Regeringens proposition

1993/94:123

Skuldsaneringslag

 Prop.

 1993/94:123

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp

i bifogade

utdrag ur regeringsprotokollet den 10 februari 1994.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en skuldsaneringslag.

 Med skuldsanering enligt lagförslaget avses att en fysisk person

helt eller

delvis befrias från betalningsansvaret för sina skulder.

 I förslaget läggs det fram en förfarandemodell som innehåller tre

steg. I det

första steget, som huvudsakligen lämnas utanför det lagreglerade

området, skall

en kraftigt skuldsatt gäldenär själv försöka träffa en uppgörelse med

samtliga

sina borgenärer. Gäldenären skall därvid kunna få råd och anvisningar

av

kommunen. Om detta inte lyckas, skall gäldenären hos

kronofogdemyndigheten i ett

andra steg kunna ansöka om frivillig skuldsanering. Med sådan

frivillig skuld-

sanering avses att gäldenären tillsammans med kronofogdemyndigheten

upprättar

ett förslag till skuldsanering som godtas av samtliga borgenärer. Om

någon

borgenär motsätter sig ett sådant förslag, skall

kronofogdemyndigheten överlämna

ärendet till tingsrätten som i ett tredje steg skall kunna besluta om

tvingande

skuldsanering.

 För att komma i åtnjutande av skuldsanering skall man vara fysisk

person med

hemvist i Sverige och inte vara näringsidkare. Man får inte vara

ålagd

näringsförbud. Vidare krävs att gäldenären är insolvent och så

skuldsatt att han

inte inom överskådlig tid kan betala sina skulder. Slutligen krävs

det att det

vid en allmän bedömning framstår som skäligt att bevilja gäldenären

skuldsanering. Vid denna skälighetsbedömning skall särskilt beaktas

skuldernas

ålder, omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar

gäldenären har

gjort för att fullgöra sina förpliktelser och att själv nå en

uppgörelse med

borgenärerna samt hur gäldenären har medverkat under handläggningen

av

skuldsaneringsärendet.

 En skuldsanering som uppnås under steg 1 lämnas i huvudsak oreglerad

i

lagförslaget. Om en frivillig skuldsanering nås under steg 2 skall

den

fastställas av kronofogdemyndigheten. En tvingande skuldsanering i

steg 3

beslutas av rätten. En skuldsanering enligt lagen skall regelmässigt

vara

förenad med en betalningsplan för gäldenären, om hans

betalningsförmåga inte är

så dålig att det helt saknas betalningsmöjlighet. En sådan

betalningsplan skall

innebära att gäldenären under en period av som regel fem år skall

leva på

existensminimum och att betalningsförmågan därutöver skall komma

borgenärerna

till godo.

 Genomgående ställs höga krav på gäldenärens egen aktiva medverkan.

Det innebär

bl.a. att det ställs mycket höga krav på att ansökan till

kronofogdemyndigheten

till sitt innehåll och sin utformning är sådan att den kan ligga till

grund för

ett fortsatt förfarande. En ansökan som inte uppfyller kraven skall

avvisas.

Kronofogdemyndigheten skall också ha möjligheter att på ett tidigt

stadium avslå

en ansökan som uppenbart inte kan leda till skuldsanering.

 En skuldsanering skall i princip omfatta samtliga skulder som har

uppkommit

före en viss dag inklusive det allmännas fordringar på skatt och

avgifter. I

förslaget görs dock vissa andra undantag. Fordringar förenade med

panträtt,

fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag och fordringar som

innebär ett

fortsatt ömsesidigt utväxlande av prestationer - t.ex. hyra -

omfattas sålunda

inte av en skuldsanering. Detsamma gäller tvistiga fordringar, dvs.

fordringar

som gäldenären bestrider. Det skall också i det enskilda fallet vara

möjligt att

beträffande vissa fordringar bestämma att de inte skall omfattas av

skuldsaneringen. De fordringar som omfattas av skuldsaneringen skall

i princip

också behandlas lika, dvs. alla borgenärer skall drabbas av en lika

stor

procentuell nedskrivning av sina fordringsbelopp. Från denna regel

finns

möjlighet att göra vissa undantag.

