären inte därigenom försätts i ett sämre

läge än han skulle ha i det förstnämnda landet. Den

omständigheten att övriga nordiska länder har godtagit de

aktuella exekutionstitlarna för verkställighet talar starkt för

att Sverige bör kunna göra detsamma.

Jag föreslår mot denna bakgrund att bestämmelser om

att danska och norska exigibla skuldebrev skall kunna

utgöra grund för verkställighet i Sverige redan nu fogas till

1977 års lag och att bestämmelserna utformas efter mönster

av de nyss redovisade finländska bestämmelserna härom,

dvs. i överensstämmelse med vad som enligt 10 § andra

stycket i 1977 års lag redan gäller vid verkställighet i Sverige

av danskt udenretligt forlig. Härigenom blir också den

svenska regleringen enhetlig när det gäller

förutsättningarna för verkställighet av danskt udenretligt

forlig och danska och norska exigibla skuldebrev.

Frågan om verkställighet av danska och norska växlar

och checkar bör däremot beredas ytterligare mellan de

nordiska länderna.

Jag vill i detta sammanhang nämna att konventioner som

på särskilda områden reglerar frågor av det slag som

behandlas i Luganokonventionen gäller framför

Luganokonventionen (artikel 57.1). Det innebär att t.ex.

1962 års nordiska konvention om indrivning av

underhållsbidrag inte påverkas av att de nordiska länderna

tillträder Luganokonventionen.

3.3.7 Följdändringar i annan lagstiftning

Mitt förslag: De lagar som rör erkännande och

verkställighet av schweiziska resp. österrikiska domar skall

tills vidare kompletteras med en bestämmelse om att lagen

inte gäller i den mån den nya inkorporeringslagen är

tillämplig. Motsvarande bestämmelse skall införas i vissa

forumregler i sjölagen och sjömanslagen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt

förslag. Promemorian innehåller dock inget förslag till

lagtext beträffande ändringen i sjölagen.

Remissinstanserna: Advokatsamfundet har, mot

bakgrund av att Luganokonventionen innehåller en del

bestämmelser av sjörättslig natur, ifrågasatt om det inte av

praktiska skäl vore lämpligt att i sjölagen införa en

hänvisning till eller erinran om dessa bestämmelser.

Sjömanslagsutredningen anser för sin del att sjömanslagens

förbud mot att dra tvist om sjömans anställningsförhållande

inför utländsk myndighet helt bör upphävas.

De schweiziska och österrikiska

verkställighetslagarna

Av artikel 55 i Luganokonventionen framgår att denna

konvention ersätter bl.a. 1936 års konvention mellan

Sverige och Schweiz om erkännande och verkställighet av

domar och skiljedomar och 1982 års konvention mellan

Österrike och Sverige om erkännande och verkställighet på

privaträttens område. Enligt Luganokonventionens artikel

56 skall dock dessa konventioner fortsätta att gälla i den

mån konventionen i fråga har ett vidare

tillämpningsområde än Luganokonventionen.

Konventionerna med Schweiz och Österrike har

införlivats med svensk rätt genom särskilda lagar från 1936

resp. 1983.

Den schweiziska konventionen har ett vidare

tillämpningsområde än Luganokonventionen i och med att

den omfattar även familjerättsliga frågor.

Tillämpningsområdet för den österrikiska konventionen

torde däremot i princip falla inom ramen för

Luganokonventionen. Den torde därför helt upphöra

att gälla i och med att Luganokonventionen träder i kraft

mellan Sverige och Österrike.

Tillträdet till Luganokonventionen innebär alltså att

1936 års och 1983 års lagar bör ändras resp. upphävas.

Innan så sker bör Sverige ha överläggningar med Schweiz

och Österrike. I avvaktan härpå bör en regel föras in i dessa

lagar som medför att de inte skall tillämpas i den mån

Luganokonventionen gäller.

Sjölagen

I 337 § andra stycket sjölagen finns regler om domstols

behörighet i mål som gäller avtal om befordran av

passagerare eller resgods. Enligt dessa regler får talan i

sådana mål under vissa förutsättningar väckas vid domstol i

den stat där käranden har sitt hemvist eller eljest är

varaktigt bosatt resp. i den stat där befordringsavtalet

träffades. Bestämmelserna grundar sig på 1974 års

Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och

deras resgods. Sverige har inte tillträtt Atenkonventionen

utan har i stället i väsentliga delar anpassat sin lagstiftning

till denna (se prop. 1982/83:159). Av Luganokonventionens

artikel 57.1 framgår att en förutsättning för att Sverige skall

kunna fortsätta att tillämpa dessa bestämmelser i sjölagen

är att Sverige har tillträtt Atenkonventionen. En konflikt

kan därför uppstå mellan 337 § andra stycket sjölagen och

Luganokonventionens behörighetsregler. Denna fråga och

angränsande spörsmål har utförligt behandlats i

promemorian (Ds 1991:70) angående Sveriges tillträde till

1952 års konvention om kvarstad och liknande

säkerhetsåtgärder på havsgående fartyg

(arrestkonventionen). I den promemorian föreslås olika

ändringar i 337 § sjölagen, bl.a. att dess bestämmelser inte

skall gälla om annat följer av Luganokonventionen.

Eftersom Luganokonventionen kan komma att träda i kraft

före arrestkonventionen bör en sådan komplettering av

paragrafen genomföras redan i detta sammanhang.

Härigenom torde också de av advokatsamfundet framförda

synpunkterna vara tillgodosedda.

De förslag till ytterligare ändringar i 337 § sjölagen som

lagts fram i den nyss nämnda promemorian kommer att tas

upp i samband med behandlingen av frågan om Sveriges

tillträde till arrestkonventionen (jfr avsnitt 2.6 och vid

artikel 54 A i avsnitt 5). Promemorian har

remissbehandlats. En lagrådsremiss rörande de frågor som

behandlas i promemorian håller på att utarbetas inom

justitiedepartementet. I sammanhanget bör också nämnas

att sjölagen är föremål för en mera vittomfattande översyn.

Sjölagsutredningen har i betänkandet (SOU 1990:13)

Översyn av sjölagen 2 behandlat bl.a. forumreglerna i

sjömål. Betänkandet har remissbehandlats. Frågan om en

mera genomgripande sjölagsreform övervägs för

närvarande inom justitiedepartementet.

Sjömanslagen

I 14 § sjömanslagen föreskrivs att tvist om sjömans

anställningsförhållande inte får dras inför utländsk

myndighet. Artikel Vb i Protokoll Nr 1 till

Luganokonventionen innehåller en särbestämmelse om

tvister mellan befälhavare och besättningsmedlem på

havsgående fartyg som är registrerat i något av vissa

uppräknade länder, bl.a. Danmark, Island och Sverige.

Enligt denna bestämmelse skall domstol i annan

konventionsstat undersöka om den diplomatiska eller

konsulära tjänsteman som är ansvarig för fartyget har blivit

underrättad om tvisten. Domstolen skall sedan låta målet

vila tills underrättelse har skett. Den skall avvisa målet, om

tjänstemannen förklarar att han har utövat de befogenheter

som han har enligt konsulär konvention eller, om någon

sådan konvention inte finns, inom den utsatta tiden har

gjort invändning om domstolens behörighet.

Genom 1973 års sjömanslag slopades en tidigare legal

behörighet för befälhavare att ingå anställningsavtal på

redarens vägnar. Sådana avtal ingås numera i allmänhet

med rederierna. Likaså slopades en regel om konsuls

behörighet att pröva anställningstvister på utländsk ort. De

övriga nordiska sjömanslagarna är oförändrade i denna del.

Det är mot denna bakgrund tveksamt om bestämmelsen i

artikel Vb över huvud taget kommer att få någon betydelse

för Sverige. Tvister som gäller sjömans

anställningsförhållande kommer därmed att falla under

Luganokonventionens allmänna regler, vilket innebär att

sådana tvister kan komma att bli prövade av utländsk

domstol. Härvid bör dock samtidigt beaktas de

skyddsregler som är uppställda till skydd för den anställde i

artikel 5.1 och artikel 17.5.

Det uppstår därmed en konflikt mellan

Luganokonventionen och regeln i 14 § sjömanslagen.

Denna lag är för närvarande föremål för översyn. 1990 års

sjömanslagsutredning (K 1990:01) har i betänkandet (SOU

1991:103) En ny sjömanslagstiftning föreslagit att 14 §

sjömanslagen helt upphävs. Samma uppfattning har, som

nyss nämnts, kommit till uttryck i utredningens remissvar i

förevarande lagstiftningsärende. Betänkandet är för

närvarande på remiss.

Frågan huruvida 14 § sjömanslagen helt skall upphävas

bör avgöras i samband med den mera heltäckande översyn

av lagen som är på gång. Jag vill därför inte föreslå att vi i

dagsläget tar ett sådant steg. I avvaktan på att att översynen

slutförs måste dock paragrafen anpassas till

Luganokonventionens regler. Detta kan lämpligen ske

genom att den kompletteras med en bestämmelse om att

förbudet i fråga inte gäller i den mån Luganokonventionens

bestämmelser föreskriver annat.

Jag har i denna fråga samrått med chefen för

kommunikationsdepartementet.

Annan lagstiftning

Av artikel 57.1 i Luganokonventionen framgår att den

speciella internationella verkställighetslagstiftningen inte

påverkas av konventionen. Den svenska lagstiftning som

gäller exempelvis familjerättsliga underhållsbidrag behöver

således inte ändras.

Tillträdet till Luganokonventionen aktualiserar också

frågan, om utsökningsbalkens bestämmelser om ställande

av säkerhet får tillämpas i förhållande till parter från någon

annan konventionsstat. Av artikel 45 framgår att säkerhet,

borgen, deposition och liknande inte får begäras på ett

diskriminerande sätt av den som söker verkställighet av en

utländsk dom. Bestämmelserna i utsökningsbalken tar dock

inte hänsyn till parternas nationalitet, hemvist eller

vistelseort. De kan därför kvarstå oförändrade.

Vissa bestämmelser i Luganokonventionen skapar

behov av särskilda föreskrifter av praktisk natur, som kan

ges lägre dignitet än lag. Sålunda bör regeringen meddela

föreskrifter om utfärdande av äkthetsbevis för att den som

ansöker om verkställighet av en svensk dom utomlands skall

kunna uppfylla kraven i artikel 46.1, liksom de

kompletterande föreskrifter som eventuellt kan behövas för

att bevis om delgivning bevaras i tillräcklig utsträckning (jfr

artikel 27.2 och artikel 46.2). Vidare bör regeringen

meddela föreskrifter om utfärdande av intyg om att en

meddelad dom är verkställbar i Sverige, så att den som

ansöker om verkställighet av en svensk dom i en annan

konventionsstat skall kunna uppfylla kravet i artikel 47.1.

Däremot krävs inga särskilda föreskrifter med anledning av

kravet i samma artikel på att sökanden skall visa att domen

delgivits motparten; det får ankomma på sökanden att själv

ombesörja denna delgivning och att förete bevis om detta.

3.3.8 Ikraftträdande

Av artikel 61.4 framgår att Luganokonventionen träder

i kraft den första dagen i den tredje kalendermånaden efter

det att ratifikationsinstrumentet har deponerats hos det

schweiziska federala rådet. Det är därför inte möjligt att

säkert ange vid vilken tidpunkt konventionen kan träda i

kraft för Sveriges del. Ikraftträdandet av förslaget till

ändring i den österrikiska verkställighetslagen beror inte

bara på när Sverige tillträder konventionen utan också på

när Österrike gör det. Den föreslagna lagstiftningen bör

därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

3.4 Konventionens praktiska tillämpning

Under remissbehandlingen har från flera håll

framskymtat en oro inför konventionens praktiska

tillämpning. Denna oro har kommit till uttryck på olika sätt.

En del remissinstanser pekar på behovet av information och

utbildning. Andra efterlyser preciseringar i intern svensk

lagstiftning eller klargörande motivuttalanden i olika

frågor. Jag vill mot denna bakgrund göra en del

påpekanden.

Protokoll Nr 2 och två av de till konventionen fogade

förklaringarna innehåller bestämmelser som syftar till en

enhetlig tolkning av konventionen. I preambeln till

Protokoll Nr 2 har konventionsstaterna t.ex. förklarat sig

medvetna om EG-domstolens avgöranden angående

tolkningen av Brysselkonventionen intill tidpunkten för

undertecknandet av Luganokonventionen. Av artikel 1 i

samma protokoll framgår att konventionsstaternas

domstolar skall ta tillbörlig hänsyn till varandras

avgöranden. I förklaringarna görs liknande uttalanden med

avseende på EG-domstolen och domstolarna i EFTA-

länderna.

Vid tolkningen av bestämmelserna i

Luganokonventionen kan svensk domstol alltså komma att

ta hänsyn till normer som fastslagits av EG-domstolen eller

domstolar i de andra konventionsstaterna. Av EG-

domstolens praxis framgår att bestämmelserna ofta -- dock

inte alltid -- skall tolkas autonomt, dvs. ur ett övergripande

perspektiv, och inte enligt nationella normer. Jag har

tidigare utvecklat dessa frågor (avsnitt 2.11) och kommer

strax att behandla dem ytterligare (inledningen till avsnitt

5).

Mot denna bakgrund kan konstateras att det ligger en

fara i att lagstiftningsvägen precisera svensk rätts

ståndpunkt i de frågor som berörs i konventionen. Det är ju

långtifrån givet att en sådan lagbestämmelse kommer att

vara förenlig med utländska domar som vi åtagit oss att ta

hänsyn till. Motsvarande synpunkter gör sig gällande med

avseende på motivuttalanden. Jag är därför ganska

återhållsam med sådana uttalanden.

Konventionsstaterna kommer att inrätta ett system för

informationsutbyte rörande domar som meddelats enligt

Luganokonventionen och Brysselkonventionen. Uppgiften

som förmedlande organ kommer i Sverige sannolikt att

läggas på domstolsverket. I uppgiften ingår att

sammanställa materialet och distribuera det till

domstolarna.

Eftersom Luganokonventionen är förhållandevis ny, är

den litteratur som behandlar konventionen ganska

knapphändig. Däremot finns en rikhaltig doktrin när det

gäller Brysselkonventionen.

3.5 Kostnader

De förpliktelser som följer av Luganokonventionen att

verkställa utländska domar medför inga nya direkta

kostnader för det allmänna såvitt gäller domar som har

meddelats i de nordiska länderna, i Schweiz och i Österrike.

De verkställs redan i Sverige efter en prövning vid

kronofogdemyndigheten såvitt gäller nordiska domar och

efter en exekvaturprövning vid Svea hovrätt såvitt gäller

schweiziska och österrikiska domar. Ett svenskt tillträde till

konventionen medför visserligen nya uppgifter för Svea

hovrätt och högsta domstolen genom att

exekvaturprövningen där kommer kommer att omfatta

också nordiska domar och domar från alla EG-länder, om

konventionen får den avsedda anslutningen. Vid en

bedömning av resursbehovet bör dock beaktas att

exekvaturprövningen är begränsad och föga resurskrävande

jämfört med den fullständiga prövning som äger rum i en

vanlig rättegång, dvs. det alternativ som står borgenärerna

till buds enligt gällande regler. Svea hovrätt har i sitt

remissvar anfört att hovrätten kan komma att behöva ökade

resurser till följd av tillträdet till konventionen. Min

bedömning är att den nya uppgiften som exekvaturorgan

enligt Luganokonventionen åtminstone i ett inledande

skede kan fullgöras inom ramen för redan tillgängliga

resurser. Frågan får naturligtvis utvärderas sedan

konventionen varit i kraft en tid.

Luganokonventionens behörighetsregler kan antas

medföra en omfördelning mellan staterna av rättegångar

med internationell anknytning. Med dagens begränsade

möjligheter att verkställa utländska domar i Sverige nödgas

utländska kärande väcka talan vid svensk domstol om

domen skall kunna verkställas här, oavsett om parterna

eller tvisten har någon närmare anknytning till Sverige.

Genom ett tillträde till Luganokonventionen kan tvisten

prövas i den EG- eller EFTA-stat till vilken parterna

och/eller tvisten har anknytning medan svensk domstols

medverkan begränsas till en exekvaturprövning. I gengäld

kan tvister som med dagens regler skulle handläggas

utomlands i framtiden bli föremål för rättegång i Sverige,

med efterföljande verkställighet utomlands.

Inte heller exekutionsväsendet torde behöva ökade

resurser; de utländska domar som kan verkställas i Sverige

enligt Lugankonventionen ersätter i många fall helt enkelt

de svenska exekutionstitlar som annars hade behövt

meddelas. Kronofogdemyndigheterna kommer också att få

en viss avlastning genom att exekvaturprövningen, frågan

om nordiska avgöranden skall verkställas här eller inte,

avgörs av Svea hovrätt och inte -- som 1977 års nordiska

verkställighetslag föreskriver -- vid

kronofogdemyndigheten.

I Luganokonventionen finns bestämmelser om ett

system för informationsutbyte mellan konventionsstaterna.

Det torde för svensk del ligga närmast till hands att lägga

den uppgiften på domstolsverket. Uppgiften bör -- såvitt nu

kan bedömas -- kunna fullgöras inom ramen för tillgängliga

resurser.

Luganokonventionen torde således vara

kostnadsneutral. Härav följer också att man inte behöver

förutse några ökade kostnader för den allmänna

rättshjälpen. Ett svenskt tillträde till Luganokonventionen

torde totalt sett inte kräva ökade resurser till domstols- och

exekutionsväsendet men kan inte heller sägas medföra

några besparingsmöjligheter.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

justitiedepartementet upprättats förslag till

1. lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen,

2. lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1),

3. lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och

verkställighet av domar som meddelats i Schweiz,

4. lag om ändring i sjömanslagen (1973:282),

5. lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område,

6. lag om ändring i lagen (1983:368) om erkännande och

verkställighet av österrikiska domar på privaträttens

område,

7. lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

Beträffande lagförslag 4 har jag samrått med chefen för

kommunikationsdepartementet.

Prop.

1991/92

128

5 Närmare om konventionen, artikel för artikel

Konventionens huvudsakliga innehåll och struktur har

presenterats i avsnitt 2. I den följande redovisningen av

konventionens olika artiklar upprepas i allmänhet inte

sådant som, stundtals ganska detaljerat, redan har

redovisats i avsnitt 2.

Brysselkonventionen resp. Luganokonventionen finns

kommenterade i fem rapporter som har publicerats i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning, EGT

(''''''''Official Journal of the European Communities, OJ''''''''). Det

rör sig om en rapport av Jenard till den urprungliga

Brysselkonventionen (5 mars 1979, C 59, Volume 22), en

rapport av Schlosser till 1978 års tillträdeskonvention

(samma publikation), en rapport av

Evrigenis/Kerameus till 1982 års tillträdeskonvention

(86/C 298/01, Volume 29), en rapport av Jenard/
[REDACTED_EFTERNAMN] till Luganokonventionen (90/C 189/07) och,

slutligen, en rapport av de Almeida Cruz/Desantes

Real/Jenard (90/C 189/06) till 1989 års

tillträdeskonvention. Rapporterna finns tillgängliga i

ärendet (Dnr 88-682) i engelsk version.

Såsom har påpekats i avsnitt 2.11 och 3.4 skall

Luganokonventionens olika artiklar förstås och läsas i

belysning av hur EG-domstolen har tolkat motsvarande

bestämmelser i Brysselkonventionen. EG-domstolen har

bl.a. uttalat att många av de rättsliga begrepp och kriterier

som förekommer i konventionen skall tolkas autonomt, i

ljuset av konventionens syfte och system och, i andra hand,

i ljuset av de allmänna principer som kan härledas ur

medlemsstaternas nationella rätt. Sådana begrepp och

kriterier skall alltså tolkas oberoende av hur begreppen i

fråga tolkas i de enskilda staterna.

Olika rättsfall från EG-domstolen anmärks i det

följande i viss utsträckning vid resp. artikel. I övrigt

hänvisas till den förteckning över EG-domstolens

avgöranden (från den 6 oktober 1976 till den 27 september

1988) som finns intagen i Jenard/Möller-rapporten

och den kortfattade redovisning av de olika rättfallen

som finns i samma rapport (bilaga 2 till

propositionen).

En viss rättsfallsredovisning är nödvändig för att ge en

rättvisande blid av konventionens närmare innehåll. Med

en sådan redovisning riskerar man samtidigt att värdera

eller rent av misstolka EG-domstolens praxis och

redovisningen måste därför inskränkas till ett minimum.

Luganokonventionens och Brysselkonventionens

dynamiska karaktär manar också till försiktighet;

rättsutvecklingen får inte låsas genom olika nationella

förarbetsuttalanden.

Detta att Luganokonventionen skall tolkas i belysning

av EG-domstolens tolkningsbesked, gäller naturligtvis inte

i de delar artiklarna har formulerats annorlunda i

Luganokonventionen än i Brysselkonventionen. Ett skäl för

den ändrade lydelsen av exempelvis artikel 16.1 var just att

artikeln, i belysning av EG-domstolens praxis, fått ett

alltför stort tillämpningsområde. Genom den ändrade

formuleringen har man således ''''''''skrivit bort'''''''' EG-

domstolens praxis till en del.

I enstaka fall kommenteras i det följande dessutom

rättsfall som har meddelats efter det att

Luganokonventionen antogs. Av artikel 1 i Protokoll Nr 1

och två av de till konventionen fogade förklaringarna

framgår att ömsesidig hänsyn skall tas till avgöranden som

meddelas enligt de båda konventionerna när

konventionernas olika artiklar tolkas och tillämpas.

Avdelning I Tillämpningsområde

Artikel 1

Artikeln som anger konventionens tillämpningsområde

har kommenterats i avsnitt 2.2.

Konventionen är enligt första stycket tillämplig på

privaträttens område (''''''''civil and commercial matters''''''''). Det

framgår vidare att konventionen är tillämplig på

förfaranden vid alla slags domstolar. Det är alltså frågans art

som avgör om konventionen är tillämplig och detta gäller

således oberoende av om målet handläggs vid allmän

domstol, specialdomstol eller olika slags administrativa

domstolar.

Av artikel Va i Protokoll Nr 1 följer att uttrycket domstol

även omfattar de danska, isländska och norska

administrativa myndigheter som handlägger mål om

underhållsbidrag. Också den finska överexekutor, som

parallellt med allmän domstol är behörig att bl.a. besluta

om säkerhetsåtgärder enligt artikel 24 och att handlägga

mål om vräkning och annan summarisk process, jämställs

enligt artikel Va i Protokoll Nr 1 med domstol.

Bestämmelsen är av övergångskaraktär eftersom man i

Finland planerar att helt överföra handläggningen av dessa

mål till allmän domstol.

Också förfaranden inför brottmålsdomstolar omfattas,

men endast i den mån saken gäller ett civilrättsligt anspråk.

Vidare omfattas skadeståndsmål som handläggs inom

ramen för ett brottmål vid allmän domstol (jfr artikel 5.4).

En dom i ett brottmål skall alltså erkännas och verkställas

enligt konventionens regler i den del däri avgjorts en

skadeståndsfråga. Konventionens verkställighetsregler

omfattar inte brottmålsdomen i övrigt. Den reglerar heller

inte på något sätt domstols behörighet på straffrättens

område. Den omständigheten att svaranden i ett brottmål

som handläggs utomlands kan känna sig hindrad att utföra

sin talan i skadeståndsdelen eftersom han samtidigt riskerar

straff om han inställer sig till rättegången i den främmande

staten har föranlett vissa bestämmelser i artikel II i

Protokoll Nr 1 (se vid denna; jfr också 3 § i propositionens

lagförslag 1).

Att det är tvistefrågans natur som avgör om

konventionen är tillämplig innebär för svensk del att

konventionen kan komma att tillämpas inte bara i fråga om

mål enligt RB utan även beträffande ärenden som

handläggs enligt lagen (1946:807) om handläggning av

domstolsärenden (ärendelagen), t.ex. rörande försäljning

av egendom enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt.

Konventionen innehåller ingen definition av vad som

avses med privaträttens område. Gränsen mellan offentlig

rätt och privaträtt är inte densamma i alla EG- och EFTA-

länder och i vissa länder saknas denna uppdelning i stort sett

helt. Av detta skäl markeras uttryckligen i artikelns första

stycke att därmed inte avses skattefrågor, tullfrågor och

förvaltningsrättsliga frågor.

Av EG-domstolens praxis följer att begreppet

privaträttens område (''''''''civil and commercial matters'''''''') skall

tolkas autonomt och oberoende av hur begreppet förstås i

de nationella rättsordningarna (se bl.a. LTU mot

Eurocontrol och Nederländerna mot Rüffer). Begreppet

skall enligt EG-domstolens praxis tolkas dels utifrån

konventionens syfte och struktur, dels utifrån gemensamma

principer som kan härledas ur konventionsstaternas

rättsordningar.

Offentlig rätt omfattas således inte av konventionen. I

vad mån konventionen är tillämplig på mål där staten eller

dess myndigheter är inblandade beror således av om statens

eller myndighetens agerande innebär utövande av offentlig

makt, i vilket fall konventionen enligt EG-domstolens

praxis inte gäller (bl.a. de nyss nämnda målen LTU mot

Eurocontrol och Nederländerna mot Rüffer). Om staten

eller myndigheten är inblandad i en privaträttslig

angelägenhet, dvs. har agerat i egenskap av privaträttsligt

och inte offentligrättsligt rättssubjekt, gäller däremot

konventionen (se Schlosser s. 83).

Arbetsrättsliga mål är i allmänhet privaträttsliga och

omfattas därmed av konventionens bestämmelser. Detta

framgår bl.a. av den särskilda behörighetsregeln i artikel 5.1

och av EG-domstolens praxis (bl.a. Sanicentral mot

Collin).

Konventionen omfattar inte hela privaträttens område.

I artikelns andra stycke finns en uttömmande

uppräkning av undantagen från konventionens

tillämpningsområde. Avsikten bakom denna teknik var att

göra konventionens tillämp ningsområde så omfattande

som möjligt och att således alla civila och kommersiella mål

som inte kan föras in under de angivna undantagen skall

omfattas av konventionen (Jenard s. 10).

Konventionen gäller enligt punkten 1 inte mål och

ärenden om fysiska personers rättsliga ställning,

rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars

förmögenhetsförhållanden, arv och testamente. Det

viktigaste skälet bakom detta undantag är att rättssystemen

och lagvalsreglerna på familjerättens område är så olika

utformade i de olika staterna. Från konventionens

tillämpningsområde är således undantagna bl.a. mål som

gäller fastställelse av att ett äktenskap består eller inte

består, mål om äktenskapsskillnad, vårdnadsmål och

adoptionsmål. Mål om underhållsbidrag omfattas däremot

av konventionen (se artikel 5.2). Inte heller undantas gåvor

från konventionens tillämpningsområde.

Uttrycket makars förmögenhetsförhållanden (''''''''rights in

property arising out of a matrimonial relationship'''''''')

omfattar enligt EG-domstolens praxis inte bara sådana

frågor som uttryckligen enligt nationell rätt hänför sig till

makars förmögenhetsförhållanden utan också annat

äganderättsförhållande som direkt hänger samman med

äktenskapet eller dess upplösning (J. De Cavel mot L. De

Cavel).

Enligt punkten 2 omfattar konventionen inte

konkurs, ackord och liknande förfaranden (''''''''bankruptcy,

proceedings relating to the winding-up of insolvent

companies or other legal persons, judicial arrangements,

compositions and analogous proceedings''''''''). Också detta

undantag är motiverat av att konkurslagstiftningen inte är

harmoniserad.

Enligt punkten 3 omfattar konventionen inte mål

som gäller social trygghet. Anledningen till detta uttryckliga

undantag är att sådana mål i vissa stater faller under den

offentliga rätten medan de i andra rör sig i ett gränsland

mellan privat och offentlig rätt. Konventionen innehåller

ingen definition av vad som avses med uttrycket social

trygghet, främst mot bakgrund av att lagstiftningen på detta

område är föremål för en konstant utveckling. Av Jenard-

rapporten framgår att man därmed avsett exempelvis mål

som gäller socialbidrag, sjukpenning, föräldrapenning och

pensioner (s. 12).

Enligt punkten 4 slutligen undantas

skiljeförfarande från konventionens tillämpningsområde.

Skälet härför är främst det stora antal internationella

konventioner som finns på området. Alla EG- och EFTA-

stater utom Island och Portugal har f.ö. tillträtt 1958

års New York-konvention om erkännande och

verkställighet av utländska skiljedomar (jfr för Sveriges del

SÖ 1972:1). Luganokonventionen skall således inte

tillämpas i fråga om erkännande och verkställighet av

utländska skiljedomar. Den gäller heller inte i mål som

gäller skiljedoms ogiltighet eller vid klander av skiljedom.

Angående rättsfall från EG-domstolen som gäller

tolkningen av artikel 1, se bilaga 2.

Avdelning II Domstols behörighet

Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser

Artikel 2

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Den

innehåller i första stycket huvudregeln om att talan

skall väckas i den stat där svaranden har hemvist. I artikeln

behandlas endast staternas internationella behörighet och

det anges således inte vid vilken domstol i rättegångsstaten

som talan skall väckas (jfr motsatt lösning i artiklarna 5 och

6). Den interna behörigheten bestäms således av

rättegångsstatens interna rättsordning (jfr 10 kap. 1 § RB).

