Regeringens proposition

1995/96:52

En ny vapenlag

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 oktober 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny, språkligt och systematiskt

omarbetad, vapenlag. I huvudsak bygger förslaget på bestämmelserna i den nu

gällande vapenlagen (1973:1176).

 Propositionen innehåller förslag till sådana ändringar av vapenlagstiftningen

som behövs för att i svensk rätt genomföra EG:s direktiv om kontroll av förvärv

och innehav av vapen (91/477/EEG). Direktivet föreskriver en miniminivå som

medlemsstaternas lagstiftning skall nå upp till i fråga om kontrollen av

skjutvapen och ammunition. Anpassningen innebär en viss skärpning av

bestämmelserna om innehav av ammunition samt vissa ändringar av bestämmelserna

om införsel av skjutvapen och ammunition till Sverige. För att uppfylla

direktivets krav föreslås vidare att regeringen skall bemyndigas föreskriva att

tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen och ammunition till ett

annat land. Därigenom ges också regeringen möjlighet att meddela bestämmelser

för att i ett visst avseende uppfylla direktivet om harmonisering av

bestämmelserna om utsläppande på marknaden och övervakning av explosiva varor

för civilt bruk (93/15/EEG). Den höga skyddsnivå som gäller i Sverige

beträffande innehav av vapen och ammunition förändras inte på grund av

förslagen.

 Bestämmelserna om överklagande av beslut enligt vapenlagen föreslås ändrade så

att polismyndighetens beslut skall överklagas till länsrätten i stället för som

i dag till länsstyrelsen. Kammarrätten skall pröva ett överklagande från

länsrätten endast om kammarrätten meddelat prövningstillstånd.

 Vidare föreslås att polismyndigheten undantagsvis skall få bevilja tillstånd

att skjuta med ett vapen för vilket tillstånd till innehav meddelats för annat

ändamål än skjutning.

 Det föreslås också att den som har särskilt tillstånd att inneha extra

vapendelar skall få byta ut dessa mot nya likadana utan att söka nytt tillstånd.

 Härutöver behandlas i propositionen frågor om lasersikten, signalvapen,

tårgassprayer och andra liknande sprayer samt frågor om s.k. paintballvapen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 april 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 5

2 Lagtext.................................................... 6

 2.1 Förslag till vapenlag............................... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud

 beträffande knivar och andra farliga föremål........ 19

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om

 krigsmateriel....................................... 20

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:122) om ändring i

 lagen (1992:1300) om krigsmateriel.................. 22

 2.5 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550).. 23

3 Ärendet och dess beredning................................. 24

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag................... 25

5 EG-anpassning.............................................. 27

 5.1 Allmänt om vapendirektivet.......................... 27

 5.2 Definition av skjutvapen m.m........................ 29

 5.3 Det europeiska skjutvapenpasset..................... 30

 5.4 Handel med skjutvapen............................... 31

 5.5 Förvärv, innehav och överlåtelse av skjutvapen och ammunition

 .................................................... 33

 5.6 Förflyttning av skjutvapen och ammunition mellan

 medlemsländerna..................................... 39

 5.7 Kontroll och påföljd................................ 50

 5.8 Artikel 36 i Romfördraget........................... 52

6 Den språkliga och systematiska översynen av vapenlagen..... 53

7 Överklagande av beslut enligt vapenlagen................... 58

8 Lasersikten................................................ 63

9 Samlarvapen ............................................... 65

10 Utbyte av extra vapendelar................................. 66

11 Signalvapen................................................ 67

12 Tårgassprayer och liknande sprayer ..................... 67

13 Paintballvapen ........................................... 71

14 Kostnadskonsekvenser....................................... 74

15 Författningskommentar...................................... 75

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Vapenlagen

 och EG (SOU 1994:4)................................. 90

 Bilaga 2 Betänkandets lagförslag............................. 94

Bilaga 3 Remissinstanserna - Vapenlagen och EG

 (SOU 1994:4)....................................... 111

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag........................ 112

Bilaga 5 Lagrådets yttrande................................. 130

Bilaga 6 Rådets direktiv (91/477/EEG) av den 18 juni 1991

 om kontroll av förvärv och innehav av vapen........ 133

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 5 oktober 1995...............................................147

Rättsdatablad....................................................148

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. vapenlag,

 2. lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra

farliga föremål,

 3. lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel,

 4. lag om ändring i lagen (1994:122) om ändring i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel,

 5. lag om ändring i tullagen (1994:1550).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till vapenlag

 Härigenom föreskrivs följande1.

1 kap. Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som i lagen

jämställs med skjutvapen.

2 § Med skjutvapen förstås i denna lag vapen med vilka kulor, hagel, harpuner

eller andra projektiler kan skjutas ut med hjälp av krutladdningar,

kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande utskjutningsmedel.

3 § Vad som sägs om skjutvapen gäller också

 a) anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med skjutvapen,

 b) obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen,

 c) start- och signalvapen som laddas med patroner,

 d) armborst,

 e) tårgasanordningar och andra till verkan och ändamål jämförliga anordningar,

 f) slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor och trummor till

skjutvapen, eller armborststommar med avfyrningsanordningar,

 g) anordningar som kan bäras i handen och är avsedda att med elektrisk ström

bedöva människor eller tillfoga dem smärta, och

 h) anordningar som gör att skjutvapen kan användas med annan ammunition än de

är avsedda för.

4 § Vad som sägs om skjutvapen gäller inte

 a) salutkanoner,

 b) skjutvapen som har tillverkats före år 1890 och som inte är avsedda för

gastäta enhetspatroner,

 c) bultpistoler avsedda för byggnadsarbete,

 d) andra arbetsverktyg avsedda för slakt eller för industriellt eller liknande

bruk, och

 e) skjutanordningar avsedda för livräddning eller liknande ändamål.

5 § Med ammunition förstås i denna lag patroner och projektiler till handvapen

som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana patroner

och projektiler.

6 § Bestämmelser om ammunition som räknas till explosiva varor eller som

innehåller gift finns även i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor och i lagen (1985:426) om kemiska produkter.

7 § Denna lag gäller inte

 a) hagel och andra massiva kulor,

 b) projektiler avsedda för armborst eller för luft-, kolsyre-, fjäder- eller

harpunvapen,

 c) kolsyrepatroner,

 d) patronhylsor utan tändhatt avsedda för handvapen som lagen tillämpas på,

och

 e) patroner avsedda för start- eller signalvapen.

8 § Denna lag gäller inte skjutvapen och ammunition som innehas av staten.

2 kap. Tillstånd och register

Tillståndsplikt

1 § Tillstånd krävs för att

 a) inneha skjutvapen eller ammunition,

 b) driva handel med skjutvapen, eller

 c) föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige.

 Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnet är ett kolsyre-

, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett harpunvapen

och om det har en begränsad effekt i förhållande till andra

jämförliga skjutvapen (effektbegränsade vapen).

 Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd enligt 3

eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

Tillståndsmyndighet

2 § Polismyndigheten prövar frågor om tillstånd enligt denna lag.

Tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition

3 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas

 a) enskilda personer,

 b) skytteförbund, skyttekretsar eller skytteföreningar som tillhör det

frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet (skyttesammanslutningar),

 c) huvudmän för museer, om museet får statsbidrag enligt särskilda

föreskrifter eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en stiftelse

som står under länsstyrelsens tillsyn: för vapen som skall ingå i samlingarna,

och

 d) auktoriserade bevakningsföretag: för utlåning till väktare som har

meddelats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen.

4 § En enskild person får meddelas tillstånd att inneha ett skjutvapen endast

om den enskilde behöver vapnet. Tillstånd att inneha ett skjutvapen som

huvudsakligen har samlarvärde, prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för andra ändamål än skjutning. I ett sådant fall

får vapnet inte utan särskilt tillstånd användas för skjutning.

5 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det skäligen kan

antas att vapnet inte kommer att missbrukas.

 Tillstånd får meddelas endast för särskilt angivna ändamål. Tillståndet får

förenas med villkor att vapnet skall förvaras på ett visst sätt eller att vapnet

skall göras varaktigt obrukbart. Tillståndet får tidsbegränsas, om det med

hänsyn till särskilda omständigheter kan förutses att vapnet inte kommer att

behövas varaktigt.

6 § Tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen får meddelas

endast om det finns synnerliga skäl. Detta gäller dock inte för start- eller

signalvapen.

7 § Om tillstånd att inneha skjutvapen meddelas någon som skall förvärva ett

sådant vapen, gäller tillståndet under förutsättning att förvärvet görs inom sex

månader från dagen för tillståndet eller den längre tid som polismyndigheten

bestämmer.

8 § Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning

får utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om ammunitionen är

avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten till innehav av vapnet

avser.

 Tillstånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas enskilda personer

samt sådana skyttesammanslutningar och huvudmän för museer som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte

kommer att missbrukas.

9 § Skjutvapen eller ammunition får överlåtas endast till den som har tillstånd

eller rätt att inneha vapnet eller ammunitionen. Om ammunition överlåts genom

ombud skall ombudet ha eget vapentillstånd.

Tillstånd till handel med skjutvapen

10 § Tillstånd att driva handel med skjutvapen får meddelas den som har rätt

att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är ordentlig och

pålitlig. Tillstånd får meddelas endast för handel som skall bedrivas

yrkesmässigt.

 Tillståndet medför rätt att inneha skjutvapen. Tillståndet får dock begränsas

till att omfatta vissa typer av skjutvapen eller ett visst antal åt gången.

Tillståndet får förenas med villkor att vapnen skall förvaras på ett visst sätt.

Tillstånd att föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige

11 § För tillstånd att föra in skjutvapen till Sverige gäller samma

förutsättningar som för tillstånd att inneha vapnen enligt 3-6 §§.

 Tillstånd att föra in ammunition får meddelas den som har rätt att inneha

ammunitionen i Sverige, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer

att missbrukas.

12 § Införseltillstånd ger rätt att under den begränsade tid och för det

ändamål som anges i tillståndet i Sverige inneha de skjutvapen och den

ammunition som förts hit med stöd av tillståndet. Tillståndet gäller under

förutsättning att vapnen och ammunitionen förs in inom sex månader från dagen

för tillståndet eller den längre tid som polismyndigheten bestämmer.

13 § Skjutvapen eller ammunition får föras in till Sverige utan särskilt

tillstånd i följande fall:

 a) Enskilda personer får föra in de skjutvapen och den ammunition som de i

Sverige har rätt att inneha för personligt bruk. Detta gäller också sådana

skyttesammanslutningar, huvudmän för museer och bevakningsföretag som kan

meddelas tillstånd att inneha skjutvapen.

 b) Enskilda personer som har permanent tillstånd från behörig myndighet i

Danmark, Finland eller Norge att där inneha jakt- eller tävlingsskjutvapen för

eget bruk, får medföra dessa vapen med tillhörande ammunition till Sverige för

tillfällig användning vid jakt eller tävling i Sverige. Vapnen och ammunitionen

får i ett sådant fall under högst tre månader från dagen för införandet innehas

utan tillstånd i Sverige av den som har fört in egendomen.

14 § Skjutvapen och ammunition får inte förvaras på tullager eller i frihamn

utan medgivande av länsstyrelsen. Endast den som har tillstånd att föra in

skjutvapen eller ammunition får ta hand om och i övrigt förfoga över sådan

egendom enligt 7 § första stycket tullagen (1994:1550) utan att egendomen har

förtullats.

 I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

15 § Skjutvapen eller ammunition, som en resande fört med till Sverige för

personligt bruk men inte haft rätt att föra in, får åter föras ut, om egendomen

anmälts i behörig ordning för tullmyndigheten. Vapnen och ammunitionen

tillfaller staten om egendomen inte förs ut inom antingen fyra månader efter en

sådan anmälan eller den längre tid därefter som Generaltullstyrelsen eller,

efter styrelsens bestämmande, en annan tullmyndighet i det enskilda fallet

bestämmer. I ett sådant fall skall egendomen behandlas som om den hade

förklarats förverkad.

16 § Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd

att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av handelstillståndet.

Register över vapeninnehav och beslut

17 § Polismyndigheten skall föra register över tillståndspliktiga vapeninnehav

och beslut enligt denna lag.

3 kap. Utlåning av skjutvapen

1 § Den som har rätt att inneha ett skjutvapen får under högst två veckor låna

ut vapnet för samma ändamål som tillståndet avser.

2 § Ett skjutvapen får inte lånas ut till den som kan antas komma att

missbruka vapnet.

3 § Ett skjutvapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

 a) vapnet skall användas vid en övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning,

 b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas under

långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

 c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas och

användas under långivarens uppsikt,

 d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid tävling

eller övning, eller

 e) låntagaren har tillstånd att inneha ett vapen av samma typ.

4 § Enhandsvapen och helautomatiska vapen får lånas ut endast för användning

under långivarens uppsikt eller för övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning.

 Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

5 § Om innehavet av ett skjutvapen kräver att den enskilde skall ha avlagt

skytteprov eller genomgått en viss utbildning eller på annat sätt visat sig vara

lämplig att inneha vapnet, får ett sådant vapen lånas ut endast till den som

uppfyller samma krav.

 Detta gäller dock inte när vapnet skall användas enbart för provskjutning,

övning eller tävling på skjutbana eller vid jakt under långivarens uppsikt.

6 § Vapenhandlare får låna ut skjutvapen till den som fyllt arton år för sådan

provskjutning på skjutbana som äger rum under uppsikt av en skyttesammanslutning

eller vapenhandlaren själv eller någon annan person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid provskjutning.

 Kravet på uppsikt gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett

vapen av den typ som lånet avser eller i fråga om start- eller signalvapen.

7 § Ett auktoriserat bevakningsföretag får i samband med bevaknings-uppdrag som

kräver beväpning låna ut skjutvapen till företagets väktare. Företaget får dock

endast låna ut vapen till den som har meddelats särskilt tillstånd att som lån

inneha skjutvapen för sådant ändamål.

8 § Skjutvapen får inte lånas ut till den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet till innehav av skjutvapen återkallat, om

inte låntagaren ändå är berättigad att inneha vapen av den typ som lånet avser.

Detta hindrar dock inte att ett vapen efter särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för övning eller tävling som äger rum under uppsikt av

en skyttesammanslutning.

4 kap. Ändring, reparation och skrotning av skjutvapen

1 § Ett tillstånd att inneha ett skjutvapen upphör att gälla, om vapnet ändras

så att det till funktions- eller verkningsgrad blir ett väsentligt annorlunda

vapen. Detta gäller dock inte om innehavaren har tillstånd att driva handel med

skjutvapen och även det ändrade vapnet omfattas av tillståndet.

2 § Vid reparation av ett skjutvapen får, utan särskilt tillstånd, en försliten

eller på annat sätt oanvändbar vapendel bytas ut mot en ny likadan.

 Den som har särskilt tillstånd att inneha slutstycken, ljuddämpare, eldrör,

pipor, stommar, lådor eller trummor eller armborststommar med

avfyrningsanordningar får utan tillstånd byta ut en sådan del mot en ny likadan,

om den utbytta delen lämnas för skrotning och bytet genast anmäls till polis-

myndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga tillståndsbeviset samt ett intyg

från mottagaren att vapendelen har tagits emot för skrotning.

3 § För reparation, översyn eller skrotning får skjutvapen lämnas till och

tillfälligt innehas av den som får driva handel med sådana vapen eller den som

av polismyndigheten har godkänts att ta emot vapen för sådana åtgärder. För

reparation eller översyn får ett vapen också lämnas till den som skulle ha rätt

att låna och självständigt handha vapnet.

4 § Den som lämnar ett vapen för skrotning skall senast inom en månad anmäla

detta till polismyndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga tillståndsbeviset

samt ett intyg från mottagaren att vapnet tagits emot för skrotning.

5 kap. Förvaring och transport av skjutvapen och ammunition

1 § Den som innehar skjutvapen eller ammunition är skyldig att ta hand om

egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att

någon obehörig kommer åt den.

2 § Skjutvapen och ammunition skall förvaras under säkert lås eller på något

annat lika betryggande sätt.

 Om ett vapen inte förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert

förvaringsutrymme, skall en vapendel tas bort från vapnet så att det inte kan

användas. Detta gäller dock endast om någon vapendel kan tas bort utan avsevärd

svårighet. Vapen, vapendel och ammunition skall förvaras var för sig.

 Dessa krav på förvaring gäller inte för start- och signalvapen.

3 § En innehavare som inte kan ta hand om sitt vapen eller sin ammunition får

lämna över vapnet eller ammunitionen till någon annan för förvaring under högst

tre år åt gången. En sådan åtgärd får vidtas först efter skriftlig anmälan till

polismyndigheten. Vapnet eller ammunitionen får dock inte förvaras hos en person

som är under arton år eller som kan antas missbruka vapnet eller ammunitionen.

 Den hos vilken vapnet förvaras får använda vapnet endast om han eller hon har

tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 § Den som skickar eller transporterar ett skjutvapen eller ammunition skall

vidta betryggande åtgärder för att förhindra att någon obehörig kommer åt vapnet

eller ammunitionen.

5 § När det finns särskild anledning till det får en polismyndighet även i annat

fall än som avses i 2 kap. besluta att tillstånd att inneha skjutvapen skall

förenas med villkor att vapnet skall förvaras på visst sätt.

6 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och ammunition, m.m.

Återkallelse av tillstånd

1 § Ett tillstånd att inneha skjutvapen eller att föra in skjutvapen till

Sverige får återkallas av polismyndigheten om

 a) tillståndshavaren missbrukat vapnet,

 b) tillståndshavaren visat oaktsamhet med vapnet,

 c) tillståndshavaren på annat sätt visat sig vara olämplig att inneha vapen,

 d) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 e) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

2 § Ett tillstånd att inneha ammunition får återkallas av polismyndigheten om

 a) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns,

 b) tillståndshavaren har missbrukat sin ammunition, eller

 c) om det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

3 § Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen får återkallas av

polismyndigheten om

 a) tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen,

 b) tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel,

 c) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 d) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Omhändertagande av vapen och ammunition

4 § Polismyndigheten får besluta att ett vapen med tillhörande ammunition skall

tas om hand om

 a) det finns risk att vapnet missbrukas, eller

 b) det är sannolikt att tillståndet att inneha vapnet kommer att återkallas

och det finns särskilda omständigheter som kräver ett omhändertagande.

 Om risken för missbruk är överhängande, får vapen eller ammunition tas om hand

även utan ett sådant beslut. En sådan åtgärd får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen, personal vid Kustbevakningen

och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen. Åtgärden

skall skyndsamt anmälas till polismyndigheten, som omedelbart skall pröva om om-

händertagandet skall bestå.

5 § Om det finns någon som har rätt att inneha och förfoga över skjutvapen

eller ammunition som tagits om hand, skall egendomen lämnas tillbaka så snart

det skäligen kan antas att det inte längre finns någon risk för missbruk.

Anmälningsskyldighet

6 § Om den som är intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk störning

innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att den intagne

inte bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart anmäla förhållandet till polismyndigheten i den

ort där patienten är folkbokförd.

**FOOTNOTES**

1 Jfr rådets direktiv 91/477/EEG av den 18 juni 1991 om

kontroll av förvärv och innehav av vapen (EGT nr L 256,

13.9.1991, s. 51, Celex 391L0477/S) samt 93/15/EEG av den 5

april 1993 om harmonisering av bestämmelserna om utsläppande

av på marknaden och övervakning av explosiva varor för

civilt bruk (EGT nr L 121, 15.5.1993, s. 20, Celex

393L0015/S).

7 kap. Inlösen av vapen och ammunition

1 § Skjutvapen eller ammunition skall lösas in av staten om

 a) tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen har återkallats utan att

egendomen samtidigt har förklarats förverkad eller tagits i beslag,

 b) innehavaren har avlidit,

 c) ansökan har avslagits i fråga om tillstånd att inneha ett vapen eller

ammunition som förvärvats genom arv, testamente eller bodelning, eller

 d) domstol har beslutat att ett vapen eller ammunition, som någon innehar utan

att ha rätt till det, inte skall förverkas eller åklagaren i ett sådant fall har

beslutat att inte föra talan om förverkande.

2 § Ett skjutvapen eller ammunition skall inte lösas in, om egendomen lämnas för

skrotning eller överlåts till någon som har rätt att inneha vapnet eller

ammunitionen och om detta görs inom

 a) ett år från det att innehavaren avled, eller

 b) tre månader från det att tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen

återkallades, ansökan om innehav avslogs, beslut i förverkandefrågan meddelades

av domstol eller åklagare eller beslaget hävdes.

 Vapnet eller ammunitionen skall inte heller lösas in, om ansökan om tillstånd

att inneha vapnet görs inom samma tid. Avslås ansökan skall vapnet eller

ammunitionen lösas in, om egendomen inte inom tre månader från dagen för

beslutet i tillståndsärendet överlåts till någon som har rätt att inneha den.

 Polismyndigheten får medge förlängning av tidsfristerna, varje gång med högst

sex månader.

3 § Innehavare av ett skjutvapen eller ammunition som skall lösas in är skyldig

att enligt polismyndighetens beslut lämna över vapnet eller ammunitionen till

polismyndigheten eller den som myndigheten bestämmer. Om det finns ett

tillståndsbevis eller någon annan motsvarande handling, skall även den lämnas

över till polismyndigheten.

4 § För vapen eller ammunition som löses in skall betalas ersättning med ett

belopp som motsvarar marknadsvärdet.

5 § Polismyndigheten prövar frågor om inlösen enligt denna lag.

8 kap. Vapen och ammunition i dödsbo och konkursbo

1 § Skjutvapen och ammunition som ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo får

utan särskilt tillstånd innehas av den som har tagit hand om boet till dess

 a) egendomen har överlåtits till någon som är berättigad att inneha den,

 b) egendomen skall överlämnas enligt 2 § eller, i fråga om dödsbo, 7 kap. 3 §,

eller

 c) i fråga om konkursbo, konkursen har avslutats.

2 § Om skjutvapen eller ammunition ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo, får

polismyndigheten besluta att egendomen tills vidare skall förvaras av

myndigheten eller någon annan som myndigheten anvisar, när det finns särskild

anledning till det. Den som har hand om boet är i så fall skyldig att efter

polismyndighetens beslut lämna över vapnen och ammunitionen till den som skall

förvara egendomen.

3 § Bestämmelser om inlösen av vapen och ammunition i dödsbo finns i 7 kap.

9 kap. Straff och förverkande

1 § Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller

överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha

vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år.

 Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

 Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till

böter eller fängelse i högst sex månader.

2 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

 a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det för något

annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till,

 b) bryter mot bestämmelsen om användning vid förvaring i 5 kap. 3 § andra

stycket eller om transport i 5 kap. 4 § eller mot föreskrifter eller villkor i

fråga om förvaring av vapen som meddelats med stöd av denna lag,

 c) bryter mot bestämmelserna om förvaring i 5 kap. 1-3 §§ i fråga om

skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för

museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som

innehas av vapenhandlare,

 d) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut

att lämna över ammunition för inlösen,

 e) överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha ammunitionen,

 f) driver handel med skjutvapen utan tillstånd, eller

 g) bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § e genom

att olovligen överföra vapen eller ammunition till ett annat land.

 Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa fall.

3 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 a) bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § f genom

att underlåta att på föreskrivet sätt anmäla utförsel eller utlåning av

skjutvapen, eller

 b) underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till

polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning.

4 § Bestämmelser om straff för olovlig införsel av vapen eller ammunition och

för försök till sådant brott finns i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

5 § Ett vapen som har varit föremål för brott som avses i 1 § eller 2 § a skall

förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller

ammunition som har varit föremål för brott som avses i 2 § d eller 2 § e. I

stället för vapnet eller ammunitionen kan dess värde förklaras förverkat. Om ett

vapen förklaras förverkat får även ammunition som hör till vapnet förklaras

förverkad.

6 § Jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen samt personal vid

Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen har samma befogenhet som polismän att ta sådan egendom i beslag

som skäligen kan antas vara förverkad enligt denna lag.

10 kap. Överklagande

1 § En polismyndighets beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

2 § En polismyndighets eller en domstols beslut enligt denna lag skall gälla

omedelbart, om inte annat förordnas. En polismyndighets beslut om återkallelse

av handelstillstånd skall dock gälla omedelbart endast i de fall då så har

förordnats i beslutet. Ett sådant förordnande får meddelas om det finns

särskilda skäl.

11 kap. Bemyndiganden

1 § Regeringen får meddela föreskrifter om att

 a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga om

andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen är särskilt

ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller personliga säkerhet,

 b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

 c) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till

- statliga tjänstemän eller personer som tillhör det militära försvaret,

räddningstjänsten eller polisväsendet,

- den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel, eller

- skyttesammanslutningar,

 d) andra sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd att

inneha skjutvapen,

 e) tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen eller ammunition från

Sverige till ett annat land; och

 f) den som avser att föra ut ett skjutvapen från Sverige eller lånar ut ett

skjutvapen till någon som är fast bosatt i ett annat land och inte skall använda

vapnet endast i Sverige, skall anmäla detta till polismyndigheten.

2 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om

 a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller signalvapen,

 b) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i övrigt

som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen,

 c) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen och

vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel,

 d) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen,

 e) krav på vapenhandlares, museers och skyttesammanslutningars förvaring av

andra vapen än effektbegränsade vapen och på skyttesammanslutningars förvaring

av ammunition,

 f) de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd enligt

denna lag,

 g) utfärdande av europeiska skjutvapenpass till dem som har tillstånd att

inneha skjutvapen i Sverige.

 h) förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer

bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land,

och

 i) krav på att den som förvärvat ett skjutvapen i Sverige och som är bosatt i

ett främmande land skall underrätta den staten om förvärvet.

3 § Regeringen får besluta att lagen inte skall gälla skjutvapen och ammunition

som innehas av en främmande stats militära styrka vid besök i Sverige inom ramen

för internationellt samarbete.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

 2. Genom lagen upphävs vapenlagen (1973:1176).

 3. Den som vid lagens ikraftträdande har tillstånd att förvärva, inneha, föra

in eller handla med skjutvapen eller ammunition skall anses ha tillstånd till

det också enligt denna lag, om tillståndet har beviljats enligt kungörelsen

(1927:338) med vissa bestämmelser angående skjutvapen och ammunition,

vapenkungörelsen (1934:315), vapenförordningen (1949:340) eller vapenlagen

(1973:1176). Detta gäller också den som fått ett föreskrivet bevis om att han

eller hon deklarerat innehav av vapen enligt någon av de nu nämnda kungörelserna

(deklarationsbevis).

 4. Den som vid lagens ikraftträdande är berättigad enligt andra punkten i

övergångsbestämmelserna till lagen (1987:1008) om ändring i vapenlagen

(1973:1176) att inneha ett start- eller signalvapen utan tillstånd får även

fortsättningsvis inneha vapnet utan tillstånd.

 5. Den som vid lagens ikraftträdande med stöd av bestämmelsen i 12 § första

stycket vapenlagen (1973:1176) innehar ammunition som inte är avsedd för samma

ändamål som rätten att inneha vapnet avser, får utan särskilt tillstånd inneha

ammunitionen till den 1 oktober 1996 eller, om ansökan om tillstånd att inneha

ammunitionen gjorts före den tidpunkten, till dess ansökan har blivit slutligt

prövad.

 Om innehavaren inte längre har rätt att inneha viss ammunition enligt första

stycket, skall ammunitionen lösas in av staten enligt bestämmelserna i 7 kap.

 6. I ärenden som gäller ansökan enligt vapenlagen (1973:1176) tillämpas den

nya lagen vid prövning efter ikraftträdandet.

 7. I fråga om överklagande gäller äldre bestämmelser, om polismyndighetens

beslut har meddelats före ikraftträdandet.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande

knivar och andra farliga föremål

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och

andra farliga föremål1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om vapen och andra I fråga om vapen och andra

föremål som vapenlagen (1973: föremål som vapenlagen (0000:

1176) är tillämplig på gäller 0000) är tillämplig på gäller

föreskrifterna där i stället för föreskrifterna där i stället för

denna lag. denna lag.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1990:413.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel

 Härigenom föreskrivs att 4 och 6 §§ lagen (1992:1300) om krigsmateriel skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §

 Verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinningar rörande

krigsmateriel och metoder för framställning av sådan materiel får inte bedrivas

här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här får inte heller utom landet bedriva sådan verksamhet

utan regeringens tillstånd.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för sådana statliga

myndigheter som inte är affärsverk.

 Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för verksamhet som

avser tillhandahållande av krigsmateriel till svenska statliga myndigheter eller

sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra stycket, om

verksamheten avser tillhandahållande av krigsmateriel som tillhör

tillståndshavaren och som finns inom landet eller tillhandahållande av

uppfinning eller metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får meddela före- Regeringen får meddela före-

skrifter om undantag från till- skrifter om undantag från till-

ståndskravet enligt första och ståndskravet enligt första och

andra styckena i fråga om sådan andra styckena i fråga om sådan

handel med skjutvapen som handel med skjutvapen som

regleras genom föreskrifterna i regleras genom föreskrifterna i

vapenlagen (1973:1176) eller vapenlagen (0000:0000) eller

sådan hantering av ammunition sådan hantering av ammunition

eller annan explosiv vara som eller annan explosiv vara som

regleras genom föreskrifterna i regleras genom föreskrifterna i

lagen (1988:868) om brand- lagen (1988:868) om brand-

farliga och explosiva varor. farliga och explosiva varor.

6 §Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan tillstånd av regeringen, om

inte annat följer av denna lag eller annan författning. I fråga om programvara

likställs med utförsel överföring till utlandet genom telekommunikation eller på

annat liknande sätt.

 I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller som i övrigt inte

är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att föredra ärenden om

utförsel av krigsmateriel pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om utförsel av

 1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild persons räkning samt

skjutvapen och därtill hörande ammunition för användning vid jakt, tävling eller

övning utom riket,

 2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan liknande åtgärd,

 3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i 2,

--------------------------------------------------------------------

 4. sådana jakt- och tävlings- 4. sådana jakt- och tävlings-

skjutvapen och tillhörande skjutvapen och tillhörande ammu-

ammunition som har förts in i nition som har förts in i landet

landet i enlighet med bestäm- i enlighet med bestämmelserna i

melserna i 16 § 2 vapenlagen 2 kap. 13 § b vapenlagen (0000:-

(1973:1176).

 0000).

 ____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:122) om ändring i lagen

(1992:1300) om krigsmateriel

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel i paragrafens

lydelse enligt lagen (1994:122) om ändring i nämnda lag samt

övergångsbestämmelserna till ändringslagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från detta tillståndskrav för

--------------------------------------------------------------------

 1. ändring eller ombyggnad av 1. ändring eller ombyggnad av

skjutvapen i de fall som avses skjutvapen i de fall som avses

i 24 § första stycket vapenlagen i 4 kap. 1 § vapenlagen (0000:

(1973:1176), 0000),

 2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition för tillverkarens eget

bruk,

 3. årlig tillverkning för medicinska eller farmaceutiska ändamål eller för

forskningsändamål av högst 100 gram kemiska produkter som klassificeras som

krigsmateriel.

 Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana statliga myndigheter som

inte är affärsverk.

______________

--------------------------------------------------------------------

 Denna lag träder i kraft den Denna lag träder i kraft, i

dag regeringen bestämmer. fråga om 3 § andra stycket första

 punkten den 1 april 1996, och i

 övrigt den dag regeringen

 bestämmer.

2.5 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

 Härigenom föreskrivs att fjärde punkten i övergångsbestämmelserna till

tullagen (1994:1550) skall ha följande lydelse.

 4. Bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet och om Tullverkets

kontrollverksamhet enligt den upphävda tullagen skall fortfarande gälla ifråga

om krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och produkter

som avses i lagen (1991:341) om strategiska produkter när krigsmaterielen eller

produkterna förs ut ur landet till ett land som är medlem i Europeiska unionen.

 Bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt den upphävda

tullagen, samt 63 §, 64 § till den del den avser skyldighet att stanna på

tullmyndighets anmaning och 65 § samma lag skall fortfarande gälla för varor som

skall beskattas enligt lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen.

Detsamma gäller

 a. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (1968:64),

 b. injektionssprutor och kanyler,

 c. dopningsmedel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

--------------------------------------------------------------------

 d. vapen och ammunition som d. vapen och ammunition som

avses i vapenlagen avses i vapenlagen (0000:0000),

(1973:1176),

 e. springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nit-

handskar och batonger samt karatepinnar, blydaggar, spikklubbor eller liknande,

 f. kulturföremål som avses i 5 kap. 4-6 §§ lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.,

 g. hundar och katter för annat ändamål än handel,

 h. spritdrycker, vin eller starköl,

 som förs in i landet från eller förs ut ur landet till ett land som är medlem

i den Europeiska unionen om införseln eller utförseln står i strid med förbud

eller sker med stöd av tillstånd som föranletts av vilseledande uppgift.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för

Justitiedepartementet i mars 1993 en särskild utredare, justitierådet Jan

Heuman, med uppdrag att göra en översyn av vapenlagen (1973:1176, omtryckt

1991:1181). Utredningen antog namnet Vapenlagsutredningen.

 I januari 1994 lade utredningen fram betänkandet Vapenlagen och EG (SOU

1994:4). Betänkandet innehåller ett förslag till en ny, språkligt och

systematiskt omarbetad vapenlag, vari även tagits in bl.a. sådana materiella

ändringar som bedömts nödvändiga vid ett svenskt inträde i Europeiska unionen

(EU). I betänkandet behandlas också vissa andra frågor om vapenlagstiftningens

utformning som har väckts genom motioner i riksdagen. En sammanfattning av

betänkandet och utredningens lagförslag finns i bilaga 1 respektive bilaga 2.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitie-

departementet (dnr Ju94/330).

 Regeringen beslutade den 10 november att tillkalla en särskild utredare med

uppdrag bl.a. att kartlägga rättsliga förhållanden m.m. i samband med försvarets

fredsfrämjande samarbete med andra länder. Utredningen antog namnet Utredningen

om rättsliga förhållanden i samband med försvarets fredsfrämjande samarbete med

andra länder. I maj 1995 lade utredningen fram betänkandet Samverkan för fred -

Den rättsliga regleringen (SOU 1995:53).

 I betänkandet föreslås bland annat att det i vapenlagen förs in en bestämmelse

att regeringen får besluta att lagen inte skall gälla för en främmande stats

militära styrka, som besöker Sverige inom ramen för internationellt samarbete i

fredsbevarande verksamhet. Betänkandet remissbehandlas för närvarande.

Regeringen behandlar i detta sammanhang endast förslaget till ändring i

vapenlagen.

 Svenska Jägareförbundet har den 3 februari 1995 till Justitiedepartementet

kommit in med en skrivelse som innehåller förslag till viss ändring av

bestämmelserna i vapenlagen om utlåning av skjutvapen till personer under 18 års

ålder (dnr Ju95/539). Förbundet föreslår att det skall vara möjligt att låna ut

ett skjutvapen till en person som inte fyllt 18 år för självständigt

handhavande, om låntagaren själv har tillstånd att inneha ett skjutvapen av

samma typ som lånet avser.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 14 september 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över

de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Lagrådet har föreslagit att några av bestämmelserna i den remitterade

lagtexten ändras, huvudsakligen av lagtekniska skäl. Regeringen följer i

propositionen i princip Lagrådets förslag såvitt de avser 9 kap. 5 och 6 §§ samt

punkten 7 i övergångsbestämmelserna. Därutöver har vi gjort vissa redaktionella

ändringar. Vi återkommer i avsnitt 6 till Lagrådets övriga förslag och

påpekanden.

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag

Den nu gällande vapenlagen (1973:1176) trädde i kraft år 1974. Den innehåller

föreskrifter om enskildas och organisationers m.fl. befattning med vapen och

ammunition; den är inte tillämplig på staten. Lagen kompletteras av

vapenförordningen (1974:123, omtryckt 1991:1257) och av föreskrifter och

allmänna råd som utfärdats av Rikspolisstyrelsen. Vad gäller tillverkning och

utförsel av vissa skjutvapen och viss ammunition finns bestämmelser i lagen

(1992:1300) om krigsmateriel och i förordningen (1992:1303) om krigsmateriel.

Regler om hantering och import av ammunition finns även i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor.

 Utanför vapenlagen faller knivar, andra stick- och skärvapen samt vissa andra

föremål som, utan att vara skjutvapen, är ägnade att användas som vapen vid

brott mot liv eller hälsa. Bestämmelser om sådana föremål finns i lagen

(1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål

(knivförbudslagen) och, såvitt avser införsel, i förordningen (1990:415) om

tillstånd till införsel av vissa farliga föremål.

 Vapenlagen har ändrats vid åtskilliga tillfällen sedan den trädde i kraft. Den

senaste övergripande genomgången av lagen företogs av 1987 års vapenutredning

som lade fram sitt slutbetänkande år 1989 (SOU 1989:44). Utredningens förslag

ledde bl.a. till att bestämmelserna om förvärv och innehav av ammunition

skärptes, att det ställdes högre krav på förvaring av vapen och ammunition samt

att reglerna om återkallelse av vapentillstånd förtydligades och i viss mån

skärptes (prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300, SFS

1991:1181). Därefter har straffet för olaga vapeninnehav, respektive överlåtelse

eller upplåtelse av ett skjutvapen till någon som inte är berättigad att inneha

det, skärpts genom att en särskild straffskala för grovt brott har införts

(prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:208). I

detta sammanhang infördes också den tidsbegränsade lagen (1993:206) om

ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav. Genom denna lag gavs möjlighet för den som

olovligen innehade vapen eller ammunition att under en begränsad tid år 1993

lämna in vapnen eller ammunitionen till polisen utan att därvid dömas till

ansvar. Denna s.k. vapenamnesti utgjorde ett försök att minska risken för att

vapen eller ammunition skulle komma till brottslig användning. Vapenamnestin

medförde att en stor mängd vapen och ammunition lämnades in.

 I samband med att de förslag till ändringar i vapenlagen vilka grundade sig på

1987 års vapenutredning behandlades i riksdagen, uttalade justitieutskottet att

vapenlagen knappast kunde sägas uppfylla de krav på överskådlighet och

tillgänglighet som kan ställas på en modern lagstiftning (bet. 1990/91:JuU33 s.

32). Enligt utskottet borde lagen därför vid ett lämpligt tillfälle - exempelvis

i samband med en anpassning till en framtida EG-reglering - ingående ses över

både systematiskt och språkligt.

 En anpassning av vapenlagstiftningen till de krav som ställs inom EU har

aktualiserats sedan rådet den 18 juni 1991 utfärdat ett direktiv om kontroll av

förvärv och innehav av vapen inom medlemsstaterna (91/477/EEG, nedan

vapendirektivet). Bland medlemsstaterna trädde detta i kraft den 1 januari 1993.

För Sveriges del har vapendirektivet blivit bindande i och med inträdet i EU

den 1 januari 1995.

 Justitieutskottet behandlade i sitt betänkande 1992/93:JuU4 bl.a. motionerna

Ju220, Ju801, Ju802, Ju814, Ju815, Ju816, Ju822, Ju829 och Ju833, alla från

riksmötet 1991/92. I motionerna togs upp bl.a. frågor om prövningsförfarandet

enligt vapenlagen (Ju220, Ju802 och Ju814), rätt att inneha lasersikten (Ju801),

rätt att förvärva och inneha ammunition (Ju803, Ju815 och Ju822), behov av en

översyn av vapenlagstiftningen (Ju814, Ju828 och Ju829), förutsättningar för att

återkalla vapentillstånd (Ju815, Ju828 och Ju829) tillstånd för innehav av

samlarvapen (Ju816) och förvaringsbestämmelser beträffande ammunition (Ju829).

