Regeringens proposition

1991/92:61

om vissa läkares anställningsform m.m.

Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits upp i

bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 31 oktober 1991 för

de åtgärder och det ändamål som framgår av föredragandens

hemställan.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att läkare under den nya

specialiseringstjänstgöringen (ST-läkare) enligt huvudregeln

inte skall förordnas för viss tid på sina tjänster. Undantag

föreslås kunna ske med hänsyn till utbildningens eller

forskningens behov när det gäller sådan läkare med tjänst vid en

s.k. upplåten enhet, dvs. en hälso- och sjukvårdsenhet som har

upplåtits för grundläggande utbildning av läkare. Med hänvisning

bl.a. till ett av parterna på arbetsmarknaden ingånget

kollektivavtal föreslås inte någon ytterligare reglering av ST-

läkares förflyttningsskyldighet.

 Vidare föreslås att specialistkompetenta läkare i skälig

omfattning även i fortsättningen tjänstgör för begränsad tid vid

upplåtna enheter. Om en sådan läkare anställs vid enheten får

detta ske med tidsbegränsat förordnande. Samtidigt föreslås

vissa redaktionella ändringar i den lag som reglerar detta.

 I propositionen föreslås slutligen vissa redaktionella

ändringar i hälso-och sjukvårdslagen, tandvårdslagen och lagen

om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

samt en rättelse i socialtjänstlagen.

 De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1992.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

 Härigenom föreskrivs att 15 § hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §1

 Läkare under allmäntjänst- Läkare under allmäntjänst-

göring eller specialistut- göring enligt lagen (1984:542)

bildning enligt lagen om behörighet att utöva yrke

(1984:542) om behörighet att inom hälso- och sjukvården m.m.

utöva yrke inom hälso- och skall förordnas för viss tid.

sjukvården m.m. skall förord-

nas för viss tid. Regeringen får föreskriva att

 läkare under specialise-

 ringstjänstgöring enligt nämnda

 lag med tjänst vid en enhet som

 har upplåtits för grundläggande

 högskoleutbildning av läkare

 skall förordnas för viss tid.

 _____________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 2. Äldre föreskrifter gäller alltjämt för läkare som har

påbörjat sin specialistutbildning före ikraftträdandet.

1 Senaste lydelse 1990:601.

 Prop. 1991/92:61

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa läkartjänster vid

enheter inom den landstingskommunala hälso- och

sjukvården som har upplåtits för grundläggande utbildning av

läkare, m.m.

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1982:764) om

vissa läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala

hälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggande

utbildning av läkare, m.m. samt 1, 4 och 5 §§ lagen skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

Lag om vissa läkartjänster vid Lag om vissa läkartjänster vid

enheter inom den landstings- upplåtna enheter, m.m.

kommunala hälso- och sjukvården

som har upplåtits för grund-

läggande utbildning av läkare,

m. m.

 1 §

 I denna lag ges bestämmelser I denna lag ges bestämmelser om

om vissa läkartjänster vid vissa läkartjänster vid sådana

sådana enheter inom den lands- enheter inom landstingens

tingskommunala hälso- och hälso- och sjukvård som har

sjukvården som har upplåtits upplåtits för den grundläggande

för den grundläggande hög- högskoleutbildningen på läkar-

skoleutbildningen på läkar- linjen (upplåtna enheter).

linjen. Vad som sägs om landstingens

 Vad som sägs om landstings- hälso- och sjukvård gäller

kommunal hälso- och sjukvård också den hälso- och sjukvård

gäller också den hälso- och som anordnas av kommuner som

sjukvård som anordnas av kom- inte ingår i ett landsting.

muner som inte ingår i en

landstingskommun.

 4 §

 Andra specialistutbildade Vid upplåtna enheter skall

läkare än överläkare, dist- det i skälig omfattning finnas

riktsläkare och läkare som läkare med specialistkompetens

avses i 3 § anställs med för- som tjänstgör för begränsad

ordnande för sex år om inte tid. En sådan läkare får an-

särskilda skäl föranleder ställas med förordnande tills

förordnande för kortare tid. vidare, dock längst för sex år.

Socialstyrelsen får dock medge

att förordnande meddelas att

gälla tills vidare utan tidsbe-

gränsning.

 5 §

 Varje läkare som är anställd Varje läkare som är anställd

vid sådan hälso- och sjuk- vid en upplåten enhet är

vårdsenhet som avses i denna skyldig att biträda vid hand-

lag är skyldig att biträda vid ledningen av medicine stude-

handledningen av medicine rande.

studerande.

 Prop. 1991/92:61

 Specialistutbildad läkare Specialistutbildad läkare

anställd vid enheten är, i den anställd vid enheten är, i den

mån hälso- och sjukvårdsnämnden mån den eller de nämnder som

medger det, skyldig att inom utövar ledningen av hälso- och

sitt verksamhetsområde sjukvården medger det, skyldig

ombesörja den undervisning och att inom sitt verksamhetsområde

den examination som behövs för ombesörja den undervisning och

att den grundläggande hög- den examination som behövs för

skoleutbildningen av läkare att den grundläggande hög-

skall kunna bedrivas på ett skoleutbildningen av läkare

ändamålsenligt sätt. skall kunna bedrivas på ett

 ändamålsenligt sätt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 Prop. 1991/92:61

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

 Härigenom föreskrivs att i 1 § lagen (1990:1404) om

kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård ordet

"kyrkobokförda" skall bytas ut mot "folkbokförda".

 Prop. 1991/92:61

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1990:1465) om ändring i hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763)

 Härigenom föreskrivs att 3 § hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) i paragrafens lydelse enligt lagen (1990:1465) om

ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Varje landstingskommun skall Varje landstingskommun skall

erbjuda en god hälso- och erbjuda en god hälso- och

sjukvård åt dem som är bosatta sjukvård åt dem som är bosatta

inom landstingskommunen. Även i inom landstingskommunen. Även i

övrigt skall landstingskom- övrigt skall landstingskommunen

munen verka för en god hälsa verka för en god hälsa hos hela

hos hela befolkningen. Vad som befolkningen. Vad som i denna

i denna lag sägs om lands- lag sägs om landstingskommuner

tingskommuner gäller också kom- gäller också kommuner som inte

muner som inte ingår i en ingår i en landstingskommun, i

landstingskommun, i den mån den mån inte annat följer av 17

inte annat följer av 17 §. §. Vad här sagts utgör inte

Bestämmelser om för- hinder för annan att bedriva

valtningsutskott skall därvid hälso- och sjukvård.

avse kommunstyrelsen. Vad här

sagts utgör inte hinder för

annan att bedriva hälso- och

sjukvård.

Landstingskommunens ansvar omfattar dock inte sådan hälso- och

sjukvård som en kommun inom landstingskommunen har ansvar för

enligt 18 § första och tredje styckena.