 En skuldsanering enligt förslaget syftar till en definitiv reglering

av

gäldenärens samtliga skulder. De borgenärer som inte bevakar sin rätt

i

förfarandet drabbas av att deras rätt att få betalt för sina

fordringar helt och

hållet upphör. De borgenärer som på ett närmare bestämt sätt deltar i

förfarandet skall få betalt för sina fordringar i enlighet med vad

som har

bestämts i betalningsplanen. Vissa snävt formulerade möjligheter

skall finnas

att i efterhand upphäva eller ändra en skuldsanering.

 Hur och när gäldenären skall fullgöra sina skyldigheter skall

bestämmas i

betalningsplanen. Någon offentlig kontroll av att planen fullföljs

föreslås

inte. Detta får bevakas av varje enskild borgenär.Det föreslagna

skuldsaneringsinstitutet är fristående från konkurs- och

ackordsinstituten.

 I propositionen föreslås också vissa följdändringar i annan

lagstiftning.

 Skuldsaneringslagen och lagändringarna föreslås träda i kraft den 1

juli 1994.

 1

1 Förslag till

Skuldsaneringslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 §

 Med skuldsanering enligt denna lag avses sådan frivillig

skuldsanering som

fastställs av kronofogdemyndigheten och tvingande skuldsanering som

beslutas av

rätten. Kommunen skall inom ramen för socialtjänsten eller på annat

sätt lämna

råd och anvisningar till skuldsatta personer.

2 §

 Skuldsanering innebär att en gäldenär helt eller delvis befrias från

ansvar för

betalningen av de skulder som omfattas av skuldsaneringen.

 Om ackord och konkurs finns särskilda bestämmelser.

3 §

 Vid skuldsanering enligt denna lag behöver hänsyn inte tas till

föreskrifter om

eftergift eller nedsättning i annan författning.

 En borgenär får utan hinder av föreskrifter i någon annan

författning godta ett

förslag om skuldsanering enligt denna lag.

Allmänna villkor för skuldsanering

4 §

 Skuldsanering får beviljas en gäldenär med hemvist i Sverige som är

fysisk

person och inte är näringsidkare, om

 1. han är på obestånd och så skuldsatt att han inte kan antas ha

förmåga att

betala sina skulder inom överskådlig tid och

 2. det är skäligt med hänsyn till gäldenärens personliga och

ekonomiska

förhållanden att skuldsanering beviljas honom.

 Den som är folkbokförd i Sverige skall vid tillämpningen av första

stycket anses ha hemvist i Sverige.

 Vid tillämpningen av första stycket 2 skall särskilt beaktas

skuldernas ålder,

omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar gäldenären

har gjort för

att fullgöra sina förpliktelser och att på egen hand nå en uppgörelse

med sina

borgenärer samt det sätt på vilket gäldenären har medverkat under

handläggningen

av ärendet om skuldsanering.

5 §

 En gäldenär som är ålagd näringsförbud enligt lagen (1986:436) om

näringsförbud

får inte beviljas skuldsanering. Detsamma gäller en gäldenär som

tidigare

beviljats skuldsanering, om det inte finns synnerliga skäl för

skuldsanering.

Skulderna

6 §

 En skuldsanering omfattar, om inte annat föreskrivs i denna lag,

alla

fordringar på pengar mot gäldenären som har uppkommit före den dag då

beslut

meddelas enligt 13 § andra stycket att inleda skuldsanering.

Skuldsanering

medför att rätten till ränta på en sådan fordran bortfaller för tiden

efter

nämnda dag. Skuldsaneringen får dock inskränkas till att avse de

fordringar som

har uppkommit före viss tidigare dag, om det är skäligt med hänsyn

till

omständigheterna vid skuldernas uppkomst eller andra särskilda

omständigheter.

 Vid skuldsaneringen får bestämmas att en fordran som avses i första

stycket och

som är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställd eller

inte är

förfallen till betalning, inte skall omfattas av skuldsaneringen. I

fråga om en

sådan fordran får borgenären utan hinder av föreskrifter i annan

författning

bevilja anstånd med betalningen under den tid betalningsplanen enligt

8 § löper.

 En skuldsanering omfattar inte

 1. en fordran på familjerättsliga underhåll,

 2. en fordran för vilken borgenären har panträtt eller annan

förmånsrätt enligt

6 eller 7 § förmånsrättslagen (1970:979) eller retentionsrätt, till

den del

säkerheten förslår till betalning av fordran,

 3. en fordran för vilken borgenären, innan beslut om att inleda

skuldsanering

har meddelats, har fått förmånsrätt enligt 8 § förmånsrättslagen,

såvitt avser

egendom som har tagits i anspråk vid verkställigheten,

 4. en fordran som inte är förfallen till betalning och som är

beroende av att

borgenären tillhandahåller en motprestation eller

 5. en fordran som är tvistig.

