Regeringens proposition

1994/95:12

Handläggning av ungdomsmål

Prop.

1994/95:12

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 juni 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ett antal lagändringar som syftar till att anpassa

förfarandet vid lagföring av ungdomar som misstänks för brott till de speciella

krav som ställs just i ungdomsmål.

 Åtgärder föreslås för att förbättra samarbetet mellan myndigheterna vid

handläggning av ungdomsmål och att öka snabbheten vid förfarandet hos polis,

åklagare och domstol. Bland annat föreslås att särskilt lämpade poliser och

åklagare skall leda förundersökningen i mål med ungdomar under arton år och att

en tidsfrist för förundersökningen skall gälla i sådana mål. Vidare skall

åklagare i ökad utsträckning vara förundersökningsledare i ungdomsmål. Vid

domstolarna skall mål mot ungdomar under tjugoett år normalt handläggas av

domare med särskild fallenhet för uppgiften. Domar i dessa mål skall, om det

inte finns synnerliga hinder, avkunnas i samband med huvudförhandlingen. I

propositionen föreslås också lagändringar som syftar till att de ungas

vårdnadshavare och företrädare för socialtjänsten i ökad utsträckning skall

medverka i samband med lagföringen.

 Det föreslås också att beslut om åtalsunderlåtelse normalt skall meddelas den

unge inom två veckor från det att beslutet fattades. Detta skall ske vid ett

personligt sammanträffande med den åklagare som har fattat beslutet varvid den

unges vårdnadshavare och företrädare för socialtjänsten om möjligt skall

närvara.

 Möjligheten att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall i brott skall enligt

förslaget begränsas.

 I fråga om yttranden från socialtjänsten och frivårdsmyndigheten föreslås att

dessa skall inhämtas av åklagare redan under förundersökningen. Målsättningen

skall vara att förundersökningen och personutredningen i mål mot unga

lagöverträdare är klar samtidigt.

 En ändring föreslås i den särskilda bestämmelse om offentliga försvarare som

gäller för unga lagöverträdare, för att regeln bättre skall överensstämma med

FN:s barnkonvention.

 I propositionen redovisar regeringen också beredningsläget beträffande arbetet

med frågor om hur påföljdssystemet för ungdomar bör vara utformat i framtiden.

Utgångspunkten för detta arbete är att reaktioner på brott som begås av unga

skall vara en uppgift för rättsväsendet. Vidare bör eftersträvas att de

påföljder som används för unga tillgodoser de grundläggande straffrättsliga

principerna om förutsebarhet, enhetlighet och proportionalitet. Några lagförslag

läggs inte fram i detta sammanhang.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 mars 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 6

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1964:167) med särskilda bestämmelser

 om unga lagöverträdare............... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1976:371) om behandlingen av häktade

 och anhållna m.fl.................... 22

3 Ärendet och dess beredning............... 23

4 Allmänna utgångspunkter i fråga om ingri-

 panden mot brott av unga ................ 24

 4.1 Inledning............................ 24

 4.2 Utgångspunkter för en reform av på-

 följdssystemet för unga lagöver-

 trädare.............................. 28

5 Särskilda ungdoms- och jourdomstolar bör

 inte inrättas............................ 34

6 Utredningsförfarandet.................... 47

 6.1 Gällande ordning..................... 47

 6.2 Specialisering inom polis- och åkla-

 garmyndighet, socialtjänst och

 frivård.............................. 52

 6.3 Särskilda samarbetsorgan för det

 brottsbeivrande arbetet?............. 57

 6.4 Förundersökningsledningen............ 58

 6.5 Tidsfrister för förundersökning och

 åtalsbeslut.......................... 61

 6.6 Vårdnadshavares medverkan ........... 64

 6.7 Socialnämndens medverkan............. 66

7 Personutredningen........................ 67

 7.1 Gällande ordning..................... 67

 7.2 Inhämtande av yttrande från social-

 nämnd och frivårdsmyndighet.......... 70

 7.3 Avgivande av yttranden............... 73

8 Åtalsunderlåtelse........................ 74

 8.1 Bakgrund............................. 74

 8.2 Åtalsunderlåtelse vid återfall i

 brott................................ 76

 8.3 Betydelsen av att den unge vill göra

 rätt för sig......................... 77

 8.4 Villkor vid åtalsunderlåtelse........ 78

 8.5 Underrättelse om beslut om åtalsun-

 derlåtelse........................... 79

9 Förfarandet i domstol.................... 82

 9.1 Domstolarnas organisation och samman-

 sättning i ungdomsmål................ 82

 9.2 Tidsfrist för hållande av huvudför-

 handling............................. 87

 9.3 Vårdnadshavares medverkan............ 88

 9.4 Avkunnande av dom.................... 90

10 Offentlig försvarare .................... 91

11 Kostnader................................ 94

12 Ikraftträdande m.m....................... 95

13 Författningskommentar.................... 95

 13.1Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1964:167) med särskilda bestämmelser

 om unga lagöverträdare............... 95

 13.2Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1976:371) om behandlingen av häktade

 och anhållna m.fl....................105

Bilagor

1 Sammanfattning av betänkandet Reaktion

 mot ungdomsbrott (SOU 1993:35)...........106

2 Lagförslagen i betänkandet Reaktion mot

 ungdomsbrott (SOU 1993:35)...............119

3 Sammanfattning av promemorian

 ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder

 mot sexuella övergrepp, m.m. (Ds 1993:80)134

4 Lagförslaget i promemorian

 ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder

 mot sexuella övergrepp, m.m. (Ds 1993:80)135

5 Förteckning över remissinstanserna.......136

6 Lagrådsremissens lagförslag..............139

7 Lagrådets yttrande.......................156

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 16 juni 1994..............................158

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagenantar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser omunga

lagöverträdare,

 2. lag om ändring i lagen (1976:371) ombehandlingen av häktade och anhållna

m.fl.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

 2.1Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 dels att 2 § skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 1 § skall betecknas 16 och 17 §§ vilka skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 3 § skall betecknas 11 och 12 §§ vilka skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 4 § skall betecknas 18 och 21 §§ vilka skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 9 § skall betecknas 26 och 28 §§ vilka skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 5, 5 a, 6, 6 a, 6 b, 6 c, 6 d, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 14,

15, 16, 17, 18 och 19 §§ skall betecknas 22, 8, 9, 15, 13, 5, 14, 23, 27, 25,

24, 29, 31, 32, 33, 34, 35, 36 respektive 37 § vilka skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas tio nya bestämmelser, 1-4, 6, 7, 10, 19, 20

och 30 §§ samt närmast före 1, 2, 10, 13, 14, 15, 16, 23, 24, 25 och 31 §§ nya

rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Inledande bestämmelse

 1 §

 I denna lag finns

 särskilda bestämmelser

 om handläggning hos

 polis, åklagare och

 domstol av mål och

 ärenden om brott där den

 misstänkte inte har

 fyllt tjugoett år.

 I övrigt gäller

 rättegångsbalkens regler

 och andra bestämmelser.

 Förundersökning och

 åtalsprövning m.m.

 2 §

 Förundersökning mot den

 som inte har fyllt

 arton år skall, om det

 inte möter hinder,

 ledas av en åklagare

 eller polisman som,

 med avseende på

 intresse och fallenhet

 för arbete med unga

 lagöverträdare, är

 särskilt lämpad för

 uppgiften.

 Har den unge tidigare

 varit föremål för för-

 undersökning eller

 utredning enligt 31 §,

 skall om möjligt samma

 åklagare och polismän

 anlitas för den nya

 förundersökningen.

 3 §

 En förundersökning mot

 den som inte har fyllt

 arton år skall alltid

 ledas av åklagaren, om

 den unge är skäligen

 misstänkt för ett brott

 för vilket det är före-

 skrivet fängelse i mer

 än sex månader.

 4 §

 En förundersökning mot

 den som inte har fyllt

 arton år och som gäller

 brott för vilket det är

 föreskrivet fängelse i

 mer än sex månader skall

 bedrivas med särskild

 skyndsamhet. Förunder-

 sökningen skall

 avslutas och beslut i

 åtalsfrågan fattas så

 snart det kan ske och

 senast inom fyra

 veckor från dagen för

 delgivning av

 brottsmisstanke enligt

 23 kap. 18 § första

 stycket rätte-

 gångsbalken. Tids-

 fristen får överskridas

 endast om det är

 nödvändigt med hänsyn

 till utredningens

 beskaffenhet eller

 andra särskilda om-

 ständigheter.

6 c § 5 §[1]

 Om någon som inte Om någon som inte har

fyllt arton år är fyllt arton år är

skäligen misstänkt för skäligen misstänkt för

brott, skall brott, skall

vårdnadshavaren omedel- vårdnadshavaren eller

bart underrättas, om annan som svarar för

det inte finns den unges vård och

särskilda skäl mot det. fostran omedelbart

 underrättas samt kallas

 till förhör som hålls med

 den unge, om detta

 inte är till men för

 utredningen eller det

 annars finns särskilda

 skäl mot det.

 6 §

 Om någon som inte har

 fyllt arton år är

 skäligen misstänkt för

 ett brott på vilket

 fängelse kan följa,

 skall socialnämnden

 genast underrättas.

 7 §

 Vid förhör med den som

 inte har fyllt arton år

 och som är misstänkt för

 ett brott på vilket

 fängelse kan följa skall

 företrädare för social-

 tjänsten närvara om det

 är möjligt och det kan

 ske utan men för utred-

 ningen.

5 a § 8 §[2]

 Har åtalsunderlåtelse Om den unge, sedan

beslutats enligt 1 § åtalsunderlåtelse har

och misstänks den unge beslutats enligt 16 §,

ha begått annat brott misstänks för att ha

dessförinnan, får begått annat brott

åklagare besluta att dessförinnan, får

inte inleda förundersök- åklagare besluta att

ning eller att lägga inte inleda förunder-

ned en påbörjad förunder- sökning eller att lägga

sökning beträffande ned en påbörjad förunder-

detta brott. Detta sökning beträffande

gäller dock inte, om detta brott. Detta

något väsentligt allmänt gäller dock inte, om

eller enskilt intresse något väsentligt allmänt

åsidosätts genom att för- eller enskilt intresse

undersökning ej äger åsidosätts genom att för-

rum. undersökning inte äger

 rum.

6 § 9 §[3]

 Om någon, som med stöd Om någon, som med stöd

av 3 § lagen (1990:52) av 3 § lagen (1990:52)

med särskilda med särskilda

bestämmelser om vård av bestämmelser om vård av

unga har intagits i unga har intagits i

ett sådant hem som ett sådant hem som

avses i 12 § nämnda lag, avses i 12 § den lagen,

misstänks för att ha misstänks för att ha

begått brott innan begått brott som hör

vården vid hemmet har under allmänt åtal,

avslutats, skall innan vården vid hemmet

åklagaren, om brottet har avslutats, skall

hör under allmänt åtal, åklagaren pröva om åtal

pröva om åtal lämpligen lämpligen bör ske. Innan

bör ske. Innan åtalsfrågan avgörs, skall

åtalsfrågan avgörs, skall föreståndaren för hemmet

den som förestår vården höras, om det inte är

vid hemmet höras, om obehövligt.

det inte är obehövligt.

 Personutredning

 10 §

 Innan talan har väckts

 vid domstol, får

 åklagare inhämta

 yttrande enligt 1 §

 lagen (1991:2041) om

 särskild person-

 utredning i brottmål,

 m.m. i fråga om den som

 inte har fyllt arton

 år.

3 § 11 §[4]

 Om det finns skälig I fråga om den som

anledningtill misstänks för att ha

åtalsunderlåtelse enligt begått brott innan han

denna lag, skall har fyllt arton år

åklagaren innan han skall åklagaren, innan

beslutar i ärendet han fattar beslut i

inhämta yttrande från åtalsfrågan, inhämta

socialnämnden i den yttrande från

kommun som enligt socialnämnden i den

socialtjänstlagen kommun som enligt

(1980:620) har an- socialtjänstlagen

svaret för den under- (1980:620) har an-

årige. Yttrandet skall svaret för den unge, om

avse frågan om nämnden denne har erkänt

har vidtagit eller gärningen eller det

avser att vidta någon annars finns skälig

åtgärd beträffande den misstanke att han har

underårige och om en begått brottet.

sådan åtgärd enligt Yttrande behöver inte

nämndens mening är den inhämtas om brottet är

lämpligaste för honom. ringa, om det är uppen-

 bart att det finns

 förutsättningar för

 åtalsunderlåtelse eller

 om det annars är

 obehövligt.

 Nämndens yttrande Ett yttrande enligt

skall, om åklagaren första stycket skall

begär det eller nämnden avse frågan om nämnden

finner det har vidtagit eller

erforderligt, även avser att vidta någon

innefatta redogörelse åtgärd beträffande den

för den underåriges per- unge och om en sådan

sonliga utveckling åtgärd enligt nämndens

samt hans vandel och mening är den

levnadsomständigheter i lämpligaste för honom.

övrigt. Yttrandet skall, om

 åklagaren begär det

 eller nämnden finner

 det nödvändigt, även

 innehålla en redogörelse

 för den unges person-

 liga utveckling och

 hans levnadsomständig-

 heter i övrigt.

[Jfr 3 § sista stycket] Nämnden skall även utan

 samband med yttrande

 lämna åklagaren de

 upplysningar som denne

 begär i fråga om den

 unge.

 12 §[5]

 Nämnden skall avge I sin begäran om

sitt yttrande yttrande skall

skyndsamt. Yttrandet åklagaren ange inom

skall avges inom två vilken tid yttrandet

veckor från den dag då skall lämnas och, om

begäran om yttrande kom det är lämpligt, ge

in till nämnden, om socialnämnden

inte längre tid är anvisningar för hur

nödvändig med hänsyn till yttrandet kan

ärendets beskaffenhet. begränsas. Om nämnden

Har yttrande inte inte kan lämna sitt

avgetts inom fyra yttrande inom den

veckor, skall åklagaren föreskrivna tiden, får

genast underrättas om åklagaren medge att

orsaken till dröjsmålet. yttrandet lämnas

 Åklagaren får utan att senare. Yttrandet får

socialnämndens yttrande lämnas muntligen vid

inhämtats besluta om ett sådant sammanträde

åtalsunderlåtelse, som avses i 19 §, om

 1. om brottet är det är nödvändigt för att

ringa, eller hålla tidsfristen.

 2. om det är uppenbart

att förutsättningar för

åtalsunderlåtelse före-

ligger.

 Nämnden skall även utan [Jfr 11 § sista

samband med yttrande stycket]

lämna åklagaren de

upplysningar som denne

begär i fråga om den

underårige.

 Anmodan att avhjälpa

 och begränsa skada

6 b § 13 §[6]

 En polisman får anmoda En polisman får anmoda

den som har eller kan den som har eller kan

antas ha fyllt femton antas ha fyllt femton

men inte arton år att så men inte arton år att så

snart som möjligt vidta snart som möjligt vidta

åtgärder för att avhjälpa åtgärder för att avhjälpa

eller begränsa skada på eller begränsa skada på

grund av brott, om den grund av brott, om den

underårige erkänt unge har erkänt brottet

brottet eller om det eller om det annars

annars med hänsyn till med hänsyn till om-

omständigheterna är ständigheterna är

uppenbart att han uppenbart att han har

begått brottet. Anmodan begått brottet. Anmodan

får dock ske endast om får dock ske endast om

det är lämpligt med det är lämpligt med

hänsyn till om- hänsyn till om-

ständigheterna. Om det ständigheterna. Om det

inte är uppenbart inte är uppenbart

obehövligt, skall måls- obehövligt, skall måls-

ägandens samtycke in- ägandens samtycke in-

hämtas innan anmodan hämtas innan anmodan

sker. sker.

 Kvarhållande

6 d § 14 §[7]

 Har någon som är under Har någon som inte har

arton år gripits och fyllt arton år gripits

beslutar åklagaren att och beslutar åklagaren

inte anhålla honom, får att inte anhålla honom,

polismyndigheten hålla får polismyndigheten

honom kvar för att hålla honom kvar för att

kunna skyndsamt över- kunna skyndsamt

lämna honom till hans överlämna honom till

föräldrar, annan hans föräldrar, annan

vårdnadshavare, en vårdnadshavare, en

tjänsteman inom social- tjänsteman inom social-

tjänsten eller någon tjänsten eller någon

annan lämplig vuxen annan lämplig vuxen

person. Vad som nu person. Vad som nu

sagts gäller dock sagts gäller dock

endast om åklagaren endast om åklagaren

funnit att den unge funnit att den unge

fortfarande är skäligen fortfarande är skäligen

misstänkt för brott. misstänkt för brott.

 För samma ändamål får För samma ändamål får

polismyndigheten hålla polismyndigheten hålla

kvar den som är under kvar den som inte har

arton år, om han har fyllt arton år, om han

medtagits till förhör har medtagits till

och är skäligen misstänkt förhör och är skäligen

för brott. misstänkt för brott.

 Inte i något fall får någon enligt första eller andra stycket hållas kvar

längre än tre timmar efter åklagarens beslut respektive förhöret.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse av förutvarande 6 c §

 1988:822.

 [2] Senaste lydelse av förutvarande 5 a §

 1985:14.

 [3] Senaste lydelse av förutvarande 6 § 1990:61.

 [4] Senaste lydelse av förutvarande 3 § 1988:822.

 [5] Senaste lydelse av förutvarande 3 § 1988:822.

 [6] Senaste lydelse av förutvarande 6 b §

 1988:822.

 [7] Senaste lydelse av förutvarande 6 d §

 1991:141.

 Strafföreläggande

6 a § 15 §[8]

 Åklagaren får, utan Åklagaren får, trots de

hinder av de begränsningar som gäller

begränsningar som gäller enligt 48 kap. 4 §

enligt 48 kap. 4 § första stycket första

första stycket första meningen

meningen rättegångs- rättegångsbalken, utfärda

balken, utfärda strafföreläggande för

strafföreläggande för brott som har begåtts

brott som begåtts av av någon som inte har

någon som ej fyllt fyllt arton år, om det

arton år, om det kan kan antas att den

antas att den under- unge, om åtal hade

årige, om åtal väckts, väckts, skulle ha dömts

skulle ha dömts endast endast till böter.

till böter. Därvid skall Därvid skall åklagaren

åklagaren beakta de sär- beakta de särskilda

skilda regler enligt regler enligt vilka

vilka rätten kan döma rätten kan döma till

till lindrigare straff lindrigare straff än

än vad som är föreskrivet det är föreskrivet för

för brottet. brottet.

 Åtalsunderlåtelse

1 § 16 §[9]

 Om någon har begått ett Om någon har begått ett

brott innan han fyllt brott innan han har

arton år, får åklagaren fyllt arton år, får

besluta att underlåta åklagaren besluta att

åtal enligt underlåta åtal enligt 17 §

bestämmelserna i denna (åtalsunderlåtelse).

lag (åtalsunderlåtelse).

 Bestämmelser om

 åtalsunderlåtelse finns

 också i 20 kap. 7 §

 rättegångsbalken.

[Jfr 1 § sjunde I fråga om

stycket] åtalsunderlåtelse sedan

 åtal har väckts tillämpas

 20 kap. 7 a §

 rättegångsbalken.

 17 §[10]

 Åtalsunderlåtelse får Åtalsunderlåtelse får

beslutas, om den beslutas, om den unge

underårige blir föremål blir föremål för sådan

för sådan åtgärd som anges åtgärd som anges nedan

nedan och det med skäl och det med skäl kan

kan antas att därigenom antas att därigenom

vidtas vad som är vidtas vad som är

lämpligast för den lämpligast för den unge:

underårige:

 1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620),

 2. vård eller annan åtgärd enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, eller

 3. annan åtgärd som 3. annan åtgärd som

innebär att den innebär att den unge får

underårige får hjälp hjälp eller stöd.

eller stöd.

 Åtalsunderlåtelse får också beslutas, om det är uppenbart att brottet har skett

av okynne eller förhastande.

 Vid bedömningen av om Vid bedömningen av om

åtalsunderlåtelse skall åtalsunderlåtelse skall

meddelas skall meddelas skall

åklagaren utöver vad som åklagaren utöver vad som

följer av andra och följer av första och

tredje styckena andra styckena särskilt

särskilt beakta den beakta den unges vilja

underåriges vilja att att ersätta målsäganden

ersätta målsäganden för för skada som uppkommit

skada som uppkommit genom brottet, att

genom brottet eller avhjälpa eller begränsa

att avhjälpa eller skadan eller att på

begränsa skadan. annat sätt gottgöra måls-

 äganden.

 Åtalsunderlåtelse får Åtalsunderlåtelse får

inte beslutas, om något inte beslutas, om något

väsentligt allmänt eller väsentligt allmänt eller

enskilt intresse däri- enskilt intresse däri-

genom åsidosätts. genom åsidosätts. Vid

 bedömningen av om något

 väsentligt allmänt

 intresse åsidosätts

 skall särskilt beaktas

 om den unge tidigare

 har gjort sig skyldig

 till brott.

 Utöver vad som nu har

sagts kan

åtalsunderlåtelse

meddelas enligt 20

kap. 7 § rättegångs-

balken.

 I fråga om [Jfr 16 § tredje

åtalsunderlåtelse sedan stycket]

åtal har väckts tillämpas

20 kap. 7 a §

rättegångsbalken.

4 § 18 §[11]

 Ett beslut om Den unge skall

åtalsunderlåtelse skall underrättas om ett

på lämpligt sätt beslut om

tillkännagivas för den åtalsunderlåtelse vid

underårige. ett personligt samman-

 träffande med åklagaren

 inom två veckor efter

 det att beslutet har

 fattats. Den unges

 vårdnadshavare, eller

 annan som svarar för

 den unges vård och

 fostran, skall kallas

 till sammanträffandet,

 om det inte möter

 hinder eller annars

 finns särskilda skäl mot

 det. Även företrädare för

 socialtjänsten bör ges

 tillfälle att närvara.

 Är det uppenbart att

 ett personligt

 sammanträffande inte

 kan genomföras inom den

 tid som anges i första

 stycket får

 sammanträffandet äga rum

 senare. Kan ett

 personligt samman-

 träffande inte genom-

 föras skall den unge

 underrättas skriftligen

 om beslutet.

 Underrättelse om [Jfr 21 §]

beslutet skall också

tillställas

socialnämnden, om någon

åtgärd från nämndens sida

förutsätts.

 19 §

 Vid ett

 sammanträffande enligt

 18 § skall åklagaren

 särskilt förklara

 innebörden av beslutet

 om åtalsunderlåtelse och

 det skötsamhetskrav som

 detta är förenat med och

 klargöra vilka följderna

 kan bli av fortsatta

 lagöverträdelser.

 20 §

 Bestämmelserna i 18

 och 19 §§ gäller i

 tillämpliga delar också

 beslut om åtalsunder-

 låtelse enligt 20 kap.

 7 § rättegångsbalken, om

 beslutet avser brott

 som någon har begått

 innan han har fyllt

 arton år.

 21 §[12]

[Jfr 4 § andra stycket] Socialnämnden skall

 underrättas om ett

 beslut enligt 18 §, om

 någon åtgärd från nämndens

 sida förutsätts.

5 § 22 §[13]

 Den som får Den som får

åtalsunderlåtelse enligt åtalsunderlåtelse enligt

1 § skall iaktta sköt- 17 § skall iaktta sköt-

samhet. samhet.

 Ett beslut om Ett beslut om

åtalsunderlåtelse får åtalsunderlåtelse får

återkallas, om särskilda återkallas, om särskilda

omständigheter omständigheter

föranleder det. Vid föranleder det. Vid

bedömningen av om bedömningen av om

återkallelse skall ske återkallelse skall ske

skall särskilt beaktas skall särskilt beaktas

om den underårige har om den unge har

återfallit i brott inom återfallit i brott inom

sex månader från sex månader från

beslutet om beslutet om

åtalsunderlåtelse. åtalsunderlåtelse.

 Häktning

7 § 23 §

 Den som är under Den som inte har

aderton år må ej häktas fyllt arton år får häktas

med mindre synnerliga endast om det finns

skäl äro därtill. synnerliga skäl.

 Offentlig försvarare

11 § 24 §[14]

 Om en tilltalad inte För en tilltalad som

har fyllt arton år och inte har fyllt arton år

det finns anledning skall offentlig

att döma till annan försvarare förordnas, om

påföljd än böter, skall det inte är uppenbart

offentlig försvarare att han saknar behov

förordnas för honom, om av försvarare.

det inte är uppenbart

att han saknar behov

av försvarare.

 Rättegången

10 § 25 §[15]

 Om det i mål mot den Mål i tingsrätt och

som inte har fyllt hovrätt mot den som

tjugoett år finns inte har fyllt

anledning att döma till tjugoett år skall, om

annan påföljd än böter, bör det inte möter hinder,

för tjänstgöring i handläggas av lagfarna

tingsrätt företrädesvis domare som, med

anlitas nämndemän med avseende på intresse

insikt och erfarenhet och fallenhet för

beträffande vård och arbete med unga

fostran av ungdom. lagöverträdare, är

 särskilt lämpade för

 uppgiften. Detsamma

 skall gälla i fråga om

 nämndemän som anlitas för

 tjänstgöring i sådana mål.

 I mål som rör brott på

 vilket endast böter kan

 följa får andra än dem

 som avses i första

 stycket anlitas.

9 § 26 §[16]

 När åtal väcks mot den

 som inte har fyllt

 arton år, skall

 tingsrätten underrätta

 vårdnadshavaren eller

 annan som svarar för

 den unges vård och

 fostran om åtalet och

 om tidpunkten för

 huvudförhandlingen, om

 det inte finns

 särskilda skäl mot det.

 Den som är under arton Om åtalet avser ett

år får inte dömas till brott på vilket fängelse

fängelse eller kan följa, skall

skyddstillsyn, om inte vårdnadshavaren eller

den som har vårdnaden annan som avses i

om honom har blivit första stycket, höras i

hörd i målet, där så målet, om det kan ske

lämpligen kunnat ske. och det inte finns

 särskilda skäl mot det.

 Rätten får överlämna åt [Jfr 28 §]

socialnämnden att

föranstalta om vård inom

socialtjänsten endast

om det i målet finns

ett yttrande av nämnden

med det innehåll som

avses i 3 §. Ett sådant

yttrande krävs också, om

det inte finns

särskilda skäl, för att

rätten skall få döma den

som är under tjugoett år

till fängelse i mer än

tre månader.

 Vårdnadshavare som hörs Vårdnadshavare eller

enligt första stycket annan som hörs enligt

har rätt till ersättning andra stycket har rätt

och förskott enligt vad till ersättning och

som är föreskrivet om förskott enligt vad som

vittne. Ersättningen är föreskrivet om

skall betalas av vittne. Ersättningen

staten. skall betalas av

 staten.

8 § 27 §[17]

 Brottmål, vari talan Mål mot den som inte

föres mot någon som ej har fyllt tjugoett år

fyllt tjugoett år, skall, om målet avser

skall, om å brottet kan brott på vilket fängelse

följa svårare straff än kan följa, såvitt möjligt

böter, såvitt möjligt sättas ut till

utsättas till handläggning i sådan

handläggning i sådan ordning att målet inte

ordning att målet ej tilldrar sig uppmärk-

tilldrager sig samhet.

uppmärksamhet.

 Finnes i mål mot den Om offentlighet vid

som ej fyllt tjugoett förhandling i mål mot

år, att förhandlingens den som inte har fyllt

offentlighet är till tjugoett år är till

uppenbar olägenhet till uppenbar olägenhet till

följd av den följd av den upp-

uppmärksamhet för vilken märksamhet den

den tilltalade kan tilltalade kan antas

antagas bliva föremål, bli föremål för, får rätten

äger rätten förordna att förordna att målet skall

målet skall handläggas handläggas inom stängda

inom stängda dörrar. dörrar. Anser rätten att

Anses sådant förordnande ett sådant förordnande

böra meddelas och är bör meddelas och är också

jämväl någon som fyllt någon som har fyllt

tjugoett år tilltalad i tjugoett år tilltalad i

målet, skall rätten, om målet skall rätten, om

det finnes kunna ske det kan ske utan att

utan att utredningen utredningen avsevärt

avsevärt försvåras, försvåras, handlägga

handlägga åtalet mot den åtalet mot den som är

som är under tjugoett år under tjugoett år som

såsom särskilt mål. ett särskilt mål.

 Utan hinder av beslut Även om beslut

som meddelats enligt meddelas enligt andra

andra stycket må rätten stycket får rätten medge

medgiva tilltalads an- att den tilltalades

höriga ävensom annan, anhöriga, liksom annan

vilkens närvaro kan vars närvaro kan väntas

väntas bliva till bli till nytta, får

nytta, att övervara närvara vid hand-

handläggningen. läggningen.

 28 §[18]

[Jfr 9 § andra stycket] Rätten får överlämna åt

 socialnämnden att

 föranstalta om vård inom

 socialtjänsten endast

 om det i målet finns

 ett yttrande av nämnden

 med det innehåll som

 avses i 12 §. Om det

 inte finns särskilda

 skäl krävs ett sådant

 yttrande också för att

 rätten skall få döma den

 som inte har fyllt

 tjugoett år till

 fängelse i mer än tre

 månader.

 **Fotnot**

 [8] Senaste lydelse av förutvarande 6 a §

 1988:822.

 [9] Senaste lydelse av förutvarande 1 § 1990:61.

 [10] Senaste lydelse av förutvarande 1 § 1990:61.

 [11] Senaste lydelse av förutvarande 4 § 1985:14.

 [12] Senaste lydelse av förutvarande 4 § 1985:14.

 [13] Senaste lydelse av förutvarande 5 §

 1988:822.

 [14] Senaste lydelse av förutvarande 11 §

 1983:921.

 [15] Senaste lydelse av förutvarande 10 §

 1983:378.

 [16] Senaste lydelse av förutvarande 9 §

 1991:2043.

 [17] Senaste lydelse av förutvarande 8 §

 1969:163.

 [18] Senaste lydelse av förutvarande 9 §

 1991:2043.

12 § 29 §[19]

 Mål mot den som ej Mål mot den som inte

fyllt tjugoett år skall har fyllt tjugoett år

alltid behandlas skall alltid behandlas

skyndsamt. skyndsamt.

 Väcks allmänt åtal mot Väcks allmänt åtal mot

den som inte fyllt den som inte har fyllt

arton år för ett brott, arton år för ett brott

för vilket är föreskrivet för vilket det är före-

fängelse i mer än ett år, skrivet fängelse i mer

skall de tidsfrister än sex månader, skall de

iakttas som är före- tidsfrister iakttas

skrivna för åtgärder i mål som är föreskrivna för

vari den tilltalade är åtgärder i mål där den

häktad. I stället för den tilltalade är häktad. I

tid om en vecka, som i stället för den tid om

45 kap. 14 § rättegångs- en vecka, som i 45

balken är föreskriven för kap. 14 § rättegångs-

hållande av huvud- balken är föreskriven för

förhandling, skall gälla hållande av huvud-

en tid om två veckor. förhandling, skall gälla

 en tid om två veckor.

 Inhämtar rätten Inhämtar rätten

yttrande från social- yttrande från social-

nämnden enligt 9 § andra nämnden enligt 28 §,

stycket, skall nämnden skall nämnden yttra sig

yttra sig inom sådan inom sådan tid att

tid att rätten kan hålla rätten kan hålla huvud-

huvudförhandling enligt förhandling enligt

reglerna i andra reglerna i andra

stycket. Om ärendets stycket. Om ärendets

beskaffenhet föranleder beskaffenhet föranleder

det, får dock yttrandet det, får yttrandet med

med rättens medgivande rättens medgivande

avges senare. lämnas senare.

 30 §

 I mål mot den som inte

 har fyllt tjugoett år

 skall, om det inte

 möter synnerliga

 hinder, domen avkunnas

 muntligen vid huvudför-

 handlingen eller vid

 annat sammanträde som

 rätten håller. I övrigt

 gäller 30 kap. 7 §

 rättegångsbalken.

 Brott begångna av den

 som inte har fyllt

 femton år

13 § 31 §[20]

 Kan ett barn Kan någon misstänkas för

misstänkas för att före att före femton års ålder

femton års ålder ha ha begått ett brott får

begått ett brott får utredning rörande

utredning rörande brottet inledas

brottet inledas

 1. om en utredning 1. om en utredning

kan antas ha betydelse kan antas ha betydelse

för att avgöra behovet för att avgöra behovet

av socialtjänstens av socialtjänstens in-

insatser med avseende satser med avseende på

på barnet, den unge,

 2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt femton år har tagit

del i brottet,

 3. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet,

eller

 4. om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum.

 Har barnet inte fyllt Har den unge inte

tolv år får utredning fyllt tolv år får

inledas endast om det utredning inledas

finns synnerliga skäl. endast om det finns

 synnerliga skäl.

 Barnets vårdnadshavare Den unges

och socialnämnden skall vårdnadshavare och

omedelbart underrättas socialnämnden skall

om att en utredning omedelbart underrättas

har inletts. om att en utredning

Underrättelse till har inletts.

vårdnadshavaren får dock Underrättelse till vård-

underlåtas, om det nadshavaren får dock

finns särskilda skäl mot underlåtas, om det

en underrättelse. finns särskilda skäl mot

 en underrättelse.

14 § 32 §[21]

 Bestämmelserna om Bestämmelserna om

förundersökning i 23 förundersökning i 23

kap. 3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 §kap. 3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 §

första stycket och första stycket och

andra stycket andra andra stycket andra

och tredje meningarna, och tredje meningarna,

14 §, 17 §, 18 § andra 14 §, 17 §, 18 § andra

stycket, 19 §, 21 § och stycket, 19 §, 21 § och

24 § rättegångsbalken 24 § rättegångsbalken

skall i tillämpliga skall i tillämpliga

delar gälla beträffande delar gälla beträffande

sådan utredning som sådan utredning som

avses i 13 §. avses i 31 §.

15 § 33 §[22]

 Under utredning som Under utredning som

avses i 13 § skall, om avses i 31 § skall, om

hinder inte möter, det inte möter hinder,

företrädare för social- företrädare för social-

tjänsten närvara vid tjänsten närvara vid

förhör med barnet. förhör med den unge.

 Innan socialnämnden Innan socialnämnden

har yttrat sig angående har yttrat sig om

betydelsen av en betydelsen av en

utredning enligt 13 § utredning enligt 31 §

första stycket 1, får första stycket 1, får

utredningen inte utredningen inte

omfatta annan åtgärd än omfatta annan åtgärd än

förhör med barnet. Om förhör med den unge. Om

brottsmisstanken brottsmisstanken kvar-

kvarstår efter förhöret, står efter förhöret,

skall protokoll över skall protokoll över

detta omgående sändas detta omgående sändas

till socialnämnden. till socialnämnden.

16 § 34 §[23]

 Har ett barn före Har någon före femton

femton års ålder begått års ålder begått ett

ett brott på vilket brott på vilket fängelse

fängelse skulle ha skulle ha kunnat följa

kunnat följa och och anträffas han på bar

anträffas barnet på bar gärning eller på flykt

gärning eller på flykt från brottsplatsen, får

från brottsplatsen, får han gripas av envar.

barnet gripas av Om en enskild person

envar. Om en enskild har gripit den unge,

person har gripit skall denne skyndsamt

barnet, skall barnet överlämnas till närmaste

skyndsamt överlämnas polisman.

till närmaste polisman.

 Polismyndigheten Polismyndigheten

eller åklagaren skall eller åklagaren skall

omedelbart besluta om omedelbart besluta om

barnet skall friges den unge skall friges

eller hållas kvar för eller hållas kvar för

förhör. förhör.

17 § 35 §[24]

 Är ett barn misstänkt Är någon misstänkt för

för att före femton års att före femton års ålder

ålder ha begått ett ha begått ett brott får,

brott får, om det finns om det finns särskilda

särskilda skäl, beslag, skäl, beslag, hus-

husrannsakan och rannsakan och kropps-

kroppsvisitation visitation enligt

enligt bestämmelserna i bestämmelserna i 27 och

27 och 28 kap. 28 kap. rättegångsbalken

rättegångsbalken företas företas mot den unge.

mot barnet. Vad som i Vad som i 27 kap. 7

27 kap. 7 och 8 §§ sägs och 8 §§ sägs om åtal och

om åtal och om verkan om verkan av att åtal

av att åtal inte väcks inte väcks skall i

skall i stället avse stället avse bevistalan

bevistalan och talan och talan om förverk-

om förverkande samt ande samt verkan av

verkan av att sådan att sådan talan inte

talan inte väcks. väcks. Tvångsmedel som

Tvångsmedel som avses i avses i 24-26 kap.

24-26 kap. rättegångsbalken får inte

rättegångsbalken får inte användas.

användas.

18 § 36 §[25]

 Har en utredning Har en utredning

inletts med stöd av 13 § inletts med stöd av 31 §

första stycket 1, skall första stycket 1, skall

sedan utredningen har sedan utredningen har

avslutats protokoll avslutats protokoll

över denna så snart som över denna så snart som

möjligt sändas till möjligt sändas till

socialnämnden. socialnämnden.

19 § 37 §[26]

 Misstänks ett barn för Misstänks någon för att

att före femton års ålder före femton års ålder ha

ha begått ett brott får begått ett brott får

åklagare, om det krävs åklagare, om det krävs

ur allmän synpunkt, ur allmän synpunkt,

efter framställning av efter framställning av

socialnämnd, läns- socialnämnd, läns-

styrelse eller styrelse eller

vårdnadshavare för vårdnadshavare för den

barnet, begära prövning unge, begära prövning

hos domstol huruvida hos domstol huruvida

barnet begått brottet den unge har begått

(bevistalan). brottet (bevistalan).

 Vid bevistalan Vid bevistalan

tillämpas bestämmelserna tillämpas bestämmelserna

beträffande allmänt åtal beträffande allmänt åtal

för brott, för vilket är för brott, för vilket

stadgat fängelse i mer det är föreskrivet

än ett år. I fråga om fängelse i mer än ett år.

tvångsmedel gäller 17 §. I fråga om tvångsmedel

Sådan rättegångskostnad gäller 35 §. Sådan rätte-

som avses i 31 kap. 1 § gångskostnad som avses

rättegångsbalken skall i 31 kap. 1 §

statsverket stå för. rättegångsbalken skall

 staten svara för.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 mars 1995. Äldre bestämmelser tillämpas i mål

och ärenden hos polis- och åklagarmyndighet där förundersökning har inletts före

ikraftträdandet. I domstol tillämpas äldre bestämmelser i mål där talan har

väckts före ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 [19] Senaste lydelse av förutvarande 12 §

 1991:2043.

 [20] Senaste lydelse av förutvarande 13 §

 1984:954.

 [21] Senaste lydelse av förutvarande 14 §

 1984:954.

 [22] Senaste lydelse av förutvarande 15 §

 1984:954.

 [23] Senaste lydelse av förutvarande 16 §

 1984:954.

 [24] Senaste lydelse av förutvarande 17 §

 1984:954.

 [25] Senaste lydelse av förutvarande 18 §

 1984:954.

 [26] Senaste lydelse av förutvarande 19 §

 1984:954.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

17 §[27]Vad som sägs i denna lag om häktad har motsvarande tillämpning på

 1. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott,

 2. den som har intagits i häkte eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

 3. den som har tillfälligt placerats i häkte med stöd av 23 § tredje stycket,

43 § första stycket tredje meningen eller 50 § tredje meningen lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt och

 4. den som har omhändertagits enligt 28 kap. 11 § tredje stycket brottsbalken i

avvaktan på att beslut om undanröjande av skyddstillsyn vinner laga kraft.

 Denna lag tillämpas Denna lag tillämpas

inte på barn som inte på den som har

gripits enligt 16 § gripits enligt 34 §

lagen (1964:167) med lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare. om unga lagöverträdare.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 mars 1995.

 **Fotnot**

 [27] Senaste lydelse 1987:765.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för

Justitiedepartementet i juni 1990 en kommitté för att göra en översyn av det

allmännas insatser vid brott av unga och för att utvärdera det nuvarande

regelsystemet. I direktiven framhölls att det är närmare tio år sedan

socialtjänstreformen genomfördes och att det är naturligt att nu genomföra en

samlad utvärdering av reformens betydelse för behandlingen av unga

lagöverträdare och att i samband med detta också mer förutsättningslöst överväga

i vilka former och på vilket sätt det allmänna bör ingripa när unga begår brott.

Huvuduppgiften var att undersöka om den nuvarande fördelningen av uppgifter

mellan socialtjänsten och rättsväsendet var väl avvägd när det gäller unga

lagöverträdare och om samordningen mellan myndigheterna kan förbättras.

Utredningen antog namnet Ungdomsbrottskommittén (Ju 1990:07).

 Kommittén lade i juni 1993 fram betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU

1993:35). I betänkandet behandlas hur reaktionssystemet mot ungdomar som begår

brott bör vara utformat och hur handläggningen av ungdomsmålen skall gå till.

Kommitténs sammanfattning av innehållet i betänkandet finns i bilaga 1 och

kommitténs lagförslag i nu aktuella delar i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 5 finns en förteckning över

remissinstanserna. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats och

finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 93-2490).

 I detta ärende behandlas kommitténs förslag om hur ungdomsmålen skall

handläggas hos framför allt polis, åklagare och i domstol. Kommitténs förslag

när det gäller utformningen av påföljdssystemet bereds vidare inom

Justitiedepartementet.

 I betänkandet redovisas vissa problem som uppmärksammats när det gäller frågor

om sekretessen mellan myndigheter. Inom Justitiedepartementet har därför inletts

ett arbete med syfte att klarlägga hur sekretessreglerna tillämpas i samarbetet

mellan polis, åklagare, socialtjänst och frivård när det gäller handläggning av

mål och ärenden om ungdomsbrott. Behovet av ändrade sekretessregler kommer i det

sammanhanget att analyseras. Resultatet av detta arbete är avsett att utgöra

grunden för en bedömning av om någon åtgärd behöver vidtas för att förbättra

samarbetet mellan myndigheterna vid handläggning av ungdomsmål.

 Regeringen tar i detta ärende också upp en fråga som behandlas i promemorian

Ökat skydd för barn (Ds 1993:80), nämligen den om svensk lagstiftning behöver

ändras i fråga om rätten till offentlig försvarare för barn som misstänks för

brott, för att stå i överensstämmelse med FN:s barnkonvention. Promemorian har

remissbehandlats. En sammanfattning av promemorians förslag finns i bilaga 3.

Promemorians lagförslag i denna del finns i bilaga 4. Remissinstanserna finns

förtecknade i bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig

i Justitiedepartementet (dnr 93-4074).

 Här bör också nämnas att regeringen i en lagrådsremiss på grundval av

Åklagarutredningens betänkande Ett reformerat brottmålsförfarande (SOU 1993:61)

behandlar vissa frågor som har anknytning till det som tas upp i detta ärende.

Det gäller bl.a. förslag om förändringar av vissa regler om förundersökningen

och om åklagares rätt att besluta om strafföreläggande och förverkande.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 19 maj 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 6.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

 Lagrådet har anfört vissa lagtekniska synpunkter.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets

synpunkter i författningskommentaren.

4 Allmänna utgångspunkter i fråga om ingripanden mot brott av unga

4.1 Inledning

Ungdomsbrottslighet orsakar - som all annan brottslighet - i sig skador för

enskilda och övriga samhället. Just ungdomsbrottsligheten ger emellertid också

en viktig signal om risker för framtida, omfattande kriminalitet, missbruk och

annan negativ utveckling hos många unga människor. Frågan om hur vi skall ta

hand om de unga lagöverträdarna är därför av central betydelse om vi på sikt

vill nå det centrala målet för kriminalpolitiken, nämligen att minska

brottsligheten och öka tryggheten. Att som nu alltför ofta händer att ungdomar

som begår brott inte möts av en tydlig reaktion från samhällets sida är

oacceptabelt med tanke både på ungdomarna och dem som drabbas av deras

brottslighet. Det är därför nödvändigt att alla - familjer, organisationer och

myndigheter - verkligen engagerar sig för att förhindra att barn och ungdomar

ger sig in i och kanske fastnar i ett kriminellt beteende. Givetvis består en

viktig del i detta av det allmännas traditionella kriminalpolitiska medel, dvs.

åtgärder inom socialtjänsten och rättsväsendet, för att motverka

ungdomsbrottsligheten. Det handlar här såväl om reaktionerna på ungdomsbrott som

om förfarandet vid utredningen och vid lagföring av unga.

 De senaste årens förändringar i påföljdssystemet har utgått från grundprincipen

att det avgörande för påföljden skall vara brotten och brottens straffvärde. Det

har framhållits att ett brott är en av samhället ogillad handling och att

straffets uppgift är att markera och gradera detta ogillande med det

övergripande syftet att motverka brott. I den mån lagöverträdaren behöver

sociala stöd- och vårdåtgärder bör sådana sättas in under verkställigheten men

de bör inte utgöra motivet för det straffrättsliga ingripandet.

 Påföljdssystemet i brottsbalken bygger således på att straffvärdet hos ett

brott eller hos den samlade brottsligheten skall utgöra grunden för bestämmandet

av påföljd. Detta innebär att en handling bestraffas därför att den är

straffvärd och att ju högre straffvärdet är desto allvarligare blir ingripandet

enligt principen om proportionalitet.

 Dessa grundläggande principer gäller dock inte oinskränkt vid brott av ung-

domar. Beträffande de unga lagöverträdarna finns en särreglering, som kommer

till särskilt uttryck genom påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten. Ett sådant överlämnande innebär att det ankommer på

socialnämnden att själv besluta vilka åtgärder som skall vidtas sedan

överlämnandet väl ägt rum. Dessa åtgärder anpassas helt till den unges behov.

Den instans som fastlägger det straffrättsliga ansvaret, domstolen, saknar i

dessa fall i princip inflytande över innehållet i den sålunda utdömda påföljden.

 Den nämnda särregleringen i brottsbalken har sin grund i en allmän

föreställning om att unga människor kräver särskild behandling. Det brukar

framhållas bl.a. att en ung människa är omogen och inne i en utvecklingsfas.

Brottsligheten betraktas som ett utslag av denna omognad och av den osäkerhet

och de identitetsproblem som utmärker vissa ungdomar. Det anses därför angeläget

att man i stället för att straffa unga lagöverträdare söker sig fram till

åtgärder som bedöms lämpade för att möta orsakerna till brottsligheten. Vidare

anses en konsekvent tillämpning av rättvise- och proportionalitetsprinciperna

inte vara möjlig, eftersom åtgärderna måste anpassas till förhållandena i det

enskilda fallet.

 De nu nämnda argumenten för speciella påföljdsregler för ungdomar har

fortfarande viss tyngd. Å andra sidan är det också för ungdomar viktigt att

påföljdssystemet är klart, enkelt och överskådligt. Inte minst för unga personer

är det av största betydelse att sambandet mellan brottet och påföljden framgår.

Om den verkliga grunden för det straffrättsliga ingripandet inte tydligt anges,

kan den unge få den felaktiga uppfattningen att brottet egentligen saknar

betydelse för ingripandet mot honom. Det finns också en påtaglig risk för att

den unge berövas ansvaret för sina handlingar och det gagnar inte hans fortsatta

utveckling mot ett ordnat liv.

 I den debatt om ungdomsbrottsligheten som förts under senare år har det således

blivit allt vanligare att man vid sidan av behovet av stöd och hjälp även

betonar vikten av snabba, tydliga och konsekventa reaktioner mot brott. I vissa

fall kan det antas att sådana inlägg kan återspegla en kritisk inställning till

den grundläggande principen om socialtjänstens huvudansvar. Oftast är dock detta

inte fallet utan uppfattningen utgår i stället från att det inte finns någon

principiell motsättning mellan stöd, hjälp och vård å ena sidan och tydliga

reaktioner mot ett inte accepterat beteende å den andra. Tvärtom kan sådana

reaktioner ha ett pedagogiskt värde genom att inpränta och befästa normer som är

grundläggande för samhällslivet.

 Det är regeringens uppfattning att de inledningsvis angivna principerna som

ligger till grund för påföljdsbestämningen för vuxna i ökad utsträckning bör

vara vägledande även vid utformandet av påföljder för unga.

Straffrättsskipningen också mot unga personer bör alltså präglas av förut-

sebarhet, enhetlighet och proportionalitet. Samtidigt kan det inte nog

understrykas vikten av att påföljdssystemet vilar på humanitär grund. Alla

möjligheter till hjälpande, stödjande och rehabiliterande åtgärder måste tas

till vara, inte bara inom ramen för socialtjänstens verksamhet utan även under

verkställigheten av en påföljd.

 I det följande (avsnitt 4.2) redovisar regeringen beredningsläget beträffande

arbetet med frågor om hur påföljdssystemet för ungdomar bör vara utformat i

framtiden och utgångspunkterna för en reform i dessa delar.

 Även om det i diskussionen om vad som bör göras åt ungdomsbrottsligheten är

just reaktionssystemet som oftast står i förgrunden är det inte mindre viktigt

hur förfarandet vid lagföringen av ungdomar fungerar. Själva lagföringen har

traditionellt ansetts ha ett kriminalpolitiskt värde i sig när det gäller unga

lagöverträdare. Utöver den aspekten är det emellertid också betydelsefullt att

lagföringen av unga sker snabbt och konsekvent och att handläggningen håller hög

kvalitet. Det är när det gäller ungdomar särskilt viktigt att tiden mellan

brottet och reaktionen inte blir alltför lång utan att sambandet mellan brottet

och reaktionen står klart för den unge.