 Prop. 1991/92:61

5 Förslag till

Lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)

 Härigenom föreskrivs att 5 § tandvårdslagen (1985:125) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

 Varje landstingskommun skall erbjuda en god tandvård åt dem

som är bosatta inom landstingskommunen. Även i övrigt skall

landstingskommunen verka för en god tandhälsa hos befolkningen.

Tandvård som landstingskommunen själv bedriver benämns i denna

lag folktandvård.

 Vad som i denna lag sägs om Vad som i denna lag sägs om

landstingskommuner gäller också landstingskommuner gäller också

kommuner som inte ingår i en kommuner som inte ingår i en

landstingskommun. Föreskrifter landstingskommun.

om förvaltningsutskottet skall

därvid avse kommunstyrelsen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 Prop. 1991/92:61

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1990:1403) om ändring i

socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs att 10 § socialtjänstlagen (1980:620)1 i

paragrafens lydelse enligt lagen (1990:1403) om ändring i nämnda

lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §

 Socialnämnden bör genom hjälp i hemmet, färdtjänst eller annan

service samt dagverksamheter underlätta för den enskilde att bo

hemma och ha kontakter med andra.

 Nämnden bör även i övrigt tillhandahålla sociala tjänster

genom rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social

jour eller annan därmed jämförlig verksamhet.

 Nämnden kan utse en särskild Nämnden kan utse en särskild

person (kontaktperson) eller en person (kontaktperson) eller en

familj med uppgift att hjälpa familj med uppgift att hjälpa

den enskilde och hans närmaste den enskilde och hans närmaste

i personliga angelägenheter, om i personliga angelägenheter, om

den enskilde begär eller den enskilde begär eller

samtycker till det. samtycker till det. För barn

 som inte har fyllt 15 år får

 kontaktperson utses endast om

 barnets vårdnadshavare begär

 eller samtycker till det. Har

 barnet fyllt 15 år får

 kontaktperson utses endast om

 barnet självt begär eller sam-

 tycker till det.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

 Prop. 1991/92:61

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 oktober 1991

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om vissa läkares anställningsform m.m.

1 Inledning

Utredningen om läkarnas specialistutbildning m.m. (LSU 85)

överlämnade i oktober 1987 betänkandet (SOU 1987:53)

Kompetensutvecklingen efter läkarexamen jämte en huvudbilaga

(SOU 1987:54) Målbeskrivningar. På grundval av betänkandet har

riksdagen tidigare förelagts en proposition om riktlinjer för

specialiseringstjänstgöring för läkare m.m. (prop. 1988/89:138).

En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av

remissyttrandena över betänkandet har redovisats i den nämnda

propositionen. Propositionen innebär bl.a. att den nuvarande

ordningen för läkarnas specialistutbildning, med tidsmässigt

fixerade huvud- och sidoutbildningar, skall ersättas av ett

system som utgår från målbeskrivningar för resp. specialitet.

Riksdagen har godkänt dessa nya riktlinjer (1989/90:SoU9, rskr.

16). Den nya vidareutbildningen skall gälla fr.o.m. år 1992.

Bestämmelser om detta finns i förordningen (1984:545) om

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. (SFS

1991:1325).

 I prop. 1988/89:138 togs vidare upp bl.a. frågan om läkarnas

anställningsform under den nya specialiseringstjänstgöringen

(ST) och frågan om de specialistutbildade läkarnas

anställningsförhållanden vid enheter inom hälso- och sjukvården

som har upplåtits för den grundläggande utbildningen av läkare,

s.k. upplåtna enheter. Föredraganden, till vars överväganden den

dåvarande regeringen anslöt sig, ansåg att specialise-

ringstjänstgöringen liksom hittills skulle fullgöras på

tidsbegränsade förordnanden. I propositionen gjordes vidare den

bedömningen att den särskilda ordningen med tidsbegränsade

förordnanden för specialistkompetenta läkare vid de s.k. under-

visningssjukhusen borde bibehållas.

 Socialutskottet fann emellertid för sin del att övervägande

skäl talar för att läkare under sin specialistutbildning bör

kunna förordnas tills vidare på sina tjänster (1989/90:SoU9 s.

11). Utskottet fann det samtidigt väsentligt att en

tillsvidareanställning under specialiseringstjänstgöringen

 Prop. 1991/92:61

kan förenas med en tjänstgöringsskyldighet inom

landstingsområdet och att undantag måste kunna göras bl.a. när

det gäller undervisningssjukhusen. Utskottet instämde däremot i

att det behövs ett tjänsteutrymme för att läkare genom mera

tillfällig tjänstgöring vid undervisningssjukhus skall kunna

komplettera sin kompetens inom regionsjukvårdsspecialiteter och

att det därför kan vara nödvändigt att ge möjligheter till

sådana tidsbegränsade anställningar. Utskottet uttalade vidare

att regeringen bör återkomma till riksdagen med ett lagförslag

som kan tillgodose de av utskottet framförda kraven och

hemställde att riksdagen som sin mening ger regeringen till

känna vad utskottet anfört. Riksdagen biföll utskottets

hemställan (rskr. 1989/90:16).

 Jag avser nu att ta upp vissa frågor om läkarnas

anställningsform under specialiseringstjänstgöringen och vid de

nyss nämnda upplåtna enheterna. I sistnämnda fråga har jag

samrått med chefen för utbildningsdepartementet.

 I propositionen tas därutöver upp vissa redaktionella

ändringar i hälso-och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen

(1985:125) och lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård samt en rättelse avseende

socialtjänstlagen (1980:620).

2 Allmän motivering

2.1 Bakgrund

Specialiseringstjänstgöringen

Riksdagen fattade år 1969 beslut om längden av läkares

grundutbildning och om ett system och en organisation för

vidareutbildning av läkare (prop. 1969:35, SU 83, rskr. 215).

Grundtanken bakom förändringen var att läkarutbildningen i

allmänhet och vidareutbildningen i synnerhet skulle utgöra ett

led i sjukvårdsplaneringen och vara ett instrument i denna.

Grundutbildningen av läkare omfattar alltjämt studier under fem

och ett halvt år som avslutas med läkarexamen. Den fortsatta

kompetensutvecklingen genom utbildningen därefter är uppdelad i

två delar. Den första delen, som är lika för alla läkare, utgörs

av allmäntjänstgöring (AT) under 21 månader. Efter genomgången

sådan tjänstgöring med godkända AT-prov erhålls läkarlegitima-

tion. Endast den som har legitimation som läkare får yrkes-

mässigt bedriva enskild läkarverksamhet. Den andra delen av den-

na utbildning är det som för närvarande kallas fortsatt

vidareutbildning (FV) eller specialistutbildning. Denna leder

fram till specialistkompetens.

 Enligt 4 § lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom

hälso-och sjukvården (behörighetslagen) skall bl.a. en

legitimerad läkare som har genomgått den vidareutbildning som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

socialstyrelsen föreskriver på ansökan få specialistkompetens.

Frågor om meddelande av specialistkompetens prövas av

 Prop. 1991/92:61

socialstyrelsen. Närmare bestämmelser om läkares

specialistutbildning finns i förordningen (1984:545) om

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m.