 Bestämmelsen i tredje stycket 1 gäller inte när försäkringskassan

eller ett

utländskt offentligt organ inträtt i den underhållsberättigades rätt

till

underhållsbidrag.

Innehållet i en skuldsanering

7 §

 Alla fordringar som enligt 6 § omfattas av skuldsaneringen har lika

rätt.

 Utan hinder av första stycket får

 1. en fordran ges sämre rätt, om borgenären samtycker eller

 2. en borgenär vars fordran är på mindre belopp ges full betalning,

om det är

skäligt med hänsyn till omfattningen av skulderna och övriga

omständigheter.

 I 26 § föreskrivs vad som skall gälla i fråga om fordringar som inte

har

anmälts i ärendet.

8 §

 Vid en skuldsanering skall bestämmas

 1. vilka fordringar som enligt 6 § skall omfattas av skuldsaneringen

och vad

som enligt 7 § skall gälla för dem,

 2. vilket belopp som skall fördelas mellan borgenärerna,

 3. en betalningsplan som visar när och hur kvarstående belopp av

varje

borgenärs fordran skall betalas.

 Belopp som avses i första stycket 2 skall bestämmas så att

skuldsaneringen tar

i anspråk gäldenärens samtliga tillgångar och inkomster efter avdrag

för vad som

skall förbehållas gäldenären för hans och hans familjs försörjning.

Därvid skall

bestämmelserna i 15 kap. 6 a § utsökningsbalken om förbehållsbelopp

vara

vägledande. Vid skuldsaneringen får bestämmas att förbehåll även

skall göras för

betalning av en fordran som, enligt 6 § tredje stycket eller beslut

som fattas

med stöd av 6 § andra stycket, inte omfattas av skuldsaneringen.

 Av fördelningen enligt första stycket 2 skall framgå hur stor

procentandel av

fordringarnas belopp som skall kvarstå.

 Den betalningsplan som skall bestämmas enligt första stycket 3 skall

löpa under

fem år, om det inte finns särskilda skäl att bestämma en längre eller

kortare

tid.

 2

Ansökan om skuldsanering

9 §

 En ansökan om skuldsanering skall göras skriftligen hos

kronofogdemyndigheten i

det län där gäldenären är bosatt. Är gäldenären inte bosatt i

Sverige, skall

ansökan göras hos Kronofogdemyndigheten i Stockholms län. Har ansökan

gjorts hos

en kronofogdemyndighet som inte är behörig, skall ärendet genast

lämnas över

till den kronofogdemyndighet som enligt vad handlingarna visar är

behörig.

 Ansökan skall vara egenhändigt undertecknad av gäldenären.

10 §

 Ansökan skall innehålla

 1. uppgifter om gäldenären i de hänseenden som anges i 33 kap. 1 §

första

stycket rättegångsbalken samt uppgift som visar att han har hemvist i

Sverige,

 2. en förteckning över gäldenärens tillgångar och skulder med

uppgift om varje

borgenärs namn, person- eller organisationsnummer, postadress och

telefon,

 3. uppgift om gäldenärens inkomster och utgifter,

 4. uppgift om förhållanden som avses i 4 § tredje stycket,

 5. de uppgifter om gäldenärens och hans familjs personliga och

ekonomiska

förhållanden som i övrigt är av betydelse för prövning av frågan om

skuldsanering skall inledas.

 Uppgifterna enligt första stycket skall lämnas av gäldenären på

heder och

samvete.

Bristfällig ansökan

11 §

 Om en ansökan är bristfällig, skall kronofogdemyndigheten förelägga

gäldenären

att avhjälpa bristen. Av föreläggandet skall framgå att ansökan kan

avvisas om

föreläggandet inte följs. Föreläggandet behöver inte delges.

 Kronofogdemyndigheten skall avvisa en ansökan om skuldsanering, om

den är så

bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i sak och

gäldenären

inte har följt ett föreläggande att avhjälpa bristen.

 3

Avslag hos kronofogdemyndigheten

12 §

 Om det av ansökan om skuldsanering eller annan tillgänglig utredning

framgår

att gäldenären inte uppfyller villkoren enligt 4 § eller inte kan

beviljas

skuldsanering på grund av 5 §, skall kronofogdemyndigheten avslå

ansökan.