 Ungdomsbrottskommittén har övervägt frågan om den nuvarande fördelningen mellan

polis, åklagare och domstol av beslutanderätten inom rättsväsendet vid

ungdomsbrott bör behållas eller om det finns anledning att ändra på den. Det

skulle då snarast vara fråga om att utvidga polis och åklagares beslutanderätt,

eftersom det sannolikt inte är möjligt att i någon större utsträckning föra över

ärenden som i dag handläggs av polis och åklagare - t.ex. ärenden som avgörs

genom ordningsbot och strafföreläggande - till domstol. Kommittén gör

bedömningen att den beslutanderätt som i dag tillkommer polis och åklagare inte

bör utvidgas ytterligare i fråga om reaktioner vid brott av unga. Det är enligt

kommitténs uppfattning i största möjliga utsträckning domstol som skall fatta

sådana beslut.

 En av vinsterna med att flytta beslutanderätten i fråga om reaktionerna vid

ungdomsbrott från domstol till polis och åklagare är att man kan spara en del

tid med en sådan ordning. Om den misstänkte erkände gärningen skulle nämligen

straffet kunna fastställas snabbt och effektivt. Avgörandet skulle då kunna

komma i mycket nära anslutning till brottet, vilket anses vara särskilt positivt

när det gäller ungdomar. Ytterligare en fördel är att den unge inte skulle

behöva ställas inför domstol. Det anses nämligen av många att en

brottmålsrättegång är särskilt påfrestande för en ung person.

 Mot detta skall ställas de effekter som kan uppnås genom ett förfarande i

domstol. Det sägs ofta att ett domstolsförfarande har en verkan i kriminal-

politiskt hänseende. Regeringen anser dock att man vid bedömningen av de

brottsavhållande effekterna av straffrättskipningen inte bör fästa avgörande

avseende enbart vid domstolsförfarandet. I stället bör hela det samlade

förfarandet som följer på ett brott nämligen brottsupptäckten, brottsanmälan,

polisens förundersökning, åtal, domstolsförhandling, särskilda rättsverkningar

m.m. uppmärksammas. Varje skede i en lagföring har sin kriminalpolitiska

betydelse. Vad gäller domstolsförfarandet bör detta i stället i första hand

bedömas utifrån de rättssäkerhetssynpunkter som betingat brottmålsprocessens

utformning. Domstolens uppgift är ju inte i första hand brottsbekämpande, utan

närmast att svara för prövningen i ansvars- och påföljdsfrågan, dvs.

rättskipning.

 Det torde inte från något håll förnekas att rättegångsförfarandet innefattar

den bästa garantin för materiellt riktiga avgöranden. Fördelarna med det rådande

processystemet med muntlighet, omedelbarhet och koncentration, med ett inför

rätten konkret tvåpartsförhållande byggt på förhandlingsprincipen, med vid-

sträckta möjligheter för tilltalade att få biträde av offentlig försvarare torde

vara odiskutabla. Den för rättegångsförfarandet utmärkande offentlighets-

principen bör också nämnas i sammanhanget.

 Mot det nu sagda skall ställas det förfarande som måste förutsättas äga rum när

exempelvis åklagare skall besluta om reaktionerna vid brott av unga.

Handläggningen kommer att äga rum i åklagarens enskilda tjänsterum, enligt

sakens natur utan att offentlighet kan råda. Åklagaren får den dubbla rollen att

vara part genom att vara det allmännas företrädare såväl som - i viss mån -

domare. Materialet som ligger till grund för prövningen blir i det väsentliga

skriftligt.

 Här bör nämnas att regeringen i lagrådsremissen Ett effektivare

brottmålsförfarande (jfr avsnitt 3) föreslår att åklagare skall få utfärda

strafföreläggande för fler typer av brott och att föreläggandet skall få omfatta

medgivna enskilda anspråk. Beslut om förverkande skall vidare enligt förslaget

få beslutas av polisman i vissa fall och av åklagare i fler fall än enligt

gällande regler. Förslagen innebär att betydande effektivitetsvinster kan göras

utan att beslut som kan anses ingripande för en enskild överförs till polis och

åklagare.

 När det gäller unga lagöverträdare är det vår uppfattning att det endast kan

komma i fråga att flytta över ytterligare uppgifter från domstol till polis

eller åklagare, om de tidsvinster man därigenom kan göra uppväger de nackdelar

från rättssäkerhetssynpunkt som otvivelaktigt finns med en sådan ordning. Vi

anser emellertid att så inte är fallet. De rättssäkerhetsgarantier som är

förenade med ett domstolsförfarande väger tyngre än den möjlighet till en

snabbare handläggning man kan uppnå. Inte heller argumentet att de unga i

största möjliga utsträckning bör hållas utanför domstolarna har enligt vår

mening någon större tyngd. Både för den unges egen skull och för allmänhetens

tilltro till rättsväsendet är det av stor vikt att den unge ställs inför domstol

när väl den gräns är passerad då det inte kan komma i fråga att ge

åtalsunderlåtelse och då det inte heller är tillräckligt med ett straff-

föreläggande. Saken skall då prövas av domstol.

 Frågan om hur ungdomsmål bör handläggas är ingalunda ny utan har varit föremål

för en återkommande debatt. I det sammanhanget har särskilt frågan om inrättande

av särskilda ungdomsdomstolar eller jourdomstolar för ungdomsmål diskuterats. Vi

återkommer till den frågan i det följande (avsnitt 5). Där redovisar vi också

våra utgångspunkter när det gäller hur reglerna om handläggningen av

ungdomsmålen bör vara utformade.

4.2 Utgångspunkter för en reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare

Vi har i det föregående (avsnitt 4.1) redovisat våra allmänna utgångspunkter när

det gäller en reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Mot denna

bakgrund sker den fortsatta beredningen när det gäller påföljdssystemet för

ungdomar med följande utgångspunkter.

Överlämnande till vård inom socialtjänsten som brottspåföljd

Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten är konstruerad på så sätt

att det är socialnämnden ensam som har att besluta vilka åtgärder som skall

vidtas mot ungdomar som av domstol dömts för brott och på grund därav

överlämnats till socialtjänsten. Socialtjänstlagen (1980:620) möjliggör olika

vårdinsatser under förutsättning att den unge frivilligt medverkar till dessa.

Aktualiseras tvångsvård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga skall socialnämnden ansöka därom hos länsrätten, som beslutar i

frågan. Socialnämnden bestämmer hur sådan tvångsvård av den unge skall ordnas,

var han skall vistas under vårdtiden och hur länge vården skall pågå.

Socialnämndens åtgärder anpassas helt till den unges behov. De brott som ligger

till grund för överlämnandet är följaktligen av mindre intresse.

 Grunden för att tillämpa påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten

är främst den unges behov av vård och behandling medan den omständigheten, att

han begått ett brott, skjuts i bakgrunden. Det medför att det faktiska

ingripandet, som den unge utsätts för bestäms av detta vårdbehov och inte av hur

allvarligt brottet är. En sådan egenskap hos påföljdssystemet är svår att förena

med de grundläggande principerna om legalitet och likhet inför lagen. Det finns

också ett starkt intresse av att påföljdssystemet är tydligt. Av betydelse är

vidare att straffsystemet bygger på att det är domstolen som skall bestämma

påföljden och att denna skall stå i proportion till brottet. Det är alltså svårt

att förena en rad grundläggande principer för straffsystemet med ett

bibehållande av nuvarande överlämnandepåföljd.

 En förutsättning för att överlämnande till vård inom socialtjänsten skall kunna

utmönstras ur påföljdssystemet är emellertid att man i stället kan använda redan

befintliga påföljder eller skapa nya sådana som fyller behovet av lämpliga

reaktionsformer mot de unga lagöverträdarna. Vi menar att det finns lämpliga

påföljder för ungdomar. Hur dessa påföljder i vissa avseenden bör förändras

redovisar vi i det följande.

 Det finns i detta sammanhang anledning att betona att det även efter en

förändring av påföljdssystemet i angiven riktning är så att socialtjänsten har

ett ansvar för att åtgärder vidtas när ungdomar far illa och deras hälsa och

utveckling kan äventyras på grund av att de missköter sig. Ansvaret gäller

oavsett om orsaken härtill är brister i den unges hemmiljö, att den unge begår

brott, missbrukar droger eller av annan anledning riskerar att utvecklas

ogynnsamt. Detta ansvar skall ligga fast, även om ingripanden mot brott skall

vara en uppgift för rättsväsendet. De unga lagöverträdarna tillhör mycket ofta

den grupp barn och ungdomar som socialnämnden har till uppgift att ägna särskild

uppmärksamhet åt. Det får närmast anses vara en självklarhet att samhället genom

de sociala myndigheterna på olika sätt stöder dessa ungdomar och deras familjer.

Det bör betonas att vi förutsätter ett fördjupat samarbete mellan myndigheterna

inom rättsväsendet och socialtjänsten.

 Det fortsatta beredningsarbetet inriktas nu bl.a. på att utforma lämpliga

regler för verkställigheten av påföljder för ungdomar.

 Vår utgångspunkt är sammanfattningsvis att det finns starka skäl som talar för

att påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten i dess nuvarande form

bör tas bort. Det innebär att även unga personer skall ådömas en påföljd för

brottet av domstol i huvudsak inom ramen för det vanliga påföljdssystemet.

Socialtjänstens ansvar för den unge i enlighet med socialtjänstlagen och lagen

med särskilda bestämmelser om vård av unga skall dock bestå.

Böter

Inom kriminalpolitiken har det under de senaste decennierna funnits ett växande

intresse för bötesstraffet som alternativ till frihetsstraffen. Böter är ju den

ojämförligt vanligaste påföljden. Beträffande unga lagöverträdare har det varit

en önskan att undvika att de ställs inför domstol och blir föremål för

kriminalvårdens åtgärder. Bl.a. är den utvidgning av åklagarnas möjlighet att

utfärda strafföreläggande i 6 a § i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare (LUL) att se som ett utslag av detta intresse.

 Vi menar att den nuvarande regleringen av bötesstraffet i huvudsak tillgodoser

de krav som bör ställas på en påföljd som är anpassad för de unga

lagöverträdarna. Även om ungdomar i skolåldern generellt sett inte har samma

betalningsförmåga som vuxna, har de likväl ofta egna inkomster genom t.ex.

ferie- och helgarbete.

 Bötesstraffet fyller också en viktig funktion som tilläggsstraff. En villkorlig

dom får förenas med böter. Böter kan utdömas även vid en dom på skyddstillsyn.

 Om den unge visat vilja att ställa till rätta efter brottet eller om domstol

meddelat en föreskrift om skadelindrande arbete, kan sådana insatser helt eller

delvis träda i stället för tilläggsböter vid villkorlig dom och även i övrigt

tillmätas betydelse vid bestämmande av bötesbeloppet.

 Vi vill i sammanhanget nämna att en fråga som den år 1992 tillsatta

Straffsystemkommittén (Ju 1992:07) skall se över är om böter kan användas som

påföljd i större utsträckning än i dag.

 Vi anser att det inte finns skäl för några mer avgörande ändringar i fråga om

bötesstraffet när det gäller unga lagöverträdare.

Villkorlig dom

Våra utgångspunkter är som ovan redovisats att påföljden överlämnande till vård

inom socialtjänsten bör upphöra och ersättas av andra påföljder.

 Vi anser att villkorlig dom innebär en reell reaktion på den unges brott. Redan

genom själva det rättsliga förfarandet - polisingripande, förundersökning och

domstolsförhandling - bör den unge få klart för sig att samhället lägger stor

vikt på brottsbekämpningen. Vid sidan av en villkorlig dom får den unge i regel

också ett bötesstraff. Vidare löper en prövotid på två år. Om den unge begår nya

brott under den tiden kan den villkorliga domen undanröjas och ersättas av en

mer ingripande påföljd. Även de föreskrifter som rätten kan meddela vid en

villkorlig dom är relativt ingripande. Detta gäller särskilt föreskriften om att

den dömde skall utföra visst arbete för målsägandens räkning.

 Sedan tillkomsten av brottsbalken har den villkorliga domen fått karaktär av en

reaktion mot den som första gången gör sig skyldig till brott. I

Straffsystemkommitténs uppdrag ingår att se över det straffrätttsliga

påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad. Bl.a. skall möjligheterna att

vidareutveckla olika alternativ till fängelsestraff övervägas. Vi anser att den

villkorliga domen i avvaktan på Straffsystemkommitténs arbete bör ha kvar sin

ställning som en förstagångspåföljd.

 Vi anser att starka skäl talar för att villkorlig dom under vissa förhållanden

bör kunna förenas med en föreskrift om samhällstjänst, särskilt som alternativ

till en frihetsberövande påföljd.

 Den principiella inriktningen på det fortsatta reformarbetet när det gäller

villkorlig dom bör således vara att domstolen utöver nu gällande föreskrifter

även skall kunna föreskriva att den unge skall fullgöra samhällstjänst.

Skyddstillsyn

Ett utmönstrande av den nuvarande överlämnandepåföljden för med sig att

skyddstillsyn får en central ställning i påföljdssystemet för unga lagöver-

trädare. Vid övervägande av hur en skyddstillsyn för denna grupp bör utformas är

det viktigt att det inom ramen för påföljden finns olika möjligheter att

effektivisera denna och därigenom undvika ett frihetsberövande. Föreskrifter om

samhällstjänst har här en betydelsefull roll, som bör kunna utvecklas

ytterligare. Inom ramen för berättigade kontrollkrav skall verkställigheten av

en dom på skyddstillsyn i övrigt främst inriktas på att på olika sätt hjälpa och

stödja den unge.

 Frågan om val och förordnande av övervakare är ytterst viktig när det gäller

unga lagöverträdare. Det är betydelsefullt att övervakaren är en person som har

erfarenhet av och förståelse för ungdomars särskilda förhållanden och problem.

 Frivården har en kontrollerande och en hjälpande funktion. Uppgifterna är nära

förbundna och flyter ofta in i varandra. Det är just denna dubbla funktion som

är utmärkande för frivården och ger den en särställning. För att skyddstillsynen

skall kunna fylla sin funktion som ett godtagbart alternativ till ett

frihetsberövande är det viktigt att kontrollmomentet i påföljden framhålls. Det

är väsentligt att frivården tydligt klargör för den unge vad han har att rätta

sig efter under skyddstillsynen och vad som kan bli följden om han missköter

sig. Ungdomarna måste uppfatta systemet som konsekvent, dvs. att de kan utgå

från att de krav som ställs under verkställigheten faktiskt också upprätthålls.

 Det ställs vissa generella krav på den som dömts till skyddstillsyn. Han skall

under den treåriga prövotiden iaktta skötsamhet, efter förmåga försöka försörja

sig samt göra vad som står i hans förmåga för att fullgöra eventuell skyldighet

att ersätta genom brottet uppkommen skada. Dessa generella föreskrifter kan i

enskilda fall kompletteras med särskilda föreskrifter, nämligen om det finns

skäl att anta att den dömde behöver stöd av en sådan föreskrift för sin

anpassning i samhället. Såväl domstolen som övervakningsnämnden kan meddela

särskilda föreskrifter. En sådan kan avse vistelseort eller bostad under viss

tid, arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning, läkarvård,

nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utom sjukhus eller

annan inrättning samt tid och sätt för betalning av skadestånd. Domstolen får

även meddela föreskrift om att den dömde skall utföra visst arbete för

målsägandens räkning.

 I detta sammanhang är det viktigt att framhålla möjligheten att inom ramen för

en skyddstillsyn meddela föreskrifter om olika former av vård eller behandling

inom socialtjänsten. Frivården skall förmedla kontakter med andra samhällsorgan,

som kan tillgodose den unges behov av hjälp och stöd. Enligt vår mening är det

en fördel om sådana åtgärder, som i dag förekommer inom ramen för ett

överlämnande till vård inom socialtjänsten, i stället sätts in som ett led i en

skyddstillsyn. Ett slopande av påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten innebär inte att det ansvar som socialnämnden enligt

socialtjänstlagen har för ungdomar i riskzonen skall minska. Det är särskilt

viktigt att socialnämnden och frivården etablerar ett gott samarbete och visar

förståelse för varandras arbetsuppgifter.

 Tanken på att skapa ett förbud för ungdomar att under bestämda tider vistas på

vissa platser är intressant och bör bearbetas vidare. Ett sådant förbud skulle

bl.a. kunna tjäna till att hålla brottsbenägna ungdomar borta från sådana

platser, där brott ofta begås eller där kriminella samlas för att planera brott.

En förutsättning för att en föreskrift med ett sådant förbud skall vara

meningsfull är att den också kan kontrolleras. Det måste givetvis krävas att den

angivna platsen är dokumenterat olämplig för den unge.

 Vårt reformarbete när det gäller skyddstillsyn som påföljd för unga

lagöverträdare bedrivs sammanfattningsvis utifrån följande principiella

överväganden. Skyddstillsyn bör ges en central roll i påföljdssystemet för unga

lagöverträdare. Möjligheterna att kombinera en skyddstillsyn med en föreskrift

om samhällstjänst bör utvidgas. Införandet av en möjlighet att under speciella

förhållanden meddela den unge förbud att under viss tid uppehålla sig på

särskilt angivna olämpliga platser bör övervägas.

Samhällstjänst

Skyddstillsyn kan i vissa fall kombineras med samhällstjänst. I de diskussioner

som förts angående samhällstjänst som påföljdsform har ofta framhållits att

denna påföljd är särskilt lämpad för unga lagöverträdare. De moment i

samhällstjänsten som innebär att den unge kommer i kontakt med människor utanför

sin normala umgängeskrets och får utföra samhällsnyttigt arbete är naturligtvis

här av stor betydelse. Att den unge kommer in i en arbetsgemenskap där andra

människor är beroende av hans insatser är positivt ur ett flertal aspekter. Vi

anser att samhällstjänsten i jämförelse med andra påföljder har ett pedagogiskt

inslag som det är viktigt att ta till vara.

 En grundläggande förutsättning för att en samhällstjänst skall fylla en

meningsfull funktion är självfallet att påföljden riktar sig till ett klientel

som har förutsättningar att genomföra verkställigheten. Unga lagöverträdare kan

inte förväntas ha samma grad av uthållighet eller disciplin som vuxna. Såsom

vissa remissinstanser har påpekat kan i och för sig de unga lagöverträdarna i

åldern 15 till 17 år, bl.a. på grund av sin omognad ha svårigheter att klara av

en samhällstjänst. Det kan också föreligga problem med att finna arbetsgivare,

som är beredda att erbjuda arbete åt ungdomar i de lägre åldersgrupperna.

 Även om det således kan antas uppstå vissa praktiska svårigheter väger

fördelarna med att utvidga användningsområdet för samhällstjänsten tyngre. De

skillnader som finns mellan unga och vuxna är inte större än att de bör kunna

överbryggas genom att man anpassar samhällstjänsten efter ungdomarnas särskilda

förutsättningar. Genom en utvidgning av möjligheterna att ge en föreskrift om

samhällstjänst skapas ytterligare påföljdsalternativ. Härigenom kan man undvika

att unga lagöverträdare döms till mer ingripande påföljder. Samhällstjänst skall

således i första hand fungera som ett alternativ till frihetsberövande påföljd.

Medling

I avsnitt 8.3 tar vi upp frågan om den unges vilja att gottgöra målsäganden

skall beaktas vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse. Det förslag som vi

där lägger fram skall ses som en markering av den vikt vi lägger vid att de unga

lagöverträdarna tar ansvar för sina handlingar och att de konfronteras med

följderna av vad de gjort. Detta kan ske genom att de t.ex. träffar dem som

drabbats av brottet och försöker gottgöra eventuella skador. Regeringen har gett

Riksåklagaren i uppdrag att kartlägga de erfarenheter som hittills finns av

bedrivna s.k. medlingsprojekt. Med utgångspunkt från denna kartläggning skall

Riksåklagaren utarbeta en eller flera generella modeller för hur en

medlingsverksamhet för unga lagöverträdare skulle kunna bedrivas. Riksåklagarens

arbete, som skall redovisas senast den 31 oktober 1994, skall ge ytterligare

underlag för regeringens fortsatta överväganden av hur medlingsverksamheten

skall kunna utvecklas. I samband med att påföljdssystemet i övrigt slutligen

behandlas bör övervägas hur medling skall kunna infogas som ett permanent inslag

i sanktionsregleringen för unga lagöverträdare.

Frihetsberövande påföljd

När det gäller ungdomar i åldern 15-17 år bör det liksom nu krävas att det

föreligger synnerliga skäl för att kunna döma till fängelse. Kravet på

synnerliga skäl har i praxis satts mycket högt och fängelse förekommer endast i

undantagsfall. Antalet ungdomar under 18 år som döms till fängelse är totalt

sett relativt litet. År 1993 dömdes 45 ungdomar till fängelse. Fängelsestraffens

längd ligger huvudsakligen under sex månader. Mer än hälften är dömda till

straff om två månader eller lägre.

 Om den nuvarande överlämnandepåföljden upphävs, vilket starka skäl talar för,

finns dock behov av att skapa ökade möjligheter för domstol att bestämma

frihetsberövande påföljd för ungdomar. Utgångspunkten är således att det är

domstolen som skall bestämma längden av ett frihetsberövande när den unge har

gjort sig skyldig till brott som motiverar en frihetsberövande påföljd.

Beredningsarbetet inriktas nu på att finna former för detta frihetsberövande som

dels uppfyller kraven på att påföljden skall vara tydlig för den unge och dels

medverkar till att han inte återfaller i brott. Verkställigheten skall inriktas

på behandlingsåtgärder och syfta till att återanpassa den unge till ett socialt

ordnat liv.

 En betydelsefull fråga vid utformningen av den frihetsberövande påföljden är

hur konkurrensen mellan lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och

påföljdssystemet bör lösas i de fall ett frihetsberövande är motiverat såväl som

reaktion på ett brott som på grund av ett vårdbehov. Vårdbehovet kan ofta

föranleda ett längre frihetsberövande än vad brottsligheten ur straffrättslig

synvinkel motiverar. Den genomsnittliga behandlingstiden på § 12-hemmen ligger

på omkring 12-15 månader. Starka skäl talar för att man bör konstruera

bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga på ett sådant

sätt att det framgår att vården inte skall upphöra till följd av verkställighet

av ett frihetsberövande straff.

5 Särskilda ungdoms- och jourdomstolar bör inte inrättas

Regeringens bedömning: Syftet med ett system med

ungdoms- eller jourdomstolar för handläggning av

brott mot unga lagöverträdare bör tillgodoses på

annat sätt än genom att sådana domstolar inrättas.

 Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna delar kommitténs bedömning. Svenska Polisförbundet anför dock

att jourdomstolar bör införas, gärna som en försöksverksamhet i ett inledande

skede.

 Bakgrunden till regeringens bedömning:

Ungdomsdomstolar

Redan 1911, vid kriminalistkongressen i Stockholm, föreslogs att barnavårds-

nämnderna skulle ställas under ordförandeskap av personer med domarkompetens

samt erhålla befogenhet att behandla åtal mot misstänkta under 18 år. Förslaget

övervägdes av Fattigvårdslagstiftningskommittén men ansågs inte böra genomföras.

Även de sakkunniga som tillkallats för att utreda frågan om ungdoms-

brottslighetens bekämpande ställde sig avvisande till tanken att inrätta

specialdomstolar för nu ifrågavarande mål och ansåg att förfarandet vid de

allmänna domstolarna i brottmål mot ungdom i stället borde anpassas efter de

särskilda förhållandena i dylika mål (SOU 1922:46). Förslaget ledde till en

särskild lag om förfarandet i brottmål mot minderåriga.

 Frågan om en specialdomstol för handläggning av ungdomsmål väcktes på nytt i

Processlagberedningens betänkande SOU 1944:9-10. Den ordning man diskuterade var

att inrätta en ungdomsdomstol som skulle bestå av en lagfaren domare och några

få i ungdomsvård särskilt erfarna personer; domstolens förhandlingar skulle

dessutom vara undandragna offentligheten. Processlagberedningen fann starka

betänkligheter möta mot att inrätta en specialdomstol för att handlägga ungdoms-

målen. Beredningens motivering för sitt ställningstagande var följande (SOU

1944:10, s.11).

"Mot en sådan sammansättning av domstolen kunna dock å andra sidan starka skäl

anföras. De organisatoriska svårigheter, som enligt vad beredningen tidigare

framhållit i allmänhet göra sig gällande vid inrättande av specialdomstolar,

framträda i detta fall med särskild styrka. Det torde icke kunna förväntas, att

mera lokalt förlagda ungdomsdomstolar skulle annat än i de största städerna

erhålla full sysselsättning; en mer eller mindre långt driven centralisering av

rättskipningen å detta område torde av flera skäl vara olämplig. - - - En

alltför långt gående specialisering i domstolens sammansättning skulle ock

utgöra hinder för gemensam handläggning av åtal mot unga och mot vuxna, även då

en sådan handläggning vore påkallad av processuella skäl; en uppdelning av hand-

läggningen i olika rättegångar och inför skilda domstolar skulle medföra stora

praktiska olägenheter."

Processlagberedningen undersökte också om inte syftet med att tillföra domstolen

särskild sakkunskap i ungdomsmål kunde uppnås genom mindre ingripande åtgärder,

om möjligt inom dåvarande domstolsorganisation. I ett lagutkast, som

underställdes åtskilliga myndigheter och sammanslutningar, föreslog beredningen

att det vid underrätt skulle utses ett antal med fostran och handledning av

ungdom särskilt förtrogna personer, ungdomsnämndemän, som skulle ta plats i

nämnden vid sidan av övriga nämndemän vid handläggning av ungdomsmål. Detta

förslag avvisades med motiveringen att det skulle vara alltför svårt att finna

personer med de erforderliga förutsättningarna för att tjänstgöra som ungdoms-

nämndemän. Vidare anfördes att de särskilda ungdomsnämndemännen inte skulle få

den särskilda erfarenhet av domargöromål som var önskvärd ur

rättssäkerhetssynpunkt. Med hänsyn till dessa invändningar fann beredningen att

ett tillfredsställande resultat kunde uppnås genom en föreskrift, att för

tjänstgöring i nämnden vid behandling av ungdomsmål skall företrädesvis anlitas

nämndemän med insikt och erfarenhet i vård och fostran av ungdom.

 Processlagberedningens förslag ledde till att det i föregångaren till lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare intogs en be-

stämmelse av innebörd att det vid underrätt i mål mot unga för tjänstgöring i

nämnden företrädesvis skulle anlitas nämndemän med insikt och erfarenhet i vård

och fostran av ungdom. Denna bestämmelse fördes sedan över till 10 § LUL och

finns där alltjämt.

 Frågan om ungdomsdomstolar skall inrättas har varit aktuell i bl.a. riksdagen

också under senare år. Justitieutskottet behandlade motioner om ungdomsdomstolar

senast i bet. 1993/94:JuU21.

Jourdomstolar

I riksdagsdebatten och i den allmänna debatten har också vid olika tillfällen

framförts önskemål om att det - efter förebild från vissa andra länder - skall

inrättas jourdomstolar för en särskilt snabb handläggning av vissa måltyper.

Eftersom det anses särskilt viktigt att ungdomskriminaliteten möts med en snabb

reaktion från samhällets sida är mål mot unga lagöverträdare en kategori mål som

därvid nämnts.

 Begreppet jourdomstol lanserades år 1967 genom ett förslag av Trafik-

målskommittén i betänkandet Förundersökning (SOU 1967:56). Förslaget avsåg att

för vissa enklare brott och förseelser förkorta tiden mellan brott och dom.

Trafikmålskommittén menade med jourdomstol en ordinarie underrätt som inom några

veckor efter brottet håller huvudförhandling på ordinarie rättegångsställe, på

viss bestämd eller vissa bestämda dagar per vecka och normalt på vanlig

kontorstid. Själva domstolsförfarandet föreslogs inte bli nämnvärt förenklat.

Vad som däremot enligt förslaget skulle förenklas var förfarandet hos polis och

åklagare. Förundersökningen skulle i jourdomstolsfallen ersättas av ett muntligt

förfarande inför en polisman och denne skulle sedan kalla den misstänkte och

eventuella målsägande och vittnen till en förhandling inför domstolen. Först vid

förhandlingen inför domstolen skulle åtal väckas av åklagare.

Trafikmålskommitténs förslag om jourdomstolar ledde inte till lagstiftning,

kanske främst beroende på den kritik som från rättssäkerhetssynpunkt riktades

mot att det skulle ankomma på icke-jurister att ta initiativ till rättegången.

 I betänkandet Åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den

allmänna ordningen (Ds Ju 1973:5) framhöll Brottskommissionen att man borde

utreda frågan om inrättande av jourdomstolar. En särskild arbetsgrupp inom

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har i sin BRÅ-rapport, (1977:7) Nytt

straffsystem, också uttalat sig angående behovet av sådana domstolar.

 Rättegångsutredningen fick på initiativ av riksdagen år 1977 i uppdrag att

förutsättningslöst pröva frågan om inrättande av s.k. jourdomstolar. Utredningen

redovisade sina överväganden i fråga om jourdomstolar i betänkandet Översyn av

rättegångsbalken 1, Processen i tingsrätt (SOU 1982:26), del B (s. 267 ff).

Rättegångsutredningen tolkade begreppet jourdomstol så att därmed avsågs en

domstol som dömer över ett brott i omedelbart samband med brottet eller

åtminstone i nära anslutning till det och kom fram till att en ordning med

jourdomstolar skulle kräva allvarliga avsteg från grundläggande principer i vår

nuvarande brottmålsrättskipning, i varje fall om domstolarna förutsattes få ett

målunderlag som inte endast var obetydligt. En jourdomstolsreform förutsatte

enligt utredningen förenklingar ifråga om reglerna för förundersökning och åtals

väckande och skulle medföra att ökade resurser satsades på polis- och

åklagarsidan. Under alla omständigheter rörde det sig enligt utredningens

uppfattning om ett mycket begränsat antal mål som skulle kunna avgöras av

jourdomstolar. Rättens tid skulle antagligen inte kunna utnyttjas rationellt ens

om man begränsade en reform till att gälla storstadsdistrikten i samband med

helger. Slutsatsen var att det inte var processekonomiskt försvarbart att

inrätta jourdomstolar för att avgöra brottmål. Däremot menade utredningen att

det givetvis kunde vara befogat från kriminalpolitisk synpunkt, men var för sin

del inte beredd att bedöma om sådana aspekter vägde så tungt att de tog över de

processekonomiska nackdelarna.

 Vid remissbehandlingen ställde remissinstanserna sig med något undantag bakom

utredningens slutsats att ett jourdomstolssystem inte borde införas.Föredragande

departementschef uttalade i propositionen (prop. 1986/87:89), att även om ett

regelrätt jourdomstolsförfarande kanske inte tedde sig motiverat från

processekonomiska synpunkter, det var uppenbart för honom att man i vissa fall

kunde uppnå avsevärda kriminalpolitiska fördelar med en ordning där gärnings-

mannen ställdes inför domstol avsevärt snabbare än vad som ofta blir fallet med

nuvarande regler. Departementschefen tänkte då framför allt på ungdomar som

grips på bar gärning. Departementschefen lade inte fram några förslag med

anledning av jourdomstolstanken men avsåg att närmare undersöka, om man inte

kunde finna metoder för att åstadkomma en snabbare reaktion från samhällets sida

bl.a. i dessa fall. Som skäl för att inte lägga fram förslag om jourdomstolar

uttalade departementschefen bl.a. följande (s. 102).

"Handläggningstiderna i brottmål vid tingsrätterna är enligt min mening i stort

sett godtagbara. De allra flesta brottmål avgörs inom några månader från det att

åtal väckts. Givetvis förekommer enskilda fall med alltför långa

handläggningstider, vilket dock endast undantagsvis torde bero på att

domstolarna inte anser sig ha utrymme för att handlägga målet. Angelägenheten av

att inrätta ett system med jourdomstolar måste bedömas mot denna bakgrund. Som

utredningen visat skulle en jourdomstolsrättegång i mångt och mycket te sig

annorlunda än en vanlig brottmålsrättegång. Åtalet skulle i många fall inte

kunna vara preciserat från början utan skulle behöva utformas slutligt först

under huvudförhandlingens gång. Den verksamhet som för närvarande bedrivs under

förundersökningen skulle i stället få ske inför domstolen. På grund härav skulle

det med hänsyn till rättssäkerhetskraven bli nödvändigt att begränsa jourdoms-

tolarnas målunderlag till lättutredda - framför allt erkända - och lindrigare

brott. Även det faktum att vårt differentierade påföljdssystem ställer stora

krav på utredningen om den tilltalades personliga förhållanden sätter ganska

snäva gränser för vilka mål som skulle kunna handläggas av jourdomstolar. De

målkategorier som mot denna bakgrund skulle kunna bli aktuella i ett

jourdomstolsförfarande överensstämmer ganska väl med dem för vilka vi redan har

enkla och snabba former för beivrande, t.ex. strafföreläggandeinstitutet."

 Även efter Rättegångsutredningens betänkande har krav på jourdomstol framförts

vid åtskilliga tillfällen, både i den allmänna debatten och i riksdagmotioner.

Justitieutskottet har i samtliga fall avstyrkt bifall till motionerna med

hänvisning till Ungdomsbrottskommitténs arbete (senast i bet.1992/93:JuU24).

Särskilda bestämmelser om handläggning av mål mot unga lagöverträdare

Som framgår av den nu lämnade redovisningen har särskilda bestämmelser om

förfarandet i brottmål mot unga funnits sedan 1900-talets början. Nu gällande

regler finns i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare. Lagen har karaktären av komplement till rättegångsbalken och

innehåller bl.a. bestämmelser om åtalsunderlåtelse, yttranden från

socialnämnden, strafföreläggande, underrättelse om brottsmisstanke till

vårdnadshavare och särskilda regler för unga som gripits av polis.Vidare finns

särskilda bestämmelser som rör förfarandet i domstol, bl.a. om häktning,

offentlig försvarare, personutredning och om vårdnadshavares medverkan. Det

finns också en bestämmelse om en tidsfrist för hållande av huvudförhandling.

Flertalet bestämmelser avser dem som är under 18 år, men några gäller även för

dem som har fyllt 18 men inte 21 år.

 I lagen regleras också förfarandet när utredning inleds i fråga om den som

misstänks för att ha begått brott före 15 års ålder.

 Särskilda bestämmelser i vissa frågor om förundersökningen när ungdomar

misstänks för brott finns, förutom i förundersökningskungörelsen (se avsnitt

6.1) också i förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa

brottmål. Bland annat ges där bestämmelser om att beslut om åtalsunderlåtelse

enligt lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och om strafföre-

läggande i fråga om brott som begåtts av den som inte har fyllt 18 år normalt

skall meddelas den unge muntligen och om möjligt i vårdnadshavares närvaro.

Handläggning av ungdomsmål i andra länder

Innan vi går närmare in på frågor om ungdomsdomstolar och jourdomstolar för

ungdomar kan det vara av intresse att ge en inblick i hur ungdomsmål handläggs i

andra länder. Vi vill därför helt översiktligt redovisa något om hur systemen

ser ut i England, Tyskland och USA.

 I England är straffmyndighetsåldern 10 år. De som har fyllt 10 men inte 21 år

betraktas som unga lagöverträdare och är indelade i olika ålderskategorier.

 Vid sidan av magistrates'''' courts och crown courts - som handlägger brottmål mot

vuxna lagöverträdare - finns i England sedan 1908 ett system med särskilda

ungdomsdomstolar, youth courts. I en sådan ungdomsdomstol handläggs brottmål där

den tilltalade har fyllt 10 men inte 18 år. I vissa situationer skall dock ett

brottmål mot en person i åldern 10-17 år handläggas i magistrates'''' court eller

crown court. Exempelvis skall vissa mycket allvarliga brott handläggas i crown

court och inte i ungdomsdomstolen. Även i de situationer en ung lagöverträdare i

åldern 10-17 år är åtalad tillsammans med en vuxen skall målet handläggas i

"vuxendomstolarna".

 Tanken bakom de engelska ungdomsdomstolarna är att man skall hålla barn och

ungdomar borta från "vuxendomstolarna". Ungdomsdomstolen håller som regel sina

rättegångar i samma byggnad som magistrates'''' court, men för att minimera de

ungas kontakt med vuxna lagöverträdare hålls rättegångarna på andra tider än

rättegångarna i magistrates'''' court. På en del platser, då oftast i större

städer, finns dock särskilda domstolslokaler för ungdomsdomstolen.

 I ungdomsdomstolen dömer vanligen tre lekmän (magistrates). De som dömer i en

ungdomsdomstol är utvalda bland magistrates och anses särskilt lämpade för att

handlägga mål med ungdomar och har fått särskild utbildning för detta. De

magistrates som tjänstgör i ungdomsdomstolen är vanligen yngre än sina kolleger

i magistrates'''' court. Ungdomsdomstolen skall avgöra dels skuldfrågan och dels

påföljdsfrågan. De regler som gäller för handläggningen i ungdomsdomstolen

skiljer sig på en rad olika sätt från de regler som gäller för handläggningen i

magistrates'''' court. Bl.a. är domstolsförhandlingen inte offentlig och man

försöker hålla rättegången på ett så informellt sätt och i en så avspänd

atmosfär som möjligt. Det ställs dock samma rättssäkerhetskrav som i vanliga

brottmål. Ungdomsdomstolen inhämtar även olika typer av utredningar om den

tilltalades personliga förhållanden. Det finns inget krav på att den unge i

ungdomsdomstolen skall företrädas av ett juridiskt ombud annat än om han

riskerar att dömas till en frihetsberövande påföljd. Om den unge är under 16 år

skall domstolen, om det inte kan anses oskäligt, förordna att vårdnadshavaren

skall närvara vid rättegången. Om den unge har fyllt 16 men inte 18 år får

domstolen förordna att vårdnadshavaren skall närvara vid rättegången. Ett av-

görande från ungdomsdomstolen kan av den unge överklagas till crown court. Man

försöker i så stor utsträckning som möjligt hålla de unga lagöverträdarna borta

från domstolarna. En stor del av dem åtalas inte utan får i stället en slags

varning, caution.

 Också i Tyskland gäller särskilda regler i fråga om unga lagöverträdare. Det

tyska systemet kännetecknas, i likhet med det svenska, av att såväl

socialtjänsten som rättsväsendet har ett ansvar för ungdomar som begår brott.

Straffmyndighetsåldern i Tyskland är 14 år. Om ett barn under 14 år begår brott

kan han eller hon bli föremål för åtgärder från socialtjänstens sida. I de fall

ett domstolsbeslut bedöms nödvändigt, exempelvis för att omhänderta den unge,

meddelas detta av en förmynderskapsdomstol.

 Som unga lagöverträdare betraktas i första hand åldersgruppen 14-17 år. En

ytterligare förutsättning för att en person skall bedömas vara straffmyndig är

att han eller hon har förmåga att inse det felaktiga i gärningen och att handla

därefter. Systemet för unga omfattar även åldersgruppen 18-20 år under

förutsättning att det brott den unge begått bedöms vara en typisk

ungdomsförseelse eller att han eller hon bedöms vara likställd med åldersgruppen

14-17 år i känslomässig och intellektuell utveckling. Tanken är att reglerna

skall tillämpas på åldersgruppen 18-20 år i undantagsfall. I praktiken är det

emellertid så att nästan hälften av de ungdomar som tillhör denna ålderskategori

behandlas som unga lagöverträdare.

 Ungdomsmålen handläggs vid särskilda avdelningar vid de lokala domstolarna

eller i ungdomskammare vid de regionala domstolarna. Det är således inte fråga

om en egentlig specialdomstol utan om en allmän domstol i särskild

sammansättning. I första instans är domstolen domför med antingen en

ungdomsdomare som ensamdomare eller med en ungdomsdomare och två nämndemän.

Vissa mål går direkt till ungdomskammaren vid de regionala domstolarna.

Ungdomskammaren består av tre ungdomsdomare och två nämndemän och är första

instans beträffande allvarligare brott. Ungdomskammaren kan även pröva mål av

större omfattning, exempelvis seriestölder begångna av ungdomsgäng, men är i

övrigt överinstans i mål som i första instans avgörs av ensamdomare. I de högsta

instanserna finns inga ungdomsdomare utan domstolen dömer i vanlig

sammansättning.

 Enligt tankegången i det tyska systemet skall ungdomsdomaren ha erfarenhet av

och vara verksam inom ungdomsvården. Domaren är centralfiguren i förfarandet.

Han eller hon leder förhandlingarna, inleder förhören med den tilltalade och med

vittnen och sakkunniga samt beslutar om målet skall läggas ner eller om

förfarandet skall fortsätta. I lagen föreskrivs att ungdomsdomaren och

förmynderskapsdomaren bör vara samma person. Ungdomsdomaren är även "verk-

ställighetsledare", vilket bl.a. innebär att han eller hon beslutar om

villkorlig frigivning från ungdomsfängelsestraff samt om vilka åtgärder som

skall vidtas om meddelade föreskrifter inte följs.

 Även på åklagarsidan finns särskilda ungdomsåklagare. Ungdomsåklagarna skall

vara verksamma inom och ha erfarenhet av ungdomsvården.Ytterligare en aktör som

bör omnämnas är den s.k. Jugendgerichtshilfe som hör till ungdomstjänsten och

sorterar under socialtjänsten. Jugendgerichtshilfe består av socialarbetare och

socialpedagoger. De skall utreda den unges sociala bakgrund, personlighet och

förhållanden vid brottet och föreslå vilka åtgärder domstolen bör vidta. De

övervakar även att av domstolen beslutade disciplinåtgärder fullföljs och

avlägger under verkställigheten kontinuerligt rapporter till domaren.

 Det har riktats kritik mot det tyska systemet. Det krav på att domare och

åklagare skall ha särskild erfarenhet av ungdomsfrågor som ställs upp i lagen

har inte kunnat uppfyllas. Undersökningar visar att förfarandet inför ungdoms-

domstolen varierar och till stor del beror på den enskilde domarens

personlighet. I praktiken är det vidare så att mer än hälften av ungdoms-

åklagarna även arbetar med allmänna brottmål medan omvänt två tredjedelar av de

domare och åklagare som arbetar med allmänna brottmål även handlägger ungdoms-

mål. Vidare har undersökningar visat att åklagarna inte utnyttjar Jugend-

gerichtshilfe i avsedd omfattning och att den har ett mycket begränsat

inflytande över domstolens avgörande. Den målkonflikt mellan uppfostran och

hjälp, å ena sidan, och straff, å andra sidan som finns inbyggd i systemet

kommer tydligt till uttryck i just Jugendgerichtshilfes verksamhet.

 I USA finns sedan sekelskiftet ett system med juvenile courts. Systemen skiljer

sig åt i de olika delstaterna, men huvuddragen kan beskrivas på följande sätt.

De amerikanska ungdomsdomstolarna är specialdomstolar skilda från de domstolar

som handlägger brottmål med vuxna lagöverträdare. I vissa situationer, bl.a.

beroende på brottets svårhetsgrad, kan emellertid en underårig hänvisas till

vuxensystemet och dömas där. Ungdomsdomstolen handlägger emellertid inte bara

vad vi betecknar som brottmål utan även de fall där det kan finnas skäl för ett

ingripande från samhällets sida på grund av den unges eget beteende eller på

grund av den miljö han vistas i, alltså de fall som i Sverige handläggs av

allmän förvaltningsdomstol. Vid en beskrivning av det amerikanska systemet är

det således viktigt att hålla i minnet att det amerikanska begreppet juvenile

delinquency är vidare än det svenska uttrycket ungdomsbrottslighet och

innefattar s.k. status offences, dvs. gärningar som betraktas som brott om de

begås av en ungdom men inte om de begås av en vuxen. Som exempel kan nämnas

fylleri, att rymma från sitt hem, lösdriveri och andra handlingar som kan anses

farliga för en ung människas utveckling. Ingripanden som i Sverige i dessa fall

sker enligt sociallagstiftningen sker således i USA enligt strafflagstiftningen.

 Avsikten med införandet av ungdomsdomstolar var att skapa ett system där de

unga kunde särbehandlas på grund av sina särskilda behov och där man skulle

ersätta det traditionella straffet med individanpassade behandlingsåtgärder i

syfte att rehabilitera den unge i stället för att straffa honom. Skaparna av

systemet med ungdomsdomstolar, vilket byggde på den s.k. behandlingstanken,

föreställde sig en informell domstol vars åtgärder syftade till att tillgodose

"barnets bästa".

 Genom att systemet med ungdomsdomstolar gjorde skillnad mellan de unga och de

vuxna lagöverträdarna modifierades också procedurreglerna och man försökte

undvika den stigmatisering en brottmålsrättegång ansågs innebära. I samma syfte

ägde förhandlingarna rum inom stängda dörrar, tillgången till handlingar i målet

var begränsad, förhandlingen protokollerades inte och domstolen fann i sitt

utslag att barnen var kriminella snarare än skyldiga till ett visst åtalat

brott. Detta hade sin grund i att det inte var det aktuella brottet som stod i

centrum utan den unges bakgrund. På grund härav ansågs det också obehövligt med

jury, försvarare, bevisregler och överhuvudtaget de processregler som styrde

systemet för de vuxna.

 Tanken med systemet var att en lagfaren domare, assisterad av socialarbetare,

skulle undersöka den unges bakgrund, finna anledningen till den ifrågavarande

missanpassningen, och upprätta en behandlingsplan för att möta den unges behov.

Domstolen skulle fästa mindre vikt vid det brott som den unge hade begått

eftersom det inte sade särskilt mycket om barnets verkliga behov och i stället

främst fästa uppmärksamhet på den unges karaktär och livsstil.

 Trots kritik bestod systemet med ungdomsdomstolar i princip oförändrat fram

till 1960-talet. Efter en dom av USA:s högsta domstol 1967 började man

emellertid förändra ungdomsdomstolarna genom införandet av formella

procedurregler. Rättsfallet ledde till att det i förfarandet vid ungdoms-

domstolen infördes vissa procedurregler för att garantera rättssäkerhet, bl.a.

rätten till ombud, rätten att ta del av anklagelsen, rätten att konfrontera och

korsförhöra vittnen. Högsta domstolen fortsatte därefter i en rad rättsfall att

utjämna en del av skillnaderna mellan de båda systemen. Som ett exempel kan

nämnas att Högsta domstolen har gett den underårige rätt att ta del av de

handlingar i målet som ligger till grund för domstolens ställningstagande och

slagit fast att bevisningen för en fällande dom även i ungdomsdomstolen skall ha

den styrkan att det är ställt utom rimligt tvivel att den åtalade är skyldig. I

ett fall från 1971 förvägrade Högsta domstolen emellertid de unga den för vuxna

författningsenliga rätten till juryrättegång och hejdade därmed utvecklingen mot

lika procedurregler i de båda systemen. Högsta domstolen fruktade att

juryrättegångar skulle verka negativt på det informella förfarandet i

ungdomsdomstolen och rättfärdigade procedurskillnaderna mellan de olika systemen

med att det beträffande de unga gällde behandling och beträffande de vuxna

straff och att denna terapeutiska inriktning inte krävde lika många

procedurregler.

 Systemet med ungdomsdomstolar har i tiden därefter genomgått ytterligare en hel

del förändringar, både genom lagstiftning och rättspraxis. De har inneburit ett

närmande till den ordinära brottmålsprocessen, både procedur- och

innehållsmässigt. Systemet utsätts emellertid fortfarande för stor kritik främst

ur rättssäkerhetssynpunkt. Det finns röster i den amerikanska debatten som anser

att det är bättre att avskaffa ungdomsdomstolarna och i stället låta de unga

dömas i samma system som de vuxna med alla de procedurregler som där finns för

att garantera rättssäkerhet och att vuxensystemet i stället anpassas efter de

ungas särskilda behov.

 Skälen för regeringens bedömning:Enligt regeringens mening finns det

otvivelaktigt ett behov av ett brottmålsförfarande speciellt avpassat för

ungdomar. Ett sådant förfarande får dock inte innebära att det görs avkall på de

krav på rättssäkerhet som måste gälla inom det straffrättsliga området. Den

speciella ordning som är lämpad för ungdomsmål kännetecknas ju inte av lättnader

i rättssäkerhetsgarantierna utan av att förfarandet är snabbt, effektivt och

hanteras av de för uppgiften mest lämpade personerna.

 Även om det är befogat att särskilja ungdomsmålen från andra brottmål måste man

hålla fast vid vissa oeftergivliga principer för ett domstolsförfarande, såsom

rättssäkerhet, rättvisa och konsekvens i tillämpningen av regelsystemet. De

formella regler som finns i rättegångsbalken garanterar dessa principer och det

finns påtagliga risker för att dessa principer sätts ur spel om handläggningen -

såsom förutsätts i en ungdomsdomstol - sker på ett fritt, otvunget och in-

formellt sätt. En ordinär brottmålsprocess ger också de bästa garantierna för

att ansvarsfrågan blir ordentligt utredd och att det ställs höga krav på

bevisningens styrka.