Konventionen innehåller ingen definition av begreppet

hemvist. I stället regleras i artiklarna 52 och 53 tillämplig

lag vid avgörandet av frågan om var part har hemvist. Vid

avgörandet av frågan om part har hemvist i den stat där

målet är anhängigt skall domstolen enligt artikel 52 tillämpa

sin egen lag. Om parten inte har hemvist i denna stat skall

domstolen, vid prövning av frågan om parten har hemvist i

en annan konventionsstat, tillämpa den statens lag.

Av artikel 53 framgår att en juridisk person anses ha

hemvist i den stat där den har sitt säte och att domstolen

skall tillämpa de internationellt privaträttsliga regler som

gäller i rättegångsstaten för att bestämma var en juridisk

person har sitt säte.

Bestämmelsen i andra stycket har kommenterats i

inledningen till avsnitt 2.3.1.

Artikel 3

Denna artikel har behandlats i inledningen till avsnitt

2.3.1.

Artikel 4

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Av artikelns

första stycke följer att konventionens

behörighetsregler är tillämpliga endast i de fall då

svaranden har hemvist i en konventionsstat. Är så inte fallet

får domstolen bestämma sin behörighet med tillämpning av

rättegångsstatens egna regler. Detta gäller dock inte när

artikel 16 är tillämplig eftersom reglerna i artikel 16 är

exklusiva och gäller oberoende av var parterna har hemvist.

Bestämmelsen i andra stycket har kommenterats i

inledningen till avsnitt 2.3.1.

Avsnitt 2 Särskilda behörighetsregler

Artikel 5

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Angående

rättsfall från EG-domstolen som gäller tolkningen av denna

artikel, se bilaga 2.

Enligt denna artikel kan käranden i de fall som närmare

anges i artikeln välja att väcka talan i en annan stat än den

där svaranden har hemvist. I vissa typer av tvister finns det

således en särskild anknytning till andra stater än den där

svaranden har hemvist och detta har motiverat ett avsteg

från konventionens grundprincip om att talan normalt skall

väckas där svaranden har hemvist. Bestämmelserna skall

enligt EG-domstolens praxis tolkas restriktivt.

I artikeln utpekas inte bara i vilken konventionsstat talan

får väckas. Det anges också -- utom i fråga om punkten 6 --

vid vilken domstol i denna stat målet skall prövas (jfr

motsatt lösning i artikel 2 och artiklarna 16 och 17 m.fl.

artiklar).

Artikel 5.1

Enligt denna bestämmelse kan talan som avser avtal

väckas vid uppfyllelseforum (forum solutionis), nämligen

''''''''vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser

har uppfyllts eller skall uppfyllas''''''''. I fråga om tvister som

gäller anställningsavtal finns en särskild bestämmelse (se

vidare nedan).

Uttrycket ''''''''talan som avser avtal'''''''' (''''''''matters relating to a

contract'''''''', ''''''''en matière contractuelle'''''''') skall tolkas autonomt

utifrån konventionens syfte och system och oberoende av

hur uttrycket tolkas enligt nationell rätt (Peters mot

ZNAV).

Den omständigheten att avtalets existens är föremål för

tvist mellan parterna hindrar enligt EG-domstolens praxis

inte att denna behörighetsgrund åberopas och tillämpas

(Effer mot Kantner).

Ett avtal innehåller normalt två eller flera ömsesidiga

förpliktelser -- säljaren skall leverera en vara och köparen

betala -- och dessa förpliktelser kan ofta ha skilda

uppfyllelseorter. Med uttrycket ''''''''förpliktelse'''''''' avses enligt

EG-domstolens praxis den förpliktelse som utgör grund för

talan i det aktuella målet (De Bloos mot Buyer och

Shevanai mot Kreischer). Avtalet ses således inte som en

helhet utan de olika förpliktelserna behandlas separat.

Detta innebär att det ofta kan föreligga flera olika

uppfyllelseorter för ett och samma avtal.

Uppfyllelseorten skall bestämmas enligt den lag som

enligt rättegångsstatens internationella privaträtt är

tillämplig på förpliktelsen i fråga (Tessili mot Dunlop och

Shevanai mot Kreischer). Domstolen måste således först

avgöra vilken lag som är tillämplig på avtalet och det är

därmed inte utan vidare så att det är rättegångsstatens

interna lag som skall tillämpas för avgörandet av frågan om

var förpliktelsen skall uppfyllas. Som exempel kan nämnas

det fallet att en svensk säljare vill väcka talan mot en tysk

köpare om betalning för levererade varor. Om parterna inte

har avtalat om var betalningen skall erläggas skall enligt

huvudregeln i svensk internationell privaträtt säljarens lag,

dvs. svensk lag, tillämpas (4 § lagen 1964:528 om tillämplig

lag beträffande internationella köp av lösa saker). Svensk

lag utgör i detta fall lagen (1987:822) om internationella köp

som föreskriver att betalningen normalt skall erläggas där

säljaren har sitt affärsställe. Härav följer att svensk domstol

skulle vara behörig att pröva målet enligt den nu redovisade

artikel 5.1 och att säljaren således kan välja att väcka talan

här i stället för vid svarandens hemvist, i Tyskland.

Om parterna har kommit överens om uppfyllelseorten är

domstolen på denna ort behörig att pröva målet, om denna

överenskommelse är giltig enligt den på avtalet tillämpliga

lagen. Detta gäller även om de formkrav som ställs upp i

artikel 17 i fråga om prorogationsavtal inte har iakttagits

(Zelinger mot Salinitri). En överenskommelse om

uppfyllelseort får med andra ord en verkan som liknar ett

prorogationsavtal. I det ena fallet grundar domstolen sin

behörighet på artikel 5.1 och i det andra på artikel 17.

Från reglerna i artikel 5.1 finns ett undantag i artikel I i

Protokoll Nr 1 som gäller i det fall talan väcks mot någon

som har hemvist i Luxemburg. Bestämmelsen kommenteras

närmare vid Protokoll Nr 1 nedan.

Artikel 5.1 har också föranlett ett undantag för Schweiz.

Undantagsregeln innebär inte att en svarande med hemvist

i Schweiz kan förhindra en rättegång i annat land. I stället

gäller enligt artikel I a i Protokoll nr 1 att en dom från en

sådan rättegång, under vissa förutsättningar, inte erkänns

och verkställs i Schweiz.

För tvister som gäller anställningsavtal finns i

artikel 5.1 en särskild regel som föreskriver att

uppfyllelseorten är den ''''''''där arbetstagaren vanligtvis utför

sitt arbete eller, om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt

arbete i en och samma stat, den ort där det affärsställe

genom vilket han anställdes är beläget''''''''. Den valda

formuleringen är i linje med den praxis som EG-domstolen

har utvecklat när det gäller tvister om anställningsavtal

(bl.a. Ivenel mot Schwab och Shevanai mot Kreischer) och

knyter dessutom an till formuleringen i artikel 6 andra

stycket i den mellan EG-länderna gällande

Romkonventionen den 19 juni 1980 om tillämplig lag på

avtalsrättsliga förpliktelser.

Bestämmelsen är speciell så till vida att den till skillnad

från vad som gäller för avtal i allmänhet innehåller en

autonom bestämning av uppfyllelseorten och att den anger

en enda uppfyllelseort för alla förpliktelser som grundar sig

på anställningsavtalet. Den för avtalet karaktäristiska

prestationen, arbetsprestationen, är avgörande för valet av

ort. Syftet med bestämmelsen är i första hand att skydda

arbetstagaren, som normalt är den svagare avtalsparten,

och att söka åstadkomma korrespondens mellan forum och

tillämplig lag. I sammanhanget kan anmärkas att

huvudregeln enligt svensk rätt när det gäller tillämplig lag i

dessa slags tvister är att lagen i det land där arbetet

huvudsakligen utförs skall tillämpas.

Av Luganokonventionens struktur följer alltså att en

tvist som gäller anställningsavtal kan prövas vid svarandens

hemvist (artikel 2), vid domstol som utpekas i artikel 5.1,

vid domstol som utpekats i ett prorogationsavtal, om detta

avtal ingåtts efter det att tvist uppstått mellan parterna

(artikel 17.5), eller vid domstol som svaranden accepterar

genom tyst prorogation (artikel 18). Detta förutsätter

naturligtvis att tvisten innehåller ett internationellt

moment. I de fall arbetsgivare och arbetstagare har hemvist

i det land där arbetet också utförs är konventionen över

huvud taget inte tillämplig. Om å andra sidan svaranden har

hemvist i en tredje stat och inte i en konventionsstat gäller

artikel 4, dvs. nationella behörighetsregler får tillämpas.

Bestämmelsen syftar enbart på enskilda

anställningsavtal (''''''''individual contracts of employment'''''''',

''''''''contrat individuel de travail'''''''') och således inte på

kollektivavtal.

Till Brysselkonventionen har numera, genom 1989 års

tillträdeskonvention, fogats en motsvarande, men något

annorlunda formulerad, bestämmelse. Skillnaden ligger

däri att möjligheten att väcka talan vid den ort där

arbetsgivarens affärsställe är beläget enligt

Brysselkonventionens artikel 5.1 endast står öppen för

arbetstagaren; enligt Luganokonventionen kan också

arbetsgivaren välja detta forum.

Artikel 5.2

Enligt artikel 5.2 får talan väckas vid domstolen i den ort

där den underhållsberättigade har sitt hemvist eller sin

vanliga vistelseort (''''''''domicile or habitual residence''''''''). Den

som yrkar underhållsbidrag har alltså möjlighet att väcka

talan vid sitt eget forum och är inte tvingad att väcka talan

där den underhållsskyldige har sitt hemvist.

Bestämmelsen överensstämmer med de indirekta

behörighetsreglerna i 1973 års Haagkonvention om

erkännande och verkställighet av avgöranden angående

underhållsskyldighet, som Sverige tillträtt. I

Haagkonventionen används också det lösligare begreppet

''''''''habitual residence''''''''. Svensk rätt har ingen motsvarande

uppdelning och orden ''''''''domicile'''''''' och ''''''''habitual residence''''''''

har därför båda hittills översatts med uttrycket hemvist (se

bl.a. prop. 1985/86:161 s. 24 med hänvisningar). För att det

av den svenska versionen skall framgå att konventionen här

har två olika begrepp har uttrycket ''''''''habitual residence''''''''

översatts med ''''''''vanlig vistelseort''''''''. Skillnaden mellan de två

begreppen ''''''''domicile'''''''' och ''''''''habitual residence'''''''' har

betydelse i vissa konventionsstater. Enligt svensk rätt

föreligger däremot ingen sådan skillnad. Såväl begreppet

''''''''domicile'''''''' som begreppet ''''''''habitual residence'''''''' betyder

därför hemvist vid tillämpningen av denna artikel och detta

begrepp skall i sin tur ges samma innebörd som det har i

annan svensk familjerättslig lagstiftning (se exempelvis 7

kap. 2 § lagen 1904:26 s. 1 om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

och 14 § lagen 1990:272 om vissa internationella frågor

rörande makars förmögenhetsförhållanden; prop. 1989/90

s. 58 f.). I sammanhanget bör påpekas att svensk domstol

skall tillämpa svensk lag vid avgörandet av frågan om en

part har hemvist här. Om den däremot skall avgöra om en

part har hemvist i en annan konventionsstat skall den

tillämpa den statens lag (artikel 52).

Det är endast den underhållsberättigade som på detta

sätt får möjlighet att väcka talan på hemmaplan. En

underhållsskyldig som önskar jämka ett beslutat

underhållsbidrag har ingen motsvarande möjlighet utan får

väcka talan vid den domstol där den underhållsberättigade

har hemvist enligt huvudregeln i artikel 2.

I likhet med vad som gäller enligt 1973 års

Haagkonvention täcker Luganokonventionen också de fall

där bidragsförskott utgått (jfr artiklarna 18 och 19 i

Haagkonventionen) och detta således även i de fall en

myndighet begär återbetalning av förskott som utgivits i

enlighet med administrativa föreskrifter eller annan

socialförsäkringslagstiftning. Avsikten med artikel 5.2 har

dock inte varit att göra det möjligt för en sådan myndighet

att åberopa sig på artikel 5.2 och väcka talan om

återbetalning vid sitt eget forum (Schlosser p. 97).

Bestämmelsen i artikel 5.2 är således enbart förbehållen

den verkliga, ursprungliga underhållsberättigade. Den

myndighet som önskar återkräva bidragsförskott och dyl.

får enligt konventionens huvudregel anhängiggöra sin talan

vid svarandens hemvistforum.

Bestämmelsen är tillämplig inte bara i de fall då

underhållsbidrag skall fastställas utan även vid jämkning på

grund av ändrade förhållanden. Den domstol som

meddelade den ursprungliga domen är inte automatiskt

behörig att förordna om jämkning utan frågan om

domstolens behörighet enligt förevarande artikel -- liksom

enligt artikel 2 -- skall avgöras med beaktande av den

underhållsberättigades hemvist/vanliga vistelseort vid

tidpunkten då talan om jämkning väcks.

Bestämmelserna i denna punkt inskränker sig inte till att

föreskriva om forum vid den underhållsberättigades

hemvist eller vanliga vistelseort. Om talan om

underhållsbidrag ''''''''har samband med någons rättsliga

ställning'''''''' får talan enligt en uttycklig föreskrift i artikel 5.3

prövas vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig

att pröva sistnämnda fråga. Härigenom kan frågor om

underhållsbidrag prövas i samband med mål om

äktenskapsskillnad eller faderskap. Bestämmelsen

möjliggör således en gemensam handläggning av statusmål

och mål om underhållsbidrag trots att statusmålet som

sådant faller utanför konventionens tillämpningsområde

(artikel 1). Denna bestämmelse gäller dock inte om

domstolen grundat sin behörighet i statusmålet enbart på

den ena partens medborgarskap. Domstolen kan

däremot grunda sin behörighet på båda parternas

medborgarskap. En fransk domstol är således behörig

enligt denna bestämmelse att pröva frågor om

underhållsbidrag i samband med ett

äktenskapsskillnadsmål mellan två i Sverige bosatta franska

medborgare om domstolen är behörig enligt fransk lag. Den

är däremot inte behörig om endast en av makarna är fransk

medborgare om denna omständighet är den enda som

domstolen enligt fransk lag skulle kunna grunda sin

behörighet på.

Artikel 5.3

Artikel 5 innehåller i punkten 3 en bestämmelse om

behörig domstol i de fall talan avser ett utomobligatoriskt

skadeståndsanspråk, ''''''''skadestånd utanför

avtalsförhållanden'''''''' (forum delicti). I fråga om skadestånd i

anledning av brott finns en särskild regel i artikel 5.4.

Behörig domstol enligt artikel 5.3 är domstolen i den ort

där skadan inträffade (''''''''where the harmful effect occurred'''''''',

''''''''où le fait dommageable s''''est produit''''''''). Detta begrepp

omfattar såväl den ort där skadan orsakats som den där

skadan uppstod (Bier, Reinwater mot Mines de potasse

d''''Alsace) och den skadelidande kan således välja vid vilken

av dessa domstolar talan skall väckas. En sådan tolkning är

i överensstämmelse med bestämmelserna i 10 kap. 8 § RB

enligt vilken talan i anledning av skadegörande handling får

väckas vid rätten i den ort där handlingen företogs eller

skadan uppkom.

Begreppet skadestånd (''''''''tort, delict or quasi-delict'''''''',

''''''''délictuelle ou quasi délictuelle'''''''') är enligt EG-domstolens

praxis ett autonomt begrepp, vilket omfattar alla anspråk på

skadestånd mot svaranden som inte är att hänföra till

''''''''avtal'''''''' i den mening som avses i artikel 5.1 (Kalfelis mot

Schröder).

Artikel 5.4

Enligt artikel 5.4 kan talan om enskilt anspråk i

anledning av brott prövas vid den domstol där brottmålet

är anhängigt om denna domstol är behörig att pröva sådana

anspråk enligt domstolslandets lag. Detta är i

överensstämmelse med svensk rätt som föreskriver att talan

om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband

med åtal för brottet (22 kap. 1 § RB).

Artikel 5.5

Domstolen vid den ort där en filial, agentur eller

liknande är belägen är enligt artikel 5.5 behörig att pröva

tvister som hänför sig till verksamheten vid denna filial,

agentur osv. Bestämmelsen gäller endast i de fall då

svaranden har hemvist i en konventionsstat (jfr inledningen

till artikel 5), dvs. när ett bolag eller annan juridisk person

har sitt säte i en konventionsstat (jfr artikel 53) och en filial,

agentur eller liknande i en annan konventionsstat.

Käranden kan då välja att, i stället för att väcka talan i den

stat där bolaget har sitt säte, väcka talan i den ort där filialen

är belägen. Om svaranden är en juridisk person med säte i

en stat som inte tillträtt konventionen, gäller reglerna i

artikel 4, dvs. domstolslandets egna behörighetsregler.

Uttrycket verksamheten vid en filial, agentur eller

liknande (''''''''operations of a branch, agency or other

establishment'''''''') skall enligt EG-domstolens praxis tolkas

autonomt. En följd av detta är att uttrycket agentur i

Luganokonventionens mening inte nödvändigtvis skall ges

samma innebörd som begreppet handelsagent i 1 § lagen

(1991:351) om handelsagentur (prop. 1990/91:63) och

begreppet ''''''''commercial agent'''''''' i det EG-direktiv som lagen

om handelsagentur i viss utsträckning bygger på.

Rättsfall från EG-domstolen som gäller tolkningen av

artikel 5.5 redovisas i bilaga 2.

Artikel 5.6

Enligt artikel 5.6 är domstolarna i den konventionsstat

där en ''''''''trust'''''''' har sitt säte behörig att pröva vissa mål som

gäller ''''''''trusten''''''''.

Begreppet ''''''''trust'''''''' förekommer i anglosaxiska

rättssystem. Bestämmelsen infördes i Brysselkonventionen

i samband med Storbritanniens och Irlands tillträde till

konventionen. En ''''''''trust'''''''' kan generellt beskrivas som det

förhållande som uppstår när någon eller några (''''''''the

trustees'''''''') upprätthåller rättigheter av något slag till förmån

för någon eller några (''''''''the beneficiaries'''''''', förmånstagarna)

eller för något lagligt ändamål på sådant sätt att förmånen

av rättigheten tillkommer, inte ''''''''the trustee'''''''', utan

förmånstagaren eller något annat syfte med ''''''''trusten''''''''.

En ''''''''trust'''''''' är ingen juridisk person, har ingen

rättskapacitet och har inget säte i vanlig bemärkelse. Av

artikel 53 andra stycket framgår att domstolen, när den skall

bestämma om en ''''''''trust'''''''' har sitt säte i den konventionsstat

där målet är anhängigt, skall tillämpa sin egen

internationella privaträtt.

De mål som omfattas av artikel 5.6 är mål mot en

instiftare av en ''''''''trust'''''''' då denne instäms i denna egenskap,

mot en ''''''''trustee'''''''' eller mot den som är insatt som

förmånstagare till en ''''''''trust''''''''. Det krävs därvid att ''''''''trusten''''''''

är upprättad antingen genom lag eller genom en skriftlig

handling eller också muntligen och skriftligen bekräftad.

Artikel 5.6 gäller således endast i fråga om tvister

inom ''''''''trusten'''''''', dvs. tvister mellan ''''''''trustees''''''''

inbördes, mellan en ''''''''trustee'''''''' och en förmånstagare och

liknande. Bestämmelsen gäller inte i fråga om tvister som

uppstår mellan en ''''''''trustee'''''''' och tredje man. ''''''''Trusteen'''''''' kan

uppträda som ägare, åta sig förpliktelser för ''''''''trustens''''''''

räkning osv. Tredje man får således stämma in ''''''''trusteen''''''''

enligt konventionens vanliga behörighetsregler och

omvänt.

Villkoret att ''''''''trusten'''''''' skall vara upprättad genom lag

eller genom en skriftlig handling osv. inskränker

tillämpningsområdet för forumbestämmelsen. Indirekta

eller underförstådda ''''''''truster'''''''' (s.k. ''''''''constructive'''''''' eller

''''''''implied trust'''''''') omfattas således inte. Tvister som gäller

''''''''truster'''''''' som har upprättats genom lag faller dock långt

ifrån alltid inom konventionens tillämpningsområde. Om

en ''''''''trust'''''''' har upprättats genom ett testamente, eller inom

ramen för ett konkursförfarande, är konventionen enligt

artikel 1 andra stycket över huvud taget inte tillämplig.

Artikel 5.7

Bestämmelsen i artikel 5.7 har berörts i avsnitt 2.6.

Enligt bestämmelsen är den domstol som har belagt

skeppslast eller frakt -- dvs. vederlaget för transporten --

med kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd till

säkerställande av bärgarlön rörande lasten eller frakten

också behörig att pröva tvist om betalning av bärgarlönen

(forum arresti). Detsamma gäller om lasten eller frakten

kunde ha blivit föremål för sådan säkerhetsåtgärd om inte

borgen eller annan säkerhet hade blivit ställd.

Bestämmelsen är avsedd för sådana fordringar på

bärgarlön för vilka sjöpanträtt gäller (Schlosser p. 123). En

ytterligare förutsättning för domstolens behörighet är att

det i målet görs gällande att svaranden har någon rätt till

lasten eller frakten eller hade sådan rätt vid tiden för

bärgningen.

För Sveriges del bör man kunna bortse från

bestämmelserna såvitt avser frakt eftersom frakten enligt

svensk rätt endast har betydelse vid beräkningen av

bärgarlönen (226 § sjölagen). Inte heller föreligger,

numera, sjöpanträtt i frakten.

Av artikel 5.7 följer alltså att den domstol som har

beslutat om kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärder

beträffande last eller frakt under vissa förutsättningar blir

behörig att pröva målet också i sak. Bestämmelserna skall

ses i samband med arrestkonventionens behörighetsregler

på området. Enligt arrestkonventionens artikel 7(1)(e) är

domstol som har beslutat om ''''''''arrest'''''''' i ett fartyg behörig att

pröva tvisten också i sak om denna rör bärgning.

Bestämmelsen i artikel 5.7 kompletterar således

arrestkonventionens regler genom att tillåta arrestforum

också i fråga om last och frakt; lasten kan vara väl så

värdefull som det fartyg som transporterar lasten.

Domstolens behörighet att förordna om kvarstad och

liknande säkerhetsåtgärder följer av artikel 24, som ju

tillåter domstol i en konventionsstat att förordna om

säkerhetsåtgärder. Frågan om vilka säkerhetsåtgärder som

kan meddelas och under vilka förutsättningar sådana kan

beviljas regleras helt och hållet i den nationella lagen. För

Sverige innebär detta att bestämmelserna i 15 kap. RB om

kvarstad blir tillämpliga och att kvarstad således kan

beviljas om det skäligen kan befaras att gäldenären genom

att avvika, skaffa undan egendomen eller förfara på annat

sätt undandrar sig att betala skulden.

I 248 § tredje stycket sjölagen finns särskilda

bestämmelser om kvarstad på fartyg som innebär att sådan

kan beslutas även om det inte finns risk för att motparten

undandrar sig att betala skulden. Syftet med dessa

särbestämmelser är att skapa bättre förutsättningar för att

undvika preskription av fordringar som är förenade med

sjöpanträtt (prop. 1987/88:77). Det har inte framkommit

något som tyder på att en motsvarande särbestämmelse

skulle vara motiverad såvitt gäller kvarstad på last vid

bärgning.

Artikel 6

Artikeln har berörts i avsnitt 2.3.1. Bestämmelserna i

artikel 6 är, liksom bestämmelserna i artikel 5, särskilda

behörighetsregler som är alternativa till huvudregeln om att

talan skall väckas där svaranden har hemvist. Käranden kan

således välja mellan att väcka talan där svaranden har

hemvist och enligt bestämmelserna i artikel 6.

Artikel 6.1

Enligt artikel 6.1 kan käranden i de fall målet gäller

flera svarande välja att väcka talan vid domstol där

någon av svarandena har hemvist.

För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs det att

det föreligger ett samband mellan de olika krav som

käranden framställer mot de olika svarandena, att det är

lämpligt att avgöra målen i ett sammanhang för att undvika

den risk för oförenliga domar som kan uppkomma om

målen prövas i skilda rättegångar (Kalfelis mot Schröder).

Artikel 6.2

I artikel 6.2 finns en särskild behörighetsregel för

återgångskrav och annat liknande krav mot tredje

man. Enligt denna regel är domstolen där

huvudkäromålet är anhängigt behörig att pröva också

anspråket mot tredje man. Bestämmelsen omfattar inte

bara regresskrav utan också andra anspråk mot tredje man.

I rapporten till Brysselkonventionen definieras sådana

''''''''third party proceedings'''''''' som mål där tredje man stäms in

i rättegången och som syftar till t.ex. att säkerställa tredje

mans eller endera partens intressen i målet eller att

möjliggöra en dom mot en av parterna (Jenard s. 28).

Bestämmelsen blir inte tillämplig i de fall det föreligger

ett prorogationsavtal mellan tredje man och den som

framställer regresskravet. I sådana fall måste artikel 17

tillämpas.

I Sverige gäller för sådana mål bestämmelserna i 14 kap.

5 § RB.

Av artikel V i Protokoll Nr 1 framgår att regeln i artikel

6.2 inte kan åberopas i Tyskland, Spanien, Österrike eller

Schweiz. I dessa stater finns inga regler som svarar mot

artikel 6.2. I dessa stater tillgodoses förlorande parts

intresse av att få regresskrav och liknande anspråk prövade

mot tredje man genom särskilda litis denuntiatio-

förfaranden -- ''''''''third party notices'''''''' -- som i princip innebär

att tredje man delges att rättegång pågår med uppmaning

att delta i rättegången som intervenient.

I artikel V i Protokol Nr 1 anges för de nämnda staterna,

med undantag för Schweiz, de på detta litis denuntiatio-

förfarande tillämpliga bestämmelserna som alltså träder i

stället för bestämmelsen i Luganokonventionens artikel 6.2.

I Schweiz regleras dessa förfaranden såväl i den federala

som i de 26 olika kantonala processlagarna och tillämpliga

bestämmelser kunde därför inte preciseras i fråga om

Schweiz. Litis denuntiatio-förfarandet är inte uttryckligen

reglerat i spansk lag men förfarandet har likväl accepterats

på vissa områden, bl.a. i artikel 1482 i civillagen som

handlar om vräkning. Till denna bestämmelse hänvisas i sin

tur, om än indirekt, i vissa andra artiklar i den spanska

civillagen.

Av andra stycket till artikel V i Protokoll Nr 1 framgår

att den omständigheten att konventionsstaterna har olika

regelsystem på detta område inte skall hindra domarnas fria

rörlighet; en dom som har meddelats i en konventionsstat

med stöd av artikel 6.2 skall erkännas och verkställas i

Tyskland, Spanien, Schweiz och Österrike på vanligt sätt.

På samma sätt skall de rättsverkningar som en dom som har

meddelats i dessa stater har för tredje man erkännas i övriga

konventionsstater. I Tyskland gäller exempelvis att någon

dom inte kan meddelas mot tredje man i den ursprungliga

rättegången men att domen likväl är bindande i senare

rättegång mot tredje man så till vida att den inte kan

ifrågasättas i denna rättegång.

Artikel 6.3

I artikel 6.3 behandlas genkäromål. Enligt denna

bestämmelse är domstolen där huvudkäromålet är

anhängigt behörig att pröva genkäromålet. Genkäromål

definieras olika i olika rättsordningar och bestämmelsen

innehåller därför en särskild definition, som i viss mån

avviker från bestämmelsen i 14 kap. 3 § RB, nämligen att

käromålet måste grunda sig på samma avtal eller

omständigheter som huvudkäromålet.

Artikel 6.4

I artikel 6.4 medges att talan som avser avtal under vissa

förutsättningar handläggs tillsammans med mål om sakrätt

till fast egendom vid domstolen i den ort där fastigheten är

belägen. En förutsättning är att svaranden är densamma.

Bestämmelsen -- som hitintills saknats i

Brysselkonventionen men som införts genom 1989 års

tillträdeskonvention -- utgör en motsvarighet till

bestämmelsen i 10 kap. 11 § andra punkten RB som tillåter

att talan mot ägare av fast egendom om skyldighet att

personligen svara för gäld för vilken egendomen utgör pant

väcks vid fastighetsforum, om betalning samtidigt söks ur

egendomen.

Av bestämmelsens formulering framgår att den är

tillämplig endast i den mån nationella behörighetsregler

tillåter en sådan förening av målen. Genom 10 kap. 11 §

andra punkten RB är den tillämplig i Sverige.

Artikel 6 A

Enligt artikel 6 A är en domstol som enligt konventionen

är behörig att pröva ett mål om sjörättsligt

skadeståndsansvar till följd av fartygs användning eller drift

också behörig att pröva mål om begränsning av sådant

ansvar. Artikeln kan ses som ett komplement till 1976 års

konvention om begränsning av sjörättsligt

skadeståndsansvar som Sverige har tillträtt (den s.k.

begränsningskonventionen; prop 1982/83:159).

Bakgrunden till bestämmelsen är att det i samtliga EG-

stater är möjligt -- och i vissa fall nödvändigt -- för redaren

att föra särskild fastställelsetalan om ansvarsbegränsning

(jfr för Sveriges vidkommande 240 § sjölagen). Det är då

rimligt att en sådan talan och en ansvarstalan mot redaren i

saken skall kunna handläggas vid en och samma domstol.