(behörighetsförordningen).

 Den hittillsvarande ordningen för specialistutbildning av

läkare bygger på tidsmässigt fixerade och relativt

detaljreglerade huvud- och sidoutbildningar. Tiden för

specialistutbildningen varierar för de olika specialiteterna -

från fyra till fem och ett halvt år. Fr.o.m. år 1992 kommer

denna ordning att ersättas av ett kompetensutvecklingssystem som

utgår från målbeskrivningar för resp. specialitet men med krav

på vidareutbildning under minst fem år. I målbeskrivningarna

skall anges de kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som

läkaren skall ha tillägnat sig för att denne skall anses ha

uppnått specialistkompetens (prop. 1988/89:138, 1989/90:SoU9,

rskr.16, SFS 1991:1325). Tjänstgöringen kommer att benämnas

specialiseringstjänstgöring (ST).

 Utbildningen efter läkarexamen utgörs främst av tjänstgöring

som läkare inom hälso- och sjukvård. Så kommer även fort-

sättningsvis att vara fallet. All sådan tjänstgöring förutsätts

vara motiverad av ett sjukvårdsbehov och kunna inordnas i hälso-

 och sjukvårdens organisation. AT- och ST-läkare utför således

ett normalt, avlönat arbete under eget medicinskt yrkesansvar.

Upplåtna enheter

Med stöd av lagen (1982:764) om vissa läkartjänster vid enheter

inom den landstingskommunala hälso- och sjukvården som har

upplåtits för grundläggande utbildning av läkare, m.m. är en

stor andel av de specialistutbildade läkarna vid dessa enheter

förordnade för viss tid. Enligt lagen skall andra

specialistutbildade läkare än överläkare, distriktsläkare och

sådana läkare som förenar sin läkartjänst med en tjänst som

lärare anställas med förordnande för sex år om inte särskilda

skäl föranleder förordnande för kortare tid. Socialstyrelsen får

dock medge att förordnande meddelas att gälla tills vidare utan

tidsbegränsning. Lagens tillämpningsområde anknyter till avtalet

mellan svenska staten och vissa landsting/kommuner om samarbete

om läkarutbildning och forskning m.m. Det nu gällande

samarbetsavtalet ingicks den 19 december 1989 och godkändes av

den dåvarande regeringen den 18 januari 1990 (avtalet har

redovisats i propositionen 1989/90:90 om forskning, bilaga 2).

På grundval av samarbetsavtalet skall berörd högskoleenhet och

landsting resp. kommun träffa särskilt avtal med lokalt

anpassade bestämmelser för samarbetet. I de särskilda (lokala)

avtalen skall anges de enheter beträffande vilka lagen

(1982:764) skall tillämpas. En sådan enhet kallas enligt

samarbetsavtalet upplåten enhet.

Ledningsansvaret inom offentlig hälso- och sjukvård

Riksdagen har beslutat om en förändring av ledningsansvaret inom

landstingens hälso- och sjukvård (prop. 1989/90:81, SoU24, rskr.

313). Beslutet har medfört ändringar i bl.a. hälso- och

sjukvårdslagen

 Prop. 1991/92:61

(1982:763) som började gälla den 1 juli 1991 (SFS 1990:601). Den

nya regleringen innebär att det vid en enhet för diagnostik

eller vård och behandling, om det behövs med hänsyn till

patientsäkerheten, skall finnas en särskild läkare med

specialistkompetens som svarar för den samlade ledningen av

verksamheten. En sådan läkare benämns chefsöverläkare.

Benämningarna överläkare och distriktsläkare har samtidigt ut-

mönstrats ur hälso- och sjukvårdslagen. Som en konsekvens av

ändringen i denna lag har följdändringar skett i flera andra

lagar (SFS 1990:602-607). Beträffande lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala hälso-

och sjukvården som har upplåtits för grundläggande utbildning av

läkare, m.m. ansågs dock att ändringarna borde anstå. I

propositionen uttalades att lagen inte borde ändras i nu

förevarande sammanhang i avvaktan på resultatet av bered-

ningsarbetet inom socialdepartementet avseende

behörighetsbestämmelser för olika läkartjänster och frågan om

läkarnas anställningsform. Riksdagen hade inte någon avvikande

uppfattning i denna fråga.

Vissa tjänster för utbildning och forskning

Den 1 juli 1986 trädde en ny arbets- och tjänsteorganisation i

kraft inom högskolan (prop. 1984/85:57, UbU9, rskr. 115).

Reformen omfattade inte tjänsterna som klinisk lärare, lärare i

medicinskt ämne med klinisk anknytning eller klinisk amanuens

inom det medicinska området. De båda första tjänstetyperna

ersattes efter förslag i 1990 års forskningsproposition (prop.

1989/90:90 avsnitt 17, UbU25, rskr. 328) med tjänster som

högskolelektor. Innehavare på högskolelektorstjänster förordnas

med tillsvidareförordnanden. I propositionen föreslogs också att

tjänst som högskolelektor inom det medicinska området borde

kunna förenas med läkartjänst på specialistnivå. För dessa

tjänster gäller inte regleringen i den tidigare nämnda lagen

(1982:764).

 Efter förslag i propositionen ersattes också tjänst som

klinisk amanuens med tjänst som klinisk assistent. Detta förslag

innebar att en särskild tjänstekategori inrättades för medicinsk

utbildning och forskning. På sikt borde, enligt propositionen,

emellertid dessa delar av högskolan använda de tjänstekategorier

som ingår i den gemensamma tjänsteorganisationen. Utskottet

ansåg att denna tjänstekategori borde kunna få förekomma under

de närmaste fem åren. Innan periodens utgång borde, enligt ut-

skottet, en utvärdering av dessa tjänster ske. Universitets- och

högskoleämbetet har i uppdrag att göra en sådan utvärdering.

 Prop. 1991/92:61

2.2 Anställningsform under specialiseringstjänstgöringen

 Mitt förslag: Läkares tjänstgöring för att uppnå

 specialistkompetens skall inte längre fullgöras på

 tidsbegränsade förordnanden utan på förordnanden tills

 vidare. Undantag skall dock kunna göras när det gäller

 läkartjänster vid enheter som har upplåtits för

 grundläggande utbildning av läkare om det behövs med

 hänsyn till utbildningens eller forskningens behov.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag

(betänkandet s. 73 - 74, 87).

 Remissinstanserna: Så som redovisats i prop. 1988/89:138 om

riktlinjer för specialiseringstjänstgöring för läkare m.m. (s.

11) var remissopinionen delad i denna fråga.

 Skälen för mitt förslag: Som jag nyss redovisat har frågan om

läkarnas anställningsform under specialiseringstjänstgöringen

nyligen varit föremål för överväganden såväl hos den tidigare

regeringen som hos riksdagen. För ytterligare bakgrund till den

ändring som jag nu ämnar föreslå hänvisar jag till vad som då

anfördes (prop. 1988/89:138, 1989/90:SoU9, rskr. 16).