Utskottet fann inte skäl att ta ställning till de yrkanden som framställts i

motionerna, under åberopande att en utredning om EG-anpassning m.m. av

vapenlagen var förestående. I stället förutsatte utskottet att de i motionerna

aktualiserade spörsmålen i erforderlig omfattning skulle tas upp i det kommande

utredningsarbetet.

 En fråga som endast översiktligt berördes av 1987 års vapenutredning är

förekomsten av s.k. paintballvapen, dvs. kolsyredrivna vapen som är avsedda att

användas i stridsliknande spel och lekar och med vilka deltagarna kan skjuta ut

färgampuller för att markera träffar på varandra. Förekomsten av paintballvapen

har ökat kraftigt under de senaste åren. Viss osäkerhet har ansetts råda om hur

vapenlagen skall tillämpas på dessa. Olika uppfattningar har också framförts om

hur det allmänna bör förhålla sig till företeelsen som sådan.

 Vapenlagsutredningen har haft i uppdrag att se över vapenlagstiftningen främst

i nu nämnda avseenden. Enligt direktiven har det inte varit utredningens uppgift

att föreslå förändringar av vapenlagens grundläggande materiella regler i vidare

mån än vad som visar sig nödvändigt på grund av tvingande regler inom EG eller

på grund av vad som i övrigt framkommer under utredningsarbetet. De förslag som

regeringen lägger fram i det följande är huvudsakligen begränsade till de frågor

som redovisats ovan.

 Det råder i vårt land sedan lång tid tillbaka en allmän enighet om behovet av

en sträng kontroll av innehav och bruk av skjutvapen och ammunition. Huvudsyftet

med en sådan kontroll är att motverka missbruk av skjutvapen och att i

möjligaste mån förhindra olyckshändelser i samband med hanteringen av sådana

vapen. Av särskild betydelse är självfallet strävan att förhindra att vapen

används i brottslig verksamhet.

 Mot bakgrund av bl.a. att våldet i samhället under senare år har blivit grövre

samt att antalet skjutvapen som innehas illegalt ökat, har regeringen under

våren 1995 tillsatt en utredning med uppgift att se över vapenlagstiftningen med

syftet att förebygga våldsbrott (Dir. 1995:39). Utredningen har antagit namnet

1995 års vapenutredning. I översynen ingår bl.a. en utvärdering av de ändringar

i vapenlagen som företogs på förslag av 1987 års vapenutredning och en

utvärdering av knivförbudslagen. Utredningen skall också på en rad olika punkter

överväga om lagstiftningen om knivar och andra farliga föremål i tillräcklig

grad är ägnad att förebygga att vapen eller vapenliknande föremål kommer till

användning vid våldsbrott. Utredningens arbete skall vara avslutat före utgången

av år 1996.

 Med hänsyn till de omfattande redaktionella ändringar som föranleds av den

språkliga och systematiska översynen anser vi emellertid, såsom

Vapenlagsutredningen också föreslagit, att en ny vapenlag bör införas redan nu.

Som framgår av vad som sagts ovan, skall detta emellertid inte uppfattas som ett

förslag till omprövning av regelsystemets innehåll i dess helhet.

 I det följande avser regeringen att ta upp frågor om EG-anpassning (avsnitt

5), språklig och systematisk omarbetning av vapenlagen (avsnitt 6),

överklagande av beslut enligt lagen (avsnitt 7), lasersikten (avsnitt 8),

samlarvapen (avsnitt 9), utbyte av extra vapendelar (avsnitt 10),

tillståndsplikt för signalvapen (avsnitt 11), tårgassprayer och liknade sprayer

(avsnitt 12) samt frågor om paintballvapen (avsnitt 13).

 Som framgår av det ovanstående har Vapenlagsutredningen härutöver behandlat

frågor om återkallelse av tillstånd enligt vapenlagen, inköp och förvaring av

ammunition, förvaring av vapen samt ansvarsfrihet vid ammunitionsförvärv.

Samtliga dessa frågor anknyter emellertid till de ändringar i vapenlagen som

gjordes på grundval av förslag från 1987 års vapenutredning. Eftersom det ingår

i de ovan nämnda direktiven till en ny översyn av vapenlagstiftningen att

utvärdera dessa ändringar, finner regeringen inte skäl att nu behandla

Vapenlagsutredningens förslag i dessa delar.

5 EG-anpassning

5.1 Allmänt om vapendirektivet

Romfördraget anger som EG:s primära uppgift att upprätthålla och vidmakthålla en

gemensam marknad samt främja en gynnsam ekonomisk utveckling i medlemsstaterna

och främja närmare förbindelser mellan dessa. Man brukar som Romfördragets mål

bl.a. tala om de fyra friheterna, nämligen fri rörlighet för varor, tjänster,

personer och kapital. Den fria rörligheten skall säkerställas inom den inre

marknaden, som skall utgöra ett område utan inre gränser, och får inskränkas

endast för vissa angivna ändamål, exempelvis allmän ordning och säkerhet. För

att upprätta den inre marknaden och få den att fungera får EG:s ministerråd

bl.a. utfärda direktiv om tillnärmning av sådana bestämmelser i lagar och

andra författningar i medlemsstaterna som har betydelse härför. Ett direktiv är,

enligt Romfördraget, bindande för varje medlemsstat såvitt gäller det resultat

som skall uppnås. Valet av form och medel för att uppnå resultatet är emellertid

överlåtet till de enskilda medlemsstaterna. Anpassningen kan således ske på det

vis som bäst passar respektive stats regleringsteknik, förvaltningstradition och

rättssystem i övrigt. Positiva åtgärder är inte något krav; staten kan ju redan

ha föreskrifter som svarar mot avsedda målsättningar.

 EG:s ministerråd utfärdade den 18 juni 1991 ett direktiv om kontroll av

förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG, nedan vapendirektivet). Det trädde i

kraft för medlemsstaterna den 1 januari 1993. Vapendirektivet bifogas såsom

bilaga 6.

 Inledningsvis anges i vapendirektivet bl.a. att avvecklingen av den

systematiska gränskontrollen mellan medlemsländerna nödvändiggör att effektiva

regler införs för att inom länderna kunna kontrollera förvärv och innehav av

skjutvapen och även överföring av sådana mellan medlemsländerna. Det betonas att

en delvis harmoniserad lagstiftning i dessa frågor kommer att öka förtroendet

staterna emellan och att det därför kan vara lämpligt att bestämma vilka

kategorier av skjutvapen som privatpersoner inte alls får förvärva eller inneha

eller som de får inneha endast med tillstånd eller efter anmälan. I ingressen

deklareras vidare att det i princip inte bör vara tillåtet att ta med skjutvapen

mellan länderna, men att detta kan medges om ett förfarande antas som ger

staterna möjlighet att få underrättelse om att ett skjutvapen förs in i

respektive land. Smidigare regler bör dock antas för jakt eller tävlingsskytte

för att inte inskränka den fria rörligheten mer än nödvändigt.

 Vapendirektivet berör inte medlemsstaternas rätt att vidta åtgärder mot

illegal vapenhandel. Inte heller berörs staternas rätt att utfärda nationella

bestämmelser om tillstånd att inneha vapen eller om jakt och tävling med vapen.

Direktivet gäller inte heller sådana förvärv och innehav av vapen som är

förenliga med nationell rätt och som avser de väpnade styrkorna, polisen,

offentliga myndigheter och inte heller sådana vapensamlare och kulturella

historiska institutioner som har statens godkännande för sin verksamhet. Vidare

berör vapendirektivet inte kommersiella överlåtelser av krigsvapen och

ammunition till sådana vapen.

 Vapendirektivet anger det minsta krav som medlemsstaternas lagstiftning skall

uppfylla men tillåter dessa att hålla en högre skyddsnivå. Den speciella

procedur med europeiska skjutvapenpass som avser jägare och tävlingsskyttar och

som behandlas i direktivets artikel 12 skall dock alltid kunna tillämpas med i

artikeln angivna begränsningar (se avsnitt 5.6). Det kan redan nu sägas att vår

vapenlagstiftning har en generellt sett hög skyddsnivå i förhållande till

direktivets bestämmelser. Den höga skyddsnivån påverkas inte av de förslag som

regeringen lämnar i detta lagstiftningsärende.

5.2 Definition av skjutvapen m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den indelning av skjutvapen i olika |

| kategorier som finns i vapendirektivet bör inte tas in i |

| vapenlagen. Kategoriindelningen kan tas in i en förordning. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i utredningens

bedömning eller lämnar den utan erinran. Försvarets forskningsanstalt anser dock

att skjutvapen i vapenlagen bör delas in i tre klasser för att därigenom uppnå

dels en bättre anpassning till direktivet, dels en tydligare avgränsning mellan

krigsmateriel och vapen inklusive ammunition som främst används för jakt och

sportskytte.

 Skälen för regeringens bedömning: I vapendirektivet avses med vapen dels

skjutvapen, dels andra vapen som i den nationella lagstiftningen definieras som

vapen. Det är huvudsakligen skjutvapen som behandlas i direktivet. Dessa delas

in i fyra kategorier till vilka hänvisas i direktivets olika bestämmelser:

kategori A - förbjudna skjutvapen, kategori B - skjutvapen för vilka det krävs

tillstånd, kategori C - skjutvapen som skall anmälas samt kategori D - andra

skjutvapen. Vilka skjutvapen som är att hänföra till respektive kategori framgår

av bilaga 1 till vapendirektivet. Under kategori A upptas även viss ammunition.

En vital del till ett skjutvapen, dvs. slutstycke, patronläge eller pipa,

betraktas också som skjutvapen och skall hänföras till samma kategori som vapnet

i fråga. Utanför definitionen på skjutvapen faller föremål som på ett godkänt

sätt gjorts obrukbara, är gjorda uteslutande för larm, signalering, livräddning,

slakt, harpunfiske eller industriellt eller tekniskt bruk eller anses vara

antika eller reproduktioner av antika vapen.

 I vapenlagen definieras skjutvapen i de inledande bestämmelserna och på ett

allmänt sätt utifrån skjutvapnets grundläggande tekniska funktion. Med

skjutvapen avses sålunda enligt 1 § vapenlagen (1 kap. 2 § förslaget till ny

vapenlag) vapen med vilka kulor, hagel, harpuner eller andra projektiler kan

skjutas ut med hjälp av krutladdningar, kolsyreladdningar, komprimerad luft

eller andra liknande utskjutningsmedel. Vissa uppräknade föremål behandlas

uttryckligen som skjutvapen (1 § andra stycket vapenlagen) medan vissa andra på

samma sätt undantas från bestämmelserna om skjutvapen (2 §).

 Samtliga kategorier av skjutvapen i vapendirektivet omfattas av

tillståndsplikt enligt vapenlagen. Från den synpunkten finns inte skäl att

överföra vapendirektivets indelning i kategorier till vapenlagen. I vapenlagen

och vapenförordningen förekommer viss specifikation av olika vapentyper med

avseende på vilka krav som gäller för att tillstånd skall beviljas. Det torde

inte vara möjligt att anpassa denna specifikation till vapendirektivets olika

kategorier utan att göra omfattande materiella ändringar i vapenlagstiftningen.

Systematiken och terminologin i vapenlagen och vapenförordningen har också lång

tradition och får antas vara väl känd bland dem som har att tillämpa eller

berörs av bestämmelserna. Vapendirektivets kategoriindelning kan visserligen ha

betydelse vid tillämpningen av bestämmelserna om vapenpass, förflyttning av

skjutvapen mellan medlemsländerna, skyldighet att informera annan medlemsstat

etc. För dessa ändamål är det emellertid tillräckligt om indelningen i

kategorier görs i en förordning eller annan föreskrift. Det anförda leder till

slutsatsen att vapendirektivets kategoriindelning inte bör tas in i själva

vapenlagen.

5.3 Det europeiska skjutvapenpasset

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett europeiskt skjutvapenpass skall |

| utfärdas på begäran av den som är bosatt i Sverige och som har |

| tillstånd att här inneha ett skjutvapen. Passen skall utfärdas av|

| polismyndigheten och ha den av kommissionen rekommenderade |

| utformningen samt en begränsad giltighetstid. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag med den skillnaden

att utredningen föreslår att vapenpass skall utfärdas endast för vapen som

innehas för jakt eller tävling.

 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svenska Vapenstiftelsen och Samlarförbundet

Nordstjärnan anser att vapenpass skall kunna utfärdas även för samlarvapen.

Statens försvarshistoriska museer påpekar att vapenpasset synes kunna utfärdas

endast för individer och att detta kan medföra praktiska konsekvenser, t.ex. då

tillståndspliktiga vapen skall ingå i en svensk utställning i ett annat

medlemsland.

 Skälen för regeringens förslag: Det europeiska skjutvapenpasset är ett

personligt dokument, som enligt artikel 1 punkt 4 i vapendirektivet på begäran

skall utfärdas av medlemsstaternas myndigheter åt personer som legalt förvärvar

och använder skjutvapen. I passet skall de skjutvapen innehavaren förvärvar och

använder föras in liksom förändringar i vapeninnehavet eller i vapnens

egenskaper samt förlust eller stöld av vapnen. Vidare skall passet enligt

vapendirektivet ha en giltighetstid på högst fem år med möjlighet till

förlängning. Om endast vapen i kategori D (se avsnitt 5.5) förs in i passet

skall dock giltighetstiden vara högst tio år. I bilaga 2 till vapendirektivet

anges närmare vilka upplysningar som skall framgå av passet. Kommissionen har

utfärdat en rekommendation avseende en enhetlig utformning av passet, Commission

recommendation of 25 February 1993 on the European Firearms pass (93/216/EEC).

 Skjutvapenpasset medför ingen generell rätt att föra ett vapen mellan

medlemsländer, så till vida är benämningen pass missvisande. Snarare får

skjutvapenpasset betraktas som en identitetshandling för vapnet och ett bevis om

att den person som anges i passet har rätt att inneha vapnet i sitt hemland.

 Bestämmelser om förflyttning av skjutvapen mellan medlemsländerna finns

artiklarna 11 och 12 i vapendirektivet. Vi återkommer till dessa bestämmelser i

avsnitt 5.6. Helt kort kan dock sägas att i artikel 11 regleras samtliga typer

av förflyttning av skjutvapen. Förflyttningar enligt denna artikel kräver

normalt att ett särskilt tillstånd utfärdas för varje enskilt fall. Endast

vapenhandlare kan erhålla generellt tillstånd. Det förutsätts inte att

skjutvapenpass har utfärdats för vapen som förflyttas med stöd av tillstånd

enligt artikel 11. I artikel 12 regleras förflyttning av vapen som medförs vid

en resa. Enligt första punkten i artikeln skall samtliga berörda medlemsstater

lämna tillstånd till överföringen. Medlemsstaterna får utfärda tillstånd som

avser en eller flera resor under maximalt ett år, med möjlighet till

förlängning. Sådana tillstånd skall föras in i skjutvapenpasset. Enligt andra

punkten i artikeln får jägare och tävlingsskyttar under vissa förutsättningar

medföra skjutvapen under en resa genom två eller flera medlemsländer utan att

särskilt tillstånd utfärdats. Den resande måste då medföra ett skjutvapenpass

där vapnet eller vapnen är införda samt kunna styrka skälet för resan, lämpligen

genom att visa upp en inbjudan. Denna enklare ordning för överföring av

skjutvapen gäller dock inte för resor till en medlemsstat som förbjuder förvärv

och innehav av vapnet i fråga eller som kräver tillstånd härför.

 Av det anförda följer att skjutvapenpasset har störst betydelse för jägare och

tävlingsskyttar. Bestämmelsen i artikel 1 punkt 4 får emellertid uppfattas så

att skjutvapenpass skall utfärdas till samtliga personer som legalt förvärvar

och använder ett skjutvapen och som begär att ett pass skall utfärdas. Begreppet

använda bör därvid inte tolkas så snävt att exempelvis vapensamlare utesluts.

Även om andra vapenägare än jägare och tävlingsskyttar således alltid måste söka

tillstånd för att kunna medföra vapnet vid en resa har skjutvapenpasset

betydelse för samtliga vapenägare som vill medföra vapen vid en resa, eftersom

ett sådant tillstånd enligt artikel 12 första punkten skall föras in i passet.

Regeringen anser mot bakgrund härav att skjutvapenpass på begäran skall utfärdas

till fysiska personer som har tillstånd att inneha vapen i Sverige utan avseende

på det ändamål för vilket tillståndet har beviljats.

 Artikel 12 kan inte tillämpas på juridiska personer. Vapen som innehas av

t.ex. museer får i stället förflyttas mellan medlemsländerna enligt den ordning

som föreskrivs i artikel 11.

5.4 Handel med skjutvapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den svenska vapenregleringen uppfyller |

| vapendirektivets krav. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig delar utredningens

bedömning eller lämnar den utan erinran. Kammarrätten i Göteborg förordar att

bestämmelserna om vad som skall anges i inköpsbok för identifiering av vapen bör

kompletteras med ordet modell så att uttryckssättet helt överensstämmer med

vapendirektivets uttryckssätt.

Skälen för regeringens bedömning: Varje medlemsstat skall enligt artikel 4

första stycket i vapendirektivet, åtminstone när det gäller vapen eller

ammunition ur kategorierna A och B, kräva tillstånd för den som utövar

yrkesmässig vapenhandel inom landet. Tillståndet skall minst grundas på den

sökandes personliga och yrkesmässiga hederlighet. Om det är fråga om en juridisk

person skall prövningen avse företagsledaren. De stater som inte kräver

tillstånd för handel med föremål ur kategorierna C och D skall i stället kräva

anmälan av verksamheten.

 I Sverige regleras handel med skjutvapen i vapenlagen, vapenförordningen och

Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till vapenlagstiftningen.

Enligt 18 § vapenlagen (2 kap. 10 § första stycket förslaget till ny vapenlag)

får tillstånd att driva yrkesmässig handel med skjutvapen meddelas den som har

de kunskaper som behövs och som anses vara ordentlig och pålitlig. För handel

med skjutvapen som bedrivs av en juridisk person skall enligt 25 §

vapenförordningen finnas en föreståndare som är godkänd av polismyndigheten och

som ansvarar för att rörelsen drivs riktigt. Förfarandet vid

tillståndsprövningen regleras i 24 § vapenförordningen. Rikspolisstyrelsen

meddelar närmare föreskrifter om krav på kunskap för att driva handel med

skjutvapen. I dessa hänseenden måste de svenska bestämmelserna anses väl fylla

vapendirektivets krav.

 Enligt artikel 4 andra stycket i vapendirektivet skall en vapenhandlare föra

register över de skjutvapen han eller hon tar emot eller lämnar ut och som ingår

i kategorierna A, B eller C. Av registeruppgifterna skall framgå sådana

kännetecken för vapnet som medför att det kan identifieras, särskilt typ, märke,

modell, kaliber och tillverkningsnummer. Vidare skall registret uppta namn och

adress avseende leverantörer och förvärvare av vapen. Vapenhandlaren skall

bevara registeruppgifterna i fem år, även efter det att verksamheten upphört.

Medlemsstaterna skall utöva regelbunden kontroll över reglernas efterlevnad.

 I 27 § vapenförordningen föreskrivs att en vapenhandlare skriftligt skall

rekvirera de skjutvapen han avser att förvärva och föra en särskild

inköpsförteckning över rekvisitionerna. Sålda vapen skall enligt 28 § samma

förordning antecknas i en särskild försäljningsförteckning. Förteckningarna

skall enligt 32 § förvaras under tio år från den dag då sista anteckningen

gjordes. Läggs rörelsen ned skall förteckningarna överlämnas till

polismyndigheten.

 Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till vapen-

lagstiftningen skall inköpsbok innehålla överlåtarens respektive köparens namn

och adress, vapnets typ, kaliber, fabrikat (märke) och tillverkningsnummer.

Detta överensstämmer med vad som skall anges enligt vapendirektivet med undantag

för att det inte uttryckligen krävs att vapnets modell skall antecknas.

Skillnaden kan inte anses vara av sådan betydelse att de svenska reglerna inte

skall anses uppfylla vapendirektivets krav även på denna punkt. Praktiska skäl

talar emellertid för att föreskrifterna kompletteras så att full

överensstämmelse uppnås.

5.5 Förvärv, innehav och överlåtelse av skjutvapen och ammunition

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En person som är bosatt i ett annat |

| medlemsland och som söker tillstånd i Sverige att här förvärva ett|

| skjutvapen i kategori B skall, utöver sedvanliga villkor för |

| tillståndet, visa att vederbörlig myndighet i det land där |

| sökanden är bosatt gett sitt medgivande. På motsvarande sätt skall|

| en person som är bosatt i Sverige och som söker tillstånd i ett |

| annat medlemsland att där förvärva skjutvapen i kategori B kunna|

| få polismyndighetens medgivande till detta. Ett sådant |

| medgivande bör kunna förenas med ett tillstånd att inneha vapnet|

| i Sverige. Ammunition till ett vapen får innehas utan |

| särskilt tillstånd endast om den är avsedd för samma ändamål som|

| tillståndet att inneha vapnet avser. |

| Föreskrifter om underrättelseskyldighet enligt vapendirektivet |

| meddelas av regeringen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag utom såvitt avser

ammunition. Utredningen har inte föreslagit någon ändring i den delen.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

eller lämnar det utan erinran. Malmö tingsrätt och Polismyndigheten i

Helsingborg anser att underrättelseskyldigheten enligt vapendirektivet bör

fullgöras av den myndighet som utfärdar tillstånd i stället för av

Rikspolisstyrelsen som utredningen föreslagit. Malmö tingsrätt har vidare anfört

att sådana skjutvapen som har samlar-, prydnads- eller affektionsvärde men som

inte ingår i samlingar eller finns hos institutioner torde omfattas av

vapendirektivet samt att ett krav på 18 års ålder för tillstånd till innehav av

sådana därför bör införas. Svenska Jägareförbundet har påpekat att under

kategori A i bilagan till vapendirektivet finns upptaget vissa

ammunitionseffekter och att utredningens slutsats att den gällande

lagstiftningen uppfyller vapendirektivets krav beträffande denna kategori därför

kan ifrågasättas.Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 första stycket

i vapendirektivet får endast personer som har giltiga skäl, som har fyllt 18 år

och som förutsätts inte utgöra en fara för sig själva eller för allmän ordning

och säkerhet, förvärva och inneha vapen i kategori B. Enligt andra stycket i

artikeln skall samma åldersgräns gälla beträffande innehav av vapen i

kategorierna C och D. Åldersgränsen gäller dock inte beträffande någon av

kategorierna B-D om vapnet skall användas för jakt eller tävlingsskytte. Enligt

tredje stycket skall en medlemsstat återkalla ett tillstånd att inneha vapen om

innehavaren brister såvitt avser någon av förutsättningarna att inte utgöra en

fara för sig själv eller för allmän ordning och säkerhet. I artikelns sista

stycke föreskrivs att medlemsstaterna inte får förbjuda personer bosatta inom

deras territorier att inneha vapen som förvärvats i ett annat medlemsland, om de

inte förbjuder förvärv av samma typ av vapen inom sitt eget territorium.

Tillstånd att inneha skjutvapen

I Sverige regleras frågor om tillstånd att inneha skjutvapen huvudsakligen i

vapenlagen och i vapenförordningen. Enligt 9 § första och andra styckena

vapenlagen (2 kap. 4 § och 5 § första stycket förslaget till ny vapenlag) får en

enskild person meddelas tillstånd att inneha skjutvapen om han behöver vapnet.

Tillstånd får också ges om vapnet har prydnadsvärde, samlarvärde eller särskilt

affektionsvärde för sökanden. I ett sådant fall får vapnet inte användas för

skjutning. Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det kan antas

att vapnet inte kommer att missbrukas. Detta innebär att det måste förutsättas

att sökanden inte utgör en fara för sig själv eller för allmän ordning och

säkerhet. I dessa hänseenden uppfyller de svenska bestämmelserna direktivets

krav.

 I 5 § vapenförordningen anges de särskilda krav som gäller för att bevilja

tillstånd till innehav av vapen för skjutning. För de flesta typer av vapen

gäller att sökanden skall ha fyllt 18 år. Det är dock möjligt att göra undantag

från ålderskravet. Även om vapentillstånd i Sverige främst beviljas för jakt

eller tävlingsskytte, för vilka ändamål direktivets åldersgräns inte är

tillämplig, lämnar nuvarande regler en viss möjlighet att bevilja vapentillstånd

i strid med direktivets bestämmelse om lägsta ålder, t.ex. i sådana fall som

nämnts av Malmö tingsrätt. Det är emellertid tillräckligt att frågan om

åldersgränser liksom i dag regleras i förordning. Någon ändring av vapenlagen är

därför inte nödvändig i detta hänseende. Regeringen avser att i förordning

meddela de bestämmelser som är nödvändiga för att helt uppfylla direktivets krav

såvitt avser åldersgränser.

Återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen m.m.

När det gäller återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen finns

bestämmelser i 29 § vapenlagen (6 kap. 1 § förslaget till ny vapenlag). Ett

tillstånd får återkallas bl.a. när förutsättningarna för tillståndet inte längre

finns. I detta avseende uppfyller de svenska bestämmelserna direktivets krav.

Förvärv och innehav av skjutvapen i kategori A

Enligt den svenska vapenlagstiftningen gäller samma förutsättningar för

tillstånd till innehav av vapen oavsett om vapnet i fråga är införskaffat

utomlands eller inom landet. De svenska bestämmelserna kan därför inte anses stå

i strid med det sista stycket i artikel 5.

 Enligt artikel 6 i vapendirektivet skall medlemsstaterna vidta alla lämpliga

åtgärder för att förbjuda förvärv och innehav av sådana vapen och sådan

ammunition som hör till kategori A. Tillstånd får emellertid ges i särskilda

fall, om det inte strider mot allmän ordning och säkerhet.

 Enligt vapendirektivet omfattar kategori A explosiva militära missiler och

startlavetter, automatiska skjutvapen, skjutvapen maskerade till andra föremål

samt vissa typer av ammunition. Förvärv av de angivna vapentyperna är enligt den

svenska vapenlagstiftningen underkastad samma typ av tillståndsprövning som

andra skjutvapen. Tillstånd att inneha helautomatiska skjutvapen eller

enhandsvapen (utom start- eller signalvapen) får dock enligt 9 § tredje stycket

vapenlagen (2 kap. 6 § förslaget till ny vapenlag) meddelas endast om det finns

synnerliga skäl. Kunskaps- och behovsprövning enligt reglerna i 5, 5a och 6 §§

vapenförordningen görs således oavsett skjutvapnets kategoritillhörighet. Vid

behovsprövningen godtas knappast behov för andra ändamål än jakt eller

tävlingsskytte. Här bortses från skjutvapen som har samlarvärde, eftersom

erkända samlares innehav av vapen normalt torde falla utanför vapendirektivets

tillämpningsområde. Av de i kategori A upptagna vapentyperna är ingen avsedd för

jakt och endast automatvapnen kan komma i fråga för tävlingsbruk. Beträffande

dessa krävs, som nyss sagts, att det föreligger synnerliga skäl för att

tillstånd till innehav skall utfärdas. Enligt vår mening får därmed kraven i

artikel 6 i vapendirektivet avseende åtgärder för att förbjuda förvärv och

innehav av skjutvapen tillhörande kategori A anses uppfyllda. Frågor om

tillstånd till innehav av och handel med automatiska skjutvapen kommer

emellertid även att behandlas av den pågående utredningen för översyn av

vapenlagstiftningen med syftet att förebygga våldsbrott.

Förvärv och innehav av förbjuden ammunition

De typer av ammunition som upptas i kategori A utgörs av dels ammunition med

kroppsskyddspenetrerande projektiler, explosions- eller brandprojektiler och

projektiler för sådan ammunition, dels pistol- och revolverammunition med

utvidgande projektiler och projektiler för sådan ammunition, med undantag för de

fall då de skall användas till sådana vapen som är avsedda för jakt eller

målskjutning och innehas av personer med rätt att bruka dem.

 I 12 § vapenlagen föreskrivs att den som har tillstånd att inneha visst vapen

för skjutning även får inneha ammunition till vapnet. Tillstånd att inneha

ammunition i annat fall får meddelas enskilda personer samt sammanslutningar och

huvudmän för museer, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer att

missbrukas. Bestämmelsen är generellt utformad och gör inte skillnad mellan

olika slags ammunition. Den som har tillstånd att inneha ett visst vapen kan

således utan någon ytterligare prövning förvärva och inneha samtliga typer av

ammunition som passar till vapnet i fråga. Såsom Svenska Jägareförbundet påpekat

är denna reglering inte tillräcklig för att uppfylla vapendirektivets krav när

det gäller ammunition som faller under kategori A. För att uppnå

överensstämmelse med vapendirektivet krävs att någon begränsning införs vad

gäller förvärv och innehav av sådan ammunition. Ammunition med

kroppsskyddspenetrerande projektiler eller explosions- eller brandprojektiler

har knappast något civilt användningsområde, medan pistol- och

revolverammunition med utvidgande projektiler knappast har något annat

användningsområde än det som är godtaget enligt direktivet, nämligen jakt eller

tävlingsskytte. En lämplig anpassning till vapendirektivet kan därför uppnås

genom att till bestämmelsen om rätt att inneha ammunition till ett vapen, för

vilket tillstånd till innehav föreligger, foga ett krav på att ammunitionen

skall vara avsedd för samma ändamål som tillståndet att inneha vapnet avser.

Genom att på detta sätt knyta rätten att inneha ammunition till ändamålet med

vapeninnehavet, uppnås att de typer av ammunition som tas upp i kategori A

kommer att vara tillåten att inneha endast i särskilda fall. Rätt till innehav

är självfallet en förutsättning för att det skall vara tillåtet att förvärva

ammunitionen i fråga. Vidare bör i vapenförordningen föreskrivas att särskilt

tillstånd till innehav av sådan ammunition som anges i kategori A får meddelas

endast under de förutsättningar som anges i direktivet. En sådan bestämmelse

torde kunna meddelas med stöd av bemyndigandet i 48 § vapenlagen (11 kap. 2 § f

förslaget till ny vapenlag). De sålunda föreslagna regleringarna uppfyller

enligt vår mening kraven i artikel 6 i vapendirektivet såvitt avser åtgärder för

att förbjuda förvärv och innehav av ammunition i kategori A.

Förvärv och innehav av skjutvapen som är tillståndspliktiga enligt

vapendirektivet

Enligt artikel 7 i vapendirektivet får skjutvapen i kategori B inte förvärvas

eller innehas i ett medlemsland utan den statens tillstånd. Sådant tillstånd får

inte ges utan föregående medgivande från den medlemsstat som förvärvaren är

bosatt i. Har tillstånd getts för innehav av ett skjutvapen i kategori B skall

den medlemsstat där innehavaren är bosatt underrättas. Tillstånd till förvärv

och innehav av ett skjutvapen får ges i ett gemensamt beslut.

 Som tidigare nämnts får, enligt den svenska vapenregleringen, skjutvapen

oavsett kategori i princip inte förvärvas eller innehas i Sverige utan

tillstånd. Det finns för närvarande inte - i förhållande till något annat land -

en bestämmelse liknande den att medgivande från den stat som den

tillståndssökande är bosatt i skall föreligga innan vapentillstånd ges. Det kan

emellertid nämnas att det enligt den europeiska konventionen av den 28 juni 1978

om kontroll av enskilda personers införskaffande och innehav av skjutvapen (den

europeiska vapenkonventionen), till vilken Sverige har anslutit sig, föreligger

underrättelseskyldighet i förhållande till övriga konventionsstater. När någon

med stöd av vapenlagen lånar ut ett vapen till en person som är bosatt i en

annan konventionsansluten stat skall således enligt 59 § vapenförordningen

Rikspolisstyrelsen sända underrättelse till behörig myndighet i den staten.

Samma regel gäller då någon från Sverige medför ett skjutvapen för personligt

bruk till en annan konventionsstat, om vistelsen där skall vara mer än tre

månader. Av de länder som anslutit sig till konventionen är Danmark, Tyskland,

Italien, Luxemburg, Nederländerna och Portugal medlemmar i EU.

 Utredningen har övervägt olika tänkbara lösningar för att uppfylla

vapendirektivets krav i denna del. Lika med utredningen anser vi att den

lämpligaste ordningen är att regeringen, eller den myndighet som regeringen

bestämmer, meddelar föreskrifter med i huvudsak följande innehåll. Om en person

bosatt i ett annat medlemsland, i Sverige söker tillstånd att här förvärva ett

skjutvapen i kategori B skall, utöver sedvanliga villkor för tillståndet, krävas

att sökanden ger in bevis om medgivande från behörig myndighet i det landet till

polismyndigheten. En sådan föreskrift omfattas av bemyndigandet i 48 §

vapenlagen (11 kap. 2 § f förslaget till ny vapenlag).

 För det motsatta fallet - att en person bosatt i Sverige söker tillstånd i

ett annat medlemsland att förvärva ett skjutvapen i kategori B - bör regeringen,

eller den myndighet som regeringen bestämmer, bemyndigas ge föreskrifter om

villkor för och förfaringssätt vid medgivande av förvärvet. Polismyndigheten bör

i sin egenskap av tillståndsmyndighet i vapenärenden vara den myndighet som

prövar frågor om medgivande skall ges. Samma bedömningsgrunder bör gälla vid en

sådan prövning som i ett vanligt tillståndsärende rörande innehav av skjutvapnet

i Sverige. Ett medgivande från svensk sida att en i Sverige bosatt person får

förvärva ett skjutvapen i ett annat medlemsland bör i och för sig kunna förenas

med ett tillstånd att inneha vapnet i Sverige. Om ett sådant tillstånd ges, bör

som villkor ställas att innehavaren anmäler till polismyndigheten när vapnet

förs till Sverige.

 Utredningen har föreslagit att den underrättelseskyldighet som följer av

vapendirektivets bestämmelser bör fullgöras av Rikspolisstyrelsen, bl.a. för att

uppnå överensstämmelse med den ordning som gäller för underrättelser på grund av

bestämmelserna i den europeiska vapen- konventionen. Mot detta förslag har ett

par remissinstanser invänt att det utgör en onödig omgång att låta informationen

gå via Rikspolisstyrelsen och att underrättelseskyldigheten därför i stället bör

fullgöras av den enskilda polismyndigheten, såsom sker i bl.a. Danmark.

Regeringen har viss förståelse för remisskritiken. Bestämmelser om

underrättelseskyldighetens fullgörande behöver emellertid inte ges i lag.

Regeringen finner därför inte skäl att i detta sammanhang uttala någon bestämd

uppfattning i frågan. Mycket talar emellertid för att underrättelseskyldigheten

bör fullgöras av Rikspolisstyrelsen. Därmed skulle man få en ordning som

motsvarar den som gäller för underrättelser enligt den europeiska

vapenkonventionen.

Förvärv och innehav av skjutvapen som skall anmälas

Enligt artikel 8 i vapendirektivet skall innehav i ett medlemsland av skjutvapen

i kategori C anmälas till myndigheterna i den staten. Det ankommer på var och en

av medlemsstaterna att se till att sådana vapen anmäls på föreskrivet sätt inom

ett år från det att artikeln införlivats i den nationella rättsordningen. Varje

överlåtelse av skjutvapen i kategori C skall anmälas till myndigheterna i den

medlemsstat där transaktionen äger rum. Anmälan skall innehålla de uppgifter som

krävs för att vapnet och förvärvaren skall kunna identifieras. Om skjutvapnet

överlåtits till en person som är bosatt i ett annat medlemsland skall den staten

underrättas om överlåtelsen, både av den stat där transaktionen ägt rum och av

förvärvaren.

 En medlemsstat som förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv eller innehav

av skjutvapen i kategori B, C eller D inom sitt territorium skall underrätta de

andra medlemsstaterna om detta. Dessa skall föra in en upplysning om förbudet

eller tillståndsplikten i de skjutvapenpass som utfärdas för vapen av

ifrågavarande slag.

 Genom att samtliga skjutvapen av de angivna kategorierna i Sverige omfattas

av tillståndsplikt enligt vapenlagen är vapendirektivets krav på

anmälningsskyldighet uppfyllt. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer bör meddela föreskrifter om hur underrättelseskyldigheten mot andra

länder skall fullgöras. Detta bör kunna ske utan bemyndigande i lag.

 Övriga medlemsstater bör underrättas, i enlighet med vapendirektivets krav, om

att det i Sverige krävs tillstånd för förvärv och innehav av skjutvapen i

samtliga de kategorier som anges i vapendirektivet.

Överlämnande av skjutvapen

För överlämnande i ett medlemsland av skjutvapen i kategori A, B eller C till en

person som inte är bosatt i det landet krävs enligt artikel 9, förutom vad som

redan sagts i artiklarna 6 - 8, att förvärvaren fått tillstånd i enlighet med

proceduren beskriven i artikel 11 (se nedan) att ta med sig vapnet till det land

där han är bosatt. Alternativt krävs att förvärvaren i en skriftlig anmälan till

staten där förvärvet skett intygar och motiverar sin avsikt att inneha vapnet i

det medlemslandet och att han uppfyller den medlemsstatens regler för att inneha

skjutvapnet i fråga. Medlemsstaterna får enligt sista stycket medge tillfälliga

överlämnanden av skjutvapen i enlighet med egna bestämmelser.

 Skjutvapen får enligt vapenlagen bara överlåtas till den som har rätt att

inneha vapnet i fråga i Sverige. Detta framgår av 6 § vapenlagen ( 2 kap. 9 §

förslaget till ny vapenlag). Bestämmelsen är straffsanktionerad. Överlåtaren

måste kontrollera att förvärvaren har tillstånd enligt vapenlagen att inneha det

skjutvapen överlåtelsen avser. Eftersom innehav av samtliga skjutvapen i de

angivna kategorierna kräver tillstånd i Sverige är det möjligt att företa den

kontroll som förutsätts i artikel 9 i vapendirektivet redan vid prövningen av

ansökan om tillstånd. Sålunda bör i förordning, bland övriga villkor för

vapentillstånd, föreskrivas att när sökanden är bosatt i en annan medlemsstat,

någon av förutsättningarna i artikel 9 skall vara uppfyllda för att ansökan

skall beviljas. Undantaget i artikelns sista stycke torde bl.a. omfatta utlåning

av skjutvapen för en begränsad tid. Innehållet i artikel 9 föranleder därför

inga ändringar i vapenlagens bestämmelser om utlåning av skjutvapen.

Förvärv och innehav av ammunition

Enligt artikel 10 i vapendirektivet skall bestämmelserna om förvärv och innehav

av ammunition vara de samma som för innehav av de skjutvapen som ammunitionen är

avsedd för.

 I 12 § vapenlagen (2 kap. 1 och 8 §§ förslaget till ny vapenlag) föreskrivs

att den som har tillstånd att inneha visst skjutvapen för skjutning också får

inneha ammunition till skjutvapnet. Innehav av ammunition i andra fall kräver

tillstånd på motsvarande sätt som för innehav av skjutvapen. Såsom anförts i det

föregående föreslår regeringen att en ytterligare begränsning införs, nämligen

att ammunitionen skall vara avsedd för samma ändamål som tillståndet att inneha

vapnet avser (2 kap. 8 § första stycket). Rätt att inneha viss ammunition är

alltid en förutsättning för att det skall vara tillåtet att förvärva den. Enligt

vår bedömning uppfyller de nu angivna bestämmelserna vapendirektivets krav

såvitt avser både artikel 6 och artikel 10.