Avsnitt 3 Behörighetsregler för försäkringstvister

Bestämmelserna i detta avsnitt av konventionen har

kommenterats i avsnitt 2.3.1 under rubriken Tvingande

behörighetsregler.

Artikel 7

Av artikel 7 framgår att särskilda regler gäller för

försäkringstvister, nämligen -- utöver artiklarna 4 och 5.5 --

artiklarna 8-12 A.

Bestämmelserna är tvingande. De skiljer sig från de

exklusiva behörighetsreglerna (artikel 16) genom att det för

försäkringstvister finns en möjlighet att välja mellan olika,

låt vara ett begränsat antal, behöriga domstolar medan

parterna inte har någon sådan valmöjlighet i fråga om mål

som avses i artikel 16 (med undantag för regeln i artikel

16.1.b som gäller för vissa hyrestvister). Parterna kan också

i viss utsträckning avtala om att viss annan domstol skall

pröva tvisten (artikel 12), vilket är uteslutet såvitt gäller mål

som avses i artikel 16. Härav följer också att reglerna i

artikel 18 om tyst prorogation är tillämpliga på

försäkringstvister. Slutligen gäller bestämmelserna enbart i

de fall svaranden har hemvist i en konventionsstat medan

de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 gäller oavsett

var parterna har hemvist.

Om domstolen i ursprungsstaten har antagit jurisdiktion

i strid med reglerna i konventionens Avsnitt 3 föreligger,

liksom i det fall en exklusiv behörighetsregel har åsidosatts,

en grund för att vägra erkänna och verkställa domen i andra

konventionsstater (artikel 28 och 34).

Bestämmelserna i konventionens Avsnitt 3 om

försäkringstvister innebär sammanfattningsvis följande.

Om talan väcks mot en försäkringsgivare och

försäkringsgivaren således är svarande i målet,

finns flera olika fora. Försäkringsgivaren kan således

stämmas in antingen vid domstolarna i den konventionsstat

där han själv har hemvist (artikel 8) eller, i vissa fall, där han

har sin filial (artikel 7 och 8) eller där försäkringstagaren har

hemvist (artikel 8).

Om försäkringsgivaren är en samförsäkrare, kan talan

väckas mot honom vid domstol i den konventionsstat där

talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren (artikel 8).

Om det gäller en ansvarsförsäkring kan

försäkringsgivaren stämmas in vid domstol i den

konventionsstat där skadan inträffade (artikel 9) och, under

vissa förutsättningar, vid domstol där den skadelidande har

väckt talan mot den försäkrade (artikel 10).

Slutligen gäller i fråga om försäkring av fast egendom att

talan kan väckas mot försäkringsgivaren vid domstol i den

konventionsstat där skadan inträffade (artikel 9).

Detsamma gäller om både lös och fast egendom omfattas

av samma försäkringsavtal och har skadats genom samma

händelse.

I de fall försäkringsgivaren är kärande, och talan

således väcks mot en försäkringstagare, den försäkrade

eller en förmånstagare, får däremot talan i princip endast

väckas i den konventionsstat där svaranden har hemvist

(artikel 11). Prorogationsavtal som innebär att annan

domstol skall vara behörig är endast tillåtna under vissa

speciella förutsättningar (artikel 12).

Av hänvisningen i artikel 7 till bestämmelserna i artikel

4 följer att domstolens behörighet i mål där svaranden har

hemvist i en stat som inte har tillträtt Luganokonventionen

helt regleras av nationell rätt, och detta oavsett om denne är

försäkringsgivare, försäkringstagare osv. Härvid gäller dock

att en försäkringsgivare som har hemvist i en

tredje stat men som har en filial, agentur eller liknande

i en konventionsstat skall anses ha hemvist i denna

konventionsstat när det gäller tvister som hänför sig till

verksamheten vid filialen osv. Detta undantag framgår av

artikel 8 andra stycket.

Av en hänvisning till artikel 5.5 framgår vidare att en

försäkringsgivare som har hemvist i en

konventionsstat och som har en filial, agentur eller

liknande verksamhet i en annan konventionsstat kan

stämmas vid domstol i den konventionsstat där filialen osv.

är belägen i alla mål som rör verksamheten vid denna.

Artikel 8

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.1 under rubriken

Tvingande behörighetsregler och vid artikel 7. Av punkten

1 framgår att talan mot en försäkringsgivare kan väckas i

den stat där denne har hemvist. Alternativt kan talan väckas

där försäkringstagaren (''''''''policy holder'''''''', ''''''''preneur

d''''assurance'''''''') har hemvist (punkten 2). Förmånstagarens

hemvist grundar däremot inte behörighet enligt

förevarande artikel.

Om försäkringsgivaren är en samförsäkrare kan talan

dessutom väckas i den konventionsstat där talan har väckts

mot huvudförsäkringsgivaren (punkten 3). Bestämmelsen

gör det således möjligt för käranden att, om han så önskar,

koncentrera tvister om försäkringsavtal med flera

försäkringsgivare till en och samma rättegång, nämligen

den där huvudförsäkringsgivaren har stämts in.

Bestämmelserna i andra stycket har

kommenterats vid artikel 7.

Artikel 9

Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den anvisar

alternativa fora för talan som väcks mot försäkringsgivaren

och innebär att talan kan väckas i den konventionsstat

där skadan inträffade (jfr artikel 5.3).

Bestämmelserna gäller dock endast om det rör sig om en

ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom. De

gäller dessutom om både lös och fast egendom omfattas av

samma försäkringsavtal och både lös och fast egendom har

skadats genom samma händelse.

Artikel 10

Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den innehåller

i första stycket bestämmelser om domstols

behörighet vid återgångskrav och liknande anspråk mot

tredje man, som här är försäkringsgivaren (jfr artikel 6.2).

Bestämmelsen gör det möjligt för en försäkrad som har

stämts in i ett mål om ansvar att väcka regresstalan mot

försäkringsgivaren och få denna talan prövad i samma

rättegång. En förutsättning är att lagen i domstolsstaten, lex

fori, tillåter en sådan förening av mål (jfr för Sveriges del 14

kap. 5 § RB). Bestämmelsen gäller även om

försäkringsgivaren och försäkringstagaren båda har hemvist

i en annan konventionsstat än den där rättegången äger

rum. I gengäld kan försäkringsgivaren och

försäkringstagaren avtala bort denna bestämmelse (se vid

artikel 12.3).

Artikel V i Protokoll Nr 1 innehåller särskilda regler för

rättegångar i Tyskland, Spanien, Österrike och Schweiz (jfr

kommentarerna vid artikel 6.2 som innehåller motsvarande

bestämmelser för tvister i allmänhet).

Andra stycket tillåter den skadelidande att

väcka talan mot försäkringsgivaren direkt vid samma fora

som står den försäkrade, försäkringstagaren och

förmånstagaren till buds, dvs. vid de fora som anges i

artiklarna 7-9. Bestämmelsen gäller dock bara om den på

tvisten tillämpliga lagen tillåter sådan direkt talan. Det bör

noteras att artikel 8.2 tillåter försäkringstagaren att väcka

talan vid sitt eget hemvist men att det inte finns någon

motsvarande möjlighet för den skadelidande.

Av tredje stycket framgår att den skadelidandes

talan mot försäkringsgivaren får kumuleras med talan mot

försäkringstagaren eller den försäkrade, om en sådan

förening av mål är tillåten enligt den lag som är tillämplig på

den skadelidandes direkttalan. Bestämmelsen tar inte bara

sikte på fall då den skadelidande är kärande i båda målen

utan kan tillämpas även när det är försäkringsgivaren som

för talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade (jfr

artikel 11 första stycket).

Artikel 11

Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Av artikeln

framgår att talan mot en försäkringstagare, försäkrad eller

förmånstagare alltid skall väckas i den konventionsstat där

svaranden har hemvist och att försäkringsgivaren såsom

kärande således inte har samma valmöjlighet i fråga om fora

som försäkringstagaren, den försäkrade och

förmånstagaren har. Bestämmelserna i denna artikel gäller

endast om svaranden har hemvist i en konventionsstat. Om

försäkringstagaren har hemvist i en tredje stat gäller artikel

4 (se artikel 7) och domstolens behörighet bestäms därvid

av nationell rätt.

Försäkringstagaren eller den försäkrade kan dock med

stöd av artikel 10 tredje stycket undantagsvis stämmas inför

domstol i en annan konventionsstat än den där han har

hemvist, nämligen om den skadelidande har väckt talan

direkt mot försäkringsgivaren och den tillämpliga lagen

tillåter att försäkringsgivaren i sin tur stämmer in

försäkringstagaren eller den försäkrade för att få målen

handlagda i en och samma rättegång. En erinran om detta

undantag framgår av inledningen till förevarande artikel.

Av andra stycket framgår att bestämmelserna i

detta avsnitt inte hindrar svaranden från att väcka

genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet är

anhängigt. Bestämmelsen överensstämmer med artikel 6.3.

Bestämmelsen är tillämplig oavsett om det är

försäkringsgivaren eller föräkringstagaren osv. som har

väckt huvudkäromålet.

Artikel 12

Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den innehåller

bestämmelser om prorogation, avtal om domstols

behörighet. Bestämmelserna syftar till att bevara

försäkringstagarens valmöjligheter i fråga om olika fora och

att hindra försäkringsgivaren från att söka undvika de

begränsningar som gäller för honom enligt artikel 11.

Enligt huvudregeln är ett avtal om domstols behörighet

som har ingåtts före en försäkringstvists uppkomst utan

verkan. Så snart tvist uppstått parterna emellan är de dock

fria att avtala om behörig domstol (punkten 1; jfr

artikel 17.5 som innehåller en motsvarande bestämmelse

för tvister om anställningsavtal). Om avtalet ger

försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren

rätt att väcka talan vid annan domstol än dem som anges i

Avsnitt 3, är avtalet giltigt även om det har ingåtts före

tvistens uppkomst (punkten 2).

Punkten 3 öppnar möjligheter att begränsa

tillämpningsområdet för artikel 10 första stycket. Enligt

denna bestämmelse kan ju en försäkringsgivare stämmas

inför domstol i en annan konventionsstat om den

skadelidande har väckt talan där mot den försäkrade och

detta även om försäkringsgivaren och den försäkrade båda

har hemvist i en annan konventionsstat. Om

försäkringsgivaren och försäkringstagaren vid

försäkringsavtalets ingående har hemvist, eller vanlig

vistelseort (jfr vid artikel 5.2), i en och samma

konventionsstat, är de således oförhindrade att avtala om

att domstolarna i denna stat skall vara exklusivt behöriga att

pröva tvist mellan dem också i de fall skadan skulle inträffa

utomlands. En förutsättning är därvid att ett sådant avtal

inte strider mot lagen i den staten.

Punkten 4 innehåller en uttrycklig bestämmelse

om att prorogationsavtal är tillåtna i de fall

försäkringstagaren har hemvist i en tredje stat.

Bestämmelsen är särskilt viktig för Storbritannien eftersom

många brittiska försäkringar tecknas av försäkringstagare

med hemvist i andra stater än konventionsstaterna.

Punkten 4 tillåter således att ett sådant försäkringsavtal

innehåller en klausul om att brittiska domstolar skall vara

exklusivt behöriga. Prorogation är dock inte tillåten om

försäkringen är obligatorisk eller avser fast egendom i en

konventionsstat. Som exempel kan nämnas de tyska

reglerna om obligatorisk trafikförsäkring som gäller för

bilar som normalt nyttjas i Tyskland. Ett avtal om en sådan

försäkring som har tecknats av en försäkringstagare med

hemvist i Ungern får således inte innehålla en

prorogationsklausul som innebär att tyska domstolar inte är

behöriga att pröva trafikskador som inträffat i Tyskland.

Av punkten 5, som skall läsas tillsammans med

artikel 12 A, framgår att inga begränsningar i fråga om

prorogation gäller för försäkringsavtal som omfattar vissa

s.k. stora risker. Skälet härför är att sådana försäkringar

ingås av större företag som inte har samma skyddsbehov

som normalt förligger i fråga om andra försäkringstagare.

De risker som avses -- och där full prorogationsfrihet

således råder -- räknas upp i artikel 12 A och avser

försäkringar som har samband med sjö- och flygtransporter.

Försäkringar för rena landtransporter finns inte med i

uppräkningen.

Artikel 12 A

Artikeln har behandlats vid artikel 12.5.

Avsnitt 4 Behörighetsregler för konsumenttvister

Bestämmelserna i Avsnitt 4 har kommenterats i avsnitt

2.3.1 under rubriken Tvingande behörighetsregler.

Bestämmelserna har stora likheter med bestämmelserna för

försäkringstvister (jfr kommentarerna vid artikel 7).

Artikel 13

Bestämmelserna i konventionens Avsnitt 4 avser att

skydda konsumenten. Motsvarande bestämmelser var i

Brysselkonventionens ursprungliga version begränsade till

att avse avbetalningsköp och omarbetades genom 1978 års

tillträdeskonvention. De har utarbetats i belysning av det då

föreliggande utkastet till motsvarande bestämmelser i

konventionen om tillämplig lag på avtalsrättsliga

förpliktelser som EG-länderna sedermera antog i Rom den

19 juni 1980.

Bestämmelserna i Avsnitt 4 är, liksom bestämmelserna

i Avsnitt 3 om försäkringstvister, tvingande (se härom vid

artikel 7). Bestämmelserna gäller enbart för avtal som har

ingåtts av en konsument. Därmed avses enligt artikel 13

första stycket avtal som ingås av en person för ett

ändamål som kan anses ligga utanför hans affärs- eller

yrkesmässiga verksamhet. Bestämmelserna är således

avsedda att skydda den slutliga konsumenten och den som

agerar i egenskap av privatperson.

Tillämpningsområdet preciseras ytterligare i tre olika

punkter. Inledningsvis omfattas enligt punkterna 1 och 2

avbetalningsköp och köp som finansieras genom

lån.

För andra konsumentavtal krävs att det föreligger en

speciell anknytning till den stat där konsumenten har

hemvist. Enligt punkten 3 omfattas således avtal om

tillhandahållande av varor eller tjänster om avtalet

föregicks av ett särskilt anbud som var riktat till

konsumenten, eller annonsering, i den stat där

konsumenten har hemvist, förutsatt att konsumenten

''''''''vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna'''''''' i

just den staten. Sistnämnda uttryck, liksom uttrycken

''''''''särskilt anbud'''''''' och ''''''''annonsering'''''''', återfinns också i artikel

5 i Romkonventionen om tillämplig lag på avtalsrättsliga

förpliktelser.

Av inledningen till artikeln framgår vidare att artikel 4

och artikel 5.5 också gäller vid konsumenttvister, precis som

de gör i fråga om försäkringstvister (se vid artikel 7). Härav

följer bl.a. att bestämmelserna i Avsnitt 4 enbart gäller om

svaranden har hemvist i en konventionsstat. Från denna

huvudregel finns enligt andra stycket ett undantag

och det är samma slags undantag som gäller för

försäkringstvister enligt artikel 8 andra stycket. Om

konsumentens motpart inte har hemvist i en

konventionsstat men har en filial, agentur eller liknande i

en konventionsstat skall motparten nämligen anses ha

hemvist i denna konventionsstat när det gäller tvister som

hänför sig till denna verksamhet.

Av sista stycket framgår att bestämmelserna i

detta avsnitt inte gäller för transportavtal. Härav följer att

konventionens allmänna behörighetsregler i avsnitten 1 och

2 -- och särskilt artikel 5.1 -- gäller i fråga om sådana avtal.

Artikel 14

Behörighetsreglerna för konsumenttvister har stora

likheter med dem som gäller för försäkringstvister.

Konsumenten kan välja mellan att väcka talan där

svaranden har hemvist och där han själv har hemvist

(första stycket) medan konsumentens motpart såsom

kärande enbart har att hålla sig till domstolarna i den stat

där konsumenten har hemvist (andra stycket).

Möjligheten att väcka genkäromål är liksom vid

försäkringstvister (jfr artikel 11) oinskränkt (tredje

stycket).

Möjligheten för konsumenten att enligt första stycket

väcka talan i den stat där han själv har hemvist står öppen

också i det fall då han bytt hemviststat efter det att avtalet

ingicks. (I praktiken står dock denna möjlighet inte öppen

för andra avtal än avbetalnings- och låneköpsavtal enligt

punkterna 1 och 2 i artikel 13. Om konsumenten har flyttat

efter det att ett avtal enligt punkten 3 ingåtts är nämligen

kravet på att konsumenten skall ha vidtagit de nödvändiga

åtgärderna i sin hemviststat i allmänhet inte uppfyllt.)

Artikel 15

Av denna artikel framgår att möjligheterna att ingå

prorogationsavtal, avtal om domstols behörighet, är

begränsade i konsumentförhållanden. Bestämmelserna

överensstämmer helt med vad som gäller för

försäkringstvister enligt artikel 12 punkterna 1-3. Skälen

bakom regleringen i punkten 3 är dock inte desamma för

konsument- och försäkringstvister. Om en säljare eller

långivare vill väcka talan mot en köpare eller låntagare som

har flyttat utomlands efter det att avtalet ingicks borde en

sådan talan normalt, för att skydda konsumenten, väckas i

den konventionsstat dit konsumenten flyttat. Av

billighetsskäl föreskrivs dock i förevarande punkt 3 att, om

parterna hade hemvist eller vanlig vistelseort i en och

samma konventionsstat vid tidpunkten för avtalets

ingående, det är tillåtet för dem att ingå ett

prorogationsavtal som innebär att domstolarna i just denna

stat blir exklusivt behöriga.

Avsnitt 5 Exklusiv behörighet

Artikel 16

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.1. Bestämmelserna

i artikel 16 om domstols exklusiva behörighet gäller

oberoende av var parterna har hemvist och omfattar således

också mål där parterna har hemvist i en tredje stat. Till

skillnad från vad som är fallet i artikel 5 utpekas enbart

behörig stat, inte vid vilken domstol i denna stat som målet

skall prövas. Denna fråga avgörs i stället enligt

domstolslandets egen lag. Av artikel 19 följer att domstolen

självmant skall beakta de exklusiva behörighetsreglerna i

artikel 16.

Artikel 16.1 a)

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.3.1. Enligt

bestämmelsen är domstolarna i den stat där den fasta

egendomen är belägen exklusivt behöriga att pröva talan

som avser sakrätt i eller nyttjanderätt till denna. Särskilda

regler finns i punkten 1 b) för vissa tidsbegränsade

nyttjanderättsavtal.

Bestämmelsen i artikel 16.1 a) har av EG-domstolen

tolkats restriktivt i ett fall av hyra: den omfattar enligt detta

avgörande inte ett avtal om hyra av en detaljhandel som var

inrymd i en fastighet som upplåtaren hyrde av tredje man.

Bestämmelsen skall enligt EG-domstolen inte ges ett vidare

tillämpningsområde än vad ändamålet kräver (Sanders mot

Van der Putte).

I ett senare avgörande konstaterade dock EG-domstolen

att bestämmelsen är tillämplig vid all slags hyra, även

korttidsuthyrning av en semesterbostad. Detta avgörande

(Rösler mot Rottwinkel) har dock minskat i betydelse

genom den nya artikel 16.1 b).

Om fast egendom är belägen i två konventionsstater

(såsom Belgien och Nederländerna i ett fall) har

domstolarna i respektive konventionsstat exklusiv

behörighet över den egendom som är belägen där (Scherens

mot Maenhout och Van Poucke).

Artikel 16.1 b)

Som ett alternativ till fastighetsforum gäller enligt artikel

16.1 b) under vissa förutsättningar svarandens

hemvistforum. Detta gäller om talan avser avtal om

nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk

under en tid av högst sex på varandra följande månader.

Käranden kan alltså i dessa fall välja mellan att väcka talan

vid fastighetsforum och vid svarandens hemvist. En

förutsättning för att talan skall kunna väckas vid svarandens

hemvistforum är att nyttjanderättshavaren är en fysisk

person och att ingendera parten har hemvist i den

konventionsstat där fastigheten är belägen.

Bakgrunden till denna bestämmelse är ett avgörande av

EG-domstolen (Rösler mot Rottwinkel) där domstolen

konstaterade att artikel 16.1 var tillämplig vid all slags hyra

av fast egendom och således även i fråga om en

korttidsuthyrning av ett semesterhus och i fall där talan

endast avsåg utfående av obetald hyra m.m.

Bestämmelsen i artikel 16.1 b) gör det således möjligt för

en svensk som har hyrt ut sitt hus beläget i Grekland till en

norrman att väcka talan för utfående av obetald hyra i

Norge. Han skulle annars ha behövt väcka talan i Grekland

enligt huvudregeln i artikel 16.1 a).

En bestämmelse av motsvarande innehåll finns numera,

genom 1989 års tillträdeskonvention, också i

Brysselkonventionen. Denna bestämmelse är dock något

annorlunda formulerad. Enligt bestämmelsen krävs det att

såväl fastighetsägaren som hyresgästen är fysiska personer

och dessutom att de har hemvist i samma konventionsstat

för att talan skall kunna väckas i den stat där svaranden --

dvs. båda -- har hemvist.

Att Luganokonventionens bestämmelse har ett något

vidare tillämpningsområde hänger bl.a. samman med den

omständigheten att Luganokonventionen, till skillnad från

Brysselkonventionen, ger vissa möjligheter till

reservationer när det gäller artikel 16.1 b). Dessa framgår

av artikel I b i Protokoll Nr 1 och har behandlats i avsnitt

2.4.4. Enligt denna bestämmelse får konventionsstaterna

förbehålla sig rätten att vägra att erkänna och verkställa

domar som gäller fast egendom belägen i den egna staten i

de fall domstolen grundat sin behörighet uteslutande på att

svaranden har hemvist i rättegångsstaten. I den mån

reservationsrätten utnyttjas av någon konventionsstat bör

detta normalt inte få några nämnvärda konsekvenser; det

torde endast undantagsvis bli aktuellt att verkställa en dom

av detta slag i andra stater än dem där parterna har hemvist.

Det är inte möjligt att reservera sig mot tillämpningen av

artikel 16.1 b) som sådan; det är endast i fråga om

erkännande- och verkställighetsstadiet som denna

möjlighet finns. Såsom redovisats i avsnitt 3.2.1 bör Sverige

inte utnyttja denna reservationsmöjlighet.

Artikel 16.2

Enligt artikel 16.2 skall talan som avser sådana frågor

som bolags eller andra juridiska personers giltighet,

ogiltighet eller upplösning prövas av domstolarna i den stat

där den juridiska personen har sitt säte. Detsamma gäller

om talan avser beslut av en juridisk persons organ. Det är

framför allt intresset av att undvika motstridiga domar i

olika stater som är grunden till denna bestämmelse.

Artikeln kommenteras också vid artikel 53.

Artikel 16.3

Enligt artikel 16.3 skall talan som avser giltigheten av

inskrivningar i offentliga register väckas i den

konventionsstat där registret förs.

Artikel 16.4

I artikel 16.4 finns regler om exklusiv behörighet när det

gäller registrering eller giltighet av patent, varumärken,

mönster och liknande rättigheter för vilka krävs deposition

eller registrering. Exklusivt behöriga i sådana mål är

domstolarna i den stat där deposition eller registrering har

begärts eller har ägt rum eller, på grund av bestämmelserna

i en internationell konvention, anses ha ägt rum.

Med uttrycket ''''''''på grund av bestämmelserna i en

internationell konvention anses ha ägt rum'''''''' avses sådana

internationella överenskommelser på

immaterialrättsområdet som innebär att en

rättighetsinnehavare kan ansöka om deponering eller

registrering av ett patent, ett varumärke, ett mönster eller

en annan rättighet vid en internationell organisation med

begäran om att rättigheten skall gälla i samtliga eller i ett

antal särskilt angivna stater som är anslutna till

överenskommelsen. En sådan internationell registrering

skall ha samma rättsverkan som om rättigheten meddelats

av den enskilda statens registreringsmyndighet.

Ett exempel på detta är den internationella registrering

av varumärken som sker enligt Madridöverenskommelsen

om internationell registrering av varumärken. Enligt denna

överenskommelse kan en ansökan om internationell

registrering göras hos Världsorganisationen för

intellektuella äganderätter (World Intellectual Property

Organization, WIPO). Beviljas sådan registrering åtnjuter

märket skydd i alla de medlemsländer registreringen

omfattar, som om märket är nationellt registrerat i varje

enskilt land. Samma tillvägagångssätt är avsett att tillämpas

för den internationella varumärkesregistrering som kan

komma till stånd enligt en något modifierad version av

Madridöverenskommelsen i enlighet med bestämmelserna i

Protokollet till Madridöverenskommelsen. Sverige har inte

tillträtt Madridöverenskommelsen. Frågan om Sverige skall

tillträda Protokollet kommer däremot att övervägas inom

justitiedepartementet. Ett likartat system finns för mönster

enligt Haagöverenskommelsen angående internationell

deponering av mönster. Sverige har inte tillträtt denna

överenskommelse.

Registreringen anses enligt dessa system ha ägt rum i

respektive konventionsstat och frågan om giltigheten av en

sådan registrerad rättighet i en viss stat skall således enligt

artikel 16.4 exklusivt prövas i denna stat.

Ett annat exempel är systemet med de europeiska

patenten som meddelas av det europeiska patentverket i

München enligt den år 1973 ingångna europeiska

patentkonventionen. Sverige har tillträtt denna konvention

vilket föranlett särskilda bestämmelser i 11 kap.

patentlagen (1967:837) om rättsverkan i Sverige av

europeiska patent. Förutsättningarna för att få ett

europeiskt patent prövas uteslutande av det europeiska

patentverket i enlighet med bestämmelserna i

patentkonventionen. Vidare gäller att ett europeiskt patent

i varje fördragsslutande stat för vilket det har meddelats

skall ha samma rättsverkan som ett i den staten meddelat

nationellt patent och även i övrigt följa samma

bestämmelser som ett nationellt patent. Om ett sådant

patent har beviljats för Sverige skall en tvist som gäller

giltigheten av detta i Sverige också prövas av svensk

domstol. Detta system är emellertid inte konstruerat så att

''''''''registrering anses ha ägt rum'''''''' i Sverige utan i stället

konstruerat så att rättigheten registreras i München

men gäller i Sverige. För att förhindra att artikel 16.4

i dessa sammanhang tolkas så att domstol i München -- där

registrering skett -- skall vara exklusivt behörig finns en

särskild regel i artikel Vd i Protokoll Nr 1 om behörighet för

frågor om registrering eller giltighet av ett europeiskt

patent, varav framgår att domstolarna i den stat för vilket

patentet gäller -- ''''''''som har meddelats för den staten'''''''' -- är

exklusivt behöriga.

Den europeiska patentkonventionen innehåller olika

regler om behörighet som enligt Luganokonventionens

artikel 57 tar över Luganokonventionens regler (se avsnitt

2.9 och vid artikel 57), därav formuleringen i artikel Vd i

Protokoll Nr 1 ''''''''Med förbehåll för den behörighet som det

europeiska patentverket har''''''''. Dessa behörighetsregler är

dock av mer speciell natur och artikel 16.4 förblir tillämplig

i den mån patentkonventionen inte innehåller några

särskilda behörighetsregler.

Patent som kan komma att beviljas enligt EGs

patentkonvention -- som undertecknades i Luxemburg år

1975 men som ännu inte har trätt i kraft -- skall gälla för hela

gemenskapen som sådan och berörs därför inte av

bestämmelsen i artikel Vd i Protokoll Nr 1. I den mån ett

EG-patent beviljas att gälla för vissa men inte alla EG-

länder -- vilket övergångsvis kan bli möjligt enligt särskilda

bestämmelser i EGs patentkonvention -- blir dock artikel

Vd i Protokoll nr 1 tillämplig.

Bestämmelserna i artikel 16.4 gäller enbart frågor om

registrering eller giltighet av patent och

liknande rättigheter. De omfattar således exempelvis inte

talan om intrång i ett patent. För sådana mål gäller

konventionens allmänna bestämmelser.

Artikel 16.5

Enligt artikel 16.5 är domstolarna i den stat där domen

har verkställts eller skall verkställas exklusivt behöriga att

pröva ''''''''talan som avser verkställighet av domar''''''''. Med detta

uttryck avses olika rättsliga förfaranden som har sin grund

i olika verkställighetsåtgärder, såsom beslut om utmätning,

kvarstad och liknande tvångsåtgärder med avseende på fast

eller lös egendom (Jenard s. 36), dvs. för Sveriges

vidkommande olika frågor som regleras i utsökningsbalken.

Avsnitt 6 Avtal om domstols behörighet

Artikel 17

Artikel 17 innehåller regler om prorogationsavtal. Den

har kommenterats i avsnitt 2.3.1.

Artikel 17.1

Prorogationsavtal är enligt artikel 17.1 i allmänhet

tillåtna om de innebär att en domstol eller domstolarna i en

konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en mellan

parterna uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning

av ett bestämt rättsförhållande. Ytterligare en förutsättning

är att endera parten -- käranden eller svaranden -- har

hemvist i en konventionsstat.

Artikeln är således tillämplig om ena parten har hemvist

i en konventionsstat och den andra i en annan

konventionsstat eller om den ena parten har hemvist i en

konventionsstat och den andra i en tredje stat, om avtalet

utpekar domstol i en konventionsstat. Den är vidare

tillämplig om båda parter har hemvist i en och samma

konventionsstat, om avtalet utpekar domstol i en annan

konventionsstat. Artikeln gäller däremot inte om båda

parter har hemvist i en och samma konventionsstat, om

avtalet utpekar domstol i just denna stat; i så fall saknas det

internationella momentet och konventionen reglerar enbart

domstolars internationella behörighet (Jenard s. 38).