 Det har enligt regeringens uppfattning inte heller något värde i sig att

ungdomsmålen handläggs i en speciell, från den övriga domstolsorganisationen

skild, domstol. Det är tvärtom önskvärt att den kompetens och erfarenhet, liksom

de resurser som finns i den allmänna domstolsorganisationen, tas till vara. Mot

den bakgrunden framstår det som självklart att de fördelar man skulle kunna

uppnå med ungdomsdomstolar när det gäller att åstadkomma ett för ungdomar

speciellt anpassat förfarande som inte kommer i konflikt med rättssäkerhets-

kraven lika väl, eller t.o.m. bättre, kan uppnås inom ramen för den befintliga

domstolsorganisationen. Det finns, som vi skall återkomma till, utrymme för att

inom den vanliga domstolsorganisationen vidta en rad åtgärder som syftar till

att åstadkomma ett sådant, för ungdomsmål, anpassat förfarande.

 När man talar om en jourdomstol är det önskemålet om en förkortning av tiden

mellan brott och dom som är grunden för resonemangen.

 De vinster som avses i sådana sammanhang är främst av en annan natur än de

processekonomiska. Man har mest talat om det kriminalpolitiska behovet av att

avståndet i tiden mellan brott och dom blir så kort att sambandet mellan brott

och straff markeras tydligt. Man har nog också menat att brottsligheten skulle

minska om det fanns ett snabbt verkande reaktionssystem. Jourdomstolsfrågan har

också setts från den misstänktes utgångspunkt. Man har sagt att ju längre tid

som förflyter från gärningstillfället, desto större är risken att påföljden

framstår som obehövlig eller orättfärdig.

 Inledningsvis måste man dock ställa sig frågan vad som egentligen avses med

begreppet jourdomstol. Antingen avses en domstol som tjänstgör även under

icke-ordinarie arbetstid för att möjliggöra att domstolsförhandlingen hålls i

mycket nära anslutning till brottet, eller också avses med jourdomstol att man

tillgodoser önskemålet av en mycket snabb handläggning av vissa brottmål. Endast

det förra alternativet kan betecknas som en jourdomstol i egentlig mening.

Utgångspunkten måste då vara att målet skall kunna avgöras vid ett enda

rättegångstillfälle, vilket skall ligga i omedelbar anslutning till brottet

eller brottsupptäckten. Det finns inte skäl att införa ett system där den unge

ställs inför rätten mycket kort tid efter brottet, men där handläggningen inte

kan avslutas vid det tillfället utan måste skjutas upp till en senare tidpunkt.

Med ett sådant system skulle det nämligen inte finnas någon anledning att ha en

jourdomstol, eftersom målet då lika väl kan handläggas på ordinarie

tjänstgöringstid.

 Ett system med jourdomstolar i egentlig mening innebär stora kostnader, vilket

i det statsfinansiella läge som råder i dag är ett starkt argument mot att

inrätta jourdomstolar. Ett jourdomstolssystem förutsätter bl.a. jourtjänstgöring

för de inblandade. Det gäller också advokater, eftersom ett jourdomstolssystem

sannolikt skulle kräva att offentlig försvarare förordnades i de flesta mål.

Jourdomstolar som dömer för brott samma dag som de begåtts eller påföljande

morgon torde inte kunna få en tillräcklig sysselsättning annat än på vissa

platser och kanske bara under vissa tider. Det skulle därför förmodligen bli

mycket svårt att utnyttja jourdomstolens resurser helt och hållet eftersom

måltillströmningen inte kan bli jämn och variationerna inte kan förutses.

 Det finns också en rad praktiska problem med ett sådant jourdomstolssystem.

Bland annat skulle det innebära vissa svårigheter nattetid. Möjligen kan man

kräva av de misstänkta att de ställer upp vid alla tider på dygnet. Målsägande

och vittnen kan emellertid inte gärna tvingas att inställa sig mellan kl. 24.00

och kl. 08.00. Detta minskar ytterligare möjligheterna att omedelbart handlägga

mål om ansvar för förnekade gärningar. Man torde vidare ha anledning att räkna

med att de misstänkta ofta är påverkade av alkohol eller narkotika när de grips

för ett brott som i sig passar för jourdomstolshantering. Särskilt om det är

första gången de grips befinner sig många i ett slags chocktillstånd. De kan ha

svårt att sätta in brottet i ett större orsakssammanhang och redogöra för

motiven till sitt handlande och ange eventuella förmildrande omständigheter.

Deras förutsättningar för att själv ta tillvara sin rätt är långtifrån de bästa.

Målsägandens hälsotillstånd kan också hindra att denne kan inställa sig och

höras i målet. Vidare gäller enligt 32 kap. 1 § rättegångsbalken att, om en part

eller annan enligt rättens beslut skall infinna sig vid rätten eller eljest

fullgöra något i rättegången, skall han erhålla skäligt rådrum därtill. Om ett

jourdomstolssystem för ungdomar skall ha några kriminalpolitiska effekter, får

man förutsätta att den misstänkte tvingas att underkasta sig att målet avgörs

genast. Han kan inte rimligen få välja att rättegången sker först vid ett senare

tillfälle. I ett sådant läge uppstår problemet att den misstänkte inte kommer

att erhålla skäligt rådrum. Man kan vidare misstänka att offentliga försvarare

många gånger kommer att behöva uppskov för att undersöka möjligheterna till

vidare utredning. I andra fall behöver försvararen ytterligare tid för att gå

igenom målet tillsammans med den misstänkte. Risken är därför stor att man i

många fall skulle uppnå en mycket snabb första inställelse inför rätten, men

förhandlingen skulle sedan behöva skjutas upp. Att dela upp handläggningen på

flera förhandlingar skulle också strida mot den s.k. koncentrationsprincipen och

motverka själva syftet med att inrätta jourdomstolar.

 Till detta skall läggas svårigheterna att genast få fram en förundersökning och

en personutredning. Risken är också stor att målsäganden regelmässigt inte kan

få sin skadeståndstalan prövad i samband med brottmålet.

 Även om man anlägger ett bredare perspektiv och med begreppet jourdomstol avser

en mycket snabb handläggning av ungdomsmålen - att domstolsförhandlingen t.ex.

äger rum inom någon vecka från brottet - finns det problem.

 Det största problemet med att få ett system med jourdomstolar att fungera också

i denna vidare betydelse är att det måste vidtas en rad åtgärder innan en

domstol kan hålla förhandling. De två största hindren ligger i att brottet måste

utredas, vilket normalt sker vid en förundersökning enligt 23 kap. RB och i att

man i många fall måste ha en utredning om den misstänktes personliga

förhållanden. En jourdomstolshantering kan också möta svårigheter av hänsyn till

att målsäganden kanske inte hinner göra sin rätt gällande i målet, eftersom hans

anspråk tar tid att utreda och precisera.

 Brottsutredningen är själva nyckeln till ett system med jourdomstolar. Om

straff skall kunna utdömas i mycket nära anslutning till brottet ställs det

nämligen mycket långtgående krav på att brottsutredningen skall vara snabb.

Brottsutredningen måste i så fall kunna avslutas praktiskt taget i omedelbart

samband med brottsanmälan. Den största förutsättningen för att lyckas med det är

att slopa eller begränsa kravet på förundersökning i ungdomsmål. Det finns dock

inte några förutsättningar för att i ökad utsträckning underlåta förundersökning

bortsett från mål där påföljden kan antas stanna vid böter. Dessa brott är

samtidigt inte särskilt intressanta i det här sammanhanget. Ett viktigt skäl

till att bibehålla kravet på förundersökningen i ungdomsmål är att denna i just

ungdomsmålen fyller en viktig kriminalpolitisk funktion.

 Frågan blir närmast om man kan skapa förutsättningar för att avsluta

brottsutredningen omedelbart i samband med brottsanmälan. Det torde oftast bli

fråga om erkända, inte så allvarliga brott. Om en brottsutredning skall kunna

avslutas omedelbart förutsätter det att alla förhör kan ske omedelbart och att

man inte behöver avvakta någon utredning som t.ex. läkarintyg, yttrande från

Statens kriminaltekniska laboratorium, analysbevis och värderingsintyg.

 Rätten har i dag också en mer eller mindre långtgående skyldighet att inhämta

yttranden eller särskilda utredningar om den tilltalades person.

Personutredningen har ofta en avsevärd betydelse för domstolens

ställningstagande i påföljdsfrågan och det finns inga förutsättningar för att

slopa kravet på personutredning. Ett införande av jourdomstolar måste således

bedömas även utifrån förutsättningen att en personutredning i princip alltid

måste äga rum innan målet kan avgöras. Ett jourdomstolsförfarande skulle

sannolikt kräva att personutredningen kunde genomföras omedelbart.

 En annan faktor som måste beaktas är utredningen om målsägandeanspråken. En

målsägandes talan om skadestånd i anledning av brott får vid domstolen föras i

samband med åtal för brottet (22 kap. 1 § RB). Åklagaren är på målsägandens

begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra dennes talan, om

det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans anspråk inte är uppenbart

obefogat. En målsägande kan ha ett starkt intresse av att målet blir prövat

omgående så att han får ut sitt skadestånd inom rimlig tid. I många fall kan han

emellertid ha svårt att snabbt ange sina krav.

 Att talan om ansvar och om skadestånd handläggs samtidigt är i de flesta fall

viktigt med hänsyn inte bara till de processekonomiska fördelar som detta

innebär för parterna och för samhället utan också av hänsyn till målsägandens

särskilda intresse av att i möjligaste mån få sina anspråk prövade i brottmålet.

För att i ökad utsträckning klara av skadeståndstalan inom ramen för

brottmålsprocessen skärptes 1988 kraven för att få avskilja ett skadestånd från

brottmålet. I bästa fall orsakar skadeståndsfrågor endast obetydliga

merkostnader om de handläggs i brottmålet. Avskiljs skadeståndstalan till

handläggning som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål kan

processkostnaderna totalt sett bli fördubblade eftersom bevisningen och allting

annat ofta behöver upprepas. Målsäganden måste också i ett sådant fall ofta

komma till domstolen vid ytterligare ett tillfälle, vilket i vissa fall kan vara

mycket betungande. Det är emellertid mycket vanligt att målet leder till

tredskodom mot den tilltalade eller att målet avskrivs. Anledningen till att

målet avskrivs är inte sällan att målsäganden inte vill driva målet vidare när

det ankommer på honom själv att agera och kan innebära att han eller hon avstår

från att göra ett rättmätigt skadeståndskrav gällande.

 För att målsägandens skadeståndstalan skall kunna handläggas samtidigt som

brottmålet krävs att anspråket är så pass preciserat att det kan ligga till

grund för en domstolsprövning. Det kan redan i dag i mål med häktade, som ändå i

normalfallet dröjer några veckor innan de avgörs, vara svårt att få fram ett

preciserat anspråk. Svårigheterna blir naturligtvis än större om det enskilda

anspråket måste preciseras praktiskt taget omedelbart. Målsäganden kan nämligen

behöva åberopa intyg av olika slag för att styrka sitt anspråk.

 En ordning där man försämrade möjligheterna för målsäganden att få sin rätt,

vilket otvivelaktigt skulle bli fallet i ett system med jourdomstolar, skulle

rimma illa med regeringens strävanden mot en bättre ställning för brottsoffer.

 Regeringen anser, liksom Ungdomsbrottskommittén, att man i och för sig kan

uppnå vissa kriminalpolitiska fördelar med ett jourdomstolsförfarande i ungdoms-

mål. Bl.a. kan sambandet mellan brott och straff markeras tydligare än vad som

sker i dag. Frågan är emellertid om de kriminalpolitiska vinster som kan göras

väger tyngre än de nackdelar som otvivelaktigt finns med jourdomstolar.

 Av redovisningen i det föregående om brottsutredning, personutredning och

målsägandeanspråk följer att målunderlaget för en jourdomstol som skall döma i

omedelbar eller mycket nära anslutning till brottet inte kan bli särskilt stort.

Beträffande bötesbrott kan man i och för sig tänka sig ett enkelt och snabbt

förfarande - butikssnattaren som grips kan t.ex. omedelbart inställas vid rätten

och lagföras omgående. När det gäller sådana brott finns det emellertid redan i

dag ett snabbt förfarande, nämligen strafföreläggande. Vidare finns föreläggande

av ordningsbot som ju innebär att brottet kan lagföras på platsen. De brott som

skulle vara av intresse för ett jourdomstolssystem för ungdomar är sådana av

högre svårhetsgrad.

 Regeringen anser mot den ovan redovisade bakgrunden att det finns så stora

nackdelar, ur såväl rättssäkerhetssynpunkt som processekonomiska, ekonomiska och

rent praktiska synpunkter, med jourdomstolar att sådana inte bör inrättas.

 Betydelsen av att domstolshandläggningen äger rum i omedelbart samband med

brottet bör heller inte överdrivas. Varje led i en lagföring - brottsutredning,

personutredning och handläggning vid domstol samt även åklagarens handläggning

av frågor om åtalsunderlåtelse - har sannolikt sin kriminalpolitiska betydelse,

eftersom det, rätt utformat och utfört, gör klart för den unge att samhället

reagerar mot hans eller hennes brottsliga verksamhet. Det kan rentav i en del

fall finnas vissa fördelar med att lagföringen tar något längre tid. Den unge

får då tid på sig att fundera över vad som hänt och han får också möjlighet att

vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa den skada målsäganden kan ha

lidit genom brottet.

 Regeringen anser sammanfattningsvis att det är viktigt att lagföringen av de

unga går snabbt, men att det inte är nödvändigt att den unge tas direkt från

brottsplatsen till domstolen. Det bakomliggande kriminalpolitiska syftet med ett

system med ungdoms- eller jourdomstolar för handläggning av ungdomsmål bör

tillgodoses på annat sätt än genom att sådana domstolar inrättas. Åtgärder bör i

stället vidtas för att se till att handläggningen i den vanliga

brottmålsordningen går så fort som möjligt i ungdomsmål. Ändringar med en sådan

inriktning bör därför göras i den nuvarande lagstiftningen om unga

lagöverträdare. Det förtjänar dock att påpekas att vid bedömningen av vilka

åtgärder som därvidlag är lämpliga hänsyn måste tas till ambitionen att

ytterligare engagera föräldrar och andra som står den unge nära i samband med

lagföringen. Denna ambition kan ju försvåras i praktiken om åtgärder skall

vidtas inom mycket korta tidsrymder. Samma svårigheter kan i det avseendet

befaras i fråga om socialnämndens och socialtjänstens medverkan vid lagföring av

unga. Lagföringen bör inte heller gå så snabbt att den påtagligt försvårar för

målsäganden att få sina skadeståndsanspråk prövade i brottmålsrättegången.

6 Utredningsförfarandet

6.1 Gällande ordning

Reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rättegångsbalken (RB) och i

förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Vissa regler som berör

förundersökningen finns också i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare. Bestämmelserna i förordningen (1988:217) om försöksverksamhet

med snabbare utredningar rörande unga lagöverträdare förtjänar särskild

uppmärksamhet.

 En förundersökning har två huvudsyften. Det ena är att utröna om brott

föreligger och i så fall att klarlägga vem som kan skäligen misstänkas för

brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal. Det andra huvudsyftet är

att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid den

kommande huvudförhandlingen (23 kap. 2 § RB). Under förundersökningen skall

också eventuella enskilda anspråk utredas. Vidare får den misstänkte genom

förundersökningen möjlighet att förbereda sitt försvar.

 Förundersökning skall inledas så snart det finns anledning anta att ett brott

som ligger under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). Från denna i

princip absoluta förundersökningsplikt finns det dock några undantag.

 I 23 kap. 4 a § RB finns bestämmelser om s.k. förundersökningsbegränsning.

Åklagare kan besluta att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning dels

om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimlig proportion

till sakens betydelse och en eventuell påföljd kan antas stanna vid böter, dels

om man kan presumera att åtal inte kommer att väckas till följd av bestämmelser

om åtalsunderlåtelse eller om särskild åtalsprövning. I sistnämnda hänseende

förutsätts dock att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte

åsidosätts genom att förundersökning inte inleds eller läggs ned. För de unga

lagöverträdarna anses förundersökningen ha ett visst kriminalpolitiskt egenvärde

och är därför obligatorisk även om åtalsunderlåtelse kommer att ske med stöd av

1 § LUL. Enligt 5 a § LUL får dock åklagare, om åtalsunderlåtelse beslutats och

den unge misstänks ha begått annat brott dessförinnan, besluta att inte inleda

förundersökning eller att lägga ned en påbörjad förundersökning beträffande

detta brott. Detta gäller emellertid inte om något väsentligt allmänt eller

enskilt intresse åsidosätts genom att förundersökning inte äger rum.

 Förundersökning får också underlåtas beträffande brott för vilket inte är

föreskrivet svårare påföljd än böter, under förutsättning att det ändå

föreligger tillräckliga skäl för åtal (23 kap. 22 § RB).

 Även reglerna om rapporteftergift enligt 9 § andra stycket polislagen

(1984:387) och 5 kap. 5 § polisförordningen (1984:730) kan på sätt och vis

betraktas som undantag från förundersökningsplikten.

 Beslut om att inleda förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagare.

Det är normalt sett polismyndigheten som inleder en förundersökning och behåller

undersökningsledningen så länge man befinner sig på spaningsstadiet.När

förundersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för

brottet, skall åklagaren normalt överta ledningen, s.k. åklagarinträde. Om saken

är av enkel beskaffenhet, kan dock undersökningsledningen ligga kvar hos

polismyndigheten (23 kap. 3 § första stycket RB).

 Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har i samråd utfärdat föreskrifter och

allmänna råd om ledningen av förundersökning m.m., det s.k. fördelnings-

cirkuläret (Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet FAP 403-5 och

Riksåklagarens författningssamling RÅFS 1979:1, RÅC I:C 95). I en bilaga räknas

upp ett antal brott vilka som regel anses vara av enkel beskaffenhet.

Förundersökning beträffande brott som räknas upp i bilagan kan normalt ledas av

polismyndighet både under spanings- och utredningsskedet. Det kan naturligtvis

av olika anledningar finnas skäl för åklagaren att träda in som

undersökningsledare, oavsett brottets beskaffenhet. Åklagaren kan dessutom

alltid, med stöd av 23 kap. 3 § första stycket RB, ta över undersöknings-

ledningen därför att det finns särskilda skäl till det.

 I fördelningscirkuläret anges vidare ett antal fall i vilka polismyndighet som

är undersökningsledare skall underrätta åklagaren. När en förundersökning avser

brott av särskilt allvarlig beskaffenhet skall polismyndigheten genast lämna

meddelande om brottet till åklagaren och fortlöpande hålla denne underrättad om

förundersökningens gång. Härigenom har åklagaren möjlighet att när som helst

träda in som undersökningsledare.

 Det är undersökningsledaren som svarar för hur undersökningen bedrivs.

Undersökningsledaren bör ha fortlöpande kontakter med utredningspersonalen så

att han kan överväga om ytterligare åtgärder behöver vidtas.

Undersökningsledaren är skyldig att se till att tillräckligt täta kontakter

kommer till stånd. I vissa fall är kontaktskyldigheten författningsreglerad.

 Bestämmelsen i 2 § FUK föreskriver att undersökningsledaren, om denne är annan

än åklagare, skall hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång vid

förundersökning mot någon som inte fyllt 18 år, om det inte är obehövligt. Vid

förundersökning mot annan behöver sådan underrättelse ske endast om det krävs

med hänsyn till brottets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. På detta

sätt skapas en möjlighet för åklagaren att rent faktiskt utöva sin rätt enligt

23 kap. 3 § första stycket RB att ta över förundersökningsledningen, om det

finns särskilda skäl för det.

 I 2 § FUK stadgas vidare att åklagarna och polisen regelbundet skall samråda

för att motverka dröjsmål i förundersökningar mot dem som inte fyllt 18 år.

 När en förundersökning leds av polismyndigheten har åklagaren enligt 23 kap.

3 § andra stycket RB rätt att meddela anvisningar för hur förundersökningen

skall bedrivas. Om åklagaren meddelar en anvisning innebär det inte att han tar

över ledningen av förundersökningen, utan polismyndigheten är alltjämt

självständig ledare av denna. Inom anvisningsinstitutets ram kan utrednings-

personalen, eller polismyndighetens undersökningsledare, få åklagarens bedömning

av ett sak- eller rättsförhållande, utan att förundersökningsledningen behöver

gå över på åklagaren.

 Lagen anger ingen tidsfrist för förundersökningen. Enligt 23 kap. 4 § andra

stycket RB skall emellertid förundersökningen bedrivas så skyndsamt som

omständigheterna medger. I vissa fall måste förundersökningen bedrivas med

särskilt stor skyndsamhet, t.ex. om den misstänkte är häktad. Enligt 24 kap.

18 § RB skall rätten i sådant fall sätta ut den tid inom vilken åtal skall

väckas. Tiden får därvid inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen

nödvändigt.

 Den som inte är anhållen eller häktad och som kan misstänkas för brottet, är

skyldig att stanna kvar för förhör under som mest tolv timmar (23 kap. 9 §

första stycket RB). Vad särskilt gäller förhör med unga sägs i 16 § FUK bl.a.

att socialnämnden i god tid skall underrättas om tid och plats för förhör med

den som är under 20 år, om det finns skäl till antagande att vad som förekommit

bör föranleda ingripande från socialnämnden. Skall förhör hållas med den som är

intagen i sådant hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser

om vård av unga (LVU), i anledning av brott eller lagstridig gärning, skall även

den som förestår hemmet underrättas.

 Förhör under förundersökningen är inte offentliga. I 23 kap. 10 § RB finns

regler om vilka som får närvara vid sådana förhör. Av rättssäkerhetsskäl och av

hänsyn till angelägenheten att kunna styrka vad som förekommit vid förhöret bör

enligt 23 kap. 10 § RB om möjligt ett av undersökningsledaren anmodat trovärdigt

vittne närvara. Undersökningsledaren får bestämma om någon annan än ett vittne

får övervara ett förhör. Vid förhör som hålls på den misstänktes begäran har han

och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvarare

närvara, om det kan ske utan men för utredningen. Om den som skall höras begär

att någon skall få vara närvarande vid förhöret, får detta enligt 7 § tredje

stycket FUK beviljas, om det kan ske utan men för utredningen. Vid förhör med

den som är under 15 år bör enligt 23 kap. 10 § RB den som har vårdnaden om honom

vara närvarande. En förutsättning är även här att det kan ske utan men för

utredningen. Som redovisats i det föregående kan också företrädare för social-

nämnden vara närvarande vid förhör med den som inte har fyllt 20 år.

 Då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet,

skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. Den misstänkte och hans

försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för

utredningen, ta del av vad som förekommit vid undersökningen. De har därvid rätt

att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser

nödvändigt. Underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte

och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte

beslutas innan detta har skett. Enligt 23 kap. 18 § RB har en misstänkt och hans

försvarare en i princip ovillkorlig rätt att ta del av utredningsmaterialet

innan åtal beslutas. I 12 a § FUK föreskrivs hur underrättelse enligt 23 kap.

18 § RB skall ske.

 En förundersökning kan enligt rättegångsbalken upphöra på två olika sätt -

genom nedläggande eller avslutande.I 23 kap. 4 § RB stadgas att förundersökning

skall läggas ned när det inte längre finns anledning att fullfölja den. Så skall

t.ex. ske om förfarandet inte är straffbart, om den misstänkte är under 15 år

eller har lämnat landet och inte kan antas återvända eller, vilket torde vara

det vanligaste, om brottet inte har klarats upp. Nedläggningsbeslutet kan fattas

när som helst under undersökningens gång.

 Enligt 23 kap. 20 § RB skall, då förundersökningen avslutats, beslut meddelas

om åtal skall väckas. Enligt 23 kap. 21 § RB skall vid förundersökningen föras

protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen. Protokollet

bildar underlag för åtalsfrågans bedömande och anordnandet av huvudförhandling

vid rätten.

 I syfte att åstadkomma snabbare handläggning av mål mot unga startades den 1

juli 1988 en försöksverksamhet i åtta åklagardistrikt. Samtliga

åklagarmyndigheter, polismyndigheter och socialnämnder i de åtta distrikten

berörs. Avsikten med försöksverksamheten är att ta till vara de idéer och

uppslag som kan komma fram och som främjar ett gott samarbete mellan

myndigheterna och i övrigt medverkar till en snabbare handläggning. Verksamheten

regleras av förordningen om försöksverksamhet med snabbare utredningar rörande

unga lagöverträdare. Enligt 2 § gäller i fråga om den som har fyllt femton men

inte arton år och är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa,

att polismyndigheten genast skall underrätta socialnämnden. I sådana fall skall

vidare förundersökningen bedrivas med särskild skyndsamhet och vara avslutad

inom två veckor om inte utredningens beskaffenhet eller andra särskilda

omständigheter gör detta omöjligt (3 §). Vid förundersökningen bör i första hand

anlitas polispersonal som särskilt avdelats för eller annars har erfarenhet av

frågor om unga lagöverträdare (4 §). Har den unge tidigare varit föremål för

förundersökning bör företrädesvis samma personer tilldelas den nya. Detta gäller

också för åklagarens handläggning, om det kan ske utan väsentlig olägenhet.

 Åklagaren skall så snart som möjligt ta ställning till om yttrande enligt 3 §

LUL skall inhämtas (5 §). Yttrandet från socialnämnden får avges muntligen (6

§). Ett beslut om åtalsunderlåtelse skall normalt meddelas den unge vid ett

personligt sammanträffande inom en vecka efter det att förundersökningen har

avslutats. Åklagaren bör sträva efter att den unges vårdnadshavare är närvarande

vid sammanträffandet. Också företrädare för socialnämnden bör ges tillfälle att

närvara (7 §). Vid sammanträffandet bör åklagaren särskilt höra efter i vilken

utsträckning den unge har försökt gottgöra eller avhjälpa skada som uppkommit

genom brottet. Åklagaren bör också för den unge förklara innebörden av beslutet

och det skötsamhetskrav det är förenat med. Han skall också förklara vilka

följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser.

 Samtidigt som försöksverksamheten startade trädde vissa lagändringar om

åtgärder mot unga lagöverträdare i kraft (prop. 1987/88:135, bet. 1987/88:JuU36,

rskr. 1987/88:403, SFS 1988:822). Bland annat innebar lagändringarna att ett

uttryckligt skötsamhetskrav skrevs in i 5 § LUL. Till skötsamhetskravet är

knutet en möjlighet att återkalla ett beslut om åtalsunderlåtelse (se

bestämmelsens andra stycke). För att markera att återfall i brott har avgörande

betydelse för frågan om en åtalsunderlåtelse skall återkallas gjordes ett

tillägg i andra stycket av innebörd att det vid den bedömningen särskilt skall

beaktas om den unge återfallit i brott inom sex månader från beslutet. Vidare

infördes ett nytt stycke i 1 § som innebär att det ställs ökade krav på att unga

lagöverträdare efter förmåga medverkar till att ställa till rätta efter brottet.

Polisen fick genom den nya lagstiftningen också en uttrycklig rätt att anmoda

unga lagöverträdare att ställa till rätta (se 6 b § LUL). Enligt en ny

bestämmelse, 6 c §, skall vårdnadshavaren omedelbart underrättas om någon som

inte fyllt arton år är skäligen misstänkt för brott. Undantag gäller om det

finns särskilda skäl mot att underrättelse sker. För att ge möjligheter till en

snabbare reaktion på brottet fick åklagaren vidgade möjligheter att utfärda

strafföreläggande. Vidare infördes, för att öka snabbheten i mål mot unga, nya

regler om att socialnämndens yttrande till åklagaren eller domstolen normalt

skall avges inom en viss kortare tid.

 Försöksverksamheten och ändringarna i lagstiftningen har utvärderats av

Brottsförebyggande rådet (BRÅ). Utvärderingen avser de åtta försöksdistrikten

och motsvarande antal undersökningsdistrikt och visar att lagändringarna inte

har lett till att tiderna för handläggning hos polis, åklagare, domstol och

socialtjänst förkortats. Däremot tycks försöksverksamheten ha lett till att

tiderna för handläggning av ungdomsmål förkortats hos polis och åklagare. Enligt

BRÅ är det sannolikt inte regeländringarna som är förklaringen till den snabbare

handläggningen. I stället är det troligt att den omständigheten att ungdomsmålen

uppmärksammats i dessa distrikt och att organisatoriska förändringar genomförts

har haft betydelse.

 Ett av försöksdistrikten är Handens åklagardistrikt. Handens åklagardistrikt

har i Ungdomsbrottskommitténs betänkande tjänat som exempel på att lokala

organisatoriska förändringar har lett till att verksamheten har genomgått en

positiv utveckling. Det finns skäl att här närmare redogöra för hur man där

handlägger ungdomsmålen.

 Arbetet i distriktet har inte förändrats på något radikalt sätt sedan försöks-

förordningen trädde i kraft. Vad som skett är att man har stramat upp det

tidigare arbetssättet och i någon utsträckning prövat nya vägar. Centralt är

samarbete, snabbhet och tydlighet, vilket är avsett att gälla hela vägen från

brottet till och med den slutliga reaktionen.

 På åklagarmyndigheten har man genomfört en del organisatoriska förändringar.

Ungdomsmålen lottas på tre av åklagarna i stället för som tidigare på sju. Dessa

mål diarieförs i en egen serie och sköts av en särskild sekreterare, som därmed

får en särskild kännedom om vilka polismän och socialsekreterare som handlägger

ungdomsmålen i distriktet. Åklagaren går in som förundersökningsledare tidigare

och i fler mål än i andra fall. I stället för regeln att förundersökningsled-

ningen ligger hos polisen i mål av enklare beskaffenhet gäller i praktiken en

"sexmånadersregel". Vid brott med upp till sex månader i straffskalan och vid

grovt rattfylleri leds förundersökningen av polismyndigheten och i annat fall av

åklagaren. Detta innebär att vanliga ungdomsbrott såsom stöld, biltillgrepp och

misshandel faller på åklagaren. Åklagaren försöker bedriva ett aktivt

förundersökningsledarskap och ger vid behov direktiv och anvisningar. Strävan är

att inte utreda i onödan och verka för att arbetet inriktas på väsentligheter.

Under det första försöksåret hade åklagarna regelbundna veckoträffar med

polismännen. Därefter kunde kontakterna skötas per telefon.

 Åtalsunderlåtelse meddelas ofta vid förmögenhetsbrott, medan åtal i regel väcks

vid våldsbrott, skadegörelse, narkotikabrott, rattfylleribrott och olaga

vapeninnehav. Återfall i brott medför också i regel åtal. Det möte där åklagaren

underrättar den unge om ett beslut om åtalsunderlåtelse görs lite

rättegångsliknande. Den unge åtföljs av sina föräldrar, och företrädare från

socialtjänsten medverkar ibland. Den unge får en handling angående

åtalsunderlåtelsen som han skriftligen kvitterar. Omkring sex veckor efter mötet

gör åklagaren en förfrågan hos socialtjänsten hur stödåtgärderna fungerar.

 Inom Handenpolisen finns en särskild ungdomsrotel som består av en chef och sex

till åtta kriminalpoliser. Så snart en underårig misstänks för brott underrättas

normalt såväl föräldrar som socialtjänst. Socialtjänsten ges tillfälle att

genast starta sin utredning och polisen lämnar därvid de upplysningar som

efterfrågas. Skadeståndsfrågan utreds noggrant av polisen. Målsägandens krav och

dess grunder presenteras för den unge och hans föräldrar. Den unges vilja att

ersätta eller på annat sätt göra rätt för sig efterfrågas och noteras.

 Inom socialtjänsten finns särskilda ungdomshandläggare. Delegationsrätten

utnyttjas, vilket innebär att enskilda handläggare många gånger avger

yttrandena.

 Vid Handens tingsrätt lottas ungdomsmålen på två rådmän. Huvudförhandling hålls

nomalt inom två till fyra veckor från det att åtal väckts. Den unges föräldrar

och företrädare för socialtjänsten är ofta närvarande. Domen avkunnas

regelmässigt i parternas närvaro.

6.2 Specialisering inom polis- och åklagarmyndighet, socialtjänst och frivård

Regeringens förslag: Förundersökning mot den som

inte har fyllt 18 år skall normalt ledas av polis

eller åklagare som är särskilt lämpad för uppgiften.

Om den unge återkommer efter att ha begått nya

brott, skall om möjligt samma polismän och åklagare

tilldelas den nya förundersökningen. Det är önskvärt

att en specialisering genomförs också inom

socialtjänsten. Någon författningsreglering föreslås

inte.

 Kommitténs förslag i fråga om handläggningen av ungdomsmål hos polis och

åklagare innebär att en förundersökning mot unga skall utföras av speciellt

utsedda poliser och åklagare. I fråga om handläggningen inom socialtjänsten

förordar kommittén att särskilda handläggare avdelas för arbetet med unga

lagöverträdare och att dessa om möjligt ingår i en central ungdomsgrupp.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till kommitténs

förslag. Från något håll ifrågasätts nyttan av en specialisering vid små

myndigheter. Rikspolisstyrelsen föreslår att lagtexten justeras så att det klart

framgår att ärenden om brott som begåtts av personer under 18 år inte får

handläggas av administrativ personal hos polisen. Flertalet remissinstanser är

positiva till en specialisering också inom socialtjänsten. Några påtalar att

förslaget är mycket resurskrävande och att det inte kan genomföras i små

kommuner. Polismyndigheten i Göteborg påpekar att det för närvarande inte går

att styra socialtjänsten som är en kommunal angelägenhet. Kriminalvårdsstyrelsen

och flera frivårdsmyndigheter framhåller att frivården bör inkluderas i det

föreslagna samarbetet. Från kommunhåll anförs att det på många håll inte är

möjligt att arbeta i centrala ungdomsgrupper.

 Skälen för regeringens förslag: Praktiska erfarenheter har visat att vägen till

en förbättrad och mer effektiv handläggning av ungdomsmål går via

organisatoriska förändringar snarare än genom förändringar av det materiella

regelverket. Det är nödvändigt att det finns ett väl utvecklat samarbete mellan

de myndigheter som handlägger dessa mål, i första hand polis, åklagare och

socialtjänst, men också frivården. Det är inte möjligt att enbart lagstiftnings-

vägen få till stånd ett gott samarbete mellan myndigheterna, men vissa

lagstiftningsåtgärder kan skapa en god grund för samarbetet. En åtgärd som

enligt regeringens uppfattning skapar en sådan god grund för ett fruktbart

samarbete är att man på varje myndighet begränsar antalet personer som

handlägger ungdomsärenden. En självklar fördel med en specialisering är att

handläggarna får en erfarenhet som innebär att de blir särskilt kunniga och

skickliga på att hantera just ungdomsmålen. En specialisering kan ge positiva

effekter också utåt, i förhållande till de unga och deras föräldrar. Genom att

begränsa antalet handläggare på de olika myndigheterna kan en kontinuitet uppnås

också i kontakten med dessa. Förutsättningarna för ett förtroendefullt samarbete

ökar därmed och upplevelsen av anonyma myndigheter kan antas minska. En

specialisering innebär också att kretsen av personer som arbetar med

ungdomsärenden hos polis, åklagare och övriga myndigheter blir så begränsad att

de kan lära känna varann på ett sätt som sannolikt inte annars är möjligt. En

sådan personkännedom är positiv genom att den underlättar det praktiska

samarbetet och kan bana väg för ett arbete som präglas av initiativrikedom och

flexibilitet. Vidare kan ökad kunskap om de andra yrkesgruppernas arbete och den

lagstiftning som styr de olika verksamheterna förbättra samarbetet genom att

förståelsen och respekten för deras arbete blir större.

 Som redogjorts för ovan (avsnitt 6.1) finns en bestämmelse som bygger på

liknande tankegångar i 1988 års försöksförordning (4 §).

 Den bestämmelse om specialisering som kommittén föreslår gäller vid

förundersökning mot ungdomar under 18 år. De fördelar som finns med en

specialisering gäller visserligen i viss utsträckning också i mål med äldre

ungdomar. De speciella regler som i flera avseenden gäller för lagöverträdare

under 18 år ger dock den gruppen en särställning. Regeringens övervägande i det

följande begränsas därför till den yngre kategorin.

Polisen

Enligt regeringens mening bör det vid alla polismyndigheter finnas poliser som

särskilt avdelas för att arbeta med förundersökningar mot ungdomar. Dessa

polismän bör normalt anlitas när förundersökning inleds mot den som inte har

fyllt 18 år. Vid större myndigheter kan det vara lämpligt att särskilda

ungdomsrotlar inrättas. I de mindre polisdistrikten, där det saknas

förutsättningar för särskilda ungdomsrotlar, bör det vara tillräckligt att man

organiserar verksamheten så att utredningen av ungdomsbrott, så långt det är

möjligt, handhas av en eller flera särskilt utsedda polismän. Dessa bör vara

erfarna polismän med särskilt intresse och fallenhet för uppgiften. Det är också

viktigt att det, i de fall den unge återkommer efter att ha begått nya brott, om

möjligt är samma polisman som har hand om den nya förundersökningen.

 Frågan är då hur man bäst åstadkommer en sådan ordning. Polisens organisation

på lokal nivå och fördelningen av arbetsuppgifter inom polismyndigheterna lämpar

sig mindre väl för en reglering i lag. Den förordade ordningen bör dock regleras

i någon form. Regeringen föreslår att det i lagen med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare tas in en föreskrift om att den som leder förundersökningar

mot unga - i de fall förundersökingsledningen ligger på polismyndigheten - skall

ha särskild erfarenhet av arbetet med unga lagöverträdare. Det får sedan avgöras

av de enskilda polismyndigheterna hur arbetet med utredning av ungdomsbrott i

övrigt skall fördelas, givetvis med beaktande av intentionen att ungdomsbrott

skall handläggas av poliser som är speciellt skickliga på just detta. Om det

bedöms nödvändigt kan Rikspolisstyrelsen ge närmare riktlinjer för genomförandet

av regeringens förslag. I lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare bör också föreskrivas att, om den som inte har fyllt 18 år

återkommer efter att ha begått nya brott, bör om möjligt de polismän som skötte

den tidigare förundersökningen ha hand om den nya.

 För närvarande genomförs en förändring av polisdistriktsindelningen i syfte att

få en effektivare polisverksamhet. På flera håll har länsstyrelserna, som

ansvarar såsom högsta polisorgan i länet för att polisens verksamhet bedrivs

enligt gällande föreskrifter och riktlinjer, beslutat att länet skall utgöra en

polismyndighet. På andra håll har man valt att genomföra mindre långtgående

distriktssammanslagningar för att därigenom minska antalet polisdistrikt i

länet. Dessa förändringar torde inte hindra genomförandet av de förslag

regeringen nu lägger. Förutsättningarna för att effekterna av specialiseringen

skall bli goda torde snarare öka i de nya organisationerna.

 Kommittén förordar att det dygnet runt skall finnas poliser som svarar för

utredning av ungdomsbrott och som skall finnas tillgängliga antingen i beredskap

i hemmet eller i tjänst på polisstationen. Förslaget i den delen har kritiserats

som alltför resurskrävande av bland andra Rikspolisstyrelsen. Regeringen anser

för sin del att det får ankomma på varje polismyndighet att organisera

verksamheten på ett sätt som är avpassat efter de lokala förhållandena.

Kommittén har ju inte heller föreslagit någon reglering i berört avseende. Det

viktiga är inte, vilket också kommittén framhåller, att skapa en

organisationsmodell som alla myndigheter använder i varje enskilt fall, utan att

myndigheterna utifrån sina egna erfarenheter skapar den organisation som bäst

lämpar sig för deras verksamhet. På det sättet uppnår man enligt regeringens

mening det resultat som eftersträvas, nämligen att utredningen av ungdomsbrott

skall fungera tillfredsställande och vara effektiv.

Åklagaren

Även åklagarnas handläggning av ungdomsmål bör ske enligt de nu redovisade

principerna. De argument som framförts ovan om fördelarna med en specialisering

gäller också för dem. En särskild fördel som kan uppnås med speciella

"ungdomsåklagare" är enhetlighet i handläggningen av frågor om åtal och

åtalsunderlåtelser. Åklagaren kan göra klart för ungdomarna vad de har att rätta

sig efter och se till att de verkligen följer besluten, vilket främjar

förutsebarhet, tydlighet och konsekvens i systemet. Precis som för polisens del

bör gälla att vid återfall skall, om det är möjligt, det nya målet tilldelas den

åklagare som handlade det tidigare.

 En bestämmelse av denna innebörd bör tas in i lagen med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare. En liknande bestämmelse finns i 4 § försöksförordningen.

Sistnämnda bestämmelse innehåller emellertid en begränsning när det gäller

åklagarens handläggning av ungdomsmål. Specialiseringen i fråga om åklagarens

handläggning gäller bara om det kan ske utan väsentlig olägenhet. Det finns inte

skäl att behålla denna begränsning.

 Det bör alltså vid varje åklagarmyndighet finnas en eller flera "ungdoms-

åklagare" som särskilt skall handlägga ungdomsmål. Dessa bör ha både stor

erfarenhet av åklagararbetet samt intresse och fallenhet för arbetet med

ungdomar. Det bör inte komma i fråga, annat än undantagsvis, att en åklagare som

inte uppfyller dessa krav handlägger mål där ungdomar är inblandade. Det normala

bör vara att man använder sig av särskilda ungdomsåklagare i situationer där

detta är möjligt och att åklagarmyndigheterna organiserar sin verksamhet utifrån

den utgångspunkten. Det är dock inte nödvändigt - och inte heller möjligt vid

mindre myndigheter - att ungdomsåklagaren uteslutande handlägger ungdomsmål. Det

viktiga är i stället att målen inte sprids på alltför många åklagare inom samma

myndighet. Vid mycket små åklagarmyndigheter kan det antas att den praktiska

betydelsen av den föreslagna ordningen bli mindre än vid de myndigheter som är

större. Det har emellertid sitt värde även vid en liten myndighet att en av

åklagarna har ett särskilt ansvar för ungdomsmålen och därmed en särskild

kunskap om handläggningen av sådana mål. Det är inte nödvändigt att en och samma

åklagare för all framtid är avdelad på ungdomsrotel. Tvärtom är det önskvärt att

en rotation sker. Det bör dock inte ske med alltför korta mellanrum.

 Riksåklagaren bör verka för att åklagardistrikten organiseras på ett sätt som

tillgodoser kraven på specialisering.

Socialtjänst och frivård

Erfarenheterna talar för att en specialisering bör genomföras också inom

socialtjänsten. Enligt Ungdomsbrottskommittén bör vissa socialtjänstemän

särskilt avdelas för att arbeta med ungdomar och verka i en central

ungdomsgrupp. I kommuner där det inte finns underlag för detta bör man i stället

ha en eller flera handläggare som tar hand om de ungdomsärenden som finns. Ett

system med beredskap måste enligt kommittén förutsättas och ungdomshandläggarna

bör i många kommuner kunna vara stationerade i polisens lokaler. De enkätunder-

sökningar som kommittén gjort visar att samarbetet mellan socialtjänsten och

polisen fungerar bäst om socialtjänstens handläggare kan vara stationerade i

polisens lokaler. På det sättet uppnås största effektivitet. Det bör enligt

kommittén alltid finnas någon företrädare för socialtjänsten tillgänglig som kan

underrättas om brottsmisstanken och när det behövs närvara vid polisförhören.

Det finns då också någon som omedelbart kan ta sig an den unge och hans

föräldrar.

 Regeringen delar kommitténs syn på hur arbetet med ungdomsärenden bör

organiseras för att bästa möjliga resultat skall uppnås. Man måste emellertid

också hålla i minnet att både de personella och ekonomiska resurserna på många

håll kan vara begränsade. Det finns också en risk med det vidgade

myndighetssamarbete som kommittén skisserar. Vissa handläggare kan nämligen

uppleva att de förlorar sin speciella yrkesroll och att det kan innebära

svårigheter för dem att klargöra sin roll, framför allt för de unga, när de

arbetar så nära tillsammans med polisen. Det finns dock anledning att tro att

socialtjänsten i framtiden, liksom nu, väl kommer att kunna klargöra sin roll

för de unga. Det är regeringens uppfattning att samtliga inblandade kommer att

tjäna på ett utvecklat samarbete mellan de myndigheter som handlägger mål och

ärenden om ungdomsbrott.

 Kommittén har inte lämnat några författningsförslag i denna del. Någon

författningsreglering inom området för socialtjänsten i det här avseendet är

inte heller lämplig. Redan nu torde dessutom på många håll organisationen av

socialtjänstens arbete när det gäller ungdomsmål ha den ovan beskrivna

inriktningen.

 Som flera remissinstanser påtalat är det önskvärt att också

frivårdsmyndigheterna ingår i det förbättrade samarbetet i fråga om ungdomar som

misstänks för brott. Kriminalvårdsstyrelsen framhåller i sitt remissvar

betydelsen av frivårdens samverkan med socialtjänsten när det gäller

personutredningar samt påtalar att frivården är en självklar samarbetspartner

med socialtjänst, polis och åklagare. Regeringen delar den uppfattningen. Man

kan enligt regeringens uppfattning också räkna med att frivårdens roll när det

gäller ungdomsbrott kommer att öka när förändringarna rörande påföljdssystemet

såvitt gäller ungdomar träder i kraft. Någon författningsreglering i nu aktuellt

avseende är inte heller när det gäller frivårdsmyndigheterna lämplig.

6.3 Särskilda samarbetsorgan för det brottsbeivrande arbetet?

Regeringens bedömning: Det är en fråga för

myndigheterna inom kommunerna att avgöra om

särskilda samarbetsorgan bör inrättas och att när så

sker ge dem en struktur och ett innehåll som är

anpassat till det lokala behovet.

 Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Kommunförbundet framhåller att det är viktigt att

samarbetsorgan inrättas. Från kommunhåll anförs att man inte bör behandla

enskilda ärenden i särskilda samarbetsorgan. I stället bör åtgärder för

övergripande brottsbekämpning diskuteras i samarbetsorganen.

 Skälen för regeringens bedömning: Ungdomsbrottskommittén har övervägt att skapa

en fast organisation för samarbete genom att i författning föreskriva att det i

varje kommun skall inrättas ett samarbetsorgan där företrädare för polis,

åklagare, socialtjänst, frivårdsmyndighet m.fl. myndigheter skulle ingå.

Samarbetsorganet skulle sammanträda regelbundet och ha till uppgift att genom

olika åtgärder verka för att samarbetet mellan myndigheterna utvecklades.

 På det brottsförebyggande området förekommer i dag en hel del lokalt samarbete,

bl.a. i form av lokala samarbetsorgan i kommunerna. Det är naturligtvis viktigt

att man också försöker finna fasta former för myndighetssamarbetet på det

brottsbeivrande planet, vilket lämpligen kan ske i form av samarbetsorgan. På

det sättet kan det bli lättare att ordna gemensamma överläggningar mellan

handläggare, gemensam fortbildning, lokala samarbetskonferenser,

praktiktjänstgöring m.m. eftersom det då finns ett forum för dessa frågor. De

diskussioner som förs bör, mot bakgrund av att de sekretessbestämmelser som

finns, inte avse enskilda ärenden utan mer ta sikte på riktlinjer för

verksamheten och arbetet i stort med unga lagöverträdare.

 Åklagarutredningen (SOU 1992:61, s. 377) har uttalat sig i frågan om samarbete

och anfört att åklagare och polis på regional nivå regelbundet bör träffas för

att diskutera förundersökningsfrågor och liknande. Vid sådana möten bör kunna

diskuteras exempelvis frågor om förundersökningsbegränsning, bevisfrågor,

tillämpning av ny lagstiftning, utformning av förundersökningsprotokoll och

tvångsmedelsfrågor.

 Ungdomsbrottskommittén anser att verksamheten inte bör låsas fast i vissa

former och avstår från att föreslå någon författningsreglering av det samarbete

som förutsätts. Regeringen delar det synsättet. Verksamheten kan och bör

nämligen läggas upp på mycket skiftande sätt beroende på kommunens storlek och

behov. Vi vill dock framhålla vikten av att myndigheterna verkar för att det

kommer till stånd någon form av fast organisation för att tillgodose det behov

av samverkan som otvivelaktigt finns.

6.4 Förundersökningsledningen

Regeringens förslag: En bestämmelse införs i lagen

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som

innebär att åklagaren skall vara

förundersökningsledare i mål där den som inte har

fyllt 18 år är skäligen misstänkt för ett brott för

vilket är föreskrivet fängelse i mer än sex månader.

 Kommitténs förslag: Åklagaren bör alltid vara förundersökningsledare i mål där

den som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för ett brott på fängelse

vilket kan följa. Kommittén föreslår inga lagändringar utan förordar i stället

att Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen ändrar i det s.k. fördelningscirkuläret

så att det står i överensstämmelse med förslaget.

 Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna är positiva till förslaget. Från

polis- och åklagarhåll framförs dock en del kritik. Bland annat framhålls att

redan nuvarande regler innebär att det åsyftade resultatet kan nås. Vidare

påpekas att åklagarens arbetsbörda kommer att öka, vilket försvårar

möjligheterna till snabba utredningar. Rikspolisstyrelsen framhåller att om

förundersökningsledningen flyttas till åklagaren innebär det att

polismyndigheten inte kan fatta beslut om vissa tvångsmedelsåtgärder.