5.6 Förflyttning av skjutvapen och ammunition mellan medlemsländerna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Tillstånd skall som huvudregel krävas för att|

| få föra in skjutvapen och ammunition i Sverige från ett annat |

| medlemsland. Den som har ett vapentillstånd som är utfärdat i |

| Danmark, Finland eller Norge skall dock utan särskilt tillstånd |

| få till Sverige föra in jakt- eller tävlingsskjutvapen med |

| tillhörande ammunition som omfattas av vapentillståndet. En |

| förutsättning är att vapnen och ammunitionen skall användas |

| tillfälligt vid jakt eller tävling här i landet. |

| Regeringen bemyndigas att utfärda bestämmelser om krav på |

| tillstånd till överföring av vapen eller ammunition från Sverige|

| till ett annat land. En särskild straffbestämmelse införs för |

| brott mot sådana bestämmelser. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det som huvudregel skall krävas

tillstånd för att föra in skjutvapen i Sverige. Medborgare i EU:s medlemsstater

skall dock utan tillstånd få föra in skjutvapen till Sverige för tillfällig

användning vid jakt eller tävling. Vapnen skall vara införda i ett europeiskt

skjutvapenpass och inbjudan till jakten eller tävlingen skall kunna förevisas.

För att en tillfredsställande kontroll av vapen och ammunition skall kunna

upprätthållas skall uppgifter lämnas om bl.a. vapnet och om den inresandes

adress under vistelsen i Sverige. Vidare föreslår utredningen att beslut om

utförsel av skjutvapen skall kunna utfärdas även för vapen som för personligt

bruk tillståndsfritt får föras ut ur landet. Detta för att möjliggöra en

förflyttning av ett skjutvapen från Sverige till en sådan medlemsstat i EU som

tillåter införsel av vapen efter beslut enbart av den stat vapnet lämnar.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

eller lämnar dem utan erinran. Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i

Luleå ställer sig tveksam till förslaget att låta samtliga EU-medborgare i vissa

fall få föra in skjutvapen i Sverige endast med stöd av vapenpasset.

Rikspolisstyrelsen förutser att reglerna kring vapenpasset kommer att justeras

före år 1997 då kommissionen skall lägga fram en lägesrapport om direktivet och

förordar att Sverige skall avvakta den utvecklingen. Generaltullstyrelsen

påpekar bl.a. att det bör anges vilken myndighet som har ansvaret för

efterforskning av sådana införda vapen som inte utförts inom föreskriven tid.

Svenska Sportskytteförbundet anser att även Island bör omfattas av det regel-

system som föreslås gälla för EU.

Skälen för regeringens förslag:

Vapendirektivet

Förflyttning av skjutvapen mellan medlemsländerna regleras i artiklarna 11 och

12 i vapendirektivet. I artikel 11 regleras alla typer av förflyttning och

överföring, även postorderförsäljning. Enligt artikeln får skjutvapen förflyttas

mellan medlemsländerna endast enligt den ordning som föreskrivs där, om inte

artikel 12 tillämpas i stället. Före förflyttningen skall vissa i artikeln

närmare angivna uppgifter - bl.a. om avsändare och mottagare samt om

överföringssätt - lämnas till den medlemsstat där vapnet finns. Medlemsstaten

skall sedan undersöka på vilket sätt skjutvapnet skall förflyttas och därvid

särskilt beakta säkerheten. Om medlemsstaten tillåter överföringen skall den

utfärda ett tillstånd till denna. Ett sådant beslut skall följa skjutvapnet till

destinationsorten och skall på begäran visas upp för medlemsstaternas

myndigheter. Vapenhandlare kan beviljas ett generellt tillstånd för överföring

av skjutvapen till en vapenhandlare som är bosatt i ett annat medlemsland. Ett

sådant tillstånd får beviljas för högst tre år och kan när som helst återkallas

genom ett motiverat beslut. Varje medlemsstat skall tillhandahålla de övriga

medlemsstaterna en förteckning över vilka skjutvapen som utan medlemsstatens

föregående samtycke får överföras till dess territorium.

 För skjutvapen som medförs vid resa genom två eller flera medlemsländer kan, i

stället för tillstånd enligt artikel 11, den ordning som föreskrivs i artikel 12

i vapendirektivet tillämpas. I artikel 12 föreskrivs såsom huvudregel att

tillstånd för förflyttning av skjutvapnet skall beviljas av samtliga berörda

medlemsstater. Sådana tillstånd kan beviljas för en eller flera resor och för en

maximitid om ett år. Perioden kan förlängas. Beslut om sådant tillstånd skall

föras in i det europeiska skjutvapenpasset, som skall medföras på resan och på

begäran visas upp för medlemsstaternas myndigheter. Från huvudregeln om krav på

föregående tillstånd från samtliga berörda medlemsstater finns ett undantag i

andra stycket i artikel 12. Sålunda föreskrivs att jägare får inneha vapen i

kategorierna C och D och tävlingsskyttar får inneha vapen i kategorierna B, C

och D under en resa genom två eller flera medlemsländer i syfte att utöva sina

aktiviteter, förutsatt att de har ett europeiskt skjutvapenpass där vapnet eller

vapnen är införda och förutsatt att de kan styrka skälet för resan, lämpligen

genom uppvisande av en inbjudan. Detta undantag gäller dock inte för resor till

ett medlemsland som förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv eller innehav

av vapnet i fråga. Anteckning om ett sådant förbud eller tillståndsskrav skall

enligt artikel 8 i vapendirektivet vara införd i passet. Genom avtal om

ömsesidigt erkännande av nationella dokument får två eller flera medlemsstater

införa ett smidigare system för resor med skjutvapen inom deras territorier än

det som beskrivs i artikel 12.

 I detta sammanhang kan nämnas att varje medlemsstat enligt artikel 13 i

vapendirektivet skall överlämna all tillgänglig relevant information rörande en

permanent överflyttning av skjutvapen till den medlemsstat som tar emot vapnet.

Vidare skall all information om förvärv och innehav av skjutvapen, som rör

personer som inte är bosatta i landet och som en medlemsstat erhåller genom de

förfaranden som föreskrivs i artiklarna 7, 8 och 11, vidarebefordras till övriga

berörda medlemsstater (destinationsland och transiteringsland) senast vid den

tidpunkt då förflyttningen av vapnet sker. Medlemsstaterna skall anordna ett

system för det i vapendirektivet föreskrivna utbytet av information och upplysa

varandra och kommissionen om vilka myndigheter som ansvarar för

informationsutbytet och de formella förfarandena.

Gällande bestämmelser om införsel

Enligt 5 § vapenlagen (2 kap. 1 § förslaget till ny vapenlag) krävs tillstånd

för att föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige. I 16 § vapenlagen (2

kap. 13 §) föreskrivs undantag från kravet på tillstånd. Enligt 16 § första

stycket första punkten får en enskild person föra in skjutvapen, som han är

berättigad att i Sverige inneha för personligt bruk, samt ammunition som

behörigen har förvärvats i Sverige. Vidare sägs att detsamma skall tillämpas på

sammanslutningar, huvudmän för museer och bevakningsföretag. I andra punkten

föreskrivs att svenska, danska, finska eller norska medborgare som inte är fast

bosatta i Sverige får, för tillfällig jakt eller tävling i Sverige, införa jakt-

eller tävlingsskjutvapen med tillhörande ammunition från Danmark, Finland eller

Norge. Enligt samma punkt får vapnet eller ammunitionen i ett sådant fall utan

tillstånd innehas i Sverige av den som har infört egendomen under högst tre

månader från införseldagen. Detta undantag infördes år 1955. Motivet var att de

krav som ställdes för att få tillstånd till innehav av vapen i dessa länder var

jämförbara med dem som gällde i Sverige och att det därför syntes rimligt att

man i varje land godtog en licens som hade beviljats i något av de övriga

länderna (prop. 1955:37 s. 62).

 I fråga om tillstånd till införsel av skjutvapen och ammunition gäller enligt

14 § vapenlagen (2 kap. 11 § förslaget till ny vapenlag) att i princip samma

förutsättningar skall vara uppfyllda som gäller för tillstånd till innehav av

sådan egendom. Enligt 15 § (2 kap. 12 §) medför ett införseltillstånd även rätt

att under den tid och för det ändamål som särskilt anges i tillståndet i Sverige

inneha den egendom som införts med stöd av tillståndet. Införseltillståndet

gäller under förutsättning att egendomen förs hit inom viss närmare angiven tid.

Utan hinder av 14 § vapenlagen får vapenhandlare enligt 20 § (2 kap. 16 §

förslaget till ny vapenlag) meddelas tillstånd att till Sverige föra in sådana

skjutvapen som omfattas av hans handelstillstånd.

 Enligt 22 § vapenförordningen skall i huvudsak samma krav gälla för tillstånd

till införsel av vapen och ammunition som enligt förordningen gäller för

tillstånd till innehav av sådan egendom. Om tillståndsansökan avser vapen eller

ammunition som skall användas tillfälligt vid jakt eller tävling, får sökanden

genom intyg från den som anordnar jakten eller tävlingen visa att föreskrivna

krav på skjutskicklighet och utbildning är uppfyllda och att behov av vapnet

föreligger.

 Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till vapen-

lagstiftningen skall tillståndsgivningen vara liberal då ansökan avser

kortvarigt bruk av vapen i Sverige för styrkt ändamål, exempelvis jakt eller

tävling. Tillståndsmyndigheten bör dock infordra uppgifter om sökandens

kvalifikationer för vapeninnehav, exempelvis från den som anordnar jakten eller

tävlingen. I övriga fall bör dock en noggrannare utredning göras om sökandens

personliga förhållanden och behov av att få föra in vapen och ammunition.

Danska, finska eller norska medborgare som vill föra in skjutvapen till Sverige

för jakt eller tävling måste styrka sin rätt att inneha vapnet i utförsellandet.

I övrigt krävs endast att de lämnar in en skriftlig deklaration till

tullmyndigheten på införselorten angående vapnet i fråga (RPS FS 1992:2 FAP 551-

3).

Överväganden vad gäller införsel i allmänhet

Samtliga föremål som definieras som skjutvapen i vapendirektivet är underkastade

tillståndsplikt i Sverige. Den som i Sverige vill överlåta ett sådant vapen till

någon måste kontrollera att denne har tillstånd att inneha det. Den som

överlåter ett skjutvapen till någon som inte är berättigad att inneha det kan

dömas till straff enligt 37 § vapenlagen (9 kap. 1 § förslaget till ny

vapenlag). I enlighet härmed bör i princip inte heller andra skjutvapen få

föras in i landet än sådana som den som svarar för införseln har tillstånd att

inneha. Den prövning som enligt artikel 11 i vapendirektivet skall göras av den

medlemsstat där vapnet finns torde inte omfatta mottagarens rätt att inneha

vapnet i mottagarlandet. Om införsel av skjutvapen till Sverige fick ske med

stöd enbart av ett sådant tillstånd som avses i artikel 11, skulle detta skapa

möjlighet att beställa och ta emot exempelvis ett hagelgevär på postorder från

ett annat medlemsland, utan att tillstånd beviljats att inneha vapnet i Sverige.

Visserligen är den medlemsstat som beviljat tillståndet till överföringen

skyldig att vidarebefordra relevanta uppgifter om denna till mottagarlandet.

Även om överföringen därigenom blev känd för svenska myndigheter skulle det

emellertid inte vara möjligt att ingripa förrän vapnet kommit i mottagarens

besittning. En sådan ordning vore oacceptabel från brottsförebyggande synpunkt.

 Regeringen delar sålunda utredningens bedömning att det inte skall vara

tillräckligt med ett sådant tillstånd som avses i artikel 11 i vapendirektivet

för införsel av vapen till Sverige. I stället för att till övriga medlemsstater

översända en sådan förteckning som avses i artikel 11, bör medlemsstaterna

underrättas om att all överföring av vapen till Sverige är underkastad krav på

tillstånd även från svensk myndighet.

 Utredningen har föreslagit att en sådan underrättelse bör klargöra att

tillstånd inte krävs för effektbegränsade skjutvapen enligt 5 § andra stycket

vapenlagen (2 kap. 1 § andra stycket förslaget till ny vapenlag). Artikel 11 i

vapendirektivet omfattar emellertid endast skjutvapen såsom dessa definieras i

bilagan till direktivet. Denna definition torde inte omfatta annat än vapen vars

projektil drivs med en krutladdning. Överföring av effektbegränsade vapen torde

därför inte omfattas av direktivet. I stället kommer liksom tidigare att gälla

att sådana skjutvapen fritt får föras in i Sverige av den som fyllt 18 år.

 Artikel 11 i vapendirektivet får anses omfatta en skyldighet för

medlemsstaterna att innan tillstånd till en överföring beviljas kontrollera om

det ifrågavarande skjutvapnet får överföras utan föregående godkännande från den

mottagande staten och, om så inte är fallet, huruvida sådant godkännande

lämnats. I förekommande fall avses den mottagande statens godkännande av

överföringen fogas som bilaga till tillståndsbeslutet. De tidigare

medlemsstaterna har gemensamt utformat blanketter att användas för ansökan och

beslut i respektive fall.

 I praktiken torde det åligga den som vill ta emot ett vapen i Sverige att hos

polismyndigheten ansöka om tillstånd till införseln. Tillståndet får sedan

vidarebefordras till avsändaren av vapnet i det andra medlemslandet. Denne har

att ansöka om tillstånd till överföringen enligt artikel 11 i vapendirektivet.

När vapnet anländer till Sverige skall det vara åtföljt av en kopia av

tillståndet till överföring till vilket polismyndighetens beslut skall vara

bilagt.

 Enligt 16 § första stycket första punkten vapenlagen får ett skjutvapen i

vissa fall föras till Sverige utan särskilt tillstånd, bl.a. av en enskild

person som har rätt att inneha vapnet i Sverige för personligt bruk. Det torde

inte vara möjligt för myndigheterna i övriga medlemsstater att beakta innehållet

i denna bestämmelse. Även i dessa fall måste alltså mottagaren av ett skjutvapen

från ett annat medlemsland begära ett särskilt tillstånd från polismyndigheten

till införseln, om överföringen skall ske med stöd av artikel 11 i

vapendirektivet. Ett sådant tillstånd bör emellertid kunna utfärdas snabbt och

enkelt.

 I 16 § första stycket andra punkten vapenlagen finns ytterligare ett undantag

från kravet på särskilt tillstånd till införsel av skjutvapen, nämligen den ovan

nämnda bestämmelsen om införsel från Danmark, Finland och Norge för tillfällig

användning vid jakt eller tävling. I praktiken torde detta undantag endast vara

aktuellt att tillämpa när skjutvapen medförs vid en resa från något av de

angivna länderna. I ett sådant fall behöver inte förfarandet i artikel 11

tillämpas utan kan införsel ske med stöd av bestämmelserna i artikel 12 om resor

med skjutvapen inom unionen.

 Vapenhandlare får enligt 20 § vapenlagen beviljas tillstånd att till Sverige

föra in sådana vapen som omfattas av dennes handelstillstånd. Bestämmelsen

torde tillämpas så att vapenhandlare beviljas generella tillstånd till införsel

av vissa typer av skjutvapen, utan att de enskilda vapnen eller

införseltillfällena specificeras. Det får antas att det kommer att vara

tillräckligt att en vapenhandlare åberopar ett sådant generellt tillstånd för

att en avsändare i ett annat medlemsland skall erhålla tillstånd till

överföringen.

Närmare om införsel av skjutvapen i samband med resa

Den förenklade ordning för införsel av jakt- och tävlingsvapen från annat

medlemsland som föreskrivs i artikel 12 i vapendirektivet gäller som tidigare

nämnts inte för resor till länder som förbjuder eller kräver tillstånd för

förvärv och innehav av vapnen i fråga. Sverige har således inte någon skyldighet

att godta att skjutvapen förs in i landet utan föregående tillståndsprövning.

Som medlemsstat bör Sverige naturligtvis medverka till att underlätta den fria

rörligheten inom EU. Detta intresse måste emellertid vägas mot

säkerhetsaspekten. De minimikrav som vapendirektivet uppställer beträffande

kontrollen över skjutvapen och ammunition inom respektive medlemsstat

understiger väsentligt den svenska vapenlagstiftningens kontrollnivå. Även om

många länder i likhet med Sverige redan har en relativt sträng vapenlagstiftning

torde det också finnas medlemsstater där kontrollen av förvärv av vissa typer av

skjutvapen, exempelvis hagelgevär, är i det närmaste obefintlig.

 Möjligheten att hindra en person som på grund av tidigare brottslighet eller

av annan orsak inte bör anförtros skjutvapen att lagligen kunna införskaffa och

inneha sådana har en viktig brottsförebyggande funktion. Om den förenklade

ordningen enligt artikel 12 i vapendirektivet tillämpades i förhållande till

samtliga medlemsstater, skulle detta innebära att vissa skjutvapen kunde föras

in och innehas i Sverige så snart vissa formella förutsättningar var uppfyllda.

Något krav på personlig lämplighet och kunskaper hos innehavaren skulle inte

ställas. Detta skulle i vissa fall kunna få konsekvenser som inte är förenliga

med de strävanden som ligger till grund för den stränga svenska vapen-

lagstiftningen. Ett sådant system skulle också kunna minska förståelsen för de

förhållandevis höga krav som ställs på den som söker tillstånd i Sverige till

innehav av skjutvapen. Övervägande skäl talar därför mot att en sådan ordning

som föreskrivs i artikel 12 införs.

 Utredningen har ifrågasatt om det skulle vara förenligt med förbudet inom

unionen mot diskriminering som grundas på nationalitet (artikel 6 i

Romfördraget) att tillåta nordbor att tillståndsfritt ta med sina skjutvapen

till Sverige för jakt eller tävling samtidigt som kravet på tillstånd

vidmakthölls mot personer bosatta i de övriga medlemsländerna. Utredningens

överväganden utmynnar i att kravet på nationell likabehandling innebär att samma

regler bör tillämpas på personer bosatta i ett annat medlemsland som vill

tillfälligt föra in skjutvapen i Sverige, oavsett personernas nationalitet.

Vidare anser utredningen att det vid bestämmande av vilka regler som skall gälla

bör göras en avvägning mellan säkerhetsfrågan och kravet på smidighet. Med

hänsyn härtill vill utredningen ogärna föreslå ett återinförande av

tillståndsplikten för jägare och tävlingsskyttar från Danmark, Finland och

Norge. Utredningen stannar i stället för att föreslå att i princip samma regler

som gäller för medborgare i dessa länder skall gälla för medborgare i samtliga

EU-länder.

 Som tidigare nämnts medges i artikel 12 i vapendirektivet att två eller flera

medlemsstater genom avtal om ömsesidigt erkännande av nationella dokument inför

ett smidigare system för resor med skjutvapen inom deras territorier än vad som

föreskrivs i artikeln i övrigt. Här görs alltså ett undantag från kravet på

likabehandling. Bestämmelserna om ett förenklat förfarande för vissa fall av

införsel av skjutvapen från Danmark, Finland och Norge bygger visserligen inte

på något formellt avtal om erkännande av nationella dokument, men grundas liksom

passfriheten på gemensamma strävanden att underlätta samfärdseln mellan länderna

(prop. 1955:37 s. 62). Som ovan redovisats utgjorde också ett av motiven för att

införa den förenklade ordningen att det syntes rimligt att man i varje land

godtar en licens som har beviljats i något av de övriga, eftersom kraven för att

meddela tillstånd är likartade. Dessa omständigheter utgör enligt vår mening

tillräcklig grund för att kunna hänföra den förenklade ordningen för införsel av

skjutvapen under den nyssnämnda bestämmelsen i artikel 12. Det finns emellertid

ingen anledning att såsom i dag knyta det förenklade förfarandet vid införsel av

skjutvapen från Danmark, Finland och Norge direkt till medborgarskapet i dessa

länder. Om en medborgare i en annan medlemsstat skulle beviljas tillstånd till

innehav av vapen i t.ex. Danmark med tillämpning av dansk lag, bör den

förenklade ordningen även kunna tillämpas beträffande de vapen som omfattas av

tillståndet. Det får förutsättas att det därvid företagits en lika ingående

kontroll av tillståndshavarens person som om tillståndet hade gällt en dansk

medborgare. Ett skjutvapen som får innehas utan särskilt tillstånd av de

aktuella länderna kommer däremot, i motsats till vad som gäller i dag, inte att

omfattas av den förenklade ordningen för införsel. I ett sådant fall får

innehavaren söka tillstånd för införsel på vanligt sätt. Detta får anses vara en

rimlig konsekvens av vad som nu anförts, nämligen att den förenklade ordningen

för införsel av skjutvapen där tillstånd till innehavet meddelats i Danmark,

Finland eller Norge skall grundas på ett godtagande av den prövning som i

respektive land har skett av innehavarens lämplighet, inte på medborgarskapet i

sig.

 Regeringen anser att en ordning som den här föreslagna inte kan anses strida

mot Romfördragets förbud mot diskriminering som grundas på nationalitet.

Överföring av skjutvapen från Sverige till ett annat medlemsland

I vapenlagen finns inga bestämmelser om utförsel av skjutvapen, annat än en

regel i 17 § (2 kap. 17 § förslaget till ny vapenlag) om att skjutvapen och

ammunition, som en resande medfört till Sverige för personligt bruk men inte

varit berättigad att föra in, får föras ut, om egendomen i behörig ordning

anmälts för tullmyndighet. Utförsel av skjutvapen regleras i stället i lagen

(1992:1300) om krigsmateriel och i förordningen (1992:1303) om krigsmateriel.

Enligt 6 § krigsmateriellagen får såsom huvudregel krigsmateriel inte föras ut

ur landet utan tillstånd. Krigsmateriel definieras i en bilaga till

krigsmaterielförordningen. Samtliga skjutvapen som omfattas av tillståndsplikt

enligt vapenlagen, utom slätborrade skjutvapen för jakt eller sportskytte (dvs.

hagelgevär), räknas som krigsmateriel.

 Särskilda bestämmelser om utförsel av handeldvapen finns i 9-14 §§

krigsmaterielförordningen. Enligt 9 § får en enskild person för personligt bruk

vid utresa från Sverige utan tillstånd föra med sig skjutvapen och ammunition

till vapnet, om han enligt vapenlagen är berättigad att inneha vapnet här i

landet och det skall återinföras. Enligt 11 § har att polismyndigheten att pröva

frågor om utförsel av andra skjutvapen än militära sådana, om sökanden är

berättigad att inneha vapnet enligt vapenlagen och

 1. vill föra ut högst tio vapen vid flyttning till utlandet,

 2. vill föra ut vapen för användning vid jakt, tävling eller övning utom

landet, om vapnen skall återinföras,

 3. vill överföra högst tio vapen till en enskild person i ett nordiskt land

eller ett annat land som har tillträtt den europeiska vapenkonventionen,

 4. vill föra ut vapnet eller delar därav för reparation, översyn eller någon

annan liknande åtgärd, om materielen skall återinföras, eller

 5. vill återutföra vapnet eller delar därav för reparation, översyn, eller

någon annan likande åtgärd, om utförseln skall ske till mottagare i land från

vilken införseln har skett.

 Vidare sägs i paragrafen att utförsel av handeldvapen till en enskild person

enligt tredje punkten ovan får medges endast om sökanden kan visa att mottagaren

är berättigad att inneha vapnet i det land till vilket utförsel skall ske.

Enligt 14 § får Generaltullstyrelsen meddela föreskrifter om utförsel av sådana

handeldvapen med tillhörande ammunition som har förts in i landet med stöd av

bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen eller som resande har fört genom landet

enligt bestämmelserna i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring

av införselreglerade varor, m.m. i anslutning till jakt, tävling eller övning i

annat land.

 Generaltullstyrelsen har i sina föreskrifter - GTS k (TFS 1974:73) om införsel

och återutförsel i vissa fall av jakt- eller tävlingsskjutvapen med tillhörande

ammunition - bl.a. föreskrivit att vid in- eller utförsel av skjutvapen enligt

16 § 2 vapenlagen utan stöd av särskilt tillstånd, skall deklaration ske till

tullmyndigheten. Vidare föreskrivs att utförsel får ske till annat land än

Danmark, Finland eller Norge endast om särskilt tillstånd till utförseln företes

för tullmyndigheten i utförselorten.

 Enligt artikel 11 i vapendirektivet krävs, såsom ovan angetts, att vid

överföring av skjutvapen från ett medlemsland till ett annat tillstånd utfärdas

av den stat där vapnet finns. Tillämpas inte artikel 11 skall enligt artikel 12

innehav av skjutvapen vid en resa genom två eller flera medlemsländer såsom

huvudregel vara tillåten endast om var och en av de berörda staterna har gett

sitt tillstånd.

 I artikel 14 sägs att medlemsstaterna skall anta alla bestämmelser som behövs

för att förbjuda införsel till deras territorier av bl.a. skjutvapen, utom i de

fall som anges i artiklarna 11 och 12 och förutsatt att de där föreskrivna

villkoren uppfylls. Det finns i direktivet inte något uttryckligt krav på att

utförsel av skjutvapen från ett medlemsland till ett annat i strid med artikel

11 eller 12 skall vara förbjudet. Härav skulle man kunna dra slutsatsen att en

överföring av skjutvapen mellan medlemsstaterna i strid med direktivet skulle

vara förbjuden och därmed straffbar endast i införsellandet. Mot en sådan

slutsats talar emellertid det förhållande att tillstånd till en överföring skall

beviljas av utförsellandet. Såväl systematiska som principiella skäl kan anföras

mot att myndigheterna i respektive medlemsstat skulle utfärda tillstånd för

något som redan är tillåtet enligt den statens lagstiftning. Vidare förefaller

det opraktiskt och ineffektivt om en person som, utan att iaktta förfarandet i

artikel 11, skickar ett vapen från ett medlemsland till en annat inte skulle

kunna straffas på initiativ av avsändarlandets myndigheter. Dessutom kan anföras

att för de fall där tillstånd till överföringen krävs också av införsellandet,

skulle kravet på tillstånd från utförsellandet knappast fylla någon funktion om

det inte behövdes för själva utförseln.

 Övervägande skäl talar enligt regeringens mening för att direktivet skall

tolkas så att det skall vara förbjudet också enligt utförsellandets lagstiftning

att överföra ett skjutvapen från en medlemsstat till en annan i strid med

direktivets bestämmelser. Av detta följer att ett generellt krav på tillstånd

för överföring av skjutvapen från Sverige till ett annat land inom unionen måste

införas. Detta kan antingen ske genom en utvidgning av kravet på tillstånd

enligt krigsmateriellagstiftningen eller genom särskilda bestämmelser om

överföring av skjutvapen. Systematiska skäl talar för det senare alternativet.

Det bör vara tillräckligt att dessa bestämmelser meddelas av regeringen i en

förordning efter att bemyndigande därom tagits in i den nya vapenlagen. Ett

sådant bemyndigande bör kompletteras med en särskild straffbestämmelse avseende

det fall att någon bryter mot de av regeringen meddelade bestämmelserna genom

att överföra ett vapen från Sverige till ett annat land utan nödvändigt

tillstånd.

 Som ovan nämnts krävs enligt huvudregeln i artikel 12 vid resa med skjutvapen

inom unionen tillstånd från var och en av de berörda medlemsstaterna. Tillstånd

får beviljas för en eller flera resor och för en maximitid om ett år, med

möjlighet till förlängning. Tillståndet skall föras in i det europeiska

skjutvapenpasset.

 Med hänsyn härtill bör en bestämmelse i förordning om krav på tillstånd för

överföring av skjutvapen utformas så att den medger att tillstånd till

överföring i samband med resa inom unionen kan beviljas för flera resor under en

tid av högst ett år. Vidare måste bestämmelsen göra det möjligt att bevilja

generellt tillstånd för en vapenhandlares överföring av skjutvapen till annat

medlemsland. Ett sådant tillstånd skall, enligt vapendirektivet, få utfärdas för

högst tre år. Tillstånd till överföring bör kunna återkallas, om

förutsättningarna för tillståndet inte längre föreligger eller om det annars

finns skälig anledning till det.

 Från kravet på tillstånd till överföring bör göras undantag för kommersiell

överlåtelse av krigsmateriel, under förutsättning att tillstånd krävs enligt

krigsmateriellagstiftningen och för skjutvapen som medförs vid resa under de

förutsättningar som anges i artikel 12 andra punkten och förutsatt att resan

endast berör sådana länder som godtar en sådan ordning.

 Tillstånd bör, liksom i övriga ärenden enligt vapenlagen, meddelas av

polismyndigheten.

Närmare om överföring av ammunition.

Enligt artikel 10 i vapendirektivet skall bestämmelserna för förvärv och innehav

av ammunition vara samma som de som gäller för innehav av de skjutvapen som

ammunitionen är avsedd för. Enligt ett svar på en skriftlig fråga till

kommissionen, publicerat i EGT den 18 februari 1993 (93/C 47/45) är det

kommissionens uppfattning att artikeln, i förening med artikel 12, innebär att

innehav av ammunition under en resa inom unionen är underkastat samma

bestämmelser som gäller för innehav av det vapen för vilket ammunitionen är

avsedd. Om en resa med ett vapen kan företas med stöd endast av det europeiska

skjutvapenpasset enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 12 andra

punkten, får enligt kommissionen även ammunition till vapnet medföras utan

särskilt tillstånd. Om däremot sådant tillstånd som avses i första punkten i

artikeln krävs för att ett skjutvapen skall få medföras på resan måste

resenären, enligt kommissionens uppfattning, även ansöka om tillstånd för att få

medföra ammunition till vapnet på resan. Kommissionen förordar i sitt frågesvar

att ett och samma tillståndsförfarande används för både vapen och ammunition och

att tillstånd utfärdas i ett gemensamt dokument. Slutligen uttalar kommissionen

i sitt svar att definitiva överföringar av ammunition mellan medlemsländerna

inte omfattas av vapendirektivet, eftersom artikel 11 i direktivet endast

behandlar överföring av skjutvapen.

 Det saknas enligt regeringens mening skäl att göra annan tolkning av

vapendirektivet än den som kommissionen har gett uttryck för i sitt frågesvar.

 Överföring av ammunition inom unionen regleras inte endast i vapendirektivet

utan även i rådsdirektivet 93/15/EEG av den 5 april 1993 om harmonisering av

bestämmelserna om utsläppande på marknaden och övervakning av explosiva varor

för civilt bruk (nedan explosivvarudirektivet). Till skillnad från

vapendirektivet gäller explosivvarudirektivet inte endast inom EU, utan inom

hela EES. Enligt inledningen till direktivet omfattar detta ammunition, men

endast vad gäller reglerna för kontroll av överföring och därtill knutna bestäm-

melser. Vidare sägs att eftersom ammunition omfattas av samma överföringsvillkor

som vapen bör överföring av ammunition regleras av samma bestämmelser som de som

gäller för vapen och som fastställs i vapendirektivet.

 I artikel 10 i explosivvarudirektivet föreskrivs vad som skall iakttas vid

överföring av ammunition mellan medlemsländerna. Bestämmelsen är i det närmaste

identisk med artikel 11 i vapendirektivet såvitt avser de fyra första punkterna

och med artikel 13 såvitt avser sista punkten. Det finns emellertid inte någon

bestämmelse i explosivvarudirektivet som motsvarar artikel 12 i vapendirektivet

(överföring i samband med resa). Frågan uppkommer därför om den ordning som

föreskrivs i artikel 10 i explosivvarudirektivet skall tillämpas även

beträffande ammunition som någon medför vid resa mellan medlemsländerna.

Praktiska skäl talar emot att så sker. Den som medför ett skjutvapen vid en resa

inom unionen i syfte att delta i jakt eller tävling får normalt anses ha behov

av att även medföra ammunition som passar till vapnet. Om inte ammunitionen

kunde medföras med stöd av de föreskrifter som enligt artikel 12 i

vapendirektivet skall kunna tillämpas för vapnet, får denna bestämmelse en

ytterst begränsad praktisk betydelse. Övervägande skäl talar därför för att

artikel 10 i explosivvarudirektivet inte skall anses avse ammunition som förs

med vid en resa mellan två eller flera medlemsländer, om ammunitionen är avsedd

för ett vapen som medförs vid resan i enlighet med artikel 12 i vapendirektivet.

 Enligt 5 § vapenlagen krävs såsom huvudregel tillstånd för att föra in

ammunition i Sverige. Bestämmelserna för sådant tillstånd motsvarar i huvudsak

bestämmelserna för tillstånd till införsel av skjutvapen. Undantag från kravet

på tillstånd finns i 16 § första stycket. Enligt första punkten får enskilda

personer, sammanslutningar, huvudmän för museer samt bevakningsföretag föra in

ammunition som behörigen har förvärvats i Sverige. I andra punkten föreskrivs

att medborgare i Danmark, Finland och Norge får föra in ammunition till de vapen

som de under vissa förutsättningar tillståndsfritt får föra in i Sverige.

 I vapenlagen finns endast en bestämmelse om utförsel av ammunition (17 §). Där

regleras återutförsel av sådan ammunition som en resande fört med sig till

Sverige utan att vara berättigad att föra in den. Utförsel av ammunition

regleras i övrigt i krigsmateriellagstiftningen. Enligt krigsmateriellagen och

krigsmaterielförordningen gäller i huvudsak samma bestämmelser för utförsel av

ammunition som för de vapen för vilken ammunitionen är avsedd.

 Ammunition omfattas även av lagstiftningen om brandfarliga och explosiva

varor. Enligt 11 § lagen om brandfarliga och explosiva varor krävs tillstånd för

import av explosiva varor. Av förordningen till lagen framgår att när det gäller

import av ammunition meddelas tillstånd av polismyndigheten. Utförsel regleras

inte i lagstiftningen om brandfarliga och explosiva varor.

 All införsel av ammunition bör liksom i dag som huvudregel kräva tillstånd

enligt vapenlagen. Tillståndsprövning enligt vapenlagen och enligt lagen om

brandfarliga och explosiva varor bör ske i ett sammanhang och resultera i ett

beslut. I de fall ett skjutvapen tillståndsfritt får föras in i Sverige bör

även ammunition för personligt bruk få föras in utan tillstånd enligt

vapenlagen, förutsatt att innehavaren är berättigad att inneha ammunitionen i

Sverige. Detta bör gälla oavsett om ammunitionen har förvärvats i Sverige eller

i något annat land. Om det i dessa fall skall krävas tillstånd till införseln

enligt lagen om brandfarliga och explosiva varor får övervägas i samband med den

översyn av regelsystemet som sker i samband med genomförande av

explosivvarudirektivet.

 Av artikel 10 i explosivvarudirektivet samt artiklarna 10 och 12 i

vapendirektivet följer, i enlighet med vad nu sagts, att tillstånd för

överföring av ammunition mellan medlemsländerna krävs i samma utsträckning som

för överföring av skjutvapen. Praktiska skäl talar för att överföring av

ammunition från Sverige till ett annat medlemsland regleras på samma sätt som

överföring av skjutvapen samt att tillstånd meddelas av samma myndighet. Ett

bemyndigande för regeringen att utfärda bestämmelser om överföring av vapen bör

därför även omfatta överföring av ammunition. Bestämmelserna bör utformas så att

ett gemensamt beslutsförfarande kan användas när skjutvapen och ammunition skall

överföras i ett sammanhang, oavsett om överföringen av ammunition sker enligt

artikel 10 i explosivvarudirektivet eller artikel 12 i vapendirektivet. Med

hänsyn bl.a. till att explosivvarudirektivet gäller inom hela EES bör

bemyndigandet i fråga om både skjutvapen och ammunition, utformas generellt och

alltså inte vara begränsat till överföring till endast andra medlemsländer.

Genom en sådan generell utformning ges möjlighet för regeringen att anpassa

regelverket till en framtida eventuell utvidgning av kravet på tillstånd för

överföring av skjutvapen och ammunition även till andra länder.

5.7 Kontroll och påföljd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den svenska vapenregleringen håller en |

| hög kontrollnivå och är så utformad att vapendirektivets |

| bestämmelser om kontroll och påföljd väl uppfylls. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i utredningens

bedömning eller lämnar den utan erinran.

 Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 14 i vapendirektivet skall

medlemsstaterna anta alla bestämmelser som behövs för att förbjuda införsel till

deras territorier av dels skjutvapen som omfattas av direktivet, utom i de fall

som anges i artiklarna 11 och 12 under förutsättning av att de däri föreskrivna

villkoren uppfylls, dels av andra vapen, förutsatt att den ifrågavarande

medlemsstatens föreskrifter tillåter det.

 Medlemsstaterna skall enligt artikel 15 skärpa kontrollen av vapeninnehav vid

unionens yttre gränser. Särskilt skall medlemsstaterna övervaka att resande från

tredje land, som avser att resa vidare till ett annat medlemsland iakttar

bestämmelserna i artikel 12. Vidare sägs i artikeln att direktivet inte skall

utesluta kontroller som utförs av medlemsstaterna eller ett transportföretag i

samband med ombordstigning på ett transportmedel.

 Enligt artikel 16 i vapendirektivet skall medlemsstaterna fastställa

sanktioner som skall tillämpas vid överträdelser av de bestämmelser som antas

enligt direktivet. Dessa bör enligt artikeln vara tillräckligt stränga för att

främja efterlevnaden av bestämmelserna.

 Som tidigare angetts krävs enligt 5 § vapenlagen tillstånd för införsel av

skjutvapen till Sverige. Detta gäller inte endast skjutvapen och ammunition

enligt vapendirektivets definition utan också andra vapen, t.ex. tårgasspray,

harpuner, armborst m.m. När det gäller andra vapen än sådana som faller under

vapenlagen finns motsvarande krav i förordningen (1990:415) om tillstånd till

införsel av vissa farliga föremål. Vid prövning av en ansökan om tillstånd till

införsel kommer det i framtiden, såsom redogjorts för i det föregående

avsnittet, att ställas krav på att de i artikel 11 respektive 12 föreskrivna

villkoren är uppfyllda. Regeringen gör den bedömningen att de i detta lagstift-

ningsärende föreslagna författningsändringarna väl uppfyller kraven i artikel 14

i vapendirektivet.

 Utredningen har inte haft i uppdrag att behandla frågor om hur den praktiska

kontrollen av införsel av vapen skall utformas sedan Sverige blivit medlem i EU.

Allmänna frågor om gränskontrollerna vid ett EU- medlemsskap har behandlats av

EU-gränskontrollutredningen i betänkandet Skyddet vid den inre gränsen (SOU

1994:131) och av Yttre gränskontrollutredningen i betänkandet Varu- och

personkontrollen vid EU:s yttre gräns (SOU 1994:124). Betänkandena har

remissbehandlats och bereds för närvarande inom regeringskansliet.

 Yttre gränskontrollutredningen konstaterar i sitt betänkande att det ännu

måste anses råda osäkerhet om vilka krav på kontrollen av varor och personer

från andra länder än medlemsländerna som gäller för EU:s medlemsstater. På grund

härav och då det inte under utredningsarbetet framkommit några uppenbara brister

i den svenska gränskontrollen, har utredningen dragit slutsatsen att någon

omedelbar förändring av formerna för gränskontrollen vid den yttre gränsen inte

är påkallad i anledning av ett medlemsskap.

 Med hänsyn till utredningens bedömning och då frågan om utformningen av de

yttre gränskontrollerna ännu inte slutbehandlats, finns inte anledning att nu

vidta någon särskild åtgärd i anledning av den aktuella föreskriften i artikel

15 i vapendirektivet.

 I 37-38 a §§ vapenlagen (9 kap. 1-3 §§ förslaget till ny vapenlag)

straffbeläggs brott mot vapenlagens bestämmelser - utom såvitt avser olovlig

införsel av vapen eller ammunition, om vilket finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling (varusmugglingslagen) - och mot

föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av dessa. Straffskalorna

sträcker sig från enbart böter för vissa mindre allvarliga förseelser till

fängelse i lägst sex månader och högst fyra år för grova fall av olaga

vapeninnehav eller överlåtelse av skjutvapen till någon som inte är berättigad

att inneha vapnet. Frågan om det är påkallat att skärpa straffen för brott mot

vapenlagen kommer att övervägas av 1995 års vapenutredning, som för närvarande

ser över vapenlagstiftningen från brottsförebyggande utgångspunkter. När det

gäller olovlig införsel av vapen eller ammunition finns - som nyss sagts -

straffbestämmelser i varusmugglingslagen. Straffskalan sträcker sig från

penningböter för ringa brott till högst sex års fängelse för grovt brott. Vi

delar utredningens bedömning att utformningen och tillämpningen av nu angivna

bestämmelser är sådan att bestämmelserna i vapendirektivet om avskräckande

sanktioner är väl uppfyllda. Som angetts i föregående avsnitt finns emellertid

behov av att komplettera straffbestämmelserna i vapenlagen med en bestämmelse om

straff för brott mot de regler som regeringen utfärdar om överföring av vapen

och ammunition från Sverige till ett annat medlemsland eller, såvitt avser

ammunition, till ett annat land inom EES.