För prorogationsavtal som ingås mellan parter som inte

har hemvist i en konventionsstat är artikel 17 i och för sig

inte tillämplig och frågan huruvida prorogationsavtalet ger

den utpekade domstolen behörighet får i sådant fall avgöras

i enlighet med nationella behörighetsregler. Ett sådant avtal

har likväl enligt andra stycket en derogationseffekt

såtillvida att domstolarna i andra konventionsstater måste

respektera ett sådant prorogationsavtal om avtalet uppfyller

formföreskrifterna i första stycket. De får således inte anta

jurisdiktion med mindre den eller de utvalda domstolarna

har förklarat sig vara obehöriga.

Frågan om verkan av ett prorogationsavtal där parterna

har utpekat domstol i en stat som inte har tillträtt

Luganokonventionen är inte reglerad i konventionen, inte

ens i de fall konflikt uppstår i förhållande till

Luganokonventionens exklusiva behörighetsregler. Denna

fråga får således avgöras enligt den utpekade domstolen lag.

Frågan huruvida ett avtal om prorogation till en

konventionsstats domstolar har derogationseffekt, dvs.

skulle hindra rättegång i en tredje stat, regleras naturligtvis

inte i konventionen utan får avgöras av domstolarna i den

staten i enlighet med de där tillämpliga reglerna. Detsamma

gäller frågan huruvida prorogation till ett sådant tredje land

accepteras och grundar behörighet för dess domstolar.

Ett giltigt prorogationsavtal medför att endast den eller

de utpekade domstolarna är behöriga att pröva målet. Av

artikel 20 följer att den domstol vid vilken ett mål är

anhängigt självmant måste undersöka om det

föreligger ett giltigt prorogationsavtal parterna emellan som

utpekar en annan domstol om svaranden inte gått i

svaromål inför domstolen. Domstolens skyldighet att ex

officio beakta prorogationsavtalet gäller däremot inte i de

fall svaranden går i svaromål. Om svaranden inte bestrider

domstolens behörighet, dvs. om han väljer att inte åberopa

prorogationsavtalet, blir domstolen nämligen behörig enligt

reglerna i artikel 18 om tyst prorogation.

För att ett prorogationsavtal skall vara giltigt krävs att

vissa formkrav är uppfyllda. De krav som ställs upp utgör

en avvägning av olika rättsäkerhetskrav, främst intresset av

att se till att en part inte blir bunden genom ren passivitet,

och det internationella affärslivets krav.

Ett prorogationsavtal skall således antingen vara a)

skriftligt, eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller b) i

en form som överensstämmer med praxis som parterna har

utbildat sig emellan, eller c) i internationell handel, i en

form som överensstämmer med handelsbruk eller annan

sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och

som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i

avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av

handel.

Av artikel I i Protokoll Nr 1 framgår att andra och

strängare krav gäller i fråga om prorogationsavtal som

åberopas gentemot en person som har hemvist i

Luxemburg.

Enligt den ursprungliga lydelsen av

Brysselkonventionens motsvarande bestämmelse gällde att

prorogationsavtal skulle vara skriftligt eller skriftligen

bekräftat. När 1978 års tillträdeskonvention utarbetades, i

samband med Danmarks, Storbritanniens och Irlands

tillträde, justerades texten i belysning av de rättsfall som

hade meddelats av EG-domstolen eftersom man ansåg att

formuleringen inte tog hänsyn till den internationella

handelns praxis och krav. Till Brysselkonventionen fogades

då en andra punkt enligt vilken ett prorogationsavtal i

internationell handel skall vara i den form som

överensstämmer med den praxis som gäller vid det

ifrågavarande slaget av handel och som parterna är eller

borde vara medvetna om.

Luganokonventionens bestämmelse har formulerats om

ytterligare i nära anknytning till artikel 9 i 1980 års

Wienkonvention om internationella köp, bl.a. eftersom alla

EG-stater och många EFTA-stater (däribland Sverige; se

lagen 1987:822 om internationella köp) har tillträtt eller

kommer att tillträda denna. I sak är det ingen större skillnad

jämfört med Brysselkonventionens formulering.

Det ansågs vidare lämpligt att det av artikel 17

uttryckligen framgår att ett avtal som är ingånget i

överensstämmelse med praxis som parterna utbildat sig

emellan uppfyller kraven; detta torde i och för sig inte vara

någon ändring i sak utan vara i överensstämmelse med hur

EG-domstolen tolkat artikel 17 i Brysselkonventionen

(Segura mot Bonakdarian).

Brysselkonventionen har numera, genom 1989 års

tillträdeskonvention, fått samma lydelse som

Luganokonventionen.

Av artikel 17.1 följer att prorogationsavtal är giltiga

såvida inte annat följer av konventionens bestämmelser. I

övrigt är regleringen i första stycket i artikel 17.1 begränsad

till att avse avtalets form. Frågan i vad mån avtalet som

sådant är ogiltigt på grund av tvång, svek, bristande

rättshandlingsförmåga eller av andra avtalsrättsliga skäl är

inte reglerat i konventionen och får därför avgöras med

tillämpning av den på avtalet tillämpliga lagen. Enligt EG-

domstolen skall frågan om ett giltigt avtal har ingåtts eller

inte, exempelvis om det föreligger ett samtycke från båda

parter eller inte, avgöras enligt den på avtalet tillämpliga

lagen (Iveco Fiat mot Van Hool).

Såsom redan påpekats vid artikel 5.1 kan en

överenskommelse parterna emellan om vid vilken ort

avtalet skall uppfyllas medföra att domstol vid denna ort

blir behörig -- och då med stöd av artikel 5.1. -- även om de

formkrav som ställs upp i artikel 17 inte är uppfyllda (målet

Zelinger mot Salinitri).

EG-domstolen har meddelat ett stort antal

tolkningavgöranden beträffande artikel 17.1 (se bilaga 2).

Även om det inte torde vara någon större saklig skillnad

mellan formuleringarna i Brysselkonventionens artikel 17.1

(i den lydelse den fick genom 1978 års tillträdeskonvention)

och Luganokonventionens formulering bör den

omständigheten att Luganokonventionen har en annan

formulering hållas i minnet när man studerar EG-

domstolens praxis rörande artikel 17.1.

Artikel 17.2

Artikel 17.1 handlar om avtal om domstols behörighet.

Eftersom en ''''''''trust'''''''' (se härom vid artikel 5.6) inte

nödvändigtvis behöver upprättas genom ett avtal finns i

artikel 17.2 särskilda regler om prorogationskalusuler som

gäller ''''''''truster''''''''.

Artikel 17.3

Av artikel 17.3 framgår att prorogationsavtal, liksom

prorogationsklausuler för ''''''''truster'''''''', inte gäller om de

strider mot bestämmelserna i artikel 12 och 15, dvs. de

tvingande reglerna om prorogation som gäller för

försäkrings- och konsumenttvister. Inte heller har

prorogationsavtal eller motsvarande klausuler någon

verkan i förhållande till de domstolar som är exklusivt

behöriga enligt artikel 16.

Avsikten bakom denna bestämmelse är att begränsa

antalet fall av vägran att erkänna och verkställa domar och

att främja domarnas fria rörlighet. Utan en bestämmelse av

detta slag skulle andra stater enligt artikel 28 vara skyldiga

att vägra erkännande och verkställighet i de fall de

tvingande behörighetsreglerna satts åt sidan genom ett

prorogationsavtal.

Artikel 17.4

Om ett prorogationsavtal har ingåtts enbart till förmån

för en av parterna är denne enligt artikel 17.4 fri att väcka

talan vid annan domstol som är behörig enligt

konventionen. Han kan således avstå från att åberopa sig

på prorogationsavtalet och den andra parten kan alltså inte

hindra att annan än den i prorogationsavtalet utpekade

domstolen prövar tvisten.

Artikel 17.5

Artikel 17.5 innehåller en bestämmelse som är avsedd

att skydda arbetstagaren -- såsom den normalt svagare

parten -- i tvister som gäller anställningsavtal. I fråga om

sådana tvister är prorogationsavtal giltiga endast om de har

ingåtts efter det att tvist uppstått mellan parterna. Syftet

bakom bestämmelsen, som också överensstämmer med vad

som gäller för försäkrings- och konsumenttvister enligt

artikel 12.1 resp. 15.1, är detsamma som syftet bakom

behörighetsregeln för tvister om anställningsavtal i artikel

5.1. Precis som i fråga om artikel 5.1 gäller artikel 17.5

endast i fråga om enskilda anställningsavtal och inte i fråga

om kollektivavtal.

Bestämmelsen hade tidigare ingen motsvarighet i

Brysselkonventionen. Genom 1989 års tillträdeskonvention

har dock en bestämmelse av liknande innebörd fogats till

Brysselkonventionens artikel 17. EG-länderna ansåg dock

att Luganokonventionens lösning gick alltför långt eftersom

ett prorogationsavtal som har ingåtts före tvistens uppkomst

enligt arbetstagarens egen uppfattning kan vara fördelaktigt

för honom. Enligt Brysselkonventionens nya lydelse är ett

prorogationsavtal således giltigt endast om det har ingåtts

efter tvistens uppkomst (dvs. så långt samma regel som i

Luganokonventionen) eller om den anställde

åberopar det för att väcka talan vid annan domstol än den

där svaranden har hemvist eller de domstolar som utpekas i

artikel 5.1. Den kompletterande regeln är med andra ord

endast tillgänglig för den anställde. Det är endast denne

som kan åberopa ett prorogationsavtal som har ingåtts före

tvistens uppkomst, och enbart i de fall han intar ställning av

kärande. Som tidigare påpekats avviker

Brysselkonventionen från Luganokonventionen även när

det gäller lydelsen av artikel 5.1.

Artikel 18

Artikeln innehåller regler om s.k. tyst prorogation.

Bestämmelserna innebär att en domstol som annars inte

skulle vara behörig att pröva den aktuella tvisten blir

behörig om svaranden går i svaromål inför domstolen utan

att göra invändningar om att domstolen är obehörig.

Domstolen blir således inte behörig om svaranden gick i

svaromål enbart för att bestrida domstolens behörighet.

Av naturliga skäl gäller regeln inte i de fall annan

domstol är exklusivt behörig enligt reglerna i artikel 16.

Detta framgår uttryckligen av artikeln. Det bör framhållas

att förbudet i artikel 12.1 resp. 15.1 mot prorogation i

försäkrings- och konsumenttvister och regeln i artikel 17.5

om tvister rörande anställningsavtal inte omfattar tyst

prorogation. Dessa regler avser att ge den svagare parten

skydd mot avtal som ingås före det att tvist uppstått. Avtal

som ingås efter tvistens uppkomst godtas och det är därmed

naturligt att också tyst prorogation godtas i dessa måltyper.

Den behörighet som följer av artikel 17 -- avtal om

prorogation -- har inte givits någon sådan särställning som

de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16. Om käranden

således väljer att stämma vid annan domstol än den som

utpekats i prorogationsavtalet och svaranden accepterar

detta genom att gå i svaromål utan att göra några

invändningar mot domstolens behörighet blir den domstol

vid vilken målet anhängiggjorts behörig enligt

bestämmelserna i artikel 18 utan hinder av det ingångna

prorogationsavtalet.

Regleringen i artikel 18 innebär en betydelsefull

utvidgning av konventionens Avdelning II eftersom

domstolen härigenom blir behörig även om käranden skulle

ha väckt talan vid domstolen i fråga under åberopande av

en sådan exorbitant behörighetsregel som avses i artikel 3

andra stycket. Bestämmelsen kan av naturliga skäl aldrig

tillämpas i de fall svaranden uteblir (jfr vid artikel 20).

Skillnaden mellan Luganokonventionens reglering och

den som förekommer i s.k. enkla

verkställighetskonventioner med indirekta

behörighetsregler (se härom i avsnitt 2.1) är att svaranden

enligt Luganokonventionen kan göra invändningar redan

på rättegångsstadiet om domstolens behörighet, varvid

domstolen i sådant fall måste avvisa målet. Han kan å andra

sidan inte vänta med att framställa denna invändning till

verkställighetsstadiet; domstolen har ju i så fall blivit

behörig enligt artikel 18 och någon grund för vägran finns då

inte. Vid enkla verkställighetskonventioner kan svaranden

i gengäld inte hindra rättegången i fråga men väl -- under

åberopande av att domstolen varit obehörig -- hindra

verkställighet i andra konventionsstater.

Frågan om när en invändning om domstolens behörighet

senast måste framställas, liksom hur uttrycket ''''''''om

svaranden går i svaromål inför denna'''''''' (''''''''before whom a

defendant enters an appearance'''''''', ''''''''devant lequel le

defendeur compara t'''''''') skall förstås, är inte reglerad i

konventionen utan får avgöras enligt bestämmelserna i

domstolsstaten, lex fori. För Sveriges del innebär detta att

bestämmelserna i 34 kap. 2 § RB blir tillämpliga.

Tolkningsavgöranden från EG-domstolen som gäller

artikel 18 framgår av bilaga 2.

Avsnitt 7 Prövning av behörighetsfrågan och av frågan

om målet kan tas upp

Artikel 19

Artikel 19 har behandlats i avsnitt 2.3.1 och 2.3.2. och

vid artikel 16.

Konventionens behörighetsregler gäller automatiskt och

oberoende av om de åberopas av parterna eller inte;

domstolen måste självmant undersöka om den är behörig

eller inte. Konventionens regler skall alltså alltid tillämpas

oberoende av om de åberopas eller inte. I detta

sammanhang bör dock artikel 18 hållas i minnet; domstolen

blir ju enligt denna artikel behörig om svaranden går i

svaromål utan att göra invändningar om att domstolen

saknar behörighet.

I vissa fall, men inte alltid, skall domstolen dessutom

beakta också icke åberopade omständigheter vid sin

prövning av om den är behörig eller inte. Denna princip

framgår av artikel 19 som understryker att domstolen

självmant måste beakta de exklusiva behörighetsreglerna i

artikel 16 och, oberoende av om de åberopas eller inte och

oberoende av om svaranden bestrider eller medger

domstolens behörighet, avvisa målet om annan domstol är

exklusivt behörig att pröva målet.

Samma princip framgår av artikel 20 som föreskriver att

domstolen i de fall svaranden inte går i svaromål självmant

skall avvisa målet om den inte är behörig enligt

bestämmelserna i konventionen. Det innebär bl.a. att den

måste avvisa målet om annan domstol är behörig att pröva

målet enligt ett sådant prorogationsavtal som avses i artikel

17. Domstolen måste alltså i detta fall, liksom i de fall

artikel 16 aktualiseras, beakta även icke åberopade

omständigheter vid sin behörighetsprövning. Det sagda

innebär inte att domstolen måste efterforska om sådana

omständigheter föreligger. Frågan om hur aktiv domstolen

skall vara i detta hänseende får avgöras enligt

domstolslandets egen lag (Schlosser p. 22).

Även om domstolen alltså alltid måste tillämpa

konventionens behörighetsregler, är det endast i de nu

nämnda fallen -- dvs. om exklusiv behörighet föreligger för

annan domstol enligt artikel 16 eller om svaranden inte går i

svaromål -- som domstolen skall agera även utan invändning

från part. Om svaranden i andra fall än de nu nämnda inte

gör några invändningar i fråga om domstolens behörighet

blir ju domstolen behörig enligt bestämmelserna i artikel 18

om tyst prorogation. Såsom redan framhållits gäller detta

även i fråga om försäkrings- och konsumenttvister.

Artikel 20

Denna artikel har berörts i avsnitt 2.3.2 och 2.3.5 samt

vid artikel 19. Bestämmelserna i artikel 20 är samtliga

uppställda till skydd för svaranden.

Bestämmelserna i första stycket, som behandlar

domstolens prövning av sin behörighet i de fall svaranden

inte går i svaromål, har kommenterats vid artikel 19.

Domstolen måste i dessa fall självmant undersöka om den

är behörig enligt konventionens bestämmelser. Uttrycket

''''''''behörig enligt bestämmelserna i denna konvention''''''''

inbegriper också behörighetsregler som följer av

konventioner på särskilda områden (se vid artikel 57.2).

Svarandens utevaro får således inte tas till intäkt för att

denne godtar domstolens behörighet. Härav följer

naturligtvis att bestämmelserna om tyst prorogation i artikel

18 aldrig kan tillämpas i de fall svaranden uteblir.

Enligt bestämmelserna i andra stycket måste

domstolen se till att svaranden delges stämningsansökan

eller motsvarande handling och att detta sker i så god tid att

denne skall kunna förbereda sitt svaromål. Intill dess att så

skett får målet inte avgöras. Bestämmelserna motsvarar

artikel 15 i 1965 års Haagkonvention om delgivning i

utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller

kommersiell natur. Genom bestämmelserna erkänns den

internationella betydelsen av delgivning av

rättegångshandlingar. Bestämmelserna är i första hand

uppställda för att förhindra att -- vilket är möjligt enligt

vissa rättssystem -- svaranden får en utevarodom meddelad

mot sig utan att han över huvud taget varit medveten om

att rättegång pågick i en annan stat. Det bör framhållas att

bestämmelserna i artikel 20 enbart gäller i förhållande till

svarande med hemvist i en konventionsstat.

En spegelbild av dessa bestämmelser återfinns i artikel

27.2 och artikel 34 som föreskriver att den utländska domen

inte skall erkännas och verkställas i andra konventionsstater

om delgivning inte skett på rätt sätt och i rätt tid; svaranden

har härigenom givits ett dubbelt skydd, ett skydd inte bara

mot att utländska rättegångar äger rum utan hans vetskap

utan även, om så likväl skulle ske, ett skydd mot att den

dom som meddelas i en sådan rättegång erkänns och

verkställs i andra konventionsstater. Till skillnad från

artikel 20 gäller bestämmelserna i artikel 27.2 och artikel 34

också i förhållande till svarande med hemvist i tredje stat.

Bestämmelserna i andra stycket av artikel 20 ersätts

enligt tredje stycket av bestämmelserna i 1965 års

Haagkonvention om delgivning för de stater som har

tillträtt den konventionen.

Sverige har tillträtt 1965 års Haagkonvention (SÖ

1969:26; jfr cirkulär 1969:495 med anledning av Sveriges

tillträde till konventionen och utrikesdepartementets

föreskrifter 1988:251 om förfarandet vid översändande av

delgivningsframställningar enligt konventionen). Av EGs

och EFTAs medlemsländer har samtliga utom Irland,

Island, Liechtenstein, Schweiz och Österrike tillträtt

konventionen, se regeringens tillkännagivande (1989:784)

av främmande staters anslutning till vissa av Sveriges

biträdda konventioner angående inbördes rättshjälp, m.m.

Bestämmelserna i artikel 20 andra och tredje styckena

kompletteras av delgivningsföreskrifter i artikel IV i

Protokoll Nr 1. Där föreskrivs att handlingar som skall

delges någon i en annan konventionsstat skall översändas i

enlighet med de konventioner och avtal som gäller staterna

emellan. För att åstadkomma en så effektiv och snabb

delgivning som möjligt föreskrivs vidare i denna artikels

andra stycke att handlingar som skall delges kan sändas

direkt mellan tjänstemännen i de båda staterna, utan

inblandning av centralorgan osv. i de olika staterna, och att

delgivningen skall ske på det sätt som föreskrivs i

mottagarstatens lag. Bevis om delgivningen skall skickas

direkt till tjänstemannen i ursprungsstaten.

Bestämmelserna motsvarar reglerna i artikel 10.b i 1965 års

Haagkonvention. Konventionsstaterna kan reservera sig

mot tillämpningen av artikel IV i Protokoll Nr 1. I avsnitt

3.2.1 har förordats att Sverige utnyttjar denna

reservationsmöjlighet.

Bestämmelserna i förevarande artikel gäller inte bara

vid delgivning av stämningsansökan och motsvarande

handlingar utan gäller även när delgivning skall ske under

verkställighetsförfarandet (se bl.a. vid artikel 40.2).

Avsnitt 8 Litispendens och mål som har samband med

varandra

Artikel 21

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.3. I artikel 21 finns

regler om hur domstolarna skall förfara när mål om samma

sak och mellan samma parter väcks vid domstolar i olika

konventionsstater (litispendens). Den domstol vid vilken

talan väckts först är behörig att pröva målet och övriga

domstolar är skyldiga att avvisa målet. Skyldigheten att

avvisa inträder sedan det har klarlagts att den domstol vid

vilken talan väcktes först är behörig. Intill dess är övriga

domstolar skyldiga att vilandeförklara målet.

Bestämmelserna i artikel 21 gäller i alla mål och

oberoende av parternas hemvist. Även i de fall svaranden

har hemvist i en tredje stat och svensk domstol därför med

stöd av exempelvis artikel 4 kan grunda sin behörighet på

reglerna i 10 kap. 3 § RB om förmögenhetsforum, föreligger

skyldighet enligt artikel 21 att avvakta hur ett mål mellan

samma parter om samma sak hanteras i andra

konventionsstater. Skälet bakom detta är konventionens

struktur som bygger på fri rörlighet för alla domar som

meddelats i konventionsstaterna, oberoende av om

konventionens behörighetsregler eller nationella

behörighetsregler tillämpats av domstolen i ursprungsstaten

eller inte (jfr avsnitt 2.3.1 under rubriken Allmänt) och som

syftar till att så långt det är möjligt förhindra att motstridiga

domar meddelas i konventionsstaterna.

Konventionen reglerar inte vid vilken tidpunkt ett mål

har anhängiggjorts utan denna fråga har överlämnats till

varje stats interna lagstiftning (målet Zelger mot Salinitri).

I vissa länder innebär detta att målet är anhängigt då

svaranden delgivits stämningsansökan, i Storbritannien

(utom Skottland) och Irland när stämning utfärdats och i

Sverige redan då stämningsansökan givits in till rätten.

Denna fråga har berörts i avsnitt 3.3.2.

En tillämpning av bestämmelserna i artikel 21

förutsätter i och för sig inte ett åberopande från part. Men

domstolen är inte heller skyldig att efterforska om mål om

samma sak parterna emellan är anhängigt i annan

konventionsstat.

Begreppet litispendens är enligt EG-domstolens praxis

ett autonomt begrepp. Litispendens har ansetts föreligga i

ett fall då part vid domstol i en konventionsstat yrkat

fastställelse av att ett avtal inte gäller parterna emellan när

den andra parten i ett annat mål i en annan konventionsstat

har begärt fullgörelse av samma avtal (målet Gubisch mot

Palumbo). Andra tolkningsavgöranden som gäller artikel

21 framgår av bilaga 2.

Artikel 22

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.3. Bestämmelserna

i artikel 22 om hur domstolarna skall förfara när mål som

har samband med varandra är anhängiga i olika

konventionsstater syftar, liksom bestämmelserna om litis

pendens i artikel 21, till att förhindra att motstridiga domar

meddelas i olika konventionsstater. Bestämmelserna i

artikel 22 är i olika hänseenden annorlunda utformade än

bestämmelserna i artikel 21.

Artikeln innehåller i sista stycket en definition av

vad som avses med att ''''''''mål har samband med

varandra'''''''', nämligen att käromålen är så förenade att

en gemensam handläggning och dom är påkallad för att

undvika att oförenliga domar meddelas om käromålen

skulle prövas i skilda rättegångar.

Liksom artikel 21 ger bestämmelserna i artikel 22

företräde åt den domstol där talan väcktes först.

Bestämmelserna är dock fakultativa. Andra domstolar får --

inte skall -- vilandeförklara resp. avvisa ett mål, om ett

annat mål som har samband med detta är anhängigt i annan

konventionsstat. En förutsättning är att båda målen

handläggs i första instans i bägge staterna. När det gäller

avvisning ställs i andra stycket upp ett krav på yrkande av

part. Ytterligare en förutsättning är att den domstol där

målet först väcktes är behörig att pröva bägge målen och att

dess lag tillåter förening av mål.

Artikel 23

Denna artikel behandlar det ovanliga fallet att fler än en

domstol är exklusivt behöriga att pröva en tvist. I så fall

skall alla domstolar utom den vid vilken talan väcktes först

avvisa målet till förmån för denna domstol.

Avsnitt 9 Interimistiska åtgärder, däribland

säkerhetsåtgärder

Artikel 24

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.4. Av artikeln följer

att domstolarna i konventionsstaterna är oförhindrade att

meddela de interimistiska åtgärder, däribland

säkerhetsåtgärder (''''''''provosional measures, including

protective measures'''''''', ''''''''les mesures provisoires ou

conservatoires''''''''), som kan meddelas enligt deras nationella

lagstiftning, oberoende av vilken domstol som må vara

behörig att pröva tvisten i sak. Bestämmelserna medför

bl.a. att parterna på förhand kan säkra verkställigheten av

domen i andra konventionsstater än i den där rättegången

äger rum.

Frågan om vilka interimistiska åtgärder som kan

meddelas regleras helt och hållet i den nationella

lagstiftningen. Uttrycket ''''''''interimistiska åtgärder'''''''' är inte

liktydigt med interimistiska beslut i den mening som t.ex.

avses i 7 kap. 15 § RB. För svensk del torde bestämmelserna

i förevarande artikel i princip endast gälla

''''''''säkerhetsåtgärder'''''''', dvs. sådana åtgärder som avses i

15 kap. RB. Det kan alltså röra sig om kvarstad,

återställande av rubbad besittning och olika andra åtgärder

för att säkerställa sökandens rätt. Andra länder, och då

kanske särskilt Storbritannien, har däremot ett mycket stort

antal åtgärder som faller under artikelns

tillämpningsområde (jfr Schlosser p. 183).

Svensk rätt tillåter att kvarstad meddelas enligt

bestämmelserna i 15 kap. RB i fråga om anspråk som skall

prövas av utländsk domstol, om domstolens avgörande får

verkställas här (NJA 1983 s. 814).

Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som

har meddelats enligt denna artikel är i viss utsträckning

verkställbara även i andra konventionsstater. Detta följer

av artikel 25. Verkställighet skall dock inte medges om den

mot vilken ett sådant beslut har meddelats inte har beretts

tillfälle att yttra sig och beslutet skall verkställas utan

föregående delgivning; sådana beslut faller enligt EG-

domstolens praxis inte in under konventionens erkännande-

och verkställighetssystem (Denilauer mot Couchet; se

vidare vid artikel 27.2).

Avdelning III Erkännande och verkställighet

Bestämmelserna om erkännande och verkställighet har

kommenterats i avsnitt 2.4.

Artikel 25

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.1. Av artikeln

framgår att reglerna om erkännande och verkställighet

omfattar inte bara domar och beslut utan varje avgörande,

oavsett dess rubricering, som har meddelats av domstol i

konventionsstat. I artikeln nämns särskilt förordnanden om

verkställighet och domstolstjänstemans beslut i

rättegångskostnadsfrågor. När det i konventionens olika

artiklar, liksom i den följande framställningen, talas om

''''''''dom'''''''' avses därför inte bara domar utan alla slags

avgöranden av domstol, inklusive domstols beslut om

ersättning till vittnen osv. Lagsökningsutslag och bevis i mål

om betalningsföreläggande enligt lagsökningslagen

(1946:808) skulle således ha fallit under konventionens

tillämpningsområde, vilket dock inte blir fallet med utslag

enligt den nya summariska processen (se härom, och

beträffande möjligheterna att verkställa dessa inom

Norden, i avsnitt 3.3.6 ovan).

De begränsningar som gäller följer av konventionens

sakliga tillämpningsområde enligt artikel 1. Domar och

beslut som gäller exempelvis vårdnad om barn eller konkurs

kan således inte verkställas i andra konventionsstater med

stöd av Luganokonventionen. Å andra sidan omfattas alla

avgöranden som faller inom konventionens sakliga

tillämpningsområde, oavsett parternas hemvist och

nationalitet.

Härav följer vidare att bestämmelserna i konventionens

Avdelning III också omfattar sådana beslut om

säkerhetsåtgärder och andra interimistiska beslut som

meddelats i konventionsstaterna med stöd av artikel 24 (se

härom vid artikel 24 och vid artikel 27.2)

Avsnitt 1 Erkännande

Artikel 26

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.2. Av artikel 26

framgår att en dom som har meddelats i en konventionsstat

skall erkännas i andra konventionsstater, utan att det skall

behöva anlitas något särskilt förfarande. Domen skall

således erkännas automatiskt. Artikel 26 utgår vidare från

en presumtion om att domarna skall erkännas. Det är

endast om någon av de grunder som anges i artiklarna 27

och 28 är uppfyllda som erkännande skall resp. får vägras.

Uttrycket ''''''''dom'''''''' omfattar varje avgörande, oavsett

rubricering (se vid artikel 25).

Det ställs inga krav på att avgörandet skall ha vunnit laga

kraft, även interimistiska avgöranden kan komma i fråga (se

vid artikel 24 och 25; jfr också vid artikel 31).

En utländsk dom som erkänns enligt artikel 26 skall

enligt EG-domstolens praxis i princip ges samma effekt som

den har i ursprungsstaten, bortsett från, naturligtvis, de

vägransgrunder som följer av konventionen (målet

Hoffman mot Krieg). Rättskraftens omfattning bestäms

således inte av lex fori utan av ursprungsstatens lag.