 Utredningen föreslog således att huvudregeln skall vara

tillsvidareförordnande under specialiseringstjänstgöringen.

Förslaget motiverades med att det från utbildningssynpunkt inte

längre skulle finnas behov av fasta block och tidsbegränsningar

av tjänstgöringen i form av visstidsförordnanden. Utredningen

anförde vidare att det från såväl praktiska som principiella

utgångspunkter är tillfredsställande att nuvarande ordning med

visstidsförordnande under specialiseringstjänstgöringen ersätts

med läkartjänster med tillsvidareförordnande i enlighet med de

på arbetsmarknaden gängse reglerna.

 Föredraganden framhöll häremot i prop. 1988/89:138 att

vidareutbildningssystemet har två syften. Systemet skall dels

garantera läkare specialistutbildning och dels fungera som ett

planerings- och fördelningssystem med inriktning på att ge hela

landet tillgång till erforderlig läkararbetskraft. Utrednings-

förslaget tog enligt föredragandens uppfattning sikte enbart på

syftet att utbilda nya specialister. Föredraganden ansåg, i

likhet med bl.a. socialstyrelsen, universitets- och

högskoleämbetet (UHÄ) och de medicinska fakulteterna, att om

tillsvidareförordnanden infördes enligt utredningens modell,

risk fanns för att den avtagande rörligheten på läkarnas

arbetsmarknad skulle övergå i ren stagnation. Det borde därför

finnas ett sätt att vidmakthålla en viss arbetsmarknads-

rörlighet. Visstidsförordnande för de icke "färdigutbildade"

läkarna borde därför bibehållas även i fortsättningen.

Föredraganden förklarade sig dock beredd att ompröva sin

inställning om det framöver kan visas att incitament för ökad

rörlighet kan skapas på annat sätt, exempelvis genom nya löne-

och tjänstekonstruktioner.

 I samband med att socialutskottet behandlade förslagen i prop.

1988/89:138 och de motioner som väckts med anledning av proposi

 Prop. 1991/92:61

tionen anordnade utskottet en utfrågning. Vid denna framfördes

av Sveriges läkarförbund att tillsvidareanställning har varit

ett starkt fackligt krav från läkarnas sida under det senaste

decenniet. Från socialdepartementet redovisades att man haft

diskussioner om möjligheterna att erbjuda läkarna

tillsvidareanställning under specialiseringstjänstgöringen. En

förutsättning för att vidareutbildningssystemet skall fungera är

dock att det sker en genomströmning i systemet. Om läkarna får

tillsvidareanställning knuten till landstinget med skyldighet

att vid behov flytta till en annan del av landstinget kan

genomströmningsbehovet tillgodoses. Under de förda

diskussionerna hade emellertid läkarförbundet inte velat

acceptera att tillsvidareanställning sker inom landstinget. Det

skulle enligt departementsföreträdarna vara ett avsteg från de

principer som gäller på arbetsmarknaden att ingripa med

lagstiftning för att läkarna skall anställas i landstinget.

Landstingsförbundets styrelse ställde sig i princip bakom

förslaget att läkarna skulle vara tillsvidareanställda under

specialiseringstjänstgöringen men tillade att detta förutsätter

att tillsvidareanställningen är förenad med en skyldighet att

tjänstgöra på annat håll i landstinget. Om en lösning av denna

fråga inte kunde nås genom förhandlingar mellan

arbetsmarknadsparterna föredrog Landstingsförbundet att

nuvarande bestämmelser om tidsbegränsade anställningar består.

Läkarförbundet uttalade sig för en tillsvidareanställning på

kliniknivå men förklarade sig inte ovilligt att förhandla i

frågan.

 Socialutskottet fann för sin del vid en samlad bedömning att

övervägande skäl talar för att läkare under sin

specialistutbildning bör ha samma anställningstrygghet som de

flesta andra grupper i samhället och att de alltså bör kunna

förordnas tills vidare på sina tjänster. Utskottet anförde att

det samtidigt är väsentligt att ett nytt vidareutbildningssystem

tillgodoser kraven såväl på en genomströmning i systemet som en

rättvis fördelning av läkarresurserna. Utskottet, som lade stor

vikt vid att det nya vidareutbildningssystemet kan tillgodose

kravet på en rättvis fördelning av läkarresurserna, fann det

angeläget att en tillsvidareanställning under

specialiseringstjänstgöringen kan förenas med en tjänstgörings-

skyldighet inom landstingsområdet.

 Utskottet hemställde att riksdagen som sin mening skulle ge

regeringen till känna vad utskottet anfört beträffande

tidsbegränsade förordnanden för läkare under

specialistutbildning. Som jag tidigare nämnt biföll riksdagen

utskottets hemställan. En minoritet om sju av utskottets

ledamöter ansåg dock att frågan om i vilken utsträckning

tillsvidareanställning bör avse viss klinik eller visst

sjukvårdsområde eller om annan begränsning bör göras i första

hand är en fråga för arbetsmarknadens parter. Ut-

skottsminoriteten förutsatte att frågan kan lösas i

avtalsförhandlingar mellan berörda parter.

 För egen del anser jag att de redovisade argumenten för och

emot att införa tillsvidareförordnanden för läkare under

specialiseringstjänstgöring i huvudsak alltjämt har sin

giltighet. Det finns skäl såväl för att behålla det nuvarande

systemet med visstidsförordnanden som för att förändra detta.

Jag har stor förståelse för läkarnas fackliga krav på samma

anställningstrygghet som de flesta andra grupper i samhället.

Sam-

 Prop. 1991/92:61

tidigt är det, som bl.a. utskottet betonade, av stor vikt att

vidareutbildningssystemet kan medverka till att tillgodose

kravet på en rättvis fördelning av läkarresurserna. En

förändring som innebär förordnanden tills vidare måste därför

förenas med möjligheter att förhindra stagnation i systemet. En

sådan möjlighet är att läkarna under sin specialiserings-

tjänstgöring är anställda i landstinget med därav följande

skyldighet att tjänstgöra på olika platser inom landstinget. En

lagstiftning av denna innebörd skulle dock, så som tidigare

framhållits, vara ett avsteg från de principer som gäller på

arbetsmarknaden. En annan möjlighet är att införa någon form av

förflyttningsskyldighet för läkare under specialiseringstjänst-

göringen. Till denna fråga återkommer jag i avsnitt 2.3.

 Mot bakgrund av socialutskottets, av riksdagen bifallna,

tidigare ställningstagande och den diskussion som varit föreslår

jag nu att läkare under den nya specialiseringstjänstgöringen

skall anställas med förordnanden tills vidare. En sådan

förändring ger landstingen och de landstingsfria kommunerna ett

större ansvar för att åstadkomma en godtagbar fördelning av

läkarresurserna. En viktig del i detta sammanhang - och

ytterligare exempel på hur rörligheten i systemet kan bibehållas

eller förstärkas - är vilka lösningar parterna på

arbetsmarknaden kan uppnå när det gäller löner och andra

anställningsförhållanden för olika läkargrupper.