5.8 Artikel 36 i Romfördraget

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den svenska vapenlagstiftningen går inte |

| till någon del utöver vad som enligt artikel 36 i Romfördraget |

| utgör godtagbara skäl att inskränka den fria rörligheten för varor.|

--------------------------------------------------------------------

Som inledningsvis nämnts är EG:s primära uppgift att upprätthålla och

vidmakthålla en gemensam marknad och främja en gynnsam ekonomisk utveckling i

medlemsstaterna och närmare förbindelser mellan dessa. Det är alltså fri

rörlighet på olika sätt i ekonomiskt hänseende som eftersträvas. Exempel härpå

är borttagande av tullmässiga hinder, import- och exportrestriktioner och fri

rörlighet för arbetskraft. Mot den bakgrunden bör övervägas om den svenska

vapenlagstiftningen till någon del kan antas gå utöver vad som enligt artikel 36

i Romfördraget utgör godtagbara skäl att inskränka den fria rörligheten. Av

särskilt intresse i detta sammanhang är sådana föremål som anges lagen

(1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål och, såvitt

gäller införsel, förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa

farliga föremål.

 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser antingen instämmer i utredningens

bedömning eller lämnar den utan erinran.

 Skälen för regeringens bedömning: Kvantitativa import- och exportrestriktioner

samt åtgärder med motsvarande verkan är förbjudna enligt artiklarna 30 och 34

punkt 1 i Romfördraget. Under förbudet mot kvantitativa restriktioner faller

nationella export- och importrestriktioner. Förbudet har en mycket vid

omfattning. Även export- och importlicenser av övervakningskaraktär anses vara

indirekta handelshinder och är otillåtna i handeln mellan medlemsstaterna. Detta

gäller såväl när ett tillståndsförfarande enbart är en formalitet så till vida

att tillstånd ges automatiskt som när reglerna är formellt likabehandlande men i

realiteten innebär restriktioner. De rättsliga bedömningarna avser således både

åtgärdernas utformning och effekt.

 I artikel 36 i Romfördraget anges att sådana åtgärder som annars skulle vara

förbjudna kan godtas under beaktande av vissa allmänna hänsyn om de inte utgör

medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av

handeln mellan medlemsstaterna. Således kan sådana förbud eller restriktioner

godtas som grundas på hänsyn till allmän sedlighet, ordning eller säkerhet eller

på intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter,

att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt

värde eller att skydda immateriell äganderätt.

 Regeringen instämmer alltså i den bedömning som utredningen gjort, både

såvitt avser skjutvapen och ammunition och såvitt avser andra föremål som

omfattas av de inledningsvis nämnda författningarna. Restriktionerna i den

svenska vapenlagstiftningen beträffande innehav och införsel av egendom som

omfattas av den lagstiftningen måste anses motiverade med hänsyn till allmän

ordning och säkerhet. Bestämmelserna utgör varken medel för godtycklig

diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan

medlemsländerna. Således kan den svenska vapenlagstiftningen inte till någon del

anses gå utöver vad som enligt artikel 36 i Romfördraget utgör godtagbara skäl

att inskränka den fria rörligheten.

6 Den språkliga och systematiska översynen av vapenlagen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Vapenlagen ersätts av en ny kapitelindelad |

| vapenlag i modern språkdräkt. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens

förslag går dock något längre än regeringens när det gäller att ersätta

nuvarande vapenlagens bestämmelser med bemyndiganden för regeringen, eller

myndighet som regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utredningens

förslag eller lämnar det utan erinran. Ett flertal remissinstanser framför

språkliga synpunkter. Vissa remissinstanser framför i detta sammanhang också

sådana förslag som i praktiken innebär materiella ändringar. Länsrätten i

Stockholms län ifrågasätter bl.a. om utredningens förslag till alla delar

uppfyller grundlagens krav på att viktigare ämnesområden skall regleras av

riksdagen genom lag. Statens kriminaltekniska laboratorium anför bl.a. att 2

kap. 7 § första stycket b i utredningens förslag bör omfatta även projektiler

avsedda för kolsyrevapen. Krigsmaterielinspektionen anser att lagtexten bör

kompletteras med definitioner av vissa skjutvapen som överensstämmer med

definitionerna i krigsmateriellagen eller i vapendirektivet. Försvarets

forskningsanstalt föreslår att skjutvapen i vapenlagen delas in i tre klasser

får att på så sätt erhålla en klarare gränsdragning gentemot krigsmateriel.

Sveriges Riksidrottsförbund, Sveriges Militäridrotts- och Mångkampsförbund,

Svenska Sportskytteförbundet och Svenska Pistolskytteförbundet anser att 2 kap.

2 § b i utredningens förslag bör förtydligas så att det klarare framgår vilka

sammanslutningar som avses.

 Skälen för regeringens förslag: Vapenlagen trädde i kraft år 1974 och

ansluter sig i princip både språkligt och systematiskt till den tidigare

gällande vapenregleringen, nämligen vapenkungörelsen (1934:315) som senare

ersattes av vapenförordningen (1949:340). Vapenlagen har mer eller mindre

genomgripande ändrats vid åtskilliga tillfällen. Den kan i sin nuvarande form

inte anses uppfylla de krav på överskådlighet och lättillgänglighet som bör

ställas på en modern lagstiftning. Dessa krav gör sig än mer påkallade när - som

i detta fall - lagstiftningen direkt berör en stor grupp människor.

 Regeringen ansluter sig i huvudsak till utredningens förslag till hur en ny

vapenlag bör utformas. Således bör den nya lagen vara kapitelindelad och ha ett

begränsat antal paragrafer i varje kapitel. På så sätt underlättas framtida

ändringar i lagen. De bestämmelser som sakligt sett hör samman i lagen bör

samlas under informativa kapitel- eller mellanrubriker. Vidare bör språket i

lagen moderniseras. Meningarna bör göras kortare och onödiga ord strykas.

Meningsbyggnaden bör göras enklare. Onödigt långa paragrafer bör också delas

upp.

 I den gällande vapenlagen finns ett omfattande system av hänvisningar mellan

stycken inom samma paragraf, mellan paragraferna och till andra lagar. Detta

sammantaget gör det onödigt svårt att tillgodogöra sig lagens innehåll. I

stället bör - som utredningen föreslagit - hela bestämmelserna skrivas ut, även

om detta medför viss upprepning. Vapenlagen bör alltså i huvudsak få den

disposition som utredningen föreslagit.

 För att göra lagtexten mindre detaljerad och mer lättillgänglig har

utredningen föreslagit att regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om förhållanden som i dag regleras

i lagen. Detta gäller regler om undantag från kravet på vapentillstånd i vissa

fall för vapen som överlämnats från staten och om skrotning av skjutvapen samt

bestämmelserna om att andra än polismän i vissa fall får ta hand om skjutvapen

och ammunition eller ta sådan egendom i beslag. Utredningen har gjort samma

bedömning beträffande den anmälningsskyldighet till polismyndigheten som i vissa

fall skall gälla för läkare som ansvarar för den psykiatriska vården av vissa

patienter som kan tänkas inneha skjutvapen. Regeringen ansluter sig till

utredningens principiella utgångspunkt. Vi anser dock att de sist nämnda

bestämmelserna, som i dag återfinns i 32, 41 respektive 46 § vapenlagen, är av

sådan beskaffenhet att de bör meddelas i lag. Bestämmelsen om läkares

anmälningsskyldighet bör tas in en särskild paragraf i kapitel sex i förslaget

till ny vapenlag. De två andra bestämmelserna bör tas in i de paragrafer i

förslaget till ny vapenlag, som motsvarar respektive paragraf i den nuvarande

lagen.

 Som vi anfört under avsnitt 5.6 föreslår vi att regeringen bemyndigas att

meddela föreskrifter om överföring av skjutvapen och ammunition från Sverige

till andra länder. I enlighet härmed föreslår vi att också de bestämmelser som i

dag finns i 22 § andra och tredje styckena och 28 b § vapenlagen, och som gäller

utförsel av skjutvapen till ett land som har tillträtt den europeiska

vapenkonventionen, eller utlåning av skjutvapen till en person bosatt inom ett

sådant land, ersätts med bemyndigande för regeringen att meddela nödvändiga

föreskrifter. Därigenom kan samtliga bestämmelser som gäller överföring av

skjutvapen enligt vapenlagstiftningen till andra länder samlas i en författning.

 Länsrätten i Stockholms län har anfört att utredningen inte synes ha

underkastat sitt förslag till ny vapenlag tillräcklig analys ur normgivnings-

eller normprövningssynvikel. Därvid har länsrätten ifrågasatt om regelsystemets

utformning i alla avseenden står i överensstämmelse med regeringsformens krav på

att vissa bestämmelser skall meddelas i lag samt kraven i den europeiska

konventionen för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna att

inskränkningar i skyddet av äganderätten skall stå i överensstämmelse med lag

samt uppfylla rimliga krav på tillgänglighet och förutsebarhet. Länsrätten har

som exempel anfört 2 kap. 3 och 4 §§ i utredningens förslag och påpekat att

dessa bestämmelser inte säger något om de personliga kvalifikationer, dvs.

omdöme, ålder, laglydnad och pålitlighet, som krävs för att komma i åtnjutande

av vapentillstånd. Mot bakgrund härav har länsrätten ifrågasatt om de

föreskrifter och allmänna råd som ligger till grund för beviljande av

vapentillstånd innehåller villkor och begränsningar utöver vad som kan inrymmas

i bestämmelserna i vapenlagen och därför möjligen enligt 11 kap. 14 §

regeringsformen inte skall tillämpas.

 Regeringen delar inte länsrättens bedömning. I vapenlagen, såväl i dess

gällande lydelse som i vårt förslag, definieras på ett klart sätt omfattningen

av tillståndsplikten vad gäller innehav, införsel och handel med skjutvapen och

ammunition. Vidare anges på ett övergripande sätt vilka kriterier som skall vara

vägledande vid tillståndsprövningen. De närmare bestämmelserna om vilka krav som

skall gälla för tillstånd meddelas med stöd av bemyndigande av regeringen och,

efter vidaredelegation från regeringen, av Rikspolisstyrelsen. Dessa

bestämmelser innebär inte någon ytterligare inskränkning av den enskildes

frihet, utöver vad som följer av lagen. Regeringen är av den uppfattningen att

det i vårt förslag klart framgår att de förutsättningar för tillstånd som anges

i författningstexten inte på ett uttömmande sätt reglerar när tillstånd skall

beviljas. En sådan ordning hade knappast heller varit möjlig eftersom den skulle

kräva en mycket hög detaljeringsgrad med uppenbar risk för att utelämnande av

vissa kriterier som inte kan förutses skulle kunna leda till oönskade resultat.

Alternativet till den nuvarande uppbyggnaden av regelsystemet är en ökad

skönsmässighet vid prövningen hos tillståndsmydigheten. En sådan hade inneburit

minskad förutsebarhet för den enskilde. De kompletterande bestämmelser om vilka

förutsättningar som skall vara uppfyllda för att tillstånd skall beviljas

publiceras i Svensk författningssamling respektive Rikspolisstyrelsens

författningssamling och är således tillgängliga för envar.

 I övrigt har från remissinstanserna föreslagits en rad språkliga och

systematiska ändringar i förhållande till utredningens förslag. Vi har på

grundval bl.a. av dessa synpunkter gjort ett antal justeringar av utredningens

förslag till lagtext, dels i fråga om språket, dels i fråga om dispositionen.

Vissa av ändringarna innebär att vårt förslag ligger närmare den gällande

lagtexten än vad utredningen föreslår. I allt väsentligt har vi dock behållit

den av utredningen föreslagna strukturen och språkliga utformningen.

 Vissa av de ändringar som har föreslagits av remissinstanserna förutsätter

överväganden beträffande lagens materiella innehåll. Detta gäller bl.a.

definition och klassindelning av skjutvapen i förhållande till krigsmateriel

samt frågan hur de sammanslutningar som kan beviljas tillstånd att inneha

skjutvapen och ammunition skall avgränsas. Det har inte ingått i utredningens

uppdrag att närmare överväga dessa frågor och något fullständigt underlag för

att ta ställning till förslagen finns därför inte att tillgå. Vi föreslår därför

att den nuvarande lagtexten överförs oförändrad, eller endast språkligt

förändrad i dessa delar. Det kan emellertid finnas anledning att i annat

sammanhang återkomma till de frågor som remissinstanserna väckt.

 I samband med den språkliga och systematiska genomgången av lagtexten har vi

dock särskilt uppmärksammat en fråga som även har viss materiell betydelse.

Enligt 4 § vapenlagen (1 kap. 7 § förslaget till ny vapenlag) gäller endast

några uppräknade bestämmelser i vapenlagen för vissa projektiler, patroner och

patronhylsor som anges i paragrafen. Dessa bestämmelser avser förvaring,

omhändertagande, inlösen och förverkande. Emellertid hänvisas inte till

bestämmelserna om tillstånd till innehav, införsel eller handel. Detta innebär

att de angivna föremålen fritt får förvärvas och innehas av envar. Det kan mot

bakgrund härav från systematisk synpunkt ifrågasättas om några bestämmelser alls

i vapenlagen bör vara tillämpliga på dessa föremål. Exempelvis syftar

förvaringsbestämmelserna ju främst till att hindra att personer som inte har

rätt att inneha skjutvapen eller ammunition skall komma över sådan egendom.

Dessa bestämmelser fyller knappast någon funktion för egendom som får innehas av

envar. Samma sak kan sägas om bestämmelserna om omhändertagande, förverkande och

inlösen. När det gäller förverkande bör dock påpekas att det här endast är fråga

om förverkande enligt vapenlagen. Om de aktuella projektilerna skulle komma till

användning vid brott mot brottsbalken, eller befaras komma till brottslig

användning, kan förverkande ske med stöd av bestämmelserna i 36 kap.

brottsbalken. Vi föreslår med hänsyn härtill att de angivna föremålen helt

undantas från vapenlagens tillämpningsområde. I enlighet med vad Statens

kriminaltekniska laboratorium anfört bör paragrafen därutöver ändras så att den

även omfattar projektiler avsedda för kolsyrevapen. Sådana projektiler torde

redan i dag uppfattas som tillståndsfria enligt bestämmelsen. Ändringen utgör

endast en anpassning härtill.

 Lagrådet har bl.a. ifrågasatt om den särreglering beträffande återutförsel

m.m. av skjutvapen som finns i 17 § vapenlagen (2 kap. 15 § förslaget till ny

vapenlag) alltjämt är motiverad. Därvid hänvisar Lagrådet till att det sedan

länge finns generella bestämmelser om förfarandet med varor som inte får föras

in till riket, bl.a. i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring

av införselreglerade varor, m.m. Lagrådet förordar att det övervägs om inte

paragrafen kan utgå.

 Regeringen finner med hänsyn bl.a. till att lagen om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. inte gäller vid införsel av

gemenskapsvaror från ett annat land inom EU att bestämmelserna i 17 § vapenlagen

för närvarande inte kan utgå. Om bestämmelserna bör samordnas med den generella

regleringen av förfarandet med införselreglerade varor får övervägas vid senare

tillfälle. Lagrådet har vidare anfört att den

föreslagna placeringen av motsvarigheten till bestämmelsen i 47 § vapenlagen (2

kap. 17 § förslaget till ny vapenlag) blir missvisande med hänsyn till

bestämmelsens innehåll. Paragrafen, som reglerar även annan registrering än

sådan som avser tillståndspliktiga vapeninnehav var i det remitterarde

förslaget placerat under kapitelrubriken Tillstånd och underrubriken Register

över vapeninnehav . Lagrådet har som en möjlighet föreslagit att bestämmelsen

tas in i ett nytt kapitel med rubriken Register över vapeninnehav och beslut.

 Enligt vår mening bör emellertid bestämmelsen stå kvar i 2 kap. i förslaget

till ny vapenlag, vilket kapitel reglerar de flesta av de tillstånd och beslut

som skall registreras. För att tillgodose det behov av förtydligande som

Lagrådet pekat på bör det vara tillräckligt att kapitelrubriken och

underrubriken ändras till Tillstånd och register respektive Register över

vapeninnehav och beslut .

 När det gäller lagtextens utformning i övrigt redovisas våra överväganden i de

avsnitt som behandlar respektive sakområde samt i författningskommentaren.

7 Överklagande av beslut enligt vapenlagen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Polismyndighetens beslut enligt vapenlagen |

| skall få överklagas till länsrätten. Kammarrätten skall pröva ett|

| överklagande från länsrätten endast om kammarrätten meddelat |

| prövningstillstånd. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens såvitt avser

instansordningen och krav på prövningstillstånd för överklagande av beslut att

avslå en ansökan om vapentillstånd eller om tillstånd att driva yrkesmässig

handel, beslut att återkalla ett sådant tillstånd samt beslut i fråga om inlösen

av vapen och ammunition. Övriga beslut bör enligt utredningen liksom för

närvarande få överklagas till länsstyrelsen, vars beslut inte bör få överklagas.

Utredningen anser inte att en tvåpartsprocess bör införas när det gäller

vapenärenden.

 Remissinstanserna:Det flesta remissinstanserna tillstyrker utredningens

förslag eller lämnar det utan erinran. Karlstads tingsrätt anser att även

polismyndighetens beslut att avslå ansökningar om ammunitionstillstånd,

införsel- och lånetillstånd samt tillstånd att få ändra skjutvapen bör kunna bli

föremål för domstolsprövning. Kammarrätten i Göteborg anser att alla beslut av

polismyndigheten i vapenärenden skall kunna överklagas till länsrätten samt att

polismyndigheten skall inta ställning som part i målet vid förvaltnings-

domstolen. Länsrätten i Kalmar län anser att även beslut om omhändertagande av

vapen och ammunition bör få överklagas till länsrätten samt att en

tvåpartsprocess bör införas vid förvaltningsdomstolen. Länsrätten i Stockholms

län anser att även polismyndighetens beslut om tillstånd till införsel av vapen

till Sverige bör kunna bli föremål för domstolsprövning. Sveriges domareförbund

anser att en tvåpartsprocess bör införas i vapenmål medan Sveriges

advokatsamfund anser att frågan bör utredas närmare.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 § vapenlagen får en polismyndighets

beslut i ett vapenärende överklagas hos länsstyrelsen. I den utsträckning som

framgår av paragrafens andra stycke får länsstyrelsens beslut överklagas till

kammarrätten. Detta gäller länsstyrelsens beslut i fråga om

vapenhandlartillstånd, återkallelse av vapen-, ammunitions- eller

vapenhandlartillstånd och om inlösen av vapen eller ammunition. Länsstyrelsens

beslut i andra vapenärenden får enligt 42 § tredje stycket vapenlagen inte

överklagas. Detta gäller länsstyrelsens beslut om avslag på ansökan om vapen-,

ammunitions-, införsel- eller lånetillstånd, avslag på ansökan om att få ändra

skjutvapen, beslut om särskilda förvaringsföreskrifter, beslut om förvaring hos

myndighet, beslut att omhänderta vapen, förlängning av frist för bl.a.

skrotning, anmaning att lämna vapen och beslut om förordnande av provledare.

 Om en polismyndighet finner att dess beslut är uppenbart oriktigt på grund av

nya omständigheter eller av annan anledning, skall polismyndigheten ändra

beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel

för någon enskild part. Detta följer av 27 § förvaltningslagen (1986:223) och

gäller oavsett om beslutet överklagats eller inte. Vissa närmare angivna

undantag från skyldigheten att ompröva beslut föreskrivs dock i paragrafen.

 Även i fall där länsstyrelsens beslut enligt vapenlagen inte får överklagas

kan en domstolsprövning under vissa förutsättningar ändå komma till stånd med

tillämpning av den tidsbegränsade lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut. I 1 § föreskrivs bl.a. att kammarrätten, på ansökan av en

enskild part i ett sådant förvaltningsärende hos en förvaltningsmyndighet som

rör något förhållande som avses i 8 kap. 2 eller 3 § regeringsformen, skall

pröva om avgörandet i ärendet strider mot någon rättsregel på det sätt som

sökanden angivit eller som i övrigt klart framgår av omständigheterna i ärendet.

Vidare föreskrivs att rättsprövning kan gälla endast sådana beslut som innebär

myndighetsutövning mot den enskilde, annars kan prövas av domstol endast efter

ansökan om resning och inte skulle ha kunnat överprövas i annan ordning.

Åtminstone länsstyrelsens beslut om avslag på ansökan om vapentillstånd torde

omfattas av möjligheten till rättsprövning.

 Bestämmelserna om rättsprövning har tillkommit för att uppfylla Sveriges

åtaganden enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna. I artikel 6:1 i konventionen sägs

bl.a. att envar skall, när det gäller att pröva hans civila rättigheter och

skyldigheter eller anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till rättvis

och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk

domstol som upprättats enligt lag.

 I samband med tillkomsten av lagen om rättsprövning uttalade föredragande

statsrådet (prop. 1987/88:69 s. 21) att det angivna tillämpningsområdet med bred

marginal täcker det som rimligen kan falla under konventionens begrepp civila

rättigheter och skyldigheter . Vid en förlängning av lagens giltighetstid

anförde föredragande statsrådet (prop. 1990/91:176 s. 8) dock att arbetet med

den översyn av olika författningar som bl.a. syftar till att svensk rätt skall

tillgodose Europakonventionens krav på tillgång till domstolsprövning ännu inte

avslutats samt att resultatet kan komma att inverka på lagens tillämpnings-

område. Enligt lagens nuvarande lydelse är den tidsbegränsad till utgången av år

1997.

Instansordningen

Frågor om instansordningen och om partsställningen vid överklagande av

förvaltningsbeslut har behandlats av Domstolsutredningen i betänkandet

Domstolarna inför 2000-talet Arbetsuppgifter och förfaranderegler (SOU

1991:106). Utredningen har som en principiell utgångspunkt anfört att den första

domstolsprövningen av ett förvaltningsärende alltid skall ske i länsrätt.

Utredningen har därför föreslagit att länsrätt i princip skall vara första

domstolsinstans i samtliga måltyper där kammarrätt i dag har denna funktion och

anfört att det bör krävas starka skäl för att frångå denna princip. Följaktligen

har utredningen föreslagit att länsrätten blir första domstolsinstans även i

vapenmål. Domstolsutredningens förslag har remissbehandlats och i denna del

genomgående fått ett positivt mottagande.

 Föredragande statsrådet anförde i 1993 års budgetproposition (prop.

1992/93:100 bil. 3 s. 25) att hon ansåg Domstolsutredningens principiella

utgångspunkt vara riktig och att tyngdpunkten i rättsskipningen skall ligga i

första instans inom de allmänna förvaltningsdomstolarna, men att en ändrad

instansordning inte behöver gälla alla måltyper. Riksdagen godkände på

regeringens hemställan detta såsom en allmän riktlinje (bet. 1992/93:JuU24,

rskr. 1992/93:289). Domstolsutredningens förslag, att länsrätt i stället för

kammarrätt skall vara första domstolsinstans har därefter genomförts etappvis. I

en första etapp flyttades bl.a. studiestödsmål och kriminalvårdsmål ned till

länsrätt (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319). I samma

lagstiftningsärende gavs länsrätt en generell behörighet att pröva mål som

första domstolsinstans om ärendet skall överklagas till allmän

förvaltningsdomstol, jfr. 14 § lagen (1971:389) om allmänna förvaltnings-

domstolar. I en andra etapp, som trädde i kraft den 1 april 1995, flyttades ett

stort antal andra måltyper ned till länsrätt som första domstolsinstans (prop.

1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). Regeringen föreslår nu i en

proposition att såsom en tredje etapp resterande måltyper, med något undantag,

flyttas ned från kammarrätt till länsrätt (prop. 1995/96:22). Enligt vår mening

finns ingenting som talar emot att nu genomföra Domstolsutredningens förslag

även på vapenlagens område. Länsrätten bör alltså vara första domstolsinstans

även i vapenmål.

 Vapenlagsutredningen har föreslagit att när möjlighet till domstolsprövning

finns bör polismyndighetens beslut överklagas direkt till länsrätten och

länsstyrelsen således uteslutas ur instanskedjan. En sådan ordning följer enligt

regeringens mening inte nödvändigtvis av nedflyttningen av mål från kammarrätten

till länsrätten. Det vore i och för sig möjligt att behålla länsstyrelserna som

första instans när det gäller överklagande av polismyndighetens beslut enligt

vapenlagen. Länsstyrelserna fyller väl de krav på sakkunskap och kompetens som

man kan ställa på prövningen av dessa ärenden. Nedflyttningen av vapenmålen från

kammarrätten innebär emellertid en förlängning av instanskedjan, som i detta

fall måste vägas mot såväl kostnadsaspekterna som mot intresset av att kunna

uppnå ett slutligt avgörande inom rimlig tid. Därvid uppkommer frågan om det är

nödvändigt att ett ärende enligt vapenlagen kan prövas av både länsstyrelse och

länsrätt. Till skillnad från många andra av de överklaganden som handläggs av

länsstyrelserna innehåller vapenärendena relativt renodlade frågor om

rättstillämpning där länsstyrelsernas särskilda sakkunskap eller möjligheter

till tvärsektoriella bedömningar inte gör sig särskilt gällande. Det bör därför

vara tillräckligt att vapenärendena prövas av länsrätten och att länsstyrelsen

således utesluts ur instansordningen. Regeringen instämmer i utredningens

bedömning i denna del.

 Enligt utredningens förslag skulle alltså de ärendetyper som i dag får

överklagas från länsstyrelsen till kammarrätten överklagas direkt från

polismyndigheten till länsrätten. Ytterligare en ärendetyp nämligen

polismyndighetens beslut att avslå en ansökan om vapentillstånd skulle

överklagas på samma sätt.

 Övriga polismyndighetens beslut i vapenärenden skulle enligt utredningens

förslag liksom i dag överklagas till länsstyrelsen utan möjlighet till annan

domstolsprövning än den som följer av lagen om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut. Regeringen anser att en sådan lösning som utredningen

föreslår vore mindre lämplig eftersom den skulle innebära två olika

instansordningar för vapenärenden vilket inte minst för den enskilde vapenägaren

skulle vara opraktiskt. Vidare är den prövning som sker i olika typer av

vapenärenden många gånger likartad. Således måste i princip samma bedömning

göras av en persons lämplighet när fråga är om tillstånd till innehav av

skjutvapen som när det gäller tillstånd till införsel av vapen för jakt eller

tävling i Sverige. Praktiska skäl talar också för att t.ex. ett beslut om

omhändertagande av ett skjutvapen skall överklagas till samma instans som har

att handlägga ett överklagande av ett beslut om återkallelse av tillståndet att

inneha vapnet i fråga. Därtill kommer att det inte kan uteslutas att det även

bland de ärenden som enligt utredningens förslag skall överklagas till

länsstyrelsen kan förekomma frågor som berör en enskilds civila rättigheter i

Europakonventionens mening. Även med beaktande av möjligheten till rättsprövning

enligt lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut finns mycket som talar

för att också dessa ärenden bör omfattas av en instansordning där domstol ingår.

Regeringen anser på nu anförda skäl att samtliga ärendetyper enligt vapenlagen

bör kunna överklagas till länsrätt.

Prövningstillstånd

Enligt en ny bestämmelse i förvaltningsprocesslagen (1971:291), 34 a § som

trädde i kraft den 1 oktober 1994, får i de fall det särskilt föreskrivits

kammarrätten pröva ett överklagande från länsrätten endast om kammarrätten har

meddelat prövningstillstånd. Prövningstillstånd får enligt andra stycket i

paragrafen meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att

överklagandet prövas av högre rätt, anledning förekommer till ändring i det slut

vartill länsrätten kommit eller det annars finns synnerliga skäl att pröva

överklagandet. Regeringen anförde (prop. 1993/94:133 s. 33 ) i propositionen som

låg till grund för införande av bestämmelsen bl.a. att nedflyttningen av

måltyper till länsrätten kommer att förlänga instanskedjorna i förvaltningsmål

samt att detta kommer att medföra att det dröjer längre innan det finns ett

slutligt avgörande i de mål som överklagas. Det är, menade regeringen, en fördel

både för samhället och för de enskilda om handläggningen av målen inte drar ut

alltför mycket på tiden. Regeringen ansåg också att ett system med

prövningstillstånd även i kammarrätt skapar möjligheter att bättre och mer

effektivt utnyttja de resurser som finns.

 Krav på prövningstillstånd i kammarrätten har i princip undantagslöst

föreskrivits i samband med att olika måltyper enligt vad ovan sagts har flyttats

ned från kammarrätt till länsrätt. Vapenmålen skiljer sig inte på något

väsentligt sätt till sin natur från de övriga måltyper som fortsättningsvis

skall överklagas från förvaltningsmyndigheten till länsrätten. Regeringen delar

också Vapenlagsutredningens uppfattning att det inte är rimligt att ett

vapenärende fullt ut skall kunna prövas först av polismyndigheten och därefter

av två domstolar med möjlighet till prövningstillstånd i Regeringsrätten. I den

nya vapenlagen bör därför införas en bestämmelse om att prövningstillstånd krävs

vid överklagande till kammarrätten. Av förvaltningprocesslagen följer att

kammarrättens beslut att inte meddela prövningstillstånd kan överklagas till

Regeringsrätten. Om kammarrätten beviljar prövningstillstånd, får enligt 33 §

tredje stycket förvaltningsprocesslagen det beslutet inte överklagas.

Partsställningen i vapenärenden

Frågan om partsställningen i vapenärenden har behandlats av 1987 års

vapenutredning i betänkandet Översyn av vapenlagstiftningen (SOU 1989:44).

Utredningen föreslog att Rikspolisstyrelsen skulle ges rätt att överklaga alla

beslut enligt vapenlagen, om det var av vikt för rättstillämpningen eller annars

från allmän synpunkt att saken prövades av högre instans. Syftet bakom förslaget

var bl.a. att försöka åstadkomma en enhetligare praxis i vapenärenden. Något

förslag av det innehåll som utredningen förordat lades emellertid inte fram.

Föredragande statsrådet anförde (prop. 1990/91:130 s. 51) bl.a. att Riks-

polisstyrelsen på ett lika ändamålsenligt men mindre kostsamt sätt kan medverka

till en enhetlig rättstillämpning genom att följa utvecklingen av överklagade

ärenden och sprida information om betydelsefulla avgöranden från såväl

länsstyrelsen som förvaltningsdomstolar.

 Vapenlagsutredningen har ställt sig avvisande till möjligheten att ge

Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som fattat beslut i ärendet rätt att

överklaga. Att göra vapenmålen till en tvåpartsprocess skulle enligt

utredningens uppfattning i onödan göra handläggningen tyngre, mer omständlig och

tidskrävande samt mer kostsam, utan att på samma gång medföra några

beaktansvärda fördelar. Utredningen anför bl.a. att polismyndigheten har

möjlighet att framföra synpunkter på ett vapenärende i samband med

omprövningförfarandet vid ett överklagat beslut samt att domstolen alltid har

möjlighet att begära in yttrande från polismyndigheten eller Rikspolisstyrelsen.

 Regeringen förslår emellertid - i den ovannämnda propostionen om genomförande

av Domstolsutredningens förslag om instansordning (prop. 1995/96:22) - att det

i förvaltningsprocesslagen skall föras in en generell regel om att den myndighet

som först har beslutat i ett ärende skall vara motpart till den enskilde vid ett

överklagande. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas om inget annat är föreskrivet

i den speciella lagstiftning som reglerar måltypen i fråga. För vapenärenden

innebär förslaget att, om inte annat föreskrivs i vapenlagen, polismyndigheten

alltid blir motpart till den enskilde vid ett överklagande till länsrätten. Av

allmänna processrättsliga regler följer att polismyndigheten därigenom även får

rätt att överklaga länsrättens beslut om det går myndigheten emot.

 Genom den nu skisserade ordningen tillgodoses önskemålen från de

remissinstanser som förordat införandet av en tvåpartsprocess i vapenmålen.

Vidare kan ett sådant system antas gagna effektiviteten och leda till

processekonomiska fördelar hos domstolarna. Genom att ge polismyndigheten rätt

att överklaga länsrättens beslut ökar också möjligheterna att få till stånd

vägledande avgöranden och att rätta till enskilda beslut som framstår som

felaktiga från samhällets utgångspunkt.

 Den eventuella ökning av polismyndigheternas arbetsbörda som kan bli följden

av att en tvåpartsprocess införs skall inte överdrivas. I de fall det inte finns

anledning att ändra polismyndighetens överklagade beslut, kan länsrätten enligt

förvaltningsprocesslagen fastställa beslutet utan vidare kommunikation med

polismyndigheten. Regeringen har i den ovan nämnda lagrådsremissen om ändring i

förvaltningsprocesslagen också föreslagit att en bestämmelse införs som ger

vidgade möjligheter att i vissa fall ändra polismyndighetens beslut utan

föregående skriftväxling, nämligen när sådan är onödig. Den ökade

arbetsbelastning som tvåpartsprocessen ändå kan antas medföra för

polismyndigheterna får enligt vår mening anses uppvägas av de fördelar från

effektivitetssynpunkt som en bättre prejudikatbildning på vapenområdet innebär.

8 Lasersikten

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Lasersikten bör inte omfattas av |

| vapenlagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att lasersikten skall omfattas av

vapenlagen och att tillstånd skall krävas för innehav.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag

eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser pekar på

gränsdragningssvårigheter mellan lasersikten och andra laseranordningar.

Riksåklagaren ifrågasätter om den föreslagna utvidgningen är nödvändig medan

Överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Stockholm, Rikspolisstyrelsen och

Polismyndigheten i Helsingborg avstyrker förslaget med motiveringen att en

tillståndsplikt inte är nödvändig. Statens kriminaltekniska laboratorium har

ställt sig tveksam till förslaget och bl.a. anfört att en tillståndsfri

laserpekare kan vara lika användbar som riktmedel samt att lasersikten kan vara

svåra att särskilja från laserpekare .

 Skälen för regeringens bedömning: Av 1 och 2 §§ vapenlagen (1 kap. 2-4 §§

förslaget till ny vapenlag) framgår vilka föremål som är att betrakta som

skjutvapen och som således är tillståndspliktiga enligt vapenlagen. Inga sikten

omfattas av tillståndsplikten.

 Ett lasersikte är ett riktmedel som kan monteras på olika typer av skjutvapen.

Det är så konstruerat att det sänder en kompakt ljusstråle i vapnets

skottriktning. Ljusstrålen skapar en lysande röd punkt på det föremål den

träffar. Det är meningen att siktet skall ställas in så att den röda punkten

överensstämmer med den punkt där ett skott från vapnet träffar. Den röda punkten

blir svagare på längre avstånd. För att den skall kunna ses kan därför en kikare

ingå i siktet. Strålen reflekteras också olika bra beroende på vilket material

den träffar. Förutsatt att lasersiktet används under sådana förhållanden att den

röda punkten kan ses med blotta ögat, innebär lasersiktet att skytten inte

behöver hålla vapnet vid ögat för att kunna rikta det mot målet.

 Utredningen har uppmärksammat att lasersikten marknadsförs i Sverige och att

det därvid åberopas många användningsområden, t.ex. träning, utbildning, jakt

och säkerhetsändamål.

 Laser omfattas av strålskyddslagen (1988:220). Beroende på strålskydds-

egenskaperna delas laseranordningar in i olika klasser. För de högre klasserna

gäller krav på tillstånd, bl.a. för innehav. De lasersikten som finns i handeln

är emellertid enligt utredningen klassade i någon av de lägsta klasserna och är

i princip ofarliga för ett oskyddat öga.

 Utredningen motiverar sitt förslag med att det inte råder någon tvekan om att

lasersikten kan användas vid allvarlig brottslighet och att samhällets

uppmärksamhet därför är påkallad. Flera remissinstanser har avstyrkt förslaget

bl.a. med motiveringen att lasersikten inte utgör något problem från polisiär

synpunkt samt att gränsdragningssvårigheter kan uppstå i förhållande till

laserinstrument som används för andra ändamål, t.ex. en laserpekpinne för

overheadbilder eller laser för industriellt bruk. Statens kriminaltekniska

laboratorium har ställt sig tveksam till förslaget och därvid påpekat bl.a. att

användbarheten av ett lasersikte är störst på korta avstånd och under dåliga

ljusförhållanden. I sådana sammanhang är enligt laboratoriet en tillståndsfri

laserpekare lika användbar. Laboratoriet har även påpekat att lasersikten kan

vara svåra att särskilja från laserpekare och att lagförslaget därför inte

skulle uppnå den verkan som eftersträvades.

 Med hänsyn bl.a. till vad Statens kriminaltekniska laboratorium anfört om

gränsdragningsproblem till instrument som rimligen inte bör falla inom

vapenlagstiftningens område och möjligheten att ersätta lasersikten med annan

liknande laserutrustning, anser regeringen att utredningens förslag i denna del

inte bör genomföras. Regeringen avser dock att mycket noga följa utvecklingen på

detta område och återkomma till riksdagen om det skulle visa sig att det finns

ett mer påtagligt behov av att kräva tillstånd för innehav av lasersikten.

9 Samlarvapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Tillstånd skall undantagsvis kunna meddelas|

| för skjutning med samlarvapen och andra vapen för vilka tillstånd|

| till innehav meddelats för annat ändamål än skjutning. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser antingen tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Svenska Vapenstiftelsen ställer sig dock kritisk

till vissa av utredningens uttalanden om hur dispensmöjligheten skall tillämpas.

 Skälen för regeringens förslag: Tillstånd till innehav av skjutvapen kan

enligt 9 § vapenlagen (2 kap. 3 § förslaget till ny vapenlag) meddelas - utöver

de fall då sökanden har behov av vapnet för skjutning - för vapen som har

prydnadsvärde, samlarvärde eller särskilt affektionsvärde. I dessa fall får

vapnet inte användas för skjutning.

 Den som ansöker om tillstånd att inneha ett vapen för skjutning skall enligt 5

§ vapenförordningen visa sig kunna handha ett sådant vapen som ansökan avser.

Detta gäller inte om ansökan avser innehav för annat ändamål, t.ex. att vapnet

skall ingå i en samling. Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna

råd till vapenlagstiftningen måste särskilda krav ställas på vapensamlares

personliga kvalifikationer. Det bör vidare stå klart att vederbörande har ett

seriöst intresse för verksamheten (RPS FS 1992:2 FAP 551-3). Den som har fått

tillstånd att inneha samlarvapen har emellertid inte behövt visa att han kan

handha vapen praktiskt på ett sådant sätt som avses i 5 § vapenförordningen.

Huvudregeln bör därför liksom för närvarande vara att när tillstånd till innehav

av ett vapen meddelats för annat ändamål än skjutning, dvs. för ett vapen som

har huvudsakligen samlarvärde, prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde, får

vapnet inte användas för skjutning.