 Skälen för regeringens förslag: Som redan nämnts inleds en förundersökning

normalt av polismyndigheten som behåller förundersökningsledningen tills denna

kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. Då skall

åklagaren överta ledningen, om saken inte är av enkel beskaffenhet.Den som är

undersökningsledare skall svara för att förundersökningen bedrivs snabbt och

effektivt och att kravet på objektivitet iakttas. Han ansvarar också för att

förundersökningen är komplett och för att arbete inte i onödan läggs ned på

sådant som inte är relevant. Undersökningsledaren bör ha fortlöpande kontakter

med utredningspersonalen så att han kan överväga ytterligare utredningsåtgärder,

behovet av tvångsåtgärder m.m. När förundersökningen leds av annan än åklagaren

skall undersökningsledaren hålla åklagaren underrättad om förundersökningens

gång, i den mån det behövs med hänsyn till brottets beskaffenhet eller

omständigheterna i övrigt. Underrättelse skall alltid ske vid förundersökning

mot den som inte fyllt 18 år, om det inte är obehövligt. För att undvika

dröjsmål skall vid sådana förundersökningar polis och åklagare regelbundet

samråda.

 Det kan ifrågasättas om det inte är lämpligt att åklagare alltid är

förundersökningsledare vid brott av unga lagöverträdare, i vart fall vid brott

av allvarligare beskaffenhet.

 Enligt Åklagarutredningen (SOU 1992:61, s. 336) finns det särskilt i ungdomsmål

i så stor utsträckning svårbedömda frågor att det vore lämpligt att åklagare

alltid var förundersökningsledare. Detta skulle också kunna medverka till att

skyndsamhetskravet uppmärksammades på ett tydligare sätt än vad som i bland är

fallet i dag. Liknande tankar fördes fram i departementspromemorian Ändrade

regler om åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare, (Ds Ju 1987:11).

Promemorieförslaget, som innebar att förundersökningsledningen skulle övergå

till åklagaren om brottsutredningen inte kunnat slutföras hos polisen inom två

veckor, avvisades dock av den dåvarande departementschefen (prop. 1987/88:135,

s. 35).

 Ungdomsbrottskommittén anser att åklagare alltid bör vara förundersöknings-

ledare i mål där den misstänkte är under 18 år, om fängelse kan följa på

brottet. De regler som i dag styr fördelningen mellan åklagare och polis bör

enligt kommittén behållas såvitt gäller mål om brott av unga för vilka det inte

är föreskrivet svårare straff än böter. Kommittén menar att det bör ankomma på

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen att ändra i de föreskrifter och allmänna

råd om ledningen av förundersökningen m.m. som de utfärdat, det s.k. fördelning-

cirkuläret.

 Det finns enligt regeringens uppfattning en rad fördelar med att åklagaren är

förundersökningsledare i ungdomsmål. Processrättsliga kunskaper och erfarenhet

av bevisvärdering, liksom av brottmålsprocessen i övrigt, är av stor betydelse

för utredningens inriktning och uppläggning. Genom att åklagaren kontinuerligt

följer utredningen och får kännedom om vad som kommit fram kan han snabbt fatta

beslut i åtalsfrågan. Dessa fördelar får främst betydelse när det gäller

ungdomar under 18 år och i fråga om brott som inte är helt bagatellartade. Med

de tidsfrister vi föreslår i det följande (avsnitt 6.5) och de uppgifter som

enligt vårt förslag skall ligga på åklagaren i fråga om personutredningen

(avsnitt 7.2) står mycket att vinna på att åklagaren redan från början är insatt

i förundersökningen. Åklagarens utbildning och erfarenhet gör också honom mera

lämpad att avgöra i vilken utsträckning det krävs ytterligare utredning för att

säkra bevisning för en fällande dom och att fatta beslut om att avgränsa

förundersökningen.

 Mot dessa argument bör ställas de invändningar som kan anföras mot att

åklagaren blir förundersökningsledare i fler mål. Riksåklagaren och

Åklagarmyndigheten i Stockholm anser att de bestämmelser som redan finns är

fullt tillräckliga för att åstadkomma en tillfredsställande handläggning av

ungdomsmålen. Åklagaren har ju, enligt 23 kap. 3 § RB, möjlighet att överta

förundersökningen och meddela anvisningar rörande förundersökningens bedrivande.

Vidare skall åklagaren enligt 2 § FUK hållas underrättad om förundersökningens

gång. Nämnda remissinstanser pekar också på risken att systemet blir onödigt

byråkratiskt och tungrott om kommitténs förslag genomförs. Åklagarmyndigheten i

Stockholm menar att strävandena bör inriktas på att ställa högre krav på

förundersökningsledningen hos polisen och fortsätta att höja kompetensen där.

Rikspolisstyrelsen befarar att kommitténs förslag leder till att förunder-

sökningen fördröjs, eftersom åklagarna kommer att vara alltför upptagna för att

kunna bedriva ett aktivt förundersökningsledarskap.

 Regeringen anser för sin del att de erfarenheter som kan dras av den bedrivna

försöksverksamheten spelar en stor roll i detta sammanhang. Som redovisats ovan

(avsnitt 6.1) har i Handens åklagardistrikt Riksåklagarens och

Rikspolisstyrelsens fördelningscirkulär åtminstone delvis satts ur spel. I

stället har en "sexmånadersregel" kommit att gälla. Vid brott med upp till sex

månaders fängelse i straffskalan och vid grovt rattfylleri leds

förundersökningen av polismyndigheten. Erfarenheterna från Handen visar också

att efter det första försöksåret har kontakterna mellan polis och åklagare

förenklats och sköts numera per telefon. Detta talar för att det är möjligt att

övervinna de praktiska svårigheter som kan finnas. Det är riktigt, som

Rikspolisstyrelsen påpekar, att förslaget innebär att befogenheten att fatta

vissa beslut, bl.a om tvångsmedel, kommer att ligga på åklagaren i egenskap av

förundersökningsledare. Det är dock regeringens uppfattning att fördjupat

samarbete mellan polis och åklagare minimerar de nackdelar som kan följa av att

befogenheten att fatta vissa beslut övergår på åklagaren.

 När det gäller åklagarens möjlighet att meddela anvisningar rörande

förundersökningens bedrivande kan nämnas att den enligt Åklagarutredningen

används i mycket liten utsträckning. Enligt utredningen finns heller inget behov

av anvisningsrätten. Om en åklagare anser sig behöva meddela formella

anvisningar beträffande en förundersökning, är den naturliga åtgärden att han

övertar förundersökningsledningen. I den lagrådsremiss som regeringen nyligen

har beslutat på grundval av åklagarutredningens förslag, föreslås att

bestämmelsen upphävs. Möjligheten för åklagaren att meddela anvisningar rörande

förundersökningen är mot angiven bakgrund inte något alternativ till att denne

blir förundersökningsledare.

 Regeringen anser i likhet med kommittén att åklagaren i ökad omfattning bör

vara förundersökningsledare i mål där den misstänkte inte har fyllt 18 år. Det

är dock inte önskvärt att genomföra några förändringar när det gäller

förundersökningsledningen i fråga om brott med enbart böter i straffskalan.

Frågan är då vilken avgränsning som är lämplig att göra. Med kommitténs förslag

till avgränsning - mål där den misstänkte är under 18 år om på brottet kan följa

fängelse - kommer förundersökningsledningen för många i och för sig

bagatellartade brott att ligga hos åklagaren. Det innebär att åklagaren tas i

anspråk i fall där hans juridiska kompetens egentligen inte krävs och där

utredningen är av sådan ringa omfattning att tiden för att sätta sig in i

ärendet är minimal. Det finns här inte mycket att vinna på att åklagaren är för-

undersökningsledare. Avgränsningen bör därför enligt regeringens mening göras

vid något allvarligare brott. En lämplig avgränsning är mål med mer än sex

månaders fängelse i straffskalan.

 För att ge mer fasthet åt den förordade ordningen bör det inte överlåtas åt

Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren att genomföra denna ändring utan en ny

bestämmelse bör införas i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare.

6.5 Tidsfrister för förundersökning och åtalsbeslut

Regeringens förslag: En tidsfrist skall gälla för

förundersökning beträffande den som är under 18 år, om

det är fråga om brott på vilket kan följa fängelse i

mer än sex månader. Tidsfristen skall vara fyra

veckor räknat från dagen för delgivningen av brotts-

misstanke t.o.m. åklagarens beslut i åtalsfrågan. I

undantagsfall skall tiden kunna förlängas.

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens med de avvikelserna att

tidsfristen enligt kommitténs förslag är tre veckor och omfattar

förundersökningar som rör brott på vilka kan följa fängelse.

 Remissinstanserna: Många remissinstanser är positiva till att en tidsfrist

införs, men en del anser att tre veckor är för kort tid. Från flera håll påtalas

att vad som skall gälla i undantagsfall i praktiken kommer att bli huvudregel.

Riksåklagaren föreslår att det i stället för en tidsfrist införs ett generellt

skyndsamhetskrav i ungdomsmål.

 Skälen för regeringens förslag: För förundersökningar gäller ett generellt krav

på skyndsamhet. Som tidigare nämnts skall förundersökningen bedrivas så

skyndsamt som omständigheterna medger. Frågan om det skall finnas bestämda

tidsfrister för förundersökningar som rör unga lagöverträdare har varit uppe

till diskussion vid flera tillfällen men har aldrig lett till lagstiftning.

 I departementspromemorian Ändrade regler för åtalsunderlåtelse för unga

lagöverträdare, m.m. (Ds Ju 1987:11) föreslogs en tidsfrist som innebar att

polisen skulle anmäla till åklagaren om en utredning mot den som är under 18 år

inte kunde avslutas inom en viss, bestämd tid. Åklagaren skulle då automatiskt

ta över förundersökningsledningen. Förslaget avvisades av föredragande

statsrådet i prop. 1987/88:135 (s.35). Hon uttalade att hon var kritisk till de

tankar om en frist för förundersökning som förts fram i promemorian, även om hon

kunde hysa förståelse för syftet bakom dem. Vidare anfördes att en frist kopplad

till ett hot om att polisen fråntas sin uppgift om fristen inte hålls, lätt kan

leda till en stelbent ordning där myndigheterna värnar om sitt eget revir

snarare än samarbetar. Hon menade också att förundersökningarna är av så

skiftande beskaffenhet att en gemensam frist är svår att ställa upp. I stället

betonades lämpligheten av att polisen regelbundet ger åklagaren underlag för en

bedömning av hur snabbt utredningen fortskrider och att eventuella dröjsmål

följs upp. Som en följd av resonemanget infördes i 2 § FUK ett krav på att

undersökningsledaren, om denne inte är åklagare, skall hålla åklagaren under-

rättad om förundersökningens gång i fråga om den som inte fyllt 18 år. Det

föreskrevs vidare att polis och åklagare regelbundet skall samråda för att

motverka dröjsmål i sådana förundersökningar.

 Som redovisats tidigare gäller enligt försöksförordningen en tidsfrist vid

förundersökningar om brott av den som fyllt 15 men inte 18 år, om fängelse kan

följa på brottet. Förundersökningen skall vara avslutad inom två veckor, om inte

utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter gör detta

omöjligt. Polisens handläggningstid har enligt BRÅ:s utvärdering minskat till

ett medianvärde på tio dagar i försöksdistrikten. BRÅ menar att det framför allt

är de organisatoriska förändringar som har genomförts som lett till att hand-

läggningstiderna blivit kortare.

 Organisatoriska förändringar och förbättrat samarbete mellan myndigheter är av

stor betydelse för att få till stånd en snabb handläggning av ungdomsärenden.

Man bör emellertid inte bortse från betydelsen av andra åtgärder. En tidsfrist

för förundersökningar kan utgöra det incitament till förändringar av

organisationen som behövs för att åstadkomma en snabb handläggning. Det är också

en fördel ur prioriteringssynpunkt, om det finns klara regler för hur lång tid

som får gå åt. Med tanke på att det i domstol finns en tidsfrist för de allvar-

ligare målen mot dem som inte har fyllt 18 år, är det naturligt och konsekvent

att en frist gäller också för förundersökningen. Flera remissinstanser anför

häremot att en tidsfrist för målen med de yngsta lagöverträdarna kan leda till

att målen med de något äldre ungdomarna - och andra viktiga mål - eftersätts. En

sådan risk finns, men den bör inte överdrivas. De förändringar som regeringen i

övrigt föreslår torde leda till att resurserna i stort används bättre och att

utrymme för snabbare handläggning av ungdomsmålen därigenom frigörs.

 Det kan i och för sig övervägas om en tidsfrist även bör omfatta målen med de

äldre ungdomarna. En sådan ordning torde dock innebära alltför stora praktiska

problem, samtidigt som det är mest angeläget att målen mot de yngre handläggs

snabbt.

 Den tidsfrist som Ungdomsbrottskommittén föreslår omfattar tiden från det att

den misstänkte underrättas om att han är skäligen misstänkt för ett brott på

vilket fängelse kan följa till dess ett beslut i åtalsfrågan är fattat. Fristen

börjar alltså inte löpa förrän utredningen fortskridit något. Å andra sidan

omfattar den åklagarens beslut i anledning av förundersökningen. Som

Rikspolisstyrelsen påpekar innefattar fristen också slutdelgivning av

utredningen enligt 23 kap. 18 § RB med den misstänkte och hans försvarare samt

skäligt rådrum för att begära ytterligare utredning eller göra de tillägg de

anser behövas.

 En bestämd tidsfrist kan naturligtvis inte passa alla slags mål med unga.

Omfattningen av brottsutredningarna kan variera kraftigt, från utredning av

enstaka erkända brott till omfattande ligabrottslighet där allt förnekas. Sådana

förhållanden påverkar naturligtvis utredningstiden. Det är inte heller alltid

möjligt eller ens önskvärt att forcera fram en utredning. Det kan t.ex vara

nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar tid, eller att hålla

ett stort antal förhör. Tidsfristen får ju inte innebära att kvalitén på

utredningen sänks eller att man av tidsskäl avstår från att vidta en i och för

sig nödvändig åtgärd.Om fristen är för snäv riskerar man att den alltför ofta

överskrids. Då får man, som flera remissinstanser befarar, en ordning där

undantagsregeln blir huvudregel. Är fristen å andra sidan alltför generöst

tilltagen kan följden bli att tiden utnyttjas fullt ut också i mål som kunnat

avslutas tidigare.

 Det råder stor enighet bland remissinstanserna om att det är av väsentlig

betydelse att lagföringen av unga lagöverträdare sker snabbt. Regeringen delar

självklart den uppfattningen och anser att det mot den bakgrunden bör införas en

tidsfrist för handläggningen av ungdomsmål hos polis och åklagare. När det

gäller ungdomar anses emellertid, som vi tidigare varit inne på, själva

lagföringen och särskilt förundersökningen ha ett kriminalpolitiskt egenvärde.

Regeringen kan därför också hålla med dem som påpekar att om tiden mellan

brottet och reaktionen är mycket kort, går något av den funktionen förlorad. Den

synpunkten utgör ytterligare ett skäl för att den tidsfrist som väljs inte bör

vara alltför kort. Med hänsyn till att åtskilliga remissinstanser ansett att

kommitténs tidsfrist på tre veckor är för kort förordar regeringen en frist på

fyra veckor. För att undvika att hela fristen utnyttjas i fall där det inte

finns skäl för det, bör i bestämmelsen anges att förundersökningen skall

avslutas så snart det kan ske.

 Av främst praktiska skäl bör tidsfristen inte gälla vid alla förundersökningar

mot ungdomar under 18 år. Kommittén föreslår att tidsfristen skall gälla vid

brott med fängelse i straffskalan. Regeringen anser för sin del att en sådan

avgränsning skulle medföra en alltför stor arbetsbelastning för polis och

åklagare. Det är dessutom vid de något allvarligare brotten som det är viktigt

att reaktionen följer snabbt. Avgränsningen bör därför göras vid brott för vilka

är föreskrivet fängelse i mer än sex månader.

 Tidsfristen kan inte vara absolut utan det måste finnas en möjlighet att göra

undantag från den. Som redan framhållits varierar omfattningen av olika

förundersökningar kraftigt. Situationen att den unge begår nya brott eller att

nya brott upptäcks under förundersökningens gång måste också beaktas. Det får

ankomma på åklagaren att i det enskilda fallet avgöra om tidsfristen behöver

överskridas. Det bör dock krävas mycket starka skäl för att det skall få ske.

 Som kommittén föreslagit bör tidsfristen räknas från den tidpunkt då den unge

delges underrättelse om att brottsmisstanken uppnått graden skälig misstanke och

omfatta åklagarens beslut i åtalsfrågan, såsom att väcka åtal eller meddela

åtalsunderlåtelse.

6.6 Vårdnadshavares medverkan

Regeringens förslag: När den som är under 18 år är

skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren

eller annan som svarar för den unges vård och

fostran underrättas och kallas till polisförhöret,

om det inte medför men för utredningen eller det

annars finns särskilda skäl mot det.

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en utvidgad

medverkan av vårdnadshavare m.fl. Rikspolisstyrelsen föreslår att även andra som

står den unge nära skall kallas till förhör.

 Skälen för regeringens förslag: Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen

misstänkt för brott skall vårdnadshavaren, enligt 6 c § LUL, omedelbart

underrättas, om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen skall ses

mot bakgrund av att ungdomar som begår brott behöver stöd både från myndigheter

och från sina föräldrar eller andra vuxna i sin närmaste omgivning. Det är

därför viktigt att på ett tidigt stadium i en brottsutredning engagera

föräldrarna och få dem att medverka i arbetet med att komma till rätta med

brottsligheten. Föräldrarnas stöd är betydelsefullt för den unge också genom att

han därigenom får större möjligheter att ställa till rätta efter brottet, t.ex.

vid kontakter med målsäganden.

 Avsikten är alltså inte enbart att vårdnadshavarna skall få reda på att deras

barn har begått brott. Det viktigaste är att de kan förmås att aktivt medverka i

lagföringsprocessen. Ett sätt att öka vårdnadshavarnas medverkan kan vara att de

kallas till de förhör med den unge som polisen håller. Av den utvärdering BRÅ

gjort av 1988 års lagändringar och av försöksförordningen (jfr avsnitt 6.1)

framgår att 21 % av föräldrarna i försöksdistrikten var närvarande när den unge

hördes under förundersökningen. Motsvarande siffra för undersökningsdistrikten

var 14 %. Det bör noteras att någon bestämmelse av innebörd att vårdnadshavare

skall kallas till förhör under förundersökningen inte finns i

försöksförordningen. Skillnaden i resultat kan möjligen tillskrivas det

förhållandet att ungdomsmålen i försöksdistrikten ges större uppmärksamhet. Av

BRÅ:s utvärdering kan slutsatsen dras att det finns ett inte obetydligt utrymme

att öka föräldrarnas närvaro vid förhör med unga.

 Regeringen föreslår mot bakgrund av det sagda att en bestämmelse införs i lagen

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som innebär att vårdnadshavare

kallas till förhör med misstänkta under 18 år, om det inte medför men för

utredningen eller det annars finns särskilda skäl emot det. I de fall där den

unge har gripits och förhör skall hållas omedelbart är det lämpligt att

vårdnadshavarna genast underrättas och uppmanas att inställa sig för att närvara

vid förhöret. Den unge bör tillfrågas om sin inställning till att

vårdnadshavaren är närvarande. Kan han inte lämna något godtagbart skäl till att

han inte vill att någon av dem skall närvara skall de kallas. Det bör finnas

starka skäl för att man skall gå med på den unges önskan att slippa

vårdnadshavarens närvaro vid förhöret. Om man kan misstänka att närvaron skulle

vara till större skada än nytta, bör dock kallelse underlåtas. Om det visar sig

att den unge inte är särskilt talför vid förhöret kan man låta vårdnadshavarna

lämna rummet. Det viktiga är inte att dessa sitter med vid själva förhöret utan

att de finns tillgängliga och kan bilda sig en uppfattning om vad som hänt och

vara till stöd och hjälp för den unge.

 För det fall förhör hålls vid ett senare tillfälle bör vårdnadshavarna få en

särskild kallelse där de erinras om att det är av stor vikt att de är

närvarande. Det är dock värdefullt om polisen också tar kontakt med vårdnads-

havarna per telefon och avtalar en tid för förhör. På det sättet skapas större

förutsättningar för att de kan närvara.

 Kommittén har övervägt att till kallelsen knyta ett vite eller annan påföljd.

Detta är enligt regeringens mening av olika anledningar mindre lämpligt.

Föräldramedverkan bygger på att föräldrarna skall vara ett stöd för den unge och

att kontakt skall etableras med i första hand företrädare för socialtjänsten men

också med polisens handläggare. En ordning där vårdnadshavarna tvingas att

närvara skulle motverka dessa syften. En sådan ordning skulle också innebära

administrativt merarbete som tar tid och kraft från handläggningen av

ungdomsärendena.

 Förslaget innefattar ingen begränsning i fråga om det brott misstanken avser.

När det gäller strävan att öka vårdnadshavarnas medverkan i lagföringsprocessen

finns det ingen anledning att undanta ens de lindrigaste brotten. Regeringen ser

det tvärtom som självklart att föräldrar i alla sammanhang där deras barn har

begått brott eller på annat sätt överträtt regler ingriper och tar del i de

åtgärder som kan behövas för att komma till rätta med brottsligheten.

 Om den unge exempelvis är fosterhemsplacerad eller bor hos sina far- eller

morföräldrar kan det vara lämpligare att de som har det faktiska ansvaret för

den unge underrättas och kallas till polisförhören. Det är ju i sådana fall

dessa som fyller den funktion föräldrar har. Vad som gäller för vårdnadshavare

bör därför gälla också för annan som svarar för den unges vård och fostran. Det

är inte nödvändigt att strikt formellt avgränsa den krets personer som avses.

Förslaget innebär ju inte något åliggande att närvara vid förhören. Det är

snarare en åtgärd som syftar till att underlätta för dem som står den unge nära

att bidra till att denne inte begår ytterligare brott, genom att de får en

närmare kännedom om brottsutredningen. I de fall tveksamhet uppstår om vem som

svarar för vård och fostran av den unge kan kontakt tas med både vårdnadshavare

och annan som kan anses ha rollen av fostrare.

6.7 Socialnämndens medverkan

Regeringens förslag: Polisen skall genast

underrätta socialnämnden när någon som inte har fyllt

18 år är skäligen misstänkt för ett brott på vilket kan

följa fängelse. Socialnämnden bör i normalfallet

närvara vid förhör med den unge i dessa fall.

 Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har yttrat sig i denna

del. Flertalet av dem är positiva. Rikspolisstyrelsen föreslår att socialnämnden

skall underrättas endast om det kan ske utan men för utredningen och anfört att

det inte är tillfredsställande om socialnämnden underrättas om en

brottsmisstanke innan den unge själv fått del av misstanken. Polismyndigheten i

Göteborg framför liknande synpunkter och avstyrker förslaget med hänvisning till

att det kan innebära att företrädare för socialnämnden tar kontakt med den

misstänkte innan polisen hållit förhör med honom, vilket skulle vara till men

för utredningen.

 Skälen för regeringens förslag: Någon generell bestämmelse om att socialnämnden

skall underrättas om misstankar om brott begångna av ungdomar finns inte. I

förundersökningskungörelsen finns dock ett antal bestämmelser om förhör under

förundersökningen med barn, däribland en bestämmelse om underrättelse till

socialnämnden. I första hand avses förhör med den som är under 15 år. I 18 §

anges att ett sådant förhör skall hållas av person med särskild fallenhet för

uppgiften och i 17 § att förhöret skall verkställas och planeras så att fara för

att den unge tar skada inte uppkommer. Också förhör med äldre ungdomar omfattas

av bestämmelserna. Enligt 16 § FUK gäller att socialnämnden, om inte hinder

möter, i god tid skall underrättas om tid och plats för förhör med den som är

under 20 år om det finns skäl till antagande att vad som förekommit bör

föranleda ingripande från nämnden. I försöksdistrikten gäller enligt

försöksförordningen att socialnämnden genast skall underrättas om den som fyllt

15 men inte 18 år, är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan

följa.

 Det är av flera olika skäl viktigt att socialnämnden blir underrättad i ett

tidigt skede när en ung person är misstänkt för brott. Möjligheterna ökar

därigenom för företrädare för socialtjänsten att medverka under

brottsutredningarna. Det blir exempelvis rent praktiskt lättare att ordna så att

någon från socialtjänsten kan närvara vid förhör med den unge. Det finns med en

sådan ordning också förutsättningar för att snabbt genomföra den utredning om

den unges levnadsomständigheter som måste göras. En tidig underrättelse ger

också socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadium för att få i gång

olika stödåtgärder.

 I flertalet fall torde misstankegraden "skälig misstanke" inte ha uppnåtts

innan förhör med den misstänkte själv hållits. Den risk för att en företrädare

för socialnämnden tar kontakt med den unge i anledning av ett brott innan

polisen gör det, bör därför vara liten. Om fråga uppkommer att underrätta

socialnämnden innan förhör med den unge hållits, bör problemet kunna lösas

praktiskt genom att företrädaren för socialnämnden upplyses om förhållandet och

genom att polisen lägger ned extra ansträngningar på att snarast hålla förhör

med den unge.Regeringen anser i likhet med Ungdomsbrottskommittén att en bestäm-

melse om underrättelse till socialnämnden bör införas i lagen med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare. Enligt kommitténs förslag begränsas

underrättelseskyldigheten till ärenden där den misstänkte är under 18 år och det

är fråga om brott på vilket fängelse kan följa. Det kan ifrågasättas om

tillämpningsområdet för bestämmelsen bör avgränsas på annat sätt. De

bestämmelser om tidsfrist för förundersökningen och om förundersökningsledningen

som regeringen föreslår i detta ärende omfattar enbart brott med fängelse i mer

än sex månader i straffskalan. Praktiska skäl kan sägas tala för att en

bestämmelse om underrättelse till socialnämnden avgränsas på samma sätt. De skäl

som motiverar att regeln införs gäller emellertid också för mindre allvarliga

brott, med undantag för brott med enbart böter i straffskalan. I sistnämnda fall

är ju socialnämndens insatser normalt inte påkallade. Regeringen stannar således

för att bestämmelsen bör avgränsas på det sätt kommittén föreslår.

 Den nu behandlade bestämmelsen avser underrättelse om att misstanke om brott

föreligger. Det är emellertid angeläget att också på andra sätt utöka

socialnämndens medverkan när en ung människa har begått ett brott.

Ungdomsbrottskommittén föreslår en regel i lagen med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare som innebär att en företrädare för socialtjänsten skall vara

närvarande vid förhör med den som inte fyllt 18 år om hinder inte föreligger och

det inte innebär men för utredningen. Att en person från socialtjänsten är

närvarande innebär ett stöd för den unge samtidigt som socialtjänsten får

information om brottet och omständigheterna omkring detta. Vidare kan på ett

tidigt stadium kontakt etableras med den unge, liksom med hans föräldrar, som

enligt regeringens förslag normalt också skall kallas till förhöret. En

bestämmelse om att en företrädare från socialtjänsten skall närvara vid förhör

med unga bör därför införas i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare. Undantag bör dock göras om närvaro av en socialtjänsteman inte

är möjlig eller om den skulle innebära men för utredningen. På samma sätt som i

fråga om underrättelse till socialnämnden bör ärenden om brott med enbart böter

i straffskalan undantas.

7 Personutredningen

7.1 Gällande ordning

Domstolen har en skyldighet att se till att det finns utredning om den

tilltalades levnadsomständigheter och om de personliga förhållanden som kan vara

av betydelse för bedömning av påföljdsfrågan, om det är fråga om att döma till

annan påföljd än böter eller det annars finns särskild anledning (46 kap. 9 §

RB). De former av personutredning som är vanligast förekommande är yttrande från

frivårdsmyndighet, läkarintyg, yttrande från socialnämnden och rättspsykiatrisk

undersökning. Härutöver kan nämnas att när ett mål avgörs skall personbevis och

utdrag ur kriminalregistret finnas tillgängliga.

 Yttrande från frivårdsmyndighet och läkarintyg regleras i lagen (1991:2041) om

särskild personutredning i brottmål, m.m. som trädde i kraft den 1 juli 1992

(prop. 1991/92:2, bet. 1991/92:JuU4, rskr. 1991/92:24). Enligt 1 § skall

domstolen inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten om det i ett brottmål behövs

särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder

som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt

brottslighet. Något yttrande behövs inte om domstolen redan har tillräcklig

utredning eller inhämtar sådan på annat sätt. Ett beslut att inhämta särskild

personutredning skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal

inte har väckts får, enligt 2 §, beslut meddelas endast under förutsättning att

den misstänkte har erkänt eller att det annars finns sannolika skäl för

misstanken att han har begått brottet. Domstolen bör, om åklagaren eller den

tilltalade väcker frågan om t.ex. kontraktsvård eller andra föreskrifter inom

ramen för en skyddstillsyn, upplysa om detta i beslutet att inhämta yttrande.

Detsamma gäller om det finns skäl att anta att det finns personliga

omständigheter av det slag som avses i 29 kap. 5 § brottsbalken eller om

yttrandet är avsett att utgöra underlag enbart i en viss fråga. Domstolen skall

vidare i beslutet ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas. I propositionen

anges att frivårdsmyndigheten, för att ha rimlig tid att genomföra utredningen

och lämna ett yttrande, normalt bör få fyra veckor till sitt förfogande. Är den

tilltalade häktad kan naturligtvis tiden sättas kortare. I 1 § förordningen

(1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. sägs att rätten i beslut

om yttrande från frivårdsmyndigheten skall ange inom vilken tid yttrandet skall

lämnas, och att rätten skall samråda med frivårdsmyndigheten om yttrandet skall

lämnas inom kortare tid än en månad.

 I förarbetena till den nya lagen betonas att ett väl fungerande

personutredningsförfarande förutsätter att det finns väl utvecklade och regel-

bundna kontakter mellan framför allt domstolar och frivårdsmyndigheter såväl när

det gäller inriktningen av enskilda yttranden som när det gäller uppläggningen

av och underlaget för yttranden i olika typer av situationer. Ett av de främsta

syftena med lagen är att skapa förutsättningar för ett mera flexibelt och till

domstolens behov avpassat personutredningsförfarande och att det för att detta

syfte skall kunna uppnås är nödvändigt att berörda myndigheter i samråd verkar

för att tillgängliga resurser utnyttjas på ett så ändamålsenligt och effektivt

sätt som möjligt.

 I fråga om läkarintyg kan nämnas att rätten enligt 7 § lagen om särskild

personutredning i brottmål, m.m. får förordna en läkare att avge ett sådant om

det finns skäl till det och om den misstänkte har erkänt eller det finns

sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet.

 Yttranden från socialnämnden kan inhämtas både av domstol och av åklagare.

Enligt 3 § LUL skall åklagare, om han anser att det finns skälig anledning till

åtalsunderlåtelse enligt 1 § LUL, inhämta yttrande från socialnämnden innan han

beslutar i ärendet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa eller om

det är uppenbart att förutsättningar för åtalsunderlåtelse föreligger. Enligt 9

§ LUL krävs det i vissa fall att domstolen har tillgång till ett yttrande från

socialnämnden. Ett sådant yttrande är en förutsättning för att domstolen skall

kunna överlämna den unge till vård inom socialtjänsten eller, om det inte finns

särskilda skäl, för att den som är under 21 år skall kunna dömas till fängelse i

mer än tre månader. Av förarbetena till lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare (prop. 1964:10 s. 162 och 165) framgår att yttrande skall

inhämtas också innan den som är under 18 år döms till fängelse eller

skyddstillsyn. Om åklagaren har inhämtat ett yttrande, som inte hunnit bli

alltför gammalt, behöver domstolen inte inhämta ett nytt yttrande utan kan

använda det befintliga.

 Socialnämndens yttrande skall avse frågan om nämnden har vidtagit eller avser

att vidta någon åtgärd beträffande den unge och om en sådan åtgärd enligt

nämndens mening är den lämpligaste för honom. Om åklagaren begär det eller

nämnden finner det nödvändigt skall yttrandet även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling samt hans vandel och levnadsomständigheter i

övrigt (3 § första och andra stycket LUL). I sammanhanget bör också nämnas att

det enligt 50 § socialtjänstlagen åligger socialnämnden att utan dröjsmål inleda

en utredning av vad som kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda en

åtgärd av nämnden. I förarbetena till socialtjänstlagen framhålls att det är

angeläget att socialnämndens utredning påbörjas så snart som möjligt och att man

inte bör vänta till dess åklagaren kommit in med sin begäran om yttrande.

 Nämndens yttrande skall, enligt 3 § tredje stycket LUL, avges skyndsamt. Om

inte längre tid är nödvändig med hänsyn till ärendets beskaffenhet, skall

yttrandet avges inom två veckor från den dag begäran kom in till nämnden. Om

nämnden inte avgett yttrande inom fyra veckor, skall åklagaren genast

underrättas om orsaken till dröjsmålet. I de fall yttrande begärs av domstol

skall nämnden yttra sig inom sådan tid att rätten kan hålla huvudförhandling

inom de tidsfrister som gäller för mål med unga, (12 § tredje stycket LUL). Om

ärendets beskaffenhet kräver det, får yttrandet med rättens medgivande avges

senare.

7.2 Inhämtande av yttrande från socialnämnd och frivårds-myndighet

Regeringens förslag: Yttranden från socialnämnden

och frivårdsmyndigheten beträffande misstänkta under

18 år skall i normalfallet inhämtas redan under

förundersökningen, efter beslut av åklagaren. Ett

krav på skälig brottsmisstanke införs som en förut-

sättning för att få inhämta yttrande från

socialnämnden. Åklagaren skall som huvudregel

alltid inhämta ett sådant yttrande innan han fattar

beslut i åtalsfrågan.

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. Svea hovrätt och Sveriges

advokatsamfund är positiva till förslaget. Också Riksåklagaren är positiv men

ifrågasätter beträffande yttranden från socialnämnden om inte samma resultat kan

uppnås genom tillämpning av 50 § socialtjänstlagen (1980:620) och 6 f § LUL.

Regionåklagarmyndigheten i Göteborg påtalar att förslaget innebär en överföring

av arbetsuppgifter till åklagarna och framhåller att personutredningen inte bör

startas förrän det står klart att brott kan styrkas och att en åtalsunderlåtelse

inte är aktuell. Kriminalvårdsstyrelsen betonar att samverkan är nödvändig för

att undvika dubbelarbete hos socialtjänsten och frivården. TCO anser att

förslaget innebär att ytterligare resurser måste ställas till frivårdens

förfogande. Svenska skyddsförbundet framhåller att det är viktigt att

personutredningarna är kvalificerade och att beslut att inhämta yttrande inte

bör fattas av åklagare utan av domstol. Praxis i frågan om i vilka fall

yttranden skall inhämtas kan annars bli alltför olikartad. Dessutom kan man

räkna med ett ökat motstånd från klienterna vid personutredningen, om åklagaren

fattar beslutet. Det påpekas också att förslaget ställer stora krav på

socialnämnderna. De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om

förutsättningar för att inhämta yttrande från socialnämnden är positiva. Malmö

tingsrätt anser det dock tveksamt att ha en annan misstankegrad för inhämtande

av yttrande från socialtjänsten än den som gäller för yttrande från frivårds-

myndigheten.

 Skälen för regeringens förslag: För att få till stånd den snabba handläggning

av ungdomsmål som är önskvärd är det nödvändigt att inte bara förundersökningen

utan även personutredningen kan genomföras inom ramen för de tidsfrister som

föreslås. Den bästa förutsättningen för att uppnå detta får man sannolikt om

förundersökning och personutredning bedrivs parallellt. Det finns, som redo-

gjorts för ovan, redan enligt gällande regler möjligheter att inhämta person-

utredning på förundersökningsstadiet. I ungdomsmål bör dock enligt regeringens

mening en sådan ordning vara huvudregel i fråga om yttranden från

frivårdsmyndigheten och socialnämnden. Därigenom kan åklagaren i större ut-

sträckning än i dag fatta beslut i åtalsfrågan omedelbart vid förundersökningens

avslutande. Det innebär också att mål inte behöver fördröjas i domstol för att

personutredning måste inhämtas. Genom att beslut om personutredning skall fattas

på ett så tidigt stadium riskerar man i och för sig att det i några fall

inhämtas personutredning som sedan visar sig inte behövas. Det kan dock inte

antas ske i något större antal fall.

 Den mest effektiva ordningen uppnås om åklagaren ges rätt att besluta i fråga

om ovan angivna yttranden under förundersökningen. Ungdomsbrottskommittén

föreslår en sådan ordning.

 Under remissbehandlingen har en instans, Svenska skyddsförbundet, uttalat

tveksamhet mot att tillägga åklagaren en sådan beslutanderätt. Bland annat kan

hävdas att det av integritetsskäl är lämpligare att domstol fattar beslut om

personutredning. Det finns vidare en risk för att den misstänkte uppfattar

åklagaren som mindre objektiv än en domstol. Det kan också anföras att en

domstol är bättre skickad att göra den bevisvärdering som krävs.

 Det förhållandet att åklagaren tilläggs uppgifter som innebär bevisvärdering

bör enligt regeringens uppfattning inte lägga hinder i vägen för ett

genomförande av kommitténs förslag. Det bör också framhållas att förslaget inte

innebär att alla former av personutredning skall få inhämtas av åklagaren utan

är begränsat till yttranden från frivårdsmyndighet, vilka numera normalt görs av

myndigheten själv, samt, i utvidgad omfattning, yttranden från socialnämnden. De

former av personalia som är mest ingripande ur integritetssynpunkt skall alltså

fortfarande beslutas av domstol.

 Ytterligare ett argument som under remissbehandlingen anförts mot den

föreslagna ordningen är att åklagarna tilläggs ytterligare arbetsuppgifter.

Regeringen gör för sin del bedömningen att den nya uppgiften inte innebär annat

än en marginellt ökad arbetsbörda. Flera tungt vägande skäl talar i

stället för att genomföra kommitténs förslag. Om en domstolsprövning skulle

krävas för att få till stånd en personutredning som utförs parallellt med

förundersökningen, skulle det avsevärt fördröja beslutet och tidsvinsterna gå

förlorade. Domstolen skulle också tvingas befatta sig med mål där åtal inte

väcks. Det är vidare så att åklagaren redan i dag har befogenhet att inhämta

yttrande från socialnämnden och att en domstol som i dag beslutar att inhämta

ett yttrande från frivårdsmyndigheten sedan åtal har väckts, inte gör någon

självständig prövning av om det finns sannolika skäl för brottsmisstanken.

 Det är regeringens uppfattning att fördelarna med kommitténs förslag, med tanke

särskilt till de tidsvinster som det innebär, är så stora att det bör

genomföras. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening tas in i lagen med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

 Den personutredning det är fråga om är alltså yttranden från socialtjänsten och

från frivårdsmyndigheten. En allmän utgångspunkt bör vara att ett beslut om

sådan personutredning skall beslutas så snart det är möjligt. Vad som

eftersträvas är att förundersökning och personutredning är klara i stort sett

samtidigt för att undvika att ärendet behöver vila i avvaktan på att

personutredningen blir färdig. I de fall där man kan förutse att förunder-

sökningen kommer att ta lång tid finns det emellertid ingen anledning att snabbt

driva fram en personutredning. Då kan konsekvensen i stället bli att

personutredningen är inaktuell när den skall användas. Följden av den föreslagna

ordningen kan naturligtvis bli att en utredning får göras av frivårdsmyndigheten

innan brottsomfattningen är helt klar. Detta bör dock inte hindra att ett full-

ödigt yttrande lämnas.

 Förslaget innebär ingen ändring när det gäller domstols behörighet att besluta

om personutredning under pågående förundersökning. Domstolen har ju det

övergripande ansvaret för att den personalia som är nödvändig finns tillgänglig

när målet skall avgöras.

 Eftersom domstolen har kvar sin beslutanderätt i frågor om personutredning har

åklagaren alltid en möjlighet att vända sig dit med en begäran om att viss

utredning skall inhämtas. Det kan exempelvis bli fallet om åklagaren känner

tvekan om yttrande skall inhämtas. När den misstänkte begärs häktad är det

naturligt att åklagaren avvaktar med beslut om personutredning och i stället

framställer ett yrkande om detta vid häktningsförhandlingen. Om den unge under

förundersökningen skulle ha en önskan om att yttrande från frivårdsmyndigheten

eller socialtjänsten skall inhämtas, får han vända sig till åklagaren. Det torde

inte vara nödvändigt att införa en möjlighet att få åklagarens beslut i fråga om

personutredningen prövat i domstol. Det är däremot i och för sig inget som

hindrar att den unge begär överprövning av åklagarens ställningstagande hos

högre åklagare enligt de allmänna regler som gäller om detta.

 Enligt nuvarande ordning inhämtar åklagaren yttrande från socialtjänsten endast

om han anser att det finns skälig anledning till åtalsunderlåtelse. I de fall

åtal väcks fattas beslut att inhämta yttrande först när målet kommit till

domstolen. Detta innebär att målet fördröjs i avvaktan på att yttrandet

inkommer. Tiden för handläggning av ungdomsmål skulle kunna förkortas

ytterligare om åklagaren i princip alltid inhämtade yttrande från socialnämnden.

Regeringen anser att en sådan regel bör införas. Yttrande skall dock inte behöva

inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att förutsättningar för

åtalsunderlåtelse finns eller om det annars inte behövs. Förslaget kommenteras

ytterligare i författningskommentaren (avsnitt 13.1).

 För att ett yttrande från frivårdsmyndigheten skall få inhämtas gäller

förutsättningen att åtal har väckts, att den misstänkte har erkänt gärningen

eller det annars finns sannolika skäl för att den misstänkte begått brottet. För

yttranden från socialnämnden finns inget motsvarande krav på misstankegrad. Det

är enligt regeringens mening rimligt att det också för dessa yttranden anges i

lag vilka förutsättningar som gäller. Med tanke på socialnämndens roll när det

gäller unga lagöverträdare är det för dessa fall tillräckligt med ett krav på

skälig brottsmisstanke. Den bestämmelse som i dag gäller i fråga om yttranden

från frivårdsmyndighet bör inte ändras. Det torde inte innebära några

olägenheter att beviskraven är olika för yttranden från socialnämnd jämfört med

yttranden från frivårdsmyndighet.

7.3 Avgivande av yttranden

Regeringens förslag: Yttrande från socialnämnd skall

lämnas inom den tid som anges i beslutet om inte

rätten eller åklagaren med hänsyn till ärendets

beskaffenhet medger att yttrandet lämnas senare.

Yttrandet skall enligt rättens eller åklagarens

anvisningar kunna begränsas. I undantagsfall skall

ett yttrande kunna få avges muntligen.

 Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna är i huvudsak positiva. Svea hovrätt ifrågasätter om det inte

behövs en yttersta tidsgräns, t.ex. en månad. Från några håll avstyrks förslaget

att yttrande skall kunna få avges muntligen.

 Skälen för regeringens förslag: Ett yttrande från socialnämnden skall avges

inom två veckor från den dag begäran kom in till nämnden, om inte längre tid är

nödvändig med hänsyn till ärendets beskaffenhet.När, såsom regeringen föreslår,

bl.a. denna form av personutredning skall inhämtas samtidigt som

förundersökningen pågår finns det egentligen inget behov av en i författning

bestämd tidsfrist. Det är i stället tillräckligt att det i beslutet anges inom

vilken tid yttrandet skall lämnas. Åklagaren kan då anpassa tiden så att

yttrandet är klart samtidigt som förundersökningen. Tiden kan variera beroende

på t.ex. omfattningen av utredningen om brottet. Det är onödigt, och olämpligt,

att yttrandena i ett omfattande mål färdigställs så tidigt att de är inaktuella

när saken skall avgöras.

 Socialnämnderna blir med denna ordning naturligtvis skyldiga att lämna

yttrandena inom den angivna tiden på samma sätt som om det fanns en bestämmelse

i författning. Man måste dock räkna med att det i vissa fall inte är möjligt att

hålla tidsfristen. Det bör därför finnas en möjlighet att med åklagarens eller

rättens medgivande få lämna yttrandet senare. Nämnderna bör åläggas att

omedelbart underrätta åklagaren respektive rätten om fristen inte kan hållas.

 Kommittén har föreslagit att ett yttrande från socialnämnden bör kunna få

avlämnas muntligen, vid ett sammanträffande för underrättelse om beslut om

åtalsunderlåtelse (se avsnitt 8.5) om man därigenom kan vinna tid. Flera

remissinstanser är kritiska till förslaget i den delen. Regeringen delar

kritiken såtillvida att det är olämpligt att yttranden regelmässigt avges

muntligen. Om det i undantagsfall görs för att hålla de tidsfrister som gäller

bör det dock kunna accepteras. Kommitténs förslag bör således genomföras också i

denna del men justeras något.

 För att spara tid och arbete bör åklagaren och domstolen också, om det är

lämpligt, kunna ge socialnämnden upplysning om hur yttrandet kan begränsas.

 Den nya bestämmelsen, som kommenteras närmare i författningskommentaren

(avsnitt 13.1), bör tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare och ersätta den nuvarande bestämmelsen om tidpunkt m.m. för

yttranden från socialnämnden.

 För yttranden av frivårdsmyndighet finns ingen i lag angiven tidsfrist. Som

tidigare nämnts bör dock frivårdsmyndigheten i normalfallet få fyra veckor till

sitt förfogande. I 1 § förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m.

föreskrivs att rätten skall samråda med myndigheten, om yttrandet skall lämnas

inom kortare tid än en månad. Den ordning som föreslås för yttranden från

socialnämnd bör, med undantag av möjligheten att avge ett yttrande muntligen,

gälla också för yttranden från frivårdsmyndighet. De regler som avser

tidsfrister m.m. för dessa yttranden bör även fortsättningsvis regleras i

förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Regeringen avser att i

ett annat sammanhang behandla de förändringar som bör göras.

8 Åtalsunderlåtelse

8.1 Bakgrund

Regler om åtalsunderlåtelse finns dels i rättegångsbalken och dels i lagen med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Åtalsunderlåtelse enligt

rättegångsbalkens regler kan beslutas, om det kan antas att brottet inte skulle

föranleda annan påföljd än böter, om det kan antas att påföljden skulle bli

villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den

misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta inte krävs

ytterligare påföljd eller om viss vård kommer till stånd (20 kap. 7 § RB). En

förutsättning för att åtalsunderlåtelse skall meddelas är att något väsentligt

allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Åtal får också underlåtas, om

det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att

avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det inte heller av andra

skäl krävs att åtal väcks.

 Reglerna om åtalsunderlåtelse i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare är primära i förhållande till rättegångsbalkens regler (1 §

sjätte stycket LUL). De senare skall tillämpas först sedan det konstaterats att

åtalsunderlåtelse inte kan beviljas enligt 1 § LUL (se prop. 1987/88:135, s.

40). Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ger mycket

vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse för ungdomar som begått brott

innan de fyllt 18 år. Presumtionen kan sägas vara mot åtal i dessa fall.

Lagregleringen vilar på grundtanken att ansvaret för ungdomar som begått brott i

huvudsak skall vila på socialtjänsten och inte på kriminalvården. En viktig

tanke bakom regleringen är också att institutet åtalsunderlåtelse möjliggör en

snabb och smidig handläggning av brott som begås av unga. Den grund för

åtalsunderlåtelse som 1 § LUL huvudsakligen vilar på är att den unge är eller

blir föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller lagen

med särskilda bestämmelser om vård av unga eller för annan åtgärd som innebär

att han får hjälp eller stöd. Åtalsunderlåtelse får beslutas på denna grund om

det med skäl kan antas att den åtgärd som vidtas är vad som är lämpligast för

den unge. Här avses alltså fall då den unge blir föremål för adekvata åtgärder

utan att åtal väcks. Åklagaren skall beakta att påföljden, om åtal väcks, ofta

blir överlämnande till vård inom socialtjänsten. Det andra huvudfallet i vilket

en åtalsunderlåtelse kan bli aktuell är att det är uppenbart att brottet begåtts

av okynne eller förhastande. Utrymmet för åtalsunderlåtelse på denna grund torde

för bötesbrottens del vara betydande. Vid återfall i likartad brottslighet, när

det är fråga om ett stort antal brott eller när brottsligheten pågått under en

längre tid torde tillämpningsområdet vara mer begränsat.

 Ett beslut om åtalsunderlåtelse får inte meddelas, om något väsentligt allmänt

eller enskilt intresse därigenom åsidosätts. Åklagaren skall vid den bedömningen

beakta bl.a. brottets svårhetsgrad, omständigheterna vid brottets begående samt

behovet av att klarlägga skuldfrågan, fastställa skadeståndsskyldighet eller

besluta om förverkande. En ytterligare förutsättning för ett beslut om

åtalsunderlåtelse är att det är fullt utrett att den unge har begått brottet.

Åklagaren kan meddela ett s.k. delat beslut, vilket innebär att han, beträffande

samma person, väcker åtal eller utfärdar strafföreläggande för vissa brott och

meddelar åtalsunderlåtelse för andra.