 På ett område är förhållandena i viss mån så särpräglade att

särskilda lösningar är befogade. Jag avser de s.k. upplåtna

enheterna där grundutbildning av läkare samt forskning och

forskarhandledning är tjänsteåligganden. För dessa enheter finns

särskilda regler i bl.a. den tidigare omnämnda lagen (1982:764)

om vissa läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala

hälso- och sjukvården som upplåtits för grundläggande utbildning

av läkare, m.m. Jag återkommer till denna lag i avsnitt 2.5.

Utbildningens och forskningens särskilda behov gör det

nödvändigt att genomströmningen av läkare på de upplåtna

enheterna är relativt hög. Som framgår av redogörelserna i prop.

1988/89:138 och betänkandet 1989/90:SoU9 råder stor enighet om

att förhållandena vid de s.k. undervisningssjukhusen/upplåtna

enheterna kräver särskilda lösningar. Det måste dock i

sammanhanget noteras att någon författningsmässig definition av

begreppet undervisningssjukhus numera inte finns. Mellan svenska

staten och vissa landsting/kommuner har den 19 december 1989

ingåtts avtal om samarbete om läkarutbildning och forskning m.m.

(Avtalet har redovisats i prop. 1989/90:90 bilaga 2). Enligt

detta avtal skall berörd högskoleenhet och landsting, varmed

även avses kommun som inte ingår i något landsting, på grundval

av samarbetsavtalet, träffa särskilt avtal med lokalt anpassade

bestämmelser för samarbetet. I de särskilda (lokala) avtalen

skall anges de enheter beträffande vilka lagen (1982:764) skall

tillämpas. Det går alltså inte att utan vidare bilda sig en

uppfattning om vilken omfattning en generell särlösning för de

upplåtna enheterna kommer att få. För detta krävs en genomgång

av resp. lokala avtal. Förhållandena i landet kan komma att

variera. Trots detta avgränsningsproblem bör läkare under

specialiseringstjänstgöring

 Prop. 1991/92:61

vid en upplåten enhet, av den orsak som jag tidigare nämnt,

kunna förordnas på viss tid. I likhet med utredningen anser jag

att det bör ankomma på regeringen att meddela särskilda

bestämmelser härom.

2.3 Förflyttningsskyldighet

 Min bedömning: Med hänvisning bl.a. till ett av parterna

 på arbetsmarknaden ingånget kollektivavtal föreslås ingen

 författningsmässigt reglerad förflyttningsskyldighet

 eller annan begränsning i tillsvidareanställningarna för

 läkare under specialiseringstjänstgöring.

 Utredningens förslag: Utredningen tar inte upp frågan om

förflyttningsskyldighet.

 Skälen för min bedömning: Som jag tidigare anfört betonade

både det föredragande statsrådet (prop. 1988/89:138) och

socialutskottet (1989/90:SoU9) att rörlighet i

vidareutbildningssystemet och en möjlighet till rättvis

fördelning av läkarresurser var nödvändigt. Utskottet fann det

angeläget att en tillsvidareanställning under

specialiseringstjänstgöringen kan förenas med en

tjänstgöringsskyldighet inom landstingsområdet. En minoritet

inom utskottet ansåg dock att detta var en fråga för

arbetsmarknadens parter och förutsatte att den kunde lösas i

avtalsförhandlingar mellan berörda parter.

 Under den tidigare omnämnda utfrågning som socialutskottet

anordnade, framkom att Landstingsförbundet och Sveriges

läkarförbund hade olika uppfattning när det gällde om en

tillsvidareanställning skulle ske på kliniknivå (numera vanligen

basenheter) och om hur frågan om tjänstgöringsskyldighet på

annat håll inom landstinget skulle lösas. En förhandlingslösning

hade vid denna tidpunkt inte kunnat uppnås. Vid fortsatta

förhandlingar mellan Landstingsförbundet och läkarförbundet med

anledning av ny specialiseringstjänstgöring för läkare har

parterna dock enats om att det för år 1992 gällande

kollektivavtalet "Specialbestämmelser för läkare" (BOL nr 4)

skall tillföras bl.a. följande:

 Allmänna åligganden (AB 89 § 6)

 Paragrafen tillförs följande

 A Tillsvidareanställd underläkare under

 specialiseringstjänstgöring.

 Parterna är ense om att sådan arbetstagare är

 skyldig att låta sig förflyttas till arbetsplats på

 annan ort i enlighet med upprättad plan för

 specialiseringstjänstgöring.

 Anmärkning

 Parterna är medvetna om att en plan för

 specialiseringstjänstgöring kan komma att revideras

 till följd av ändrade förutsättningar som ej kunnat

 förutses vid upprättandet.

 B Tillsvidareanställd underläkare som erhållit eller

 uppfyller kraven för specialistkompetens.

 Prop. 1991/92:61

 Oavsett vad som stadgas i AB § 6 är arbetstagare

 skyldig att antingen för att bereda plats för annan

 läkares möjlighet till kompetensutveckling eller av

 verksamhetsmässiga skäl, låta sig stadigvarande

 förflyttas till sådan annan arbetsplats inom

 landstingskommunen, som arbetsgivaren anvisar.

 I tilläggsavtalet, som reglerar även vissa andra frågor, har

parterna avslutningsvis konstaterat att den slutliga

utformningen av den nya specialiseringstjänstgöringen för läkare

i alla delar ej föreligger vid upprättandet av överenskommelsen.

Parterna har förklarat sig därför beredda att, om det uppstår

situationer som medför konsekvenser av sådan karaktär att de

avviker från intentionerna med det nya specialiseringstjänst-

göringssystemet, på begäran av endera parten omgående uppta nya

överläggningar.

 En förflyttningsskyldighet som den av parterna avtalade, kan

enligt min mening tillgodose det av utskottet framhållna kravet

på att en tillsvidareanställning kan förenas med tjänstgörings-

skyldighet inom landstingsområdet. Under förutsättning att

parterna står fast vid sin överenskommelse behövs det därför

enligt min mening inte någon ytterligare reglering. Risken för

att ett avtalslöst tillstånd kan uppkomma måste bedömas som

mindre. Om så skulle ske eller om parterna vid nya förhandlingar

sluter ett avtal som motverkar den eftersträvade rörligheten

inom läkarkåren kan regeringen återkomma med ett förslag till

lagreglerad förflyttningsskyldighet eller annan begränsning i

tillsvidareanställningarna. För närvarande bör dock ett sådant

förslag inte läggas fram.