 Däremot bör det inte finnas något hinder mot att i undantagsfall tillåta

skjutning med sådana vapen. Detta bör främst gälla när det föreligger intresse

från vapenteknisk synpunkt. Vi föreslår därför i likhet med utredningen att en

dispensmöjlighet införs. Denna avser i första hand samlarvapnen. Det kan

emellertid inte uteslutas att det någon gång kan finnas skäl att också meddela

tillstånd till skjutning med ett vapen som har huvudsakligen prydnadsvärde eller

särskilt affektionsvärde för innehavaren. Dispensmöjligheten bör därför gälla

generellt.

 Frågan om utfärdande av tillstånd till skjutning behandlas närmare i

författningskommentaren (avsnitt 15).

10 Utbyte av extra vapendelar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En tillståndspliktig vapendel som är |

| försliten eller på annat sätt obrukbar skall få bytas mot en ny |

| likadan, under förutsättning att den gamla skrotas. Bytet skall |

| anmälas till polismyndigheten. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig antingen

tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 § vapenlagen (1 kap. 3 § f förslaget

till ny vapenlag) skall vad som i lagen sägs om skjutvapen också gälla bl.a.

pipor till skjutvapen. Det innebär bl.a. att den som vill inneha en extra pipa

till ett vapen utöver tillståndet för själva vapnet även måste söka tillstånd

för den extra pipan. Om den ordinarie pipan till vapnet förslits eller på annat

sätt blir obrukbar, får den enligt 24 § vapenlagen (4 kap. 2 § förslaget till ny

vapenlag) utan särskilt tillstånd bytas ut mot en ny likadan. Om däremot en

extrapipa blir sliten eller på annat sätt obrukbar erfordras ett nytt

vapentillstånd för att byta ut den. Särskilt när det gäller skjutvapen som är så

konstruerade att skytten själv på ett enkelt sätt kan byta pipa är denna

skillnad enligt vår mening svår att motivera.

 En pipa eller en annan vapendel, som på grund av slitage eller på annat sätt

blivit obrukbar och därför bytts ut, bör skrotas. Med skrotning av skjutvapen

eller tillståndspliktig vapendel avses enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter

och allmänna råd till vapenlagstiftningen att vapnet eller vapendelen förstörs

så att ingen vital del kan komma till användning igen (RPS FS 1992:2 FAP 551-3).

 Om en extra vapendel, som alltså kräver särskilt tillstånd till innehav, byts

ut, kommer vapendelen inte längre att vara identisk med den vapendel som

tillståndet avser. Detta har betydelse med hänsyn till att vapendelens nummer

normalt finns angivet i tillståndsbeviset. Genom att föreskriva att utbytet

skall anmälas till polismyndigheten kan emellertid myndighetens kontroll över

vapeninnehavet ändå upprätthållas. Detta gäller särskilt som intyg enligt

Rikspolisstyrelsens föreskrifter skall utfärdas över skrotningen för

efterföljande ändring i vapenregistret. Den som tar emot vapen för skrotning

skall också, enligt 40 § vapenförordningen, föra förteckning över mottagna

vapen.

 Vi föreslår mot bakgrund härav att den som låter skrota en vapendel, för

vilken särskilt tillstånd meddelats, skall få anskaffa en ny likadan i utbyte,

utan att ansöka om nytt vapentillstånd. Bytet skall dock anmälas till

polismyndigheten som därvid skall utfärda ett nytt tillståndsbevis.Regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 25 b § vapenlagen (11

kap. 2 § d förslaget till ny vapenlag) utfärda närmare föreskrifter om själva

förfarandet.

11 Signalvapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Någon ändring av tillståndsplikten för |

| signalvapen bör inte göras. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del

antingen instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan erinran.

 Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har behandlat frågan om

tillståndsplikten för signalvapen med anledning av en skrivelse till regeringen,

som har överlämnats till utredningen. I skrivelsen föreslås att en viss

nödsignalsutrustning som laddas med patroner skall kunna innehas utan särskilt

tillstånd.

 Sedan den 1 januari 1988 (SFS 1987:1008) gäller enligt 1 § vapenlagen (1 kap.

3 § förslaget till ny vapenlag) reglerna för skjutvapen också signalvapen som

laddas med patroner. I samband med att förslaget till ändring lades fram anförde

föredragande statsrådet (prop. 1986/87:154 s. 11) bl.a. att möjligheterna att

missbruka dessa anordningar är stor, att det förekommer att de manipuleras så

att skarpa skott kan avlossas och att de också, när de används för sitt

egentliga ändamål, kan vara farliga med hänsyn till risken att någon träffas av

en utskjuten signal- eller lysprojektil. Föredragande statsrådet anförde att

behovet av signalanordningar i stor utsträckning kan tillgodoses genom olika

pyrotekniska produkter, men att tillstånd att inneha signalvapen givetvis bör

kunna beviljas för seriös användning. Tillståndsplikten bedömdes därför inte

medföra några större olägenheter för allmänheten. Vi instämmer i den bedömning

som sålunda gjordes när tillståndsplikten infördes och anser inte att någon

omständighet framkommit som bör föranleda någon annan bedömning.

12 Tårgassprayer och liknande sprayer

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Sådana sprayer avsedda för självförsvar som|

| innehåller tårgas eller andra tårretande ämnen skall omfattas av|

| vapenlagens regler för skjutvapen och vara tillståndspliktiga. |

| Detsamma skall gälla sprayer som innehåller ämnen med |

| morfinliknande effekter och som ger en temporär bedövning eller |

| förlamning. Sådana sprayer som innehåller ämnen som inte är |

| irritationsframkallande, t.ex. livsmedelsfärg, skall däremot |

| inte omfattas av vapenlagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig antingen

tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Vapenlagens bestämmelser om skjutvapen gäller,

förutom skjutvapen i egentlig mening, även vissa andra föremål som räknas upp i

1 § andra stycket. Bland dessa nämns särskilt tårgasanordningar. Med

tårgasanordningar torde avses även andra anordningar som till verkan och ändamål

är jämförliga därmed.

 På marknaden förekommer en mängd olika typer av sprayer som är avsedda för

självförsvar eller för polisändamål. En del av dessa innehåller tårgas och är

därmed att direkt hänföra till tårgasanordningar. Det finns emellertid även

sprayer som innehåller andra tårretande ämnen eller som innehåller

bedövningsmedel. Det finns också försvarssprayer som påstås endast innehålla

färgämnen.

 Utredningen har från Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) inhämtat

yttrande över förekomsten av tårgasanordningar och andra jämförliga anordningar

(skyddssprayer). Därefter har utredningen inhämtat yttrande från Försvarets

forskningsanstalt (FOA) över sprayernas farlighetsgrad. FOA har begränsat sin

bedömning av farlighetsgraden till den situation i vilken skyddssprayer kan

tänkas användas. Därvid har FOA anfört att när det gäller farlighetsbedömningen

kan man inte enbart bedöma det ingående ämnets eller de ingående ämnenas

giftighet (toxicitet) utan att man även bör beakta att ingående ämnen kan

påverka giftigheten av varandra (interaktioner). Drivgaser och beståndsdelar

från vapnet kan också påverka giftigheten. Detta försvårar enligt FOA

bedömningen och gör den osäker, i vissa fall omöjlig.

 Enligt yttrandena från SKL och FOA kan de aktuella sprayerna delas in i

följande fyra kategorier.

A. Sprayer som innehåller tårretande ämnen och slemmhinne- och hudirriterande

ämnen benämnda tårgas

Det finns olika ämnen som klassificeras som tårgas. De två vanligaste benämns CN

och CS. Det sistnämnda ingår i den svenska polisens tårgasutrustning och är

mindre giftigt än CN. Utmärkande för tårgaserna är enligt FOA att de har en

omedelbart retande effekt på ögon, hud och slemhinnor redan i låga

koncentrationer. I praktiken kan skadliga och dödande effekter uppkomma enbart

då någon utsätts för mycket höga koncentrationer, vilket exempelvis kan inträffa

när tårgasfacklor används i begränsade utrymmen. Även om dödsfall har beskrivits

är de ovanliga.

B. Sprayer innehållande andra tårretande ämnen än de tårgaser som nämnts under A

Hit kan hänföras olika typer av pepparextrakt, där den aktiva substansen är

capsaicin. Senapsolja med den aktiva substansen allylisotiocyanat kan också ingå

i denna grupp. Hit räknas de s.k. pepparsprayerna liksom diverse produkter som

uppges vara lämpade som skydd mot bitska hundar m.m.

 Capsaicin är kraftigt irriterande på ögon, hud och slemhinnor. Enligt FOA har

på senare år pepparspray använts i polisiära sammanhang i vissa länder, t.ex.

vid upplopp. Trots bristfällig dokumentation i detta hänseende kan man enligt

FOA våga anta att de skadliga effekterna borde vara beskedliga.

 Senapsoljan består av flyktig allylisotiocyanat. Den är irriterande på ögon,

hud och slemhinnor. Dess effekt påminner enligt FOA åtminstone kvalitativt om

capsaicinets. Skadliga effekter på ögon, hud och slemhinnor av senapsoljan har

inte rapporterats. Trots detta kan man enligt FOA:s bedömning knappast anta att

eventuella skador skulle vara av allvarlig natur.

C. Sprayer som innehåller diverse ämnen som inte är direkt

irritationsframkallande

Hit räknas ämnen som anses lämpade som skydd och samtidigt kan märka ut

angriparen. Livsmedelsfärger kan ingå i dessa sprayer. Vissa av dessa ämnen är

studerade från giftighetssynpunkt. Emellertid är deras skadlighet vid användning

i spray mycket sällan eller aldrig dokumenterade. Man kan likväl enligt FOA

förmoda att giftigheten är låg vid denna användning.

D. Sprayer eller andra jämförliga anordningar med innehåll som ger en temporär

bedövning eller förlamning

Det finns enligt FOA uppgifter som tyder på att denna typ av spray skulle

förekomma. Tänkbara ämnen i sådana sprayer är substanser med morfinliknande

effekter, t.ex. fentanylderivat eller ämnen med atropinlik effekt såsom

skopolamin. Det är inte möjligt att här ange vilken verkansgrad denna typ av

spray skulle kunna ha. Skulle verkansgraden vara mycket hög måste den enligt FOA

betecknas som alltför farlig för att användas av privatpersoner.

Tårgasanordningar har sedan lång tid tillbaka omfattats av vapenlagen och varit

underkastade samma krav på tillstånd m.m. som skjutvapen. Det saknas skäl att i

detta sammanhang överväga att ändra denna ordning. Även om risken är liten att

någon skall tillfogas allvarliga skador av tårgas, har tårgasanordningarna

karaktär av vapen. Syftet är att under en begränsad tid fysiskt sätta en person

ur spel. Utöver de polisiära användningsområdena är tårgasanordningarna avsedda

att användas i självförsvar. Emellertid är de minst lika effektiva som

angreppsvapen. Det har bl.a. visat sig att tårgassprayer ofta kommer till

användning vid rån och liknande överfall.

 Sprayer i kategori A innehåller tårgas och är alltså direkt hänförliga till

tårgasanordningar. Denna kategori av sprayer skall självfallet anses falla under

vapenlagen.

 Sprayer i kategori B innehåller andra tårretande ämnen än tårgaser. Som

framgår av det ovanstående liknar de aktiva ämnenas omedelbara verkan tårgasen.

Även dessa sprayer bör därför falla under vapenlagen.

 Sprayer i kategori C innehåller ämnen som är inte direkt irritations-

framkallande. De kan enligt FOA förmodas ha låg giftighet. Vi utgår från att de

främst är obehagliga att få på sig och ofta har till syfte att för framtida

identifiering märka ut en angripare. Sådan sprayer skiljer sig väsentligt i

fråga om verkan och ändamål från tårgasanordningarna. Således saknas enligt vår

mening skäl att låta vapenlagens bestämmelser omfatta också dessa sprayer.

 Sprayer i kategori D slutligen ger temporär bedövning eller förlamning. De kan

därför, även utan att irritera ögon, hud eller slemhinnor, ha en kraftigt

prestationsnedsättande effekt. Vi anser med hänsyn härtill att sådana sprayer i

fråga om verkan och ändamål kan jämföras med tårgasanordningar. De bör därför

omfattas av vapenlagen och vara tillståndspliktiga.

 För att klargöra vapenlagens omfattning när det gäller olika skyddssprayer och

för att undanröja eventuella tveksamheter i legalitetshänseende föreslår vi en

justering av uppräkningen i 1 § andra stycket vapenlagen (1 kap 3 § förslaget

till ny vapenlag). Sålunda bör efter tårgasanordningar läggas till och andra

till verkan och ändamål jämförliga anordningar . Därigenom bör lagtexten komma

att stå i överensstämmelse med vad som ovan sagts om vapenlagens omfattning vad

gäller sprayer avsedda för självförsvar.

 Regeringen har inte funnit skäl att i detta sammanhang ta upp frågan om i

vilken utsträckning tillstånd bör beviljas för tårgasanordningar eller andra

tillståndspliktiga sprayer. I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd

till vapenlagstiftningen (RPS FS 1992:2 FAP 551-3) anges att tillståndsgivningen

beträffande gaspistoler eller andra likartade vapen - t.ex. spray - bör vara

mycket restriktiv och att tillstånd endast bör beviljas undantagsvis, när ett

synnerligen starkt behov föreligger.

 Frågan om skyddssprayer har emellertid aktualiserats genom att

Rikspolisstyrelsen har inlett en försöksverksamhet där hotade kvinnor som

komplement till s.k. trygghetspaket, som innehåller olika larmanordningar, efter

vederbörlig tillståndsprövning i varje enskilt fall också utrustats med

pepparspray. Regeringen har genom ett beslut den 18 november 1993 uppdragit åt

Rikspolisstyrelsen att utvärdera försöksverksamheten. Utvärderingen bör enligt

beslutet omfatta bl.a. frågorna om tårgas- eller pepparspray kan utgöra ett

effektivt skydd för hotade kvinnor och om innehavet av ett sådant försvarsmedel

upplevs som en trygghet för den hotade. Därutöver är utvärderingen avsedd att

belysa riskerna för att försvarsmedlet missbrukas eller på annat sätt föranleder

skada. Utvärderingen skulle enligt beslutet ha getts in till

Justitiedepartementet senast den 1 januari 1995. Rikspolisstyrelsen har

emellertid förklarat att underlaget ännu i juni i år var för litet för en

meningsfull utvärdering samt att man med hänsyn härtill beslutat förlänga

försöksperioden till den 1 juli 1996. Utvärderingen kan därför beräknas vara

färdig först i början av september 1996.

13 Paintballvapen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Vapen laddade med färgampuller, s.k. |

| paintballvapen, som används vid stridsliknande spel och lekar |

| får anses vara avsedda för målskjutning och bör få innehas utan |

| tillstånd av personer som fyllt 18 år. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens såvitt gäller sådana

paintballvapen som uppfyller kriterierna för att anses vara effektbegränsade.

Enligt utredningen bör icke-effektbegränsade paintballvapen alltid vara

tillståndspliktiga och tillstånd meddelas synnerligen restriktivt.

 Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som har yttrat sig över

utredningens förslag tillstyrker detta eller lämnar det utan erinran. Några

remissinstanser, däribland Rikspolisstyrelsen, efterlyser en mer ingripande

reglering av paintballverksamhet och föreslår att samtliga paintballvapen skall

vara tillståndspliktiga. Ett antal remissinstanser har framfört invändningar mot

utredningens bedömning att paintballskytte skall vara att betrakta som

målskjutning. Statens kriminaltekniska laboratorium har bl.a. anfört att

klassificeringen av paintballvapen inte är meningsfull i sin nuvarande form och

har lämnat förslag till alternativa lösningar.

 Skälen för regeringens förslag: Paintballvapen är benämningen på en typ av

kolsyredrivna skjutvapen som är avsedda för stridsliknande spel och lekar där

deltagarna skjuter på varandra. Vapnen laddas med ett slags ampuller som har en

relativt stor kaliber och som består av ett gelatinskal innehållande flytande

färg. När ampullen träffar sitt mål brister gelatinskalet varvid färgen rinner

ut och markerar på så sätt en träff.

 Enligt 5 § andra stycket vapenlagen (2 kap. 1 § andra stycket förslaget till

ny vapenlag) krävs inte tillstånd för den som fyllt 18 år att inneha, driva

handel med eller föra in effektbegränsade vapen. Ett sådant vapen är antingen

ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett

harpunvapen. Det skall därutöver ha en i förhållande till andra jämförliga

skjutvapen begränsad effekt. Vad som avses med en sådan begränsad effekt

definieras i vapenförordningen. I 1 a § sägs att ett kolsyre-, luft- eller

fjädervapen skall anses ha en begränsad effekt om en projektil från vapnet fyra

meter från pipans mynning har en anslagsenergi som är mindre än tio joule. När

det gäller hel- eller halvautomatiska vapen av dessa slag anges gränsen till tre

joule.

 Statens kriminaltekniska laboratorium testar kolsyre-, luft- och fjädervapen

för att avgöra om dessa skall anses vara effektbegränsade eller inte. Det finns

i dag ett stort antal fabrikat och typer av paintballvapen vilka laboratoriet

vid sina tester funnit ha en sådan begränsad effekt som anges i

vapenförordningen. I stort sett samtliga dessa torde vara importerade.

 Det andra kravet för att vapnen skall anses tillståndsfria för personer över

18 år - att vapnen skall vara avsedda för målskjutning - torde i praktiken ha

kommit att anses uppfyllt när det gäller paintballvapen. I vart fall har såvitt

vi känner till ingen myndighet ingripit mot att personer som fyllt 18 år utan

tillstånd importerat, sålt eller innehaft paintballvapen med begränsad effekt.

 Från många håll har emellertid ifrågasatts om skytte mot levande mål, som ju

paintballverksamheten går ut på, någonsin kan betraktas som målskytte.

Verksamheten har också kritiserats för att vara våldsförhärligande.

 Stridsliknande spel och lekar med paintballvapen förekommer under olika namn

såsom överlevnadsspel, paintballgames och survivalgames. Verksamheten bedrivs

kommersiellt på banor utomhus i skogsområden eller inomhus, t.ex. i före detta

industrilokaler. Det förekommer också paintballskytte i ideell regi genom olika

föreningar. Stridsspelen utövas ofta enligt fastställda regler. Dessa kan

innebära bl.a. följande. Två lag om högst tio spelare tävlar mot varandra på en

avgränsad plan. Vapnen kontrolleras före spelets början, bl.a. med avseende på

projektilens utgångshastighet. Minsta skjutavstånd är fem meter. Färgampullerna

får inte vara kylda så att de blir hårda. Skyddsmask måste bäras och deltagarna

bör ha heltäckande klädsel. Deltagarna måste omedelbart rätta sig efter direktiv

från domare och säkerhetschef.

 Enligt utredningen kan en träff från ett paintballvapen från cirka tio meters

håll förorsaka smärta och ett blåmärke. Det har emellertid inte framkommit att

någon fått allvarligare skador på grund av enbart en träff från ett

paintballvapen.

 Utredningen har uppskattat antalet paintballvapen i Sverige till mellan 25 000

och 100 000 stycken. Intresseorganisationen EPSF European Paint Sport Federation

har uppskattat antalet personer som regelbundet deltar i paintballaktiviteter

till 85 000.

 Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) har i sitt remissyttrande anfört

bl.a. följande. Jämfört med en luftgevärskula med samma anslagsenergi har en

paintballkula liten penetreringsförmåga på grund av dess stora träffyta och att

dess ytskikt brister vid en träff. Vid tester av olika paintballvapen har den

uppmätta anslagsenergin på flertalet vapen legat nära gränsvärdena på tio

respektive tre joule. Vapnen synes därför vara anpassade till svenska

bestämmelser. Paintballvapen kan dock oftast på ett enkelt sätt ändras så att

hastighet och anslagsenergi uppnår ett högre värde. Det finns anledning att tro

att de vapen som finns på marknaden kan ha högre prestanda än det vapen som

klassificerats. Ett sådant förhöjt värde ökar emellertid projektilens farlighet

endast marginellt. Risken för en framtida allmän prestandahöjning för

paintballvapen torde inte heller vara speciellt stor beroende på att det finns

praktiska faktorer hos dessa vapen och hos denna ammunition som naturligt

begränsar prestandan.

 SKL anser på de anförda skälen att klassificeringen av paintballvapen inte är

meningsfull i sin nuvarande form. Laboratoriet föreslår att man föreskriver

antingen att alla hel- och halvautomatiska skjutvapen skall vara

tillståndspliktiga och de övriga tillståndsfria för den som fyllt 18 år eller

att samtliga paintballvapen skall vara tillståndsfria för personer som fyllt 18

år. Enligt SKL:s uppfattning finns det ur vapenteknisk synvinkel ingen större

anledning till särbehandling av de olika typerna av paintballvapen; eldhastighet

och projektilens farlighet skiljer sig inte åt.

 Enligt vår mening bör utgångspunkten vid fastställande av tillståndspliktens

omfattning vara den direkta farligheten hos paintballvapen och risken i övrigt

att dessa kan komma att användas som hjälpmedel vid allvarlig brottslighet. Som

angetts i det ovanstående har inte framkommit att paintballvapnen i sig skulle

ha orsakat några allvarliga skador. Att vapnens farlighet skulle vara begränsad

vinner också stöd av SKL:s yttrande. Visserligen kan inte uteslutas att en träff

från ett paintballvapen på nära håll skulle kunna orsaka bestående skada hos ett

oskyddat öga. Som SKL påpekat är emellertid penetreringsförmågan hos projektilen

från ett paintballvapen väsentligt mindre än hos projektilen från ett

effektbegränsat luftgevär. Effektbegränsade luftgevär har sedan länge varit

tillståndsfria för personer som fyllt 18 år. Det finns heller inget stöd för att

paintballvapen skulle utgöra en fara i brottssammanhang. Vapnen har ett relativt

särpräglat utseende och kan svårligen förväxlas med ordinära handeldvapen.

 En ytterligare aspekt på paintballvapnen, som framförts av bl.a.

Rikspolisstyrelsen, är att företeelsen som sådan i vissa fall skulle kunna ge

intryck av att förhärliga utövandet av våld. Emellertid har ingenting framkommit

som tyder på att det skulle kunna föreligga något samband mellan utövande av

paintballskytte och våldsbenägenhet i övrigt. Även om man från etiska

utgångspunkter kan anföra invändningar mot att anordna stridsliknande spel och

lekar med paintballvapen finns det knappast skäl att ingripa mot dessa med stöd

av vapenlagstiftningen. Man bör hålla i minnet att också flera etablerade

sporter är inspirerade av verklig våldsutövning mellan människor. Det finns

anledning tro att paintballskyttet med tiden i allt större utsträckning kommer

att bedrivas i organiserade former och att tävlingsmomentet därvid kommer att

bli mer framträdande än likheterna med en verklig eldstrid.

 Med hänsyn till de skäl som nu anförts anser vi att paintballvapen i princip

bör vara tillståndsfria för personer som fyllt 18 år. I enlighet med vad SKL har

anfört saknar de i vapenförordningen angivna gränserna för projektilens

anslagsenergi mening när det gäller paintball- vapen. Gränserna bör därför tas

bort beträffande dessa skjutvapen. Som framgår av SKL:s yttrande finns ingen

anledning att från farlighetssynpunkt göra någon skillnad mellan de olika

typerna av paintballvapen. Såväl hel- som halvautomatiska och övriga

paintballvapen bör anses ha sådan begränsad effekt som avses i 5 § andra

stycket vapenlagen. En föreskrift med detta innehåll bör tas in i

vapenförordningen.

 Vapenlagstiftningen är uppbyggd kring tre huvudsakliga användningsområden för

skjutvapen. (Här bortses från sådana skjutvapen som innehas för annat ändamål än

skjutning, t.ex. samlarvapen.) Dessa användningsområden är målskjutning, jakt

och skyddsändamål. Kravet i 5 § andra stycket vapenlagen - att ett skjutvapen

skall vara avsett för målskytte för att vara tillståndsfritt för personer som

fyllt 18 år - utesluter således jakt och skyddsändamål som användningsområde för

de vapen som omfattas av bestämmelsen. Detta kan motiveras med att särskilda

kunskapskrav bör vara uppfyllda för innehav av jaktvapen samt att särskild

restriktivitet bör gälla för innehav av skjutvapen för skyddsändamål. Samma sak

bör gälla för paintballvapen. Detta uppnås om man behåller den nuvarande

lagtexten och anser paintballskytte utgöra målskytte. Alternativet är att skapa

en särreglering för paintballvapnen. Vi anser detta inte vara motiverat.

Paintballskyttet syftar inte till att åstadkomma annan effekt än att markera en

träff på en motspelare, som får förutsättas vara införstådd med denna konsekvens

av spelet. Även om det således är fråga om skytte mot levande mål anser vi att

paintballvapnen i vapenlagens mening - där avsikten alltså främst är att

utesluta andra användningsområden - bör anses vara avsedda för målskjutning. Vi

instämmer således i utredningens bedömning i denna del.

14 Kostnadskonsekvenser

Vi föreslår i avsnitt 5 en viss utökning av tillståndsplikten avseende

skjutvapen och ammunition. Detta gäller överföring av skjutvapen till ett annat

land inom EU eller, i fråga om ammunition, också inom EES. Vi föreslår också att

polismyndigheten skall åläggas att utfärda europeiska skjutvapenpass till

personer som har tillstånd att inneha skjutvapen i Sverige. De merkostnader som

dessa förslag innebär för polismyndigheten bör emellertid kunna täckas med

avgifter enligt avgiftsförordningen (1992:191). Nödvändiga föreskrifter härom

bör meddelas av regeringen.

 De förslag vi lämnar i fråga om instansordningen och partsställningen i

vapenmål är att hänföra till det pågående reformarbetet inom den allmänna

förvaltningsdomstolsorganisationen. Kostnadseffekterna av den

s.k. instansordningsreformen redovisas bl.a. i prop. 1995/96:22. Den totala

besparingen av reformen beräknas där till 22 - 24 miljoner kronor.

Kostnadskonsekvenserna av förslaget till ändrad partsställning vid överklagande

av polismyndighetens beslut behandlas mer utförligt i avsnitt 4.4. Där görs

bedömningen att den ökade arbetsbelastningen för polismyndigheterna uppvägs av

de fördelar från effektivitetssynpunkt som en bättre prejudikatsbildning på

vapenområdet innebär. Förslaget att länsrätten skall ersätta länsstyrelsen som

överklagandeinstans faller emellertid utanför instansordningsreformen. Förslaget

innebär en minskad arbetsbelastning för länsstyrelserna samt en viss ökning av

förvaltningsdomstolarnas arbetsbelastning. Netto bedöms förslaget innebära en

kostnadsökning för staten understigande en miljon kronor. Vårt förslag att det

skall vara möjligt att under vissa förutsättningar byta ut en extra vapendel

utan särskilt tillstånd kan antas medföra visst merarbete hos polismyndigheterna

med att justera innehållet i vapentillståndet avseende vapendelen m.m. Kostnaden

härför får emellertid bedömas vara försumbar.

 I fråga om regleringen av paintballvapen innebär vårt förslag en förenkling

i förhållande till nuvarande ordning. Paintballvapen skall alltså inte behöva

testas med avseende på effekten för att man skall kunna konstatera att de är

tillståndsfria för personer som fyllt 18 år. Detta kan innebära en viss

besparing.

 Övriga förslag har, såvitt går att bedöma, inga kostnadskonsekvenser.

15 Författningskommentar

1 kap.

I första kapitlet finns bestämmelser om vad som skall förstås med skjutvapen och

ammunition samt vilka andra föremål som faller inom lagens tillämpningsområde

respektive utanför detta område.

1 §

Paragrafen är ny och anger lagens tillämpningsområde.

2 §

Paragrafen motsvarar 1 § första stycket i nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

justerats språkligt.

3 §

Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket i nuvarande vapenlag.

 Under e nämns, förutom tårgasanordningar, andra till verkan och ändamål

jämförliga anordningar . Detta utgör ett förtydligande i förhållande till den

nuvarande lagtexten. Uttrycket andra till verkan och ändamål jämförliga

anordningar innebär att också anordningar som innehåller andra ämnen än tårgas

kan omfattas av bestämmelsen. I avsnitt 12 har behandlats frågan hur olika typer

av skyddssprayer bör bedömas i detta hänseende.

 I övrigt har endast språkliga justeringar gjorts i förhållande till gällande

lydelse.

 I 11 kap. 1 § a bemyndigas regeringen att föreskriva att vapenlagen eller

vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga om andra föremål som är

särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller personliga

säkerhet.

4 §

Paragrafen motsvarar 2 § i nuvarande vapenlag och har endast justerats

språkligt.

5 §

Bestämmelsen i paragrafen har förts över oförändrad från 3 § första stycket

nuvarande vapenlag.

6 §

Paragrafen motsvarar 3 § andra stycket nuvarande vapenlag och har endast

justerats språkligt.

7 §

Paragrafen motsvarar närmast 4 § i nuvarande vapenlag. Till uppräkningen av

föremål som undantas från lagens tillämpning har fogats projektiler avsedda för

kolsyrevapen. Därigenom avses bl.a. att sådana färgampuller som används som

ammunition till paintballvapen och som har beskrivits i avsnitt 13 skall

omfattas av bestämmelsen.

 Till skillnad från bestämmelsen i den nuvarande vapenlagen innebär den

föreslagna lydelsen att inte några av vapenlagens bestämmelser är tillämpliga på

de uppräknade föremålen. Förslaget behandlas i avsnitt 6.

8 §

Paragrafen motsvarar 44 § i nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har justerats

språkligt. Någon saklig ändring är inte avsedd.

 I 11 kap. 3 § i vårt förslag till vapenlag bemyndigas regeringen för vissa

fall besluta att vapenlagen inte skall gälla skjutvapen och ammunition som

innehas av en främmande stats militära styrka.

2 kap.

I kapitlet har de bestämmelser som rör tillståndsfrågor och register samlats.

1 §

Paragrafen motsvarar 5 § första - tredje styckena nuvarande vapenlag.

 Paragrafen anger när vapentillstånd krävs. I klargörande syfte har i första

stycket a lagts till att det krävs tillstånd att inneha ammunition. Att den som

har tillstånd att inneha ett visst vapen för skjutning utan ytterligare

tillstånd även får inneha ammunition till vapnet följer av 8 § i förevarande

kapitel.

 Uttrycket effektbegränsade vapen - som har förts in i andra stycket -

betecknar vapen som har en begränsad effekt i förhållande till andra jämförliga

skjutvapen. Med stöd av bemyndigandet i 11 kap. 1 § b får regeringen föreskriva

att anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett skjutvapen

skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat.

 Av 10 § andra stycket i förevarande kapitel följer att skjutvapen får innehas

av vapenhandlare. Skjutvapen får vidare under vissa omständigheter innehas som

lån enligt reglerna i 3 kap. Skjutvapen får också innehas utan särskilt

tillstånd av den som tar hand om ett dödsbo eller konkursbo enligt vad som sägs

i 8 kap.

 Undantag från tillståndsplikten enligt denna paragraf får enligt bemyndigandet

i 11 kap. 1 § c föreskrivas av regeringen för innehav av skjutvapen som lämnats

över från staten till statliga tjänstemän eller personer som tillhör det

militära försvaret, räddningstjänsten eller polisväsendet. Detsamma gäller vapen

som överlämnats från staten till den som för statens räkning tillverkar

krigsmateriel eller till skyttesammanslutningar. Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får enligt 11 kap. 2 § a föreskriva undantag från

tillståndskravet för att inneha start- eller signalvapen.

2 §

Bestämmelsen i paragrafen har förts över oförändrad från 7 § nuvarande vapenlag.

3 §

Paragrafen motsvarar 8 § första och andra styckena nuvarande vapenlag.

 Skyttesammanslutningar införs under b som beteckning på skytteförbund,

skyttekretsar eller skytteföreningar som hör till det frivilliga, statligt

kontrollerade skytteväsendet.

 Tillstånd får enligt d meddelas auktoriserade bevakningsföretag att inneha

skjutvapen för utlåning till väktare i samband med bevakningsuppdrag. De närmare

bestämmelserna om sådan utlåning har flyttats till 3 kap. 7 §.

 I 11 kap. 1 § d bemyndigas regeringen att föreskriva att även andra

sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd att inneha

skjutvapen.

4 §

Paragrafen motsvarar 9 § första stycket nuvarande vapenlag.

 I 11 kap. 2 § b bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

att föreskriva krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de villkor i

övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen.

 När det gäller skjutvapen för vilka tillstånd till innehav har beviljats för

annat ändamål än skjutning är huvudregeln att dessa inte heller får användas

till skjutning. I förhållande till den nuvarande lydelsen av paragrafen har

emellertid denna ändrats så att en möjlighet ges för polismyndigheten att ändå

meddela särskilt tillstånd för skjutning med sådana vapen. Denna ändring

kommenteras närmare i avsnitt 9. Tillstånd skall meddelas för ett visst

tillfälle och för ett visst vapen. Vid tillståndsprövningen bör polismyndigheten

fästa avseende vid syftet med skjutningen samt säkerheten, däri inbegripet

sökandens kvalifikationer när det gäller att praktiskt handha vapnet.

 Av 12 § vapenlagen (2 kap. 8 § förslaget till ny vapenlag) följer att den som

har tillstånd att inneha ett skjutvapen för annat ändamål än skjutning måste

ansöka om särskilt tillstånd för innehav av ammunition till vapnet. I de fall

tillstånd meddelas för skjutning med ett sådant vapen bör tillstånd till innehav

av den mängd ammunition som behövs för skjutningen kunna meddelas i ett

sammanhang.

5 §

Paragrafen motsvarar 9 § andra stycket samt 10 § nuvarande vapenlag.

Bestämmelsen har endast justerats språkligt.

6 §

Paragrafen motsvarar 9 § tredje stycket nuvarande vapenlag.

 Exemplifieringen av de helautomatiska vapnen och enhandsvapnen har tagits

bort. Detta innebär endast en språklig justering.

7 §

Paragrafen motsvarar 11 § nuvarande vapenlag och har endast justerats språkligt.

8 §

Paragrafen motsvarar 12 § nuvarande vapenlag. I första stycket har som en

ytterligare förutsättning för rätt att inneha ammunition lagts till att

ammunitionen skall vara avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten

till innehavet av skjutvapnet avser. Tillägget, som har behandlats närmare i

avsnitt 5.5, innebär att rätten att utan särskilt tillstånd inneha ammunition

begränsas till ammunition vars användningsområde överensstämmer med det ändamål

för vilket tillstånd till innehav av ifrågavarande skjutvapen beviljats eller

annars rätten att inneha vapnet avser.

 Andra stycket har endast justerats språkligt i förhållande till den nuvarande

lydelsen.

9 §

Paragrafen motsvarar 6 och 13 §§ nuvarande vapenlag.

 Skjutvapen och ammunition får enligt förslaget liksom enligt nuvarande

vapenlag endast överlåtas till personer som enligt vapenlagen har rätt att

inneha vapnen eller ammunitionen. Således får bl.a. den som lånar ett vapen även

inneha ammunition till vapnet. Utformningen av bestämmelsen har väsentligt

förenklats i förhållande till den gällande vapenlagen. Någon saklig ändring är

emellertid inte avsedd.

 Den som överlåter skjutvapen eller ammunition till någon annan måste således

förvissa sig om att denne har rätt att inneha egendomen.

10 §

Första stycket motsvarar 18 § nuvarande vapenlag. Stycket har endast justerats

språkligt. Kravet att sökanden skall ha rätt att driva handel i allmänhet syftar

främst på att han eller hon inte skall ha näringsförbud enligt lagen (1986:436)

om näringsförbud eller vara försatt i konkurs.Andra stycket motsvarar 19 §

nuvarande vapenlag med viss språklig justering. Någon ändring i sak är inte

avsedd.

 I 11 kap. 2 § c bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

att föreskriva krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med

skjutvapen och vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel.

11 §

Paragrafen motsvarar 14 § nuvarande vapenlag.

 Samma förutsättningar gäller för tillstånd att föra in skjutvapen till Sverige

som för tillstånd att inneha vapnen här i landet.

 Förflyttning av skjutvapen och ammunition inom EU och, såvitt avser

ammunition, inom EES har behandlats i avsnitt 5.6.

12 §

Paragrafen motsvarar 15 § nuvarande vapenlag och har endast justerats språkligt.

Genom justeringen har betonats att tillståndet ger endast en tidsbegränsad rätt

att inneha det införda i landet. Vid längre vistelse måste tillstånd sökas

enligt 1 § första stycket a i förevarande kapitel.

13 §

Paragrafen motsvarar 16 § första stycket nuvarande vapenlag. I punkten a har

kravet på att ammunition skall ha förvärvats i Sverige ersatts med krav på att

ammunitionen skall vara avsedd för personligt bruk och att den som för in

ammunitionen skall ha rätt att inneha den i Sverige. Denna ändring har

behandlats i avsnitt 5.6. I övrigt har endast språkliga justeringar gjorts.

 Punkten b har ändrats på det sättet att undantaget från kravet på tillstånd i

vissa fall när det gäller införsel av skjutvapen och ammunition från Danmark,

Finland eller Norge har knutits till att tillstånd att inneha vapnet har

beviljats i något av dessa länder. Det saknar alltså betydelse från vilket land

införseln sker och i vilket land tillståndshavaren är medborgare. Kravet att den

som för in vapnen skall ha ett permanent tillstånd till innehav i något av de

angivna länderna innebär att tillståndet inte skall vara av tillfällig karaktär.

Det är alltså inte tillräckligt med ett sådant tillstånd som en besökare kan

tänkas få för att under en begränsad tid bedriva jakt eller tävling i landet.

Att tillståndet är tidsbegränsat i enlighet med tillståndslandets lagstiftning

eller praxis avseende ordinära vapentillstånd utgör emellertid i sig inte något

hinder för införsel med stöd av förevarande bestämmelse. De övriga förut-

sättningarna för införsel enligt den ifrågavarande punkten kvarstår oförändrade.

Den föreslagna ändringen har behandlats närmare i avsnitt 5.6.

14 §

Paragrafen motsvarar 16 § andra stycket nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

endast justerats språkligt. Hänvisningen till tullagen har ändrats till

motsvarande bestämmelse i den nya tullagen som trädde i kraft den 1 januari

1995.

15 §

Paragrafen motsvarar 17 § nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har endast justerats

språkligt.

16 §

Paragrafen motsvarar 20 § nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har endast justerats

språkligt.

17 §

Bestämmelsen i paragrafen har förts över oförändrad från 47 § nuvarande

vapenlag.

3 kap.

I kapitlet har reglerna om utlåning samlats.

1 §

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket punkterna 1 och 2 nuvarande vapenlag.

Bestämmelsen har endast justerats språkligt.

2 §

Paragrafen motsvarar 23 § andra stycket nuvarande vapenlag.

3 §

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket punkt 3 nuvarande vapenlag.

 I 22 och 23 §§ nuvarande vapenlag har olika sätt använts för att uttrycka den

form av övervakning som ansetts erforderlig vid utlåning av ett skjutvapen.

Denna variation i ordval har varit förvirrande. Det är självklart att den

uppsikt som krävs vid utlåning av ett skjutvapen för att undvika olyckor

varierar med hänsyn till omständigheterna. Ordet uppsikt har därför under a och

b ersatt de tidigare uttryckssätten.

 Under e har förts in ett i förhållande till nuvarande vapenlag nytt undantag

från kravet att låntagaren skall ha uppnått 18 års ålder. Om låntagaren själv

har tillstånd att inneha ett vapen av samma typ som lånet avser, får utlåning

ske även för användning utom långivarens uppsikt. I ett sådant fall har

låntagarens lämplighet att inneha skjutvapnet redan prövats i tillståndsärendet.

Undantaget gäller endast om låntagarens tillstånd avser innehav av motsvarande

vapen för skjutning. Detta torde följa av 5 § i förevarande kapitel.

 I övrigt har bestämmelserna endast justerats språkligt.