 Den som erhållit en åtalsunderlåtelse skall iaktta skötsamhet. Skötsamhets-

kravet är avsett att stärka åtalsunderlåtelsens funktion som en varning för den

unge och att markera att samhället inte tolererar brott. Kravet på skötsamhet

anses också bidra till att stödja föräldrar och andra i deras försök att hålla

den unge borta från olämpliga miljöer. Det konkreta innehållet i kravet är i

första hand att den unge avhåller sig från att begå brott. Beslutet om

åtalsunderlåtelse får återkallas om särskilda omständigheter föranleder det. Vid

bedömningen av om återkallelse skall ske skall åklagaren enligt 5 § LUL särskilt

beakta om den unge återfallit i brott inom sex månader från beslutet. Bestäm-

melsen fick sin nuvarande lydelse den 1 juli 1988 (se avsnitt 6.1). Av BRÅ:s

utvärdering av lagändringen framgår dock att möjligheten att återkalla beslut om

åtalsunderlåtelse praktiskt taget aldrig utnyttjas.

 Under 1992 meddelades totalt 16 118 åtalsunderlåtelser, vilket är drygt 10 % av

samtliga lagföringar. Antalet är något lägre än under föregående år då

motsvarande siffra var 17 695. Åldersgruppen 15-17 år erhöll år 1992 totalt

5 496 åtalsunderlåtelser (inklusive åtalsprövning enligt 6 § LUL), varav 4 770

med stöd av 1 § LUL, 167 med stöd av 6 § samma lag och 557 med stöd av 20 kap. 7

§ RB. Under år 1991 var motsvarande siffror något högre. Då meddelades totalt 6

868 åtalsunderlåtelser för nämnda åldersgrupp, varav 6 061 enligt 1 § LUL, 182

enligt 6 § LUL och 625 enligt rättegångsbalkens regler.

 Åldersgruppen 18-20 år erhöll under 1992 totalt 1 271 åtalsunderlåtelser, varav

294 med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och 977

med stöd av rättegångsbalkens regler.

 Hälften av åtalsunderlåtelserna avsåg tillgreppsbrott (8 kap. brottsbalken).

Inom nämnda kategori dominerade snatteri följt i antal av stöld och tillgrepp av

fortskaffningsmedel.

8.2 Åtalsunderlåtelse vid återfall i brott

Regeringens förslag: I lagen med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare görs en markering

av att det vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse

skall meddelas särskilt skall beaktas om den unge

tidigare har gjort sig skyldig till brott.

 Kommitténs bedömning: Kommittén uttalar att åtalsunderlåtelse i princip inte

bör meddelas vid återfall, men föreslår ingen lagändring i det avseendet.

 Remissinstanserna är i huvudsak positiva till att förutsättningarna för

åtalsunderlåtelse vid återfall skärps. Från flera håll framförs synpunkten att

en lagreglering bör ske om en förändring i fråga om åtalsunderlåtelse vid

återfall skall ske. Svenska Skyddsförbundet anför att det kan få negativa

konsekvenser för återanpassningen av ungdomar om de i ökad utsträckning ställs

inför domstol.

 Skälen för regeringens förslag: Ungdomsbrottskommittén föreslår att påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten skall avskaffas. Om förslaget

genomförs får det följder för åtalsunderlåtelseinstitutet. Kommitténs förslag

innebär också att tvångsåtgärder enligt 3 § LVU på grund av ett brott som är

föremål för utredning inte kommer att bli aktuellt. Det innebär i sin tur att,

om förslaget genomförs, åtal kommer att väckas i de fall åklagaren enligt

nuvarande ordning anser sig böra kräva att socialnämnden vidtar åtgärder på

grund av brottet för att han skall meddela åtalsunderlåtelse. Regeringen

bereder, som tidigare redovisats, för närvarande förslaget i de delar som rör

påföljdssystemet för unga. Utgångspunkten är att det från straffrättsliga

utgångspunkter finns starka skäl som talar för att påföljden överlämnande till

vård inom socialtjänsten i dess nuvarande form bör utmönstras.

 Den förändring för tillämpningen av institutet åtalsunderlåtelse som ett

genomförande av förslagen rörande påföljderna skulle innebära är väl motiverad.

I de fall ett väsentligt allmänt intresse berörs, och åtal alltså skall väckas,

torde det framför allt vara fråga om återfall i brott eller att brottsligheten

är av sådan art eller har ett sådant straffvärde att åtal är påkallat. Det är

angeläget att åtal väcks i sådana fall, vilket också i stor utsträckning torde

ske redan i dag. Vid just fortsatt brottslighet är det särskilt väsentligt att

åtalsunderlåtelse som huvudregel inte beviljas. Som regeringen framhållit

tidigare är det viktigt att ungdomar som begår brott ställs till ansvar för

detta och får ta konsekvenserna av sina handlingar.

 Kommittén har övervägt att uttryckligen lagreglera en begränsning av

möjligheterna till åtalsunderlåtelse vid återfall men har avstått med hänvisning

till att en sådan regel skulle kunna leda till en rigid och stelbent tillämpning

av institutet åtalsunderlåtelse och i vissa fall t.o.m. te sig stötande.

 Regeringen delar kommitténs uppfattning att möjligheten att meddela

åtalsunderlåtelse vid återfall i brott bör begränsas. Regeringen är i och för

sig medveten om att en sådan förändring får omedelbar betydelse för

påföljdsbestämningen först om påföljdssystemet för unga förändras med de

utgångspunkter som har angivits ovan. Innan en sådan förändring har genomförts

innebär en skärpning av åtalsunderlåtelsereglerna inte någon större skillnad när

det gäller den reaktion som följer på brottet. En åtalsunderlåtelse enligt 1 §

LUL meddelas ju i huvudsak om den unge blir föremål för någon åtgärd av

socialtjänsten. Enligt nuvarande regler blir den påföljd som bestäms i domstol i

dessa fall oftast just överlämnande till vård inom socialtjänsten. Det kan dock

ändå vara meningsfullt att redan nu begränsa möjligheten att meddela åtalsunder-

låtelse vid återfall. Det förhållandet att saken förs till domstol innebär att

möjligheten finns att döma till andra påföljder än överlämnande till vård.

Möjligheten öppnas också att kombinera ett överlämnande med ett bötesstraff. Att

åtal väcks och förhandling hålls i domstol innebär också i sig att det för den

unge markeras att samhället ser allvarligt på upprepad brottslighet.

 En förändring i förhållande till vad som nu gäller kan inte komma till stånd

med mindre än att en lagändring görs. En uttrycklig regel om att återfall i

brott bör beaktas vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas bör

inte utformas så att den innebär ett absolut förbud mot att besluta om

åtalsunderlåtelse. Detta skulle leda till den stelbenta ordning kommittén

befarar. I stället bör ett tillägg göras i bestämmelsen om åtalsunderlåtelse i

lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare där det markeras att vid

bedömningen av om något väsentligt allmänt intresse åsidosätts, skall särskilt

beaktas om den unge tidigare har gjort sig skyldig till brott. Beträffande den

närmare tillämpningen av bestämmelsen kan hänvisas till författningskommentaren

(avsnitt 13.1).

8.3 Betydelsen av att den unge vill göra rätt för sig

Regeringens förslag: Den unges vilja att gottgöra

målsäganden skall beaktas vid prövningen av frågan om

åtalsunderlåtelse.

 Kommitténs förslag överensstämmer i stort med regeringens.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till förslaget men påpekar

att det inte kan antas få så stor betydelse. Från åklagarhåll framhålls att inte

varje åtgärd av den unge bör få inverka vid bedömningen. Det framförs också

kritik mot det av kommittén valda uttrycket "gottgöra".

 Skälen för regeringens förslag: Sedan den 1 januari 1988 (jfr avsnitt 8.1)

skall åklagaren vid sin bedömning av om åtalsunderlåtelse skall meddelas

särskilt beakta den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som uppkommit

genom brottet eller att avhjälpa eller begränsa skadan. Åklagaren kan med stöd

av denna regel räkna den unge till godo att han t.ex. kontaktat målsäganden och

diskuterat möjligheterna att göra rätt för sig eller att han följt en anmodan av

polis att ställa till rätta. Det bör framhållas att systemet inte är avsett att

innebära att man kan "köpa sig fri" från åtal. Det är viljan att göra rätt för

sig som är avgörande för bedömningen, inte om ersättning faktiskt har betalats

eller skada reparerats.

 Enligt regeringens mening är det av stor vikt att unga lagöverträdare

konfronteras med följderna av sina handlingar. Utöver att man får den unge att

inse konsekvenserna av sina handlingar tillgodoses också målsägandens intresse

av "upprättelse". På flera orter i landet pågår projekt med s.k.

medlingsverksamhet inom vilka polis och åklagare i samarbete med socialtjänsten

låter ungdomar som har begått brott göra rätt för sig. För att ytterligare

utveckla verksamheter som syftar till att uppmuntra ungdomarnas vilja att göra

rätt för sig har regeringen - som redovisats i det föregående - tidigare i år

gett Riksåklagaren i uppdrag att kartlägga de erfarenheter som finns och

utarbeta en eller flera modeller för hur en medlingsverksamhet skulle kunna

bedrivas.

 För att ytterligare uppmuntra den unge att ta ansvar för sina handlingar är det

rimligt att åklagaren, när han prövar frågan om åtalsunderlåtelse, också får

beakta om den unge på annat sätt har försökt gottgöra målsäganden. Den unge kan

t.ex. ha utfört visst arbete för målsägandens räkning eller deltagit i medling.

Det kan också beaktas om han bett målsäganden om ursäkt. Självklart bör dessa

omständigheter inte få avgörande betydelse för om ett beslut om åtals-

underlåtelse skall meddelas. Arten av det brott det är frågan om och

omständigheterna när det begicks har naturligtvis stor betydelse. Det skall inte

vara möjligt att enbart genom en enkel gest eller åtgärd slippa åtal för en

gärning som fått allvarliga konsekvenser för brottsoffret.

 Regeringen gör bedömningen att en bestämmelse enligt kommitténs förslag kan ha

en positiv inverkan på ungdomar som har begått brott. Enligt regeringens mening

kan uttrycket "gottgöra" godtas. Det är tillräckligt lösligt och anger t.ex. att

de åtgärder som avses inte behöver ha direkt anknytning till en skada som

orsakats målsäganden.

8.4 Villkor vid åtalsunderlåtelse

Regeringens bedömning: Det bör inte införas en

möjlighet att förena ett beslut om åtalsunderlåtelse

med villkor.

 Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Endast en av remissinstanserna, Svenska skyddsförbundet har

uttalat sig positivt om villkor vid åtalsunderlåtelse.Skälen för regeringens

bedömning: Ungdomsbrottskommittén har övervägt om det bör införas en möjlighet

att förena ett beslut om åtalsunderlåtelse med villkor. Frågan har varit föremål

för överväganden vid åtskilliga tillfällen tidigare, utan att det har lett till

lagstiftning. Det har också övervägts om en möjlighet bör ges att

vilandeförklara ett beslut om åtalsunderlåtelse i avvaktan på resultatet av

vissa behandlingsåtgärder som den misstänkte skall underkasta sig. Vidare har

diskuterats att förena åtalsunderlåtelsen med böter.

 En fördel med att förena en åtalsunderlåtelse med villkor är självklart att det

skulle innebära ökade möjligheter att undvika åtal. Det skulle också kunna

förstärka åtalsunderlåtelsens funktion som en varning från samhällets sida.

Också processrättsliga vinster skulle göras. Mot fördelarna måste dock vägas de

kritiska synpunkter som kan anföras. De villkor som skulle kunna komma i fråga

motsvarar i huvudsak sådana föreskrifter som domstolarna kan meddela i samband

med villkorlig dom eller dom på skyddstillsyn. Det kan t.ex. vara fråga om en

skyldighet att betala skadestånd eller att undergå en viss behandling. Om en

åklagare skulle ges en rätt att meddela åtalsunderlåtelser med sådana villkor,

skulle denne komma att spela i princip samma roll som en domstol, utan att

förfarandet hos åklagaren i övrigt motsvaras av vad som gäller för domstolar.

Det bör också framhållas att en åtalsunderlåtelse inte innebär ett rättskraftigt

avgörande i skuldfrågan. Enligt regeringens mening är det principiellt tveksamt

att avstå från lagföring och samtidigt till beslutet knyta typiskt

straffrättsliga ingripanden. Regeringen anser därför, liksom kommittén, att

nackdelarna med att förena åtalsunderlåtelser med villkor är så stora att en

sådan möjlighet inte bör införas.

8.5 Underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse

Regeringens förslag: Den unge skall underrättas om

ett beslut om åtalsunderlåtelse vid ett personligt

sammanträffande med åklagaren inom två veckor från

beslutet. Den unges vårdnadshavare, liksom före-

trädare för socialtjänsten, bör vara närvarande vid

sammanträffandet. Vid sammanträffandet skall

åklagaren särskilt förklara innebörden av beslutet

och klargöra vilka följderna av fortsatta

lagöverträdelser kan bli.

 Kommitténs förslag överensstämmer i stort med regeringens. Kommittén föreslår

dock att beslutet om åtalsunderlåtelse skall delges den unge inom en vecka.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är positivt. Flera remissinstanser anser dock

att en vecka är en för kort frist. Åklagarmyndigheten i Stockholm anser att ett

personligt sammanträffande vid brott som är ringa bör ske endast när det finns

särskilda skäl för det.

 Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om åtalsunderlåtelse skall enligt 4

§ LUL tillkännages för den unge på lämpligt sätt. Om åtalsunderlåtelsen avser

ett brott för vilket det är föreskrivet svårare straff än böter bör beslutet

meddelas den unge muntligen och helst i vårdnadshavarens närvaro. Detta framgår

av 2 § förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål.

Om det är lämpligare får underrättelsen verkställas av annan åklagare än den som

meddelat beslutet eller av socialnämnden. Om det möter särskilda svårigheter

eller om brottet är ringa, får underrättelsen vara skriftlig. Enligt 4 § LUL

skall socialnämnden underrättas om att åtalsunderlåtelse beslutats, om någon

åtgärd från nämndens sida förutsätts. Åklagaren skall hos nämnden höra efter om

åtgärden vidtagits. Vidtas inte åtgärden skall det anmälas till länsstyrelsen (3

§ i förordningen).

 Bestämmelser om åtalsunderlåtelse finns också i försöksförordningen (1988:217).

Enligt 7 § skall, om inte hinder möter, ett beslut om åtalsunderlåtelse meddelas

vid ett personligt sammanträffande med den unge senast en vecka efter det att

beslutet meddelades. Åklagaren bör sträva efter att den unges vårdnadshavare är

närvarande vid sammanträffandet. Företrädare för socialnämnden bör ges tillfälle

att närvara. Enligt 8 § skall åklagaren vid sammanträffandet särskilt höra efter

i vilken utsträckning den unge försökt avhjälpa eller gottgöra skada som

uppkommit genom brottet, förklara innebörden av beslutet om åtalsunderlåtelse

och det skötsamhetskrav som detta är förenat med samt belysa vilka följderna kan

bli av fortsatta lagöverträdelser.

 Av BRÅ:s utvärdering av försöksverksamheten framgår att föräldrarna varit

närvarande vid 79 % av alla sammanträffanden enligt 7 § försöksförordningen. Av

de intervjuer som BRÅ genomfört med ungdomar och föräldrar framgår att systemet

fungerar väl och att såväl ungdomarna som föräldrarna är positiva till detta.

Föräldrarna tycks ha uppfattat att samhället har förväntningar på att de

försöker förhindra att deras barn fortsätter att begå brott. Också många

ungdomar tycks ha förstått vad ett beslut om åtalsunderlåtelse innebär. En del

av ungdomarna tycks dock inte ha förstått vad åklagaren sade till dem. Ut-

talanden av typen "det blev inget" förekom också.

 Det är viktigt att den unge får del av beslutet om åtalsunderlåtelse på ett

sådant sätt att åtalsunderlåtelsen framstår som en allvarligt menad varning från

samhällets sida. Denna funktion bör stärkas. Det är också betydelsefullt att den

unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård eller fostran

(jfr avsnitt 6.6) i så stor utsträckning som möjligt är närvarande när beslutet

meddelas. Erfarenheterna från försöksverksamheten visar att den unges föräldrar

i stor utsträckning var närvarande vid sammanträffandet mellan åklagaren och den

unge och att såväl de som den unge uppfattade detta som positivt. Mot bakgrund

av de goda erfarenheterna anser regeringen att försöksförordningens bestämmelser

om underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse bör göras generellt tillämpliga

och att åklagarna själva skall svara för underrättelsen. Denna skall alltså som

huvudregel ske vid ett personligt sammanträffande mellan åklagaren, den unge och

hans vårdnadshavare. Även företrädare för socialtjänsten bör ges tillfälle att

närvara. Detta är av särskild betydelse då åklagaren förutsätter att någon

åtgärd vidtas från socialtjänstens sida. Ett sammanträffande skall som regel äga

rum även i de relativt sällsynta fall då åtalsunderlåtelsen avser ett brott med

enbart böter i straffskalan.

 Det är viktigt med ett personligt möte då det är fråga om typiska ungdomsbrott,

såsom snatteri och skadegörelse. En regel om personligt sammanträffande kan dock

av praktiska skäl inte göras undantagslös. Underrättelsen bör därför få ske

skriftligen, om det möter särskilda hinder för ett personligt sammanträffande.

Det kan t.ex. röra sig om fall där den unge flyttat till okänd adress eller av

annan anledning inte kan nås eller inte kan medverka vid sammanträffandet.

 Ungdomsbrottskommittén har övervägt att föreslå regler angående formerna för

kallelse till sammanträffandet och att till kallelsen knyta regler om vite och

hämtning. Med hänsyn till att ett sådant förfarande skulle vara svårt att

praktiskt genomföra och att det skulle motverka den snabba handläggning som

eftersträvas, har kommittén avstått från att föreslå några sådana regler.

Regeringen delar den bedömning kommittén gjort. I de fall där den unge vägrar

komma till sammanträffandet bör det göras klart för honom att det formellt sett

finns möjlighet för åklagaren att återkalla sitt beslut och i stället väcka

åtal. Naturligtvis får återkallelse ske endast i undantagsfall, såsom när den

unge saknar godtagbara skäl för att utebli och hans vägran att komma

uppenbarligen beror på tredska. Den omständigheten att vårdnadshavaren inte är

närvarande utgör inte något hinder för att genomföra sammanträffandet. Detsamma

gäller naturligtvis beträffande företrädare för socialnämnden.Den unge bör få

ett skriftligt beslut om åtalsunderlåtelsen även i de fall där underrättelsen

lämnas vid sammanträffandet. Det får ankomma på Riksåklagaren att utforma

lämpliga rutiner för verksamheten.

 Regeringen anser att en tidsfrist för meddelande av beslut om åtalsunderlåtelse

är ett värdefullt instrument när det gäller att åstadkomma en snabb och effektiv

lagföring för unga lagöverträdare. Kommittén föreslår att ett beslut om

åtalsunderlåtelse skall meddelas den unge senast inom en vecka efter det att

beslutet fattats, om inte hinder möter.

 I försöksförordningen finns en bestämmelse om en sådan frist. Av BRÅ:s

utvärdering framgår att besluten om åtalsunderlåtelse i försöksdistrikten

delgavs inom en vecka från den dag beslutet fattades i endast fem ärenden av 170

(3%). I de distrikt som undersöktes och som inte omfattas av försöksförordningen

var motsvarande siffror tre ärenden av 192 (2%). I 91 ärenden (53%) delgavs i

försöksdistrikten beslutet inom tidsintervallet 8-30 dagar och i 49 ärenden

(29%) inom 31-60 dagar. I undersökningsdistrikten meddelades beslut i

motsvarande tidsintervall i 48 ärenden (25%) respektive 67 ärenden (35%). Den

största skillnaden mellan försöksdistrikten och undersökningsdistrikten finner

man alltså i tidsintervallet 8-30 dagar.

 Undersökningen är inte alldeles aktuell men siffrorna torde inte vara helt

missvisande. Mot bakgrund av att den tidsfrist som gäller i försöksdistrikten

hölls endast i ett fåtal fall finns det skäl att överväga om det är lämpligt att

i lag ange en så kort tid som en vecka. Remissinstanserna har ju också

kritiserat förslaget i den delen. Det vore olyckligt med en regel som det skulle

innebära stora svårigheter att följa eller som i praktiken inte skulle

efterlevas. Tidsfristen bör därför vara längre. Den bör utformas på det sättet

att ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas den unge så snart det kan

ske, dock senast inom två veckor från den dag beslutet fattades. Det bör finnas

en möjlighet att överskrida fristen om det är uppenbart att den inte kan hållas.

 Kommitténs förslag att i en ny bestämmelse i lagen med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare ange att det särskilt skall åvila åklagaren att klargöra

vad beslutet om åtalsunderlåtelse innebär och vilka följderna av nya brott kan

bli, bör också genomföras. Det kan, som någon remissinstans påpekat,

ifrågasättas om en bestämmelse med detta innehåll skall tas in i en lag.

Regeringen anser dock att det har ett särskilt värde att frågan lagregleras.

Liksom kommittén funnit bör det inte föreskrivas att åklagaren skall ta upp

frågan om den unge försökt gottgöra eller avhjälpa skada som uppkommit genom

brottet. När sammanträdet hålls har ju beslutet att meddela åtalsunderlåtelse

redan fattats och åklagaren bör på ett tidigare stadium ha skaffat sig kännedom

om dessa förhållanden.

 Ungdomsbrottskommittén har inte särskilt behandlat frågan om de nya

bestämmelserna också skall gälla åtalsunderlåtelser som meddelas unga enligt 20

kap. 7 § RB. Regeringen ser inte något sakligt skäl att undanta dessa beslut.

Inte heller några praktiska hänsyn bör hindra att en åtalsunderlåtelse enligt

rättegångsbalken omfattas av de särskilda reglerna om underrättelse. Det är inte

fråga om något större antal beslut. Under 1991 meddelades åldersgruppen 15-17 år

drygt 550 beslut om åtalsunderlåtelse enligt rättegångsbalkens regler (se

avsnitt 8.1). Regeringens förslag kommenteras närmare i författningskommentaren

(avsnitt 13.1).

9 Förfarandet i domstol

9.1 Domstolarnas organisation och sammansättning i ungdomsmål

Regeringens förslag: Brottmål mot dem som inte har

fyllt 21 år skall i tingsrätt och hovrätt handläggas

av lagfarna domare med särskilt intresse och

fallenhet för arbete med ungdomar. Detta skall

också gälla för de nämndemän som anlitas i dessa mål.

Ungdomsmålen bör samlas på särskilda ungdomsrotlar.

 Kommitténs förslag: Kommittén förordar att samtliga brottmål mot unga i åldern

15-20 år samlas på särskilda ungdomsrotlar vid tingsrätterna och på

ungdomsavdelningar vid hovrätterna. Det föreslås att ordföranden i ungdomsmål

normalt skall vara ordinarie domare, att nämndemän alltid skall delta och att en

av nämndemännen, om inte hinder möter, skall ha särskild insikt och erfarenhet

beträffande vård och fostran av ungdom.

 Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. Svea hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Riksåklagaren och Sveriges advokatsamfund är positiva till att

ungdomsrotlar och ungdomsavdelningar inrättas. Flera domstolar är dock kritiska

och menar att ungdomsmålen inte skiljer sig från andra brottmål i någon högre

grad. Domstolsverket anför att förslaget strider mot tanken på att generalisera

dömandet. Förslaget att i princip endast ordinarie domare skall handlägga

ungdomsmål och att nämnd alltid skall delta får ett genomgående negativt

mottagande av remissinstanserna.

 Skälen för regeringens förslag:

Domare i ungdomsmål

Liksom många remissinstanser anser regeringen att det finns en rad fördelar med

att det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål. Det är

exempelvis värdefullt att en domare får särskild kunskap och stor erfarenhet av

ungdomsmål. Det är i sådana mål också särskilt viktigt att ordföranden

vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk. När en ung människa står

inför rätta första gången är han eller hon förmodligen mer påverkbar än en

vuxen.

 Stockholms tingsrätt, som handlägger ungdomsmål på en särskild avdelning, anför

i sitt remissyttrande att domstolen delar kommitténs uppfattning att det krävs

särskilda egenskaper hos den som är domare i ungdomsmål. Det krävs enligt

tingsrätten att en sådan domare visar respekt för ungdomars lika värde. Vidare

bör hos domaren finnas en vilja att skilja den unge som person från det brott

han eller hon eventuellt begått, en vilja att lyssna till det den unge säger och

en förmåga att uttrycka sig så att den unge förstår vad domaren säger.

 Regeringen kan instämma i dessa synpunkter. Man kan i och för sig hävda att de

egenskaper som beskrivs bör finnas hos varje domare. De flesta som i någon

större utsträckning har kontakt med barn och ungdomar har dock sannolikt erfarit

att kontakterna, särskilt om den unge har problem, kan inrymma särskilda

svårigheter, inte minst när det gäller att kommunicera med honom eller henne. I

ungdomsmål ställs därför enligt regeringens uppfattning särskilda krav på

rättens ledamöter i dessa hänseenden.

 Det är också av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga

ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars särskilda problem för att finna

den adekvata påföljden. En fördel med ett begränsat antal domare i ungdomsmål är

också att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika

frågor som har med ungdomar att göra. Fördelarna med personkontinuitet, dvs. att

den unge om han återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person,

gäller också i fråga om domare.

 Mot bakgrund av nu redovisade synpunkter menar regeringen att ungdomsmålen bör

handläggas av särskilda juristdomare. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och bör gälla både i hovrätt

och tingsrätt.

 Det är enligt Ungdomsbrottskommittén mindre lämpligt att en icke-ordinarie

domare handlägger ungdomsmål. Den som är ordinarie domare är regelmässigt en

medelålders person som förvärvat en viss livserfarenhet, vilket kommittén anser

kan komma till särskild nytta i dessa fall. Kommittén tror också att en

ordinarie domare i normalfallet har större pondus än en yngre domare och att han

eller hon därför har bättre förutsättningar att nå fram till den unge och att få

denne att ta intryck av vad domaren säger. Vad kommittén främst vill undvika är

att yngre domare i början av sin karriär handlägger ungdomsmål.

 Majoriteten av remissinstanserna har dock kritiserat kommitténs förslag att

ordinarie domare skall handlägga ungdomsmålen. Det framhålls särskilt att

lämpligheten att handlägga ungdomsmål och "nå fram" till den unge inte beror av

om ordföranden är ordinarie domare. Personlig fallenhet och intresse för

uppgiften samt livserfarenhet av olika slag har framhållits som viktigare

faktorer. Stockholms tingsrätt framhåller att de egenskaper som är önskvärda hos

en domare i ungdomsmål inte är relaterade till vederbörandes ålder. I vissa av-

seenden menar tingsrätten att yngre domare kan vara att föredra framför äldre,

vilka på grund av sin ålder kan ha svårt att kommunicera med unga på ett

effektivt sätt. Regeringen delar det synsättet och förordar en lösning som

innebär att domstolschefen utser den eller de domare vid domstolen som, med

hänsyn till intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är mest

lämpad för uppgiften. Det är viktigt att de särskilda domarna i ungdomsmål både

har pondus och auktoritet och att de har de egenskaper som gör att de kan

kommunicera med unga människor.

 Regelns tillämpningsområde bör inte begränsas till mål mot den som är under 18

år utan bör gälla även de äldre ungdomarna. Det finns ju en rad särskilda

bestämmelser om handläggningen av mål mot den som är under 21 år och vidare

vissa särskilda bestämmelser om påföljdsval för den ålderskategorin. Det är

vidare lämpligt att mål som hos polis och åklagare handlagts i särskild ordning

omfattas av den bestämmelse som reglerar handläggningen i domstol. Avgörande för

om ett mål skall handläggas av den särskilde domaren bör vara om någon tilltalad

eller misstänkt i målet är under 21 år. Om exempelvis en av de tilltalade är

mycket ung och det i målet finns ytterligare tilltalade som är över 21 år bör

alltså målet i sin helhet handläggas av den särskilde domaren. De

särbestämmelser med avseende på handläggningen av mål mot unga gäller ju även i

dessa mål. Det är därför en fördel om målen handläggs av den personal som är

förtrogen med dessa regler. Det bör dock finnas en möjlighet för annan än den

specielle domaren att handlägga mål med enbart böter i straffskalan. Detsamma

bör gälla för fall där det av speciella orsaker inte är lämpligt att den

särskilde domaren handlägger ungdomsmålet.

 Den föreslagna ordningen med speciella domare i ungdomsmål kan enklast

genomföras om det på domstolarna inrättas speciella ungdomsrotlar. Redan i dag

handläggs vid vissa domstolar ungdomsmål på särskilda rotlar eller vid särskilda

avdelningar. Erfarenheterna därav är goda, vilket talar för att man bör sträva

efter att arbetet organiseras på det sättet vid fler domstolar. De fördelar som

finns när det gäller specialisering hos åklagare, polis och socialtjänst gäller

visserligen inte i lika hög grad för domarnas del. Specialiseringen hos de

förstnämnda myndigheterna syftar ju till stor del till att förbättra samarbetet

mellan myndigheterna, och effektiviteten hos domstolarna är ju inte i första

hand beroende av samarbetet med andra myndigheter. Argumenten för den

specialiseringstanke som regeringen ger uttryck för i förslagen som rör polis

och åklagare har dock i stora delar bärkraft också när det gäller handläggningen

i domstol. Den positiva betydelse som personkännedom och ökade kunskaper om

andra yrkesgruppers arbete har gäller också för domstolspersonal.

Förutsättningarna för att klara en såväl snabb som kvalificerad hantering av

ungdomsmålen torde också öka om målen samlas på en eller några få rotlar i

domstolen.

 I likhet med Ungdomsbrottskommittén anser regeringen att det är önskvärt att

mål där den tilltalade eller misstänkte inte har fyllt 21 år lottas och

handläggs på särskilda ungdomsrotlar.Det är naturligtvis inte nödvändigt att

alla mål på en ungdomsrotel är ungdomsmål. Det viktiga är att ungdomsmålen inte

sprids på alltför många domare. I många domstolar finns det ju inte heller

underlag för att sysselsätta en hel rotel enbart med ungdomsmål. Vid mindre

domstolar torde den föreslagna ordningen få mindre praktisk betydelse än vid

stora och medelstora domstolar. Det ligger dock ändå ett visst värde i att en av

domarna på domstolen tar ett särskilt ansvar för dessa mål och står för

kontakterna med andra myndigheter i frågor som berör ungdomsmålen.

 Frågan om ungdomsrotlar lämpar sig inte för reglering i lag. Den bör i stället

regleras i förordning. Regeringen avser att återkomma till frågan och där ta

ställning till hur man närmare bör reglera inrättandet av ungdomsrotlar i

tingsrätt och hovrätt.

Nämndemannamedverkan

Rättens sammansättning i brottmål och därmed omfattningen av nämnde-

mannamedverkan regleras för tingsrätterna i 1 kap. 3 b § och för hovrätterna i 2

kap. 4 § RB. I tingsrätt avgörs ett brottmål normalt i en sammansättning med en

juristdomare och tre nämndemän. Om åtalet gäller brott för vilket det

lindrigaste straffet är fängelse i två år skall fem nämndemän delta. Om det för

brottet inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse i högst sex

månader är tingsrätten domför utan nämndemän om det inte finns anledning att

döma till annan påföljd än böter och det inte i målet är fråga om företagsbot. I

de mål där en tingsnotarie är ordförande skall dock nämndemän alltid delta. I

hovrätt gäller vid avgörandet av brottmål normalt att rätten skall bestå av tre

juristdomare och två nämndemän. Hovrätten är domför utan nämndemän i bötesmål i

enlighet med vad som gäller för tingsrätten men också i mål som avgörs utan

huvudförhandling.

 En särskild regel gäller i tingsrätt för mål mot den som inte fyllt 21 år om

det finns anledning att döma till annan påföljd än böter. I sådana mål skall

enligt 10 § LUL företrädesvis anlitas nämndemän med insikt och erfarenhet

beträffande vård och fostran av ungdom. Det finns skäl att anta att bestämmelsen

inte iakttas i den omfattning som avsetts.

 Kommittén föreslår att nämnd alltid skall ingå i rätten när ett ungdomsmål

avgörs och anför dels att rättegången kan göra ett starkare intryck på den unge

om målet avgörs av en fullsutten rätt och dels att lekmannamedverkan kan antas

ha särskilt stor betydelse i dessa mål. Lekmannainflytandet i den dömande

verksamheten anses nämligen utgöra en garanti för att domstolarnas avgöranden

följer allmänna rättsuppfattningar i samhället och bidrar till att medborgarnas

förtroende för rättskipningen upprätthålls. Förslagen i nu berörda delar har

fått en hel del remisskritik. Behovet och funktionen av nämndemannamedverkan i

de enklare målen har ifrågasatts. Stockholms tingsrätt har anfört att nämnden

inte bör utnyttjas som staffagefigurer i enklare brottmål endast för att göra

ett starkare intryck på den unge. Från flera håll har anförts att en

nämndmedverkan enligt förslaget skulle bli kostsam och innebära praktiska

svårigheter. Det resultat som åsyftas uteblir vidare helt i de fall den unge

inte kommer till förhandlingen och målet avgörs i dennes utevaro.

 Regeringen delar remissinstansernas kritik mot förslaget och anser att skälen

för att nämndemän alltid skall delta i ungdomsmål inte har tillräcklig bärkraft.

Det bör i sammanhanget påpekas att domförhetsreglerna är utformade så att det

inte finns något hinder för att nämnd medverkar trots att förutsättningar för

att avgöra målet med enbart juristdomare finns.

 Kommittén föreslår också att 10 § LUL ändras och att där föreskrivs att det i

ungdomsmålen skall anlitas minst en nämndeman med insikt och erfarenhet

beträffande vård och fostran av ungdom. Det skall enligt kommittén ankomma på

kommun- och landstingsfullmäktige, som väljer nämndemän, att se till att det

bland nämndemännen finns det antal "ungdomsnämndemän" som behövs. Förslaget har

vid remissbehandlingen inte ansetts vara praktiskt genomförbart. Svea hovrätt

har också ifrågasatt om nämndemän bör representera särskild sakkunskap och

framhållit att nämndens roll är en annan.

 De skäl som regeringen anför för att speciella juristdomare skall handlägga

ungdomsmålen gäller i hög grad också i fråga om nämndemän. Det är ju lika

viktigt att nämndemännen har förmåga att lyssna till och förstå vad den unge

säger som ordföranden. Den särskilda erfarenhet som kan krävas för att avgöra

frågan om påföljdsval för unga gäller också för nämndemännen. Det bör vara

möjligt att utan större praktiska svårigheter välja ut nämndemän som i första

hand anlitas vid ungdomsmålen. Vid större domstolar torde nämndemännen kunna

delas in på sådant sätt att det finns en grupp nämndemän som tjänstgör på

ungdomsrotel eller ungdomsavdelning.

 De nämndemän som avses skall inte vara "experter" i fråga om ungdomar och

således inte representera någon särskild sakkunskap. Vad som eftersträvas är i

stället att de har ett särskilt intresse av arbete med barn och ungdom och en

särskild fallenhet för uppgiften att delta i handläggning av just ungdomsmål.

Det är också önskvärt att de yngre nämndemännen är representerade i denna grupp.

Regeringen föreslår mot nu redovisad bakgrund att bestämmelserna om de särskilda

kraven på de lagfarna domare som skall handlägga ungdomsmålen skall gälla också

nämndemännen.

9.2 Tidsfrist för hållande av huvudförhandling

Regeringens förslag: Tillämpningsområdet för

tidsfristen för hållande av huvudförhandling i lagen

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

ändras så att den omfattar mål om åtal för brott för

vilket är föreskrivet fängelse i mer än sex månader.

 Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att tidsfristen i 12 § andra stycket LUL

utvidgas till att gälla alla mål om brott för vilka fängelse är föreskrivet.

 Remissinstanserna är kritiska. Många menar att förslaget inte är genomförbart

utan resursförstärkningar och att det kan leda till att målen mot de äldre

ungdomarna eftersätts. Svea hovrätt föreslår att fristen skall iakttas vid åtal

för alla brott där svårare straff än sex månaders fängelse kan följa.

 Skälen för regeringens förslag: Lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare innehåller en tidsfrist för hållande av huvudförhandling när

allmänt åtal väckts mot den som är under 18 år. Bestämmelsen omfattar dock

enbart mål om brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än ett år. I

sådana fall skall huvudförhandling hållas inom två veckor från det åtalet

väcktes, om inte förundersökningen bör kompletteras eller yttrande från

sakkunnig eller annan förberedande åtgärd vidtas, (12 § andra stycket LUL). För

övriga mål mot de ungdomar som inte fyllt 21 år gäller enligt första stycket som

en generell regel att de alltid skall handläggas skyndsamt.

 Det är som tidigare framhållits av stor betydelse vid handläggning av

ungdomsmål att tiden mellan brott och reaktion inte är alltför lång. Det är

därför nödvändigt att ha en tidsfrist för ungdomsmålens handläggning i domstol.

Frågan är om nuvarande ordning är tillfredsställande eller om någon ändring bör

göras.

 Kommittén föreslår att 12 § andra stycket LUL skärps på det sättet att

tidsfristen skall iakttas redan när åtal väcks för brott för vilket det är

föreskrivet fängelse. Förslaget innebär att ett stort antal mål kommer att få

handläggas med förtur. En fördel med att sänka gränsen är enligt kommittén att

snatteri, skadegörelse, rattfylleri, grovt rattfylleri, grov olovlig körning

m.fl. brott kommer att omfattas av fristen. Särskilt de mindre allvarliga

förmögenhetsbrotten har en hög frekvens bland de yngsta lagöverträdarna, men

också andra brott begås av ungdomar.

 Om kommitténs förslag genomförs skulle det emellertid innebära en betydande

ökning av arbetsbördan både för domstolarna och åklagarna. Som flera

remissinstanser påpekat finns det också en risk för att målen med de äldre

ungdomarna, dvs. de som är mellan 18 och 21 år, eftersätts. Om

tillämpningsområdet för nu gällande frist utökas i den omfattning som föreslås

kan det också innebära att den medverkan vid huvudförhandlingen av

vårdnadshavare och företrädare för socialtjänsten som regeringen vill uppnå

försvåras. Utredningens förslag bör därför inte genomföras.

 Det finns dock skäl att ändra den nu gällande bestämmelsen så att dess

tillämpningsområde anpassas till vad som i övrigt gäller i ungdomsmål. Den i 12

§ LUL angivna tidsfristen bör gälla i mål där åtalet avser brott för vilket är

föreskrivet fängelse i mer än sex månader. En sådan justering innebär inte någon

större praktisk förändring. Det bör dock påpekas att de nya regler om ändrade

straff för ett antal brott i brottsbalken som trädde i kraft den 1 juli 1993

(prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207) innebar

att några brott som tidigare omfattats av bestämmelsen i 12 § LUL kom att hamna

utanför området för tidsfristen. Detta beror på att särskilda straffskalor för

ringa brott och brott av normalgraden infördes i vissa fall. Med regeringens

förslag kommer dessa brott - samt ytterligare några brott, såsom ofredande och

olovligt brukande - åter att omfattas. Det bör också noteras att straffmaximum

för grovt rattfylleri numera höjts till fängelse i två år. Ändringen trädde i

kraft den 1 februari 1994 (prop. 1993/94:44, bet. 1993/94:JuU11, rskr.

1993/94:78, SFS 1993:1463). Ett mål som rör grovt rattfylleri skall således i

dag handläggas inom den tidsram som anges i 12 § LUL.

9.3 Vårdnadshavares medverkan

Regeringens förslag: I mål om brott med fängelse i

straffskalan där den misstänkte är under 18 år, skall

normalt vårdnadshavare eller annan som svarar för

den unges fostran höras i målet och således kallas

till huvudförhandlingen. Vid lindrigare brott

skall enbart underrättelse om åtalet och tiden för

huvudförhandling lämnas.

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Från några håll ifrågasätts

värdet av en osanktionerad kallelse medan andra anser det följdriktigt att

vårdnadshavares medverkan utökas också vid domstolsförfarandet.

 Skälen för regeringens förslag: Den unges vårdnadshavare skall enligt gällande

rätt i vissa fall kallas till huvudförhandling. Det gäller i princip fall där

det är aktuellt att döma den unge till fängelse eller skyddstillsyn. Enligt 9 §

LUL får nämligen inte den som är under 18 år dömas till sådan påföljd om inte

den som har vårdnaden om honom har hörts i målet, där så lämpligen kunnat ske. I

andra fall får domstolen avgöra från fall till fall om vårdnadshavare skall

kallas till huvudförhandlingen. Detta framgår av 21 kap. 1 § RB, enligt vilken

bestämmelse rätten, om den misstänkte är omyndig, skall höra vårdnadshavaren om

det med hänsyn till brottets beskaffenhet eller annars är nödvändigt.

 Som regeringen har framhållit är det viktigt att engagera föräldrarna i arbetet

med de unga lagöverträdarna. Detta engagemang behövs hela tiden från brott till

reaktion, och naturligtvis även därefter. Avsikten är inte bara att föräldrarna

skall vara till stöd och hjälp för den unge utan också att göra klart för

föräldrarna att de har ett ansvar för den unge.

 Regeringen har föreslagit åtgärder som syftar till att på förundersöknings-

stadiet involvera föräldrarna i större utsträckning (se avsnitt 6.6). Det är

dock minst lika viktigt att förmå föräldrarna att närvara vid rättegången mot

den unge. Att höra föräldrarna kan också vara av värde för påföljdsfrågans

bedömning. Frågan blir då hur man bäst skapar förutsättningar för att

föräldrarna skall inställa sig vid huvudförhandlingen.

 Liksom Ungdomsbrottskommittén, och även justitieutskottet (se bl.a. bet.

1989/90:JuU29 s. 22), anser regeringen att övervägande skäl talar för en ordning

där vårdnadshavarna kallas till förhandlingen, men själv avgör om han vill

inställa sig. Det skulle snarare vara negativt om en vårdnadshavare genom

vitesföreläggande och hämtning eller dylikt tvingas närvara vid förhandlingen.

Om närvaron skall innebära något positivt måste den enligt regeringens mening

bygga på frivillighet. Våldskommissionen föreslog i sitt betänkande Våld och

brottsoffer (SOU 1990:92) att vårdnadshavare alltid skulle underrättas av dom-

stolen om att en brottmålsförhandling rörande en person under 18 år skulle äga

rum. En underrättelse är emellertid, enligt regeringens mening, inte tillräcklig

för att engagera vårdnadshavare i den utsträckning vi menar är nödvändig. Det

kan antas att en kallelse, även om den inte är förenad med någon sanktion, kan

ha en större, positiv inverkan på vårdnadshavarnas benägenhet att inställa sig.

 Regeringen föreslår därför att det i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare föreskrivs att vid åtal mot den som är under 18 år för brott för

vilket det är föreskrivet fängelse, vårdnadshavaren skall höras, om det kan ske

och det inte finns särskilda skäl mot det. I fall där åtalet rör brott med

enbart böter i straffskalan bör vårdnadshavarna inte kallas. Det är ju då oftast

fråga om trafikbrott och mindre allvarliga brott, där föräldrarnas närvaro inte

är lika betydelsefull. I sådana fall är det tillräckligt att föräldrarna

underrättas om åtalet och om när huvudförhandlingen skall äga rum. Bestämmelsen

kommenteras ytterligare i författningskommentaren (avsnitt 13.1).

 Domstolen skall självfallet avstå från att kalla vårdnadshavaren i de fall det,

med hänsyn till upplysningar som lämnats till rätten, kan antas att dennes

närvaro kommer att vara mer till skada än till nytta. Om det av någon annan

särskild anledning inte är möjligt att höra vårdnadshavaren, bör det också vara

möjligt för domstolen att avstå från kallelse. Vårdnadshavares utevaro bör inte,

annat än om det av speciella skäl är nödvändigt att höra dem, utgöra hinder mot

att hålla huvudförhandlingen.

 Vad som nu har sagts om vårdnadshavare bör inte gälla enbart dem som har den

legala vårdnaden om den unge utan - i likhet med vad som föreslås beträffande

vårdnadshavares och andras medverkan under förundersökningen (jfr avsnitt 6.6) -

också den som har det faktiska ansvaret för den unges vård och fostran. När

dessa hörs vid huvudförhandling bör de, såsom gäller för vårdnadshavare som

hörs, ha rätt till ersättning för sin inställelse av allmänna medel.

9.4 Avkunnande av dom

Regeringens förslag: En bestämmelse av innebörd att

domen i mål mot dem som är under 21 år skall

avkunnas vid huvudförhandlingen eller annat rättens

sammanträde, om det inte möter synnerliga hinder,

tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare.

 Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att en dom mot den som inte har fyllt 18

år, om inte hinder möter, skall avkunnas i den tilltalades närvaro om åtalet

avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Om domen inte kan avkunnas

omedelbart efter förhandlingens avslutande skall ett särskilt sammanträde

hållas.

 Remissinstanserna: Förslaget att ett särskilt sammanträde skall hållas för

avkunnande av dom när detta inte kunnat ske i samband med huvudförhandlingen har

fått ett i huvudsak negativt mottagande.

 Skälen för regeringens förslag: I ett brottmål skall som huvudregel dom i målet

avkunnas omedelbart efter rättegångens avslutande. Enligt 30 kap. 7 § RB gäller

nämligen att överläggning skall hållas samma dag som huvudförhandlingen avslutas

eller senast nästa arbetsdag, och om det kan ske, dom beslutas och avkunnas. När

det av någon anledning behövs anstånd för att besluta eller skriva domen, får

rätten besluta om detta, om det är oundgängligen erforderligt. Domen skall i

sådant fall, om det inte finns synnerliga skäl, meddelas inom två veckor efter

det att förhandlingen avslutats. Om den tilltalade är häktad, skall dom meddelas

inom en vecka i stället för två veckor. Det krävs alltså enligt bestämmelsens

ordalydelse starka skäl för att underlåta att avkunna dom i anslutning till

huvudförhandlingen. Praxis i domstolarna har emellertid utvecklats dithän att

bestämmelsen tillämpats mindre strikt. Om domen inte avkunnas vid

huvudförhandlingen, skall den avkunnas vid annat rättens sammanträde eller

meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli, s.k. kanslidom.

 Bestämmelsen i 12 § andra stycket LUL innebär att den regel som gäller för

häktade också gäller i fråga om domar mot personer under 18 år om åtalet avser

ett brott för vilket är föreskrivet mer än ett års fängelse.

 Det är i mål mot unga särskilt viktigt att domen, om den innebär att den unge

fälls till ansvar, avkunnas när denne är närvarande. Domen kan förväntas göra

ett starkare intryck på den unge om han får ta del av den muntligt och medan han

har rättegången i färskt minne. Rättens ordförande har då också möjlighet att

närmare förklara domens innebörd för den unge och även att framhålla betydelsen

av att denne iakttar vad som kan vara föreskrivet i domen.

 Kommittén föreslår att i de fall där den tilltalade inte har fyllt 18 år och

åtalet avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse skall, om inte hinder

möter däremot, domen avkunnas vid huvudförhandlingen eller vid ett särskilt

sammanträde. Till detta sammanträde bör den tilltalade, hans försvarare,

vårdnadshavarna och åklagaren kallas. Kommittén redovisar de problem ett sådant

förfarande skulle medföra. Bland annat nämns risken för att den unge uteblir

från sammanträdet, risk för förseningar av tingsrättens övriga handläggning samt

att förslaget innebär ökade kostnader. Kommittén anser emellertid att fördelarna

överväger.

 Regeringen delar den uppfattning som flertalet remissinstanser ger uttryck för,

nämligen att det inte är praktiskt att mera regelmässigt hålla särskilda

sammanträden för avkunnande av dom mot unga lagöverträdare. Den formella

möjligheten att hålla ett särskilt sammanträde för att avkunna dom finns också

redan enligt gällande bestämmelse.

 Det är dock för ungdomsmålen önskvärt åstadkomma en stramare ordning än den som

nu tillämpas. Detta bör ske genom att det i lagen med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare tas in en särskild regel i fråga om avkunnande av domar mot

ungdomar. Bestämmelsen bör ta sikte på fall där den unge fälls till ansvar i

målet. För dessa mål bör gälla att rätten skall avkunna domen vid

huvudförhandling eller annat sammanträde om inte synnerliga hinder möter.

Bestämmelsens tillämpningsområde bör dock inte begränsas enbart till dem som är

under 18 år. Det finns skäl att även för de äldre ungdomarna ha en något

stramare reglering när det gäller avkunnande av dom. Det är inte heller

nödvändigt att göra undantag för bötesmålen. De torde i flertalet fall vara av

så enkel natur att det är möjligt att avkunna dom vid huvudförhandlingen.

10 Offentlig försvarare

Regeringens förslag: Bestämmelsen om offentlig

försvarare i lagen med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare ändras så att en tilltalad som

inte har fyllt 18 år har rätt till offentlig

försvarare, om det inte är uppenbart att han saknar

behov av försvarare.

 Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar

det utan erinran. Sveriges advokatsamfund och flera andra remissinstanser anser

att rätten till offentlig försvarare för personer under arton år skall vara utan

undantag. Från åklagarhåll anförs att i bestämmelsen uttryckligen bör anges att

rätten skall ta upp frågan om offentlig försvarare utan att någon begäran därom

gjorts.