2.4 Den lagtekniska lösningen

Förslaget om tillsvidareanställning av läkare under

specialiseringstjänstgöringen tillgodoses lagtekniskt genom att

orden "eller specialistutbildning" tas bort i 15 § hälso- och

sjukvårdslagen. Därigenom kommer huvudregeln att

anställningsavtal gäller tills vidare i 4 § lagen (1982:80) om

anställningsskydd att omfatta även denna kategori. I samma

paragraf i hälso- och sjukvårdslagen bör tas in bestämmelsen om

att regeringen får föreskriva undantag från huvudregeln för

läkare vid s.k. upplåtna enheter. Detta skall ske om det behövs

med hänsyn till utbildningens och forskningens behov. Sistnämnda

förutsättning behöver dock inte tynga lagtexten.

 Prop. 1991/92:61

2.5 Anställningsform för vissa läkare vid s.k. upplåtna

enheter

 Mitt förslag: Vid de upplåtna enheterna får

 specialistkompetenta läkare även i fortsättningen

 anställas med tidsbegränsade förordnanden. I lag-

 stiftningen regleras däremot inte närmare vilka läkar-

 grupper som skall omfattas av denna regel eller undantas

 därifrån. I stället föreskrivs att läkare med specialist-

 kompetens i skälig omfattning skall finnas vid upplåtna

 enheter för kortare tid. Om en sådan läkare anställs vid

 enheten får detta ske för begränsad tid.

 Skälen för mitt förslag: För de flesta läkare som uppnått

specialistkompetens gäller samma lagstiftning beträffande

anställningsform som för merparten andra yrkesgrupper i

samhället. Läkarna är med andra ord anställda med förordnanden

tills vidare. Vid hälso- och sjukvårdsenheter där statligt

finansierad och reglerad utbildning och forskning bedrivs har

det dock ansetts att särskilda lösningar måste väljas. Stor sam-

stämmighet har rått om att utbildningens och forskningens

särskilda behov inom det medicinska området gör det nödvändigt

att omsättningen av läkare är relativt hög vid sådana enheter.

Jag finner inte anledning att nu göra någon annan bedömning.

Enligt min uppfattning ligger det också fortfarande i alla par-

ters intresse - statens, sjukvårdshuvudmännens, enskilda läkares

och inte minst patienternas - att läkare får möjlighet att genom

mera tillfällig tjänstgöring skaffa sig fördjupade kunskaper vid

sjukhus där utbildning och forskning bedrivs liksom att en andel

av de specialistkompetenta läkarna vid upplåtna enheter

"omsätts" relativt snabbt.

 Enligt den gällande regleringen skall alla specialistutbildade

läkare vid upplåtna enheter, utom överläkare, distriktsläkare

och läkare som förenar sin läkartjänst med en tjänst som lärare,

anställas med förordnanden för högst sex år. Socialstyrelsen får

dock medge att förordnande meddelas att gälla utan

tidsbegränsning. Det finns inte heller något uttryckligt hinder

mot att en specialist med tidsbegränsad anställning, efter

utgången av sin förordnandetid, anställs på ett nytt tidsbe-

gränsat förordnande. Bestämmelsen omfattar de läkare vid enheten

med specialistkompetens som vanligen benämns biträdande

överläkare resp. avdelningsläkare. Bakgrunden är att dessa

tjänster har ansetts som regel böra vara genomgångstjänster vid

undervisningssjukhusen för att läkare skall få möjlighet att

under sin läkarbana skaffa sig fördjupade kunskaper vid dessa

högspecialiserade sjukhus (prop. 1981/82:97 s. 86).

 En anledning till att det nuvarande systemet för anställning

av specialistkompetenta läkare vid upplåtna enheter måste ändras

är utmönstringen av begreppen överläkare och distriktsläkare ur

hälso- och sjukvårdslagen. Denna utmönstring kommer visserligen

knappast att medföra att dessa tjänstebenämningar försvinner i

den dagliga hälso- och sjukvårdsverksamheten. Eftersom tjänster-

na som överläkare och distriktsläkare inte längre är

obligatoriska eller i övrigt definierade i lagstiftningen

 Prop. 1991/92:61

såvitt gäller landstingens verksamhet bör däremot en annan

lagteknisk lösning väljas.

 Den nuvarande bestämmelsens syfte är att garantera en rimligt

stor omsättning av läkare vid de enheter där undervisning och

forskning bedrivs. Enligt min uppfattning behövs alltjämt en

sådan bestämmelse. Den nya bestämmelsen skall däremot inte, lika

lite som den hittillsvarande, avse att garantera att vissa

kategorier av läkare skall anställas med förordnande tills

vidare.

 Jag föreslår att landstingen och de landstingsfria kommunerna

fortsättningsvis får en skyldighet att se till att läkare med

specialistkompetens tjänstgör vid en upplåten enhet för kortare

tid. Detta åliggande kan sjukvårdshuvudmännen uppfylla på olika

sätt. Om en sådan läkare anställs vid en upplåten enhet skall

läkaren dock få anställas för begränsad tid. Med denna reglering

finns inte längre något behov av möjligheten för socialstyrelsen

att medge tidsmässigt obegränsade förordnanden. Den nya

regleringen bör ersätta den nuvarande bestämmelsen i lagen om

vissa läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala

hälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggande

utbildning av läkare, m.m. Också de nya bestämmelserna

innefattar ett undantag från den annars gällande huvudregeln i

lagen (1982:80) om anställningsskydd.

 Genom den föreslagna författningsregleringen åligger det

sjukvårdshuvudmännen att reservera visst tjänsteutrymme för

tidsbegränsade anställningar vid undervisningssjukhus och andra

enheter där grundläggande läkarutbildning bedrivs. Vilken

omfattning detta tjänsteutrymme skall ha anges däremot inte

närmare i lagen. Omfattningen bestäms självfallet bäst på lokal

nivå och i nära samverkan med högskolan och läkarnas fackliga

organ. Om dessa frågor inte skall detaljregleras av staten måste

det dock ytterst ankomma på sjukvårdshuvudmännen att bestämma

vilka läkare eller hur stor andel av dessa som skall anställas

med tidsbegränsade förordnanden.

 Jag har tidigare redovisat att det i lokala avtal mellan

berörd högskoleenhet och sjukvårdshuvudman skall anges på vilka

enheter lagen (1982:764) skall tillämpas. Lagens tillämpnings-

område kan således komma att variera mellan olika

sjukvårdshuvudmän. Inte minst mot denna bakgrund är den valda

lösningen enligt min mening lämplig. Med hänsyn till att

landstingen och de kommuner som berörs redan idag har möjlighet

att meddela ett nytt sexårs-förordnande efter utgången av en

förordnandetid bör inte heller omsättningen av läkare vid

upplåtna enheter väsentligt minska till följd av den nya

regleringen. Jag vill dock betona vikten av att en inte alltför

liten andel av de specialistkompetenta läkarna vid upplåtna

enheter även i fortsättningen är förordnade för begränsad tid.