Om frågan huruvida en dom skall erkännas eller inte är

föremål för tvist parterna emellan, kan enligt andra

stycket den som gör gällande att domen skall erkännas

få detta fastställt. För denna procedur gäller samma regler

som vid verkställighet, alltså reglerna i Avsnitt 2 och 3 i

Avdelning III. Samma domstolar som utpekas som

exekvaturdomstolar i artiklarna 32, 37, 40 resp. 41 skall

alltså pröva frågan om domen skall erkännas eller inte.

Ett exempel på fall där denna bestämmelse kan

användas är om ett skuldebrev presenteras i en svensk bank

och detta skuldebrev har förklarats ogiltigt på grund av

tvång genom en fransk dom. Av artikel 26 följer att den

franska domen skall erkännas. Om det emellertid inför

banken görs gällande att den franska domen inte skall

erkännas därför att någon av vägransgrunderna i artikel 27

är tillämplig -- något som den svenska banken kan ha svårt

att bedöma -- kan den som hävdar att domen skall erkännas

begära att få detta fastställt. Denna möjlighet står endast

öppen för den som gör gällande att domen skall erkännas.

Den som gör gällande att domen inte skall erkännas har

ingen sådan möjlighet.

Om frågan om en dom skall erkännas eller inte har

prejudiciell betydelse i ett mål vid en domstol, är denna

domstol enligt tredje stycket behörig att pröva frågan

om domen skall erkännas eller inte. Denna ordning har

valts för att förenkla handläggningen och medför att också

andra domstolar än de som utsetts till exekvaturdomstolar i

artiklarna 32, 37, 40 och 41 kan komma att pröva frågan om

den utländska domen skall erkännas eller inte. För Sveriges

del innebär detta att frågan om en utländsk dom skall

erkännas eller inte kan komma att prejudiciellt prövas av

tingsrätt med överprövning i annan hovrätt än Svea hovrätt.

Artikel 27

Artikeln som anger under vilka förutsättningar

erkännande av en utländsk dom skall vägras har

kommenterats i avsnitt 2.4.4. Bestämmelserna är

tillämpliga inte bara när det gäller erkännande. De är

tillämpliga också i de fall verkställighet begärs (artikel 34

andra stycket).

Artikel 27.1

Den utländska domen skall inte erkännas om ett

erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen

(ordre public; ''''''''contrary to public policy'''''''', ''''''''contraire à

l''''ordre public'''''''') i erkännandestaten.

Av artikel 28 sista stycket framgår att

behörighetsreglerna inte omfattas av de i artikel 27.1

åsyftade grunderna för rättsordningen; artikel 27.1 får med

andra ord inte utnyttjas för att gå runt förbudet mot kontroll

av om domstolen i ursprungsstaten varit behörig eller inte.

De fall där den ursprungliga domstolens behörighet får

prövas är uttömmande reglerade i konventionen.

Av artikel 27.4 framgår vidare -- motsatsvis -- att artikel

27.1 heller inte kan utnyttjas som ett medel att vägra

erkännande på den grunden att domstolen i ursprungsstaten

i vissa familjerättsliga frågor tillämpat en annan lag än den

som följer av de internationellt privaträttsliga reglerna i den

stat där erkännande begärs; det är endast i artikel 27.4-

fallen som en sådan prövning är tillåten.

Ytterligare en begränsning av möjligheterna att utnyttja

artikel 27.1 följer av artikel 29 som förbjuder att den

utländska domen omprövas i sak.

Artikel 27.1 får enligt EG-domstolens praxis endast

utnyttjas i undantagsfall. Bestämmelsen kan i alla händelser

inte utnyttjas om det handlar om att domen är oförenlig

med en inhemsk dom. Detta problem måste lösas i enlighet

med reglerna i artikel 27.3 (målet Hoffman mot Krieg).

Artikel 27.2

Erkännande skall enligt artikel 27.2 vägras om det är

fråga om en tredskodom eller annan dom som har

meddelats i svarandens utevaro och svaranden inte har

delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling på

rätt sätt och i tillräckligt god tid för att kunna förbereda sitt

försvar. Bestämmelsen är uppställd till skydd för svaranden.

En motsvarande bestämmelse, som är direkt tillämplig

under rättegången, finns i artikel 20. Genom regleringen i

artikel 27.2 har svaranden således fått ett dubbelt skydd.

Om reglerna i artikel 20 av någon anledning inte skulle ha

tillämpats på rätt sätt i ursprungsstaten skall domen i fråga

inte erkännas i andra konventionsstater.

En följd av skyddsreglerna i artikel 27.2 är att beslut om

säkerhetsåtgärder eller andra interimistiska åtgärder som

har meddelats utan att svaranden getts tillfälle att yttra sig

och som skall verkställas utan föregående delgivning inte

faller under konventionens erkännande- och

verkställighetsprocedurer (Denilauler mot Couchet; se vid

artikel 24).

Mot bakgrund av reglerna i artikel 20 torde artikel 27.2

komma att tillämpas mycket sällan. Skyddsreglerna i artikel

20 om domstolens skyldighet att låta handläggningen av

målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden fått del

av handlingarna i tillräckligt god tid gäller dock endast i

förhållande till svarande med hemvist i en konventionsstat.

Reglerna i artikel 27.2 innehåller ingen sådan begränsning

utan gäller även i förhållande till svarande med hemvist i

tredje stat.

EG-domstolen har meddelat flera tolkningsavgöranden

beträffande artikel 27.2 (se bilaga 2).

I andra stycket till artikel II i Protokoll Nr 1 finns

bestämmelser som tillgodoser intressen liknande dem som

tas om hand i artikel 27.2. Enligt dessa bestämmelser får

konventionsstaterna under vissa förutsättningar vägra att

erkänna och verkställa en dom som rör ett civilrättsligt

anspråk som har prövats inom ramen för en

brottmålsprocess. Bestämmelserna avser brottmål rörande

icke uppsåtliga brott där den tilltalade ålagts att inställa sig

personligen men uteblivit. I avsnitt 3.2.3 har förordats att

denna vägransgrund blir obligatorisk i Sverige (jfr 3 § i

propositionens lagförslag 1).

Bestämmelserna ställer krav på att domstolarna bevarar

delgivningsbevis i mål där internationell verkställighet kan

komma i fråga. Denna fråga har berörts i avsnitt 3.3.7.

Artikel 27.3

Erkännande får enligt tredje punkten i artikel 27 vägras

om domen är oförenlig med en annan dom som har

meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där

erkännande görs gällande. Det ställs inga krav på att den

inhemska domen skall ha meddelats först (jfr artikel 27.5).

Inte heller regleras i vad mån denna dom skall ha vunnit

laga kraft.

Vidare ställs inga krav på att den inhemska domen skall

gälla samma sak som den utländska. Det är tillräckligt att

domarna gäller samma parter och att de inte är förenliga

med varandra. En fransk dom som gäller skadestånd för

bristande uppfyllelse av ett avtal skall således inte erkännas

i Sverige om en svensk domstol i ett mål mellan samma

parter har förklarat att avtalet är ogiltigt. Ett annat exempel

finns i ett avgörande av EG-domstolen där det

konstaterades att en dom som förpliktade en person att utge

underhållsbidrag på grund av de förpliktelser som följer av

ett äktenskap var oförenlig med en inhemsk dom enligt

vilken äktenskapet upplösts (Hoffman mot Krieg).

Konventionens regler om hur domstolarna skall förfara

vid litispendens och när olika mål har samband med

varandra (konventionens Avsnitt 8, artiklarna 21-23)

kommer naturligtvis att begränsa användningen av artikel

27.3.

I konventionen finns inte någon regel om att erkännande

skall vägras i fall då den utländska domen är oförenlig med

en dom som har meddelats i en annan

konventionsstat. Till viss del förklaras detta av de

nyss nämnda reglerna i konventionens Avsnitt 8 som syftar

till att förhindra att oförenliga domar meddelas i de olika

konventionsstaterna. (Oförenlighetsrekvisitet kan däremot

- under vissa förutsättningar -- åberopas om domen

strider mot en dom som har meddelats av domstol i en

tredje stat; artikel 27.5).

Antag att en dom som har meddelats i en

konventionsstat B är oförenlig med en dom som har

meddelats i en annan konventionsstat A och att fråga

uppkommer om att i Sverige erkänna domen från stat B. I

det fall domen från stat A redan har erkänts i Sverige, torde

en tillämpning av konventionens allmänna principer leda till

att domen från stat B inte kan erkännas här. Om domen från

stat A redan har erkänts i Sverige skall ju den domen i

princip ges samma verkan här som den har i konventionsstat

A (målet Hoffman mot Krieg; se vid artikel 26;

Jenard/Möller p. 66).

Artikel 27.4

I denna punkt återfinns den enda regel i konventionen

där en lagvalsfråga har tillåtits inverka på frågan om den

utländska domen skall erkännas eller inte. Således

föreskrivs i artikel 27.4 att den utländska domen inte skall

erkännas om domstolen i ursprungsstaten i sin dom

prejudiciellt, dvs. som en förfråga, har tagit ställning till en

fråga om fysisk persons rättsliga ställning, rättskapacitet

eller rättshandlingsförmåga, makars

förmögenhetsförhållanden, arv eller testamente -- dvs. just

sådana frågor som enligt artikel 1 andra stycket 1 är

uteslutna från konventionens tillämpningsområde -- och

domstolen därvid tillämpat annan lag än den som skulle ha

tillämpats i erkännandestaten. Om resultatet likväl blivit

detsamma faller dock denna vägransgrund bort.

Artikel 27.5

En dom som har meddelats i en konventionsstat skall

enligt artikel 27.5 inte erkännas om den är oförenlig med

en dom som har meddelats mellan samma parter rörande

samma sak av domstol i en tredje stat förutsatt att

sistnämnda dom meddelades först och uppfyller nödvändiga

villkor för erkännande i den stat där domen görs gällande.

Skälet bakom denna bestämmelse är att

konventionsstaterna kan ha bilaterala överenskommelser

om erkännande och verkställighet med tredje stat och det

är därför nödvändigt att reglera förhållandet mellan domar

som meddelats i sådana stater och domar som meddelats i

konventionsstater.

En första förutsättning för att bestämmelsen skall gälla

är att den dom som meddelats i tredje stat kan erkännas i

erkännandestaten. För Sverige liksom många andra stater

innebär detta att en internationell överenskommelse som

innehåller regler om erkännande och verkställighet av

utländska domar i allmänhet måste gälla i förhållande till

den tredje staten.

I övrigt är förutsättningarna för vägran snävare

utformade än motsvarande regler i artikel 27.3. En

förutsättning är således att den dom som meddelats i tredje

stat gäller inte bara samma parter utan även samma sak.

Vidare krävs att den dom som meddelats i tredje stat har

meddelats först.

Artikel 28

I artikeln finns bestämmelser om när erkännande av en

utländsk dom skall vägras till följd av att domstolen i

ursprungslandet har saknat behörighet att ta upp målet.

Konventionens struktur, att den i Avdelning II

innehåller direkta regler om domstols behörighet liksom

skyddsregler för svarande som uteblir, har gjort det möjligt

att på erkännandestadiet avstå från en kontroll av att

domstolen i urprungsstaten varit behörig. Konventionen

utgår alltså från att behörighetsreglerna har tillämpats

korrekt i ursprungsstaten. Huvudregeln om automatiskt

erkännande av utländska avgöranden är dock inte helt

undantagslös. I artikel 28 första och andra styckena

finns således regler om att erkännande i vissa fall får vägras

på den grunden att domstolen i ursprungsstaten inte varit

behörig. Bestämmelserna har kommenterats i avsnitt 2.4.4.

Av tredje stycket framgår att domstolen i

erkännandestaten, när den enligt första och andra styckena

prövar om domstolen i urprungsstaten varit behörig, är

bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i

urprungsstaten grundat sin behörighet på.

I fjärde stycket finns slutligen huvudregeln om att

domstolens behörighet endast får omprövas i de fall som

beskrivits i första och andra styckena. Beträffande det sista

ledet hänvisas till kommentarerna vid artikel 27.1.

Artikel 29

Av denna artikel framgår att den utländska domen aldrig

får omprövas i sak. Från denna regel finns inga undantag

och förbudet omfattar såväl domstolens bedömning av fakta

som dess rättsliga bedömning. I förlängningen av detta

förbud ligger också att erkännandestaten inte kan vägra

erkännande på den grunden att domstolen gjort ett felaktigt

lagval. I sistnämnda hänseende finns dock ett uttryckligt

undantag (artikel 27.4).

Artikel 30

Denna artikel har berörts i avsnitt 2.3.3. Den behandlar

den situationen att en part i en rättegång åberopar en dom

som har meddelats i en annan konventionsstat men som

ännu inte vunnit laga kraft. Såsom framhållits vid artikel 26

ställs det inga krav på att den utländska domen skall ha

vunnit laga kraft för att den skall erkännas i andra

konventionsstater. För att undvika de nackdelar som skulle

kunna följa på att domen i fråga ändrades efter

överklagande föreskrivs i artikel 30 att det mål vari den

utländska domen åberopas kan vilandeförklaras i avbidan

på att domen i fråga vinner laga kraft. Bestämmelsen är

alltså fakultativ.

Bestämmelsen är tillämplig enbart om ändring av den

utländska domen söks med anlitande av ordinära

rättsmedel. Detta begrepp har av EG-domstolen givits en

autonom innebörd i konventionen: Överklagandet skall

kunna resultera i ett upphävande av eller ändring i den dom

som är föremål för erkännande- eller

verkställighetsproceduren. Dessutom skall möjligheten att

överklaga domen i ursprungslandet vara tidsbegränsad

enligt lag, varvid tiden skall börja löpa genom domen i fråga

(Industrial Diamond mot Riva).

Brittisk och irländsk lag gör ingen skillnad på ordinära

och extraordinära rättsmedel. Det finns ett stort antal olika

rättsmedel, varav en del är tidsbegränsade och andra inte.

Ett överklagande påverkar heller inte automatiskt

verkställigheten av domen i fråga men överinstansen kan

meddela inhibition. Paragrafens andra stycke

innehåller därför en specialbestämmelse som är avsedd att

reglera i vilka fall en brittisk eller irländsk dom skall kunna

föranleda vilandeförklaring. Bestämmelsen avser fall då

verkställighet av domen har uppskjutits i ursprungsstaten

på grund av att ändring i domen har sökts (''''''''if enforcement

is suspended in the State of origin, by reason of appeal'''''''').

Den valda formuleringen är av praktiska skäl relativt

omfattande och det får överlämnas till domstolarna i övriga

konventionsstater att tillämpa regeln så att

vilandeförklaring inte tillgrips i förhållande till brittiska och

irländska domar i vidare omfattning än vad som kan bli

fallet i fråga om domar som har meddelats i andra

konventionsstater; domar som i Irland eller Storbritannien

överklagas under åberopande av speciella brister eller efter

lång tid bör således inte föranleda vilandeförklaring enligt

artikel 30 (Schlosser p. 204).

Avsnitt 2 Verkställighet

Reglerna om verkställighet, artiklarna 31-45, har

behandlats i avsnitt 2.4.1, 2.4.3 och 2.4.4.

Artikel 31

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3

Av artikelns första stycke framgår att en dom som

har meddelats i en konven tionsstat skall verkställas i andra

konventionsstater efter ett särskilt exekvaturförfarande.

Precis som artikel 26 utgår artikel 31 från presumtionen att

domar som har meddelats i andra konventionsstater skall

verkställas. De grunder för vägran som är tillåtna är

uttömmande reglerade i konventionen och dessa regler är

desamma som de som gäller för erkännande (artikel 34

andra stycket).

Med uttrycket ''''''''dom'''''''' avses alla slags avgöranden,

oavsett deras beteckning (artikel 25).

Det ställs inga krav på att domen skall ha vunnit laga

kraft. Däremot krävs att den är verkställbar i

ursprungsstaten. Detta innebär bl.a. att domen inte kan

verkställas i andra stater om provisorisk verkställighet inte

kan ske i ursprungsstaten innan tiden för överklagande löpt

ut eller sedan målet har överklagats; det finns inga skäl att i

andra stater tillerkänna en dom rättsverkningar som den

inte har i ursprungsstaten (Jenard s. 48).

En svensk dom kan enligt bestämmelserna i 3 kap. 3 §

UB verkställas i Sverige utan särskilda villkor när den

vunnit laga kraft. Enligt 9 § får också dom som inte vunnit

laga kraft verkställas som lagakraftägande dom om

domstolen förordnat om detta i domen (se härom

bl.a. 17 kap. 14 § RB) eller om den enligt särskild föreskrift

i annan lag får verkställas innan den vunnit laga kraft.

En dom som inte vunnit laga kraft får enligt 3 kap. 4 §

UB verkställas i vissa särskilt angivna fall och då på

särskilda villkor. Detta innebär dock inte alltid att

verkställigheten får fullföljas till slut. I vissa fall gäller att

utmätt egendom inte får säljas eller att influtna medel inte

får betalas ut. En sådan dom torde inte vara verkställbar i

andra konventionsstater. Visserligen är den verkställbar i

Sverige men de begränsningar som gäller i fråga om

försäljning av utmätt egendom och redovisning av influtna

medel bör föranleda att den inte anses verkställbar i den

mening som avses i artikel 31. På motsvarande sätt blir

utsökningsbalkens regler om partiell verkställighet inte

tillämpliga vid verkställighet av utländska avgöranden (jfr

promemorian s. 145 f.).

För en sådan tolkning talar bestämmelserna i artikel 24

som tillåter domstolarna i andra konventionsstater att

meddela beslut om säkerhetsåtgärder, oberoende av om de

är behöriga att pröva målet i sak. Något hinder mot att

meddela ett beslut om kvarstad för att säkra kommande

verkställighet i en konventionsstat i avvaktan på att den

svenska domen vinner laga kraft finns således inte. För en

sådan tolkning talar vidare det förhållandet att

konventionen endast innehåller regler om

exekvaturförfarandet. Nationella regler i fråga om

verkställigheten som sådan påverkas inte (Deutsche

Genossenschaftsbank mot Brasserie du Pecheur; anmärkt

vid artikel 36 nedan).

För en dom som har meddelats i Sverige gäller således

att den kan verkställas i andra konventionsstater endast om

den har vunnit laga kraft eller om den med stöd av någon

lagbestämmelse eller enligt förordnande av domstolen får

verkställas innan den har vunnit laga kraft (3 kap. 3 och 9

§§ UB).

I andra stycket finns en särskild bestämmelse som

tar sikte på verkställighet som skall äga rum i Storbritannien

och Nordirland. Bestämmelsen tar hänsyn till den

omständigheten att man i England, Wales, Skottland och

Nordirland har konstitutionellt sett från varandra

oberoende rättssystem. En ansökan om verkställighet som

görs i exempelvis Skottland gäller därför enbart i Skottland

och inte i hela Storbritannien och Nordirland. För att en

dom skall kunna verkställas inom hela Storbritannien och

Nordirland krävs således att ansökan härom inges till tre

olika domstolar (se vid artikel 32). Till skillnad från vad som

gäller i övriga konventionsstater, där domen vid ett

exekvaturförfarande förklaras vara verkställbar, är det

vidare i England, Wales, Skottland och Nordirland fråga om

ett förfarande varigenom domen registreras för

verkställighet vid resp. domstol.

Tolkningsavgöranden från EG-domstolen som gäller

artikel 31 framgår av bilaga 2.

Artikel 32

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. I första

punkten anges till vilken domstol ansökan om

verkställighet skall ges in och således vilken domstol som

kommer att pröva frågan om verkställighet i det första

stadiet. För Sveriges del anges Svea hovrätt (se härom i

avsnitt 2.4.3 och 3.2.2). I Finland sköts verkställigheten tills

vidare av överexekutor som enligt artikel Va i Protokoll nr

1 jämställs med domstol.

Av artikel 32.2 framgår att den lokala behörigheten

bestäms av var gäldenären har hemvist. Eftersom Sverige

har utsett en enda instans för denna prövning får artikel 32.2

tills vidare ingen betydelse vid verkställighet som skall äga

rum här.

I Schweiz måste man skilja på domar som innebär en

betalningsförpliktelse och andra domar. Verkställigheten av

domar som innebär betalningsförpliktelser regleras i federal

lagstiftning (se i artikeln). Beträffande utländska sådana

domar gäller att ett beslut om att verkställighet medges

endast krävs i fråga om domar som har meddelats av en stat

som inte har ett verkställighetsavtal med Schweiz. Om ett

sådant verkställighetsavtal föreligger -- exempelvis

Luganokonventionen -- är den utländska domen jämställd

med en schweizisk dom och verkställbar som om den vore

meddelad i Schweiz. Andra domar än sådana som innebär

en betalningsförpliktelse verkställs enligt kantonal lag, även

i de fall det föreligger ett verkställighetsavtal mellan

Schweiz och ursprungsstaten.

Även beträffande Storbritannien och Nordirland finns

avvikande regler, se vid artikel 31 andra stycket.

Regler om förfarandet m.m. vid exekvaturprövningen

finns i artiklarna 33--35.

Artikel 33

Av första stycket framgår att

verkställighetsstatens egna regler skall gälla i fråga om

förfarandet vid exekvaturprövningen. Vissa av dessa frågor

har dock reglerats direkt i konventionen (artiklarna 46--49).

Av andra stycket framgår att svaranden är skyldig

att uppge en delgivningsadress inom den domstols domkrets

där ansökan görs. Om sådan skyldighet inte föreligger enligt

den nationella lagen skall sökanden i stället utse ett ombud

i saken (sistnämnda bestämmelse infördes på sin tid till följd

av att regler om att sökanden skall uppge en

delgivningsadress saknades i tysk rätt; jfr för Sveriges del 33

kap. RB, bl.a. 1 § andra stycket och 8 §). Bestämmelserna

är av betydelse såväl när det gäller skyldigheten enligt

artikel 35 att underrätta sökanden om det beslut som

meddelats med anledning av ansökningen som när det gäller

det kontradiktoriska förfarande som enligt artikel 37 skall

äga rum om gäldenären begär omprövning av ett beslut som

medger verkställighet.

I avsnitt 3.3.2 föreslås att det till den lag varigenom

Luganokonventionen införlivas med svensk rätt fogas vissa

bestämmelser som hänvisar till rättegångsbalkens regler. I

den mån Luganokonventionen innehåller särskilda

föreskrifter skall de tillämpas i stället för rättegångsbalkens

regler.

I artikel 46 och 47 finns regler om vad en ansökan skall

innehålla. Tredje stycket innehåller en påminnelse

om detta.

Artikel 34

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.3.

Av första stycket framgår att ärendet skall avgöras

snarast och att ärendet skall prövas utan att motparten har

beretts tillfälle att yttra sig. Den nordiska

verkställighetslagstiftningen vilar på samma grundprincip.

Enligt 10 § i 1977 års nordiska verkställighetslag skall

ansökan således i allmänhet prövas utan motpartens

hörande.

Av artikel 36 framgår att motparten i stället, om ansökan

bifallits, kan söka ändring av detta beslut inom viss tid efter

delgivning.

Av andra stycket framgår att ansökan får avslås

endast på de grunder som anges i artiklarna 27 och 28, dvs.

samma som gäller i fråga om erkännande av den utländska

domen. Ansökan kan dock dessutom avslås om

föreskrifterna i artiklarna 32 och 33 inte har uppfyllts (se

exempelvis rättsfallet P mot K anmärkt vid artikel 40.2).

Innan en ansökan avslås på den grunden att de handlingar

som anges i artiklarna 46 och 47 inte har bifogats bör dock

sökanden beredas tillfälle att komplettera sin ansökan

(Jenard s. 50). I artikel 48 finns särskilda bestämmelser om

hur man skall förfara i verkställighetsstaten i de fall bevis

om delgivning eller rättshjälp/fri rättegång inte har ingivits.

Om ansökan avslås på sådana formella grunder -- det är

således inte fråga om avvisning i rättegångsbalkens

mening -- kan sökanden begära omprövning enligt reglerna

i artikel 40 varvid han dock förlorar förmånen av ett snabbt

enpartsförfarande; vid denna omprövning skall svaranden

alltid höras (se härom vid artikel 40.2).

Av tredje stycket framgår att domen aldrig får

omprövas i sak. Detsamma gäller för erkännnade (artikel

29).

Artikel 35

I denna artikel föreskrivs att domstolen snarast skall

underrätta sökanden om det beslut som fattats med

anledning av ansökningen och att sådan underrättelse skall

ske i enlighet med verkställighetsstatens egen lagstiftning.

Denna föreskrift visar som ovan påpekats (vid artikel 33

andra stycket) på vikten av att sökanden har lämnat uppgift

om sin delgivningsadress eller utsett ombud.

Skyldigheten att underrätta gäller enbart i förhållande

till sökanden och gäller såväl i fråga om bifallande beslut

som i fråga om avslagsbeslut (i det sistnämnda fallet kan

sökanden söka ändring i avgörandet, artikel 40). För

Sverige gäller härvid bestämmelserna i förordningen

(1987:1099) om skyldighet för domstol att underrätta

parterna om utgången i mål och ärenden, m.m. Frågan om

delgivning med motparten behandlas i artikel 36.

Artikel 36

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3.

Av första stycket framgår att gäldenären kan söka

ändring av ett avgörande som innebär bifall till

verkställighet.

Ansökan om ändring skall göras inom en månad från det

att gäldenären delgavs beslutet. Om han har hemvist i en

annan konventionsstat än den där verkställighet begärts

gäller dock enligt andra stycket en frist om två

månader.

Av artikel IV i Protokoll Nr 1 -- som har berörts vid

artikel 20 ovan -- framgår att delgivning skall ske i enlighet

med de konventioner som gäller konventionsstaterna

emellan och att sådan kan verkställas genom

direktkontakter mellan tjänstemännen i de olika staterna. I

avsnitt 3.2.1 har dock förordats att Sverige reserverar sig

mot sådana direktkontakter delgivningsmyndigheterna

emellan. Att delgivningen skall ombesörjas av domstolen --

och inte av sökanden - är i enlighet med svensk rätt som ju

allmänt utgår från att delgivning skall ombesörjas av

myndigheten i fråga i de fall frist räknas från delgivning.

De grunder gäldenären kan åberopa till stöd för sin

begäran om ändring kan exempelvis vara -- utöver de

grunder som avses i artikel 34 andra stycket -- att domen

inte faller inom konventionens sakliga tillämpningsområde,

att den ännu inte är verkställbar i ursprungsstaten eller att

han redan har uppfyllt sina förpliktelser enligt domen.

Konventionen tillåter inte att tredje man begär

omprövning eller överprövning av ett beslut som medger

verkställighet; genom konventionen har enligt EG-

domstolen ett autonomt och uttömmande system för

verkställighet inrättats. Konventionen reglerar dock enbart

exekvaturförfarandet, förfarandet för att erhålla en

förklaring om att domen får verkställas. Den behandlar inte

verkställigheten som sådan utan denna är också

fortsättningsvis reglerad i nationell rätt. Tredje man är

därför oförhindrad att framställa invändningar mot själva

verkställigheten i den mån den nationella

verkställighetslagen tillåter detta (Deutsche

Genossenschaftsbank mot Brasserie du Pecheur).

Bestämmelserna i utsökningsbalken är, med de

begränsningar som följer av artikel 39, med andra ord fullt

ut tillämpliga sedan den utländska domen förklarats vara

verkställbar i Sverige.

Artikel 37

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. I första

punkten anges inledningsvis att förfarandet i detta skede

skall vara kontradiktoriskt vilket innebär att sökanden skall

beredas tillfälle att yttra sig över de skäl gäldenären anfört

till stöd för sitt ändringsyrkande och att domstolen skall

pröva frågan om verkställighet på grundval av

omständigheter som åberopats och kunnat bemötas av

parterna, och inte, som i det första stadiet, enbart på

grundval av de handlingar och uppgifter sökanden har

lämnat.

I artikelns första punkt anges vidare vilka domstolar som

prövar frågan om verkställighet i detta andra skede (se vid

avsnitt 2.4.3; beträffande Storbritannien och Nordirland se

vid artikel 31 andra stycket och vid artikel 32).

För Sverige anges här Svea hovrätt som således har att

pröva verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra

skedet. Hovrätten får därmed en roll motsvarande den som

tingsrätt har efter det att svaranden ansökt om återvinning

av tredskodom. Till skillnad från vad som gäller vid det

inledande förfarandet -- då prövningen skall göras av

ensamdomare -- skall hovrätten i detta skede pröva frågan i

vanlig sammansättning (4 och 5 §§ propositionens lagförslag

1).

Av andra punkten framgår att det beslut som har

meddelats i andra skedet kan överklagas. Bestämmelserna

är tillämpliga antingen för sökanden eller för gäldenären,

beroende på om omprövningen har mynnat ut i att

verkställighet medges eller avslås.

För de ursprungliga sex EG-staterna gäller att

överprövningen i högsta instans är begränsad till att avse

rättsfrågor. För Storbritannien och Nordirland, som inte har

denna begränsning, följer en motsvarande begränsning av

artikelns formulering, ''''''''som avser en rättsfråga''''''''. I

Danmark gäller att tillstånd från justitieministern erfordras

vid ett överklagande till h jesteret. Detta accepterades i

Brysselkonventionen (liksom i Luganokonventionen),

eftersom det kan sägas utgöra ett slags motsvarighet till de

prövningstillståndsförfaranden som tillämpas i andra länder

och man från dansk sida förklarat att justitieministern kan

se till att tillstånd ges endast i de fall en rättsfråga kräver

ytterligare belysning (Schlosser p. 217).