 Skälen för regeringens förslag: FN:s generalförsamling antog den 20 november

1989 en konvention om barnets rättigheter. Sverige undertecknade konventionen

den 26 januari 1990 och den trädde för Sveriges del i kraft den 2 september

samma år. Sverige ratificerade konventionen utan att reservera sig på någon

punkt. Konventionens artikel 40 handlar om rättigheterna för barn som

misstänks eller åtalas för eller befunnits skyldigt att ha begått brott. De

skall enligt artikelns punkt 1 behandlas på ett sätt som främjar barnets känsla

för värdighet och värde, som stärker barnets respekt för andra människors

rättigheter och grundläggande friheter och som tar hänsyn till barnets ålder

och önskvärdheten att främja att barnet återanpassas och tar på sig en

konstruktiv roll i samhället.

 För detta ändamål skall konventionsstaterna enligt punkt 2 särskilt säkerställa

att inget barn skall misstänkas eller åtalas för eller befinnas skyldigt att ha

begått brott på grund av en handling eller underlåtenhet som inte var förbjuden

enligt nationell eller internationell rätt vid den tidpunkt då den begicks.

Varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott skall vidare ha

vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att barnet snarast och

direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och få juridiskt biträde eller

annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. Vidare

skall barnet snarast få saken avgjord utan dröjsmål av en behörig, oberoende och

opartisk myndighet eller rättskipande organ i en opartisk förhandling enligt lag

i närvaro av juridiskt eller annat lämpligt biträde och, såvida det inte anses

strida mot barnets bästa, barnets föräldrar eller vårdnadshavare.

 Enligt konventionen skall konventionsstaterna fortlöpande upprätta rapporter om

de åtgärder som vidtagits för att genomföra de rättigheter som erkänts i

konventionen. Sverige överlämnade sin första rapport till FN i september 1992.

FN:s kommitté för övervakning av barnets rättigheter enligt barnkonventionen har

i anledning av rapporten haft synpunkter på reglerna om offentlig försvarare för

barn i konflikt med lagen. Av en promemoria upprättad inom Utrikesdepartementet

i anledning av förhör med Sverige inför kommittén framgår att kommittén fann det

otillfredsställande att frågan om försvarare enligt bestämmelsen i lagen med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare var beroende av påföljdens

karaktär eller de sociala myndigheternas välvilja. Man borde enligt kommittén se

till att offentlig försvarare alltid förordnades då ett barn misstänktes ha

begått ett brott.

 Regler om när offentlig försvarare skall förordnas finns dels i

rättegångsbalken och dels i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare. För den som är under 18 år blir såväl reglerna i 21 kap. RB som

bestämmelsen i 11 § LUL tillämpliga.

 Av 21 kap. 3 a § första stycket RB följer att en offentlig försvarare skall

förordnas för den som begär det om han är anhållen eller häktad eller om han

misstänks för ett brott för vilket det inte är stadgat lindrigare straff än

fängelse i sex månader. I dessa fall anses det nära nog undantagslöst finnas ett

behov av offentlig försvarare. I andra stycket anges när det i andra fall kan

finnas behov av offentlig försvarare. En sådan skall sålunda förordnas om den

misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet, om

försvarare behövs med hänsyn till att det är tveksamt vilken påföljd som skall

väljas och det finns anledning att döma till annan påföljd än böter eller

villkorlig dom eller sådana påföljder i förening eller om det i övrigt

föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga

förhållanden eller till vad målet rör. Som exempel på fall där den misstänktes

förhållanden kan innebära att han har svårt att själv klara sitt försvar har

nämnts mycket hög ålder, psykisk eller allvarlig psykisk sjukdom, nedsatt syn

eller hörsel eller annat allvarligt handikapp. Om den misstänkte biträds av en

försvarare som han själv har utsett, skall någon offentlig försvarare inte

förordnas vid sidan av denne.

 En fråga om förordnande av offentlig försvarare skall enligt 21 kap. 4 § andra

stycket RB tas upp då en framställning om det görs eller rätten annars finner

anledning därtill. Enligt 12 § FUK skall en misstänkt, i samband med att han

underrättas om skälig misstanke, underrättas om sin rätt att under

förundersökningen biträdas av försvarare och om att offentlig försvarare i vissa

fall kan förordnas. Av 23 kap. 5 § RB framgår att förundersökningsledaren skall

göra anmälan till rätten om offentlig försvarare enligt 21 kap. 3 a § RB skall

förordnas för den misstänkte. En offentlig försvarare kan förordnas även om den

misstänkte inte begär det. Om någon begäran inte har gjorts bör emellertid ändå

den misstänktes uppfattning tillmätas stor betydelse. Hänsyn bör tas till att en

tilltalad som fälls enligt 31 kap. RB kan komma att få betala tillbaka

försvararkostnaden eller del därav till staten.

 Enligt 11 § LUL gäller att en offentlig försvarare skall förordnas för en

tilltalad som inte har fyllt 18 år om det finns anledning att döma till annan

påföljd än böter, och om det inte är uppenbart att han saknar behov av offentlig

försvarare. Denna regel gäller enligt ordalydelsen endast den som är tilltalad.

Behovet av offentlig försvarare under förundersökningen för den som inte har

fyllt 18 år och i fall där åtal aldrig väcks tillgodoses i stället genom

reglerna i rättegångsbalken.

 En bestämmelse motsvarande den i 11 § LUL fanns redan i den lag med vissa

bestämmelser om mål rörande brott av underårig som infördes 1946. Av förarbetena

till denna bestämmelse framgår att undantag från rätten till offentliga

försvarare för underåriga skulle gälla i bagatellmål såsom mål rörande enkla

trafikförseelser, våldsamt motstånd och bedrägligt beteende. Bestämmelsen i 11 §

LUL ändrades 1969 genom att ordet "underårig" ersattes med "tilltalad" i samband

med att myndighetsåldern sänktes och det förstnämnda begreppet fick en ändrad

innebörd. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring som trädde

i kraft 1984 (prop. 1983/84:23, bet. 1983/84:JuU7, rskr. 1983/84:50, SFS

1983:921). Ändringen innebar att tillämpningsområdet för bestämmelsen

inskränktes från att gälla tilltalade under 21 år till dem under 18 år.

Samtidigt som denna ändring gjordes fick 21 kap. 3 a § RB sin nuvarande

utformning, vilken innebar en skärpning av förutsättningarna för att få

offentlig försvarare.

 Personer som är under 18 år och som misstänks för brott bör normalt få

offentlig försvarare. Enligt uppgift är det också så de aktuella bestämmelserna

i lagen om unga lagöverträdare och rättegångsbalken har kommit att tillämpas.

Trots att böter är den vanligaste påföljden för personer i åldern 15-17 år

(under 1992 bestämdes påföljden till böter i 2 425 av totalt 4 144 meddelade

domar) tillämpas, enligt uppgifter som underhand inhämtats hos några av de

större tingsrätterna i landet, bestämmelserna om rätt till offentlig försvarare

generöst när det gäller unga lagöverträdare. Det torde vara sällsynt att en

person under 18 år som begärt att få en offentlig försvarare inte får det.

 Det finns mot denna bakgrund och särskilt med hänsyn till de uttalanden som

gjorts av FN:s kommitté för övervakning av barnets rättigheter skäl att ändra

bestämmelsen i 11 § LUL. Bestämmelsen bör inte begränsas till att gälla de fall

där det finns anledning att döma till annat än böter. När det gäller de fall där

åtal inte väcks, t.ex. därför att åtalsunderlåtelse meddelas eller

strafföreläggande utfärdas torde regleringen enligt rättegångsbalken utgöra

tillräckliga garantier för att personer under 18 år får offentlig försvarare när

det behövs. Den särskilda bestämmelsen om offentlig försvarare för unga bör

därför även i fortsättningen bara gälla för tilltalade.

 Regeln om rätt till offentlig försvarare för tilltalade under 18 år bör dock

inte gälla undantagslöst. Det finns enligt regeringens mening inget praktiskt

behov av att, som några remissinstanser föreslår, göra rätten till offentlig

försvarare absolut för denna krets av tilltalade. I de fall där man klart kan

säga att den unge inte har behov av det stöd som en offentlig försvarare kan ge

bör en sådan inte förordnas. Detta kan vara fallet när den unge har erkänt den

gärning åtalet avser och utredningen är okomplicerad. En lämplig avgränsning är

att offentlig försvarare inte skall förordnas, om det är uppenbart att behov

saknas. En ordning som den föreslagna torde inte innebära någon större

förändring utan i princip motsvara vad som redan förekommer.

 Det är inte nödvändigt att, utöver vad som gäller enligt rättegångsbalken, i

lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare reglera att rätten skall

ta ställning till om en offentlig försvarare skall förordnas för den unge

oavsett om en begäran om detta görs.

11 Kostnader

De förslag som syftar till en snabbare och effektivare handläggning av mål och

ärenden mot unga lagöverträdare torde inte innebära några kostnadsökningar. Den

kostnadsökning som kan föranledas av att vårdnadshavare och andra i större

utsträckning skall kallas till domstol och få rätt till ersättning för sin

inställelse, ryms inom ramen för befintliga resurser.

12 Ikraftträdande m.m.

Förslagen bör kunna träda i kraft den 1 mars 1995. Äldre bestämmelser bör gälla

i fråga om mål eller ärenden hos polis och åklagare där förundersökning har

inletts före ikraftträdandet. I domstol bör äldre bestämmelser gälla i mål där

talan har väckts före ikraftträdandet.

13 Författningskommentar

13.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare

Ändringarna i lagen är dels redaktionella och dels av saklig art. För att göra

lagens innehåll mer överskådligt har mellanrubriker införts. Nuvarande

bestämmelser har disponerats om och har i vissa fall brutits upp på flera

paragrafer. En modernisering av språket och vissa ändringar som gör språket mer

enhetligt har också gjorts. Flera av de nya bestämmelserna bygger på liknande

bestämmelser i försöksförordningen (1988:217). Ändringarna innebär att

innehållet i denna permanentas inom ramen för lagen med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare. Därmed kan förordningen upphävas. Regeringen avser att

senare fatta beslut i den frågan.

 Regeringen har också för avsikt att samla de bestämmelser om förfarandet vid

handläggning av ungdomsmål hos polis, åklagare och domstol som inte bör tas in i

lag, i en särskild förordning.

1 §

Bestämmelsen är ny och är föranledd av lagens nya disposition.

 I första stycket anges att det i lagen finns särskilda bestämmelser om

handläggning hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den

misstänkte inte har fyllt 21 år. Liksom tidigare är lagen att anse som ett

komplement till rättegångsbalken. De särskilda reglerna i denna lag ersätter och

fyller ut bestämmelserna i rättegångsbalken.

 I andra stycket anges för tydlighetens skull att de regler som finns i

rättegångsbalken m.fl. författningar gäller utöver vad som följer av denna lag.

2 §

Första stycket innebär att polismän och åklagare som med avseende på intresse

och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämpade för

uppgiften, skall leda förundersökningar i fråga om ungdomar under arton år. Om

det möter hinder att de speciellt avdelade poliserna eller åklagarna handlägger

ärendet får det göras av annan. Detta bör dock inte komma i fråga annat än i

undantagsfall. Det kan t.ex. röra sig om förundersökningar med flera misstänkta

där enbart en av dem är under arton år och där dennes brottslighet är mindre

allvarlig. Frågan får avgöras från fall till fall efter en helhetsbedömning av

förundersökningens omfattning, den unges brottslighet och sociala situation m.m.

Att speciella regler gäller för unga lagöverträdare, såsom tidsfristen för

förundersökningen, påverkar naturligtvis bedömningen av var målet skall

handläggas.

 I andra stycket anges att i fall där den unge återkommer som misstänkt för ny

brottslighet, skall om möjligt samma polismän och åklagare anlitas för den nya

förundersökningen. Av bestämmelsen följer att administrativ personal inte skall

handlägga mål mot personer under arton år.

 Skälen till bestämmelserna har angetts i avsnitt 6.2.

3 §

I bestämmelsen föreskrivs att åklagaren alltid skall leda en förundersökning

beträffande den som är under 18 år i fråga om brott för vilket det är

föreskrivet fängelse i mer än sex månader, om den unge är skäligen misstänkt för

brottet. Innan det finns någon som är skäligen misstänkt för ett brott gäller

alltså de vanliga reglerna för förundersökningen, se 23 kap. 4 § RB. Den

särskilda regeln om förundersökningsledningen gäller oavsett om det i

brottsutredningen även finns misstänkta som är över arton år. I övrigt hänvisas

till vad som sagts i avsnitt 6.4.

4 §

Bestämmelsen, som behandlas i avsnitt 6.5, innebär att det införs en tidsfrist

för förundersökningar mot den som inte har fyllt arton år. Fristen gäller i

fråga om brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader.

Förundersökningen i sådana mål skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så

snart det kan ske och senast inom fyra veckor räknat från den dag den misstänkte

delges underrättelse om att han är skäligen misstänkt för brott, se 23 kap. 18 §

första stycket RB. Fristen gäller enbart förundersökningen mot den som är under

arton år. I de fall då det i en och samma förundersökning finns flera misstänkta

och några av dem är äldre kommer dock fristen i praktiken att gälla

förundersökningen mot samtliga, om det inte är möjligt att handlägga målet mot

den unge separat.

 Om den unge under förundersökningens gång misstänks för nya brott innebär inte

det att en ny frist börjar löpa. Det kan dock utgöra skäl till att fristen får

överskridas.

 Bestämmelsen ger utrymme för att i undantagsfall överskrida fristen. Detta får

dock endast ske om det är absolut nödvändigt, t.ex. om det är fråga om en mycket

omfattande brottsutredning, såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och

ett stort antal brott som är svårutredda. Ett annat exempel kan vara att man

under förundersökningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för

eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott.

Ytterligare exempel är att det är nödvändigt att genomföra tekniska

undersökningar som tar lång tid. Det förhållandet att det för tillfället råder

brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde

innebär inte att fristen får överskridas.

 Utredningen skall slutföras så snart det kan ske, vilket innebär att hela

tidsfristen får utnyttjas endast om det är nödvändigt. I många fall bör det vara

möjligt att besluta i åtalsfrågan inom kortare tid än fyra veckor.

5 §

Ett tillägg har gjorts till nuvarande 6 c § som innebär att, om den som är under

18 år är skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren inte bara

underrättas omedelbart, utan också kallas till de förhör som hålls med den unge.

Några tvångsmedel knyts inte till kallelsen.

 En underrättelse eller kallelse skall inte utfärdas om det skulle innebära men

för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. En situation då

polisen på grund av att det skulle innebära men för utredningen, kan underlåta

att kalla vårdnadshavaren till förhöret är om man kan befara att den unge blir

mindre meddelsam om vårdnadshavaren är närvarande. Enbart en underrättelse till

vårdnadshavaren torde endast i undantagsfall innebära men för utredningen.

 När det gäller de fall då underrättelse och kallelse får underlåtas på grund av

att det finns särskilda skäl mot det kan hänvisas till vad som gäller i dag i

fråga om underrättelse till vårdnadshavare. Av motiven till bestämmelsen i

nuvarande lydelse (prop. 1987/88:135, s. 33) framgår att underrättelse inte

skall ske i fall där det uppenbarligen inte skulle fylla någon funktion, t.ex.

då det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag eller om det kan

antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om

vårdnadshavaren underrättas. Som exempel på detta anges att det på grund av

förhållandena i hemmet finns risk för att underrättelsen leder till kroppslig

bestraffning eller annan kränkande behandling av den unge. Där nämns också det

fallet att vårdnadshavaren är misstänkt för delaktighet i det brott förhöret

gäller.

 Ett annat exempel på fall där kallelse kan få underlåtas är om förhör med den

unge av utredningsskäl måste hållas omedelbart och hans vårdnadshavare inte kan

nås.

 Den nya bestämmelsen innebär inte att vårdnadshavaren behöver eller har rätt

att vara närvarande i förhörsrummet när den unge hörs. Syftet är att föräldrarna

skall få större kännedom om vad förundersökningen och lagföringsprocessen i

övrigt innebär och själva ta ansvar för den unge.

 Regeln gäller också för annan som svarar för den unges vård eller fostran, om

det är denne och inte vårdnadshavaren som närmast har ansvaret för den unge. Det

kan röra sig om fosterföräldrar eller andra, t.ex. far- eller morföräldrar som

den unge bor hos. Det får avgöras från fall till fall vem som skall underrättas

och kallas om det inte är klart att de legala vårdnadshavarna också har det

faktiska ansvaret för den unge.I övrigt hänvisas till avsnitt 6.6.

6 §

Bestämmelsen är ny och innebär att polisen alltid skall underrätta socialnämnden

när den som är under 18 år är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse

kan följa. Ändringen har behandlats i avsnitt 6.7.

7 §

Bestämmelsen är ny och anger att företrädare för socialtjänsten skall närvara

vid förhör med den som är under 18 år och som är misstänkt för brott på vilket

fängelse kan följa, om det är möjligt och kan ske utan men för utredningen.

Bestämmelsen innebär att socialnämnden normalt skall kallas - muntligen eller

skriftligen - till förhöret. De närmare formerna för kallelse regleras inte i

lagen utan får bestämmas av de enskilda myndigheterna. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 6.7.

8 §

Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 5 a §.

9 §

Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 6 §.

10 §

I bestämmelsen, som är ny, anges att åklagare, innan talan har väckts vid

domstol, får inhämta ett yttrande från frivårdsmyndighet enligt 1 § lagen

(1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m., i fråga om den som

inte har fyllt 18 år. Av ordalydelsen framgår att vad som är föreskrivet i

nämnda lag om beslut att inhämta ett sådant yttrande gäller också för åklagarens

beslut.

 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.2.

11 §

Den nuvarande 3 § har delats upp på två nya paragrafer, 11 och 12 §§. Dessa har

behandlats i avsnitt 7.2.

 Ordningsföljden mellan bestämmelserna har jämkats i enlighet med Lagrådets

förslag. I 11 § ges bestämmelser om när yttranden från socialnämnden skall

inhämtas och vad ett yttrande skall innehålla samt om socialnämndens

upplysningsskyldighet i övrigt.

 Ändringarna i första stycket innebär att åklagaren som huvudregel alltid skall

inhämta ett yttrande från socialnämnden innan han fattar beslut i åtalsfrågan i

fråga om den som har begått brott innan han fyllt 18 år. I bestämmelsen införs

också som en förutsättning för att ett yttrande skall få inhämtas ett krav på

erkännande eller skälig brottsmisstanke. Liksom tidigare gäller att ett yttrande

inte behöver inhämtas om brottet är ringa eller det är uppenbart att det finns

förutsättningar för åtalsunderlåtelse. Bestämmelser om dessa undantag har

flyttats från det nuvarande fjärde stycket i 3 §. Det görs också ett tillägg av

innebörd att yttrande inte heller behöver inhämtas om det annars anses

obehövligt. Här avses t.ex. fall där det är uppenbart att påföljden skall stanna

vid böter.

 Andra stycket motsvarar, med vissa språkliga justeringar, nuvarande första

stycket andra meningen samt andra stycket i 3 §. Bestämmelsen behandlar frågan

om innehållet i ett yttrande från socialnämnden. Enligt nuvarande lydelse kan

socialnämnden yttra sig om den unges personliga utveckling samt hans vandel och

levnadsomständigheter i övrigt. Begreppet vandel, som är ålderdomligt, torde

innefattas av levnadsomständigheter i övrigt och tas därför bort.

 Tredje stycket motsvarar det nuvarande sista stycket i 3 §. Ändringen är enbart

språklig.

12 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om den tid inom vilken nämnden skall lämna

sitt yttrande och ersätter det nuvarande tredje stycket i 3 §. I och med den nya

ordningen, där förundersökning och personutredning skall bedrivas parallellt, är

det inte nödvändigt att i författning ange de tider inom vilka yttranden skall

avges. I stället skall gälla att åklagaren i sin begäran anger inom vilken tid

yttrandet skall lämnas. Han har då möjlighet att anpassa tiden på ett sådant

sätt att förundersökning och personutredning kan beräknas bli klara samtidigt.

Mot bakgrund av de regler som föreslås om tidsfrister för förundersökning mot

unga och om underrättelser till socialnämnden torde nämnden sällan få kortare

tid till sitt förfogande att avge ett yttrande än de två veckor som nu gäller.

Socialnämnden skall självklart följa den tidsangivelse åklagaren angett. Någon

bestämmelse om detta är inte nödvändig. Om det inte är möjligt att hålla tiden

kan åklagaren medge anstånd. I de fall åtalsunderlåtelse meddelas är det också

möjligt att lämna yttrandet muntligt vid det sammanträde där beslutet meddelas

den unge. Detta bör endast ske i undantagsfall och förutsätter att åklagaren

under hand fått besked om vad yttrandet kommer att innehålla. Det är lämpligt

att innehållet i ett muntligt yttrande antecknas i det protokoll som upprättas i

ärendet.

 I bestämmelsen anges också att åklagaren, om det är lämpligt, kan ge

anvisningar för hur yttrandet kan begränsas.

13 §

Bestämmelsen motsvarar 6 b §. Några språkliga ändringar har gjorts.

14 §

Bestämmelsen motsvarar, med några språkliga ändringar i första och andra

styckena, 6 d §.

15 §

Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar 6 a §.

16 §

Den nuvarande 1 § har delats upp på två paragrafer, 16 och 17 §§. Denna

bestämmelse motsvarar första, sjätte och sjunde styckena i nuvarande

bestämmelse. Första stycket motsvarar med en språklig justering det nuvarande

första stycket.

 I andra stycket har tagits in vad som framgår av det nuvarande sjätte stycket,

nämligen att det också finns bestämmelser om åtalsunderlåtelse 20 kap. 7 § RB

Liksom tidigare gäller reglerna om åtalsunderlåtelse i lagen med särskilda

bestämmelsr om unga lagöverträdare skall tillämpas före reglerna i

rättegångsbalken. Tredje stycket motsvarar det nuvarande sjunde stycket.

17 §

Paragrafen motsvarar andra, tredje, fjärde och sjätte styckena i nuvarande 1 §.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2 och 8.3.

 Ändringarna i första stycket (nuvarande andra stycket i 1 §) är enbart

språkliga. I andra stycket (nuvarande tredje stycket) görs ingen ändring.I

tredje stycket, som motsvarar det tidigare fjärde stycket i 1 §, görs tillägget

att åklagaren vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas får beakta

den unges vilja att gottgöra målsäganden på annat sätt än genom att ersätta,

avhjälpa eller begränsa skada som orsakats målsäganden. Det kan exempelvis röra

sig om att den unge visar en vilja att delta i s.k. medling eller att hjälpa

målsäganden att utföra arbete som inte har direkt samband med brottet. I någon

mån kan också beaktas om den unge bett målsäganden om ursäkt. Det är inte

nödvändigt att en åtgärd verkligen kommit till stånd för att den skall få

beaktas. Som nämnts i avsnitt 8.3 är inte heller viljan att ställa till rätta

ensamt avgörande för om åtal skall väckas eller inte. Åtgärden måste ställas i

proportion till brottet och de konsekvenser detta medfört för målsäganden.

 I fjärde stycket, som motsvarar det nuvarande femte stycket, har ett tillägg

gjorts som innebär att åklagaren, vid bedömningen av om ett väsentligt allmänt

intresse åsidosätts och åtalsunderlåtelse alltså inte skall meddelas, särskilt

skall beakta om den unge tidigare har gjort sig skyldig till brott. Tillägget

innebär att möjligheterna att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall i brott

begränsas, men utgör inte något absolut förbud mot åtalsunderlåtelse i sådana

fall. En nyanserad bedömning måste göras där hänsyn bl.a. tas till den tid som

förflutit mellan brotten och till om den nya brottsligheten är lindrigare eller

allvarligare än den tidigare. Den tidsrymd om sex månader som enligt andra

stycket i nuvarande 5 § skall beaktas vid bedömningen av om ett beslut om

åtalsunderlåtelse skall återkallas, bör vara vägledande vid bedömningen också

enligt förevarande bestämmelse. Endast brott för vilka den unge har lagförts

eller för vilka åtalsunderlåtelse har meddelats får beaktas.

18 §

Första stycket ersätter nuvarande 4 § första stycket, som anger att ett beslut

om åtalsunderlåtelse på lämpligt sätt skall tillkännages för den unge. Den nya

bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 8.5, innebär att den unge skall

underrättas om beslutet vid ett personligt sammanträffande med åklagaren.

Sammanträffandet skall genomföras inom två veckor från dagen för beslutet. Den

unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran skall

kallas till sammanträffandet, om det inte möter hinder eller det finns särskilda

skäl mot det. När det gäller kretsen av andra än vårdnadshavare som bör kallas

hänvisas till kommentaren till 5 §. Av lagtextens formulering framgår att

vårdnadshavarna (eller annan) inte kallas vid påföljd av några tvångsåtgärder

och att det förhållande att de uteblir inte utgör något hinder mot att

sammanträffandet hålls. Det finns inte heller någon möjlighet att tillgripa

tvångsåtgärder för att få den unge att komma till sammanträffandet.

 Även företrädare för socialtjänsten bör ges tillfälle att delta vid

sammanträffandet. De närmare formerna för kallelse till sammanträffandet

regleras inte i lagen utan får bestämmas av de enskilda myndigheterna.

 Av ordalydelsen framgår vidare att det är en åklagare som skall hålla

sammanträffandet med den unge. Det är lämpligt att det hålls av den åklagare som

har fattat beslutet. Den unge bör inte bara muntligen få besked om innehållet i

beslutet. Han bör också få del av beslutet i skriftlig form.

 I andra stycket anges att sammanträffandet får äga rum senare än två veckor

från beslutet om det är uppenbart att det inte kan genomföras inom tidsfristen.

När fristen måste överskridas bör strävan vara att sammanträffandet äger rum så

snart det är praktiskt möjligt. Möjligheten att överskrida fristen skall

användas restriktivt.

 Kan ett personligt sammanträffande över huvud taget inte genomföras skall

beslutet meddelas den unge skriftligen. De situationer som åsyftas är exempelvis

när den unge uteblivit från ett sammanträffande eller när han, sedan han kallats

till sammanträffandet, meddelar åklagaren att han inte tänker komma.

19 §

Bestämmelsen är ny och behandlar åklagarens uppgifter vid ett sammanträffande

enligt 18 §. Den har behandlats i avsnitt 8.5. Åklagaren skall vid ett sådant

sammanträffande särskilt förklara innebörden av beslutet om åtalsunderlåtelse

och det skötsamhetskrav det är förenat med, samt klargöra vilka följderna kan

bli av fortsatta lagöverträdelser.

20 §

Bestämmelsen är ny och innebär att vad som föreskrivs i om underrättelse av

beslut om åtalsunderlåtelse enligt 18 och 19 §§ i tillämpliga delar skall gälla

också i fråga om beslut om åtalsunderlåtelse som meddelas enligt 20 kap. 7 § RB,

om beslutet avser brott som någon har begått innan han har fyllt arton år.

Avgränsningen anknyter till vad som gäller för beslut om åtalsunderlåtelse

enligt 17 § (jfr avsnitt 8.5).

 Av 19 § framgår att åklagaren vid ett sammanträffande enligt 18 § skall

förklara innebörden av det skötsamhetskrav som anges i 22 § (nuvarande 5 §).

Något uttryckligt skötsamhetskrav finns dock inte i fråga om beslut enligt

bestämmelserna i rättegångsbalken. Åklagarens uppgift vid det personliga samman-

träffandet att förklara innebörden av skötsamhetskravet gäller därför inte när

åtalsunderlåtelse meddelas enligt reglerna i rättegångsbalken.

21 §

Bestämmelsen motsvarar andra stycket i nuvarande 4 §.

22 §

Bestämmelsen motsvarar 5 §.

23 §

Bestämmelsen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 7 §.

24 §

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 11 § som handlar om rätten till offentlig

försvarare för tilltalade som inte har fyllt 18 år. Bestämmelsen har ändrats på

det sättet att undantaget för fall där det inte finns anledning att döma till

annan påföljd än böter har tagits bort. Liksom tidigare skall gälla att

offentlig försvarare normalt bör förordnas för personer under 18 år. I mål där

gärningen har erkänts och där det inte finns tveksamheter i fråga om utredningen

av brottet, torde behov av offentlig försvarare i många fall inte finnas. I de

fall påföljdsvalet är tveksamt eller när en frihetsberövande påföljd kan komma i

fråga bör en offentlig försvarare normalt förordnas. Den föreslagna lydelsen är

inte avsedd att innebära någon förändring i förhållande till vad som i praktiken

redan gäller. De regler om rätt till offentlig försvarare som finns i 21 kap. 3

a § RB gäller naturligtvis också för tilltalade och misstänkta som är under 18

år. Ändringen har behandlats i avsnitt 10.

25 §

Bestämmelsen ersätter 10 § och reglerar i sin nya lydelse den särskilda ordning

som skall gälla för domare i mål mot dem som är under tjugoett år. Den har

behandlats i avsnitt 9.1.

 I första stycket anges att sådana mål skall, om inte hinder möter, handläggas

av de domare som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga

lagöverträdare, är särskilt lämpade för uppgiften. Bestämmelsen gäller i alla

mål där någon av de tilltalade är under tjugoett år och är tillämplig i både

tingsrätt och hovrätt. Av 1 § följer att regeln endast omfattar brottmål. Det

ankommer på domstolschefen att utse den eller de domare vid domstolen som skall

handlägga ungdomsmålen. Avsikten är att kompletterande bestämmelser skall ges i

förordning.

 Möjligheten att låta ett ungdomsmål handläggas av en annan domare än den

särskilde domaren är avsedd att användas restriktivt, i fall där det inte är

praktiskt möjligt för den särskilde domaren att själv handlägga målet, t.ex. vid

sjukdom eller i semestertider.

 I de mål som omfattas av bestämmelsen skall, i enlighet med vad som gäller för

juristdomarna, anlitas nämndemän som bedöms ha en särskild fallenhet för

uppgiften.

 I andra stycket anges att annan än de speciella domarna får handlägga

ungdomsmål om det är fråga om brott med enbart böter i straffskalan.

26 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 9 §. Den har behandlats i avsnitt 9.3. Det

nuvarande andra stycket i 9 § har dock tagits in i en egen paragraf, 28 §.

 I ett nytt första stycke anges att, i mål mot den som är under arton år,

vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran skall

underrättas om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandlingen, om det inte

finns särskilda skäl mot det. Beträffande innebörden av uttrycket särskilda skäl

och frågan om vilka som omfattas av annan som svarar för den unges vård och

fostran, hänvisas till kommentaren till 5 §. Regeln är tillämplig i fråga om

alla kategorier av brott, således även brott med enbart böter i straffskalan.

 Andra stycket ersätter det nuvarande första stycket och innebär att, om åtalet

avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse, vårdnadshavaren eller annan

skall höras vid huvudförhandlingen, där så lämpligen kan ske och särskilda skäl

inte finns mot det. Genom ändringen försvinner den koppling till möjligheten att

döma till fängelse eller skyddstillsyn som finns i gällande bestämmelse. Med

särskilda skäl avses detsamma som i den nuvarande 6 c §, (se kommentaren till 5

§). Av bestämmelsen följer att vårdnadshavaren (eller annan) i mål om åtal för

brott med fängelse i straffskalan alltid skall kallas till huvudförhandling.

Rätten får liksom i dag underlåta att höra vårdnadshavaren (eller annan) om det

av någon anledning inte är möjligt för dem att närvara eller om de helt enkelt

uteblir. I avsnitt 9.3 har redovisats skälen för att några tvångsmedel inte

skall knytas till kallelsen.

 I tredje stycket görs ett tillägg som innebär att även annan än vårdnadshavare

som hörs enligt första stycket har rätt till ersättning av allmänna medel.

27 §

Bestämmelsen motsvarar med vissa språkliga ändringar nuvarande 8 §.

28 §

Bestämmelsen motsvaras av andra stycket i nuvarande 9 §.

29 §

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 12 §.

 Avgränsningen av tillämpningsområdet för den frist för hållande av

huvudförhandling som gäller enligt andra stycket ändras från fängelse i mer än

ett år till fängelse i mer än sex månader. Ändringen innebär inte någon större

praktisk förändring utan görs för att anpassa regeln till de avgränsningar som i

övrigt gäller enligt lagen. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.2.

30 §

I en ny bestämmelse stramas skyldigheten att avkunna dom upp i mål mot unga.

Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 9.4, tar närmast sikte på fall där

den åtalade fälls till ansvar. I mål mot den som inte har fyllt 21 år skall

domen avkunnas muntligen vid huvudförhandling eller annat sammanträde om det

inte möter synnerliga hinder. Det krävs alltså mycket starka skäl för att

underlåta att avkunna domen muntligen. Som exempel kan nämnas att det är fråga

om ett mycket stort mål med många tilltalade och ett stort antal särskilda

yrkanden.

 För tydlighetens skull anges att, förutom det särskilda krav på synnerliga

hinder som uppställs för att rätten skall kunna underlåta att avkunna domen

muntligen, gäller bestämmelserna i 30 kap. 7 § RB också för ungdomsmålen. Härav

följer också att den särskilda regel gäller som anger att vissa domar mot den

som är under arton år normalt skall meddelas inom en vecka från

huvudförhandlingens avslutande i stället för som annars inom två veckor, om en

kanslidom får meddelas (se 29 § andra stycket LUL (nuvarande 12 §) jfrt med 30

kap. 7 § andra stycket RB).

31-37 §§

Bestämmelserna motsvarar med vissa språkliga ändringar nuvarande 13-19 §§.

13.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

17 §

I andra stycket görs en följdändring med anledning av att 16 § LUL skall

betecknas 34 §, samt en språklig ändring.

Sammanfattning av betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35)

1 Bakgrund

Vårt uppdrag är dikterat av den osäkerhet som i dag råder i frågan hur samhället

bör reagera mot ungdomsbrottsligheten, särskilt med hänsyn till att den har

betydande omfattning och medför stora skador för såväl den enskilde som det

allmänna. Osäkerheten präglas också av det förhållandet att samhällets åtgärder

mot ungdomsbrottsligheten hittills inte visat sig vara verkningsfulla, om man

hoppats på en tydlig nedgång. Människor i allmänhet uppfattar

ungdomsbrottsligheten som ett av de stora samhällsproblemen som inte kunnat

bemästras. En fråga som därvid kommit upp är om samhällets ingripanden mot de

unga lagöverträdarna sker på rätt sätt och med rätt inriktning. Bl.a. har frågan

ställts om den nuvarande fördelningen av uppgifter mellan socialtjänsten och

rättsväsendet är rätt avvägd, när det gäller insatserna mot ungdoms-

brottsligheten. Det har också sagts att det är ett viktigt allmänt intresse att

dessa insatser står i samklang med samhällets åtgärder mot brottsligheten i

stort. De förändringar i påföljdssystemet, som skett i takt med det

kriminalpolitiska utvecklingsarbetet, har hittills inte i någon vidare mån

berört de unga lagöverträdarna. Den särskilda påföljden överlämnande till vård

inom socialtjänsten (31 kap. 1 § BrB) har sålunda hållits utanför reformarbetet.

Vårt arbete har i enlighet med direktiven inriktats på två områden, dels

reaktionssystemet, dels systemet för ingripanden mot brott och handläggning av

brott som begås av unga lagöverträdare. Med unga lagöverträdare förstås här

ungdomar i åldrarna 15-17 år och 18-20 år. För dessa båda grupper gäller delvis

olika regler. Unga lagöverträdare i åldrarna under 15 år (de icke straffmyndiga)

faller utanför vårt uppdrag. Det bör dock anmärkas att det finns en mycket

betydande barnbrottslighet i dessa åldrar och att det, särskilt när det gäller

insatser för att på ett tidigt stadium ingripa mot ungdomsbrott, inte föreligger

några åldersgränser.

 I avsnitt 2-5 beskriver vi den ideologiska grunden för reaktionssystemet och

utvecklingen i modern tid av olika påföljdsformer, som gällt unga lagöverträ-

dare. Vi ger också vissa kriminologiska bakgrundsfakta beträffande

ungdomsbrottslighetens omfattning, utveckling och struktur. Av särskilt intresse

är framställningen av den brottsförebyggande verksamheten, som just när det

gäller de unga lagöverträdarna måste tillmätas stor betydelse. Slutligen

innefattar bakgrundsmaterialet en allmän beskrivning av samhällets åtgärder mot

brott såväl på rättsvårdens som på den sociala sektorns sida.

2 Vår kriminalpolitiska uppfattning

Till grund för våra förslag ligger den kriminalpolitiska uppfattning som vi

redovisar i avsnitt 6. Vi framhåller där att förändringar i straffsystemet,

enligt vad den kriminologiska forskningen visat, egentligen tycks ha en

begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. Brottsutvecklingen

styrs alltså av en rad andra faktorer som verkar med större eller mindre styrka,

oberoende av straffsystemet och rättsvårdens insatser mot brott. Det är här

t.ex. fråga om faktorer som hänförs till förändringar i samhällsstrukturen och

samhällsförhållandena i allmänhet, människors förhållande till varandra och till

myndigheterna, den sociala kontrollen och den socio-ekonomiska situationen. Det

står emellertid klart att också kriminaliseringsnivån, dvs. den utsträckning i

vilken samhället anser det nödvändigt att styra medborgarnas handlande med

straffbestämmelser, har betydelse i sammanhanget.Även om vi menar att den

brottsförebyggande verksamheten i vid bemärkelse spelar den viktigaste rollen i

samhällets ansträngningar att bekämpa ungdomsbrottsligheten, så är

straffsystemet och rättsväsendets sätt att handha detta också betydelsefulla

inslag i denna kamp. Det är givet att påföljdernas utformning allmänt sett har

betydelse för brottslighetens omfattning och utveckling. Detsamma gäller det

sätt på vilket samhället reagerar mot brott och i vilka former detta sker.

 När det gäller påföljderna och påföljdernas verkningar understryker vi att det

numera råder en betydande enighet om att knappast någon påföljd har positiva

effekter för den som utsätts för den. Det finns många undersökningar som visar

att ju mer ingripande en påföljd är - och detta gäller inte minst ingripanden

med tvångsvård - desto mindre sannolikt är det att den som är föremål för

ingripandet slutar med att begå brott och i övrigt anpassas till samhället. Av

detta får man dock inte dra den slutsatsen att insatser med hjälp och stöd åt

dem, som undergår verkställighet av påföljder, inte skulle vara motiverade.

Tvärtom är det av stor vikt att sådana insatser erbjuds de unga lagöverträdarna

inom ramen för verkställigheten för att komma till rätta med deras problem i det

individuella fallet.

 Under den debatt som under senare årtionden förts angående påföljdssystemet har

kritik riktats mot den behandlingstanke som varit ledande för systemets

uppbyggnad i BrB. Vad kritiken särskilt gällt är att det förmenta behovet av

vård och behandling anses motivera att gärningsmannen döms till straff för brott

som han övertygats om. Genom att legitimera det straffrättsliga ingripandet med

ett vårdbehov ger man uttryck för uppfattningen att straffet egentligen är till

för den dömdes eget bästa. Driven till sin spets innebär behandlingstanken att

det skall ankomma på experter att - allteftersom behandlingen fortgår och bero-

ende på hur den lyckas - besluta om innehållet i en påföljd samt avgöra hur

länge och i vilka former den skall verkställas. Parallellen med behandling inom

sjukvården är tydlig. Den dömde skall anses färdigbehandlad, när han "botats".

Detta ger enligt kritikerna en falsk verklighetsbild, där sambandet mellan

brottet och påföljden döljs och gärningsmannen kan komma att berövas ansvaret

för sina gärningar. Behandlingstanken anses också leda till orättvisa och in-

konsekvens i systemet. Inte minst när det gäller ingripanden mot unga lag-

överträdare på grund av brott har behandlingstanken fått stark genomslagskraft.

 Vi ställer oss bakom kritiken mot behandlingstanken och menar att ett

påföljdssystem avseende unga lagöverträdare bör byggas upp efter principer, som

tillgodoser de ungas anspråk på rättssäkerhet och trovärdighet. Genom att öppet

redovisa sambandet mellan brott och påföljd och konsekvenserna för den som begår

brott, bör det vara möjligt att låta systemet spela en viktig roll i bekämpandet

av ungdomsbrottsligheten.

 De principer vi anser vara viktiga är inte särskilt förbehållna de unga

lagöverträdarna utan bör styra påföljdssystemet i stort. Vi pekar här på vikten

av att påföljdssystemet vilar på en humanitär grund. Det tvång som följer av ett

straff måste ske i kontrollerade former. Speciellt när det gäller de unga är det

av betydelse att det straffrättsliga förfarandet sker snabbt och att tiden

mellan brott och straff görs så kort som möjligt. Man bör också sträva efter att

påföljderna inte görs mer ingripande än vad som är nödvändigt för att markera

ogillandet. Frihetsberövande påföljder bör i största möjliga utsträckning

undvaras, särskilt beträffande de yngsta lagöverträdarna för vilka inlåsning kan

verka nedbrytande och medföra stora skador.

 En annan viktig princip avser förutsebarheten. Denna ställer bl.a. krav på att

den dömde på förhand skall veta vad han kommer att utstå på grund av brottet. En

påföljd bör sålunda vara bestämd i tiden och till sitt innehåll. Man har vidare

anspråk på att verkligheten beskrivs i klarspråk sådan som den är och utan att

fakta döljs. Det bör sålunda stå klart att ett brott följs av en reaktion och

att denna är ett straff. Principen om proportionalitet innebär att en påföljds

styrka skall svara mot brottets svårhet. Varje brott tillmäts sålunda ett

straffvärde som relateras till påföljden. Detta förutsätter att även påföljderna

kan graderas efter svårhet.Det är av stor betydelse att reaktionssystemet

uppfattas som rättvist. Likvärdiga brott bör i princip medföra likvärdiga

straff. Vidare måste man uppehålla kravet på likhet inför lagen. En påföljd bör

bestämmas efter vad den tilltalade gjort och inte efter hans sociala situation

eller personliga förhållanden. En förutsättning för att ett straffsystem skall

uppfattas som trovärdigt är att tillämpningen följer en konsekvent linje. Den

dömde skall veta vilka följderna blir, om han överträder givna föreskrifter och

förbud. Sådana överträdelser skall också leda till åtgärder så att man ser att

det ligger allvar bakom sanktionsreglerna.

 De principer vi förespråkar bör enligt vår uppfattning styra påföljdssystemet

mot unga lagöverträdare. De medför i viss utsträckning en uppstramning av

reaktionerna. Avsikten är däremot inte att denna uppstramning skall medföra en

hårdare attityd mot de unga lagöverträdarna. Det måste förutsättas att

påföljderna får ett innehåll som är meningsfullt och att verkställigheten sker

inom de ramar, som tar sikte på de ungas behov i individuella fall. Bestämmandet

av påföljd är en sak, verkställigheten en annan.

3 Utredningsförfarandet och samarbetsfrågor (7)

Av grundläggande betydelse för att reaktionssystemet mot unga lagöverträdare

skall kunna vinna förtroende är att det uppfattas som effektivt. Detta

förutsätter att alla de som engageras i arbetet mot ungdomsbrott är inriktade på

ändamålsenliga handläggnings- och samarbetsformer. Det förutsätter också att

tiden mellan brott och reaktion blir så kort som möjligt.

 Den utredning som läggs till grund för en reaktion mot ett brott innefattar

dels själva brottsutredningen, dels personutredningen. Frågan är om man,

speciellt när det gäller de unga lagöverträdarna, kan begränsa utredningsarbetet

för att därigenom åstadkomma ett snabbare förfarande. Vår uppfattning är att den

unge inte skall under längre tid än vad som är oundgängligen nödvändigt leva i

ovisshet om, vad som skall hända honom på grund av ett brott. Med en snabb

handläggning betonas också sambandet mellan brott och straff på ett klarare

sätt. En snabb handläggning får dock inte innebära att viktiga rättssäkerhets-

krav sätts ur spel.

 Vi understryker vikten av att samarbetet mellan de handläggande myndigheterna -

främst polis, åklagare och socialtjänst - förbättras. Ett led i att åstadkomma

detta är att man inom myndigheterna inför en specialisering på så sätt, att

antalet personer som skall handlägga ungdomsärenden begränsas och att dessa

särskilt inriktas på och utbildas för denna verksamhet. Därmed kan man

åstadkomma tätare kontakter mellan handläggarna, bättre personkännedom,

kontinuitet i arbetet och bättre möjligheter till utbildning och praktik.

 Vårt förslag innebär att det vid alla polismyndigheter skall finnas särskilt

avdelade polismän som är ansvariga och särskilt lämpade för arbetet med unga

lagöverträdare. Dessa polismän skall vara tillgängliga dygnet runt eftersom en

brottsutredning skall kunna inledas omedelbart, oavsett vid vilken tidpunkt

brottet begås. På motsvarande sätt föreslår vi att det vid varje åklagarmyn-

dighet bör finnas särskilda åklagare som handlägger målen mot unga

lagöverträdare. Dessa ungdomsåklagare bör ha hög kompetens. Specialiseringen bör

emellertid inte begränsas till rättsväsendet. Vi föreslår att särskilda ungdoms-

handläggare inom socialtjänsten skall avdelas för arbetet med de unga

lagöverträdarna och om möjligt också ingå i en central ungdomsgrupp. Dessa

ungdomshandläggare bör vara beredda att snabbt kunna rycka ut så snart ett

ärende aktualiseras.

 På en del håll i landet har man redan mer eller mindre genomfört en sådan

specialisering som vi föreslår. Vi menar emellertid att specialiseringen bör

vara den allmänna ordningen i hela landet.

 Man måste förutsätta att de, som på detta sätt engageras i arbetet mot

ungdomsbrottsligheten, samarbetar. Vi menar att det är viktigt att samarbets-

organ inrättas i de enskilda kommunerna men denna verksamhet bör inte låsas fast

i vissa former och till vissa från början inkopplade myndigheter och

organisationer. Vi avstår därför från att föreslå en författningsreglering

härom.

 En fråga som ibland upplevs som ett problem i samarbetet är sekretessen. De

krav som ställts på lättnader i denna, särskilt när det gäller polisens

samarbete med socialtjänsten, leder in på omfattande och svåra frågor. Det har

inte varit möjligt för oss på grund av tidsbrist att behandla dessa frågor.

 Vi anser emellertid att det finns fog för en översyn av sekretesslagen för att

klargöra vilken information myndigheterna och de enskilda befattningshavarna bör

kunna lämna ut för att stärka samarbetet mot ungdomsbrottsligheten.

 Vi anser att åklagaren bör vara förundersökningsledare i alla mål om brott för

vilket är stadgat fängelse och där den misstänkte är under 18 år. För-

undersökning kan sålunda inte undvaras i dessa mål. Däremot är det angeläget att

vissa förenklingar görs i förundersökningsprotokollet. Vi föreslår också att

det, när fråga är om ett brott på vilket fängelse kan följa, sätts en bestämd

tidsfrist för förundersökningar rörande ungdomar under 18 år. Inom tre veckor

från det att den unge delgetts brottsmisstanke skall förundersökningen vara

slutförd och åklagaren ha fattat beslut i åtalsfrågan. Bara i undantagsfall får

tiden förlängas.

 Med hänsyn till intresset av att socialtjänsten på ett tidigt stadium kopplas

in på fall som gäller underåriga, föreslår vi att polisen genast skall

underrätta socialnämnden, när någon som inte fyllt 18 år skäligen misstänkts för

ett brott på vilket fängelse kan följa. Vi föreslår också att företrädare för

socialnämnden som regel skall närvara vid förhör med en sådan underårig och att

dennes vårdnadshavare (även familjehemsföräldrar) skall kallas att närvara, om

detta inte medför men för utredningen eller annars särskilda skäl talar däremot.

 Beträffande personutredningen innebär vårt förslag att åklagaren i princip

alltid innan han beslutar i åtalsfrågan skall inhämta yttrande från social-

nämnden. Åklagaren skall också ha möjlighet att under förundersökningen inhämta

yttrande från frivårdsmyndigheten. Förundersökningen och personutredningen kan

därmed drivas parallellt. En förutsättning för att yttrande från

frivårdsmyndigheten skall kunna inhämtas av åklagaren är att den unge är under

18 år samt att han erkänt brottet eller att sannolika skäl föreligger för

brottsmisstanke. När rätten eller åklagaren inhämtar yttrande från socialnämnden

eller frivårdsmyndigheten skall anges, inom vilken tid yttrandet skall lämnas.

Vårt förslag om att personutredningen skall inhämtas redan under förunder-

sökningen är naturligtvis betingat av önskvärdheten att förkorta hand-

läggningstiden. Avsikten är att all utredning skall vara klar när målet

anhängiggörs vid domstol. Beslut om att inhämta mer kvalificerad utredning -

s.k. § 7-utredning och rättspsykiatrisk undersökning - kan dock endast meddelas

av rätten.

4 Reaktionerna

Vårt förslag utgår från att de principer, som vi angett ovan, skall ligga till

grund för reaktionssystemet mot unga lagöverträdare samt att detta skall

anpassas till de regler, som gäller för påföljderna i stort. Det är emellertid

givet att det med hänsyn till de unga lagöverträdarnas behov och speciella

förhållanden även krävs särskilda bestämmelser som avviker från vad som gäller

vuxna.