4 §

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket punkt 4 nuvarande vapenlag.

 Exemplifieringen av enhandsvapen och helautomatiska vapen har tagits bort.

 Bestämmelserna har endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte

avsedd. Begreppet uppsikt kommenteras också under 3 § i förevarande kapitel.

5 §

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket punkt 5 nuvarande vapenlag.

Bestämmelserna har endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte

avsedd. Se också under 3 § i förevarande kapitel.

6 §

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket punkt 6 nuvarande vapenlag.

Bestämmelsen har endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd.

Se också under 3 § i förevarande kapitel.

7 §

Paragrafen är ny och har förts in i kapitlet för att klargöra att auktoriserade

bevakningsföretag har rätt att låna ut skjutvapen på det sätt som förutsätts i 2

kap. 3 § d förslaget till ny vapenlag. Enligt den gällande vapenlagen har rätten

till sådan utlåning ansetts framgå av 8 § andra stycket. Någon saklig ändring är

alltså inte avsedd. Bestämmelserna om bevakningsföretags rätt att låna ut vapen

har av systematiska skäl placerats i detta kapitel. Enligt andra meningen i

paragrafen får utlåning ske endast till den som har meddelats särskilt tillstånd

att som lån inneha skjutvapen för bevakningsuppdrag som kräver beväpning.

Bestämmelsen motsvarar 8 § andra stycket andra meningen nuvarande vapenlag. Av 2

kap. 8 § förslaget till ny vapenlag följer att låntagaren även får inneha

ammunition till vapnet. Bestämmelsen har justerats i enlighet härmed.

8 §

Paragrafen motsvarar 23 § första stycket nuvarande vapenlag. Paragrafen har

endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd. Se också under

3 § i förevarande kapitel.

4 kap.

Kapitlet innehåller regler om ändring, reparation och skrotning av skjutvapen.

 I 11 kap. 2 § d bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

att föreskriva vad som utöver bestämmelserna i 4 kap. skall iakttas vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen.

1 §

Paragrafen motsvarar 24 § första stycket nuvarande vapenlag och har endast

justerats språkligt.

2 §

Första stycket motsvarar 24 § andra stycket nuvarande vapenlag. En hänvisning

motsvarande den till 1 § i den lagen har ansetts onödig. I praktiken får vilken

del som helst av ett skjutvapen bytas ut. I övrigt har bestämmelsen endast

justerats språkligt.

 Andra stycket är nytt. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10. Ett utbyte av

en vapendel skall genast, dvs. inom någon dag, anmälas till polismyndigheten. Om

det behövs skall polisen därvid utfärda ett nytt tillståndsbevis. Regeringen

eller myndighet som regeringen bestämmer förutsätts att med stöd av

bemyndigandet i 11 kap. 2 § d meddela närmare föreskrifter om förfarandet.

3 §

Paragrafen motsvarar 25 § och 25 a § första stycket nuvarande vapenlag.

Bestämmelsen har endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd.

4 §

Paragrafen motsvarar 25 a § andra stycket nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

endast justerats språkligt. Ingen saklig ändring är avsedd.

5 kap.

Kapitlet innehåller bestämmelser om förvaring och transport av skjutvapen och

ammunition.

 Utöver vad som här sägs om förvaring kan enligt 2 kap. 5 § tillstånd att

inneha skjutvapen förenas med villkor att vapnet skall förvaras på visst sätt.

1 §

Paragrafen motsvarar 26 § första stycket nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

endast justerats språkligt.

2 §

Paragrafen motsvarar 26 § andra stycket nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

endast justerats språkligt.

 Enligt 11 kap. 2 § e får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

föreskriva krav på vapenhandlares, museers och skyttesammanslutningars förvaring

av vapen. Detta gäller dock inte effektbegränsade vapen. Möjligheten att ge

föreskrifter gäller även skyttesammanslutningars förvaring av ammunition.

3 §

Paragrafen motsvarar 26 § tredje och fjärde styckena nuvarande vapenlag.

Bestämmelserna har endast justerats språkligt.

4 §

Paragrafen motsvarar 28 a § andra stycket nuvarande vapenlag.

 Både den som sänder i väg ett skjutvapen eller ammunition och den som

transporterar egendomen åt någon annan skall vidta sådana åtgärder att någon

obehörig inte kan komma åt vapnet eller ammunitionen. Transporten skall således

utföras på ett säkert sätt.

 Första stycket i 28 a § i nuvarande vapenlag har inte någon motsvarighet i

vårt förslag. Posten drivs numera som ett bolag i konkurrens med andra företag

som befordrar post och paket. De befordringstjänster som Posten och andra

erbjuder ändras med avseende på namn och innehåll. Det är därför inte lämpligt

att i lag ange visst befordringssätt. Det får ankomma på varje

befordringsföretag att upplysa om vilka befordringssätt som uppfyller så högt

ställda krav på stöldskydd m.m. att de är lämpliga att användas för vapen. Som

en riktlinje kan dock anges att hela transporten bör ske under särskild uppsikt

eller i låsta utrymmen samt att försändelsen bör vara identifierad så att den

kan spåras av befordringsföretaget.

5 §

Paragrafen motsvarar 27 § nuvarande vapenlag.

6 kap.

I kapitlet behandlas frågor om återkallelse av tillstånd och omhändertagande av

vapen och ammunition.

1 §

Paragrafen motsvarar 29 § nuvarande vapenlag. Den har endast ändrats på så sätt

att ordet polismyndigheten har förts in. Detta för att klargöra att det är

polismyndigheten som prövar en fråga om återkallelse såsom första instans.

2 §

Paragrafen motsvarar 30 § nuvarande vapenlag. Ordet polismyndigheten har förts

in av skäl som angetts ovan under 1 §.

3 §

Paragrafen motsvarar 31 § nuvarande vapenlag. Ordet polismyndigheten har förts

in av skäl som angetts ovan under 1 §.

4 §

Paragrafen motsvarar 32 § första och andra styckena nuvarande vapenlag.

Bestämmelserna har endast justerats språkligt. Någon saklig ändring är inte

avsedd.

5 §

Paragrafen motsvarar 32 § tredje stycket nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har

endast justerats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd.

6 §

Paragrafen motsvarar 46 § nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har endast justerats

språkligt.

7 kap.

I kapitlet behandlas frågor om inlösen av vapen och ammunition.

1 §

Paragrafen motsvarar 33 § nuvarande vapenlag. Bestämmelserna har endast

justerats språkligt.

2 §

Paragrafen motsvarar 34 § nuvarande vapenlag. Bestämmelserna har endast

justerats språkligt.

3 §

Paragrafen motsvarar 35 § nuvarande vapenlag. Bestämmelserna har endast

justerats språkligt.

4 §

Paragrafen motsvarar 36 § nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har endast justerats

språkligt.

5 §

Paragrafen är ny. Den har förts in för att klargöra att det är polismyndigheten

som prövar frågor om inlösen som första instans.

8 kap.

Kapitlet behandlar vapen och ammunition i dödsbo och konkursbo.

1 §

Paragrafen motsvarar 21 § nuvarande vapenlag.

 Den som tar hand om ett dödsbo eller ett konkursbo får även utan eget

vapentillstånd ta hand om skjutvapen och ammunition som ingår i boet. Denna rätt

upphör under de förutsättningar som anges i punkterna a-c.

 I förhållande till gällande vapenlag har bestämmelsen ändrats på så sätt att

den även omfattar ammunition. Detta har skett för det fall att den avlidne eller

konkursgäldenären innehaft ammunition med stöd av ett särskilt tillstånd enligt

2 kap. 8 § andra stycket. I övrigt är någon saklig ändring inte avsedd.

2 §

Paragrafen motsvarar 28 § nuvarande vapenlag. Av skäl som nämnts ovan under 1 §

har bestämmelsen ändrats så att den även omfattar ammunition. I övrigt har

bestämmelserna endast justerats språkligt.

3 §

Paragrafen är ny och innefattar en upplysning om att bestämmelser om inlösen av

skjutvapen och ammunition i dödsbo finns i 7 kap.

9 kap.

Kapitlet innehåller bestämmelser om ansvar och påföljd.

1 §

Paragrafen motsvarar 37 § nuvarande vapenlag. Begreppen vapenbrott respektive

grovt vapenbrott har förts in som brottsbeteckningar för de två allvarligaste

brotten. Detta har skett för att förenkla benämningen av dessa brott vid

handläggningen av mål och ärenden hos myndigheter och domstolar samt i

registersammanhang.

 I övrigt har bestämmelsen endast justerats språkligt.

2 §

Paragrafen motsvarar 38 § nuvarande vapenlag. Under punkten g har förts in en ny

bestämmelse som innebär att ansvar enligt paragrafen kan ådömas den som överför

vapen till ett främmande land i strid med bestämmelser som meddelats av

regeringen med stöd av bemyndigande i 11 kap. Bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 5.6. Den avser således i första hand sådana föreskrifter som regeringen

meddelar för att uppfylla EG:s vapendirektiv respektive explosivvarudirektiv.

Det kan emellertid inte uteslutas att föreskrifter om överföring i framtiden

kommer att meddelas även av annan anledning.

 I övrigt har paragrafen endast justerats språkligt.

3 §

Paragrafen motsvarar sakligt sett 38 a § nuvarande vapenlag. Hänvisningen till

11 kap. 1 § f avser i första hand sådana föreskrifter som behövs för att

uppfylla Sveriges åtaganden enligt den europeiska vapenkonventionen och som

enligt vårt förslag skall tas in i förordning i stället för i vapenlagen (se

avsnitt 6).

4 §

Paragrafen motsvarar 39 § nuvarande vapenlag och har endast justerats språkligt.

5 §

Paragrafen motsvarar 40 § nuvarande vapenlag. Bestämmelsen har utformats enligt

Lagrådets förslag.

6 §

Paragrafen motsvarar 41 § nuvarande vapenlag och har utformats med utgångspunkt

i Lagrådets förslag. I 27 kap. 1 § rättegångsbalken föreskrivs generellt att ett

föremål som skäligen kan antas vara förverkat genom brott får tas i beslag.

Någon bestämmelse av innebörden att rättegångsbalkens regler om beslag gäller

även förverkande enligt vapenlagen har därför inte ansetts böra tas in i

paragrafen. I övrigt har paragrafen endast justerats språkligt.

10 kap.

Kapitlet reglerar hur man överklagar ett beslut enligt vapenlagen.

1 §

Paragrafen motsvarar närmast 42 § nuvarande vapenlag. Enligt vårt förslag skall

emellertid polismyndighetens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Detta innebär enligt 14 § första stycket lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar att överklagande skall göras till länsrätten. Kammarrätten

skall få pröva ett överklagande av länsrättens avgörande endast om kammarrätten

meddelat prövningstillstånd. Vårt förslag har behandlats närmare i avsnitt 7.

2 §

Paragrafen motsvarar 43 § nuvarande vapenlag. Den har ändrats i enlighet med

vårt förslag till ändrad instansordning. I övrigt har paragrafen endast

justerats språkligt.

11 kap.

I kapitlet har samlats bemyndiganden för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer.

1 §

I paragrafen har samlats sådana bemyndiganden som endast gäller regeringen.

 Punkten a motsvarar 1 § tredje stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten b har ingen motsvarighet i nuvarande vapenlag. Enligt bemyndigandet

får regeringen närmare precisera förutsättningarna för att ett skjutvapen skall

anses som effektbegränsat.

 Punkten c bemyndigar regeringen att meddela bestämmelser som motsvarar de som

finns i 45 § första och andra styckena nuvarande vapenlag. Förslaget har

behandlats i avsnitt 6.

 Punkten d motsvarar 8 § tredje stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten e bemyndigar regeringen att utfärda nödvändiga föreskrifter för att

Sverige skall kunna anpassa sig till EG:s skjutvapendirektiv och direktiv om

explosiva varor såvitt gäller överföring av skjutvapen och ammunition till ett

annat land inom unionen respektive EES. Bestämmelsen är generellt utformad för

att regeringen vid behov skall kunna införa krav på tillstånd till överföring av

skjutvapen och ammunition även i förhållande till andra länder. Förslaget har

behandlats i avsnitt 5.6.

 Punkten f bemyndigar regeringen att utfärda sådana bestämmelser som finns i 22

§ andra stycket och 28 b § nuvarande vapenlag. Förslaget har behandlats i

avsnitt 6.

2 §

I paragrafen har samlats bemyndiganden som gäller regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer.

 Punkten a motsvarar 5 § fjärde stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten b motsvarar 9 § fjärde stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten c motsvarar 18 § andra stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten d motsvarar 25 b § nuvarande vapenlag.

 Punkten e motsvarar 26 § femte stycket nuvarande vapenlag.

 Punkten f motsvarar 48 § nuvarande vapenlag.

 Punkten g bemyndigar regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att

meddela nödvändiga föreskrifter vad gäller utfärdande av europeiska

skjutvapenpass, för att Sverige skall kunna anpassa sig till EG:s

skjutvapendirektiv.

 Punkten h bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att meddela föreskrifter för att kunna medge personer bosatta i Sverige

tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land. Ett sådant medgivande kan i

vissa fall krävas enligt bestämmelserna i EG:s skjutvapendirektiv.

 Punkten i bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att meddela föreskrifter om att en person som förvärvat ett skjutvapen i Sverige

och som är bosatt i ett främmande land skall underrätta den staten om förvärvet.

Sådan underrättelseskyldighet följer av artikel 8 i vapendirektivet och har

behandlats i avsnitt 5.5.

3 §

Paragrafen är ny. Den grundar sig på ett förslag från Utredningen om rättsliga

förhållanden i samband med försvarets fredsfrämjande samarbete med andra länder.

Enligt paragrafen får regeringen besluta att lagen inte skall gälla för

skjutvapen och ammunition som innehas av en främmande stats militära styrka vid

besök i Sverige inom ramen för internationellt samarbete. Bakgrunden är att det

vid internationellt samarbete av förevarande slag är önskvärt att all materiel,

inklusive skjutvapen och ammunition, utan onödiga tullformaliteter och tillstånd

kan föras mellan de länder som deltar i samarbetet.

 Det förekommer för närvarande att regeringen fattar beslut om införsel av

bl.a. skjutvapen till Sverige för att möjliggöra besök av en militär styrka från

ett främmande land. Detta har ansetts kunna ske med hänsyn till att den

främmande statens militära styrka är den svenska statens gäst i Sverige och att

de skjutvapen som medförs vid besöket därvid skulle omfattas av undantaget för

staten i 44 § nuvarande vapenlag. Genom den föreslagna bestämmelsen ges

regeringen en uttrycklig rätt att fatta sådana beslut. Vi anser det angeläget

att detta sker utan att avvakta beredningen av den ovan nämnda utredningens

övriga förslag.

 Bemyndigandet för regeringen att fatta beslut om undantag från vapenlagen

gäller endast främmande staters militära styrkor. Något behov av att låta

bestämmelsen omfatta även andra väpnade enheter torde inte finnas.

Övergångsbestämmelserna

Första och andra punkterna innebär att den nuvarande vapenlagen ersätts med den

föreslagna lagen den 1 april 1996. Tidpunkten för ikraftträdande har valts så

att det skall vara möjligt för Rikspolisstyrelsen att till ikraftträdandet ha

utarbetat nya föreskrifter och allmänna råd till vapenlagstiftningen samt ha

förberett utfärdandet av europeiska vapenpass.

 Tredje punkten motsvarar andra punkten i övergångsbestämmelserna till

nuvarande vapenlag med den ändringen att även nuvarande vapenlag har lagts till

uppräkningen av äldre författningar. Bestämmelsen innebär att ett tillstånd som

meddelats enligt äldre författningar kommer att gälla även enligt den nya lagen.

Detsamma gäller sådana deklarationsbevis som anges i bestämmelsen.

 Fjärde punkten innebär att den som sedan tiden före den 1 januari 1988 innehar

ett start- eller signalvapen som laddas med patroner även fortsättningsvis får

inneha vapnet utan tillstånd.

 Femte punkten avser den skärpning som föreslås av kraven för innehav av

ammunition enligt 12 § första stycket vapenlagen (2 kap. 8 § första stycket

förslaget till ny vapenlag). Den som vid lagens ikraftträdande lagligen innehar

ammunition, som han eller hon inte får inneha enligt den nya lydelsen av

bestämmelsen, har möjlighet att antingen söka särskilt tillstånd till innehavet

enligt 2 kap. 8 § andra stycket eller att begära att staten löser in

ammunitionen enligt bestämmelserna i 7 kap. En ansökan om tillstånd måste göras

före den 1 oktober 1996.

 Enligt sjätte punkten gäller bestämmelserna i den nya lagen vid prövning även

av sådana ansökningar som har kommit in till polismyndigheten men inte avgjorts

före ikraftträdandet.

 Enligt sjunde punkten, som har utformats enligt Lagrådets förslag, skall

bestämmelserna i nuvarande vapenlag tillämpas i fråga om överklagande av beslut,

om polismyndighetens beslut meddelats före ikraftträdandet av den nya lagen.

Detta innebär att beslut som har meddelats av polismyndigheten före

ikraftträdandet skall överklagas till länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får

sedan överklagas till kammarrätten i den utsträckning som bestämmelserna i

nuvarande vapenlag medger. Som framgår av sjätte punkten skall dock den nya

lagens materiella bestämmelser alltid tillämpas vid prövning i sak av ett ärende

efter ikraftträdandet.

Sammanfattning av betänkandet Vapenlagen och EG(SOU 1994:4)

Vår uppgift

Utredningens uppgift har varit att se över vapenlagstiftningen. I detta har

ingått att undersöka vilka ändringar i denna som behövs för att de krav som

ställs vid ett medlemskap i EG skall uppfyllas och att utarbeta förslag till

sådana ändringar. Vi har också haft i uppdrag att göra en språklig och

systematisk översyn av vapenlagen och att ta upp vissa andra frågor om

vapenlagstiftningen.

EG-anpassningen

Utgångspunkten för en anpassning till EG:s bestämmelser har varit Romfördraget

av år 1957, den europeiska gemenskapens grundläggande rättskälla, och det

direktiv EG:s ministerråd utfärdade den 18 juni 1991 om kontroll av förvärv och

innehav av vapen (91/477/EEG, nedan vapendirektivet). Frågan har varit om den

svenska lagstiftningen på något sätt går utöver vad som enligt artikel 36

Romfördraget utgör godtagbara skäl för att inskränka den fria rörligheten och om

den uppfyller vapendirektivets krav på kontroll av skjutvapen och ammunition.

 Vår uppfattning är att den svenska vapenlagstiftningen inte går utöver vad som

enligt artikel 36 Romfördraget utgör godtagbara skäl att inskränka den fria

rörligheten.

 Vapendirektivet anger de minsta krav som medlemsstaternas lagstiftning skall

uppfylla när det gäller förutsättningar för att få handla med, förvärva, inneha

eller överlåta skjutvapen och vad som skall gälla vid förflyttning av

skjutvapen. En högre skyddsnivå tillåts. Direktivet föreskriver en speciell

procedur för jägare och tävlingsskyttar som utan särskilt införseltillstånd

skall kunna resa mellan medlemsländerna med sina skjutvapen införda i ett

europeiskt skjutvapenpass. Förfarandet med skjutvapenpass skall alltid kunna

tillämpas med undantag för resor till en medlemsstat som förbjuder eller kräver

tillstånd för innehav av vapnet i fråga.

 Vapenlagen håller en generellt sett hög skyddsnivå i förhållande till

vapendirektivet. Ändrade bestämmelser för innehav av vapen inom Sverige behövs

bara för det fall någon som är bosatt i en annan EG-medlemstat söker tillstånd

att här i landet förvärva ett sådant skjutvapen som enligt vapendirektivet skall

vara tillståndspliktigt. Vi föreslår därför att det utöver sedvanliga villkor

för vapentillstånd då skall krävas bevis om medgivande från en behörig myndighet

i hemlandet. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer föreslås ge

föreskrifter om det närmare förfarandet.

 Nya regler behövs för det fall att någon som är bosatt i Sverige önskar få

medgivande från en svensk myndighet för förvärv i en annan EG-medlemsstat av ett

skjutvapen som enligt vapendirektivet skall vara tillståndspliktigt. Samma

bedömningsgrunder bör i huvudsak gälla som i ett tillståndsärende rörande

innehav av skjutvapnet i Sverige. Ett sådant medgivande bör i och för sig kunna

förenas med ett tillstånd att inneha vapnet inom Sverige. I sådan fall bör

tillståndet vara förenat med villkoret att innehavaren skall anmäla till

polismyndigheten när vapnet förs in till Sverige. Vi föreslår att regeringen

eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigas ge föreskrifter om för-

farandet.

 Förflyttningen av skjutvapen mellan Sverige och andra EG-medlemsstater bör

enligt vårt förslag kunna ske så säkert och smidigt som möjligt utifrån de krav

som ställs i vapendirektivet.

 Medborgare i EG-medlemsstater bör som huvudregel få ta med skjutvapen till

Sverige först efter tillstånd från en svensk myndighet. För tillfällig

användning vid jakt eller tävling bör medborgare i EG-medlemsstater utan

föregående tillstånd få ta med skjutvapen till Sverige under förutsättning att

vapnen är införda i ett europeiskt skjutvapenpass. Sådana pass skall utfärdas av

polismyndigheten på begäran av den som är bosatt här och som har tillstånd att

här i landet inneha skjutvapen för jakt eller tävling.

 I de fall tillstånd att flytta ett skjutvapen från Sverige till en annan

medlemsstat krävs för att uppfylla vapendirektivets krav, skall på begäran

tillstånd att flytta vapnet kunna ges även om vapnet får föras ut ur landet

tillståndsfritt.

Den språkliga och systematiska översynen av vapenlagstiftningen

Vi föreslår att vapenlagen ersätts av en ny kapitelindelad vapenlag. Vår strävan

har varit att göra lagtexten så lättillgänglig som möjligt. Därför har vi bl.a.

skrivit korta paragrafer, tagit bort hänvisningar och lyft bort vissa

detaljbestämmelser ur vapenlagen. Vi förutsätter att de borttagna reglerna

kommer att tas in i vapenförordningen eller i någon annan författning.

Vissa andra frågor

I vårt uppdrag har också ingått att ta del av vad som anförts i vissa motioner

från riksmötet 1991/92 och som behandlats i Justitieutskottets betänkande

1992/93:JuU4 samt överväga om någon eller några frågor som väckts genom

motionerna bör föranleda ändringar i vapenlagen.

 Vi har därvid övervägt om nuvarande bestämmelser om återkallelse av

vapentillstånd fyller godtagbara krav på rättssäkerhet och funnit att så är

fallet.

 I detta sammanhang har vi haft att överväga om nuvarande bestämmelser om

överklagande av beslut enligt vapenlagen är tillfredsställande ur

rättssäkerhetssynpunkt, särskilt med beaktande av den europeiska konventionen

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.

Vi har kommit fram till att polismyndighetens beslut att avslå en ansökan om

vapentillstånd eller om tillstånd att driva yrkesmässig handel, beslut att

återkalla ett sådant tillstånd liksom beslut i fråga om inlösen av vapen eller

ammunition bör kunna komma under domstolsprövning. Vi föreslår därför att polis-

myndighetens beslut i sådana frågor skall få överklagas till länsrätten.

Kammarrätten skall få pröva ett överklagande från länsrätten endast om

kammarrätten meddelat prövningstillstånd. Kammarrättens beslut att inte meddela

prövningstillstånd skall få överklagas till regeringsrätten. Polismyndighetens

beslut i andra vapenärenden får liksom för närvarande överklagas till

länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får inte överklagas.

 Vi har beträffande ammunition funnit att reglerna för förvärv genom ombud är

befogade och bör bestå. Vi anser inte heller att det är påkallat att ändra

bestämmelserna om ansvarsfrihet vid vissa otillåtna ammunitionsinnehav. Vi

föreslår att tillstånd att inneha ammunition för annat ändamål än skjutning för

att undvika onödigt krångel och besvär skall meddelas utan att en tidsfrist

gäller för förvärvet av ammunitionen.

 Skjutvapen skall enligt vår uppfattning som regel tas om hand av innehavaren.

Undantagsvis bör vapnen emellertid liksom för närvarande kunna förvaras hos

någon annan. Vi föreslår att förvaringsreglerna för skjutvapen inte skall gälla

för effektbegränsade vapen och vapen som gjorts varaktigt obrukbara.

 Lasersikten bör enligt vårt förslag omfattas av vapenlagen och få förvärvas

först efter polismyndighetens tillstånd. Lasersikten som förvärvats före lagens

ikraftträdande skall lösas in av staten. För lasersikten som löses in skall

betalas ersättning med ett belopp som motsvarar marknadsvärdet.

 Undantagsvis bör enligt vårt förslag tillstånd kunna ges att skjuta med

samlarvapen.

 Genom skrivelser som kommit in till utredningen har frågan väckts om

tillståndspliktiga vapendelar tillståndsfritt i vissa fall skall få bytas ut och

om viss nödsignalsutrustning skall få innehas utan tillstånd. Vi föreslår att

tillståndspliktiga vapendelar som skrotas utan tillstånd skall få bytas mot nya

likadana. Bytet skall anmälas till polismyndigheten. Däremot föreslår vi ingen

ändring i tillståndsplikten för signalvapen. Sådana sprayer avsedda för

självförsvar som innehåller tårgas eller andra tårretande ämnen bör omfattas av

vapenlagens regler för skjutvapen. Sprayer som innehåller morfinliknande ämnen

och som ger en temporär bedövning eller förlamning bör också omfattas. Sådana

sprayer som innehåller ämnen som inte är irritationsframkallande, t.ex. livs-

medelsfärg, bör däremot inte vara tillståndspliktiga.

Paintballvapen

Vår uppgift har innefattat att bedöma paintballvapnens farlighet och lämna

förslag till hur dessa vapen skall regleras. Paintballvapen är en relativt ny

företeelse i Sverige. De används vid stridsliknande spel och lekar. Det har inte

kommit till vår kännedom att någon fått allvarligare skador vid

paintballaktiviteter. Vi anser att paintballvapen får anses avsedda för

målskytte och att sådana paintballvapen som har en begränsad effekt således inte

är tillståndspliktiga enligt vapenlagen för den som fyllt 18 år. Paintballvapen

med en högre anslagsenergi är tillståndspliktiga. Enligt vår uppfattning bör

tillstånd att inneha sådana vapen meddelas synnerligen restriktivt. Verksamheten

med paintballvapen behöver enligt vår uppfattning inte regleras med några

särskilda lagstiftningsåtgärder.

Kostnadskonsekvenser

De kostnader som föranleds av våra förslag om utfärdande av europeiska

skjutvapenpass, medgivande av att personer bosatta i Sverige får förvärva

skjutvapen i andra EG-medlemsstater och tillstånd att föra ut skjutvapen ur

landet till en annan EG-medlemsstat bör fullt ut täckas av avgifter. Samma

gäller de kostnader som föranleds av våra övriga förslag i tillståndsfrågor.

 Vi utgår från att våra förslag rörande domstolsprövningen och instansordningen

endast kommer att medföra marginella kostnadskonsekvenser. Förslaget om

prövningstillstånd i kammarrätten för vapenmål får antas medföra att vissa

resurser frigörs.

 Eftersom lasersikten normalt varken förekommer vid jakt eller tävling utgår vi

från att det endast finns en tämligen begränsad mängd och att det föreslagna

inlösenförfarandet därför skulle innebära endast en marginell kostnad för

staten.

 Våra förslag kan således inte förutses medföra några beaktansvärda

kostnadskonsekvenser.

--------------------------------------------------------------------

Betänkandets lagförslag

1 Förslag till Vapenlag

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller skjutvapen och ammunition.

2 § Med skjutvapen förstås i denna lag vapen med vilka kulor, hagel, harpuner

eller andra projektiler kan skjutas ut med hjälp av krutladdningar,

kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande utskjutningsmedel.

3 § Vad som gäller skjutvapen gäller också

 a) anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med skjutvapen,

 b) obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen,

 c) start- och signalvapen som laddas med patroner,

 d) armborst,

 e) tårgasanordningar och andra till verkan och ändamål jämförliga anordningar,

 f) slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor, trummor till

skjutvapen eller armborststommar med avfyrningsanordningar,

 g) anordningar som kan bäras i handen och är avsedda att med elektrisk ström

bedöva människor eller tillfoga dem smärta,

 h) anordningar som gör att skjutvapen kan användas med annan ammunition än de

är avsedda för, och

 i) lasersikten.

4 § Vad som sägs om skjutvapen gäller inte

 a) salutkanoner,

 b) skjutvapen som har tillverkats före år 1890 och som inte är avsedda för

gastäta enhetspatroner,

 c) bultpistoler avsedda för byggnadsarbete,

 d) andra arbetsverktyg avsedda för slakt eller för industriellt eller liknande

bruk, och

 e) skjutanordningar avsedda för livräddning eller liknande ändamål.

5 § Med ammunition förstås i denna lag patroner och projektiler till handvapen

som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana patroner

och projektiler.

6 § Bestämmelser om ammunition som räknas till explosiva varor eller som

innehåller gift finns även i lagen (1985:426) om kemiska produkter och i lagen

(1988:868) om brandfarliga och explosiva varor.

7 § Endast vissa bestämmelser i denna lag gäller

 a) hagel och andra massiva kulor,

 b) projektiler, avsedda för armborst eller för luft-, fjäder- eller

harpunvapen,

 c) kolsyrepatroner,

 d) patronhylsor utan tändhatt avsedda för handvapen som lagen tillämpas på,

och

 e) patroner avsedda för start- eller signalvapen.

 Dessa bestämmelser avser

- förvaring, 5 kap. 1-3 §§ och 11 kap. 2 § e,

- omhändertagande, 6 kap. 3 och 4 §§,

- inlösen, 7 kap. 1 §, och

- förverkande, 9 kap. 5 §.

8 § Denna lag gäller inte staten.

9 § Bestämmelser om utförsel av krigsmateriel finns i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel.

2 kap. Tillstånd

Tillståndsplikt

1 § Tillstånd krävs för att

 a) inneha skjutvapen eller ammunition,

 b) driva handel med skjutvapen, eller

 c) föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige.

 Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnet

- är ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller

ett harpunvapen, och

- har en begränsad effekt i förhållande till andra jämförligaskjutvapen

(effektbegränsade vapen).

 Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd enligt 3

eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

Förutsättningar för tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition

2 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas

 a) enskilda personer,

 b) skyttesammanslutningar, dvs. skytteförbund, skyttekretsar eller skytte-

föreningar som tillhör det frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet,

 c) huvudmän för museer, om museet får statsbidrag enligt särskilda

föreskrifter eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en stiftelse

som står under länsstyrelsens tillsyn: för vapen som skall ingå i samlingarna,

och

 d) auktoriserade bevakningsföretag: för utlåning i samband med bevak-

ningsuppdrag till väktare som har meddelats tillstånd att som lån inneha ett

sådant vapen med ammunition.

3 § En enskild person får meddelas tillstånd att inneha ett skjutvapen om

behov av vapnet föreligger.

 Tillstånd får också meddelas om vapnet huvudsakligen har prydnadsvärde,

samlarvärde eller särskilt affektionsvärde för den sökande. I sådana fall får

vapnet inte utan särskilt tillstånd användas för skjutning.

4 § Tillstånd att inneha ett skjutvapen får meddelas den som har den

skjutskicklighet och utbildning som behövs och endast om det skäligen kan antas

att vapnet inte kommer att missbrukas.

5 § Tillstånd att inneha skjutvapen skall meddelas endast för särskilt angivna

ändamål. Tillståndet får förenas med villkoret att vapnet skall förvaras på ett

visst sätt eller att vapnet skall göras varaktigt obrukbart. Tillståndet får

tidsbegränsas om det med hänsyn till särskilda omständigheter kan förutses att

vapnet inte kommer att behövas varaktigt.

6 § Tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen utom start-

eller signalvapen får meddelas endast om det finns synnerliga skäl.

7 § Om tillstånd att inneha skjutvapen meddelas någon som skall förvärva ett

sådant vapen, gäller tillståndet under förutsättning att förvärvet görs inom sex

månader från dagen för tillståndet eller den längre tid som

tillståndsmyndigheten bestämmer.

8 § Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning

får utan tillstånd inneha ammunition till vapnet.

 Tillstånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas enskilda personer

samt skyttesammanslutningar och huvudmän för museer om det skäligen kan antas

att ammunitionen inte kommer att missbrukas.

9 § Skjutvapen eller ammunition får endast överlåtas till den som har tillstånd

eller rätt att inneha vapnet eller ammunitionen. Om ammunition överlåts genom

ombud skall ombudet ha eget vapentillstånd.

Tillstånd till handel med skjutvapen

10 § Tillstånd att driva yrkesmässig handel med skjutvapen får meddelas den som

har de kunskaper som behövs och som anses vara ordentlig och pålitlig.

Tillståndet får begränsas till att omfatta vissa typer av skjutvapen eller ett

visst antal åt gången. Tillståndet får förenas med villkoret att vapnen skall

förvaras på ett visst sätt.

Tillstånd att föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige

11 § För tillstånd att föra in skjutvapen till Sverige gäller samma

förutsättningar som för tillstånd att inneha vapnen enligt 2-6 §§.

 Tillstånd att föra in ammunition får meddelas den som har rätt att inneha

sådan ammunition i Sverige.

12 § Införseltillstånd ger rätt att under den begränsade tid och för det

ändamål som anges i tillståndet i Sverige inneha de skjutvapen och den

ammunition som förts hit med stöd av tillståndet. Tillståndet gäller under

förutsättning att vapnen och ammunitionen förs in inom sex månader från dagen

för tillståndet eller den längre tid som tillståndsmyndigheten bestämmer.

13 § Skjutvapen eller ammunition får föras in till Sverige utan särskilt

tillstånd i följande fall:

 a) Enskilda personer får föra in sådana skjutvapen som de i Sverige har rätt

att inneha för eget bruk samt ammunition som på lagligt sätt har förvärvats i

Sverige. Detta gäller också sådana skyttesammanslutningar, huvudmän för museer

och bevakningsföretag som kan meddelas tillstånd att inneha skjutvapen.

 b) Medborgare i medlemstaterna i Europeiska gemenskaperna och i Sverige,

Finland och Norge som inte är fast bosatta i Sverige får föra in jakt- eller

tävlingsskjutvapen med tillhörande ammunition från medlemsstater i Europeiska

gemenskaperna, Finland eller Norge till Sverige för tillfällig användning vid

jakt eller tävling i Sverige. Vapnen och ammunitionen får i ett sådant fall

under högst tre månader från dagen för införandet innehas utan tillstånd i

Sverige av den som har fört in vapnen och ammunitionen.

14 § Endast den som har tillstånd att föra in skjutvapen eller ammunition får

förvara dem på tullager eller i frihamn utan medgivande av länsstyrelse eller ta

hand om och i övrigt förfoga över vapnen eller ammunitionen enligt 8 § första

stycket tullagen (1987:1065) utan att de har förtullats.

 I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

15 § Skjutvapen eller ammunition som resande fört med till Sverige för

personligt bruk men inte haft rätt att föra in får de åter föra ut, om de anmält

dessa i behörig ordning för tullmyndigheten. Vapen och ammunition tillfaller

staten om de inte förs ut igen inom antingen fyra månader efter en sådan anmälan

eller den längre tid därefter som Generaltullstyrelsen eller, efter styrelsens

bestämmande, en annan tullmyndighet i det enskilda fallet bestämmer. I ett

sådant fall skall de behandlas som om de hade förklarats förverkade.

16 § Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd

att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av handelstillståndet.

Tillståndsmyndighet

17 § Polismyndigheten prövar frågor om tillstånd enligt denna lag.

Register över vapeninnehav

18 § Polismyndigheten skall föra register över tillståndspliktiga vapeninnehav

och beslut enligt denna lag.

3 kap. Utlåning av skjutvapen

1 § Den som har rätt att inneha skjutvapen får under högst två veckor låna ut

vapnet för samma ändamål som tillståndet avser.

2 § Ett skjutvapen får inte lånas ut till den som kan antas komma att

missbruka vapnet.

3 § Vapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

 a) vapnet skall användas vid en övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning,

 b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas under

långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

 c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas och

användas under långivarens uppsikt, eller

 d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid tävling

eller övning.

4 § Enhandsvapen och helautomatiska vapen får lånas ut endast för användning

under långivarens uppsikt eller för övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning.

 Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

5 § Om innehavet av ett skjutvapen kräver att den enskilde skall ha avlagt

skytteprov eller genomgått en viss utbildning eller på annat sätt visat sig vara

lämplig att inneha vapnet, får ett sådant vapen lånas ut endast till den som

uppfyller samma krav.

 Detta gäller dock inte när vapnet skall användas enbart för provskjutning,

övning eller tävling på skjutbana eller vid jakt under långivarens uppsikt.

6 § Vapenhandlare får låna ut skjutvapen till den som fyllt arton år för sådan

provskjutning på skjutbana som äger rum under uppsikt av en skyttesammanslutning

eller vapenhandlaren själv eller någon annan person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid provskjutning.

 Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

7 § Den som lånar ut skjutvapen till någon som är fast bosatt i en stat som har

tillträtt den europeiska konventionen av den 28 juni 1978 om kontroll av

enskilda personers införskaffande och innehav av skjutvapen (den europeiska

vapenkonventionen) skall omedelbart anmäla utlåningen till polismyndigheten, om

inte låntagaren skall inneha och använda vapnet endast inom Sverige.

8 § Skjutvapen får inte lånas ut till den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet till innehav av skjutvapen återkallat, om

inte låntagaren ändå är berättigad att inneha vapen av den typ som lånet avser.

Detta hindrar dock inte att ett vapen efter särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för övning eller tävling som äger rum under uppsikt av

en skyttesammanslutning.

4 kap. Ändring, reparation och skrotning av skjutvapen

1 § Ett tillstånd upphör att gälla, om den som innehar ett skjutvapen ändrar

det så att det till funktions- eller verkningsgrad blir ett väsentligt

annorlunda vapen. Den som har tillstånd att driva handel med vapen får dock

vidta sådana åtgärder, om det ändrade vapnet omfattas av tillståndet.

2 § Vid reparation av skjutvapen får, utan särskilt tillstånd, förslitna eller

på annat sätt oanvändbara slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar,

lådor och trummor eller armborststommar med avfyrningsanordningar bytas ut mot

nya likadana vapendelar.

3 § Den som har tillstånd att inneha slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor,

stommar, lådor och trummor eller armborststommar med avfyrningsanordningar får

utan särskilt tillstånd byta ut dessa mot nya likadana om de lämnas för

skrotning. Bytet skall anmälas till polismyndigheten.

4 § För reparation, översyn eller skrotning får skjutvapen lämnas till och

tillfälligt innehas av den som får driva handel med sådana vapen eller den som

av polismyndigheten har godkänts att ta emot vapen för sådana åtgärder. För

reparation eller översyn får ett vapen lämnas till den som skulle ha rätt att

låna och självständigt handha vapnet.

5 § Den som lämnar ett vapen för skrotning skall senast inom en månad anmäla

detta till polismyndigheten.

5 kap. Förvaring och transport av skjutvapen eller ammunition

1 § Den som innehar skjutvapen eller ammunition är skyldig att ta hand om och

hålla dessa under sådan uppsikt att det inte är fara för att någon obehörig

kommer åt dem.

2 § Skjutvapen eller ammunition skall förvaras i säkerhetsskåp, under säkert

lås eller på något annat lika betryggande sätt.

 Om ett vapen inte förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert

förvaringsutrymme, skall en vapendel tas bort från vapnet så att det inte kan

användas. Detta dock endast om någon vapendel kan tas bort utan avsevärd

svårighet. Vapen, vapendel och ammunition skall förvaras var för sig.