Samtidigt är det naturligt att de grupper som för närvarande

tillsätts med förordnanden tills vidare inte får en försämrad

ställning i detta hänseende. En sådan utveckling ligger inte i

linje med syftet bakom detta förslag. En lämplig utgångspunkt

synes vara att i vart fall omkring hälften av specialisterna vid

en upplåten enhet bör tjänstgöra där för begränsad tid. Att

denna andel kan och bör variera ligger i vad jag redan sagt om

olika lokala förhållanden och inte minst i den skillnad

 Prop. 1991/92:61

som naturligen finns mellan vad som ofta kallas under-

visningssjukhus och andra enheter där läkarutbildning bedrivs i

mera begränsad omfattning.

 En ytterligare fördel med den föreslagna lösningen är att

sjukvårdshuvudmännen kan uppfylla sin skyldighet genom olika

lösningar. Det borde t.ex. enligt min mening ofta vara möjligt

att låta en specialistkompetent läkare ha kvar en anställning

med tillsvidareförordnande på "hemmaenheten" under den tid

läkaren i kompetenshöjande syfte tjänstgör vid en upplåten

enhet. Genom en sådan lösning skulle såväl kravet på rörlighet i

läkarkåren vid dessa enheter som läkarnas krav på anställnings-

trygghet kunna tillgodoses.

 En dynamisk strukturförändring med nya verksamhetsformer pågår

inom hälso- och sjukvården. Jag förutsätter i detta sammanhang

att huvudmännen, om man genom t.ex. entreprenadavtal överlåter

åt annan att svara för t.ex. en vårdcentral där grundutbildning

och forskning bedrivs, i avtalet lägger fast att de här angivna

kraven på läkares anställningsförhållanden uppfylls.

 De specialistkompetenta läkare som även i fortsättningen skall

anställas med tidsbegränsade förordnanden bör enligt min mening

anställas med förordnanden tills vidare, dock längst för sex år.

Detta medför att läkaren vid t.ex. en omorganisation inte kan

kräva att, trots förändringen, ha kvar sin tjänst vid enheten.

Under anställningstiden gäller även i övrigt samma villkor som

vid en tillsvidareanställning utan tidsbegränsning om inte

parterna på arbetsmarknaden inom sin behörighet reglerar frågan

på annat sätt.

2.6 Vissa redaktionella ändringar

 Mitt förslag: I hälso- och sjukvårdslagen och i

 tandvårdslagen upphävs hänvisningarna till bestämmelser

 om förvaltningsutskott och i lagen om kommunernas

 betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård byts ordet

 "kyrkobokförda" ut mot "folkbokförda".

 Skälen för mitt förslag: I samband med att den nya kommunal-

lagen beslutades (SFS 1991:900) gjordes vissa ändringar i hälso-

 och sjukvårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125),

SFS 1991:903, 905, 909. Ändringarna innebar bl.a. att

bestämmelser om förvaltningsutskott upphörde att gälla. I såväl

hälso-och sjukvårdslagen som i tandvårdslagen finns dock

alltjämt en föreskrift enligt vilken bestämmelser om

förvaltningsutskott skall avse kommunstyrelsen. De nämnda före-

skrifterna bör som en redaktionell följd av tidigare ändringar

utgå ur resp. lag. Övriga ändringar till följd av den nya

kommunallagen i dessa lagar får tas upp i annat sammanhang.

 Prop. 1991/92:61

 I lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss

hälso-och sjukvård finns föreskrifter om viss ersättning för

kostnader för hälso- och sjukvård åt personer som är kyrkobok-

förda i kommunen. Som en följd av den nya folkbokföringslagen

(1991:481) bör ordet "kyrkobokförda" bytas ut mot

"folkbokförda."

2.7 Rättelse i socialtjänstlagen

 Mitt förslag: En rättelse görs i 10 § socialtjänstlagen

 (1980:620) för att förhindra att en tidigare beslutad

 ändring i paragrafen upphör att gälla.

 Skälen för mitt förslag: I 10 § socialtjänstlagen (1980:620)

ges vissa allmänna riktlinjer för socialnämndens verksamhet.

Bestämmelsen ändrades efter beslut av riksdagen den 5 december

1990 genom lagen (1990:1527) om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) som trädde i kraft den 1 mars 1991. Därvid gjordes i

paragrafens tredje stycke ett tillägg som berör möjligheten att

utse en kontaktperson för barn. Vid en av riksdagen den 13

december 1990 beslutad ändring i paragrafen (SFS 1990:1403) med

ikraftträdande den 1 januari 1992 beaktades av förbiseende inte

den vidtagna ändringen i tredje stycket. En rättelse bör nu ske

så att ändringen beträffande möjligheten att utse kontaktperson

för barn inte upphör att gälla vid sistnämnda tidpunkt.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

socialdepartementet upprättats förslag till

 1. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

 2. lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala hälso-

och sjukvården som har upplåtits för grundläggande utbildning av

läkare, m.m.,

 3. lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar,

 4. lag om ändring i lagen (1990:1465) om ändring i hälso-

 och sjukvårdslagen (1982:763),

 5. lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125),

 6. lag om ändring i lagen (1990:1403) om ändring i

socialtjänstlagen (1980:620).

 I fråga om förslagen under 3 och 6 har jag samrått med chefen

för socialdepartementet.

 Förslagen under 1 och 2 gäller lagstiftning som faller inom

lagrådets granskningsområde. Med hänsyn till lagförslagens

beskaffenhet skulle lagrådets hörande sakna betydelse.

 Prop. 1991/92:61

4 Specialmotivering

Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763)

15 §

Läkare under allmäntjänstgöring enligt lagen (1984:542) om

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. skall

förordnas för viss tid.

 Regeringen får föreskriva att läkare under

specialiseringstjänstgöring enligt nämnda lag med tjänst vid en

enhet som har upplåtits för grundläggande utbildning av läkare

skall förordnas för viss tid.

 I paragrafens första stycke anges, liksom hittills, att läkare

under allmäntjänstgöring enligt lagen (1984:542) om behörighet

att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. skall förordnas

för viss tid. Till skillnad mot tidigare skall detta dock inte

längre gälla även läkare under specialistutbildning enligt

nämnda lag. Sådan utbildning skall fortsättningsvis benämnas

specialiseringstjänstgöring (ST). Denna terminologi anger på ett

bättre sätt vad utbildningen i själva verket innebär och

ansluter till benämningen allmäntjänstgöring.

Specialiseringstjänstgöringens närmare innehåll kommer, liksom

för närvarande, att regleras i särskild ordning (förordningen

1984:545 om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. samt socialstyrelsens föreskrifter). För läkare under

specialiseringstjänstgöring kommer huvudregeln i 4 § lagen

(1982:80) om anställningsskydd (LAS) att gälla. En sådan läkare

skall därför vanligen förordnas tills vidare på sin tjänst.