För Sverige, liksom för övriga nordiska EFTA-länder,

anges här högsta domstolen. Prövningen i högsta domstolen

bör vara beroende av att prövningstillstånd har beviljats (jfr

avsnitt 3.2.2).

I artikel 37.2 föreskrivs inte -- såsom i artikel 36 -- den

tid inom vilken överklagandet i sista instans skall göras.

Nationella regler blir således tillämpliga på denna fråga (jfr

5 § i propositionens lagförslag 1 och specialmotiveringen till

denna).

Bestämmelserna i andra punkten är enligt ett avgörande

av EG-domstolen tillämpliga endast på avgörandet i sak

(''''''''the judgment given on the appeal''''''''); bestämmelsen

medger inte överklagande av interimistiska beslut eller

andra handläggningsbeslut som meddelas av domstolen

under handläggningen i det andra skedet (Brennero mot

Wendel).

Artikel 38

I artikel 38 finns regler om vilandeförklaring av ärendets

handläggning i det andra skedet -- dvs. sedan gäldenären

begärt omprövning av ett beslut som medger

verkställighet -- om domen inte har vunnit laga kraft i

urprungsstaten. Bestämmelsen är tillämplig endast i de fall

den utländska domen får verkställas i urprungsstaten utan

hinder av att den inte vunnit laga kraft (jfr artikel 31). En

förutsättning är att klaganden begär vilandeförklaring.

Bestämmelsen är fakultativ. En liknande reglering som

gäller vid erkännande finns i artikel 30.

Om tiden för överklagande inte har löpt ut kan

domstolen bestämma inom vilken tid en sådan talan skall

föras och därigenom begränsa den tid målet skall vila.

I stället för att förklara ärendet vilande kan domstolen

avgöra verkställighetsfrågan och enligt tredje stycket

göra verkställigheten beroende av att sökanden ställer

säkerhet för att skydda gäldenären för den händelse domen

sedermera ändras i ursprungsstaten. Bestämmelsen gäller,

liksom bestämmelsen i första stycket, endast i de fall då

domen får verkställas i ursprungsstaten utan hinder av att

den inte vunnit laga kraft. Av EG-domstolens praxis

(Brennero mot Wendel) följer att domstolen får kräva att

säkerhet ställs endast i samband med att den avgör ärendet

i sak. Reglerna om ställande av säkerhet harmonierar med

vad som gäller i Sverige när domstol förordnar om att

domen får verkställas utan hinder av att den inte vunnit laga

kraft (17 kap. 14 § första stycket RB).

Angående de särskilda bestämmelserna för domar

meddelade i Storbritannien och Nordirland i andra

stycket, se vid artikel 30 ovan.

Artikel 39

Syftet bakom denna artikel är att se till att det på

verkställighetsstadiet -- där ju de nationella

verkställighetsreglerna skall tillämpas -- föreligger en balans

mellan å ena sidan sökandens intressen och behov av en

snabb verkställighet för att förhindra att gäldenären

undanskaffar egendom och å andra sidan gäldenärens

behov och intressen.

Av första stycket framgår att ett beslut om

verkställighet som meddelats vid den inledande prövningen

enligt artikel 32 inte innebär att det utländska avgörandet

utan vidare blir fullt verkställbart. För full verkställbarhet

krävs antingen att den i artikel 36 angivna klagofristen har

löpt ut utan att gäldenären har utnyttjat sin klagorätt eller

att det utländska avgörandet har förklarats verkställbart vid

en omprövning av beslutet från den inledande prövningen.

Innan det utländska avgörandet är fullt verkställbart får

bara säkerhetsåtgärder vidtas mot gäldenärens egendom. I

andra stycket har uttryckligen angivits att ett

avgörande som medger verkställighet medför att sådana

säkerhetsåtgärder får vidtas.

Rätten att utverka säkerhetsåtgärder är automatisk, dvs.

uppstår i och med domstolens beslut om att domen är

verkställbar. Nationella regler som föreskriver att sökanden

måste visa att det föreligger behov av säkerhetsåtgärder etc.

får således inte tillämpas (Jenard s. 52). Det blir heller inte

aktuellt att ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas

motparten. EG-domstolen har slagit fast att sökanden

under den i artikeln angivna tiden har rätt att erhålla

säkerhetsåtgärder sedan domen har förklarats vara

verkställbar och att han inte skall vara skyldig att utverka

någon form av tillstånd för detta (målet Capelloni mot

Pelkmans).

Nationella verkställighetsregler, dvs. utsökningsbalken

för Sveriges del, är tillämpliga på verkställigheten som

sådan (Schlosser p. 221; se också vid artikel 31 och rättsfall

anmärkt vid artikel 36). I de olika konventionsstaterna är

det ömsom exekvaturdomstolen, ömsom annan domstol

eller särskilda myndigheter som sköter själva

verkställigheten. De säkerhetsåtgärder som enligt

förevarande artikel kan komma i fråga är de som står till

förfogande enligt den nationella

verkställighetslagstiftningen.

Artikeln föranleder för Sveriges vidkommande särskilda

bestämmelser. Denna fråga har behandlats i avsnitt 3.3.2

(jfr 7 § i propositionens lagförslag 1).

Artikel 40

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. Av första

punkten framgår att sökanden kan söka ändring om

ansökan om verkställighet avslås i det första skedet.

Konventionen reglerar inte den tid inom vilken sådan

begäran skall framställas eller formerna i övrigt för hur

detta skall gå till. Det blir alltså en fråga som får lösas i

enlighet med nationell rätt (Jenard s. 53; jfr. 4 § i

propositionens lagförslag 1). I detta skede skall förfarandet

vara kontradiktoriskt, dvs. domstolen måste höra

gäldenären. Detta framgår uttryckligen av den andra

punkten. Formerna för motpartens hörande regleras av

nationell rätt (Jenard samma sida).

Domstolen får inte pröva verkställighetsfrågan om

gäldenären inte verkligen har fått tillfälle att yttra sig.

Skälet för detta är att gäldenären annars skulle riskera att

inte få sina invändningar prövade alls. Den rätt han har att

överklaga ett bifallande beslut enligt artikel 41 är ju

begränsad såtillvida att det i sista instans endast är fråga om

kassationsförfaranden alternativt en prövning som är

begränsad till rättsfrågor eller som, i de nordiska länderna,

förutsätter prövningstillstånd (jfr härom också vid artikel

37.2). Av detta skäl föreskrivs uttryckligen i punkten 2 i

förevarande artikel att bestämmelserna i artikel 20 andra

och tredje styckena skall tillämpas om gäldenären inte hör

av sig, dvs. samma regler som är uppställda till skydd för

svaranden under själva rättegången.

Av praxis framgår att skyldigheten att höra gäldenären

föreligger även i det fallet då ansökan avslagits på den

grunden att sökanden inte givit in handlingarna i ärendet i

rätt tid. Skyldigheten att höra gäldenären gäller således

under det andra stadiet, oavsett om det skett någon

prövning i sak under det första stadiet eller inte (målet

178/83, P mot K; jfr kommentaren vid artikel 34).

I förevarande artikel anges genom en uppräkning de

domstolar som i resp. konventionsstat skall pröva

verkställighetsfrågan i detta andra skede. För Sveriges del

anges här Svea hovrätt, som alltså skall pröva

verkställighetsfrågan i såväl det första som det andra

skedet. Detta gäller både när omprövningen har initierats

av gäldenären enligt bestämmelserna i artikel 37.1 och när

den initierats av sökanden enligt förevarande artikel (jfr

avsnitt 3.2.2).

Artikel 41

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. Den behandlar

exekvaturprövningen i sista instans och utgör en

motsvarighet till artikel 37.2. Sistnämnda artikel handlar

om prövningen i sista instans i de fall prövningen i andra

instans inititierats av gäldenären -- dvs. när den första

prövningen ledde till bifall -- medan förevarande artikel

handlar om prövningen i sista instans i det fall prövningen i

andra instans initierats av sökanden, dvs. när ansökan

avslogs i första instans. I fråga om artikelns närmare

innehåll hänvisas till kommentarerna vid artikel 37.2.

Artikel 42

Enligt denna artikel kan partiell verkställighet medges i

det fall domen inte kan verkställas i sin helhet. Det kan

handla om att domen omfattar flera käromål och att

verkställighet -- exempelvis av ordre public-skäl -- inte kan

beviljas såvitt gäller viss del av domen medan domen i övrigt

uppfyller villkoren. Det kan också vara så att sökanden inte

önskar annat än partiell verkställighet, exempelvis på den

grunden att gäldenären delvis har fullgjort sina

skyldigheter.

Artikel 43

I denna artikel finns en särskild regel om verkställighet

av utdömt vite (''''''''periodic payment by way of a penalty'''''''',

''''''''condamnant à une astreinte'''''''', ''''''''tvangsb de''''''''). Det handlar

här om domar vari gäldenären förpliktas att betala en

summa pengar för varje dag han är i dröjsmål med att

uppfylla en viss förpliktelse (Jenard s. 54). Bakgrunden till

bestämmelsen är det, särskilt i Frankrike använda, system

där gäldenären i en dom förpliktas att fullgöra något vid

äventyr av vite (''''''''astreint''''''''). Om åläggandet inte följs, döms

vitet ut genom en ny dom varvid beloppet oftast är lägre än

det som ursprungligen förelades. I andra länder är beloppet

redan bestämt i den ursprungliga domen (Schlosser p. 213).

Av bestämmelsen i förevarande artikel framgår att det

endast är det slutligen fastställda vitesbeloppet som är

verkställbart i andra konventionsstater.

I fråga om svenska avgöranden gäller således att ett

föreläggande om löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om

viten inte är verkställbart i andra konventionsstater.

Däremot är ett avgörande varigenom ett vite utdömts

verkställbart. Även denna artikel förutan skulle resultatet

ha blivit detsamma eftersom ett föreläggande om löpande

vite inte är verkställbart i Sverige (jfr kravet i artikel 31 om

att avgörandet skall vara verkställbart i ursprungsstaten).

Artikel 44

Denna artikel innehåller bestämmelser om

rättshjälpsförmåner m.m. Av artikelns första stycke

framgår att sökanden skall vara berättigad till rättshjälp

eller fri rättegång enligt verkställighetsstatens lagstiftning

eller i största möjliga utsträckning vara befriad från

kostnader och avgifter för exekvaturförfarandet i

verkställighetsstaten om han i ursprungsstaten haft

motsvarande förmåner. Förmånerna skall utgå utan någon

särskild prövning. Om sökanden haft dessa förmåner i

rättegångsstaten och ger in handlingar som utvisar detta (se

artikel 47.2) skall han automatiskt vara berättigad till

motsvarande förmåner enligt verkställighetsstatens

lagstiftning.

Förmånerna gäller dock, såsom framgår av artikeln,

endast vid det förfarande som regleras i artiklarna 32-35,

dvs. under enpartsförfarandet i det första skedet.

Förmånerna gäller således inte under den eventuellt

efterföljande kontradiktoriska överprövningen i det andra

och tredje skedet. Inte heller gäller förmånerna under

verkställigheten som sådan, dvs. vid förfarandet inför

kronofogdemyndigheten.

Frågan om hur bestämmelserna förhåller sig till svensk

rätt och skall tillämpas i Sverige har redovisats i avsnitt

3.3.4.

I andra stycket finns en särskild regel som hänger

samman med att förfarandet vid de danska och isländska

administrativa myndigheter som handlägger frågor om

underhållsbidrag (jfr artikel Va i Protokoll Nr 1) är fritt från

avgift; det är med andra ord aldrig aktuellt att bevilja

rättshjälpsförmåner. Bestämmelsen har tillkommit för att se

till att den som i andra konventionsstater begär

verkställlighet av ett danskt eller isländskt

underhållsavgörande inte kommer i ett sämre läge i detta

hänseende än vad som gäller i fråga om

underhållsavgöranden från andra konventionsstater.

Artikel 45

I denna artikel finns bestämmelser om att säkerhet,

borgen, deposition och liknande inte får krävas på ett

diskriminerande sätt av den som söker verkställighet av en

dom som har meddelats i någon av de andra

konventionsstaterna. Så länge reglerna om säkerhet m.m.

gäller lika för alla, oavsett nationalitet, är de således

acceptabla.

Avsnitt 3 Gemensamma bestämmelser

Artikel 46

I denna artikel finns bestämmelser om vilka handlingar

sökanden skall ge in när erkännande eller verkställighet

begärs av en utländsk dom i annan konventionsstat.

Ytterligare föreskrifter, som dock endast gäller när

verkställighet begärs, finns i artikel 47. Jfr artikel 33 tredje

stycket.

De villkor som är nödvändiga för att fastställa om en

dom är äkta (första punkten) följer av

ursprungsstatens lag.

Föreskriften i andra punkten visar på vikten av att

bevara bevis om delgivning i de fall mål eller ärende

avgjorts i svarandens utevaro (jfr avsnitt 3.3.7). I artikel 48

finns särskilda bestämmelser om hur man skall förfara i

verkställighetsstaten om bevis om delgivning inte ges in.

Att legalisering eller liknande förfarande inte får krävas

i fråga om de handlingar som avses i denna artikel framgår

av artikel 49.

Artikel 47

Jfr artikel 46. Också artikel 47 innehåller bestämmelser

om vilka handlingar den som begär verkställighet skall ge

in. Artikeln är inte aktuell när endast erkännande begärs

eftersom det inte krävs något särskilt förfarande för detta.

Enligt första punkten skall sökanden ge in

handlingar som utvisar att domen är verkställbar i

ursprungsstaten (jfr kommentarerna till artikel 31).

Föreskriften innebär inte nödvändigtvis att ett särskilt intyg

härom behöver inges. Det kan i vissa fall framgå direkt av

den utländska domen (jfr en svensk dom vari enligt 17 kap.

14 § RB föreskrivits att den får verkställas utan hinder av att

den inte vunnit laga kraft). Vissa typer av domar är också

enligt uttryckliga författningsbestämmelser direkt

verkställbara. I andra fall kan dock frågan om domens

verkställbarhet i ursprungsstaten vara beroende av en

jämförelse mellan tidpunkten för domens meddelande, dess

delgivning och överklagandefristen (Jenard s. 55).

I första punkten finns vidare ett krav på att den

utländska domen har delgivits gäldenären. Denna

bestämmelse har tillkommit på grund av att domar i vissa

stater kan verkställas oberoende av om de delgivits eller

inte. Vid internationell verkställighet bör gäldenären

bevisligen känna till domen och dessutom ges en chans att

fullgöra den frivilligt (jfr Jenard s. 55).

Beträffande andra punkten, se artikel 44. I artikel

48 finns särskilda bestämmelser om hur man skall förfara i

verkställighetsstaten om bevis om rättshjälp eller fri

rättegång inte har givits in.

Att legalisering eller liknande förfarande inte får krävas

i fråga om de handlingar som avses i denna artikel framgår

av artikel 49.

Artikel 48

Bestämmelserna i denna artikel syftar till att undvika

onödig formalism. Artikelns första stycke tar sikte på

delgivningsbevis och bevis om att rättshälp eller fri

rättegång har beviljats. Om dessa bevis inte har givits in kan

domstolen i verkställighetsstaten således bestämma den tid

inom vilken de skall företes, godta likvärdiga handlingar

eller helt enkelt befria sökanden från skydigheten att ge in

dem. En situation när det kan bli aktuellt att dispensera från

kravet att inge ett delgivningsbevis är att detta har förstörts

i ursprungsstaten och domstolen i verkställighetsstaten

finner att den har tillräcklig bevisning om delgivning på

annat sätt.

Enligt andra stycket räcker det att översättning av

handlingarna är bestyrkt av en person som är behörig därtill

i någon av konventionsstaterna. Också denna bestämmelse

syftar till att undvika formalism. Ev. krav på översättning

framgår inte av konventionen utan följer av

verkställighetsstatens lagstiftning (se vid artikel 33).

Artikel 49

Legaliseringsåtgärder och andra liknande förfaranden

får enligt artikel 49 inte krävas i fråga om de handlingar som

skall ges in enligt artiklarna 46 och 47. Detsamma gäller för

fullmakt om sökanden utser annan att begära verkställighet

för hans räkning. Bestämmelsen saknar betydelse vid

verkställighet i Sverige eftersom inga sådana krav ställs

enligt svensk rätt. Bestämmelsen får däremot betydelse vid

ansökan om verkställighet i vissa andra konventionsstater.

Av bestämmelsen följer att inte ens ett sådant certifikat som

föreskrivs i 1961 års Haagkonvention om avskaffande av

krav på legalisering (som Sverige inte har tillträtt) får

krävas.

Avdelning IV Officiella handlingar (actes authentiques)

och inför domstol ingångna förlikningar

Artikel 50

Enligt artikel 50 skall s.k. officiella handlingar (actes

authentiques) verkställas i andra konventionstater. Med en

officiell handling avses en exekutionstitel som har

tillkommit utan medverkan av domstol. Den har en viss

officiell karaktär genom att den antingen har upprättats av

eller inför myndighet eller offentlig funktionär eller genom

att dess äkthet har fastställts av en myndighet eller offentlig

funktionär. Äkthetsbeviset skall hänföra sig till handlingen

som sådan och inte vara begränsat till att avse exempelvis

parternas underskrifter (Jenard/Möller p. 72).

En förutsättning för verkställighet i andra

konventionsstater är att den officiella handlingen är

verkställbar i ursprungsstaten och att den ingivna

handlingen uppfyller de villkor som är nödvändiga för att

den skall kunna godtas som en sådan i ursprungsstaten.

Endast officiella handlingar som sakligt sett faller inom

konventionens tillämpningsområde (artikel 1) omfattas.

Genom en hänvisning i artikeln till artikel 31 och

följande artiklar och till konventionens Avdelning III,

Avsnitt 3 följer att förfarandet vid verkställighet av en

officiell handling är detsamma som vid verkställighet av

dom.

Av artikeln följer vidare att åtagandet begränsar sig till

verkställighet. Det innebär att officiella handlingar inte

skall erkännas och att de med andra ord inte utgör hinder

mot en rättegång om samma sak i verkställighetsstaten.

Officiella handlingar är relativt främmande för svensk

rätt. Skriftliga bevittnade förbindelser angående

underhållsbidrag godtas dock som exekutionstitel i Sverige

(3 kap. 19 § UB). Om en sådan har godkänts av

socialnämnden (jfr 7 kap. 7 § andra stycket föräldrabalken)

torde de omfattas av artikel 50.

Utländska officiella handlingar har också redan

godtagits för verkställighet på underhållsområdet (3 § andra

stycket lagen 1976:108 om erkännande och verkställighet av

utländskt avgörande angående underhållsskyldighet).

Danskt ''''''''udenretligt forlig'''''''' har likaså godtagits i

begränsad utsträckning (5 § andra punkten och 10 § andra

stycket lagen 1977:595 om erkännande och verkställighet av

nordiska domar på privaträttens område). Ett udenretligt

forlig uppfyller dock inte de villkor som uppställs i artikel

50 eftersom det inte har upprättats av eller inför myndighet

eller offentlig funktionär. I den mån verkställighet begärs av

ett sådant i Sverige skall verkställigheten således också i

fortsättningen ske enligt bestämmelserna i 1977 års

nordiska lag och inte enligt Luganokonventionen. Av

samma skäl faller inte heller norska exigibla skuldebrev

under artikel 50. Sådana har hittills inte kunnat verkställas i

Sverige enligt den nordiska lagstiftningen. Dessa frågor har

behandlats närmare i avnitt 3.3.6, vari föreslås att den

nordiska verkställighetslagen i framtiden skall omfatta bl.a.

också dessa skuldebrev.

Artikel 51

Förlikningar som har ingåtts inför domstol jämställs

enligt bestämmelserna i artikel 51 med officiella handlingar

och skall således verkställas på samma sätt om de är

verkställbara i den stat där förlikningen ingicks. Inte heller

i fråga om förlikningar finns det något åtagande att erkänna

(jfr vid artikel 50). Om verkställighet strider mot grunderna

för rättsordningen i verkställighetsstaten får ansökan avslås

(artikel 34 andra stycket jämfört med artikel 27.1).

Bestämmelsen omfattar inga svenska förlikningar. Om

en förlikning har stadfästs genom en dom, är detta en dom

som skall verkställas -- och erkännas -- enligt konventionens

vanliga regler (artikel 26 och artikel 31 jämförda med

artikel 25). Inte heller omfattar artikel 51 sådana

förlikningar som ingås inför svensk domstol och som

föranleder käromålets återkallelse och målets avskrivning,

inte ens i det fall förlikningens innehåll framgår av rättens

protokoll. I detta fall brister nämligen det rekvisit som

uppställs i artikeln om att förlikningen skall vara

verkställbar i ursprungsstaten.

Avdelning V Allmänna bestämmelser

Artikel 52

Artikeln har kommenterats vid artikel 2. Artikel 52

innehåller bestämmelser om tillämplig lag vid avgörandet

av frågan var part har hemvist. Bestämmelserna behandlar

dels det fallet att domstol i en konventionsstat måste avgöra

om part har hemvist i denna stat (första stycket), dels det

fallet att domstol måste bestämma om part har hemvist i en

annan konventionsstat (andra stycket). Artikeln innehåller

inga regler om lagval i fråga om part med hemvist i tredje

stat. I sistnämnda fall får domstolen tillämpa sin egen

internationella privaträtt.

Artikel 52 är utformad för att gälla både svarandens och

kärandens hemvist. I allmänhet handlar det om att

domstolen måste fastställa svarandens hemvist. I vissa fall,

exempelvis vid tillämpningen av artikel 5.2 och artikel 8

första stycket, måste dock domstolen bestämma var

käranden har hemvist.

Av första stycket följer att domstolen skall

tillämpa sin egen lag (lex fori) när den prövar om part har

hemvist i domstolsstaten. En part kan ha hemvist i

Frankrike enligt fransk lag och samtidigt enligt belgisk lag

ha hemvist i Belgien.

Enligt andra stycket skall domstolen, när den

prövar om part har hemvist i en annan konventionsstat,

avgöra detta med tillämpning av den andra

konventionsstatens nationella lag. Bestämmelsen blir i

första hand aktuell i de fall svaranden instäms inför domstol

i ett annat land än det där han har hemvist. En person som

har hemvist i ett tredje land kan exempelvis stämmas inför

svensk domstol på den grunden att avtalet ingicks i Sverige

(10 kap. 4 § RB). Har svaranden hemvist i en annan

konventionsstat skulle svensk domstol inte vara behörig

enligt denna bestämmelse i RB (artikel 3). Om svaranden i

ett sådant mål bestrider svensk domstols behörighet och

påstår att han har hemvist i en annan konventionsstat,

exempelvis Frankrike, är svensk domstol således skyldig att

fastställa om svaranden har hemvist i den andra staten innan

den kan avgöra om den är behörig eller inte. För att avgöra

om svaranden har hemvist i Frankrike skall den svenska

domstolen därvid enligt föreskrifterna i förevarande artikels

andra stycke tillämpa fransk lag.

Artikel 53

Denna artikel har behandlats vid artikel 2. Av första

stycket framgår att en juridisk person anses ha hemvist i

den stat där den har sitt säte. Konventionen innehåller

ingen definition av vad som avses med en juridisk persons

säte. Artikeln innehåller en lagvalsregel som innebär att

domstolen skall tillämpa den lag som följer av den egna

internationella privaträtten när den skall bestämma var

detta säte är beläget.

Artikeln omfattar enligt den svenska texten -- liksom

artikel 16.2 -- såväl ''''''''bolag'''''''' som ''''''''juridiska personer''''''''. I den

engelska texten heter det ''''''''company or other legal person or

association''''''''. Skälet för detta är att uttrycket juridisk person

inte täcker alla former av bolag, såsom det tyska ''''''''offene

Handelsgesellschaft'''''''' som inte är en juridisk person. På

samma sätt hade det inte räckt att enbart tala om bolag

eftersom detta begrepp inte omfattar andra former av

sammanslutningar (''''''''associations and foundations'''''''').

Vissa problem kan tänkas uppstå vid tillämpningen av

bestämmelsen i artikel 16.2 som föreskriver att domstolarna

i den stat där den juridiska personen har sitt säte är exklusivt

behöriga att pröva frågan om exempelvis upplösning av ett

bolag. Om domstol i en konventionsstat meddelar en dom

varigenom ett bolag upplöses, och därvid grundar sin

behörighet på att bolaget enligt den tillämpliga lagen har sitt

säte i denna stat, kan problem uppstå i annan

konventionsstat där domen görs gällande om, exempelvis,

enligt lagen i denna andra stat en juridisk persons säte

bestäms av dess stadgar och dessa utpekar

erkännandestaten. I sådant fall kan erkännande vägras

under åberopande av artikel 28 första stycket (Jenard s. 57).

Artikel 53 behandlar inte den prejudiciella frågan om

erkännande av juridiska personer. Den frågan får avgöras

med tillämpning av domstolsstatens egen lag.

Bestämmelsen i andra stycket, som innehåller

bestämmelser om tillämplig lag vid avgörandet av frågan var

en ''''''''trust'''''''' har sitt säte, har behandlats vid artikel 5.6.

Avdelning VI Övergångsbestämmelser

Artikel 54

Artikel 54 innehåller övergångsbestämmelser. De kan

sammanfattas enligt följande:konventionen gäller om

det rättsliga förfarandet i ursprungsstaten inleddes efter det

att konventionen trätt i kraft.konventionen gäller

inte om domen i ursprungsstaten meddelades innan

konventionen trätt i kraft.konventionen gäller, under

vissa förutsättningar, om det rättsliga förfarandet i

ursprungsstaten pågick då konventionen trädde i kraft och

domen har meddelats därefter.

I den sistnämnda situationen får domstolen i

verkställighetsstaten pröva om domstolen i urprungsstaten

varit behörig att pröva målet. Denna rätt till prövning av

behörighetsfrågan -- som således strider mot konventionens

grundprincip i övrigt -- motiveras av att konventionen inte

var tillämplig i ursprungsstaten vid tidpunkten för målets

anhängiggörande varför svaranden inte hade lagliga

möjligheter att bestrida domstolens behörighet.

Av första stycket framgår således att

konventionen är tillämplig endast på förfaranden som har

inletts efter det att konventionen trätt i kraft i

ursprungsstaten, dvs. rättegångsstaten. På samma sätt

föreskrivs att konventionen inte gäller i fråga om officiella

handlingar (actes authentiques; se vid artikel 50) med

mindre konventionen trätt i kraft i ursprungsstaten då

handlingen upprättades eller registrerades där. Härav följer

bl.a. att konventionens behörighetsregler, reglerna om

litispendens osv. inte gäller i fråga om rättegångar som har

inletts innan konventionen trädde i kraft i rättegångsstaten.

Av första stycket framgår vidare att konventionens

regler om erkännande och verkställighet är tillämpliga bara

om konventionen gällde mellan ursprungsstaten och

verkställighetsstaten när det rättsliga förfarandet inleddes

(resp. den officiella handlingen upprättades eller

registrerades), dvs. om båda dessa stater har tillträtt

konventionen vid denna tidpunkt. Enligt huvudregeln skall

således rättegången i fråga ha inletts efter det

att konventionen trädde i kraft staterna emellan. Från

denna regel finns ett undantag i andra stycket (se nedan).

En förutsättning för att en dom skall erkännas och

verkställas i andra konventionsstater är vidare att

domen i fråga har meddelats efter det att

konventionen trätt i kraft mellan de två staterna.

Konventionens erkännande- och

verkställighetsbestämmelser kan således aldrig åberopas i

fråga om domar som meddelats före detta datum. Från

denna regel finns inget undantag.

Av artikel 56 andra stycket framgår att de äldre

verkställighetsavtal -- som enligt artikel 55 upphör att gälla

i och med Luganokonventionens ikrafträdande -- fortsätter

att gälla konventionsstaterna emellan i fråga om domar som

har meddelats före Luganokonventionens ikraftträdande.

I artikelns andra stycke finns ett undantag från

regeln om att konventionen måste gälla mellan

rättegångsstaten och erkännande-/verkställighetsstaten vid

tidpunkten för målets anhängiggörande. Om rättegången

har inletts innan konventionen trädde i kraft mellan de två

staterna blir konventionens regler om erkännande och

verkställighet tillämpliga om domen meddelades efter

konventionens ikraftträdande staterna emellan, förutsatt

att domstolen i domstolsstaten har grundat sin behörighet

på en bestämmelse som är godkänd enligt

Luganokonventionens behörighetsregler eller om den

grundat sin behörighet på en konvention som gällde mellan

domstolsstaten och verkställighetsstaten när målet

anhängiggjordes.

En behörighetsregel som är underkänd enligt

Luganokonventionen godtas också förutsatt att

behörighetsregeln fanns i en mellan staterna gällande

internationell överenskommelse (jfr bl.a. reglerna i artikel

57).

Om domstolen i ursprungsstaten varit behörig på någon

av dessa grunder skall domen erkännas och verkställas i

andra konventionsstater (förutsatt naturligtvis att någon

grund för vägran inte föreligger enligt artiklarna 27 och 28).

I tredje stycket finns en speciell

övergångsbestämmelse om tillämplig lag i de fall parterna i

en avtalstvist skriftligen har kommit överens om att den på

avtalet tillämpliga lagen skall vara irländsk lag eller lagen i

en del av Storbritannien och Nordirland. Av bestämmelsen

framgår att ett sådant avtal grundar behörighet för

domstolarna i Irland resp. den delen av

Storbritannien och Nordirland. Bestämmelsen, som

ordagrant tagits över från Brysselkonventionen, avser att

skydda parter som ingått sådana lagvalsavtal i förlitan på att

avtalet enligt irländsk och brittisk praxis också grundar

behörighet (Schlosser p. 175). Bestämmelsen torde sakna

större praktisk betydelse i Luganokonventionen.