 Dessa krav på förvaring gäller inte för start- och signalvapen och

effektbegränsade vapen samt ammunition till sådana vapen. De gäller inte heller

för vapen som gjorts varaktigt obrukbara.

3 § En innehavare som inte kan ta hand om sitt vapen eller sin ammunition får

lämna över vapnet eller ammunitionen till någon annan för förvaring under högst

tre år åt gången. Detta dock först efter skriftligt anmälan till

polismyndigheten. Vapnet eller ammunitionen får dock inte förvaras hos en person

som är under arton år eller som kan antas missbruka vapnen eller ammunitionen.

 Den hos vilken vapnen förvaras får inte använda vapnen utan tillstånd att

inneha sådana vapen.

4 § Den som skickar eller transporterar ett skjutvapen eller ammunition skall

vidta betryggande åtgärder för att förhindra att någon obehörig kommer åt vapnet

eller ammunitionen.

5 § Den som för personligt bruk skall föra ut skjutvapen ur Sverige till en

stat som har tillträtt den europeiska vapenkonventionen skall före utförseln

anmäla detta till polismyndigheten, om vistelsen i den främmande staten skall

vara i mer än tre månader.

6 kap. Återkallelse av tillstånd och omhändertagande av vapen och ammunition

Återkallelse av tillstånd

1 § Ett tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition eller att föra in

skjutvapen eller ammunition till Sverige får återkallas, om

 a) tillståndshavaren visat att han är olämplig att inneha vapnet eller

ammunitionen,

 b) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 c) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

2 § Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen får återkallas, om

 a) tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen,

 b) tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel,

 c) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 d) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Omhändertagande av vapen och ammunition

3 § Polismyndigheten får besluta att ett vapen med tillhörande ammunition skall

tas hand om, om

- det finns risk att vapnet missbrukas, eller

- det är sannolikt att tillståndet att inneha vapnet kommer att återkallas och

det finns särskilda omständigheter som kräver ett omhändertagande.

 Om risken för missbruk är överhängande, får vapen eller ammunition tas hand om

även utan ett sådant beslut. Åtgärden skall skyndsamt anmälas till

polismyndigheten, som omedelbart skall pröva om omhändertagandet skall bestå.

4 § Om det finns någon som har rätt att inneha och förfoga över det som tagits

hand om skall varan lämnas tillbaka så snart det skäligen kan antas att det inte

längre finns någon risk för missbruk.

7 kap. Inlösen av vapen och ammunition

1 § Skjutvapen eller ammunition skall lösas in av staten, om

 a) tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen har återkallats utan att

dessa samtidigt har förklarats förverkade eller tagits i beslag,

 b) innehavaren har avlidit,

 c) ansökan har avslagits om tillstånd att inneha ett vapen eller ammunition

som förvärvats genom arv, testamente eller bodelning, eller

 d) domstol har beslutat att ett vapen eller ammuntion som innehas av någon

utan tillstånd inte skall förverkas eller åklagaren i ett sådant fall har

beslutat att inte föra talan om förverkande.

2 § Vapnet eller ammunitionen skall inte lösas in, om de lämnas för skrotning

eller överlåts till någon som har rätt att inneha vapnet eller ammunitionen och

om detta görs inom

 a) ett år från det att innehavaren avled, eller

 b) tre månader från det att tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen

återkallades, ansökan om innehav avslogs eller beslut i förverkandefrågan

meddelades av domstol eller åklagare eller beslaget hävdes.

 Vapnet eller ammunitionen skall inte heller lösas in om ansökan om tillstånd

att inneha vapnet görs inom samma tid. Avslås ansökan skall vapnet eller

ammunitionen lösas in, om de inte inom tre månader från dagen för beslutet i

tillståndsärendet överlåtits till någon som har rätt att inneha vapnet eller

ammunitionen.

 Polismyndigheten får medge förlängning av tidsfristerna, varje gång med högst

sex månader.

3 § Innehavare av ett vapen eller ammunition som skall lösas in är skyldiga att

efter polismyndighetens beslut lämna över vapnet eller ammunitionen till

polismyndigheten eller den som myndigheten bestämmer. Om det finns

tillståndsbevis eller andra motsvarande handlingar, skall även de lämnas över.

4 § För vapen eller ammunition som löses in skall betalas ersättning med ett

belopp som motsvarar marknadsvärdet.

8 kap. Vapen i dödsbo och konkursbo

1 § Skjutvapen som ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo får utan särskilt

tillstånd innehas av den som har tagit hand om boet.

2 § Om ett skjutvapen ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo, får

polismyndigheten besluta att vapnet tills vidare skall förvaras av myndigheten

eller någon annan som myndigheten anvisar, när det finns särskild anledning till

det. Den som har hand om boets egendom är i så fall skyldig att efter

polismyndighetens beslut lämna över vapnet till den som skall förvara det.

3 § Bestämmelser om inlösen av vapen i dödsbo finns i 7 kap. 1 § b och c, 2 § a

och 3 §.

9 kap. Ansvar och påföljd

1 § Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller

överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha

vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år.

 Om brottet anses som grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

 Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till

böter eller fängelse i högst sex månader.

2 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

 a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det för något

annat ändamål än det som tillståndet avser,

 b) bryter mot bestämmelsen om användning vid förvaring i 5 kap. 3 § andra

stycket eller om transport i 5 kap. 4 § eller mot någon föreskrift om förvaring

av vapen som meddelats med stöd av denna lag,

 c) bryter mot bestämmelserna om förvaring i 5 kap. 1-3 §§ i fråga om

skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för

museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som

innehas av vapenhandlare,

 d) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer beslut att

lämna över ammunition för inlösen,

 e) överlåter ammunition till den som inte har rätt att inneha ammunitionen,

eller

 f) driver handel med skjutvapen utan tillstånd.

 Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa fall.

3 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att

 a) omedelbart på föreskrivet sätt anmäla till polismyndigheten att ett

skjutvapen lånas ut till någon som är fast bosatt i en stat som har tillträtt

den europeiska vapenkonventionen,

 b) i förväg anmäla till polismyndigheten att ett skjutvapen för personligt

bruk förs ut ur Sverige till en stat som har tillträtt den europeiska

vapenkonventionen, eller

 c) inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till polismyndigheten att ett

vapen lämnats till skrotning.

4 § Bestämmelser om ansvar för olovlig införsel av vapen eller ammunition och

för försök till ett sådant brott finns i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

5 § Ett vapen som innehafts, överlåtits eller lånats ut enligt 1 § eller som

använts enligt 2 § a skall förklaras förverkat, om detta inte är uppenbart

oskäligt. Även ammunition som innehafts enligt 2 § d eller överlåtits enligt

2 § e får förklaras förverkad, om detta inte är uppenbart oskäligt. I stället

för vapnet eller ammunitionen kan vapnets eller ammunitionens värde förklaras

förverkat.

6 § Rättegångsbalkens bestämmelser om beslag gäller även vid ett förverkande

enligt denna lag. Bestämmelsen att åtal skall väckas inom viss tid gäller endast

då rätten utsatt en sådan tid.

10 kap. Överklagande

1 § En polismyndighets beslut enligt 2 kap. 2 och 10 §§ eller 6 kap. 1 och 2 §§

eller i fråga om inlösen av skjutvapen eller ammunition får överklagas hos

länsrätten. Kammarrätten får pröva ett överklagande från länsrätten endast om

kammarrätten meddelat prövningstillstånd enligt 34 a § förvaltningsprocesslagen

(1971:291).

 En polismyndighets beslut i andra ärenden enligt denna lag får överklagas hos

länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får inte överklagas.

2 § En polismyndighets, länsstyrelses och domstols beslut enligt denna lag

skall gälla omedelbart, om inte annat förordnas. En polismyndighets beslut om

återkallelse av handelstillstånd skall dock gälla omedelbart endast i fall då så

har förordnats i beslutet. Ett sådant förordnande får meddelas om det finns

särskilda skäl.

11 kap. Bemyndiganden

1 § Regeringen bemyndigas att föreskriva att

 a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas i fråga om

föremål som är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa

eller personliga säkerhet,

 b) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till

- statliga tjänstemän, personer som tillhör försvars-, civilförsvars- eller

polisväsendet, om dessa är skyldiga att inneha vapnet för tjänsten, eller

- den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel,

 c) andra sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd att

inneha skjutvapen,

 d) undantag får göras för vissa typer av vapen från skyldigheten att till

polismyndigheten anmäla

- utlåning av skjutvapen till någon som är fast bosatt i en stat som har

tillträtt den europeiska vapenkonventionen, och

- utförsel av vapen ur Sverige till en stat som tillträtt konventionen,

 e) undantag får göras från 2 kap. 1 § för innehav av skjutvapen som lämnats

över från staten till skyttesammanslutningar,

 f) andra än polismän får ta hand om vapen och ammunition enligt 6 kap. 3 §

eller ta vapen och ammunition i beslag enligt 9 kap. 6 §, och

 g) anmälningsskyldighet till polismyndigheten i vissa fall skall gälla för

läkare som ansvarar för den psykiatriska vården av en patient som är intagen på

sjukvårdsinrättning för vård av psykisk störning, om patienten kan tänkas inneha

ett skjutvapen som patienten inte bör inneha.

2 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigas att

föreskriva

 a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller signalvapen,

 b) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de villkor i övrigt som

skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen,

 c) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen och

vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel,

 d) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen,

 e) krav för vapenhandlares, museers och skyttesammanslutningars förvaring av

andra vapen än effektbegränsade vapen och för skyttesammanslutningars förvaring

av ammunition,

 f) de villkor i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd enligt denna

lag,

 g) att ett europeiskt skjutvapenpass skall utfärdas på begäran av den som har

tillstånd att inneha ett skjutvapen för jakt eller tävling i Sverige samt

villkor för och förfaringssätt vid utfärdande av ett sådant pass,

 h) villkor för och förfaringssätt vid medgivande av att personer bosatta i

Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i andra EG-stater, och

 i) att den som förvärvat ett skjutvapen i Sverige och som är bosatt i en annan

EG-stat skall underrätta den staten om förvärvet.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Genom lagen upphävs vapenlagen (1973:1176).

 3. Ett beslut enligt vapenlagen (1973:1176) gäller som beslut enligt denna

lag.

 4. I fråga om överklagande av ett beslut som har meddelats före lagens

ikraftträdande gäller äldre bestämmelser.

 5. Innehar någon vid lagens ikraftträdande ett lasersikte, får han fortfarande

inneha siktet utan tillstånd till den 1 juli 1995 eller, om ansökan om tillstånd

har gjorts före den tidpunkten, till dess ansökan har blivit slutligt prövad.

 Avslås en ansökan om tillstånd att inneha ett lasersikte som innehafts vid

lagens ikraftträdande skall lasersiktet lösas in av staten. För ett lasersikte

som löses in skall betalas ersättning med ett belopp som motsvarar

marknadsvärdet.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdesskatt

 Härigenom föreskrivs att 15 § lagen (1968:430) om mervärdesskatt skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §

 Redovisning av skatt för viss redovisningsperiod skall omfatta affärshändelser

genom vilka redovisningsskyldighet har inträtt enligt 5 a §.

 Uppkommer förlust på fordran, för vilken utgående skatt har redovisats, får

ett mot denna skatt svarande belopp avdragas i redovisningen för den period då

förlusten uppkommer. Inflyter därefter betalning för sådan fordran skall

beloppet åter upptagas i redovisningen. Återtages vara med stöd av förbehåll om

återtaganderätt enligt konsumentkreditlagen (1992:830) eller lagen (1978:599) om

avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. får avdrag göras för vad säljaren vid

avräkning gottskriver köparen för värdet av den återtagna varan, endast om det

kan visas att köparen helt saknat rätt till avdrag för ingående skatt som hänför

sig till dennes förvärv av varan.

 Lämnas återbäring, bonus eller annan rabatt, som icke utgör s.k. villkorlig

rabatt, i efterhand och avser förmånen skattepliktig omsättning, för vilken

utgående skatt redovisats, får belopp motsvarande den del av den tidigare

redovisade skatten som belöpt på den utgivna förmånen avdragas i den ordning som

gäller för den skattskyldiges redovisning av utgående skatt. Utges förmånen till

skattskyldig skall avdraget grundas på kreditnota eller motsvarande handling. Av

handlingen skall framgå minskningen av både vederlag och skatt.

 Handling som avses i tredje stycket skall ligga till grund även för avdrag för

annan kundkreditering som avser skattepliktig omsättning.

 Uthyr eller upplåter den som är skattskyldig enligt 2 § tredje stycket, inom

tre år från utgången av det kalenderår under vilket skattskyldighet inträtt

enligt meddelat beslut, fastigheten eller del därav till annan än som anges i

2 § tredje stycket, skall beloppet av åtnjutna avdrag för ingående skatt för

ifrågavarande fastighet eller del därav återföras. Sker sådan uthyrning eller

upplåtelse sedan tre men inte sex år har förflutit från utgången av det

kalenderår under vilket skattskyldighet har inträtt enligt meddelat beslut skall

återföring göras med hälften av det belopp som nu sagts.

 Vad som sägs i femte stycket tillämpas även när fastighetsägaren tar uthyrd

eller upplåten fastighet eller del därav i anspråk för användning i verksamhet

som ej medför skattskyldighet samt när uthyrd eller upplåten fastighet säljs.

 Återföring skall ske i deklarationen för den redovisningsperiod under vilken

den skattepliktiga uthyrningen eller upplåtelsen har upphört eller fastigheten

har sålts.

 Exporteras en vara av det slag som anges nedan, skall den ingående mervärdes-

skatt som hänför sig till förvärvet av varan återföras, om den skattskyldige

inte visar att varan har innehafts endast av skattskyldiga. De varor som avses

är

 1) andra varor än sådana som avses i 18 § fjärde stycket och som helt eller

till väsentlig del består av guld, silver eller platina,

 2) naturpärlor, naturliga och syntetiska ädelstenar,

 3) varor, som helt eller till väsentlig del består av koppar, mässing, tenn,

brons eller nysilver,

--------------------------------------------------------------------

 4) vapen med undantag av sådana 4) vapen med undantag av sådana

skjutvapen som omfattas av skjutvapen som omfattas av

vapenlagen (1973:1176), vapenlagen (0000:0000),

 5) alster av bildkonst,

 6) konstalster av glas, porslin eller annan keramik,

 7) möbler,

 8) fartyg eller luftfartyg.

 Återföring enligt åttonde stycket skall ske i deklarationen för den redo-

visningsperiod under vilken varan har exporterats.

 Redovisningen av skatt, som hänför sig till omsättning enligt punkt 2 första

stycket g) av anvisningarna till 2 § och som avser nyttjande av personbil, får

anstå till den sista redovisningsperioden under det kalenderår nyttjandet har

skett.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

--------------------------------------------------------------------

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande

knivar och andra farliga föremål

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och

andra farliga föremål skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om vapen och andra I fråga om vapen och andra föremål

föremål som vapenlagen (1973:1176) som vapenlagen (0000:0000) är

är tillämplig på gäller tillämplig på gäller föreskrifterna

föreskrifterna där i stället för där i stället för denna lag.

denna lag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel

 Härigenom föreskrivs att 3, 4 och 6 §§ lagen (1992:1300) om krigsmateriel

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från detta tillståndskrav för

--------------------------------------------------------------------

 1. ändring eller ombyggnad av 1. ändring eller ombyggnad av

skjutvapen i de fall som avses i skjutvapen i de fall som avses i

24 § första stycket vapenlagen 4 kap. 1 § vapenlagen (0000:

(1973:1176), 0000),

 2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition för tillverkarens eget

bruk.

 Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana statliga myndigheter som

inte är affärsverk.

 4 §

 Verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinningar rörande

krigsmateriel och metoder för framställning av sådan materiel får inte bedrivas

här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här får inte heller utom landet bedriva sådan verksamhet

utan regeringens tillstånd.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för sådana statliga

myndigheter som inte är affärsverk.

 Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för verksamhet som

avser tillhandahållande av krigsmateriel till svenska statliga myndigheter eller

sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra stycket, om

verksamheten avser tillhandahållande av krigsmateriel som tillhör

tillståndshavaren och som finns inom landet eller tillhandahållande av

uppfinning eller metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har till-stånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får meddela före- Regeringen får meddela föreskrif-

skrifter om undantag från till- ter om undantag från till-

ståndskravet enligt första och ståndskravet enligt första och

andra styckena i fråga om sådan andra styckena i fråga om sådan

handel med skjutvapen som handel med skjutvapen som

regleras genom föreskrifterna i regleras genom föreskrifterna i

vapenlagen (1973:1176) eller vapenlagen (0000:0000) eller sådan

sådan hantering av ammunition hantering av ammunition eller

eller annan explosiv vara som annan explosiv vara som regleras

regleras genom föreskrifterna i genom föreskrifterna i lagen

lagen (1988:868) om brandfarliga (1988:868) om brandfarliga och

och explosiva varor. explosiva varor.

 6 §

 Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan tillstånd av regeringen, om

inte annat följer av denna lag eller annan författning. I fråga om programvara

likställs med utförsel överföring till utlandet genom telekommunikation eller på

annat liknande sätt.

 I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller som i övrigt inte

är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att föredra ärenden om

utförsel av krigsmateriel pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om utförsel av

 1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild persons räkning samt

skjutvapen och därtill hörande ammunition för användning vid jakt, tävling eller

övning utom riket,

 2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan liknande åtgärd,

 3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i 2,

--------------------------------------------------------------------

 4. sådana jakt- och tävlings- 4. sådana jakt- och tävlings-

skjutvapen och tillhörande ammu- skjutvapen och tillhörande ammu-

nition som har förts in i landet nition som har förts in i landet i

i enlighet med bestämmelserna i enlighet med bestämmelserna i

16 § 2 vapenlagen (1973:1176). 2 kap. 13 § b vapenlagen (0000:

 0000).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

Remissinstanserna - Vapenlagen och EG

(SOU 1994:4)

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Hovrätten för Nedre

Norrland, Karlstads tingsrätt, Malmö tingsrätt, Stockholms tingsrätt, Umeå

tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Kalmar län, Länsrätten i

Stockholms län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Statens kriminaltekniska

laboratorium, Polismyndigheten i Göteborg, Polismyndigheten i Helsingborg,

Polismyndigheten i Jönköping, Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i

Östersund, Brottsförebyggande rådet, Krigsmaterielinspektionen, Kommers-

kollegium, Försvarsmaktens organisationsmyndighet, Statens försvarshistoriska

museer, Försvarets forskningsanstalt, Barnombudsmannen, Generaltullstyrelsen,

Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, Sprängämnesinspektionen, SP- Sveriges

Provnings- och Forskningsinstitut, Länsstyrelsen i Kronobergs län, Länsstyrelsen

i Norrbottens län, Länsstyrelsen i Södermanlands län, Konsumentverket, Statens

naturvårdsverk, Kommittén om nya former för narkotikabekämpning i ett EU-

perspektiv (Ju 1994:01), Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges Riksidrottsförbund, Svenska Jägareförbundet,Frivilliga skytterörelsen,

Svenska Sportskytteförbundet, Svenska Pistolskytteförbundet, Sveriges

Vapenägares Förbund, Svenska Vapenstiftelsen, Samlarförbundet Nordstjärnan samt

Leverantörsföreningen för Sport- och Fritidsartiklar.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagarna vid Åklagarmyndigheten

i Stockholm, Regionåklagarmyndigheten i Karlstad och Regionåklagarmyndighten i

Luleå.

 Riksidrottsförbundet har bifogat ett yttrande från Sveriges Militäridrotts-

och Mångkampsförbund.

 Yttrande har därutöver inkommit från inkommit från Länsstyrelsen i Göteborgs

och Bohus län, Kullens Skyttesällskap och John-Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

 Riksförbundet Hem och Skola, Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens Jägare, Svenska

Armborst Unionen, Svenska Svartkrutsfederationen samt Sveriges

Vapenhandlareförening har såsom remissinstanser inbjudits att lämna synpunkter,

men har inte avhörts.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till vapenlag

 Härigenom föreskrivs följande.

--------------------------------------------------------------------

1 kap. Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som i lagen

jämställs med skjutvapen.

2 § Med skjutvapen förstås i denna lag vapen med vilka kulor, hagel, harpuner

eller andra projektiler kan skjutas ut med hjälp av krutladdningar,

kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande utskjutningsmedel.

3 § Vad som sägs om skjutvapen gäller också

 a) anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med skjutvapen,

 b) obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen,

 c) start- och signalvapen som laddas med patroner,

 d) armborst,

 e) tårgasanordningar och andra till verkan och ändamål jämförliga anordningar,

 f) slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor och trummor till

skjutvapen, eller armborststommar med avfyrningsanordningar,

 g) anordningar som kan bäras i handen och är avsedda att med elektrisk ström

bedöva människor eller tillfoga dem smärta, och

 h) anordningar som gör att skjutvapen kan användas med annan ammunition än de

är avsedda för.

4 § Vad som sägs om skjutvapen gäller inte

 a) salutkanoner,

 b) skjutvapen som har tillverkats före år 1890 och som inte är avsedda för

gastäta enhetspatroner,

 c) bultpistoler avsedda för byggnadsarbete,

 d) andra arbetsverktyg avsedda för slakt eller för industriellt eller liknande

bruk, och

 e) skjutanordningar avsedda för livräddning eller liknande ändamål.

5 § Med ammunition förstås i denna lag patroner och projektiler till handvapen

som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana patroner

och projektiler.

6 § Bestämmelser om ammunition som räknas till explosiva varor eller som

innehåller gift finns även i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor och i lagen (1985:426) om kemiska produkter.

7 § Denna lag gäller inte

 a) hagel och andra massiva kulor,

 b) projektiler avsedda för armborst eller för luft-, kolsyre-, fjäder- eller

harpunvapen,

 c) kolsyrepatroner,

 d) patronhylsor utan tändhatt avsedda för handvapen som lagen tillämpas på,

och

 e) patroner avsedda för start- eller signalvapen.

8 § Denna lag gäller inte skjutvapen och ammunition som innehas av staten.

2 kap. Tillstånd

Tillståndsplikt

1 § Tillstånd krävs för att

 a) inneha skjutvapen eller ammunition,

 b) driva handel med skjutvapen, eller

 c) föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige.

 Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnetär ett kolsyre-,

luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett harpunvapen,

och om det har en begränsad effekt i förhållande till andra

jämförliga skjutvapen (effektbegränsade vapen).

 Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd enligt 3

eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

Tillståndsmyndighet

2 § Polismyndigheten prövar frågor om tillstånd enligt denna lag.

Tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition

3 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas

 a) enskilda personer,

 b) skytteförbund, skyttekretsar eller skytteföreningar som tillhör det

frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet (skyttesammanslutningar),

 c) huvudmän för museer, om museet får statsbidrag enligt särskilda

föreskrifter eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en stiftelse

som står under länsstyrelsens tillsyn: för vapen som skall ingå i samlingarna,

och

 d) auktoriserade bevakningsföretag: för utlåning till väktare som har

meddelats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen.

4 § En enskild person får meddelas tillstånd att inneha ett skjutvapen endast

om den enskilde behöver vapnet. Tillstånd att inneha ett skjutvapen som

huvudsakligen har samlarvärde, prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för andra ändamål än skjutning. I ett sådant fall

får vapnet inte utan särskilt tillstånd användas för skjutning.

5 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det skäligen kan

antas att vapnet inte kommer att missbrukas.

 Tillstånd får meddelas endast för särskilt angivna ändamål. Tillståndet får

förenas med villkor att vapnet skall förvaras på ett visst sätt eller att vapnet

skall göras varaktigt obrukbart. Tillståndet får tidsbegränsas, om det med

hänsyn till särskilda omständigheter kan förutses att vapnet inte kommer att

behövas varaktigt.

6 § Tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen får meddelas

endast om det finns synnerliga skäl. Detta gäller dock inte för start- eller

signalvapen.

7 § Om tillstånd att inneha skjutvapen meddelas någon som skall förvärva ett

sådant vapen, gäller tillståndet under förutsättning att förvärvet görs inom sex

månader från dagen för tillståndet eller den längre tid som polismyndigheten

bestämmer.

8 § Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning

får utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om ammunitionen är

avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten till innehav av vapnet

avser.

 Tillstånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas enskilda personer

samt sådana skyttesammanslutningar och huvudmän för museer som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte

kommer att missbrukas.

9 § Skjutvapen eller ammunition får överlåtas endast till den som har tillstånd

eller rätt att inneha vapnet eller ammunitionen. Om ammunition överlåts genom

ombud skall ombudet ha eget vapentillstånd.

Tillstånd till handel med skjutvapen

10 § Tillstånd att driva handel med skjutvapen får meddelas den som har rätt

att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är ordentlig och

pålitlig. Tillstånd får meddelas endast för handel som skall bedrivas

yrkesmässigt.

 Tillståndet medför rätt att inneha skjutvapen. Tillståndet får dock begränsas

till att omfatta vissa typer av skjutvapen eller ett visst antal åt gången.

Tillståndet får förenas med villkor att vapnen skall förvaras på ett visst sätt.

Tillstånd att föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige

11 § För tillstånd att föra in skjutvapen till Sverige gäller samma

förutsättningar som för tillstånd att inneha vapnen enligt 3-6 §§.

 Tillstånd att föra in ammunition får meddelas den som har rätt att inneha

ammunitionen i Sverige, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer

att missbrukas.

12 § Införseltillstånd ger rätt att under den begränsade tid och för det

ändamål som anges i tillståndet i Sverige inneha de skjutvapen och den

ammunition som förts hit med stöd av tillståndet. Tillståndet gäller under

förutsättning att vapnen och ammunitionen förs in inom sex månader från dagen

för tillståndet eller den längre tid som polismyndigheten bestämmer.

13 § Skjutvapen eller ammunition får föras in till Sverige utan särskilt

tillstånd i följande fall:

 a) Enskilda personer får föra in de skjutvapen och den ammunition som de i

Sverige har rätt att inneha. Detta gäller också sådana skyttesammanslutningar,

huvudmän för museer och bevakningsföretag som kan meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen.

 b) Enskilda personer som har permanent tillstånd från behörig myndighet i

Danmark, Finland eller Norge att där inneha jakt- eller tävlingsskjutvapen för

eget bruk, får medföra dessa vapen med tillhörande ammunition till Sverige för

tillfällig användning vid jakt eller tävling i Sverige. Vapnen och ammunitionen

får i ett sådant fall under högst tre månader från dagen för införandet innehas

utan tillstånd i Sverige av dem som har fört in egendomen.

14 § Endast den som har tillstånd att föra in skjutvapen eller ammunition får

förvara sådan egendom på tullager eller i frihamn utan medgivande av

länsstyrelse eller ta hand om och i övrigt förfoga över vapnen eller

ammunitionen enligt 7 § första stycket tullagen (1994:1550) utan att egendomen

har förtullats.

 I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

15 § Skjutvapen eller ammunition, som en resande fört med till Sverige för

personligt bruk men inte haft rätt att föra in, får åter föras ut, om egendomen

anmälts i behörig ordning för tullmyndigheten. Vapnen och ammunitionen

tillfaller staten om egendomen inte förs ut inom antingen fyra månader efter en

sådan anmälan eller den längre tid därefter som Generaltullstyrelsen eller,

efter styrelsens bestämmande, en annan tullmyndighet i det enskilda fallet

bestämmer. I ett sådant fall skall egendomen behandlas som om den hade

förklarats förverkad.

16 § Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd

att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av handelstillståndet.

Register över vapeninnehav

17 § Polismyndigheten skall föra register över tillståndspliktiga vapeninnehav

och beslut enligt denna lag.

3 kap. Utlåning av skjutvapen

1 § Den som har rätt att inneha ett skjutvapen får under högst två veckor låna

ut vapnet för samma ändamål som tillståndet avser.

2 § Ett skjutvapen får inte lånas ut till den som kan antas komma att

missbruka vapnet.

3 § Ett skjutvapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

 a) vapnet skall användas vid en övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning,

 b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas under

långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

 c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas och

användas under långivarens uppsikt,

 d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid tävling

eller övning, eller

 e) låntagaren har tillstånd att inneha ett vapen av samma typ.

4 § Enhandsvapen och helautomatiska vapen får lånas ut endast för användning

under långivarens uppsikt eller för övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning.

 Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

5 § Om innehavet av ett skjutvapen kräver att den enskilde skall ha avlagt

skytteprov eller genomgått en viss utbildning eller på annat sätt visat sig vara

lämplig att inneha vapnet, får ett sådant vapen lånas ut endast till den som

uppfyller samma krav.

 Detta gäller dock inte när vapnet skall användas enbart för provskjutning,

övning eller tävling på skjutbana eller vid jakt under långivarens uppsikt.

6 § Vapenhandlare får låna ut skjutvapen till den som fyllt arton år för sådan

provskjutning på skjutbana som äger rum under uppsikt av en skyttesammanslutning

eller vapenhandlaren själv eller någon annan person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid provskjutning.

 Kravet på uppsikt gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett

vapen av den typ som lånet avser eller i fråga om start- eller signalvapen.

7 § Ett auktoriserat bevakningsföretag får i samband med bevaknings-uppdrag som

kräver beväpning låna ut skjutvapen till företagets väktare. Företaget får dock

endast låna ut vapen till den som har meddelats särskilt tillstånd att som lån

inneha skjutvapen för sådant ändamål.

8 § Skjutvapen får inte lånas ut till den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet till innehav av skjutvapen återkallat, om

inte låntagaren ändå är berättigad att inneha vapen av den typ som lånet avser.

Detta hindrar dock inte att ett vapen efter särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för övning eller tävling som äger rum under uppsikt av

en skyttesammanslutning.

4 kap. Ändring, reparation och skrotning av skjutvapen

1 § Ett tillstånd att inneha ett skjutvapen upphör att gälla, om vapnet ändras

så att det till funktions- eller verkningsgrad blir ett väsentligt annorlunda

vapen. Detta gäller dock inte om innehavaren har tillstånd att driva handel med

skjutvapen och även det ändrade vapnet omfattas av tillståndet.

2 § Vid reparation av ett skjutvapen får, utan särskilt tillstånd, en försliten

eller på annat sätt oanvändbar vapendel bytas ut mot en ny likadan.

 Den som har särskilt tillstånd att inneha slutstycken, ljuddämpare, eldrör,

pipor, stommar, lådor eller trummor eller armborststommar med

avfyrningsanordningar får utan tillstånd byta ut en sådan del mot en ny likadan,

om den utbytta delen lämnas för skrotning. Bytet skall genast anmälas till

polismyndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga tillståndsbeviset samt ett

intyg från mottagaren att vapendelen har tagits emot för skrotning.

3 § För reparation, översyn eller skrotning får skjutvapen lämnas till och

tillfälligt innehas av den som får driva handel med sådana vapen eller den som

av polismyndigheten har godkänts att ta emot vapen för sådana åtgärder. För

reparation eller översyn får ett vapen också lämnas till den som skulle ha rätt

att låna och självständigt handha vapnet.

4 § Den som lämnar ett vapen för skrotning skall senast inom en månad anmäla

detta till polismyndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga tillståndsbeviset

samt ett intyg från mottagaren att vapnet tagits emot för skrotning.

5 kap. Förvaring och transport av skjutvapen och ammunition

1 § Den som innehar skjutvapen eller ammunition är skyldig att ta hand om

egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att

någon obehörig kommer åt den.

2 § Skjutvapen och ammunition skall förvaras under säkert lås eller på något

annat lika betryggande sätt.

 Om ett vapen inte förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert

förvaringsutrymme, skall en vapendel tas bort från vapnet så att det inte kan

användas. Detta gäller dock endast om någon vapendel kan tas bort utan avsevärd

svårighet. Vapen, vapendel och ammunition skall förvaras var för sig.

 Dessa krav på förvaring gäller inte för start- och signalvapen.

3 § En innehavare som inte kan ta hand om sitt vapen eller sin ammunition får

lämna över vapnet eller ammunitionen till någon annan för förvaring under högst

tre år åt gången. En sådan åtgärd får vidtas först efter skriftlig anmälan till

polismyndigheten. Vapnet eller ammunitionen får dock inte förvaras hos en person

som är under arton år eller som kan antas missbruka vapnet eller ammunitionen.

 Den hos vilken vapnet förvaras får använda vapnet endast om han eller hon har

tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 § Den som skickar eller transporterar ett skjutvapen eller ammunition skall

vidta betryggande åtgärder för att förhindra att någon obehörig kommer åt vapnet

eller ammunitionen.

5 § När det finns särskild anledning till det får en polismyndighet även i annat

fall än som avses i 2 kap. besluta att tillstånd att inneha skjutvapen skall

förenas med villkor att vapnet skall förvaras på visst sätt.

6 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och ammunition samt

anmälningsskyldighet

Återkallelse av tillstånd

1 § Ett tillstånd att inneha skjutvapen eller att föra in skjutvapen till

Sverige får återkallas av polismyndigheten om

 a) tillståndshavaren missbrukat vapnet,

 b) tillståndshavaren visat oaktsamhet med vapnet,

 c) tillståndshavaren på annat sätt visat sig vara olämplig att inneha vapen,

 d) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 e) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

2 § Ett tillstånd att inneha ammunition får återkallas av polismyndigheten om

 a) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns,

 b) tillståndshavaren har missbrukat sin ammunition, eller

 c) om det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

3 § Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen får återkallas av

polismyndigheten om

 a) tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen,

 b) tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel,

 c) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

 d) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Omhändertagande av vapen och ammunition

4 § Polismyndigheten får besluta att ett vapen med tillhörande ammunition skall

tas om hand om

 a)det finns risk att vapnet missbrukas, eller

 b) det är sannolikt att tillståndet att inneha vapnet kommer att återkallas

och det finns särskilda omständigheter som kräver ett omhändertagande.

 Om risken för missbruk är överhängande, får vapen eller ammunition tas om hand

även utan ett sådant beslut. En sådan åtgärd får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen, personal vid Kustbevakningen

och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen. Åtgärden

skall skyndsamt anmälas till polismyndigheten, som omedelbart skall pröva om om-

händertagandet skall bestå.

5 § Om det finns någon som har rätt att inneha och förfoga över skjutvapen

eller ammunition som tagits om hand, skall egendomen lämnas tillbaka så snart

det skäligen kan antas att det inte längre finns någon risk för missbruk.

Anmälningsskyldighet

6 § Om den som är intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk störning

innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att den intagne

inte bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart anmäla förhållandet till polismyndigheten i den

ort där patienten är folkbokförd.

7 kap. Inlösen av vapen och ammunition

1 § Skjutvapen eller ammunition skall lösas in av staten om

 a) tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen har återkallats utan att

egendomen samtidigt har förklarats förverkad eller tagits i beslag,

 b) innehavaren har avlidit,

 c) ansökan har avslagits om tillstånd att inneha ett vapen eller ammunition

som förvärvats genom arv, testamente eller bodelning, eller

 d) domstol har beslutat att ett vapen eller ammunition, som någon innehar utan

att ha rätt till det, inte skall förverkas eller åklagaren i ett sådant fall har

beslutat att inte föra talan om förverkande.

2 § Ett skjutvapen eller ammunition skall inte lösas in, om egendomen lämnas för

skrotning eller överlåts till någon som har rätt att inneha vapnet eller

ammunitionen och om detta görs inom

 a) ett år från det att innehavaren avled, eller

 b) tre månader från det att tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen

återkallades, ansökan om innehav avslogs, beslut i förverkandefrågan meddelades

av domstol eller åklagare eller beslaget hävdes.

 Vapnet eller ammunitionen skall inte heller lösas in, om ansökan om tillstånd

att inneha vapnet görs inom samma tid. Avslås ansökan skall vapnet eller

ammunitionen lösas in, om egendomen inte inom tre månader från dagen för

beslutet i tillståndsärendet överlåts till någon som har rätt att inneha den.

 Polismyndigheten får medge förlängning av tidsfristerna, varje gång med högst

sex månader.

3 § Innehavare av ett skjutvapen eller ammunition som skall lösas in är skyldig

att enligt polismyndighetens beslut lämna över vapnet eller ammunitionen till

polismyndigheten eller den som myndigheten bestämmer. Om det finns ett

tillståndsbevis eller någon annan motsvarande handling, skall även den lämnas

över till polismyndigheten.

4 § För vapen eller ammunition som löses in skall betalas ersättning med ett

belopp som motsvarar marknadsvärdet.

5 § Polismyndigheten prövar frågor om inlösen enligt denna lag.

8 kap. Vapen och ammunition i dödsbo och konkursbo

1 § Skjutvapen och ammunition som ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo får

utan särskilt tillstånd innehas av den som har tagit hand om boet till dess

 a) egendomen har överlåtits till någon som är berättigad att inneha den,

 b) egendomen skall överlämnas enligt 2 § eller, i fråga om dödsbo, 7 kap. 3 §,

eller

 c) i fråga om konkursbo, konkursen har avslutats.

2 § Om skjutvapen eller ammunition ingår i ett dödsbo eller ett konkursbo, får

polismyndigheten besluta att egendomen tills vidare skall förvaras av

myndigheten eller någon annan som myndigheten anvisar, när det finns särskild

anledning till det. Den som har hand om boet är i så fall skyldig att efter

polismyndighetens beslut lämna över vapnen och ammunitionen till den som skall

förvara egendomen.

3 § Bestämmelser om inlösen av vapen och ammunition i dödsbo finns i 7 kap.

9 kap. Straff och förverkande

1 § Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller

överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha

vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år.

 Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

 Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till

böter eller fängelse i högst sex månader.

2 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

 a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det för något

annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till,

 b) bryter mot bestämmelsen om användning vid förvaring i 5 kap. 3 § andra

stycket eller om transport i 5 kap. 4 § eller mot någon föreskrift om förvaring

av vapen som meddelats med stöd av denna lag,

 c) bryter mot bestämmelserna om förvaring i 5 kap. 1-3 §§ i fråga om

skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för

museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som

innehas av vapenhandlare,

 d) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut

att lämna över ammunition för inlösen,

 e) överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha ammunitionen,

 f) driver handel med skjutvapen utan tillstånd, eller

 g) bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § e genom

att olovligen överföra vapen eller ammunition till ett annat land.

 Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa fall.

3 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 a) bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § f genom

att underlåta att på föreskrivet sätt anmäla utförsel eller utlåning av

skjutvapen, eller

 b) underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till

polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning.

4 § Bestämmelser om straff för olovlig införsel av vapen eller ammunition och

för försök till sådant brott finns i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

5 § Ett vapen som innehafts, överlåtits eller lånats ut enligt 1 § eller som

använts enligt 2 § a skall förklaras förverkat, om detta inte är uppenbart

oskäligt. Även ammunition som innehafts enligt 2 § d eller överlåtits enligt

2 § e får förklaras förverkad, om detta inte är uppenbart oskäligt. I stället

för vapnet eller ammunitionen kan dess värde förklaras förverkat. Om ett vapen

förklaras förverkat får även ammunition som hör till vapnet förklaras förverkad.

6 § Rättegångsbalkens bestämmelser om beslag gäller även vid förverkande

enligt denna lag.

 Av länsstyrelsen förordnade jakttillsynsmän samt personal vid Kustbevakningen

och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen har samma

rätt att ta egendom i beslag som en polisman.

10 kap. Överklagande

1 § En polismyndighets beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

2 § En polismyndighets eller en domstols beslut enligt denna lag skall gälla

omedelbart, om inte annat förordnas. En polismyndighets beslut om återkallelse

av handelstillstånd skall dock gälla omedelbart endast i de fall då så har

förordnats i beslutet. Ett sådant förordnande får meddelas om det finns

särskilda skäl.