4.1 Överlämnande till vård inom socialtjänsten

 Den första fråga vi ställer oss är hur den nuvarande påföljden överlämnande

till vård inom socialtjänsten (8) bör förhålla sig till reaktionssystemet. Denna

påföljd innebär att domstolen överlåter till socialnämnden att ensam besluta

vilka åtgärder som skall vidtas mot den unge som dömts för brottet. Dessa

åtgärder kan grundas på frivillighet och bestå t.ex. i att den unge får stöd och

hjälp. Det kan också vara fråga om tvångsåtgärder enligt LVU, varigenom den unge

kan få en kontaktman, bli placerad i familjehem, underkastas viss behandling

eller - som den yttersta åtgärden - ställas under särskilt noggrann tillsyn

genom placering på ungdomshem (s.k. § 12-hem). Vilka åtgärder, som kommer att

sättas in, är inte bestämt från början utan blir beroende av den unges

förhållanden. När det gäller att bestämma åtgärdernas innehåll och omfattning

spelar i princip det brott som den unge begått ingen roll. Det är den unges

vårdbehov som styr åtgärderna.

 Det står klart att överlämnande till vård inom socialtjänsten inte är förenlig

med de principer som vi anser att ett reaktionssystem skall bygga på.

Överlämnandet till vård intar också en särställning i BrB:s påföljdssystem och

har hittills lämnats utanför det kriminalpolitiska reformarbetet i vad gäller

påföljderna. Enligt vår uppfattning skall bestämmandet av påföljder för brott,

såväl till innehåll som omfattning, vara en uppgift för rättsväsendet medan det

ankommer på socialtjänsten att svara för att hjälp och stödåtgärder (social

service) tillkommer dem som behöver det. Våra överväganden leder till förslaget

att överlämnande till vård inom socialtjänsten utmönstras ur påföljdssystemet.

En förutsättning därför är att det finns andra straffrättsliga påföljdsformer,

som bättre tillgodoser behovet av ingripanden på grund av brott. Vi menar att

det finns sådana.

 Av vårt förslag följer inte att indikationen brottslig verksamhet i 3 § LVU

utgår. Däremot måste innebörden av denna klargöras. Ingripanden med stöd av 3 §

LVU skall sålunda kunna ske om den unge visar ett pågående, allvarligt

kriminellt beteende. Men socialnämnden får inte, när den unge är delgiven

misstanke och lagförs för brott, ingripa mot den unge på grund av just detta

brott och begära hos länsrätten att omhändertagande sker enligt LVU. I så fall

skulle det bli fråga om dubbelbestraffning. Andra indikationer för sådant omhän-

dertagande kan emellertid vara tillämpliga. Även en allmänt asocial och

kriminell livsföring ryms inom indikationen socialt nedbrytande beteende.

 De påföljder vi anser att systemet bör innefatta är böter, villkorlig dom,

skyddstillsyn och fängelse. Härtill kommer en ny påföljd som speciellt anpassats

till de unga lagöverträdarna. Vi benämner den särskild tillsyn. Vårt förslag

innebär att fängelse på viss tid vid val av påföljd skall anses jämställt med

sådan tillsyn och att den sistnämnda påföljden skall anses svårare än villkorlig

dom och skyddstillsyn.

4.2 Rapporteftergift och åtalsunderlåtelse

Till reaktionssystemet räknar vi också rapporteftergift och åtalsunderlåtelse

(10). Vi föreslår inte några ändringar av de generella förutsättningarna för

tillämpningen av dessa institut men framhåller vikten av att de inte tillämpas

slentrianmässigt och att allvaret i reaktionen framhålls. Vad särskilt gäller

åtalsunderlåtelse bör huvudregeln vara att sådan inte meddelas vid återfall. Den

unges vilja att göra rätt för sig gentemot målsäganden, att sammanträffa med

denne och be om ursäkt, delta i en medling eller utföra visst arbete för

målsäganden är omständigheter som åklagaren bör beakta vid sin prövning av

frågan om åtalsunderlåtelse. Däremot anser vi inte att det finns anledning att

införa villkorade åtalsunderlåtelser. För att understryka allvaret anser vi att

den unge som regel skall delges beslutet om åtalsunderlåtelse vid ett personligt

sammanträffande med åklagaren. Även den unges vårdnadshavare eller annan som i

praktiken utövar fostran av den unge (t.ex. familjehemsföräldrar) bör närvara

liksom, om möjligt, företrädare för socialtjänsten, framför allt om åklagaren

förutsätter någon åtgärd från socialtjänstens sida. Vi anser att beslutet om

åtalsunderlåtelse skall delges den unge senast en vecka efter det att beslutet

fattats.

 Den unges vilja att ställa till rätta efter brott (11), göra rätt för sig och

avhjälpa skador på grund av brott bör framhållas. En polisman kan anmoda den

unge att vidta sådana åtgärder och han kan väga in detta vid sin prövning av

rapporteftergift liksom åklagaren vid åtalsunderlåtelse. Vi anser att de projekt

som syftar till att frammana de ungas vilja att ställa till rätta bör stödjas,

under förutsättning att de håller sig inom lagens ram. Även domstol kan meddela

föreskrifter vid villkorlig dom eller skyddstillsyn att den unge skall biträda

den skadelidande med visst arbete. Domstolen kan också vid sin straffmätning i

skälig omfattning beakta att den tilltalade efter förmåga sökt förebygga,

avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Det är viktigt att dessa

möjligheter tas till vara med hänsyn till att den unge lagöverträdaren bör ha

klart för sig sitt ansvar och vilka konsekvenserna blir av hans handlande.

4.3 Böter

Vi föreslår inga ändringar i fråga om bötesstraffet (12). Det är dock vår

uppfattning att böter bör tillämpas i stor utsträckning även beträffande unga

lagöverträdare. Genom att dagsbotens belopp relateras till den unges ekonomiska

förhållanden, behöver ett bötesstraff inte innebära någon orimlig belastning men

det kan ändå vara kännbart. Det är viktigt att man verkar för att böterna också

betalas. Vi tar avstånd från Åklagarutredningens förslag att polisen skall kunna

meddela ordningsföreläggande för mindre förmögenhetsbrott, framför allt snat-

terier.

4.4 Villkorlig dom

Villkorlig dom (13) bör enligt vårt förslag få bred tillämpning beträffande unga

lagöverträdare. Villkorlig dom, som regelmässigt kombineras med böter, är en

reell reaktion sedd i belysning av det rättsliga förfarande som föregår den. Vi

föreslår en viss utvidgning av den villkorliga domens tillämpningsområde, när

det gäller de unga. Även om brottets straffvärde eller art eller den unges

tidigare brottslighet talar för en frihetsberövande påföljd bör sålunda

villkorlig dom kunna meddelas under förutsättning antingen att den unge blir

föremål för vård eller någon annan åtgärd enligt SoL eller LVU eller att någon

annan tillräckligt ingripande åtgärd kommer till stånd (t.ex. att den unge

undergått behandling för missbruk eller för psykiska problem). Villkorlig dom

bör även, om de nämnda omständigheterna föreligger, kunna meddelas i fall då det

inte saknas särskild anledning att befara att den unge kommer att fortsätta att

begå brott. Villkorlig dom skall liksom nu kunna förenas med föreskrift om att

ställa till rätta eller att biträda den skadelidande med visst arbete. Vidare

skall föreskrift kunna meddelas om samhällstjänst (se nedan). Enligt vårt

förslag får rätten, om särskilda skäl föreligger, bestämma prövotiden till ett

år (mot nuvarande två).

4.5 Skyddstillsyn

Vi föreslår inga ändringar beträffande förutsättningarna för skyddstillsyn (14).

Det är en uppgift för Straffsystemkommittén att överväga om påföljden skall

kunna bringas i bättre överensstämmelse med de principer som gäller för

straffmätning och påföljdsval i övrigt. Vårt förslag är att prövotiden för

skyddstillsyn skall kunna bestämmas till två år beträffande de unga

lagöverträdarna om särskilda skäl föreligger (mot nuvarande tre). Skälet därtill

är, liksom när det gäller prövotiden vid villkorlig dom, att de unga har ett

annat tidsbegrepp än vuxna och att en lång tidsperiod kan framstå som pressande,

särskilt om påföljden är förenad med särskilda krav. Däremot anser vi att det

inte finns tillräckliga skäl att sänka övervakningstiden, som nu är ett år.

 Till övervakare bör förordnas antingen tjänsteman hos frivårdsmyndigheten eller

lekman eller - i mera komplicerade fall - både en frivårdstjänsteman, som svarar

för främst kontrollfunktionen, och lekman, som biträder denne och mer fungerar

som kontakt- och stödperson. Vi föreslår en regel som säger att till övervakare

för den som är under 21 år skall förordnas en person med särskild erfarenhet be-

träffande vård och fostran av ungdom. Liksom hittills skall föreskrifter kunna

meddelas vid skyddstillsyn. De gäller bl.a. vistelseort eller bostad, arbetsan-

ställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning och olika former av vård

eller behandling. Vi föreslår som ytterligare föreskrift att rätten i vissa fall

skall kunna förbjuda den unge att uppehålla sig på särskilt angivna för honom

skadliga platser.

 Enligt vår uppfattning bör övervakningen av de unga vid skyddstillsyn generellt

sett vara ingripande. Särskilt under det första skedet av övervakningstiden bör

åtgärderna innebära en ganska intensiv kontroll. Vi har övervägt att låta rätten

närmare föreskriva vilken kontaktfrekvens som bör förekomma i det enskilda

fallet. Eftersom det ankommer på Straffsystemkommittén att utreda frågan om

intensivövervakning har vi dock avstått från att lämna förslag i denna del. Vi

framhåller emellertid vikten av täta kontakter mellan övervakaren och den unge

samt att föreskrifterna efterlevs.

 För att stärka de icke frihetsberövande påföljdernas position inom

reaktionssystemet föreslår vi att såväl villkorlig dom som skyddstillsyn skall

kunna förenas med föreskrift om samhällstjänst (15). Med sådan avser vi

skyldighet för ungdomar i åldern 15-20 år att under sin fritid fullgöra visst

oavlönat arbete under ett bestämt antal timmar, lägst 40 och högst 200.

Föreskriften motsvarar alltså den samhällstjänst som kan åläggas äldre

lagöverträdare i samband med skyddstillsyn. Samhällstjänsten skall administreras

och handhas av frivårdsmyndigheten. Den skall kunna komma i fråga i fall, då

påföljden annars skulle ha blivit särskild tillsyn eller fängelse. I domen skall

anges hur lång tid av dessa påföljder som i så fall skulle ha utdömts.

4.6 Särskild tillsyn och fängelse

Genom att påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten enligt vårt

förslag skall utmönstras ur reaktionssystemet, kommer villkorlig dom och

skyddstillsyn att till betydande del tillämpas i stället för sådant överläm-

nande. Det kommer emellertid att finnas fall, där man inte kan undvara en

frihetsberövande påföljd. Vår uppfattning är att fängelse inte lämpar sig för de

unga lagöverträdarna utan att de bör omhändertas i andra för dem särskilt

anpassade former. Vi föreslår därför införandet av en ny reaktion som vi

benämner särskild tillsyn (16). Den skall verkställas i särskilda ungdomshem ( §

12-hem) som skall administreras av Statens institutionsstyrelse. En

förutsättning för att döma till särskild tillsyn är att det föreligger, såvida

den unge är 15-17 år, synnerliga skäl eller om han är 18-20 år särskilda skäl,

för en frihetsberövande påföljd. Frågan om sådana skäl är för handen skall

bedömas med utgångspunkt i brottslighetens straffvärde eller art eller den om-

ständigheten att den unge tidigare begått brott. Särskild tillsyn skall utmätas

på viss tid mellan sex månader och två år. Vid straffmätningen gäller samma

regler som för fängelse. De särskilda nedsättningsreglerna i 29 kap. 5 och 7 §§

BrB skall sålunda tillämpas vid bestämmande av frihetsberövandets längd.

 Särskild tillsyn över unga kommer i stor utsträckning att träda i stället för

fängelse (17).

 För ungdomar i åldern 15-17 år är presumtionen mot fängelse. I dessa fall skall

fängelse endast kunna användas om det med hänsyn till brottslighetens

straffvärde är uppenbart att särskild tillsyn inte är en tillräckligt ingripande

påföljd, vilket i praktiken innebär att det begränsas till de allra

allvarligaste brotten, där frihetsberövandet ligger över två år. Är detta

kortare men längre än sex månader skall särskild tillsyn utdömas. Är den tid som

skall ådömas under sex månader kan någon frihetsberövande påföljd inte komma i

fråga för denna åldersgrupp. Det finns alltså inte möjlighet att här döma till

fängelse på grund av brottets art eller tidigare brottslighet.

 För ungdomar i åldern 18-20 år skall hänsyn till brottets straffvärde eller art

eller den unges tidigare brottslighet kunna utgöra särskilda skäl för att döma

till fängelse. Rätten skall emellertid kunna döma till särskild tillsyn, om

tiden för frihetsberövandet i det konkreta fallet skall bestämmas till minst sex

månader eller högst två år och denna påföljd framstår som lämpligare än

fängelse. För denna åldersgrupp finns inte hinder mot att döma till fängelse, om

det är påkallat med hänsyn till brottets art.

4.7 Andra sanktionsform

Vi har övervägt att till reaktionssystemet lägga ytterligare påföljder eller

sanktionsformer (18). Vad som då i första hand kommer i blickpunkten är sådana

som ytterligare ökar möjligheten att undvika frihetsberövande påföljder. En

fråga som diskuterats under senare tid är att införa medling mellan gärningsman

och brottsoffer som en påföljdsform. Vi ställer oss positiva till en sådan

ordning som frammanar den unges vilja att ta ansvar för sin gärning och medverka

till en lämplig lösning av konflikten. Det förekommer redan nu på olika håll i

landet att initiativ tas till förlikning och brottsofferkonfrontation i

brottmål. Dessa projekt bör understödjas och uppmuntras. Vi anser dock inte att

de bör bindas upp genom lagreglering som formaliserar förfarandet. Därmed skulle

mycket av den egna initiativkraften i projekten kunna gå förlorad. För att öka

stödet åt medlingsverksamheten föreslår vi att RPS vidtar särskilda åtgärder för

att stimulera polisen att på det lokala planet starta medlingsprojekt. Då

medling skett på initiativ av polis, socialtjänst eller annan bör åklagaren

underrättas om detta, så att han kan beakta medlingen vid sin prövning av åtals-

underlåtelse. Även domstol bör i fall, då åtal väcks, få kännedom om medlingen

eftersom detta kan komma att påverka påföljdsbestämningen och straffmätningen.

 En annan sanktionsform som förts fram i den kriminalpolitiska debatten är

intensivövervakning. Därvid har man pekat på teknikens framsteg som bl.a.

innebär att det är möjligt att på elektronisk väg anordna kontroll i frihet.

Eftersom det ankommer på Straffsystemkommittén att överväga frågan om införande

av sådan intensivövervakning, har vi inte haft anledning att gå närmare in på

denna. Vår inställning är dock den att intensivövervakning med elektroniska

hjälpmedel inte lämpar sig för ungdomar i åldern 15-17 år. Ytterligare en

sanktionsform, som innebär speciell kontroll av dömda lagöverträdare, är fri-

tidsfängelse. Sådant kan anordnas antingen såsom veckoslutsfängelse eller

nattfängelse. Fördelen därmed skulle vara att den dömde under

verkställighetstiden kan fortsätta att fungera i sitt arbete på samma sätt som

nu sker med dem, som erhåller frigång under verkställighet av fängelse. Frågan

om fritidsfängelse har tidigare övervägts av Frivårdskommittén, som efter in-

gående prövning kom fram till att nackdelarna med detta var så stora att man

borde avstå från att införa fritidsfängelse som särskild påföljdsform eller som

en form för verkställighet av fängelsestraff. Inte minst de resursmässiga och i

övrigt praktiska och kostnadskrävande hindren väger här mycket tungt. Vi har

under våra överväganden inte funnit skäl att frångå den uppfattning som

Frivårdskommittén redovisat.

5 Beslutanderätten beträffande reaktionerna ochförfarandet vid domstol (19)

En fråga som är av stor betydelse för samhällets ingripanden mot ungdoms-

brottsligheten är att bestämma vilka myndigheter det är som skall svara för

reaktionerna och i vilka former detta skall ske. Enligt våra direktiv skall det

även i fortsättningen vara en fråga för rättsväsendet att utreda brott, pröva om

åtal skall väckas, föra talan och döma i brottmål och detta oavsett om det rör

sig om unga lagöverträdare eller vuxna. När det gäller formerna för att döma i

ungdomsmål har vi övervägt att inrätta särskilda ungdomsdomstolar. Att inrätta

specialdomstolar ligger emellertid inte i tiden och det måste krävas mycket

starka skäl för att så skall ske. Enligt vår uppfattning är de argument som kan

anföras till stöd för inrättande av särskilda ungdomsdomstolar inte så starka

att man bör införa sådana. I stället föreslår vi att ungdomsmålen skall hand-

läggas i särskild ordning vid de allmänna domstolarna, där förfarandet kan

anpassas efter de ungas särskilda behov.

 Vårt förslag innebär att alla brottmål mot unga i åldern 15-20 år skall

handläggas på ungdomsrotlar vid tingsrätterna. Rotelinnehavaren bör vara

ordinarie domare. Endast i mål, där påföljden inte kan bestämmas till annat än

böter, bör annan än ordinarie domare sitta ordförande. Vidare bör nämndemän

sitta med i alla ungdomsmål, alltså även i bötesmål. I varje fall en i nämnden

bör ha särskild insikt och erfarenhet av arbete med ungdomar. Också i hovrätt

bör man sträva efter viss specialisering. Vi föreslår att alla ungdomsmål

handläggs på en särskild eller på särskilda ungdomsavdelningar dit målen

speciallottas samt att nämnd skall delta vid avgörande av alla sådana mål vid

huvudförhandling. Även i hovrätt skall i varje fall en i nämnden ha särskild

insikt och erfarenhet av arbete med ungdomar.

 Tanken på att införa en ordning med jourdomstolar är inte ny. Det är intresset

av att åstadkomma snabba och resoluta ingripanden mot unga lagöverträdare som

ligger bakom denna. Enligt vår uppfattning är det också ett intresse att den

unge inte skall behöva vänta på att bli lagförd och få veta vilka konsekvenserna

blir av ett brott. Om man med jourdomstol menar att den unge omedelbart efter

det att han förövat ett brott skall inställas inför en domstol och genast få sin

dom, reser sig dock en rad invändningar mot förfarandet: brottet måste utredas,

uppgifter måste inhämtas angående den unges personliga förhållanden, målsäganden

måste ges möjlighet att framställa sina anspråk osv. Härtill kommer att det från

rättssäkerhetssynpunkt är nödvändigt att den unge får tid att förbereda sitt

försvar. Visserligen kan man säga att det finns en hel del mindre brott som inte

kräver någon längre förberedelsetid, men det är inte sådana brott som i första

hand är av intresse för en verksamhet med jourdomstol. Vår slutsats är sålunda

att det - även om man kan uppnå vissa kriminalpolitiska fördelar med sådana

särskilda jourdomstolar i ungdomsmål - föreligger så stora nackdelar ur såväl

rättssäkerhetssynpunkt som processekonomiska och rent praktiska synpunkter att

ett system med särskilda jourdomstolar inte bör genomföras.

 Däremot anser vi att fördelarna med ett system med jourdomstolar väl kan uppnås

genom de förslag vi lämnar om snabbare förfarande under brottsutredningen och

kortare handläggningstider vid de allmänna domstolarna. Vi föreslår sålunda

korta tidsfrister för polis och åklagare och tidigareläggande av personut-

redningen. Vi föreslår också särskilda åtgärder för att handläggningen av målen

vid ungdomsrotel i tingsrätt skall påskyndas. I alla mål om brott med fängelse i

straffskalan avseende ungdomar under 18 år bör sålunda gälla en tidsfrist om

högst två veckor från det att åtal väcks tills huvudförhandling i tingsrätt äger

rum.Bland våra förslag hör också att den unges vårdnadshavare och fostrare på

ett annat sätt än nu skall engageras i brottmålet. De skall, när den unge

lagöverträdaren är under 18 år, regelmässigt underrättas om åtalet och

tidpunkten för huvudförhandlingen. Är det fråga om brott för vilket är

föreskrivet fängelse, skall vårdnadshavaren höras i målet, där så lämpligen kan

ske. Såväl den som utfört personutredning och den som utfört utredningen till

grund för socialnämndens yttrande bör också höras i målet, om det finns behov

därav. Detta gäller också andra personer med särskild kännedom om den unges

förhållanden. Slutligen anser vi att det är av vikt att den unge, om han inte

fyllt 18 år och åtalet omfattar ett brott för vilket är föreskrivet fängelse, är

närvarande när domen avkunnas. Om det inte sker omedelbart efter huvudförhand-

lingen - vilket bör vara regel - skall den unge kallas till särskilt sammanträde

för avkunnande av domen.

6 Snabba ingripanden mot unga

Det förekommer inte så sällan, när en ungdom grips för brott och förs till

polisen för förhör, att polisen inte har möjlighet att kvarhålla den unge annat

än kort tid samt att den unge släpps efter förhöret och omgående gör sig skyldig

till nya brott. Det har i den allmänna debatten framhållits som mycket

otillfredsställande att det inte finns möjlighet att på ett effektivt sätt

hindra att en sådan situation uppkommer. Möjligheten att omhänderta den unge för

det aktuella brottet med stöd av 6 § LVU kommer dessutom inte att kunna

tillämpas om den unge delgivits misstanke för brottet. Våra överväganden när det

gäller snabba ingripanden vid brott av unga (20) leder till att vi inte föreslår

införandet av något nytt institut för gripande och kvarhållande. I stället anser

vi att man bör utnyttja och bygga ut häktningsförfarandet. Vi föreslår att den

som är i åldern 15-17 år skall kunna häktas om det föreligger särskilda skäl för

häktning på grund av risk för fortsatt brottslig verksamhet. För att häktning

skall få ske vid flyktfara eller kollusionsfara krävs alltjämt synnerliga skäl.

En förutsättning är också liksom nu att det är fråga om brott för vilket är

föreskrivet fängelse i ett år eller däröver samt att det är uppenbart att

betryggande övervakning inte kan ordnas på annat sätt (t.ex. genom att den unge

omhändertas enligt LVU på grund av missbruk eller något annat socialt

nedbrytande beteende). Vid bedömande av om det föreligger särskilda skäl för

häktning på grund av recidivrisk skall rätten beakta brottslighetens omfattning

och svårhet, återfallsfrekvens och särskilda omständigheter som hänförs till den

unges personliga förhållanden, t.ex. drogmissbruk.

 Enligt vår uppfattning bör man undvika att placera den unge inom

kriminalvårdens häktesavdelningar med hänsyn till de skadliga följder ett

frihetsberövande här kan få. Vi föreslår därför att när någon i åldern 15-17 år

häktas, skall han, om inte synnerliga skäl föreligger, under verkställigheten av

häktningsbeslutet placeras på ett särskilt ungdomshem. Det skall alltså bara i

undantagsfall bli fråga om att placera sådana ungdomar i allmänt häkte. I de

fall det möter hinder mot att placera den unge på ett särskilt ungdomshem,

exempelvis genom att det föreligger kollusionsfara och det på ungdomshemmet

saknas möjlighet att förvara den unge så att han inte kommer i kontakt med andra

än personal, får den unge dock placeras på allmänt häkte. Anmärkas bör att vårt

förslag förutsätter att man på de särskilda ungdomshemmen kommer att inrätta

särskilda avdelningar där de häktade kan placeras utan att komma i kontakt med

unga som har dömts till särskild tillsyn. Enligt 1966 års FN konvention om

medborgerliga och politiska rättigheter skall nämligen åtalade personer hållas

åtskilda från dömda personer.

Lagförslagen i betänkandet

Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35)

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

 dels att i balken skall införas en ny paragraf, 24 kap. 22 a §, av följande

lydelse,

 dels att 1 kap. 3 b §, 2 kap. 4 §, 23 kap. 4 §, 24 kap. 22 §, 30 kap. 7 §, 31

kap. 1 §, 51 kap. 5 och 8 §§ och 55 kap. 5 och 8 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 3 b §

 Tingsrätten skall vid huvudförhandling i brottmål bestå av en lagfaren domare

och tre nämndemän. I mål om åtal för brott, för vilket inte är stadgat

lindrigare straff än fängelse i två år, skall rätten dock bestå av en lagfaren

domare och fem nämndemän. Inträffar förfall för någon av nämndemännen sedan

huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten dock domför med en lagfaren domare

och två nämndemän eller, i mål som avses i andra meningen, med en lagfaren

domare och fyra nämndemän.

 Vid huvudförhandling i Vid huvudförhandling i

mål om brott för vilket mål om brott för vilket

inte är föreskrivet svå- inte är föreskrivet svårare

rare straff än böter el- straff än böter eller fäng-

ler fängelse i högst sex else i högst sex månader är

månader är tingsrätten tingsrätten domför utan

domför utan nämndemän, om nämndemän, om det inte

det inte finns an- finns anledning att döma

ledning att döma till till annan påföljd än böter

annan påföljd än böter och och det i målet inte är

det i målet inte är fråga fråga om företagsbot. Har

om företagsbot. den tilltalade inte

 fyllt tjugoett år skall

 dock nämndemän alltid

 delta i avgörandet.

 Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller

svårighetsgrad, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad som följer

av första stycket första eller andra meningen. Detsamma gäller i fråga om

antalet nämndemän.

 2 kap.

 4 §

 Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats från

tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten avgör målet,

om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får

inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i I brottmål gäller, i

stället för bestämmelserna stället för bestämmelserna

i första stycket, att i första stycket, att

hovrätten är domför med hovrätten är domför med tre

tre lagfarna domare och lagfarna domare och två

två nämndemän. Flera än nämndemän. Flera än fyra

fyra lagfarna domare lagfarna domare och tre

och tre nämndemän får int enämndemän får inte delta.

delta. Förekommer ej an- Förekommer ej anledning

ledning att döma till att döma till svårare

svårare straff än böter straff än böter och är det

och är det i målet inte i målet inte fråga om

fråga om företagsbot, är företagsbot, är hovrätten

hovrätten dock domför även dock domför även med den

med den sammansättning sammansättning som anges

som anges i första i första stycket.

stycket. Detsamma gäller Detsamma gäller vid hand-

vid handläggning som ej läggning som ej sker vid

sker vid huvudförhand- huvudförhandling. Har den

ling. tilltalade inte fyllt

 tjugoett år skall dock

 nämndemän alltid delta i

 avgörande som sker vid

 huvudförhandling.

 Vid behandlingen av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå av två

lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför med en

lagfaren domare.

 Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärd, som avser endast beredandet av

ett mål, får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan

tjänsteman vid denna.

 23 kap.

 4 §

 Vid förundersökningen Vid förundersökningen

skola ej blott de skall inte bara de

omständigheter, som tala omständigheter, som talar

emot den misstänkte, emot den misstänkte, utan

utan även de som äro även de som är gynnsamma

gynnsamma för honom för honom beaktas och

beaktas och bevis, som bevis, som är till hans

är till hans förmån, förmån, tillvaratagas.

tillvaratagas. Undersök- Undersökningen bör

ningen bör så bedrivas, bedrivas så, att inte

att ej någon onödigt någon onödigt utsätts för

utsättes för misstanke misstanke eller får

eller får vidkännas vidkännas kostnad eller

kostnad eller olägenhet. olägenhet.

 Förundersökningen skall Förundersökningen skall

bedrivas så skyndsamt bedrivas så skyndsamt som

som omständigheterna omständigheterna medger.

medgiva. Finnes ej Finns inte längre

längre anledning till anledning till dess

dess fullföljande, skall fullföljande, skall den

den nedläggas. läggas ned.

 Förundersökning mot någon

 som inte fyllt arton år

 rörande brott, på vilket

 fängelse kan följa, skall

 bedrivas med särskild

 skyndsamhet. Förunder-

 sökningen skall vara av-

 slutad och beslut fattat

 i åtalsfrågan inom tre

 veckor från dagen för

 delgivning av brotts-

 misstanke enligt 18 §

 första stycket. Denna

 tidsfrist får överskridas

 endast om det med hänsyn

 till utredningens

 beskaffenhet eller andra

 omständigheter är ound-

 gängligen nödvändigt.

 24 kap.

 22 §

 Den som är gripen, Den som är gripen, anhål-

anhållen eller häktad len eller häktad skall

skall tas i förvar. Den tas i förvar. Den som häk-

som häktas skall utan tas skall utan dröjsmål

dröjsmål föras till häkte.föras till häkte. Är den

 som häktas under arton år,

 skall han dock, om inte

 synnerliga skäl

 föreligger, föras till ett

 sådant ungdomshem som

 avses i 12 § lagen

 (1990:52) med särskilda

 Om det är av synnerlig bestämmelser om vård av

vikt att den häktade, förunga (särskilt ungdoms-

utredning av det brott hem).

som föranlett häktningen Om det är av synnerlig

eller något annat brott vikt att den häktade, för

som han är misstänkt för, utredning av det brott

förvaras på en annan som föranlett häktningen

plats än som anges i för- eller något annat brott

sta stycket, får rätten på som han är misstänkt för,

åklagarens begäran förvaras på en annan plats

förordna att den häktade än som anges i första

tills vidare inte skall stycket, får rätten på

föras till häkte. Rätten åklagarens begäran förordna

eller åklagaren får även att den häktade tills

besluta att den häktade, vidare inte skall föras

sedan han förts till häk- till häkte eller särskilt

te, skall föras till en ungdomshem. Rätten eller

plats utom häktet för åklagaren får även besluta

förhör eller annan åtgärd. att den häktade, sedan

 han förts till häkte eller

 särskilt ungdomshem,

 skall föras till plats

 utom häktet eller det

 särskilda ungdomshemmet

 för förhör eller annan åt-

 gärd.

 Om förvaring av den som är häktad och undergår eller har undergått

rättspsykiatrisk undersökning finns särskilda bestämmelser.

 22 a §

 Beslut om placering

 enligt 22 § första stycket

 tredje meningen meddelas

 av rätten efter hörande av

 åklagaren.

 Åklagaren får dock ändra

 ett av rätten meddelat

 beslut om placering på

 häkte till placering på

 särskilt ungdomshem.

 Om rättens beslut inte

 kan avvaktas, och det är

 oundgängligen nödvändigt,

 får åklagaren förordna att

 den som placerats på ett

 särskilt ungdomshem i

 stället skall placeras på

 häkte. Åklagaren skall

 genast begära rättens pröv-

 ning av ett sådant

 förordnande. Då begäran

 gjorts skall rätten så

 snart det kan ske och

 senast inom en vecka

 hålla förhandling. För

 handläggningen gäller i

 tillämpliga delar vad som

 föreskrivits om häktnings-

 förhandling.

 Rättens och åklagarens

 beslut får inte

 överklagas.

 30 kap.

 7 §

 Innan dom beslutas, skall överläggning hållas. Ingå nämndemän i rätten,

framställe ordföranden eller, om målet beretts av annan lagfaren domare, denne

saken och vad lag stadgar därom.

 Då huvudförhandling ägt Då huvudförhandling ägt

rum, skall samma eller rum, skall samma eller

sist nästa helgfria dag sist nästa helgfria dag

överläggning hållas och, överläggning hållas och, om

om det kan ske, dom det kan ske, dom beslu-

beslutas och avkunnas. tas och avkunnas. Finnes

Finnes rådrum för domens rådrum för domens beslu-

beslutande eller av- tande eller avfattande

fattande oundgängligen oundgängligen erforder-

erforderligt, må rätten ligt, må rätten besluta

besluta anstånd därmed; anstånd därmed; domen

domen skall dock, om ej skall dock, om ej

synnerligt hinder möter, synnerligt hinder möter,

skriftligen avfattas skriftligen avfattas och

och meddelas, då den meddelas, då den till-

tilltalade är häktad, talade är häktad, inom en

inom en vecka och i vecka och i annat fall

annat fall inom två inom två veckor efter

veckor efter för- förhandlingens av-

handlingens avslutande. slutande. Avkunnas ej

Avkunnas ej domen vid domen vid huvudförhan-

huvudförhandlingen, dlingen, skall den

skall den avkunnas vid avkunnas vid annat

annat rättens sammanträde rättens sammanträde eller

eller ock meddelas ock meddelas genom att

genom att den hålles den hålles tillgänglig å

tillgänglig å rättens rättens kansli; vid

kansli; vid huvudför- huvudförhandlingen skall

handlingen skall un- underrättelse givas om

derrättelse givas om ti- tiden och sättet för

den och sättet för domens domens meddelande. Om

meddelande. den tilltalade inte har

 fyllt arton år, och åtalet

 avser ett brott för

 vilket är föreskrivet

 fängelse, skall domen av-

 kunnas vid huvudför-

 handlingen eller vid

 särskilt sammanträde, om

 inte hinder möter däremot.

 Avgörs ett mål utan huvudförhandling, skall så snart som möjligt överläggning

hållas samt domen beslutas, skriftligen avfattas och meddelas. Meddelandet skall

ske genom att domen hålls tillgänglig på rättens kansli.

 Avkunnande av dom må ske genom återgivande av domslutet och skälen jämte

meddelande av fullföljdshänvisning.

 Har skiljaktig mening förekommit, skall denna meddelas parterna på samma tid

och sätt som domen.

 När ett mål avgjorts, skall parterna snarast underrättas skriftligen om

utgången i målet.

 31 kap.

 1 §

 Döms den tilltalade för brottet i ett mål där åklagaren för talan, skall den

tilltalade ersätta staten vad som enligt rättens beslut betalats av allmänna

medel för hans inställelse vid rätten under förundersökningen, för bevisning

under förundersökningen eller i rättegången samt i ersättning till försvarare.

Han skall också ersätta staten för kostnaden att hämta honom till rätten.

 Ersättningsskyldigheten Ersättningsskyldigheten

omfattar dock inte omfattar dock inte

kostnader, som inte skä- kostnader, som inte skä-

ligen varit motiverade ligen varit motiverade

för utredningen, eller för utredningen, eller

kostnader, som vållats kostnader, som vållats

genom vårdslöshet eller genom vårdslöshet eller

försummelse av någon an- försummelse av någon annan

nan än den tilltalade, än den tilltalade, hans

hans ombud eller försva- ombud eller försvarare

rare som utsetts av ho- som utsetts av honom.

nom. Ersättningsskyldigheten

 omfattar inte heller

 kostnader som uppkommit

 vid ett sådant rättens

 sammanträde som avses i

 30 kap. 7 § första stycket

 sista meningen.

 Den tilltalade är inte i annat fall än som sägs i 4 § första stycket skyldig

att betala mera av dessa kostnader än vad som skulle ha utgått i grundavgift och

tilläggsavgift vid allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). Har han

haft offentlig försvarare i målet, skall grundavgiften minskas med vad han har

betalat i rådgivningsavgift till försvararen.

 Vad den tilltalade skall betala får jämkas eller efterges, om skäl härtill

föreligger med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans personliga

och ekonomiska förhållanden.

 Om det belopp som den tilltalade skulle vara skyldig att ersätta understiger en

viss av regeringen fastställd gräns, skall ersättningsskyldighet inte åläggas.

 51 kap.

 5 §

 Avvisas ej vadetalan, skall underrätten efter utgången av den i 2 § angivna

tiden utan dröjsmål till hovrätten insända vadeinlagan med därvid fogade

handlingar samt akten.

 Är den tilltalade häktad Är den tilltalade häktad

eller framställes i eller framställs i

vadeinlagan yrkande, vadeinlagan yrkande, som

som påkallar omedelbar påkallar omedelbar pröv-

prövning, såsom begäran om ning, såsom begäran om den

den tilltalades häktande tilltalades häktande

eller åtgärd, som avses ieller åtgärd, som avses i

25-28 kap., eller om 25-28 kap., eller om

hävande av sådan åtgärd, hävande av sådan åtgärd,

skall insändandet ske eller om att vidare

genast; till dess den i verkställighet av dom på

2 § angivna tiden utgått, särskild tillsyn inte får

skall dock avskrift av äga rum, skall insändandet

vadeinlagan vara att ske genast; till dess

tillgå vid underrätten. den i 2 § angivna tiden

 utgått, skall dock

 avskrift av vadeinlagan

 vara att tillgå vid un-

 derrätten.

 8 §

 För målets beredande skall vadeinlagan med därvid fogade handlingar delges

vadesvaranden som skall föreläggas att avge skriftligt genmäle.

 Om det är uppenbart att vadetalan är ogrundad, får hovrätten dock genast

meddela dom i målet utan att någon åtgärd enligt första stycket vidtas.

 Om tingsrätten har Om tingsrätten har

avslagit ett yrkande om avslagit ett yrkande om

åtgärd, som avses i 26-28 åtgärd, som avses i 26-28

kap., eller förordnat om kap., eller förordnat om

att en sådan åtgärd skall att en sådan åtgärd skall

hävas, får hovrätten hävas, får hovrätten

omedlbart bevilja åt- omedelbart bevilja åt-

gärden att gälla till gärden att gälla till dess

dess något annat bestäms. något annat bestäms. Om

Om tingsrätten beviljat tingsrätten beviljat åtgärd

åtgärd som nu sagts, får som nu sagts, får

hovrätten omedelbart hovrätten omedelbart

förordna att vidare åtgärd förordna att vidare

för verkställighet av verkställighet av

beslutet inte får äga beslutet inte får äga rum.

rum. I frågor om häktning Om tingsrätten meddelat

och reseförbud får beslut om omedelbar

hovrätten göra ändring i verkställighet av dom på

tingsrättens beslut även särskild tillsyn får hov-

om motparten inte hörts. rätten omedelbart förordna

 att vidare verkställighet

 av beslutet inte får äga

 rum. I frågor om häktning

 och reseförbud får

 hovrätten göra ändring i

 tingsrättens beslut även

 om motparten inte hörts.

 Om hovrätten beslutat häkta någon som inte är närvarande vid rätten, skall 24

kap. 17 § tredje och fjärde styckena tillämpas.

 55 kap.

 5 §

 Avvisas ej revisionstalan, skall hovrätten efter revisionstidens utgång utan

dröjsmål till högsta domstolen insända revisionsinlagan med därvid fogade

handlingar samt underrättens och hovrättens akter i målet.

 Är i brottmål den Är i brottmål den

tilltalade häktad eller tilltalade häktad eller

framställes i revisions- framställs i revisions-

inlagan yrkande, som på- inlagan yrkande, som

kallar omedelbar påkallar omedelbar

prövning, såsom i tviste- prövning, såsom i tvistemål

mål begäran om kvarstad begäran om kvarstad eller

eller hävande av sådan hävande av sådan åtgärd

åtgärd eller av förord- eller av förordnande, att

nande, att dom må verk- dom får verkställas utan

ställas utan hinder av hinder av att den inte

att den icke äger laga äger laga kraft, eller i

kraft, eller i brottmål brottmål begäran om den

begäran om den tilltalades häktande

tilltalades häktande eller om åtgärd som avses

eller om åtgärd, som i 25-28 kap., eller om

avses i 25-28 kap., hävande av sådan åtgärd,

eller om hävande av sådan eller om att vidare

åtgärd, skall insändandet verkställighet av dom på

ske genast. särskild tillsyn inte får

 äga rum, skall insändandet

 ske genast.

 8 §

 För målets beredande skall revisionsinlagan med därvid fogade handlingar

delgivas revisionssvaranden och föreläggande meddelas honom att inkomma med

skriftligt genmäle.

 Har hovrätten i Har hovrätten i tvistemål

tvistemål avslagit avslagit yrkande om

yrkande om kvarstad kvarstad eller annan

eller annan åtgärd enligt åtgärd enligt 15 kap.

15 kap. eller förordnat eller förordnat om hävande

om hävande av sådan åtgärd av sådan åtgärd eller i

eller i brottmål brottmål avslagit yrkande

avslagit yrkande om om åtgärd, som avses i

åtgärd, som avses i 26-2826-28 kap., eller förord-

kap., eller förordnat om nat om hävande av åtgärd

hävande av åtgärd som därsom där sägs, får högsta

sägs, äge högsta domstolendomstolen omedelbart

omedelbart bevilja bevilja åtgärden att gälla,

åtgärden att gälla, till till dess annorlunda för-

dess annorlunda för- ordnas. Har hovrätten

ordnas. Har hovrätten beviljat åtgärd, som nu

beviljat åtgärd, som nu sagts, eller förordnat,

sagts, eller förordnat, att dom får verkställas

att dom må verkställas utan hinder av att den

utan hinder av att den inte äger laga kraft,

icke äger laga kraft, eller fastställt under-

eller fastställt under- rätts beslut därom, får hög-

rätts beslut därom, äge sta domstolen även

högsta domstolen ock omedelbart förordna, att

omedelbart förordna, att vidare åtgärd för verk-

vidare åtgärd för verk- ställighet inte får äga

ställighet ej må äga rum. rum. Om underrätt

Är fråga om häktning eller meddelat beslut om

reseförbud, må högsta omedelbar verkställighet

domstolen utan av dom på särskild

motpartens hörande göra tillsyn, får högsta

ändring i hovrättens domstolen omedelbart

beslut. förordna att vidare

 verkställighet av be-

 slutet inte får äga rum. Är

 fråga om häktning eller

 reseförbud, får högsta dom-

 stolen utan motpartens

 hörande göra ändring i

 hovrättens beslut.

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 dels att i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 4 a, 6 e, 6 f och 6 g §§,

av följande lydelse,

 dels att 1, 2, 3, 4, 6, 6 c, 7, 9, 10 och 12 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Om någon har begått ett brott innan han fyllt arton år, får åklagaren besluta

att underlåta åtal enligt bestämmelserna i denna lag (åtalsunderlåtelse).

 Åtalsunderlåtelse får beslutas, om den underårige blir föremål för sådan åtgärd

som anges nedan och det med skäl kan antas att därigenom vidtas vad som är

lämpligast för den underårige:

 1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620),

 2. vård eller annan åtgärd enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, eller

 3. annan åtgärd som innebär att den underårige får hjälp eller stöd.

 Åtalsunderlåtelse får också beslutas, om det är uppenbart att brottet har skett

av okynne eller förhastande.

 Vid bedömningen av om Vid bedömningen av om

åtalsunderlåtelse skall åtalsunderlåtelse skall

meddelas skall åklagaren meddelas skall åklagaren

utöver vad som följer av utöver vad som följer av

andra och tredje andra och tredje styck-

styckena särskilt beakta ena särskilt beakta den

den underåriges vilja underåriges vilja att

att ersätta målsäganden förersätta målsäganden för

skada som uppkommit skada som uppkommit

genom brottet eller att genom brottet eller att

avhjälpa eller begränsa avhjälpa eller begränsa

skadan. skadan eller på annat sätt

 gottgöra målsäganden.

 Åtalsunderlåtelse får inte beslutas, om något väsentligt allmänt eller enskilt

intresse därigenom åsidosätts.

 Utöver vad som nu har sagts kan åtalsunderlåtelse meddelas enligt 20 kap. 7 §

rättegångsbalken.

 I fråga om åtalsunderlåtelse sedan åtal har väckts tillämpas 20 kap. 7 a §

rättegångsbalken.

 2 §

 Fråga om beslut jämlikt Fråga om beslut enligt 1 §

1 § skall handläggas skall handläggas

skyndsamt. Fattas ej skyndsamt. Fattas inte

sådant beslut, skall åtal sådant beslut, skall åtal

väckas utan dröjsmål. väckas utan dröjsmål.

 I rättegångsbalken finns

 särskilda bestämmelser om

 tidsfrister i vissa mål

 mot den som inte har

 fyllt arton år.

 3 §

 Om det finns skälig Innan åklagaren fattar

anledning till beslut i åtalsfrågan skall

åtalsunderlåtelse enligt han, om inte brottet är

denna lag, skall ringa eller det är upp-

åklagaren innan han enbart att förutsättningar

beslutar i ärendet för åtalsunderlåtelse

inhämta yttrande från föreligger eller det

socialnämnden i den annars anses obehövligt,

kommun som enligt inhämta yttrande från

socialtjänstlagen (1980- socialnämnden i den kom-

:620) har ansvaret för mun som enligt socialt-

den underårige. Ytt- jänstlagen (1980:620) har

randet skall avse frågan ansvaret för den under-

om nämnden har vidtagit årige. Sådant yttrande får

eller avser att vidta i nhämtas endast under

någon åtgärd beträffande förutsättning att den

den underårige och om en misstänkte erkänt gärningen

sådan åtgärd enligt nämn- eller det annars finns

dens mening är den lämp- skälig misstanke för att

ligaste för honom. han har begått brottet.

 Yttrandet skall avse frå-

 gan om nämnden har

 vidtagit eller avser att

 vidta någon åtgärd be-

 träffande den underårige

 och om en sådan åtgärd

 enligt nämndens mening är

 den lämpligaste för honom.

 Nämndens yttrande skall, om åklagaren begär det eller nämnden finner det

erforderligt, även innefatta redogörelse för den underåriges personliga

utveckling samt hans vandel och levnadsomständigheter i övrigt.

 I begäran om yttrande

 skall åklagaren föreskriva

 inom vilken tid yttran-

 det skall lämnas och, om

 det behövs, ge socialnäm-

 nden anvisningar för hur

 yttrandet kan begränsas.

 Nämnden skall avge sitt Nämnden skall lämna sitt

yttrande skyndsamt. yttrande inom den av

Yttrandet skall avges åklagaren föreskrivna

inom två veckor från den tiden. Om det behövs med

dag då begäran om hänsyn till ärendets

yttrande kom in till beskaffenhet kan

nämnden, om inte längre åklagaren dock medge att

tid är nödvändig med hänsyn yttrandet lämnas senare.

till ärendets Yttrandet kan om det

beskaffenhet. Har ytt- anses lämpligt lämnas vid

rande inte avgetts inom sådant sammanträde som

fyra veckor, skall avses i 4 §.

åklagaren genast under-

rättas om orsaken till

dröjsmålet.

 Åklagaren får utan att

socialnämndens yttrande

inhämtats besluta om

åtalsunderlåtelse,

 1. om brottet är ringa,

eller

 2. om det är uppenbart

att förutsättningar för

åtalsunderlåtelse före-

ligger.

 Nämnden skall även utan samband med yttrande lämna åklagaren de upplysningar

som denne begär i fråga om den underårige.

 4 §

 Ett beslut om Ett beslut om

åtalsunderlåtelse skall pååtalsunderlåtelse skall,

lämpligt sätt tillkänna-om hinder inte möter,

givas för den underårige.delges den unge vid ett

 personligt samman-

 träffande med åklagaren

 inom en vecka efter det

 att beslutet fattats.

 Vid sammanträffandet

 skall, om hinder inte

 möter eller annars skäl

 inte föreligger däremot,

 den unges vårdnadshavare

 närvara. Även företrädare för

 socialtjänsten bör ges

 tillfälle att närvara.

 Beslutet om

 åtalsunderlåtelse får

 delges den unge av en

 annan åklagare än den som

 meddelat beslutet. Är det

 uppenbart att muntlig

 delgivning inte kan ge-

 nomföras, får delgivningen

 vara skriftlig.

 4 a §

 Vid sammanträffande

 enligt 4 § skall åklagaren

 särskilt

 1. förklara innebörden av

 beslutet om

 åtalsunderlåtelse och det

 skötsamhetskrav som detta

 är förenat med och

 2. klargöra vilka

 följderna kan bli av

 fortsatta

 lagöverträdelser.

 6 §

 Om någon, som med stöd Om någon, som dömts till

av 3 § lagen (1990:52) särskild tillsyn eller

med särskilda med stöd av 3 § lagen

bestämmelser om vård av (1990:52) med särskilda

unga har intagits i ett bestämmelser om vård av

sådant hem som avses i unga har tagits in i ett

12 § nämnda lag, misstänk ssådant hem som avses i

för att ha begått brott 12 § nämnda lag, misstänks

innan vården vid hemmet för att ha begått brott

har avslutats, skall innan vistelsen vid

åklagaren, om brottet hör hemmet har avslutats,

under allmänt åtal, pröva skall åklagaren, om

om åtal lämpligen bör ske. brottet hör under allmänt

Innan åtalsfrågan avgörs, åtal, pröva om åtal lämp-

skall den som förestår ligen bör ske. Innan

vården vid hemmet höras, åtalsfrågan avgörs, skall

om det inte är den som förestår hemmet

obehövligt. höras, om det inte är

 obehövligt.

 6 c §

 Om någon som inte fyllt Om någon som inte fyllt

arton år är skäligen arton år är skäligen

misstänkt för brott, misstänkt för brott, skall

skall vårdnadshavaren vårdnadshavaren omedel-

omedelbart underrättas, bart underrättas samt

om det inte finns kallas till förhör med den

särskilda skäl mot det. unge, om detta inte med-

 för men för utredningen

 eller annars finns

 särskilda skäl mot det.

 6 e §

 Vid förundersökning mot

 den som är under arton år

 bör anlitas åklagare och

 polismän som särskilt

 avdelats för eller som

 annars har särskild

 erfarenhet av unga

 lagöverträdare. Har den

 unge tidigare varit

 föremål för förundersökning

 eller utredning enligt

 13 §, bör tillses att

 samma åklagare och

 utredare om möjligt till-

 delas också den nya för-

 undersökningen.

 6 f §

 Om någon som inte fyllt

 arton år är skäligen

 misstänkt för ett brott, på

 vilket fängelse kan följa,

 skall polismyndigheten

 genast underrätta

 socialnämnden.