Artikel 54 A

I denna artikel finns vissa bestämmelser om domstols

behörighet i vissa sjörättsmål. Artikeln har kommenterats i

avsnitt 2.6.

I artikel 54 A har delar av arrestkonventionens regler

tagits in. Bestämmelsen gäller numera endast för Island,

Norge, Finland och Sverige (Danmark, Grekland och

Irland har tillträtt arrestkonventionen) under längst tre år

räknat från ikraftträdandet av Luganokonventionen för

respektive stat. Motsvarande bestämmelser finns i

Brysselkonventionen.

Arrestkonventionen innehåller i första hand

bestämmelser dels om de anspråk för vilka kvarstad och

liknande säkerhetstgärder får meddelas, dels om vilka

fartyg som får beläggas med kvarstad och dels om domstols

behörighet.

Enligt arrestkonventionens artikel 2 får kvarstad beviljas

endast för s.k. sjöfordringar. Vilka anspråk som omfattas av

detta uttryck framgår av artikel 1. Enligt artikel 3 får

kvarstad beviljas antingen på det fartyg till vilket

sjöfordringen hänför sig eller, med vissa undantag, annat

fartyg som tillhör samma ägare. Om, vid skeppslega,

befraktaren ensam är ansvarig för den aktuella

sjöfordringen får endast detta fartyg eller annat av

befraktaren ägt fartyg beläggas med kvarstad. Av artikel 7

framgår att domstolarna i den stat där fartyget har belagts

med kvarstad kan vara behöriga att pröva målet också i sak.

För behörighet krävs antingen att sådan föreligger enligt

den nationella lagen eller att någon av de i artikeln

uppräknade förutsättningarna föreligger (av vilka kan

nämnas att käranden har hemvist i staten eller att

sjöfordringen uppstått där). Alla processuella frågor skall

avgöras enligt den nationella lagen.

Av bestämmelserna i artikel 54 A motsvarar punkten

1 arrestkonventionens artikel 7, dock med den

skillnaden att som grund för behörighet inte kan åberopas

en föreskrift i nationell lag. Punkterna 2-4 motsvarar

arrestkonventionens artikel 3 och punkten 5

motsvarar arrestkonventionens artikel 1.

Av Luganokonventionens artikel 24 följer att domstol

får förordna om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder i

sjörättsmål även om den inte är behörig att pröva målet i

sak. Domstolens behörighet att pröva målet i dess helhet

följer sedan av arrestkonventionens bestämmelser (jfr

Luganokonventionens artikel 57) eller, övergångsvis för

vissa stater, av Luganokonventionens artikel 54 A.

Frågan om ett svenskt tillträde till arrestkonventionen

övervägs för närvarande inom justitiedepartementet. Skulle

dessa överväganden leda till att Luganokonventionen och

arrestkonventionen ratificeras vid samma tidpunkt, blir

artikel 54 A i Luganokonventionen aldrig tillämplig i

Sverige.

Avdelning VII Förhållandet till Brysselkonventionen

och till andra konventioner

Artikel 54 B

Denna artikel som behandlar förhållandet mellan

Brysselkonventionen och Luganokonventionen har

behandlats i avsnitt 2.7. Punkten 3 har också behandlats vid

avsnitt 2.4.4 (jfr artikel 28 andra stycket).

Artikel 55

Denna artikel som behandlar förhållandet mellan

Luganokonventionen och andra generella

verkställighetskonventioner har behandlats i avsnitt 2.8.

Artikel 56

Av artikel 56 första stycket följer att de

konventioner som avses i artikel 55 fortsätter att gälla i den

mån de har ett större tillämpningsområde än

Luganokonventionen. Vidare framgår av andra

stycket att de fortsätter att gälla för domar som har

meddelats före konventionens ikrafträdande; sådana domar

kan ju aldrig erkännas och verkställas enligt

Luganokonventionen. Artikeln har kommenterats i avsnitt

2.8 och vid artikel 54. Beträffande 1977 års nordiska

konvention, se avsnitt 3.3.6.

Artikel 57

Artikeln, som innehåller regler om förhållandet mellan

Luganokonventionen och andra multilaterala eller

bilaterala konventioner som på särskilda områden gäller

konventionsstaterna emellan, har kommenterats i avsnitt

2.9.

Artikel 58

Brysselkonventionens artikel 58 innehåller särskilda

bestämmelser om rättigheter som schweiziska medborgare

har enligt ett avtal mellan Schweiz och Frankrike från år

1869. Den kunde undvaras i Luganokonventionen och

Brysselkonventionens artikel 58 har genom 1989 års

tillträdeskonvention formulerats om till en

övergångsbestämmelse. Att artikelnumret behållits har sin

grund i önskemålet att behålla parallelliteten mellan

Bryssel- och Luganokonventionerna.

Artikel 59

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.1. Enligt

första stycket får konventionsstaterna ingå avtal med

tredje stat som innebär ett åtagande att inte erkänna och

verkställa domar som har meddelats i stater som har tillträtt

Luganokonventionen om domstolen har grundat sin

behörighet uteslutande på sådana exorbitanta

behörighetsregler som avses i artikel 3.

Bestämmelsen gör det möjligt att skydda svarande som

har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i den aktuella

tredje staten. Artikeln innebär således att den fria

rörligheten för domar kan begränsas i viss utsträckning och

har sin grund i att Luganokonventionen inte har några som

helst begränsningar i fråga om domstolars internationella

behörighet i de fall svaranden har hemvist i en stat som inte

har tillträtt Luganokonventionen.

Ett exempel på en sådan konvention som avses i

artikelns första stycke är 1977 års nordiska

verkställighetskonvention. I den konventionen åtar sig de

nordiska staterna att inte verkställa domar från andra stater

om gäldenären har hemvist i något av de nordiska länderna

och domstolen i ursprungsstaten grundat sin behörighet på

särskilt uppräknade exorbitanta forumregler (bl.a.

förmögenhetsforum och kärandens hemvist).

Brysselkonventionens motsvarande artikel kombinerad

med den nordiska konventionen har således gjort det

möjligt för Danmark att vägra verkställa domar från andra

EG-stater som annars skulle ha verkställts enligt

Brysselkonventionens regler.

Andra stycket innehåller vissa begränsningar i

konventionsstaternas rätt att ingå avtal av det slag som

avses i första stycket. De behöver inte kommenteras

närmare.

Avdelning VIII Slutbestämmelser

Artikel 60-68

Slutbestämmelserna har kommenterats i avsnitt 2.10 och

kräver inga ytterligare kommentarer.

Protokoll Nr 1 Angående vissa frågor om domstols

behörighet, förfarande och verkställighet

Artikel I

I denna artikel finns särskilda regler som begränsar

användningen av uppfyllelseforum i artikel 5.1 och

prorogationsforum enligt artikel 17 i de fall svaranden har

hemvist i Luxemburg.

Bestämmelsen i första stycket har sin grund i de

särskilda ekonomiska förhållandena mellan Belgien och

Luxemburg som innebär att större delen av de avtal som

ingås mellan parter som har hemvist i något av de två

länderna regelmässigt skall uppfyllas i Belgien. Utan denna

undantagsbestämmelse skulle en kärande med hemvist i

Belgien regelmässigt kunna väcka talan i Belgien mot en

svarande med hemvist i Luxemburg under åberopande av

artikel 5.1.

Bestämmelsen i andra stycket har sin grund i att

det stora flertalet avtal som ingås av personer bosatta i

Luxemburg är internationella avtal. Av detta skäl var det

nödvändigt att ställa upp strängare villkor för

prorogationsavtal än dem som följer av artikel 17.

Artikel Ia

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1 (under

rubriken Särskilda behörighetsregler), 2.4.4 och 3.2.1. Jfr

också vid artikel 5.1. Artikeln medger att Schweiz vid

deponeringen av ratifikationsinstrumentet reserverar sig

mot skyldigheten att erkänna och verkställa utländska

domar som har meddelats mot den som hade hemvist i

Schweiz vid tidpunkten för talans väckande i fall då

domstolen i ursprungsstaten har grundat sin behörighet

uteslutande på bestämmelsen i artikel 5.1

(uppfyllelseforum). Vissa ytterligare krav och

begränsningar framgår av punkten 1.b) och c) och punkten

2. Artikeln är motiverad av den schweiziska konstitutionen.

Denna för närvarande föremål för en revidering.

Reservationen upphör därför att gälla den 31 december

1999 och kan återtas dessförinnan.

Artikel Ib

Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.4 och vid artikel

16.1 b). Den medger konventionsstaterna att under vissa

förutsättningar reservera sig mot skyldigheten att erkänna

och verkställa vissa domar som gäller tidsbegränsade

nyttjanderättsavtal och där domstolen har grundat sin

behörighet på artikel 16.1.b). I avsnitt 3.2.1 föreslås att

Sverige inte utnyttjar dennna reservationsmöjlighet.

Artikel II

Bestämmelserna i denna artikel har kommenterats vid

artikel 1 samt i avsnitt 2.4.4 och 3.2.3.

I första stycket förskrivs att en person som har

åtalats för ett icke uppsåtligt brott -- man har särskilt haft

trafikmål i tankarna -- har rätt till försvarare under

rättegången även om han inte inställer sig personligen.

Konventionen omfattar inte brottmålsrättegångar i och för

sig men väl skadeståndsanspråk som handläggas inom

ramen för ett straffrättsligt förfarande (jfr vid artikel 1 och

artikel 5.4). Om en person döms i sin utevaro för ett

trafikbrott i en konventionsstat kommer

skadeståndsanspråk i allmänhet att grundas på den fällande

domen och i vissa stater är ansvarsfrågan rättskraftigt

avgjord genom brottmålsdomen och kan över huvud taget

inte omprövas i en senare rättegång rörande ett enskilt

anspråk. Det är därför angeläget att se till att svarandens

intressen tillgodoses redan under brottmålsrättegången.

Artikeln har i första hand utformats med tanke på att

lagstiftningen i vissa konventionsstater föreskriver

personlig inställelseskyldighet för svaranden även med

avseende på det enskilda anspråk som prövas inom ramen

för ett brottmålsförfarande.

De svenska bestämmelserna i 21 kap. RB om den

misstänktes rätt till försvarare uppfyller föreskrifterna i

förevarande artikel; de gäller oberoende av ev. skyldighet

för den misstänkte att inställa sig personligen till

brottmålsrättegången. Det bör framhållas att artikel II inte

ålägger konventionsstaterna att tillhandahålla

offentlig försvarare.

I andra stycket finns bestämmelser som syftar till

att ytterligare skydda svaranden i denna typ av mål (jfr vid

artikel 27.2). Konventionsstaterna får enligt dessa

bestämmelser vägra att erkänna och verkställa en dom

rörande ett civilrättsligt anspråk som har prövats inom

ramen för en brottmålsprocess av det slag som avses i

artikeln, om svaranden inte haft tillfälle att svara i målet. I

artikeln syftas därvid på rättegångar där svaranden har

ålagts att inställa sig personligen vid rättegången och

uteblivit (Jenard s. 63). Att svaranden inte haft tillfälle att

svara i målet innebär närmast att han inte har kunnat

tillvarata sina intressen genom att företrädas av ombud

(''''''''uden at den pågaeldende har haft mulighed for at

varetage sine intresser'''''''', ''''''''without the person concerned

having had the opportunity to arrange for his defence'''''''',

''''''''sans que la personne en cause ait eu la possibilité de se faire

défendre'''''''', ''''''''ohne dass sich der Angeklagte verteidigen

konnte''''''''). I avsnitt 3.2.3 föreslås att denna vägransgrund

blir obligatorisk i Sverige (jfr 3 § i propositionens lagförslag

1).

Artikel III

Bestämmelserna i denna artikel, som behandlar

kostnader för verkställighetsförfarandet, har berörts i

avsnitt 2.4.3.

Artikel IV

Denna artikel, som behandlar delgivningfrågor, har

behandlats vid artikel 20 samt i avsnitt 2.3.5 och 3.2.1. Jag

har i sistnämnda avsnitt föreslagit att Sverige utnyttjar den

i artikelns andra stycke givna möjligheten att reservera sig

mot artikelns bestämmelser om att handlingar kan sändas

för delgivning mellan konventionsstaterna på

tjänstemannanivå.

Artikel V

Denna artikel har kommenterats vid artikel 6.2 och vid

artikel 10.

Artikel Va

Denna artikel har kommenterats vid artikel 1 och vid

artikel 32.

Artikel Vb

Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1 (under

rubriken Exklusiv behörighet), 2.3.3 och 3.3.7. Som

framgår av sistnämnda avsnitt bör artikeln föranleda en

ändring i sjömanslagen (propositionens lagförslag 4).

Artikel Vc

Artikel Vc i Protokoll Nr 1 till Brysselkonventionen

innehåller en särskild bestämmelse som tar sikte på

tillämpningen av EGs patentkonvention. Bestämmelsen

kunde undvaras i Luganokonventionen.

Artikel Vd

Bestämmelserna i denna artikel har behandlats vid

artikel 16.4.

Artikel VI

Av bestämmelserna i denna artikel framgår att

konventionsstaterna skall underrätta depositarien,

schweiziska federala rådet, om de lagändringar som

konventionsstaterna vidtar med avseende på olika

bestämmelser som omnämns på olika ställen i konventionen

(se bl.a. artikel 3) liksom ändringar i företeckningarna i

Avdelning III, Avsnitt 2, över de utsedda

exekvaturdomstolarna. Konventionsstaterna kan alltså

ensidigt besluta om ändringar i sistnämnda hänseende.

Bestämmelserna föranleder särskilda föreskrifter för

Sveriges del (8 § i propositionens lagförslag 1).

Protokoll Nr 2 Om en enhetlig tolkning av

konventionen

Innehållet i Protokoll Nr 2 har redovisats i avsnitt 2.11.

Protokoll Nr 3 Om tillämpningen av artikel 57

Innehållet i Protokoll Nr 3 har kommenterats i avsnitt

2.9.

Förklaringarna

Den första förklaringen har avgivits av EG-staterna och

rör Protokoll Nr 3 och artikel 57. Den har kommenterats i

avsnitt 2.9.

De båda andra förklaringarna, varav den första har

avgivits av EG-staterna och den andra av EFTA-staterna,

rör tillämpningen av Protokoll Nr 2 och har kommenterats

i avsnitt 2.11.

Prop.

1991/92

128

6 Specialmotivering

6.1 Förslaget till lag med anledning av Sveriges tillträde

till Luganokonventionen

Övervägandena bakom den valda

lagstiftningstekniken -- inkorporeringsmetoden -- och

lagens närmare innehåll har redovisats i avsnitt 3.3.1 och

3.3.2.

1 §

Den i Lugano den 16 september 1988 antagna

konventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla

som lag här i landet.

Konventionens svenska, engelska och franska texter

finns intagna som bilaga till denna lag.

I första stycket föreskrivs att

Luganokonventionen gäller som lag här i landet. Av artikel

65 följer att detta gäller inte bara konventionen som sådan

utan även de tre protokollen. De till konventionen fogade

förklaringarna omfattas däremot formellt inte.

Av konventionens artikel 68 framgår att konventionen

är upprättad på fjorton språk och att alla har samma

giltighet. I andra stycket i förevarande paragraf har

angivits att de svenska, engelska och franska texterna

finns fogade som bilaga till lagen. Enligt 14 § lagen

(1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar

krävs inte att konventionens samtliga språkversioner

kungörs. Det räcker att uppgift lämnas om var övriga texter

finns tillgängliga. Eftersom den svenska texten har samma

vitsord som övriga texter är det i och för sig tillräckligt att

foga den svenska texten till lagen. Det är emellertid en

fördel för enskilda som vill åberopa konventionstexten

utomlands att ha tillgång också till de engelska och franska

versionerna. Dessa kan också tjäna till ledning för de

svenska domstolarnas tolkning av de olika artiklarna.

2 §

Om det inte finns någon behörig domstol när svensk

domsrätt föreligger enligt denna lag, skall frågan tas upp av

Stockholms tingsrätt.

Paragrafen tar sikte på situationer då

Luganokonventionens domsrättsregler leder till att ett mål

skall tas upp i Sverige men våra interna forumregler inte

anvisar någon behörig domstol. Frågan har utvecklats i

avsnitt 3.3.2.

3 §

Ett avgörande som rör ett sådant civilrättsligt anspråk

som avses i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 skall

varken erkännas eller verkställas här.

Artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 till

Luganokonventionen ger möjlighet att i vissa fall vägra

erkänna domar som gäller civilrättsliga anspråk prövade

inom ramen för ett utländskt brottmålsförfarande. Som

framgår av artikeln rör det sig om brottmål avseende icke

uppsåtliga brott. Bestämmelsen i förevarande paragraf

innebär att möjligheten till vägran att erkänna domar av

detta slag har gjorts obligatorisk. Frågan har behandlats i

avsnitt 3.2.3.

4 §

Vid den handläggning som avses i artikel 32 skall

hovrätten bestå av en lagfaren domare.

För det förfarande som avses i artikel 37.1 och artikel 40

gäller rättegångsbalkens regler om besvär i hovrätt i

tillämpliga delar, om inte konventionen föreskriver något

annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 40

skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten

inom fyra veckor från den dag då beslutet meddelades.

En domare som har handlagt ett mål enligt artikel 32 är

jävig att handlägga mål om samma sak enligt artikel 37.1

och artikel 40.

Luganokonventionens bestämmelser om

exekvaturförfarandet ger möjlighet till prövning i tre led.

För svensk del skall prövningen i både det första och det

andra skedet göras av Svea hovrätt (jfr avsnitt 2.4.1, 2.4.3

och 3.2.2). Konventionen reglerar till viss del det närmare

förfarandet under exekvaturprövningen. I övrigt tillämpas

intern rätt (se artikel 33 första stycket). Förevarande

paragraf reglerar förfarandet i Svea hovrätt.

Bestämmelsen i första stycket rör

förfarandet vid den inledande prövningen enligt artikel 32.

Av bestämmelsen framgår att hovrätten vid denna prövning

skall bestå av en domare. Det innebär att hovrätten i detta

skede inte får avgöra målet i kollegial sammansättning.

För detta skede av exekvaturprövningen finns vissa

särbestämmelser i konventionen (artikel 33 andra och

tredje styckena samt artiklarna 34, 35 och 47-49). I övrigt

blir handläggningen densamma som i de verkställighetsmål

som redan i dag handläggs av Svea hovrätt.

I andra stycket regleras det andra skedet av

exekvaturförfarandet (artikel 37.1 resp. artikel 40).

Bestämmelsen hänvisar till rättegångsbalkens regler om

besvär i hovrätt. Det är närmast bestämmelserna i 52 kap.

RB som kommer i fråga, t.ex. reglerna om komplettering i 6

§ och muntligt förhör i 7 § första stycket. Rättegångsbalkens

bestämmelser om rättegången i allmänhet är också

tillämpliga på förfarandet i den mån de passar in på detta,

liksom bestämmelser i annan lagstiftning som kan komma

att tillämpas i besvärsmål. I förevarande bestämmelse har

markerats att bestämmelserna i rättegångsbalken gäller

endast i tillämpliga delar. Som påpekats i avsnitt 3.3.2 blir

det t.ex. aldrig aktuellt att tillämpa bestämmelserna om

inhibition i 52 kap. 7 § andra stycket RB. Vidare finns i

förevarande bestämmelse en påminnelse om att reglerna i

rättgångsbalken är subsidiära i förhållande till

konventionens bestämmelser (t.ex. artikel 38).

I det andra skedet av exekvaturprövningen gäller

rättegångsbalkens vanliga regler om hovrättens

sammansättning.

Paragrafens andra stycke innehåller också en

bestämmelse om klagotidens längd i fall då avgörandet från

den inledande prövningen enligt artikel 32 överklagas av

borgenären. Denna fråga har nämligen inte reglerats i

konventionen (ang. klagofrist för gäldenären, se nedan).

Klagotiden är fyra veckor. Den räknas från det att beslutet

meddelades. Det ställs alltså inget krav på delgivning av

beslutet. Ansökan om ändring skall ges in till hovrätten,

som prövar om den har kommit in i rätt tid. Beslut om

avvisning av en för sent inkommen inlaga skall fattas av

hovrätten i vanlig sammansättning. Denna fråga har

närmare utvecklats i avsnitt 3.3.2.

Eftersom borgenären i normalfallet befinner sig

utomlands, finns det anledning att räkna med att han på

grund av oförutsedda omständigheter kan få förhinder att

komma in med sitt överklagande i rätt tid. Föreligger laga

förfall har han möjlighet att få fristen förlängd enligt

bestämmelserna i 58 kap. RB om återställande av försutten

tid. En sådan ansökan skall enligt 58 kap. 12 § göras hos

högsta domstolen.

När det är gäldenären som överklagar ett beslut från

första instans gäller de klagofrister som angivits i artikel 36.

I artikelns andra stycke finns ett förbud mot att förlänga

fristen på grund av långt avstånd. Det bör uppmärksammas

att klagofristerna enligt artikel 36 börjar löpa först då

gäldenären delges beslutet.

Av tredje stycket framgår att en domare som har

gjort den inledande prövningen enligt artikel 32 är jävig att

handlägga mål om samma ansökan i det andra skedet av

exekvaturförfarandet. Detta gäller både när ansökan har

bifallits och när den har avslagits vid den inledande

prövningen. Frågan har behandlats i avsnitt 3.3.2.

Innebörden av att domaren är jävig framgår av 4 kap. 15 §

RB.

5 §

För det förfarande som avses i artikel 37.2 och artikel 41

gäller rättegångsbalkens regler om besvär i högsta

domstolen i tillämpliga delar, om inte konventionen

föreskriver något annat. Talan får inte komma under högsta

domstolens prövning utan att högsta domstolen meddelat

sökanden tillstånd till detta enligt 54 kap. 10 §

rättegångsbalken.

Högsta domstolen är sista instans vid

exekvaturprövningen. I paragrafen finns bestämmelser om

förfarandet där. De motsvarar bestämmelserna i 4 § andra

stycket.

Paragrafen innehåller inga särregler om den tid inom

vilken besvären skall ges in. Härav följer att reglerna i 56

kap. 1 § RB blir tillämpliga. De innebär att besvärsinlagan

skall ges in till hovrätten inom fyra veckor från den dag

beslutet meddelades.

En förutsättning för att högsta domstolen skall pröva

målet är att prövningstillstånd har beviljats. Bakgrunden till

denna regel framgår av avsnitt 3.2.2 och avsnitt 5 vid artikel

37.

6 §

Om en ansökan om verkställighet bifalls, skall det

utländska avgörandet verkställas på samma sätt som en

svensk domstols lagakraftägande dom, såvida inte annat

följer av artikel 39. Vid verkställighet av ett utländskt

avgörande som rör säkerhetsåtgärd skall i stället

utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av

beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd tillämpas.

I paragrafen ges besked om vilka bestämmelser som skall

tillämpas på verkställighetsstadiet, sedan det enligt reglerna

i konventionen har konstaterats att verkställighet av ett

utländskt avgörande får äga rum här i landet. Med

avgörande avses alla slags domar, beslut och utslag, oavsett

deras beteckning (se artikel 25 och kommentarerna därtill i

avsnitt 5).

Paragrafens första mening handlar om fall då

konventionen medger full verkställighet av det utländska

avgörandet. Bestämmelsen omfattar också olika

interimistiska beslut, t.ex. interimistiska beslut om

underhållsbidrag, om beslutet får verkställas i

ursprungsstaten. Det utländska avgörandet skall verkställas

på samma sätt som en svensk lagakraftägande dom.

Motsvarande bestämmelse finns i andra lagar om

verkställighet av utländska avgöranden.

Av artikel 39 första stycket framgår att ett

verkställighetsbeslut från den inledande prövningen enligt

artikel 32 bara innebär att säkerhetsåtgärder får vidtas mot

gäldenärens egendom. För att det utländska avgörandet

skall bli fullt verkställbart krävs dessutom att klagofristen

enligt artikel 36 har löpt ut utan att gäldenären har klagat

eller att verkställighet har medgivits av hovrätten eller

högsta domstolen efter det att beslutet från den inledande

prövningen har överklagats.

Bestämmelsen i första meningen innebär att

utsökningsbalkens regler fullt ut blir tillämpliga när det

gäller verkställigheten som sådan; denna är ju oreglerad i

konventionen. Det innebär bl.a. att borgenären måste

ansöka om verkställighetsåtgärder hos

kronofogdemyndigheten och att verkställighet alltså inte är

en automatisk följd av ett bifallande exekvaturbeslut.

Borgenären kan ju t.ex. vilja försöka förmå gäldenären att

frivilligt göra rätt för sig. Gäldenären kan i sin tur tänkas

vilja betala frivillligt för att undvika ytterligare kostnader,

sedan han konstaterat att exekvaturprövningen utfallit till

hans nackdel.

I paragrafens andra mening regleras det fallet att

det utländska avgörandet som sådant är ett förordnande om

säkerhetsåtgärd. Med uttrycket säkerhetsåtgärd avses i

första hand sådana åtgärder som kan jämställas med

åtgärder enligt 15 kap. RB, dvs. kvarstad, återställande av

rubbad besittning och olika andra åtgärder för att

säkerställa sökandens rätt (ang. interimistiska beslut, se

ovan vid första meningen). Avgöranden av detta slag kan

komma att verkställas i Sverige i två fall. Antingen har

beslutet meddelats i den konventionsstat där tvisten i fråga

kommer att avgöras, eller har avgjorts, i sak. Eller också

härrör det från en tredje konventionsstat, där man har

förordnat om säkerhetsågärden med stöd av artikel 24 i

konventionen.

Den utländska säkerhetsåtgärden skall verkställas enligt

utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av

beslut om kvarstad m.m. Dessa bestämmelser återfinns i 16

kap. 10-16 §§ UB. Bestämmelserna har kommenterats i

avsnitt 3.3.2.

7 §

Om hovrätten vid det förfarande som avses i artikel 32

bifaller en ansökan om verkställighet, skall hovrättens

beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad eller annan

åtgärd som avses i 15 kap. rättegångsbalken.

Paragrafen ger besked om den närmare innebörden av

sådana säkerhetsåtgärder som avses i artikel 39 (jfr

kommentaren till denna i avsnitt 5). Rätten till dessa

säkerhetsåtgärder följer direkt av att hovrätten medger

verkställighet av en dom eller motsvarande vid den

inledande prövningen enligt artikel 32. Borgenären skall

alltså inte behöva utverka ett särskilt tillstånd till

säkerhetsåtgärder i detta fall.

Av paragrafen framgår att de säkerhetsåtgärder som står

till buds är de som regleras i 15 kap. RB, dvs. framför allt

kvarstad. Att rätten till säkerhetsåtgärder är en automatisk

följd av hovrättens beslut om verkställighet innebär inte att

kronofogdemyndigheten verkställer dem ex officio. Det

förutsätts alltså att borgenären ansöker om verkställighet

hos kronofogdemyndigheten. Ansökan behandlas sedan

som en begäran om verkställighet av ett svenskt

domstolsbeslut om säkerhetsåtgärd i enlighet med

bestämmelserna i 16 kap. 10-16 §§ UB.

8 §

Regeringen skall tillkännage innehållet i sådana

underrättelser som avses i artikel VI i Protokoll Nr 1.

Bakgrunden till denna paragraf har behandlats i avsnitt

3.3.2.

6.2 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

337 §

I fråga om behörigheten för sjörättsdomstol att ta upp

tvistemål som avses i 336 § skall bestämmelserna om laga

domstol i tvistemål i allmänhet tillämpas. Talan får även

väckas vid sjörättsdomstolen för den ort där fartyget finns.

Har säkerhet för en fordran ställts hos myndighet till

befrielse från kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd, får

talan väckas även vid sjörättsdomstolen för den ort där

säkerheten har ställts. Talan angående en fordran som

säkerheten har avsett får väckas vid sistnämnda

sjörättsdomstol, även om säkerheten har frigetts.

Talan om ansvarighet på grund av avtal om befordran av

passagerare eller resgods får väckas endast vid domstol

1. för den ort där svaranden är varaktigt bosatt eller har

sin huvudsakliga rörelse;

2. för den avtalsenliga avgångs- eller bestämmelseorten;

3. i den stat där käranden har sitt hemvist eller eljest är

varaktigt bosatt, förutsatt att svaranden har driftsställe för

sin rörelse i den staten och är underkastad dess domsrätt;

eller

4. i den stat där befordringsavtalet träffades, förutsatt att

svaranden har driftsställe för sin rörelse i den staten och är

underkastad dess domsrätt.

Efter det att tvist som avses i andra stycket har uppstått

får parterna avtala att talan skall väckas vid annan domstol

eller att tvisten skall hänskjutas till skiljemän.

Finns inte sjörättsdomstol i den ort där svaranden har

kunnat sökas enligt första stycket, andra stycket 1 eller 2

eller tredje stycket, väcks talan vid den sjörättsdomstol som

är närmast den orten.

Om flera är redare i ett fartyg, skall fartygets hemort

anses som rederiets hemvist.

Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte om

annat följer av lagen (1992:000) med anledning av Sveriges

tillträde till Luganokonventionen.