11 kap. Bemyndiganden

1 § Regeringen får meddela föreskrifter om att

 a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga om

andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen är särskilt

ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller personliga säkerhet,

 b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

 c) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till

- statliga tjänstemän eller personer som tillhör det militära försvaret,

räddningstjänsten eller polisväsendet,

- den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel, eller

- skyttesammanslutningar,

 d) andra sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd att

inneha skjutvapen,

 e) tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen eller ammunition från

Sverige till ett annat land; och

 f) den som avser att föra ut ett skjutvapen från Sverige eller lånar ut ett

skjutvapen till någon som är fast bosatt i ett annat land inte skall använda

vapnet endast i Sverige, skall anmäla detta till polismyndigheten.

2 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om

 a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller signalvapen,

 b) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i övrigt

som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen,

 c) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen och

vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel,

 d) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen,

 e) krav på vapenhandlares, museers och skyttesammanslutningars förvaring av

andra vapen än effektbegränsade vapen och på skyttesammanslutningars förvaring

av ammunition,

 f) de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd enligt

denna lag,

 g) utfärdande av europeiska skjutvapenpass till de som har tillstånd att

inneha skjutvapen i Sverige.

 h) förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer

bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land,

och

 i) krav på att den som förvärvat ett skjutvapen i Sverige och som är bosatt i

ett främmande land skall underrätta den staten om förvärvet.

3 § Regeringen får besluta att lagen inte skall gälla skjutvapen och ammunition

som innehas av en främmande stats militära styrka vid besök i Sverige inom ramen

för internationellt samarbete.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

 2. Genom lagen upphävs vapenlagen (1973:1176).

 3. Den som vid lagens ikraftträdande har tillstånd att förvärva, inneha, föra

in eller handla med skjutvapen eller ammunition skall anses ha tillstånd till

det också enligt denna lag, om tillståndet har beviljats enligt kungörelsen

(1927:338) med vissa bestämmelser angående skjutvapen och ammunition,

vapenkungörelsen (1934:315), vapenförordningen (1949:340) eller vapenlagen

(1973:1176). Detta gäller också den som fått ett föreskrivet bevis om att han

eller hon deklarerat innehav av vapen enligt någon av de nu nämnda kungörelserna

(deklarationsbevis).

 4. Den som vid lagens ikraftträdande är berättigad enligt andra punkten i

övergångsbestämmelserna till lagen (1987:1008) om ändring i vapenlagen

(1973:1176) att inneha ett start- eller signalvapen utan tillstånd får även

fortsättningsvis inneha vapnet utan tillstånd.

 5. Den som vid lagens ikraftträdande med stöd av bestämmelsen i 12 § första

stycket vapenlagen (1973:1176) innehar ammunition som inte är avsedd för samma

ändamål som rätten att inneha vapnet avser, får utan särskilt tillstånd inneha

ammunitionen till den 1 oktober 1996 eller, om ansökan om tillstånd att inneha

ammunitionen gjorts före den tidpunkten, till dess ansökan har blivit slutligt

prövad.

 Om innehavaren inte längre har rätt att inneha viss ammunition enligt första

stycket, skall ammunitionen lösas in av staten enligt bestämmelserna i 7 kap.

 6. I ärenden som gäller ansökan enligt vapenlagen (1973:1176) tillämpas den

nya lagen vid prövning efter ikraftträdandet.

 7. I fråga om överklagande av ett beslut som har meddelats före lagens

ikraftträdande gäller äldre bestämmelser.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande

knivar och andra farliga föremål

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och

andra farliga föremål skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om vapen och andra I fråga om vapen och andra föremål

föremål som vapenlagen (1973:1176) som vapenlagen (0000:0000) är

är tillämplig på gäller tillämplig på gäller föreskrifterna

föreskrifterna där i stället för där i stället för denna lag.

denna lag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmaterielHärigenom

föreskrivs att 4 och 6 §§ lagen (1992:1300) om krigsmateriel skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §

 Verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinningar rörande

krigsmateriel och metoder för framställning av sådan materiel får inte bedrivas

här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här får inte heller utom landet bedriva sådan verksamhet

utan regeringens tillstånd.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för sådana statliga

myndigheter som inte är affärsverk.

 Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för verksamhet som

avser tillhandahållande av krigsmateriel till svenska statliga myndigheter eller

sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra stycket, om

verksamheten avser tillhandahållande av krigsmateriel som tillhör

tillståndshavaren och som finns inom landet eller tillhandahållande av

uppfinning eller metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gälleer.

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får meddela före- Regeringen får meddela föreskrifter

skrifter om undantag från till- om undantag från tillståndskravet

ståndskravet enligt första och enligt första och andra styckena i

andra styckena i fråga om sådan fråga om sådan handel med

handel med skjutvapen som skjutvapen som regleras genom

regleras genom föreskrifterna i föreskrifterna i vapenlagen

vapenlagen (1973:1176) eller (0000:0000) eller sådan hantering

sådan hantering av ammunition av ammunition eller annan

eller annan explosiv vara som explosiv vara som regleras genom

regleras genom föreskrifterna i föreskrifterna i lagen (1988:868)

lagen (1988:868) om brandfarliga om brandfarliga och explosiva

och explosiva varor. varor.

 6 §

 Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan tillstånd av regeringen, om

inte annat följer av denna lag eller annan författning. I fråga om programvara

likställs med utförsel överföring till utlandet genom telekommunikation eller på

annat liknande sätt.

 I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller som i övrigt inte

är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att föredra ärenden om

utförsel av krigsmateriel pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om utförsel av

 1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild persons räkning samt

skjutvapen och därtill hörande ammunition för användning vid jakt, tävling eller

övning utom riket,

 2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan liknande åtgärd,

 3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i 2,

--------------------------------------------------------------------

 4. sådana jakt- och tävlings- 4. sådana jakt- och tävlings-

skjutvapen och tillhörande ammu- skjutvapen och tillhörande ammu-

nition som har förts in i landet nition som har förts in i landet i

i enlighet med bestämmelserna i enlighet med bestämmelserna i

16 § 2 vapenlagen (1973:1176). 2 kap. 13 § b vapenlagen (0000:

 0000).

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:122) om ändring i lagen

(1992:1300) om krigsmateriel

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel i paragrafens

lydelse enligt lagen (1994:122) om ändring i nämnda lag samt

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:122) om ändring i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet utan tillstånd av regeringen.

 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från detta tillståndskrav för

--------------------------------------------------------------------

 1. ändring eller ombyggnad av 1. ändring eller ombyggnad av

skjutvapen i de fall som avses i skjutvapen i de fall som avses i

24 § första stycket vapenlagen 4 kap. 1 § vapenlagen (0000:

(1973:1176), 0000),

 2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition för tillverkarens eget

bruk,

 3. årlig tillverkning för medicinska eller farmaceutiska ändamål eller för

forskningsändamål av högst 100 gram kemiska produkter som klassificeras som

krigsmateriel.

 Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana statliga myndigheter som

inte är affärsverk.

________________

--------------------------------------------------------------------

Denna lag träder i kraft den dag Denna lag träder i kraft, i fråga

regeringen bestämmer. om 3 § andra stycket första punkten

 den 1 april 1996, och i övrigt den

 dag regeringen bestämmer.

--------------------------------------------------------------------

5 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

 Härigenom föreskrivs att fjärde punkten i övergångsbestämmelserna till

tullagen (1994:1550) skall ha följande lydelse.

 4. Bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet och om Tullverkets

kontrollverksamhet enligt den upphävda tullagen skall fortfarande gälla ifråga

om krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och produkter

som avses i lagen (1991:341) om strategiska produkter när krigsmaterielen eller

produkterna förs ut ur landet till ett land som är medlem i Europeiska unionen.

 Bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt den upphävda

tullagen, samt 63 §, 64 § till den del den avser skyldighet att stanna på

tullmyndighets anmaning och 65 § samma lag skall fortfarande gälla för varor som

skall beskattas enligt lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen.

Detsamma gäller

 a. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (1968:64),

 b. injektionssprutor och kanyler,

 c. dopningsmedel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

--------------------------------------------------------------------

 d. vapen och ammunition som d. vapen och ammunition som

avses i vapenlagen (1973:1176), avses i vapenlagen (1995:0000),

 e. springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nit-

handskar och batonger samt karatepinnar, blydaggar, spikklubbor eller liknande,

 f. kulturföremål som avses i 5 kap. 4-6 §§ lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.,

 g. hundar och katter för annat ändamål än handel,

 h. spritdrycker, vin eller starköl,

 som förs in i landet från eller förs ut ur landet till ett land som är medlem

i den Europeiska unionen om införseln eller utförseln står i strid med förbud

eller sker med stöd av tillstånd som föranletts av vilseledande uppgift.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1996.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-09-28

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 14 september 1995 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 l. vapenlag,

 2. lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra

farliga föremål,

 3. lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel,

 4. lag om ändring i lagen (1994:122) om ändring i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel,

 5. lag om ändring i tullagen (1994:1550).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anders Perklev.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till vapenlag

Förslaget innefattar i huvudsak en systematisk och språklig översyn av

vapenlagen (1973:1176) samt en anpassning till tvingande regler i EG-rådets

direktiv om kontroll av förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG). Det är

således inte fråga om en mer genomgripande förändring av vapenlagens grund-

läggande materiella bestämmelser. En omprövning av regelsystemets innehåll kan

bli aktuell, sedan 1995 års vapenutredning har avslutat sitt arbete, vilket

förväntas ske före utgången av år 1996.

 Med dessa utgångspunkter innebär det remitterade förslaget att flertalet av

vapenlagens bestämmelser efter endast språkliga justeringar förts över till den

nya lagen. Lagrådet har vid sin granskning kunnat konstatera att det sakliga

innehållet i en del av dessa bestämmelser kan ifrågasättas från sådana

synpunkter som en lagrådsgranskning skall tillgodose. Det bör i sammanhanget

noteras att den nuvarande vapenlagen inte granskades av lagrådet. Eftersom det

kan förväntas att vapenlagen inom en förhållandevis kort tid kommer att i

viktiga delar genomgå en saklig revision och att denna blir föremål för

lagrådsgranskning, anser Lagrådet att det inte är angeläget att redan nu gå in

på en närmare granskning av de materiella bestämmelserna i förslaget.

2 kap.

15 §

Denna paragraf, som är avsedd att reglera förfarandet när en resande fört

med sig vapen till Sverige för personligt bruk men saknat rätt att föra in det,

motsvarar 17 § i nuvarande vapenlag, vilken i sin tur utan sakliga ändringar

hämtats från 35 § 2 mom. i 1949 års vapenförordning. Numera gäller emellertid

sedan länge generella bestämmelser om förfarandet med varor som inte får föras

in till riket, se lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m. samt särskilt 28 och 29 §§ tullförordningen

(1994:1558). Dessa bestämmelser avviker i flera hänseenden från regleringen i

förevarande paragraf, även om de i praktiken torde leda till ett likartat

resultat. Lagrådet saknar underlag för att bedöma om en särreglering beträffande

vapen alltjämt är motiverad i förevarande hänseende men förordar att det i det

fortsatta arbetet övervägs om inte paragrafen kan utgå.

17 §

Förslaget innebär att polismyndigheten skall föra register över tillstånds-

pliktiga vapeninnehav och beslut enligt vapenlagen. En motsvarande bestämmelse

finns i 47 § gällande vapenlag under rubriken Särskilda bestämmelser.

 Den nu föreslagna paragrafen, som alltså reglerar även annan registrering än

sådan som avser tillståndspliktiga vapeninnehav, är placerad i det kapitel som

rubriceras Tillstånd med underrubriken Register över vapeninnehav. Enligt

Lagrådets mening blir en sådan placering missvisande med hänsyn till

bestämmelsens innehåll. En möjlighet är att bestämmelsen i stället tas in i ett

särskilt kapitel, förslagsvis som ett nytt 9 kap., med rubriken Register över

vapeninnehav och beslut.

9 kap.

5§

Enligt förslaget skall ett vapen som innehafts, överlåtits eller lånats ut

enligt 1 § eller som använts enligt 2 § a i kapitlet förklaras förverkat, om det

inte är uppenbart oskäligt. Detsamma skall gälla ammunition som innehafts enligt

2 § d eller överlåtits enligt 2 § e. Detta innebär en avvikelse från

formuleringen i 40 § nuvarande vapenlag, enligt vilken förutsättningen för

förverkande är att egendomen har varit föremål för brott enligt motsvarande

paragrafer. Nuvarande reglering torde i enlighet härmed innebära att förverkande

inte kan ske vid ett förfarande som visserligen omfattas av något av de förbud

som avses i de ifrågavarande paragraferna men likväl är straffritt enligt all-

männa ansvarsfrihetsregler, t.ex. därför att handlingen ägt rum i en

nödsituation. Lagrådet vill förorda att man återgår till den tidigare

formuleringen, eftersom det i annat fall uppkommer en saklig skillnad i

förhållande till den tidigare regleringen som inte torde vara avsedd. Första och

andra meningarna bör i så fall lyda:

 Ett vapen som har varit föremål för brott som avses i 1 § eller 2 § a skall

förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller

ammunition som har varit föremål för brott som avses i 2 § d eller 2 § e.

6 §

I första stycket anges enligt förslaget att rättegångsbalkens bestämmelser om

beslag gäller även vid förverkande enligt förevarande lag. Med hänsyn till att

det enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken generellt föreskrivs att föremål som

skäligen kan antas vara förverkat genom brott får tas i beslag är bestämmelsen

överflödig, och den blir även missvisande så till vida som rättegångsbalkens

regler om beslag gäller även för andra fall än då ett föremål kan antas bli

förverkat. Lagrådet förordar att stycket utgår. Den bestämmelse som enligt

förslaget upptas i andra stycket bör då förslagsvis få följande lydelse: En av

länsstyrelsen förordnad jakttillsynsman samt en tjänsteman vid Kustbevakningen

eller Tullverket eller en särskilt förordnad tjänsteman vid länsstyrelsen har

samma befogenhet som en polisman att ta sådan egendom i beslag som skäligen kan

antas vara förverkad enligt denna lag.

Övergångsbestämmelserna

I punkt 7 föreskrivs att äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande av

ett beslut som har meddelats före nya vapenlagens ikraftträdande den 1 april

1996. Med övergångsbestämmelsen avses att ange att alla överklaganden, oavsett i

vilken instans de förekommer, skall handläggas enligt den tidigare gällande

ordningen, om den första beslutsinstansens - polismyndigheten - avgörande har

meddelats före den 1 april 1996. Detta kommer med den föreslagna formuleringen

inte till klart uttryck, t.ex. när polismyndighetens beslut har meddelats före

den 1 april 1996 men detta har överklagats och länsstyrelsens beslut har

meddelats efter nämnda datum. En annan utformning av övergångsbestämmelsen är

därför att föredra. Lagrådet förordar att övergångsbestämmelsen ges följande

lydelse: I fråga om överklagande gäller äldre bestämmelser, om

polismyndighetens beslut har meddelats före ikraftträdandet .

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

RÅDETS DIREKTIV

av den 18 juni 1991

om kontroll av förvärv och innehav av vapen

(91/477/EEG)

--------------------------------------------------------------------------------

---------

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag1,

i samarbete med Europaparlamentet,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

och med beaktande av följande:

Enligt artikel 8a i fördraget skall den inre marknaden upprättas senast den 31

december 1992. Den inre marknaden omfattar ett område utan inre gränser med fri

rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital, i enlighet med bestämmel-

serna i fördraget.

Europeiska rådet fastställde uttryckligen som mål vid mötet den 25 och 26 juni

1984 i Fontainebleau att avskaffa alla polis- och tullformaliteter vid

gemenskapens inre gränser.

Ett fullständigt avskaffande av kontroll och formaliteter vid gemenskapens inre

gränser förutsätter att vissa grundläggande villkor uppfylls. Kommissionen

konstaterade i sin vitbok Fullbordandet av den inre marknaden att avskaffandet

av personkontrollen och säkerhetskontrollen av transporterade föremål bland

annat förutsätter en tillnärmning av vapenlagstiftningen.

______________

1 EGT nr C 235, 1.9.1987, s. 8 och

 EGT nr C 299, 28.11.1989, s. 6.

2 EGT nr C 231, 17.9.1990, s. 69 och

 EGT nr C 158, 17.6.1991, s. 89.

3 EGT nr C 35, 8.2.1988, s. 5.

Avskaffandet av kontrollen av vapeninnehav vid gemenskapens inre gränser kräver

att effektiva regler införs som gör det möjligt att inom medlemsstaterna

kontrollera förvärv och innehav samt överföring av skjutvapen till en annan

medlemsstat. Systematiska kontroller vid gemenskapens inre gränser bör därför

avskaffas.

Det ömsesidiga förtroende inom området för skydd av personers säkerhet, som

dessa regler kommer att skapa mellan medlemsstaterna, blir större om reglerna

har stöd av en delvis harmoniserad lagstiftning. Det kunde därför vara lämpligt

att bestämma kategorier av skjutvapen som privatpersoner inte alls får förvärva

eller inneha eller som de får inneha endast med särskilt tillstånd eller efter

anmälan.

Det bör i princip vara förbjudet att inneha vapen vid passage från en

medlemsstat till en annan; ett undantag härifrån kan bara godtas om ett

förfarande antas som gör det möjligt för medlemsstaterna att hålla sig

underrättade om när ett skjutvapen förs in på deras territorium.

Smidigare regler bör dock antas för jakt och tävlingsskytte för att inte

inskränka den fria rörligheten för personer mer än nödvändigt.

Direktivet berör inte medlemsstaternas rätt att vidta åtgärder för att förhindra

illegal handel med vapen.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL 1

Räckvidd

Artikel 1

1. Med vapen och skjutvapen menas i detta direktiv föremål som definieras i

bilaga 1. Skjutvapen klassificeras och definieras i avsnitt II i bilaga 1.

2. Med vapenhandlare menas i detta direktiv varje fysisk eller juridisk person

vars näringsverksamhet helt eller delvis utgörs av tillverkning, handel,

byteshandel, uthyrning, reparation eller ombyggnad av skjutvapen.

3. Vid tillämpningen av detta direktiv skall en person betraktas som bosatt i

det land som anges i adressen i någon handling som utvisar personens hemvist,

såsom pass eller identitetskort som visas upp för myndigheterna i ett med-

lemsland eller för en vapenhandlare vid kontroll av innehav eller vid förvärv.

4. Europeiska skjutvapenpasset är en handling som på begäran utfärdas av en

medlemsstats myndigheter för en person som legalt förvärvar och använder ett

skjutvapen. Passet skall ha en giltighetstid av högst fem år. Giltighetstiden

får förlängas. Om endast skjutvapen ur kategori D är införda i passet skall den

högsta giltighetstiden vara tio år. Passet skall innehålla de upplysningar som

finns i bilaga 2. Europeiska skjutvapenpasset är en personlig handling där det

eller de skjutvapen förs in som passets innehavare äger och använder. Den som

använder skjutvapnet skall alltid medföra passet. Förändringar i

skjutvapeninnehavet eller i skjutvapnets egenskaper skall anges i passet, liksom

förlust eller stöld av skjutvapnet.

 Artikel 2

1. Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av nationella bestämmelser om

rätten att bära vapen och om jakt och tävlingsskytte.

2. Detta direktiv skall inte tillämpas på förvärv och innehav av vapen och

ammunition i enlighet med den nationella lagstiftningen av de väpnade styrkorna,

polisen, offentliga myndigheter eller av samlare och institutioner som anlägger

kulturella och historiska aspekter på vapen och som erkänts som sådana av den

medlemsstat inom vars territorium de är verksamma. Det gäller inte heller för

kommersiell överlåtelse av krigsvapen och ammunition till sådana vapen.

 Artikel 3

Medlemsstaterna får i sin lagstiftning anta strängare bestämmelser än vad som

föreskrivs i detta direktiv, med förbehåll för de rättigheter som ges personer

bosatta i medlemsstaterna genom artikel 12.2.

KAPITEL 2

Harmonisering av lagstiftningen om skjutvapen

Artikel 4

Åtminstone när det gäller kategorierna A och B skall varje medlemsstat göra

utövandet av verksamhet som vapenhandlare beroende av ett tillstånd som minst

skall grundas på en kontroll av vapenhandlarens personliga och yrkesmässiga

hederlighet. Om det rör sig om en juridisk person skall kontrollen avse före-

tagsledaren. När det gäller kategorierna C och D skall varje medlemsstat, som

inte gör utövandet av verksamheten som vapenhandlare beroende av ett tillstånd,

kräva en anmälan av verksamheten.

Varje vapenhandlare skall föra ett register över de skjutvapen i kategorierna A,

B och C som han tar emot eller lämnar ut, med uppgifter som möjliggör

identifiering av vapnet, särskilt typ, märke, modell, kaliber och

tillverkningsnummer samt namn och adress på leverantörer och förvärvare.

Medlemsstaterna skall regelbundet kontrollera att vapenhandlarna respekterar

denna skyldighet. Vapenhandlaren skall bevara registret i fem år, även efter

det att verksamheten har upphört.

Artikel 5

Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 skall medlemsstaterna bara

tillåta förvärv och innehav av skjutvapen tillhörande kategori B för personer

som har giltiga skäl och som

a) fyllt 18 år utom i fall av jakt eller tävlingsskytte,

b) inte kan antas utgöra en fara för sig själv eller för allmän ordning och

säkerhet.

Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 skall medlemsstaterna bara

tillåta personer som uppfyller kraven i första stycket a att inneha skjutvapen i

kategorierna C och D.

Medlemsstaterna får återkalla tillståndet att inneha skjutvapen om något av

villkoren i första stycket b inte längre är uppfyllt.

Medlemsstaterna får inte förbjuda personer bosatta inom deras territorier att

inneha vapen som förvärvats i en annan medlemsstat, om de inte förbjuder förvärv

av samma vapen inom sitt eget territorium.

Artikel 6

Medlemsländerna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att förbjuda förvärv och

innehav av skjutvapen och ammunition tillhörande kategori A. I särskilda fall

får de behöriga myndigheterna bevilja tillstånd för sådana skjutvapen och sådan

ammunition om det inte strider mot allmän ordning och säkerhet.

Artikel 7

1. Ett skjutvapen i kategori B får inte förvärvas inom en medlemsstats

territorium utan den medlemsstatens tillstånd.

Ett sådant tillstånd får inte ges till en person som är bosatt i en annan

medlemsstat utan den senare statens föregående samtycke.

2. Ett skjutvapen i kategori B får inte innehas inom en medlemsstats

territorium utan den medlemsstatens tillstånd. Om innehavaren av vapnet är

bosatt i en anan medlemsstat skall denna informeras.

3. Tillstånd att förvärva och tillstånd att inneha ett skjutvapen i kategori B

får ges i ett gemensamt förvaltningsbeslut.

Artikel 8

1. Innehav av ett skjutvapen i kategori C är bara tillåtet om innehavaren har

lämnat uppgift om detta till myndigheterna i den medlemsstat där vapnet innehas.

Medlemsstaterna skall föreskriva att alla skjutvapen i kategori C som för

närvarande innehas inom deras territorier men som inte tidigare anmälts, skall

anmälas senast ett år efter ikraftträdandet av den nationella lagstiftning som

antas för att genomföra detta direktiv.

2. Varje säljare, vapenhandlare och privatperson skall informera myndigheterna

i den medlemsstat där transaktionen äger rum om överlåtelse eller utlämnande av

ett skjutvapen i kategori C med angivande av de uppgifter som krävs för att

vapnet och förvärvaren skall kunna identifieras. Om den som förvärvar ett sådant

skjutvapen är bosatt i en annan medlemsstat skall denna informeras om förvärvet

av såväl medlemsstaten där transaktionen ägde rum som av förvärvaren.

3. Om en medlemsstat förbjuder eller kräver tillstånd för förvärv och innehav

av ett skjutvapen i kategori B, C eller D inom sitt territorium, skall den

underrätta de andra medlemsstaterna om detta; dessa stater skall enligt artikel

12.2 föra in en uttrycklig anmärkning om detta förhållande i varje europeiskt

skjutvapenpass som de utfärdar för ett sådant skjutvapen.

Artikel 9

1. Överlämnande av ett skjutvapen i kategori A, B och C till en person som inte

är bosatt i den aktuella medlemsstaten skall tillåtas under förutsättning att

bestämmelserna i artikel 6-8 iakttas, om

- förvärvaren fått tillstånd enligt artikel 11 att själv utföraöverföringen

till det land där han är bosatt,

- förvärvaren lämnar in en skriftlig anmälan där han intygar och motiverar

 sin avsikt att inneha skjutvapnet i den medlemsstat där förvärvet skett,

 förutsatt att han uppfyller medlemsstatens rättsliga villkor för

 innehavet.

2. Medlemsstaterna får tillåta tillfälliga överlämnanden av skjutvapen enligt

närmare föreskrifter som de själva bestämmer.

Artikel 10

Bestämmelserna för förvärv och innehav av ammunition skall vara samma som de som

gäller för innehav av de skjutvapen som ammunitionen är avsedd för.

KAPITEL 3

Formaliteter för förflyttning av vapen inom

 gemenskapen

Artikel 11

1. Skjutvapen får utan att det påverkar tillämpningen av artikel 12 föras över

från en medlemsstat till en annan endast i enlighet med bestämmelserna i

följande stycken. Dessa bestämmelser skall också gälla för överföring av

skjutvapen efter försäljning via postorder.

2. Om ett skjutvapen skall föras över till en annan medlemsstat, skall den

berörda personen först lämna följande uppgifter till den medlemsstat där

skjutvapnet finns:

- Namn och adress på den som säljer eller överlåter skjutvapnetoch på den

som köper eller förvärvar det eller i förekommandefall ägaren.

- Den adress som skjutvapnet skall transporteras till.

- Antalet skjutvapen som skall transporteras.

- Uppgifter som möjliggör identifiering av skjutvapnet samt en angivelse om

 att vapnet har kontrollerats i enlighet med konventionen av den 1 juli

 1969 om ömsesidigt erkännande av kontrollmärkning av handeldvapen.

- Överföringssättet.

- Dag för avsändandet och beräknad ankomstdag.

Upplysningarna i de sista två strecksatserna behöver inte lämnas om överföringen

sker mellan två vapenhandlare.

Medlemsstaten skall undersöka under vilka omständigheter överföringen skall ske,

särskilt med tanke på säkerheten.

Om medlemsstaten tillåter en sådan överföring skall den utfärda ett tillstånd

med alla de uppgifter som nämns i första stycket. Ett sådant tillstånd skall

följa skjutvapnet till dess destinationsort; det skall visas upp på begäran av

medlemsstaternas myndigheter.

3. Utom i fråga om krigsvapen, som enligt artikel 2.2 är undantagna från

tillämpningsområdet för detta direktiv, får varje medlemsstat ge vapenhandlare

rätt att utan föregående tillstånd enligt punkt 2 föra över vapen från sitt

territorium till en vapenhandlare som är bosatt i en annan medlemsstat. För

detta ändamål skall den utfärda ett tillstånd som gäller högst tre år och som

när som helst kan dras in tillfälligt eller upphävas genom ett motiverat beslut.

En handling som hänvisar till detta tillstånd skall följa skjutvapnet till

destinationsorten; detta dokument skall visas upp på begäran av medlemsstaternas

myndigheter.

Senast vid tidpunkten för överföringen skall vapenhandlaren lämna alla uppgifter

som nämns i punkt 2 första stycket till myndigheterna i den medlemsstat från

vilken överföringen skall äga rum.

4. Varje medlemsstat skall tillhandahålla de övriga medlemsstaterna en

förteckning över vilka skjutvapen som utan medlemsstatens föregående samtycke

får överföras till dess territorium.

Förteckningarna skall förmedlas till vapenhandlare som enligt förfarandet i

punkt 3 medgivits rätt att föra över skjutvapen utan föregående tillstånd.

Artikel 12

1. Tillämpas inte förfarandet i artikel 11, skall innehav av skjutvapen under

en resa genom två eller fler medlemsstater vara tillåtet endast om den berörda

personen har fått tillstånd av var och en av dessa medlemsstater.

Medlemsstaterna får ge sådana tillstånd för en eller flera resor och för en

maximitid om ett år, med möjlighet till förlängning. Sådana tillstånd skall

föras in i det europeiska skjutvapenpass som den resande måste visa upp på

begäran av medlemsstaternas myndigheter.

2. Utan hinder av punkt 1 får jägare i fråga om vapen i kategori C och D, samt

tävlingsskyttar i fråga om vapen i kategori B, C och D, utan föregående

tillstånd inneha ett eller flera skjutvapen under en resa genom två eller flera

medlemsstater i syfte att utöva sina aktiviteter, förutsatt att de har ett

europeiskt skjutvapenpass där vapnet eller vapnen är införda och förutsatt att

de kan styrka skälet för resan, lämpligen genom uppvisande av en inbjudan.

Detta undantag skall dock inte gälla för resor till en medlemsstat som förbjuder

förvärv och innehav av skjutvapnet i fråga eller som kräver ett tillstånd enligt

artikel 8.3; detta förhållande skall i så fall uttryckligen anmärkas i Europeis-

ka skjutvapenpasset.

I samband med den i artikel 17 omnämnda rapporten skall kommissionen i samråd

med medlemsstaterna överväga effekterna av tillämpningen av andra stycket,

särskilt beträffande dess inverkan på allmän ordning och säkerhet.

3. Genom avtal om ömsesidigt erkännande av nationella dokument får två eller

flera medlemsstater införa ett smidigare system för resor med skjutvapen inom

deras territorier än som föreskrivs i denna artikel.

Artikel 13

1. Varje medlemsstat skall lämna alla relevanta upplysningar den har tillgång

till angående slutgiltiga överföringar av skjutvapen till den medlemsstat till

vars territorium överföringen har skett.

2. De upplysningar som medlemsstaterna får genom förfarandena enligt artikel 11

om överföring av skjutvapen och enligt artikel 7.2 och artikel 8.2 om

utlandsbosattas förvärv och innehav av skjutvapen, skall senast vid tidpunkten

för den aktuella överföringen meddelas den medlemsstat som är destinationsland

och, i förekommande fall, de medlemsstater som är trasiteringsländer.

3. Medlemsstaterna skall senast den 1 januari 1993 upprätta nätverk för utbyte

av upplysningar i syfte att tillämpa denna artikel. De skall informerna de andra

medlemsstaterna och kommissionen om de nationella myndigheter som ansvarar för

att lämna och ta emot upplysningar och för att tillämpa de formaliteter som

avses i artikel 11.4.

Artikel 14

Medlemsstaterna skall anta alla bestämmelser som behövs för att förbjuda

införsel till deras territorier av

- skjutvapen utom i de fall som anges i artiklarna 11 och 12och

 förutsatt att de där föreskrivna villkoren uppfylls,

- andra vapen än skjutvapen, förutsatt att den ifrågavarande med-

 lemsstatens nationella föreskrifter tillåter det.

KAPITEL 4

Slutbestämmelser

Artikel 15

1. Medlemsstaterna skall skärpa kontrollen av vapeninnehav vid gemenskapens

yttre gränser. De skall särskilt övervaka att resande från tredje land som avser

att resa vidare till en annan medlemsstat iakttar bestämmelserna i artikel 12.

2. Detta direktiv skall inte utesluta kontroller som utförs av medlemsstaterna

eller transportföretaget i samband med ombordstigning i ett transportmedel.

3. Medlemsstaterna skall underrätta kommisionen om hur kontrollerna i punkt 1

och 2 utförs. Kommissionen skall sammanställa dessa upplysningar och göra dem

tillgängliga för alla medlemsstater.

4. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om sina nationella

bestämmelser, däribland om ändringar som berör förvärv och innehav av vapen, om

den nationella lagstiftningen är strängare än minimikraven. Kommissionen skall

vidarebefordra sådana upplysningar till de andra medlemsstaterna.

Artikel 16

Medlemsstaterna skall fastställa sanktioner som skall tillämpas vid över-

trädelser av de bestämmelser som antas enligt detta direktiv. Sanktionerna bör

vara tillräckligt stränga för att främja efterlevnad av bestämmelserna.

Artikel 17

Inom en tid av fem år från dagen för genomförandet av detta direktiv i den

nationella lagstiftningen skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet

överlämna en rapport om den situation som tillämpningen av direktivet har

resulterat i, vid behov åtföljd av förslag till åtgärder.

Artikel 18

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är

nödvändiga för att följa detta direktiv i så god tid att de åtgärder som

föreskrivs i direktivet kan börja tillämpas senast den 1 januari 1993. De skall

genast underrätta kommissionen och de andra medlemsstaterna om de vidtagna åt-

gärderna.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning

till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs.

Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat

själv utfärda.

Artikel 19

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Luxemburg den 18 juni 1991.

På rådets vägnar

G. WOHLFART

Ordförande

BILAGA 1

 I. I detta direktiv avses med vapen:

 - alla skjutvapen som definieras i avsnitt II i denna bilaga,

 - andra vapen än skjutvapen såsom dessa definieras i dennationella

 lagstiftningen.

 II. I detta direktiv avses med skjutvapen:

 A. Alla föremål som faller inom någon av följande kategorier, med

 undantag av föremål som motsvarar definitionen men som

 utesluts av någon av anled-ningarna i avsnitt III.

Kategori A -- Förbjudna skjutvapen

 1. Explosiva militära missiler och startlavetter.

 2. Automatiska skjutvapen.

 3. Skjutvapen maskerade som andra föremål.

 4. Ammunition med kroppsskyddspenetrerande projektiler, explosions- eller

 brandprojektiler och projektiler för sådan ammunition.

 5. Pistol- och revolverammunition med utvidgande projektiler och

 projektiler för sådan ammunition, med undantag för de fall då de skall

 användas till sådana vapen avsedda för jakt eller målskjutning som

 inehas av personer med rätt att bruka dem.

Kategori B -- Skjutvapen för vilka det krävs tillstånd

 1. Halvautomatiska eller repeterande korta vapen.

 2. Korta vapen med enkelskott med centralantändning.

 3. Korta vapen med enkelskott med kantantändning, vars totala längd är

 mindre än 28 cm.

 4. Halvautomatiska långa skjutvapen, vars magasin och patronläge

 tillsammans kan innehålla mer än tre skott.

 5. Halvautomatiska långa skjutvapen, vars magasin och patronläge

 tillsammans inte kan innehålla mer än tre skott och där laddnings-

 mekanismen kan tas bort eller det inte är uteslutet att vapnet med

 hjälp av vanliga verktyg kan omändras på sådant sätt att magasin och

 patronläge tillsammans kan innehålla mer än tre skott.

 6. Repeterande och halvautomatiska långa skjutvapen med slätborrade lopp

 som inte överstiger 60 cm i längd.

 7. Halvautomatiska skjutvapen för civilt bruk som liknar vapen med

 automatisk mekanism.

Kategori C -- Skjutvapen som skall anmälas

 1. Repeterande långa skjutvapen andra än de som står upptagna i

kategori

 B punkt 6.

 2. Långa skjutvapen med räfflade lopp för enkelskott.

 3. Halvautomatiska långa skjutvapen som inte omfattas av kategori B punkt

 4-7.

 4. Korta vapen för enkelskott med kantantändning vars totala längd inte

 är mindre än 28 cm.

Kategori D -- Andra skjutvapen

 Enkelskotts långa skjutvapen med slätborrade lopp.

 B. Varje vital del av sådana skjutvapen:

 Slutstycket, patronläget och pipan till ett skjutvapen tillhör som

 separata delar samma kategori som det skjutvapen de är eller är tänkta

 att vara monterade på.

III. Definitionen av skjutvapen skall i denna bilaga inte omfatta föremål som

 stämmer med definitionen men som

 a) har gjorts varaktigt obrukbara genom tillämpning av ett tekniskt

 förfarande som ett officiellt organ har garanterat eller erkänt,

 b) är gjorda för larm, signalering, livräddning, djurslakt eller

 harpunfiske eller för industriellt eller tekniskt bruk, förutsatt att de

 bara kan användas i ett sådant syfte.

 c) betraktas som antika vapen eller reproduktioner av sådana, om dessa

 inte har inkluderats i de föregående kategorierna och är föremål för

 nationell lagstiftning.

 I avvaktan på samordning inom gemenskapen får medlemsstaterna tillämpa sin

 nationella lagstiftning på skjutvapnen i detta avsnitt.

 IV. I denna bilaga avses med:

 a) Korta vapen: ett skjutvapen med en pipa som inte överstiger 30 cm eller

 vars totala längd inte överstiger 60 cm.

 b) Långa vapen: alla skjutvapen som inte är korta vapen.

 c) Automatvapen: ett skjutvapen som laddar om automatiskt varje gång ett

 skott avfyras och som kan avfyra mer än ett skott med ett tryck på

 avtryckaren.

 d) Halvautomatiskt skjutvapen: ett skjutvapen som laddar om automatiskt

 varje gång ett skott avfyras och som bara kan avfyra ett skott med ett

 tryck på avtryckaren.

 e) Repeterande skjutvapen: ett skjutvapen som efter att ett skott har

 avfyrats är avsett att laddas om från ett magasin eller cylinder med

 hjälp av ett manuellt tillvägagångssätt.

 f) Skjutvapen för enkelskott: ett skjutvapen utan magasin som laddas för

 varje skott genom att man manuellt sätter in ett skott i patronläget

 eller i ett laddningsutrymme där pipan bryts.

 g) Ammunition med kroppsskyddspenetrerande kulor: ammunition för militärt

 bruk där kulan är försedd med mantel och har en massiv hård kärna.

 h) Ammunition med explosiva projektiler: ammunition för militärt bruk där

 projektilen innehåller en laddning som exploderar när den stöter emot

 något.

 i) Ammunition med brandprojektiler: ammunition för militärt bruk där

 projektilen innehåller en kemisk blandning som börjar brinna vid kontakt

 med luften eller vid anslaget.

______

BILAGA 2

EUROPEISKA SKJUTVAPENPASSET

Passet skall innehålla följande avsnitt:

a) Innehavarens identitet.

b) Identifikation av vapnet eller skjutvapnet med angivande av kategori enligt

 detta direktiv.

c) Passets giltighetstid.

d) Ett avsnitt att användas av den medlemsstat som utfärdar passet

 (tillståndens art, referenser etc.).

e) Ett avsnitt för ifyllnad av andra medlemsstater (tillstånd till inresa i

 landet etc.).

f) Anmärkningarna:

 "Rätten att resa till en annan medlemsstat med ett eller flera i passet

 uppräknade skjutvapen i kategori B, C eller D förutsätter ett eller

 flera föregående tillstånd från det besökta medlemslandet. Detta eller

 dessa tillstånd får noteras i passet.

 Ett sådant föregående tillstånd som avses ovan är i princip inte nödvändigt

 för att resa med ett skjutvapen i kategori C eller D i syfte att delta i

 jakt eller med ett skjutvapen i kategori B, C eller D för att delta i

 tävlingsskytte, förutsatt att resenären har ett skjutvapenpass och kan

 styrka skälet för resan."

 Om en medlemsstat har informerat de andra medlemsstaterna i enlighet med

 artikel 8.3 om att innehav av vissa skjutvapen i kategori B, C eller D är

 förbjudet eller kräver tillstånd skall en av följande anmärkningar läggas

 till:

 "Inresa i ... (berörda stater) med skjutvapen ... (identifikation) är

 förbjuden."

 "Inresa i ... (berörda stater) med skjutvapen ... ( identifikation) kräver

 tillstånd."

__________

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 oktober 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

____________

Regeringen beslutar proposition 1995/96:52 En ny vapenlag.

Rättsdatablad

--------------------------------------------------------------------

Författningsrubrik Bestämmelser som inför, Celexnummer för

 ändrar, upphäver eller bakomliggande EG-

 upprepar ett regler

 normgivnings-

 bemyndigande

--------------------------------------------------------------------

Vapenlag (0000:000) 11 kap. 1 och 2 §§ 391L0477/S

 393L0015/S

**ENDNOTES**