 6 g §

 Vid förhör med den som

 inte fyllt arton år, och

 som är misstänkt för ett

 brott på vilket fängelse

 kan följa, skall

 företrädare för social-

 nämnden närvara, om hinder

 inte föreligger och det

 kan ske utan men för

 utredningen.

 7 §

 Den som är under Den som är under arton år

aderton år må ej häktas får häktas endast om det

med mindre synnerliga finns särskilda skäl för

skäl äro därtill. häktning på grund av risk

 för fortsatt brottslig

 verksamhet eller om det

 annars finns synnerliga

 skäl för häktning.

 9 §

 Den som är under arton När åtal väcks mot den som

år får inte dömas till är under arton år, skall

fängelse eller skydd- vårdnadshavaren, genom

stillsyn, om inte den rättens försorg, under-

som har vårdnaden om ho- rättas härom och om tid-

nom har blivit hörd i må- punkten för

let, där så lämpligen huvudförhandlingen. Detta

kunnat ske. skall dock inte gälla om

 det finns särskilda skäl

 mot det.

 Om åtalet avser ett

 brott för vilket är

 föreskrivet fängelse,

 skall vårdnadshavaren

 Rätten får överlämna åt höras i målet, där så lämp-

socialnämnden att ligen kan ske och

föranstalta om vård inom särskilda skäl inte finns

socialtjänsten endast om mot detta.

det i målet finns ett Rätten får döma till

yttrande av nämnden med särskild tillsyn endast

det innehåll som avses i om det i målet finns ett

3 §. Ett sådant yttrande yttrande av nämnden med

krävs också, om det inte det innehåll som avses i

finns särskilda skäl, för 3 §. Ett sådant yttrande

att rätten skall få döma krävs också, om det inte

den som är under tjugo- finns särskilda skäl, för

ett år till fängelse i att rätten skall få döma

mer än tre månader. den som är under tjugoett

 år till fängelse i mer än

 tre månader.

 Vårdnadshavare som hörs Vårdnadshavare som hörs

enligt första stycket enligt andra stycket,

har rätt till ersättning eller som annars

och förskott enligt vad inställer sig vid rätten

som är föreskrivet om efter att ha kallats

vittne. Ersättningen personligen, har rätt

skall betalas av till ersättning och för-

staten. skott enligt vad som är

 föreskrivet om vittne.

 Ersättningen skall

 betalas av staten.

 10 §

 Om det i mål mot den I mål mot den som inte

som inte har fyllt har fyllt tjugoett år

tjugoett år finns anled- skall, om hinder inte

ning att döma till annan föreligger, för tjänstgöring

påföljd än böter, bör för i tingsrätt och hovrätt

tjänstgöring i tingsrätt anlitas minst en nämn-

företrädesvis anlitas deman med insikt och

nämndemän med insikt och erfarenhet beträffande

erfarenhet beträffande vård och fostran av ung-

vård och fostran av dom.

ungdom.

 12 §

 Mål mot den som ej fyllt tjugoett år skall alltid behandlas skyndsamt.

 Väcks allmänt åtal mot Väcks allmänt åtal mot den

den som inte fyllt som inte fyllt arton år

arton år för ett brott, för ett brott, för vilket

för vilket är föreskrivet är föreskrivet fängelse,

fängelse i mer än ett år, skall de tidsfrister

skall de tidsfrister iakttas som är föreskrivna

iakttas som är före- för åtgärder i mål vari den

skrivna för åtgärder i mål tilltalade är häktad. I

vari den tilltalade är stället för den tid om en

häktad. I stället för den vecka, som i 45 kap. 14 §

tid om en vecka, som i rättegångsbalken är

45 kap. 14 § rättegångs- föreskriven för hållande av

balken är föreskriven för huvudförhandling, skall

hållande av huvudför- gälla en tid om två

handling, skall gälla en veckor.

tid om två veckor.

 Inhämtar rätten yttrande Inhämtar rätten yttrande

från socialnämnden enligt från socialnämnden enligt

9 § andra stycket, skall 9 § tredje stycket, skall

nämnden yttra sig inom nämnden yttra sig inom

sådan tid att rätten kan sådan tid att rätten kan

hålla huvudförhandling hålla huvudförhandling

enligt reglerna i andra enligt reglerna i andra

stycket. Om ärendets be- stycket. Om ärendets be-

skaffenhet föranleder skaffenhet föranleder

det, får dock yttrandet det, får dock yttrandet

med rättens medgivande med rättens medgivande

avges senare. avges senare.

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i

brottmål, m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i

brottmål, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en

särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder

som kan antas bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall

rätten inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten.

 Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning som behövs

ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten inhämtar utredningen på annat

sätt.

 Om den misstänkte är

 under arton år får

 yttrande som avses i

 första stycket inhämtas av

 åklagare innan målet

 anhängiggjorts vid

 domstol.

Sammanfattning av promemorian ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder mot

sexuella övergrepp m.m. (Ds 1993:80)

I denna promemoria behandlas frågan om svensk lagstiftning i någon del behöver

ändras för att Sverige skall anses uppfylla bestämmelserna i artiklarna 34, 37

och 40 i FN:s konvention om barnets rättigheter från år 1989, den s.k.

Barnkonventionen. De frågor som därvid aktualiseras gäller bl.a. behandlingen av

barn som berövats friheten i anledning av brott, rätten till offentlig

försvarare för barn som misstänks för brott samt sexuella övergrepp mot och

sexuellt utnyttjande av barn. Frågan om hur barns medverkan vid framställning av

pornografiskt material skall kunna förhindras behandlas mer ingående.

 I promemorian görs den bedömningen att den svenska lagstiftningen i allt

väsentligt får anses stå i sådan överensstämmelse med konventionen att

förändringar är obehövliga. I fråga om bestämmelsen om sexuellt ofredande (6

kap. 7 § brottsbalken, BrB) föreslås dock att det införs en särskild regel om

förbud att förmå även den som är fyllda 15 år men inte 18 år att medverka vid

framställning av pornografisk bild och vid sexuell posering. Dessutom föreslås

en ändring i 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare, som innebär att en offentlig försvarare skall förordnas för en

tilltalad som inte har fyllt 18 år, om det inte är uppenbart att han saknar

behov av offentlig försvarare.

 Vidare behandlas i promemorian också vissa andra frågor om sexuella övergrepp

mot barn. Det föreslås att ett nytt rekvisit införs i bestämmelsen om sexuellt

utnyttjande (6 kap. 3 § BrB) för att markera ett förstärkt straffrättsligt skydd

för barn mot att bli utnyttjade sexuellt samt att straffmaximum höjs för grovt

sexuellt utnyttjande från fängelse högst fyra år till fängelse högst sex år.

Slutligen föreslås att preskriptionstiden för sexualbrott som begås mot barn

förlängs på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först från den dag

målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 15 år. Förslagen i dessa delar grundas

bl.a. på tillkännagivanden av riksdagen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

Lagförslaget i promemorian

ÖKAT SKYDD FÖR BARN, Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp m.m. (Ds

1993:80)

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs att 11 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse11 §[1]

 Om en tilltalad inte Om en tilltalad inte

 har fyllt arton år

har fyllt arton år och skall offentlig för-

det finns anledning svarare förordnas för

att döma till annan honom, om det inte är

påföljd än böter, skall uppenbart att han

offentlig försvarare saknar behov av

förordnas för honom, om försvarare.

det inte är uppenbart

att han saknar behov

av försvarare.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1983:921.

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet Reaktion

mot ungdomsbrott (SOU 1993:35)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt,

Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö

tingsrätt, Handens tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg,

Länsrätten i Örebro län, Länsrätten i Norrbottens län, Länsrätten i Kronobergs

län, Justitiekanslern (JK), Domstolsverket (DV), Riksåklagaren (RÅ),

Rikspolisstyrelsen (RPS), Kriminalvårdsstyrelsen (KVS), Brottsförebyggande rådet

(BRÅ), Fängelseutredningen (Ju 1992:06), Socialstyrelsen, Statens institu-

tionsstyrelse, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, Juridiska

fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, Svenska kommunförbundet, Stockholms

stad, Karlstads kommun, Falu kommun, Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

Centralorganisationen SACO/SR, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund,

Föreningen Sveriges polischefer, Svenska polisförbundet, Riksförbundet Hem och

Skola (RHS), Akademikerförbundet (SSR), Föreningen Sveriges frivårdstjänstemän,

Svenska fångvårdssällskapet, Övervakningsnämnden i Sundsvall,

Övervakningsnämnden i Kristianstad, Övervakningsnämnden i Borås,

Övervakningsnämnden i Stockholms första distrikt, Barn- och ungdomsdelegationen

(Ju 1983:01), Organisationen för barnens rätt i samhället (BRIS), Rädda Barnen,

Svenska Unicefkommittén, Statens ungdomsråd och Svenska Skyddsförbundet.

 Straffsystemkommittén (Ju 1992:07), Landstingsförbundet, Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF) och Landsorganisationen i Sverige (LO) har

förklarat att de avstår från att yttra sig.

 RÅ har bifogat yttranden från överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Stockholm

samt överåklagarna vid Regionåklagarmyndigheterna i Göteborg, Malmö och Gävle.

 Rikspolisstyrelsen har inhämtat underlag till sitt yttrande genom att kalla

företrädare för tio polismyndigheter till en "hearing" i internatform.

 Kriminalvårdsstyrelsen har bifogat yttranden från regionmyndigheterna i Malmö,

Härnösand, Göteborg, Stockholm, Umeå, Örebro och Norrköping. Regionmyndigheten i

Härnösand har bifogat ett yttrande från Frivårdsmyndigheten Hudiksvall.

Regionmyndigheten i Stockholm har bifogat ett yttrande från

Samhällstjänstgruppen i Stockholmsregionen. Regionmyndigheten i Umeå har bifogat

ett yttrande från frivårdsinspektörerna Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Karin Sparrman.

Regionmyndigheten i Norrköping har bifogat yttranden från Kriminalvårdsanstalten

Nyköping och Frivårdsmyndigheten Kalmar.

 Stockhoms stad har bifogat yttranden från socialnämnden i Stockholm och Rinkeby

stadsdelsnämnd. Socialnämnden har i sin tur bifogat ett tjänsteutlåtande från

socialförvaltningen. Rinkeby stadsdelsnämnd har bifogat ett tjänsteutlåtande

från stadsdelsförvaltningen.

 SACO har överlämnat yttranden från medlemsförbunden JUSEK (Polissektionen och

Domstolssektionen) och Sveriges Psykologförbund samt i övrigt hänvisat till det

yttrande som Akademikerförbundet SSR avgett.

 Föreningen Sveriges Polischefer har som sitt yttrande redovisat underremisser

från Polismyndigheten i Göteborg, sektionen för Östra Götaland, sektionen för

Östra Svealand och Södra Götalandssektionen.Yttranden har inkommit från

Länsstyrelsernas socialtjänstförening, Sundsvalls kommun, Länsrätten i Göteborg

och Bohus län, Barnombudsmannen, Nordvästra omsorgskontoret, sociala

verksamheten och Hammargårdens ungdomshem, Rektorsföreningen vid de särskilda

ungdomshemmen, frivårdschefen Ulf Treffenberg, Örebro, frivårdsinspektören

Agnetha Diamanti, Örebro, frivårdsinspektören Anna-Greta[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Örebro

samt frivårdsinspektören Mikael Skansfelt m.fl., Örebro.

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över promemorian ÖKAT

SKYDD FÖR BARN,

Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp m.m.

(Ds 1993:80)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Karlstads tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket (DV),

Riksåklagaren (RÅ), Rikspolisstyrelsen (RPS), Brottsförebyggande rådet (BRÅ),

Prostitutionsutredningen (S 1993:03), Kommissionen om våld mot kvinnor (S

1993:11), Socialstyrelsen, Skolverket, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet, Statens ungdomsråd, Barnombudsmannen (BO), Landstingsförbundet,

Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO),

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR,

Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges

polischefer, Föreningen Sveriges socialchefer, Svenska Läkaresällskapet,

Sveriges läkareförbund, Riksförbundet för Sexuell upplysning (RFSU),

Riksförbundet för Sexuellt Likaberättigade (RFSL), Sveriges psykologförbund,

Riksförbundet Hem och Skola (RHS), Organisationen för barnens rätt i samhället

(BRIS), Rädda Barnen, Svenska Unicef-kommittén, Folkaktionen mot pornografi,

Riksförbundet för Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna (FUB),

Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS) och Brottsofferjourernas

riksförbund.

 Riksåklagaren har överlämnat yttranden från överåklagarna vid Region-

åklagarmyndigheterna i Göteborg, Luleå och Vänersborg. Centralorganisationen

SACO/SR har överlämnat yttranden från Akademikerförbundet SSR, Svenska

psykologförbundet och Sveriges Skolledarförbund.

Därtill har yttranden inkommit från distriktsåklagaren Ola Laurell,

Familjehemmens riksförbund, Kristdemokratiska Samhällspartiets Kvinnoförbund

(KdS-K), Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund (S-kvinnor),

Husmodersförbunden i Norrbotten, Gävleborg, Västmanland och Skåne,

Kvinnofronten, Länsgruppen för barnmisshandelsfrågor och sexuella övergrepp i

Dalarna, Fredrika-Bremer-Förbundet och Tidningsutgivarna.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

 dels att 2 § skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 1 § skall betecknas 16 och 17 §§ och ha följande lydelse,

 dels att nuvarande 3 § skall betecknas 11 och 12 §§ och ha följande lydelse,

 dels att nuvarande 4 § skall betecknas 18 och 21 §§ och ha följande lydelse,

 dels att nuvarande 9 § skall betecknas 26 och 28 §§ och ha följande lydelse,

 dels att nuvarande 5, 5 a, 6, 6 a, 6 b, 6 c, 6 d, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 14,

15, 16, 17, 18 och 19 §§ skall betecknas 22, 8, 9, 15, 13, 5, 14, 23, 27, 25,

24, 29, 31, 32, 33, 34, 35, 36 respektive 37 § och ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas tio nya bestämmelser, 1-4, 6, 7, 10, 19, 20

och 30 §§ samt närmast före 1, 2, 10, 13, 14, 15, 16, 23, 24, 25 och 31 §§ nya

rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Inledande bestämmelse

 1 §

 I denna lag finns

 särskilda bestämmelser om

 handläggning hos polis,

 åklagare och domstol av

 mål och ärenden om brott

 där den misstänkte inte

 har fyllt tjugoett år.

 I övrigt gäller rättegångs-

 balkens regler och andra

 bestämmelser.

 Förundersökning och åtals-

 prövning m.m.

 2 §

 Förundersökning mot den

 som inte har fyllt arton

 år skall, om det inte

 möter hinder, ledas av

 åklagare och polismän som,

 med avseende på intresse

 och fallenhet för arbete

 med unga lagöverträdare, är

 särskilt lämpade för

 uppgiften.

 Har den unge tidigare

 varit föremål för förunder-

 sökning eller utredning

 enligt 31 §, skall om

 möjligt samma åklagare och

 polisman anlitas för den

 nya förundersökningen.

 3 §

 En förundersökning mot

 den som inte har fyllt

 arton år skall alltid

 ledas av åklagaren, om

 den unge är skäligen

 misstänkt för ett brott för

 vilket det är föreskrivet

 fängelse i mer än sex

 månader.

 4 §

 En förundersökning mot

 den som inte har fyllt

 arton år och som gäller

 brott för vilket det är

 föreskrivet fängelse i mer

 än sex månader skall

 bedrivas med särskild

 skyndsamhet. Förundersök-

 ningen skall avslutas

 och beslut i åtalsfrågan

 fattas så snart det kan

 ske och senast inom fyra

 veckor från dagen för

 delgivning av

 brottsmisstanke enligt

 23 kap. 18 § första

 stycket rättegångsbalken.

 Tidsfristen får över-

 skridas endast om det är

 nödvändigt med hänsyn till

 utredningens

 beskaffenhet eller andra

 särskilda omständigheter.

6 c § 5 §[1]

 Om någon som inte fyllt Om den som inte har

arton år är skäligen fyllt arton år är skäligen

misstänkt för brott, misstänkt för brott, skall

skall vårdnadshavaren vårdnadshavaren eller

omedelbart underrättas, annan som svarar för den

om det inte finns unges vård och fostran

särskilda skäl mot det. omedelbart underrättas

 samt kallas till förhör

 som hålls med den unge,

 om detta inte är till men

 för utredningen eller det

 annars finns särskilda

 skäl mot det.

 6 §

 Om den som inte har

 fyllt arton år är skäligen

 misstänkt för ett brott på

 vilket fängelse kan följa,

 skall socialnämnden

 genast underrättas.

 7 §

 Vid förhör med den som

 inte har fyllt arton år

 och som är misstänkt för

 ett brott på vilket

 fängelse kan följa skall

 företrädare för social-

 tjänsten närvara om det är

 möjligt och det kan ske

 utan men för utredningen.

5 a § 8 §[2]

 Har åtalsunderlåtelse Om den unge, sedan

beslutats enligt 1 § och åtalsunderlåtelse har

misstänks den unge ha beslutats enligt 16 §,

begått annat brott misstänks för att ha begått

dessförinnan, får åklagare annat brott dessförinnan,

besluta att inte inleda får åklagare besluta att

förundersökning eller att inte inleda förunder-

lägga ned en påbörjad sökning eller att lägga

förundersökning beträff- ned en påbörjad förunder-

ande detta brott. Detta sökning beträffande detta

gäller dock inte, om brott. Detta gäller dock

något väsentligt allmänt inte, om något väsentligt

eller enskilt intresse allmänt eller enskilt

åsidosätts genom att för- intresse åsidosätts genom

undersökning ej äger rum. att förundersökning inte

 äger rum.

6 § 9 §[3]

 Om någon, som med stöd Om någon, som med stöd av

av 3 § lagen (1990:52) 3 § lagen (1990:52) med

med särskilda särskilda bestämmelser om

bestämmelser om vård av vård av unga har intagits

unga har intagits i ett i ett sådant hem som

sådant hem som avses i avses i 12 § den lagen,

12 § nämnda lag, misstänk smisstänks för att ha begått

för att ha begått brott brott som hör under

innan vården vid hemmet allmänt åtal, innan vården

har avslutats, skall vid hemmet har

åklagaren, om brottet hör avslutats, skall

under allmänt åtal, pröva åklagaren pröva om åtal

om åtal lämpligen bör ske. lämpligen bör ske. Innan

Innan åtalsfrågan avgörs, åtalsfrågan avgörs, skall

skall den som förestår föreståndaren för hemmet

vården vid hemmet höras, höras, om det inte är

om det inte är obehövligt.

obehövligt.

 Personutredning

 10 §

 Innan talan har väckts

 vid domstol, får åklagare

 inhämta yttrande enligt 1 §

 lagen (1991:2041) om

 särskild personutredning

 i brottmål, m.m. i fråga

 om den som inte har

 fyllt arton år.

3 § 11 §[4]

 Om det finns skälig I fråga om den som

anledningtill misstänks för att ha begått

åtalsunderlåtelse enligt brott innan han har

denna lag, skall fyllt arton år skall

åklagaren innan han åklagaren, innan han

beslutar i ärendet fattar beslut i

inhämta yttrande från åtalsfrågan, inhämta

socialnämnden i den yttrande från

kommun som enligt socialnämnden i den

socialtjänstlagen kommun som enligt

(1980:620) har ansvaret socialtjänstlagen

för den underårige. (1980:620) har ansvaret

Yttrandet skall avse för den unge, om den unge

frågan om nämnden har har erkänt gärningen eller

vidtagit eller avser det annars finns skälig

att vidta någon åtgärd misstanke att han har

beträffande den begått brottet. Yttrande

underårige och om en behöver inte inhämtas om

sådan åtgärd enligt brottet är ringa, om det

nämndens mening är den är uppenbart att det

lämpligaste för honom. finns förutsättningar för

 åtalsunderlåtelse eller om

 det annars är obehövligt.

 I sin begäran om

 yttrande skall åklagaren

 ange inom vilken tid

 yttrandet skall lämnas

 och, om det behövs, ge

 socialnämnden anvisningar

 för hur yttrandet kan

 begränsas. Om nämnden inte

 kan lämna sitt yttrande

 inom den föreskrivna

 tiden, får åklagaren medge

 att yttrandet lämnas

 senare. Yttrandet får

 lämnas muntligen vid ett

 sådant sammanträde som

 avses i 19 §, om det är

 nödvändigt för att hålla

 tidsfristen.

 12 §[5]

 Nämndens yttrande Ett yttrande enligt 11 §

skall, om åklagaren begär skall avse frågan om

det eller nämnden finner nämnden har vidtagit

det erforderligt, även eller avser att vidta

innefatta redogörelse för någon åtgärd beträffande den

den underåriges person- unge och om en sådan åtgärd

liga utveckling samt enligt nämndens mening är

hans vandel och den lämpligaste för honom.

levnadsomständigheter i Yttrandet skall, om

övrigt. åklagaren begär det eller

 nämnden finner det

 nödvändigt, även innehålla

 en redogörelse för den

 unges personliga

 utveckling och hans

 levnadsomständigheter i

 övrigt.

 Nämnden skall avge sitt

yttrande skyndsamt.

Yttrandet skall avges

inom två veckor från den

dag då begäran om

yttrande kom in till

nämnden, om inte längre

tid är nödvändig med hänsyn

till ärendets beskaffen-

het. Har yttrande inte

avgetts inom fyra

veckor, skall åklagaren

genast underrättas om

orsaken till dröjsmålet.

 Åklagaren får utan att

socialnämndens yttrande

inhämtats besluta om

åtalsunderlåtelse,

 1. om brottet är ringa,

eller

 2. om det är uppenbart

att förutsättningar för

åtalsunderlåtelse före-

ligger.

 Nämnden skall även utan Nämnden skall även utan

samband med yttrande samband med yttrande

lämna åklagaren de lämna åklagaren de

upplysningar som denne upplysningar som denne

begär i fråga om den begär i fråga om den unge.

underårige.

 Anmodan att avhjälpa och

 begränsa skada

6 b § 13 §[6]

 En polisman får anmoda En polisman får anmoda

den som har eller kan den som har eller kan

antas ha fyllt femton antas ha fyllt femton

men inte arton år att så men inte arton år att så

snart som möjligt vidta snart som möjligt vidta

åtgärder för att avhjälpa åtgärder för att avhjälpa

eller begränsa skada på eller begränsa skada på

grund av brott, om den grund av brott, om den

underårige erkänt brottet unge har erkänt brottet

eller om det annars med eller om det annars med

hänsyn till hänsyn till

omständigheterna är omständigheterna är

uppenbart att han begått uppenbart att han har

brottet. Anmodan får begått brottet. Anmodan

dock ske endast om det får dock ske endast om

är lämpligt med hänsyn det är lämpligt med hänsyn

till omständigheterna. till omständigheterna. Om

Om det inte är uppenbart det inte är uppenbart

obehövligt, skall måls- obehövligt, skall måls-

ägandens samtycke in- ägandens samtycke inhämtas

hämtas innan anmodan innan anmodan sker.

sker.

 Kvarhållande

6 d § 14 §[7]

 Har någon som är under Har någon som inte har

arton år gripits och fyllt arton år gripits

beslutar åklagaren att och beslutar åklagaren

inte anhålla honom, får att inte anhålla honom,

polismyndigheten hålla får polismyndigheten hålla

honom kvar för att kunna honom kvar för att kunna

skyndsamt överlämna honom skyndsamt överlämna honom

till hans föräldrar, till hans föräldrar, annan

annan vårdnadshavare, en vårdnadshavare, en

tjänsteman inom tjänsteman inom

socialtjänsten eller socialtjänsten eller någon

någon annan lämplig vuxen annan lämplig vuxen

person. Vad som nu person. Vad som nu sagts

sagts gäller dock endast gäller dock endast om

om åklagaren funnit att åklagaren funnit att den

den unge fortfarande är unge fortfarande är

skäligen misstänkt för skäligen misstänkt för

brott. brott.

 För samma ändamål får För samma ändamål får

polismyndigheten hålla polismyndigheten hålla

kvar den som är under kvar den som inte har

arton år, om han har fyllt arton år, om han

medtagits till förhör och har medtagits till förhör

är skäligen misstänkt för och är skäligen misstänkt

brott. för brott.

 Inte i något fall får någon enligt första eller andra stycket hållas kvar

längre än tre timmar efter åklagarens beslut respektive förhöret.

 Strafföreläggande

6 a § 15 §[8]

 Åklagaren får, utan Åklagaren får, trots de

hinder av de begränsningar som gäller

begränsningar som gäller enligt 48 kap. 4 § första

enligt 48 kap. 4 § första stycket första meningen

stycket första meningen rättegångsbalken, utfärda

rättegångsbalken, utfärda straffföreläggande för

strafföreläggande för brott som har begåtts av

brott som begåtts av någon som inte har fyllt

någon som ej fyllt arton arton år, om det kan

år, om det kan antas att antas att den unge, om

den underårige, om åtal åtal hade väckts, skulle

väckts, skulle ha dömts ha dömts endast till

endast till böter. Därvid böter. Därvid skall

skall åklagaren beakta åklagaren beakta de

de särskilda regler särskilda regler enligt

enligt vilka rätten kan vilka rätten kan döma till

döma till lindrigare lindrigare straff än det

straff än vad som är är föreskrivet för brottet.

föreskrivet för brottet.

 Åtalsunderlåtelse

1 § 16 §[9]

 Om någon har begått ett Om någon har begått ett

brott innan han fyllt brott innan han har

arton år, får åklagaren fyllt arton år, får

besluta att underlåta åklagaren besluta att

åtal enligt underlåta åtal enligt 17 §

bestämmelserna i denna (åtalsunderlåtelse).

lag (åtalsunderlåtelse).

 Bestämmelser om

 åtalsunderlåtelse finns

 också i 20 kap. 7 §

 rättegångsbalken.

[Jfr 1 § sjunde stycket] I fråga om

 åtalsunderlåtelse sedan

 åtal har väckts tillämpas

 20 kap. 7 a §

 rättegångsbalken.

 17 §[10]

 Åtalsunderlåtelse får Åtalsunderlåtelse får

beslutas, om den beslutas, om den unge

underårige blir föremål förblir föremål för sådan åtgärd

sådan åtgärd som anges som anges nedan och det

nedan och det med skäl med skäl kan antas att

kan antas att därigenom därigenom vidtas vad som

vidtas vad som är är lämpligast för den unge:

lämpligast för den

underårige:

 1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620),

 2. vård eller annan åtgärd enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, eller

 3. annan åtgärd som 3. annan åtgärd som

innebär att den innebär att den unge får

underårige får hjälp eller hjälp eller stöd.

stöd.

 Åtalsunderlåtelse får också beslutas, om det är uppenbart att brottet har skett

av okynne eller förhastande.

 Vid bedömningen av om Vid bedömningen av om

åtalsunderlåtelse skall åtalsunderlåtelse skall

meddelas skall åklagaren meddelas skall åklagaren

utöver vad som följer av utöver vad som följer av

andra och tredje första och andra styckena

styckena särskilt beakta särskilt beakta den unges

den underåriges vilja vilja att ersätta

att ersätta målsäganden förmålsäganden för skada som

skada som uppkommit uppkommit genom brottet,

genom brottet eller att att avhjälpa eller

avhjälpa eller begränsa begränsa skadan eller att

skadan. på annat sätt gottgöra

 målsäganden.

 Åtalsunderlåtelse får Åtalsunderlåtelse får inte

inte beslutas, om något beslutas, om något

väsentligt allmänt eller väsentligt allmänt eller

enskilt intresse enskilt intresse

därigenom åsidosätts. därigenom åsidosätts. Vid

 bedömningen av om något

 väsentligt allmänt

 intresse åsidosätts skall

 särskilt beaktas om den

 unge tidigare har gjort

 sig skyldig till brott.

 Utöver vad som nu har

sagts kan

åtalsunderlåtelse

meddelas enligt 20 kap.

7 § rättegångsbalken.

 I fråga om [Jfr 16 § tredje stycket]

åtalsunderlåtelse sedan

åtal har väckts tillämpas

20 kap. 7 a §

rättegångsbalken.

4 § 18 §[11]

 Ett beslut om Den unge skall

åtalsunderlåtelse skall på underrättas om ett beslut

lämpligt sätt tillkänna- om åtalsunderlåtelse vid

givas för den underårige. ett personligt samman-

 träffande med åklagaren

 inom två veckor efter det

 att beslutet har

 fattats. Den unges

 vårdnadshavare, eller

 annan som svarar för den

 unges vård och fostran,

 skall kallas till

 sammanträffandet, om det

 inte möter hinder eller

 det annars finns

 särskilda skäl mot det.

 Även företrädare för social-

 tjänsten bör ges tillfälle

 att närvara.

 Är det uppenbart att ett

 personligt

 sammanträffande inte kan

 hållas inom den tid som

 anges i första stycket får

 sammanträffandet hållas

 senare.

 Kan ett personligt

 sammanträffande inte

 genomföras skall den unge

 underrättas skriftligen

 om beslutet.

 Underrättelse om [Jfr 21 §]

beslutet skall också

tillställas

socialnämnden, om någon

åtgärd från nämndens sida

förutsätts.

 19 §

 Vid ett sammanträffande

 enligt 18 § skall

 åklagaren särskilt förklara

 innebörden av beslutet om

 åtalsunderlåtelse och det

 skötsamhetskrav som detta

 är förenat med och klargöra

 vilka följderna kan bli

 av fortsatta

 lagöverträdelser.

 20 §

 Bestämmelserna i 18 och

 19 §§ gäller också beslut om

 åtalsunderlåtelse enligt

 20 kap. 7 § rättegångs-

 balken, om beslutet

 avser brott som någon har

 begått innan han har

 fyllt arton år.

 21 §[12]

[Jfr 4 § andra stycket] Socialnämnden skall

 underrättas om ett beslut

 enligt 18 §, om någon åtgärd

 från nämndens sida

 förutsätts.

5 § 22 §[13]

 Den som får Den som får

åtalsunderlåtelse enligt åtalsunderlåtelse enligt

1 § skall iaktta skötsam- 17 § skall iaktta skötsam-

het. het.

 Ett beslut om Ett beslut om

åtalsunderlåtelse får åtalsunderlåtelse får

återkallas, om särskilda återkallas, om särskilda

omständigheter föranleder omständigheter föranleder

det. Vid bedömningen av det. Vid bedömningen av

om återkallelse skall om återkallelse skall ske

ske skall särskilt skall särskilt beaktas om

beaktas om den den unge har återfallit i

underårige har återfallit brott inom sex månader

i brott inom sex månader från beslutet om

från beslutet om åtalsunderlåtelse.

åtalsunderlåtelse.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse av förutvarande 6 c §

 1988:822.

 [2] Senaste lydelse av förutvarande 5 a §

 1985:14.

 [3] Senaste lydelse av förutvarande 6 § 1990:61.

 [4] Senaste lydelse av förutvarande 3 § 1988:822.

 [5] Senaste lydelse av förutvarande 3 § 1988:822.

 [6] Senaste lydelse av förutvarande 6 b §

 1988:822.

 [7] Senaste lydelse av förutvarande 6 d §

 1991:141.

 [8] Senaste lydelse av förutvarande 6 a §

 1988:822.

 [9] Senaste lydelse av förutvarande 1 § 1990:61.

 [10] Senaste lydelse av förutvarande 1 § 1990:61.

 [11] Senaste lydelse av förutvarande 4 § 1985:14.

 [12] Senaste lydelse av förutvarande 4 § 1985:14.

 [13] Senaste lydelse av förutvarande 5 §

 1988:822.

 Häktning

7 § 23 §

 Den som är under Den som inte har fyllt

aderton år må ej häktas arton år får häktas endast

med mindre synnerliga om det finns synnerliga

skäl äro därtill. skäl.

 Offentlig försvarare

11 § 24 §[14]

 Om en tilltalad inte För en tilltalad som

har fyllt arton år och inte har fyllt arton år

det finns anledning att skall offentlig försvar-

döma till annan påföljd än are förordnas, om det

böter, skall offentlig inte är uppenbart att han

försvarare förordnas för saknar behov av

honom, om det inte är försvarare.

uppenbart att han

saknar behov av

försvarare.

 Rättegången

10 § 25 §[15]

 Om det i mål mot den Mål i tingsrätt och

som inte har fyllt hovrätt mot den som inte

tjugoett år finns har fyllt tjugoett år

anledning att döma till skall, om det inte möter

annan påföljd än böter, hinder, handläggas av

bör för tjänstgöring i lagfarna domare som, med

tingsrätt företrädesvis avseende på intresse och

anlitas nämndemän med fallenhet för arbete med

insikt och erfarenhet unga lagöverträdare, är

beträffande vård och särskilt lämpade för

fostran av ungdom. uppgiften. Detsamma

 skall gälla i fråga om

 nämndemän som anlitas för

 tjänstgöring i sådana mål.

 I mål som rör brott på

 vilket endast böter kan

 följa får andra än dem som

 avses i första stycket

 anlitas.

9 § 26 §[16]

 När åtal väcks mot den som

 inte har fyllt arton år,

 skall vårdnadshavaren

 eller annan som svarar

 för den unges vård och

 fostran underrättas av

 tingsrätten om åtalet och

 om tidpunkten för

 huvudförhandlingen, om

 det inte finns särskilda

 skäl mot det.

 Den som är under arton Om åtalet avser ett

år får inte dömas till brott på vilket fängelse

fängelse eller kan följa, skall

skyddstillsyn, om inte vårdnadshavaren eller

den som har vårdnaden om annan som avses i första

honom har blivit hörd i stycket, höras i målet, om

målet, där så lämpligen det kan ske och det inte

kunnat ske. finns särskilda skäl mot

 det.

 Rätten får överlämna åt [Jfr 28 §]

socialnämnden att

föranstalta om vård inom

socialtjänsten endast om

det i målet finns ett

yttrande av nämnden med

det innehåll som avses i

3 §. Ett sådant yttrande

krävs också, om det inte

finns särskilda skäl, för

att rätten skall få döma

den som är under

tjugoett år till fängelse

i mer än tre månader.

 Vårdnadshavare som hörs Vårdnadshavare eller

enligt första stycket annan som hörs enligt

har rätt till ersättning andra stycket har rätt

och förskott enligt vad till ersättning och

som är föreskrivet om förskott enligt vad som är

vittne. Ersättningen föreskrivet om vittne.

skall betalas av Ersättningen skall

staten. betalas av staten.

8 § 27 §[17]

 Brottmål, vari talan Mål mot den som inte har

föres mot någon som ej fyllt tjugoett år skall,

fyllt tjugoett år, om målet avser brott på

skall, om å brottet kan vilket fängelse kan följa,

följa svårare straff än såvitt möjligt sättas ut

böter, såvitt möjligt till handläggning i sådan

utsättas till ordning att målet inte

handläggning i sådan tilldrar sig uppmärk-

ordning att målet ej samhet.

tilldrager sig

uppmärksamhet.

 Finnes i mål mot den Om offentlighet vid

som ej fyllt tjugoett förhandling i mål mot den

år, att förhandlingens som inte har fyllt

offentlighet är till tjugoett år är till

uppenbar olägenhet till uppenbar olägenhet till

följd av den uppmärk- följd av den uppmärksamhet

samhet för vilken den den tilltalade kan antas

tilltalade kan antagas bli föremål för, får rätten

bliva föremål, äger rätte nförordna att målet skall

förordna att målet skall handläggas inom stängda

handläggas inom stängda dörrar. Anser rätten att

dörrar. Anses sådant ett sådant förordnande bör

förordnande böra meddelas meddelas och är också någon

och är jämväl någon som som har fyllt tjugoett år

fyllt tjugoett år tilltalad i målet skall

tilltalad i målet, skall rätten, om det kan ske

rätten, om det finnes utan att utredningen

kunna ske utan att avsevärt försvåras,

utredningen avsevärt handlägga åtalet mot den

försvåras, handlägga åtalet som är under tjugoett år

mot den som är under som ett särskilt mål.

tjugoett år såsom särskilt

mål.

 Utan hinder av beslut Även om beslut meddelas

som meddelats enligt enligt andra stycket får

andra stycket må rätten rätten medge att den

medgiva tilltalads tilltalades anhöriga,

anhöriga ävensom annan, liksom annan vars närvaro

vilkens närvaro kan kan väntas bli till

väntas bliva till nytta, nytta, får närvara vid

att övervara handlägg- handläggningen.

ningen.

 28 §[18]

[Jfr 9 § andra stycket] Rätten får överlämna åt

 socialnämnden att

 föranstalta om vård inom

 socialtjänsten endast om

 det i målet finns ett

 yttrande av nämnden med

 det innehåll som avses i

 12 §. Ett sådant yttrande

 krävs också, om det inte

 finns särskilda skäl, för

 att rätten skall få döma

 den som inte har fyllt

 tjugoett år till fängelse

 i mer än tre månader.

12 § 29 §[19]

 Mål mot den som ej Mål mot den som inte har

fyllt tjugoett år skall fyllt tjugoett år skall

alltid behandlas skynd- alltid behandlas

samt. skyndsamt.

 Väcks allmänt åtal mot Väcks allmänt åtal mot den

den som inte fyllt som inte har fyllt arton

arton år för ett brott, år för ett brott för vilket

för vilket är föreskrivet det är föreskrivet fängelse

fängelse i mer än ett år, i mer än sex månader,

skall de tidsfrister skall de tidsfrister

iakttas som är iakttas som är föreskrivna

föreskrivna för åtgärder iför åtgärder i mål där den

mål vari den tilltalade tilltalade är häktad. I

är häktad. I stället för stället för den tid om en

den tid om en vecka, vecka, som i 45 kap. 14 §

som i 45 kap. 14 § rättegångsbalken är före-

rättegångsbalken är skriven för hållande av

föreskriven för hållande huvudförhandling, skall

av huvudförhandling, gälla en tid om två

skall gälla en tid om två veckor.

veckor.

 Inhämtar rätten yttrande Inhämtar rätten yttrande

från socialnämnden enligt från socialnämnden enligt

9 § andra stycket, skall 28 §, skall nämnden yttra

nämnden yttra sig inom sig inom sådan tid att

sådan tid att rätten kan rätten kan hålla huvudför-

hålla huvudförhandling handling enligt reglerna

enligt reglerna i andra i andra stycket. Om

stycket. Om ärendets be- ärendets beskaffenhet

skaffenhet föranleder föranleder det, får

det, får dock yttrandet yttrandet med rättens

med rättens medgivande medgivande lämnas senare.

avges senare.

 30 §

 I mål mot den som inte

 har fyllt tjugoett år

 skall domen avkunnas

 muntligen vid huvudför-

 handlingen eller vid

 annat sammanträde som

 rätten håller, om det

 inte möter synnerliga

 hinder. I övrigt gäller 30

 kap. 7 § rättegångsbalken.

 Brott begångna av den som

 inte har fyllt femton år

13 § 31 §[20]

 Kan ett barn misstänkas Kan någon misstänkas för

för att före femton års att före femton års ålder

ålder ha begått ett brott ha begått ett brott får

får utredning rörande utredning rörande brottet

brottet inledas inledas

 1. om en utredning kan 1. om en utredning kan

antas ha betydelse för antas ha betydelse för

att avgöra behovet av att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser socialtjänstens insatser

med avseende på barnet, med avseende på den unge,

 2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt femton år har tagit

del i brottet,

 3. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet,

eller

 4. om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum.

 Har barnet inte fyllt Har den unge inte fyllt

tolv år får utredning tolv år får utredning

inledas endast om det inledas endast om det

finns synnerliga skäl. finns synnerliga skäl.

 Barnets vårdnadshavare Den unges vårdnadshavare

och socialnämnden skall och socialnämnden skall

omedelbart underrättas omedelbart underrättas om

om att en utredning har att en utredning har

inletts. Underrättelse inletts. Underrättelse

till vårdnadshavaren får till vårdnadshavaren får

dock underlåtas, om det dock underlåtas, om det

finns särskilda skäl mot finns särskilda skäl mot

en underrättelse. en underrättelse.

 **Fotnot**

 [14] Senaste lydelse av förutvarande 11 §

 1983:921.

 [15] Senaste lydelse av förutvarande 10 §

 1983:378.

 [16] Senaste lydelse av förutvarande 9 §

 1991:2043.

 [17] Senaste lydelse av förutvarande 8 §

 1969:163.

 [18] Senaste lydelse av förutvarande 9 §

 1991:2043.

 [19] Senaste lydelse av förutvarande 12 §

 1991:2043.

 [20] Senaste lydelse av förutvarande 13 §

 1984:954.

14 § 32 §[21]

 Bestämmelserna om Bestämmelserna om

förundersökning i 23 kap. förundersökning i 23 kap.

3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 § 3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 § första

första stycket och andra stycket och andra

stycket andra och stycket andra och tredje

tredje meningarna, 14 §, meningarna, 14 §, 17 §, 18 §

17 §, 18 § andra stycket, andra stycket, 19 §, 21 §

19 §, 21 § och 24 § rätte- och 24 § rättegångsbalken

gångsbalken skall i skall i tillämpliga delar

tillämpliga delar gälla gälla beträffande sådan

beträffande sådan utredning som avses i 31

utredning som avses i §.

13 §.

15 § 33 §[22]

 Under utredning som Under utredning som

avses i 13 § skall, om avses i 31 § skall, om

hinder inte möter, det inte möter hinder,

företrädare för social- företrädare för social-

tjänsten närvara vid förhör tjänsten närvara vid förhör

med barnet. med den unge.

 Innan socialnämnden har Innan socialnämnden har

yttrat sig angående yttrat sig om betydelsen

betydelsen av en av en utredning enligt

utredning enligt 13 § 31 § första stycket 1, får

första stycket 1, får utredningen inte omfatta

utredningen inte annan åtgärd än förhör med

omfatta annan åtgärd än den unge. Om brottsmiss-

förhör med barnet. Om tanken kvarstår efter

brottsmisstanken förhöret, skall protokoll

kvarstår efter förhöret, över detta omgående sändas

skall protokoll över till socialnämnden.

detta omgående sändas

till socialnämnden.

16 § 34 §[23]

 Har ett barn före Har någon före femton års

femton års ålder begått ålder begått ett brott på

ett brott på vilket fäng- vilket fängelse skulle ha

else skulle ha kunnat kunnat följa och anträffas

följa och anträffas han på bar gärning eller på

barnet på bar gärning flykt från brottsplatsen,

eller på flykt från får han gripas av envar.

brottsplatsen, får Om en enskild person har

barnet gripas av envar. gripit den unge, skall

Om en enskild person denne skyndsamt överlämnas

har gripit barnet, till närmaste polisman.

skall barnet skyndsamt

överlämnas till närmaste

polisman.

 Polismyndigheten eller Polismyndigheten eller

åklagaren skall åklagaren skall

omedelbart besluta om omedelbart besluta om

barnet skall friges den unge skall friges

eller hållas kvar för eller hållas kvar för

förhör. förhör.

 **Fotnot**

 [21] Senaste lydelse av förutvarande 14 §

 1984:954.

 [22] Senaste lydelse av förutvarande 15 §

 1984:954.

 [23] Senaste lydelse av förutvarande 16 §

 1984:954.

17 § 35 §[24]

 Är ett barn misstänkt för Är någon misstänkt för att

att före femton års ålder före femton års ålder ha

ha begått ett brott får, begått ett brott får, om

om det finns särskilda det finns särskilda skäl,

skäl, beslag, hus- beslag, husrannsakan och

rannsakan och kropps- kroppsvisitation enligt

visitation enligt bestämmelserna i 27 och

bestämmelserna i 27 och 28 kap. rättegångsbalken

28 kap. rättegångsbalken företas mot den unge. Vad

företas mot barnet. Vad som i 27 kap. 7 och 8 §§

som i 27 kap. 7 och 8 §§ sägs om åtal och om verkan

sägs om åtal och om av att åtal inte väcks

verkan av att åtal inte skall i stället avse

väcks skall i stället bevistalan och talan om

avse bevistalan och förverkande samt verkan

talan om förverkande av att sådan talan inte

samt verkan av att sådan väcks. Tvångsmedel som

talan inte väcks. avses i 24-26 kap.

Tvångsmedel som avses i rättegångsbalken får inte

24-26 kap. användas.

rättegångsbalken får inte

användas.

18 § 36 §[25]

 Har en utredning Har en utredning

inletts med stöd av 13 § inletts med stöd av 31 §

första stycket 1, skall första stycket 1, skall

sedan utredningen har sedan utredningen har

avslutats protokoll över avslutats protokoll över

denna så snart som denna så snart som möjligt

möjligt sändas till sändas till socialnämnden.

socialnämnden.

19 § 37 §[26]

 Misstänks ett barn för Misstänks någon för att

att före femton års ålder före femton års ålder ha

ha begått ett brott får begått ett brott får

åklagare, om det krävs ur åklagare, om det krävs ur

allmän synpunkt, efter allmän synpunkt, efter

framställning av framställning av

socialnämnd, länsstyrelse socialnämnd, länsstyrelse

eller vårdnadshavare för eller vårdnadshavare för

barnet, begära prövning den unge, begära prövning

hos domstol huruvida hos domstol huruvida den

barnet begått brottet unge har begått brottet

(bevistalan). (bevistalan).

 Vid bevistalan Vid bevistalan tillämpas

tillämpas bestämmelserna bestämmelserna beträffande

beträffande allmänt åtal allmänt åtal för brott, för

för brott, för vilket är vilket det är föreskrivet

stadgat fängelse i mer än fängelse i mer än ett år. I

ett år. I fråga om fråga om tvångsmedel gäller

tvångsmedel gäller 17 §. 35 §. Sådan rättegångs-

Sådan rättegångskostnad kostnad som avses i 31

som avses i 31 kap. 1 § kap. 1 § rättegångsbalken

rättegångsbalken skall skall staten svara för.

statsverket stå för.

 **Fotnot**

 [24] Senaste lydelse av förutvarande 17 §

 1984:954.

 [25] Senaste lydelse av förutvarande 18 §

 1984:954.

 [26] Senaste lydelse av förutvarande 19 §

 1984:954.

___________

Denna lag träder i kraft den 1 mars 1995. Äldre bestämmelser tillämpas i mål

och ärenden hos polis- och åklagarmyndighet där förundersökning har inletts före

ikraftträdandet. I domstol tillämpas äldre bestämmelser i mål där talan har

väckts före ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

17 §[27]Vad som sägs i denna lag om häktad har motsvarande tillämpning på

 1. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott,

 2. den som har intagits i häkte eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

 3. den som har tillfälligt placerats i häkte med stöd av 23 § tredje stycket,

43 § första stycket tredje meningen eller 50 § tredje meningen lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt och

 4. den som har omhändertagits enligt 28 kap. 11 § tredje stycket brottsbalken i

avvaktan på att beslut om undanröjande av skyddstillsyn vinner laga kraft.

 Denna lag tillämpas Denna lag tillämpas inte

inte på barn som gripits på den som har gripits

enligt 16 § lagen enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga bestämmelser om unga

lagöverträdare. lagöverträdare.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 mars 1995.

 **Fotnot**

 [27] Senaste lydelse 1987:765.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-06-09

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 19 maj 1994 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över

 1. förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

 2. förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Cecilia Renfors.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare

11 och 12 §§

I paragraferna ges regler om den personutredning som socialnämnden är skyldig

att lämna till åklagaren i form av yttrande eller på annat sätt. Lagrådet har

ingen erinran mot vad som föreslås i sak. Emellertid skulle regleringen vinna i

överskådlighet om ordningsföljden mellan bestämmelserna jämkas något. Som har

skett i det remitterade förslaget bör bestämmelserna om när yttrande skall

inhämtas placeras i 11 § första stycket. Dessa bestämmelser bör följas av

reglerna i 12 § om vad ett yttrande skall innehålla och om nämndens

upplysningsskyldighet i övrigt. Reglerna i 12 § bör därför tas in i 11 § och där

utgöra andra och tredje styckena. Reglerna i 11 § andra stycket om tidsfrister

m.m. bör tas in i 12 §.

 Med bl.a. dessa utgångspunkter kan paragraferna lämpligen ges följande

lydelser:

"11 §

I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han har fyllt arton

år skall åklagaren, innan han fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta yttrande från

socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret

för den unge, om denne har erkänt gärningen eller det annars finns skälig

misstanke att han har begått brottet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet

är ringa, om det är uppenbart att den finns förutsättningar för

åtalsunderlåtelse eller om det annars är obehövligt.

 Ett yttrande enligt första stycket skall avse frågan om nämnden har vidtagit

eller avser att vidta någon åtgärd beträffande den unge och om en sådan åtgärd

enligt nämndens mening är den lämpligaste för honom. Yttrandet skall, om

åklagaren begär det eller nämnden finner det nödvändigt, även innehålla en

redogörelse för den unges personliga utveckling och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

 Nämnden skall även utan samband med yttrande lämna åklagaren de upplysningar

som denne begär i fråga om den unge.

12 §

I sin begäran om yttrande skall åklagaren ange inom vilken tid yttrandet skall

lämnas och, om det är lämpligt, ge socialnämnden anvisningar för hur yttrandet

kan begränsas. Om nämnden inte kan lämna sitt yttrande inom den föreskrivna

tiden, får åklagaren medge att yttrandet lämnas senare. Yttrandet får lämnas

muntligen vid ett sådant sammanträde som avses i 19 §, om det är nödvändigt för

att hålla tidsfristen."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 juni 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:12 Handläggning av ungdomsmål.