Ändringen innebär att det till paragrafen har fogats ett

sjätte stycke med upplysning om att inkorporeringslagens

regler går före bestämmelserna i paragrafen. Bestämmelsen

har kommenterats i avsnitt 3.3.7.

6.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:79) om

erkännande och verkställighet av dom som meddelats i

Schweiz

12 §

Denna lag gäller inte i fråga om dom eller förlikning

som skall erkännas och verkställas enligt lagen (1992:000)

med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen. Den gäller inte heller i fråga om

dom eller förlikning som avser

1. konkurs eller ackordsförhandling utan konkurs, däri

inbegripen fråga om ogiltighet av rättshandling som ingåtts

av konkursgäldenären; eller

2. rätt till fast egendom i annat land än Schweiz eller

skyldighet att träffa förfogande om dylik rätt eller påföljd

av sådan skyldighets åsidosättande, dock att även i ty fall

domen eller förlikningen gäller, där den avser ämne av

familjerättslig eller arvsrättslig natur.

Ändringen har behandlats i avsnitt 3.3.7.

6.4 Förslaget till lag om ändring i sjömanslagen

(1973:282)

14 §

Tvist om sjömans anställningsförhållande får inte

dras inför utländsk myndighet.

Första stycket gäller inte om annat följer av lagen

(1992:000) med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen.

Ändringen i sjömanslagen har behandlats i avsnitt 3.3.7.

Som framgår av det avsnittet är sjömanslagen i ett annat

sammanhang föremål för en mera heltäckande översyn.

6.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:595) om

erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område

Ändringarna i 1977 års nordiska verkställighetslag har

behandlats i avsnitt 3.3.6.

5 §

Verkställighet här i riket skall på ansökan ske även av

1. förlikning som i fråga av privaträttslig beskaffenhet

har ingåtts inför domstol eller annan myndighet i Danmark,

Finland, Island eller Norge och som får verkställas i den stat

där den har ingåtts,

2. förlikning som avses i § 478, stk 1, nr. 4, loven om

rettens pleje (udenretligt forlig), om förlikningen har

träffats och får verkställas i Danmark samt gäldenären hade

hemvist där när den ingicks,

3. skuldebrev som enligt dansk lag kan utgöra grund

för verkställighet utan rättegång, om skuldebrevet har

undertecknats av gäldenären i Danmark och han då hade

hemvist i Danmark,

4. skuldebrev som enligt norsk lag kan utgöra grund

för verkställighet utan rättegång, om skuldebrevet har

undertecknats av gäldenären i Norge och han då hade

hemvist i Norge,

5. lagakraftvunnet beslut av finsk exekutiv myndighet

varigenom köpare eller säljare har ålagts

betalningsskyldighet i samband med återtagning av gods

som har sålts på avbetalning, om den betalningsskyldige vid

tidpunkten för återtagningen hade hemvist i Finland.

Till uppräkningen i 5 § om vilka nordiska

exekutionstitlar som kan verkställas i Sverige har fogats dels

danska exigibla skuldebrev (punkten 3), dels norska

exigibla skuldebrev (punkten 4). Lagändringen har

behandlats i avsnitt 3.3.6. Rätten till verkställighet enligt

förevarande paragraf är inte ovillkorlig. De begränsningar i

denna rätt som framgår av 10 § andra stycket gäller även de

nya exekutionstitlarna.

Bestämmelsen i den nya femte punkten motsvaras helt

av punkten 3 i den tidigare lydelsen.

7 §

Denna lag tillämpas inte om lagen (1992:000) med

anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen är

tillämplig eller om annat följer av särskilda bestämmelser

om erkännande och verkställighet av avgöranden och

förlikningar på särskilda rättsområden.

Lagen tillämpas inte heller beträffande

1. dom eller förlikning i mål angående boskillnad, legal

separation, äktenskapsskillnad, återgång av äktenskap,

antagande av adoptivbarn eller adoptivförhållandes

hävande, omyndighetsförklaring eller dess hävande eller i

mål angående bodelning eller skadestånd med anledning av

legal separation, äktenskapsskillnad eller återgång av

äktenskap, om ej fråga är om verkställighet av dom som

skall gälla här i riket enligt 22 § förordningen (1931:429) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap,

adoption och förmynderskap,

2. dom eller förlikning rörande vårdnad om eller rätt till

umgänge med barn eller överlämnande av barn i annat fall,

om ej fråga är om verkställighet enligt 6 §,

3. dom eller förlikning rörande familjerättslig

underhållsskyldighet,

4. dom eller förlikning rörande faderskapet till barn,

5. dom eller förlikning angående rätt på grund av arv

eller testamente, efterlevande makes rätt, boutredning eller

skifte med anledning av dödsfall eller ansvarighet för den

dödes gäld, om ej den avlidne var medborgare i Danmark,

Finland, Island, Norge eller Sverige och hade hemvist i

någon av dessa stater,

6. dom eller förlikning angående

a) gäldenärs försättande i konkurs,

b) inledande av förhandling om offentligt ackord utan

konkurs,

c) andra på konkursdomares eller konkursdomstols

prövning beroende frågor eller

d) rättshandlings eller annan åtgärds ogiltighet eller

återgång på grund av konkurs eller förhandling om

offentligt ackord utan konkurs i något av de nordiska

länderna, om av konkursbeslutet eller beslutet om offentlig

ackordsförhandling framgår att gäldenären inte hade

hemvist i något av de nordiska länderna,

7. dom eller förlikning i mål som skall upptagas

omedelbart av särskild domstol för handläggning av tvister

rörande kollektivavtal.

Till denna paragraf har i första stycket fogats en regel

som innebär att lagen inte gäller, om Luganokonventionen

är tillämplig. Bestämmelsens sista led har, i sak oförändrat,

flyttats över från paragrafens sista stycke.

10 §

Beslut om verkställighet, som söks hos

kronofogdemyndighet, meddelas utan motpartens

hörande, om inte kronofogdemyndigheten

bestämmer annat.

Ansökan om verkställighet av förlikning eller

skuldebrev som avses i 5 § 2--4 får inte

bifallas utan att tillfälle har beretts motparten att yttra sig.

Inkommer han med bestridande som inte är

uppenbart ogrundat, skall ansökningen avslås. Innehåller

förlikning som avses i 5 § 2 bestämmelse om

skyldighet att ersätta kostnad, får detta belopp jämkas.

Hänvisningen i paragrafens andra stycke till vissa

bestämmelser i 5 § har utvidgats till att gälla även de norska

och danska exigibla skuldebrev som avses i 5 § punkterna 3

och 4. Det innebär att en ansökan om verkställighet av ett

sådant skuldebrev aldrig får bifallas utan att motparten har

beretts tillfälle att yttra sig och att ansökningen skall avslås

om denne inkommer med ett bestridande som inte är

uppenbart ogrundat. Villkoren är desamma som sedan

tidigare gäller för danskt udenretligt forlig.

6.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1983:368) om

erkännande och verkställighet av österrikiska domar på

privaträttens område

1 §

Denna lag är tillämplig på domar som har meddelats i

Österrike i ämnen av privaträttslig beskaffenhet. Lagen

tillämpas på domar i sådana ämnen, även om de har

meddelats i ett straffrättsligt förfarande. Lagen tillämpas

inte om lagen (1992:000) med anledning av Sveriges

tillträde till Luganokonventionen är tillämplig.

Ändringen har behandlats i avsnitt 3.3.7.

6.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

5 §

Om enligt någon särskild föreskrift en tvist angående en

förpliktelse skall tas upp av en annan myndighet än

tingsrätt, kan saken prövas enligt denna lag endast om det

finns bestämmelser som medger sådan prövning. Vad som

sägs i denna lag om tingsrätt skall i sådana fall i stället gälla

den andra myndigheten.

Bestämmelserna om betalningsföreläggande och

vanlig handräckning gäller inte om svaranden vid

tidpunkten för ansökan har hemvist i en främmande stat

som har tillträtt den i Lugano den 16 september 1988

antagna konventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område eller om

det i en sådan stat pågår rättegång om samma sak och denna

rättegång kan leda till ett avgörande som är verkställbart i

Sverige.

Av det nya andra stycket framgår att

kronofogdemyndigheten inte får ta upp ansökan om

betalningsföreläggande eller vanlig handräckning, om

svensk domstol skulle vara förhindrad att ta upp saken till

prövning enligt Luganokonventionens domsrättsregler.

Dessa summariska processformer står inte heller till

förfogande i litispendenssituationer av det slag som anges i

stycket. Särskild handräckning berörs inte av de nya

bestämmelserna. Övervägandena bakom dessa har

redovisats i avsnitt 3.3.5.

7 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag

att regeringen föreslår riksdagen att

dels godkänna den i Lugano den 16 september

1988 antagna konventionen om domstols behörighet och

om verkställighet av domar på privaträttens område med

den reservation som har angetts,

dels anta förslagen till

1. lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen,

2. lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1),

3. lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och

verkställighet av domar som meddelats i Schweiz,

4. lag om ändring i sjömanslagen (1973:282),

5. lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens område,

6. lag om ändring i lagen (1983:368) om erkännande och

verkställighet av österrikiska domar på privaträttens

område,

7. lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning.

8 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition föreslå

riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt

fram.

Prop.

1991/92

128

Bilaga 1

Departementspromemorians lagförslag

1 Förslag till

Lag om domstols internationella behörighet och om

verkställighet av utländska domar på privaträttens

område

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Den i Lugano den 16 september 1988 antagna

konventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla

som lag här i landet.

Konventionens svenska, engelska och franska text finns

intagen som bilaga1 till denna lag.

2 § Om en stämning eller motsvarande handling

skall delges utomlands med en svarande som har hemvist i

en konventionsstat och svaranden inte går i svaromål, får

målet inte avgöras förrän det har klarlagts

1. att handlingen har delgivits i en form som föreskrivs i

den anmodade statens lagstiftning för delgivning av i denna

stat upprättade handlingar med personer som är bosatta på

den statens område eller att handlingen har lämnats till

svaranden eller i hans bostad på annat sätt som är tillåtet

enligt Haagkonventionen den 15 november 1965 om

delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av

civil eller kommersiell natur, och

2. att delgivningen har ägt rum i så god tid att svaranden

haft möjlighet att avge svaromål.

3 § Ett avgörande rörande ett sådant civilrättsligt

anspråk som avses i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1

skall varken erkännas eller verkställas här.

4 § För det förfarande som avses i artikel 32,

artikel 37.1 och 40.1 gäller rättegångsbalkens regler om

besvär i hovrätt om inte konventionen föreskriver annat.

Vid den handläggning som avses i artikel 32 är hovrätten

domför med en lagfaren domare.

En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 40.1

skall göras skriftligen inom fyra veckor från den dag då

beslutet meddelades.

5 § För det förfarande som avses i artikel 37.2 och

artikel 41 gäller rättegångsbalkens regler om besvär i högsta

domstolen om inte konventionen föreskriver annat. Högsta

domstolen får inte pröva frågan utan att högsta domstolen

meddelat sökanden tillstånd till detta enligt 54 kap. 10 §

första punkten rättegångsbalken.

6 § För det förfarande som avses i artiklarna 32,

37, 40 och 41 gäller i övrigt vad som i rättegångsbalken är

föreskrivet om rättegången i allmänhet om inte

konventionen föreskriver annat.

7 § Om ansökan om verkställighet bifalls skall

avgörandet verkställas på samma sätt som en svensk

domstols lagakraftägande dom. I fråga om beslut som avses

i artikel 24 skall utsökningsbalkens bestämmelser om

verkställighet av beslut om kvarstad eller annan

säkerhetsåtgärd tillämpas.

8 § Om hovrätten bifaller ansökan om

verkställighet skall hovrättens beslut i motsvarande mån

anses innefatta ett beslut om kvarstad eller annan åtgärd

som avses i 15 kap. rättegångsbalken.

9 § Det ankommer på regeringen att tillkännage

innehållet i sådana underrättelser som avses i artikel VI i

Protokoll Nr 1.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och

verkställighet av dom som meddelats i Schweiz

Härigenom föreskrivs att 12 § lagen (1936:79) om

erkännande och verkställighet av dom som meddelats i

Schweiz skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §

Denna lag äger ej Denna lag gäller inte i

tillämpning å dom eller fråga om dom eller

förlikning som gäller förlikning som skall

 erkännas och verkställas

 enligt lagen (1992:000) om

 domstols internationella

 behörighet och om

 verkställighet av

 utländska domar på

 privaträttens område.

 Den gäller inte heller i

 fråga om dom eller

 förlikning som avser

1. konkurs eller ackordsförhandling utan konkurs, däri

inbegripen fråga om ogiltighet av rättshandling som ingåtts

av konkursgäldenären; eller

2. rätt till fast egendom i annat land än Schweiz eller

skyldighet att träffa förfogande om dylik rätt eller påföljd

av sådan skyldighets åsidosättande, dock att även i ty fall

domen eller förlikningen gäller, där den avser ämne av

familjerättslig eller arvsrättslig natur.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3 Förslag till

Lag om ändring i sjömanslagen (1973:282)

Härigenom föreskrivs att 14 § sjömanslagen (1973:282)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

Tvist om sjömans Tvist om sjömans

anställningsförhållande anställningsförhållande

får ej dragas inför får inte dras inför

utländsk myndighet. utländsk myndighet.

Första stycket gäller

 inte om annat följer av

 lagen (1992:000) om domstols

 internationella behörighet

 och om verkställighet av

 utländska domar på

 privaträttens område.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och

verkställighet av nordiska domar på privaträttens

område

Härigenom föreskrivs att 5, 7 och 10 §§ lagen (1977:595)

om erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

Verkställighet här i riket skall på ansökan ske även av

1. förlikning som i fråga av privaträttslig beskaffenhet

har ingåtts inför domstol eller annan myndighet i Danmark,

Finland, Island eller Norge och som får verkställas i den stat

där den har ingåtts,

2. förlikning som avses i § 478, stk 1, nr. 4, loven om

rettens pleje (udenretligt forlig), om förlikningen har

träffats och får verkställas i Danmark samt gäldenären hade

hemvist där när den ingicks,

3. lagakraftvunnet beslut av 3. skuldebrev som enligt dansk

finsk exekutiv myndighet lag kan utgöra grund för

varigenom köpare eller verkställighet utan

säljare har ålagts rättegång, om

betalningsskyldighet i samband skuldebrevet har undertecknats

med återtagning av gods som av gäldenären i Danmark

har sålts på och han då hade hemvist i

avbetalning, om den Danmark,

betalningsskyldige vid

tidpunkten för 4. skuldebrev som enligt norsk

återtagningen hade hemvist lag kan utgöra grund för

i Finland. verkställighet utan

 rättegång, om

 skuldebrevet har undertecknats

 av gäldenären i Norge

 och han då hade hemvist i

 Norge,

 5. lagakraftvunnet beslut av

 finsk exekutiv myndighet

 varigenom köpare eller

 säljare har ålagts

 betalningsskyldighet i samband

 med återtagning av gods som

 har sålts på

 avbetalning, om den

 betalningsskyldige vid

 tidpunkten för

 återtagningen hade hemvist

 i Finland.

7 §

 Denna lag tillämpas inte om

 lagen (1992:000) om domstols

 internationella behörighet

 och om verkställighet av

 utländska domar på

 privaträttens område

 är tillämplig eller om

 annat följer av

 särskilda bestämmelser

 om erkännande och

 verkställighet av

 avgöranden och

 förlikningar på

 särskilda

 rättsområden.

 Lagen tillämpas icke

Lagen tillämpas inte heller

beträffande beträffande

1. dom eller förlikning i mål angående boskillnad, legal

separation, äktenskapsskillnad, återgång av äktenskap,

antagande av adoptivbarn eller adoptivförhållandes

hävande, omyndighetsförklaring eller dess hävande eller i

mål angående bodelning eller skadestånd med anledning av

legal separation, äktenskapsskillnad eller återgång av

äktenskap, om ej fråga är om verkställighet av dom som

skall gälla här i riket enligt 22 § förordningen (1931:429) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap,

adoption och förmynderskap,

2. dom eller förlikning rörande vårdnad om eller rätt till

umgänge med barn eller överlämnande av barn i annat fall,

om ej fråga är om verkställighet enligt 6 §,

3. dom eller förlikning rörande familjerättslig

underhållsskyldighet,

4. dom eller förlikning rörande faderskapet till barn,

5. dom eller förlikning angående rätt på grund av arv

eller testamente, efterlevande makes rätt, boutredning eller

skifte med anledning av dödsfall eller ansvarighet för den

dödes gäld, om ej den avlidne var medborgare i Danmark,

Finland, Island, Norge eller Sverige och hade hemvist i

någon av dessa stater,

6. dom eller förlikning angående

a) gäldenärs försättande i konkurs,

b) inledande av förhandling om offentligt ackord utan

konkurs,

c) andra på konkursdomares eller konkursdomstols

prövning beroende frågor eller

d) rättshandlings eller annan åtgärds ogiltighet eller

återgång på grund av konkurs eller förhandling om

offentligt ackord utan konkurs i något av de nordiska

länderna, om av konkursbeslutet eller beslutet om offentlig

ackordsförhandling framgår att gäldenären inte hade

hemvist i något av de nordiska länderna,

7. dom eller förlikning i mål som skall upptagas

omedelbart av särskild domstol för handläggning av tvister

rörande kollektivavtal.

Lagen tillämpas ej heller i

övrigt, i den mån detta

följer av särskilda

bestämmelser om

erkännande och

verkställighet av

avgöranden och

förlikningar på

särskilda

rättsområden.

 10 §

Beslut om verkställighet, Beslut om verkställighet,

som sökes hos som söks hos

kronofogdemyndighet, meddelas kronofogdemyndighet, meddelas

utan motpartens hörande, om utan motpartens hörande, om

ej kronofogdemyndigheten inte kronofogdemyndigheten

bestämmer annat. bestämmer annat.

 Ansökan om

Ansökan om

verkställighet av verkställighet av

förlikning som avses i 5 förlikning eller skuldebrev

§ 2 får ej bifallas utan som avses i 5 § 2-4 får

att tillfälle har beretts inte bifallas utan att

motparten att yttra sig. tillfälle har beretts

Inkommer han med bestridande motparten att yttra sig.

som ej är uppenbart Inkommer han med bestridande

ogrundat, skall ansökningen som inte är uppenbart

avslås. Innehåller ogrundat, skall ansökningen

förlikningen bestämmelse avslås. Innehåller

om skyldighet att ersätta förlikning som avses i 5

kostnad, får detta belopp § 2 bestämmelse om

jämkas. skyldighet att ersätta

 kostnad, får detta belopp

 jämkas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1983:368) om erkännande och

verkställighet av österrikiska domar på privaträttens

område

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1983:368) om

erkännande och verkställighet av österrikiska domar på

privaträttens område skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag är tillämplig Denna lag är tillämplig

på domar som har meddelats på domar som har meddelats

i Österrike i ämnen av i Österrike i ämnen av

privaträttslig privaträttslig

beskaffenhet. Lagen beskaffenhet. Lagen

tillämpas på domar i tillämpas på domar i

sådana ämnen, även om sådana ämnen, även om

de har meddelats i ett de har meddelats i ett

straffrättsligt straffrättsligt

förfarande. förfarande. Lagen

 tillämpas inte om lagen

 (1992:000) om domstols

 internationella behörighet

 och om verkställighet av

 utländska domar på

 privaträttens område

 är tillämplig.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

6 Förslag

Lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

Om enligt någon särskild föreskrift en tvist angående en

förpliktelse skall tas upp av en annan myndighet än

tingsrätt, kan saken prövas enligt denna lag endast om det

finns bestämmelser som medger sådan prövning. Vad som

sägs i denna lag om tingsrätt skall i sådana fall i stället gälla

den andra myndigheten.

 Bestämmelserna i 2 och 3

 §§ gäller inte om

 lagen (1992:000) om domstols

 internationella behörighet

 och om verkställighet av

 utländska domar på

 privaträttens område

 är tillämplig och

 svaranden vid tidpunkten

 för ansökan har hemvist

 i en stat som har tillträtt

 konventionen den 16 september

 1988 om domstols behörighet

 och om verkställighet av

 domar på privaträttens

 område.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

1 Se bilaga 1 till promemorian. Den franska och

engelska texten har uteslutits i promemorian.

Prop.

1991/92

128

Bilaga 2

Redovisning av vissa tolkningsavgöranden från EG-

domstolen

Prop.

1991/92

128

Bilaga 4

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-12

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl,

justitierådet Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders

Swartling

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 27

februari 1992 har regeringen på hemställan av statsrådet
[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådeta yttrande över förslag

till lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen, m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av rådmannen

Bo Blomquist.

Förslagen föranleder följande yttrande av

lagrådet:

Förslaget till lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen innebär att konventionen i sin helhet

inkorporeras genom lag. Denna teknik för införlivande med

svensk rätt aktualiserar en särskild fråga, som

sammanhänger med att konventionen innehåller

hänvisningar till nationell lagstiftning (bl.a. artikel 3 andra

stycket och artikel 54 A punkterna 6 och 7) och

förteckningar över exekvaturmyndigheter (artiklarna 32,

37, och 40). I artikel VI i Protokoll nr 1 föreskrivs att

konventionsstaterna till det schweiziska federala rådet skall

översända sådana lagtexter som innebär ändringar antingen

i den nationella lagstiftning som konventionen hänvisar till

eller i förteckningarna över exekvaturmyndigheter. Frågan

är hur sådana underrättelser, när de inkommit från andra

länder, skall hanteras från svensk sida.

I remissprotokollet har förutsatts att underrättelserna

inte skall föranleda några andra åtgärder än att information

lämnas om lagändringarna. I enlighet härmed har i 8 § i det

remitterade förslaget tagits in en föreskrift om att

regeringen skall tillkännage innehållet i underrättelserna.

Bedömningen av denna del av lagförslaget blir beroende

av vilken betydelse som ändringarna i nationell lagstiftning

får för själva konventionen.

Man skulle möjligen kunna uppfatta förhållandet så att

en ändring av den nationella lagstiftningen i något av de

aktuella hänseendena medför en samtidig och automatisk

ändring av konventionens materiella innehåll. Eftersom

konventionen på grund av den föreslagna

inkorporeringslagen i sin helhet blir gällande som svensk

lag, skulle konsekvensen av den nu beskrivna uppfattningen

i första hand bli att ändringen borde föranleda lagstiftning

också på svensk sida.

Lagrådet anser emellertid att ett annat synsätt är

motiverat. Vad först beträffar exekvaturmyndigheterna

förutsätter konventionen, såsom framhållits i

remissprotokollet, att varje konventionsstat ensidigt

kan besluta om ändringar såvitt avser de egna

myndigheterna. Innebörden av konventionens

bestämmelser om exekvaturmyndigheter synes i själva

verket kunna beskrivas så att i varje enskild stat den

myndighet är behörig som den staten vid varje tidpunkt

anvisar. De myndighetsförteckningar som tagits in i

konventionen har därför närmast till funktion att ge

information om de enskilda staternas ståndpunkter vid den

tidpunkt då konventionen upprättades. Denna tolkning

innebär att senare ändringar från någon stats sida inte

ändrar det egentliga avtalsinnehållet utan endast medför att

den information som förteckningarna innehåller blir mindre

aktuell. Vad sedan gäller konventionens hänvisningar till

annan nationell lagstiftning är i första hand artikel 3 andra

stycket av intresse. Den uppräkning av s.k. exorbitanta

behörighetsregler som görs där har inte någon självständig

betydelse utan har till uppgift att belysa innebörden av den

övergripande bestämmelse som finns i artikel 3 första

stycket. En ändring av den nationella lagstiftning som anges

i förteckningen medför således inte att konventionens

materiella innehåll ändras.

Av nu angivna skäl finner lagrådet att ändringar i

nationell lagstiftning av det slag som hittills berörts inte

medför något krav på lagstiftningsåtgärder på svensk sida

men däremot kan väcka behov av information.

Motsvarande gäller enligt lagrådets uppfattning i fråga om

de övriga lagändringar som avses i artikel VI i Protokoll nr

1. Mot denna bakgrund anser lagrådet att föreskriften om

informationsskyldighet i 8 § i den föreslagna

inkorporeringslagen bör godtas.

Inte heller i övrigt föranleder de framlagda lagförslagen

någon erinran från lagrådets sida.

Prop.

1991/92

128

Innehållsförteckning

Propositionens huvudsakliga innehåll1

Propositionens lagförslag2

1

Förslaget till lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen2

2

Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

98

3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:79) om

erkännande och verkställighet av domar som meddelats i

Schweiz99

4

Förslaget till lag om ändring i sjömanslagen

(1973:282)100

5

Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:595) om

erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttens område101

6

Förslaget till lag om ändring i lagen (1983:368) om

erkännande och verkställighet av österrikiska domar på

privaträttens område103

7

Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning104

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19

mars 1992105

1

Inledning105

2

Luganokonventionens huvudsakliga innehåll108

2.1

Allmänt108

2.2

Konventionens tillämpningsområde109

2.3

Domstols behörighet m.m.109

2.3.1

Behörighetsreglerna109

2.3.2

Domstolarnas handläggning av behörighetsfrågan

113

2.3.3

Frågor om litispendens och vilandeförklaring av

mål113

2.3.4

Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska

åtgärder114

2.3.5

Delgivningsfrågor114

2.4

Erkännande och verkställighet115

2.4.1

Allmänt115

2.4.2

Erkännande116

2.4.3

Verkställighet116

2.4.4

De grunder på vilka erkännande och verkställighet får

vägras118

2.5

Övergångsbestämmelser120

2.6

Vissa sjörättsliga frågor121

2.7

Förhållandet mellan Luganokonventionen och

Brysselkonventionen121

2.8

Förhållandet mellan Luganokonventionen och andra

generella verkställighetskonventioner122

2.9

Förhållandet mellan Luganokonventionen och andra

konventioner på särskilda områden123

2.10

Slutbestämmelser125

2.11

En enhetlig tolkning av konventionen126

3

Allmän motivering127

3.1

Sveriges tillträde till Luganokonventionen127

3.2

Vissa frågor i konventionen131

3.2.1

Reservationer m.m.131

3.2.2

Exekvaturmyndigheter133

3.2.3

Fakultativa grunder för att vägra erkännande135

3.3

Införlivandet av konventionen med svensk rätt136

3.3.1

Tekniken för införlivandet136

3.3.2

Inkorporeringslagens närmare innehåll138

3.3.3

Inkorporeringslagens förhållande till rättegångsbalken

m.m.149

3.3.4

Rättshjälp och avgifter151

3.3.5

Summarisk process153

3.3.6

Den nordiska verkställighetslagstiftningen157

3.3.7

Följdändringar i annan lagstiftning161

3.3.8

Ikraftträdande164

3.4

Konventionens praktiska tillämpning164

3.5

Kostnader165

4

Upprättade lagförslag166

5

Närmare om konventionen, artikel för artikel168

Avdelning I

Tillämpningsområde (art 1)169

Avdelning II

Domstols behörighet171

Avsnitt 1

Allmänna bestämmelser (art 2-4)171

Avsnitt 2

Särskilda behörighetsregler (art 5-6 A)172

Avsnitt 3

Behörighetsregler för försäkringstvister (art 7-12

A)180

Avsnitt 4

Behörighetsregler för konsumenttvister (art 13-

15)184

Avsnitt 5

Exklusiv behörighet (art 16)186

Avsnitt 6

Avtal om domstols behörighet (art 17-18)189

Avsnitt 7

Prövning av behörighetsfrågan och av frågan om målet

kan tas upp (art 19-20)194

Avsnitt 8

Litispendens och mål som har samband med varandra

(art 21-23)196

Avsnitt 9

Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder

(art 24)197

Avdelning II

Erkännande och verkställighet (art 25)198

Avsnitt 1

Erkännande (art 26-30)199

Avsnitt 2

Verkställighet (art 31-45)204

Avsnitt 3

Gemensamma bestämmelser (art 46-49)213

Avdelning IV

Officiella handlingar (actes authentiques) och inför

domstol ingångna förlikningar (art 50-51)214

Avdelning V

Allmänna bestämmelser (art 52-53)216

Avdelning VI

Övergångsbestämmelser (art 54-54 A)217

Avdelning VII

Förhållandet till Brysselkonventionen och till andra

konventioner(art 54 B-59)219

Avdelning VIII

Slutbestämmelser (art 60-68)221

Protokoll nr 1 Angående vissa frågor om domstols

behörighet, förfarande och verkställighet221

Protokoll nr 2 Om en enhetlig tolkning av

konventionen223

Protokoll nr 3 Om tillämpningen av artikel 57224

Förklaringarna224

6

Specialmotivering225

6.1

Förslaget till lag med anledning av Sveriges tillträde till

Luganokonventionen225

6.2

Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s.

1)229

6.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:79) om

erkännande och verkställighet av dom som meddelats i

Schweiz230

6.4

Förslaget till lag om ändring i sjömanslagen

(1973:282)230

6.5

Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:595) om

erkännande och verkställighet av nordiska domar på

privaträttensområde230

6.6

Förslaget till lag om ändring i lagen (1983:368) om

erkännande och verkställighet av österrikiska domar på

privaträttens område232

6.7

Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning232

7

Hemställan233

8

Beslut233

Bilaga 1

Departementspromemorians lagförslag234

Bilaga 2

Redovisning av vissa tolkningsavgöranden från EG-

domstolen242

Bilaga 3

Lagrådsremissens lagförslag256

Bilaga 4

Utdrag ur protokoll vid lagrådets sammanträde den

12 mars 1992264