 Enligt LAS gäller anställningsavtal, med vissa undantag som

inte är aktuella i detta sammanhang, tills vidare. Finns det i

annan lag eller i förordning som har meddelats med stöd av lag

särskilda föreskrifter som avviker från LAS, gäller de

föreskrifterna. Paragrafens nya andra stycke utgör ett sådant

författningsstöd. I detta stycke regleras i vilka situationer en

läkare under specialiseringstjänstgöring undantagsvis kan komma

att förordnas för viss tid. Detta gäller när läkaren har tjänst

vid en enhet som har upplåtits för grundläggande utbildning av

läkare, dvs. en enhet som omfattas av ett lokalt avtal mellan en

högskoleenhet och ett landsting eller en kommun på grundval av

gällande avtal mellan staten och vissa landsting/kommuner om

samarbete om läkarutbildning och forskning m.m. Som framgår av

den allmänna motiveringen är skälet härtill att rörlighet i

läkarkåren vid dessa enheter behövs med hänsyn till ut-

bildningens eller forskningens behov.

Övergångsbestämmelser.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 2. Äldre föreskrifter gäller alltjämt för läkare som påbörjat

sin specialistutbildning före ikraftträdandet.

 Prop. 1991/92:61

 Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 januari 1992. Vid

denna tidpunkt skall även den nya specialiseringstjänstgöringen

för läkare börja tillämpas. Det ankommer på regeringen att

meddela de övergångsbestämmelser som behövs med anledning av den

nya specialiseringstjänstgöringen (se SFS 1991:1325). Om en

läkare påbörjat sin specialistutbildning enligt äldre ordning

bör läkaren dock alltjämt vara förordnad för viss tid. Före-

skrift härom har ansetts behövlig i övergångsbestämmelser till

den föreslagna lagändringen. Föreskriften hindrar inte att

läkaren kan få en ny anställning med förordnande tills vidare

och genom denna tjänstgöring uppnå specialistkompetens enligt

den ordning som gäller fr.o.m. år 1992.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala

hälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggande

utbildning av läkare, m.m.

Lagens rubrik

Lag om vissa läkartjänster vid upplåtna enheter, m.m.

Rubriken har av språkliga skäl förenklats.

1 §

I denna lag ges bestämmelser om vissa läkartjänster vid sådana

enheter inom landstingens hälso- och sjukvård som har upplåtits

för den grundläggande högskoleutbildningen på läkarlinjen (upp-

låtna enheter).

 Vad som sägs om landstingens hälso- och sjukvård gäller också

den hälso- och sjukvård som anordnas av kommuner som inte ingår

i ett landsting.

 I paragrafen har den förändringen skett att ordet

landstingskommun i olika former bytts ut mot landsting i

motsvarande form. Ändringen är en redaktionell följd av den nya

kommunallagen (SFS 1991:900). Därutöver har i förtydligande

syfte den i allmänhet använda benämningen på de enheter som

avses i lagen angivits inom parentes i första stycket, dvs.

upplåtna enheter.

4 §

Vid upplåtna enheter skall det i skälig omfattning finnas läkare

med specialistkompetens som tjänstgör för begränsad tid. En

sådan läkare får anställas med förordnande tills vidare, dock

längst för sex år.

 Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen

(avsnitt 2.5). I paragrafen slås fast att det vid en upplåten

enhet skall finnas läkare med specialistkompetens i skälig

omfattning som tjänstgör för begränsad tid. Av lagens 1 § följer

att skyldigheten gäller även kommuner som inte ingår i ett

landsting. Som redovisats i den allmänna motiveringen blir

bestämmelsens tillämplighet beroende av vad landstingen och

 Prop. 1991/92:61

högskolorna/universiteten överenskommer i lokala avtal som skall

ingås på grundval av avtalet mellan staten och vissa sjukvårds-

huvudmän om samarbete om läkarutbildning och forskning m.m. Be-

stämmelsen reglerar inte närmare i vilken omfattning det skall

finnas specialistkompetenta läkare med sådan tidsbegränsad

tjänstgöring som avses i paragrafen. Som angivits i den allmänna

motiveringen är dock utgångspunkten att i vart fall omkring

hälften av läkarna skall tjänstgöra vid en upplåten enhet för

begränsad tid. Bestämmelsen reglerar inte heller på vilket sätt

landstingen skall uppfylla sin skyldighet. Om landstingen väljer

att anställa en specialistkompetent läkare vid enheten på mot-

svarande sätt som för närvarande får dock denne anställas för

begränsad tid. Anställningen får därvid ske tills vidare, dock

längst för sex år. Att även kortare tider kan komma i fråga

ligger i sakens natur. Bestämmelsen innebär inte någon

inskränkning i de möjligheter att tidsbegränsa anställningar som

följer av lagen (1980:80) om anställningsskydd.

5 §

Varje läkare som är anställd vid en upplåten enhet är skyldig

att biträda vid handledningen av medicine studerande.

 Specialistutbildad läkare anställd vid enheten är, i den mån

den eller de nämnder som utövar ledningen av hälso- och

sjukvården medger det, skyldig att inom sitt verksamhetsområde

ombesörja den undervisning och den examination som behövs för

att den grundläggande högskoleutbildningen av läkare skall kunna

bedrivas på ett ändamålsenligt sätt.

 I paragrafens första stycke har endast en språklig förenkling

skett.

 I andra stycket har endast den förändringen skett att "hälso-

och sjukvårdsnämnden" bytts ut mot "den eller de nämnder som

utövar ledningen av hälso-och sjukvården". Ändringen är

föranledd av tidigare beslutade ändringar i hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763), SFS 1991:903.

Övriga lagförslag

Förslagen till lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård, lagen (1990:1465)

om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

tandvårdslagen (1985:125) och lagen (1990:1403) om ändring i

socialtjänstlagen (1980:620) har redovisats i den allmänna

motiveringen (avsnitt 2.6 och 2.7).

 Prop. 1991/92:61

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

 (1982:763),

 2. lag om ändring i lagen (1982:764) om vissa

 läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunala

 hälso- och sjukvården som har upplåtits för

 grundläggande utbildning av läkare, m.m.,

 3. lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

 betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård,

 4. lag om ändring i lagen (1990:1465) om ändring i

 hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

 5. lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125),

 6. lag om ändring i lagen (1990:1403) om ändring i

 socialtjänstlagen (1980:620).

 Vidare hemställer jag att regeringen bereder riksdagen

tillfälle att ta del av vad jag anfört om

förflyttningsskyldighet m.m. (avsnitt 2.3).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad

föredraganden anfört för de åtgärder och det ändamål som han

hemställt om.

 Prop. 1991/92:61

Innehållsförteckning

Propositionen 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 oktober

1991 9

1 Inledning 9

2 Allmän motivering 10

 2.1Bakgrund 10

 2.2Anställningsform under

 specialiseringstjänstgöringen 13

 2.3Förflyttningsskyldighet 16

 2.4Den lagtekniska lösningen 17

 2.5Anställningsform för vissa läkare vid s.k. upplåtna

 enheter 18

 2.6Vissa redaktionella ändringar 20

 2.7Rättelse i socialtjänstlagen 21

3 Upprättade lagförslag 21

4 Specialmotivering 22

5 Hemställan 25

6 Beslut 25