 Om det, sedan beslut har fattats enligt 13 § andra stycket om att

inleda

skuldsanering, framkommer att förutsättningarna för skuldsanering

enligt denna

lag inte är uppfyllda, skall kronofogdemyndigheten avslå ansökan.

Ansökan får

också avslås, om gäldenären inte inställer sig personligen vid ett

sammanträde

eller om han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

Inledande av skuldsanering

13 §

 Kronofogdemyndigheten skall i den utsträckning det behövs inhämta

upplysningar

om gäldenärens personliga och ekonomiska förhållanden från andra

myndigheter.

Kronofogdemyndigheten får också om det finns särskilda skäl hålla

sammanträde

som avses i 16 § för att avgöra om skuldsanering skall inledas.

 Om kronofogdemyndigheten inte enligt 11 § avvisar eller enligt 12 §

första

stycket avslår en ansökan om skuldsanering, skall myndigheten snarast

besluta

att skuldsanering skall inledas.

14 §

 När beslut har meddelats om att inleda skuldsanering skall

kronofogde-

myndigheten genast genom en kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar

uppmana var

och en som har en fordran mot gäldenären att skriftligen anmäla sin

fordran till

kronofogdemyndigheten senast en månad från dagen för kungörelsens

införande. Om

det finns särskilda skäl, kan kronofogdemyndigheten införa

kungörelsen även i en

eller flera ortstidningar. Kronofogdemyndigheten kan också förlänga

fristen till

två månader om det finns särskilda skäl.

 4

Utredningen hos kronofogdemyndigheten

15 §

 Har skuldsanering inletts skall kronofogdemyndigheten se till att

ärendet blir

så utrett som dess beskaffenhet kräver.

16 §

 Om det kan antas vara till fördel för utredningen, får

kronofogdemyndigheten

kalla gäldenären att inställa sig personligen vid ett sammanträde hos

myndigheten. Vid sammanträdet skall gäldenären lämna de ytterligare

upplysningar

som behövs för att avgöra frågan om skuldsanering.

 Kallelsen skall sändas till gäldenären under den adress gäldenären

senast har

uppgivit i ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

 I kallelsen skall gäldenären upplysas om syftet med sammanträdet och

om att

hans ansökan kan avslås om han inte inställer sig personligen.

17 §

 Om det finns skäl får kronofogdemyndigheten till sammanträde enligt

16 § kalla

även en borgenär, annan myndighet eller någon annan som kan bidra

till

utredningen av ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

Frivillig skuldsanering

18 §

 När det finns behövlig utredning, skall gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten upprätta ett förslag om skuldsanering som

innehåller de

uppgifter som anges i 8 §.

19 §

 Förslaget om skuldsanering skall sändas till samtliga kända

borgenärer vilkas

fordringar omfattas av skuldsaneringen med föreläggande för dem att

yttra sig

över förslaget inom viss tid. I föreläggandet skall anges att

uteblivet yttrande

inte hindrar ett beslut om frivillig skuldsanering enligt förslaget.

Föreläggandet skall delges borgenärerna. Om en fordran som anmälts

enligt 14 §

inte omfattas av skuldsane-ringen skall borgenären underrättas om

detta.

20 §

 Godtar samtliga borgenärer förslaget om skuldsanering, skall krono-

fogdemyndigheten genom beslut fastställa skuldsaneringen om den

uppfyller de

förutsättningar för skuldsanering som anges i denna lag.En borgenär

som inte har

yttrat sig inom den enligt 19 § förelagda tiden skall anses ha

godtagit

förslaget.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

Överlämnande till domstol

21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall

kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna

ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare

handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till

Stockholms

tingsrätt.

 Om en tingsrätt då den tar emot ett ärende om skuldsanering finner

att den inte

är behörig, skall rätten överlämna ärendet till en tingsrätt som är

behörig.

Tingsrättens beslut om överlämnande får inte överklagas.

Tvingande skuldsanering

22 §

 Rätten får besluta om skuldsanering även om någon borgenär motsatt

sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av

borgenärens

fordran.

 Om inte annat följer av denna lag, gäller för handläggningen lagen

(1946:807)

om handläggning av domstolsärenden. En tingsrätt skall vid

handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett

sammanträde

vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall

delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären

under den

adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges.

Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan

kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte

hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

23 §

 Ansökan om skuldsanering skall avslås av rätten, om

förutsättningarna för

skuldsanering enligt denna lag inte är uppfyllda. Ansökan får också

avslås, om

gäldenären inte inställer sig personligen vid ett sammanträde eller

om han i

övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

24 §

 Om rätten beslutar om skuldsanering, skall beslutet innehålla de

uppgifter som

anges i 8 §.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

Förbud mot exekutiva åtgärder

25 §

 Efter kronofogdemyndighetens beslut om att inleda skuldsanering får

utmätning

eller införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan inte äga rum

innan

frågan om skuldsanering är avgjord, om inte, efter överlämnande eller

överklagande, rätten på begäran av en borgenär bestämmer annat. Om

utmätning

eller införsel ändå sker är åtgärden utan verkan.

 Första stycket gäller inte fordringar, som enligt 6 § tredje stycket

inte

omfattas av skuldsaneringen.

 Vad som sägs i denna paragraf tillämpas även i fråga om beslut om

betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut.

Verkan av skuldsanering

26 §

 En skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för betalningen av

de skulder

som omfattas av skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts

ned. Genom

skuldsaneringen befrias gäldenären från ansvar för betalningen av

fordringar som

inte är kända i ärendet, om inte fordringen är sådan som avses i 6 §

tredje

stycket.

 Skuldsaneringen inverkar inte på den rätt en borgenär har mot en

borgensman

eller annan som förutom gäldenären svarar för fordringen.

Omprövning av skuldsanering

27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering

enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i

fall som

avses i 5, ändra beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer

eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på

skuldsaneringsfrågans

avgörande,

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under

ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för

borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets

beslut i fråga

om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller

underlåtit att lämna

uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften

eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte

fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte

är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år

från dagen

för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid

gäller i stället

den tiden.

 Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som

avses i 19 § höras. I övrigt tillämpas lagen (1946:807) om

handläggning av

domstolsärenden. En tingsrätt skall vid handläggningen alltid bestå

av en

lagfaren domare.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan

säkerhet som

tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första

stycket 3

ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i

27 § första

stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att

gäldenären

åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

28 §

 På ansökan av gäldenären kan en tingsrätt som avses i 21 § ändra vad

kronofogdemyndigheten eller rätten har bestämt i en fråga som avses i

8 § första

stycket 3, om det efter beslutet om skuldsanering har inträffat

omständigheter

som inte då kunnat förutses eller om det finns synnerliga skäl. Vid

sådan

omprövning tillämpas 27 § tredje stycket.

Överklagande

29 §

 Kronofogdemyndighetens beslut att avvisa eller avslå en ansökan om

skuldsanering, inleda skuldsanering eller fastställa en skuldsanering

överklagas

till den tingsrätt som avses i 21 §. Detsamma gäller

kronofogdemyndighetens

beslut att avskriva ett skuldsaneringsärende från vidare

handläggning.

Överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten inom tre veckor

från dagen

för beslutet.

 Kronofogdemyndighetens beslut om att överlämna ett

skuldsaneringsärende till

tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom

en ansökan

om skuldsanering förklaras vilande.

30 §

 Om tingsrätten bifaller ett överklagande av gäldenären, skall den

återförvisa

ärendet till kronofogdemyndigheten eller, om kronofogdemyndigheten

avslagit

gäldenärens ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket, besluta om

tvingande

skuldsanering.

 Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till

kronofogdemyndigheten

får inte överklagas. Tingsrätten får dock tillåta att beslutet

överklagas till

hovrätten, om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd

skall ges

enligt 31 § första stycket.

31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en

tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd behövs inte, om överklagandet avser ett beslut

som rör någon

annan än en part, ett beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot

en domare

eller ett beslut genom vilket en missnöjesanmälan eller ett

överklagande har

avvisats.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje

stycket

rättegångsbalken tillämpas.

32 §

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att

överklagandet prövas av

högre rätt,

 2. anledning förekommer till ändring i tingsrättens beslut eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 Kan ett överklagande av tingsrättens beslut prövas av hovrätten

endast om denna

meddelat prövningstillstånd, skall tingsrätten i samband med

underrättelse om

vad som gäller i fråga om överklagande upplysa parterna om detta och

därvid

också ange innehållet i första stycket.

 Om prövningstillstånd krävs skall klaganden i skrivelsen med

överklagandet ange

de omständigheter som åberopas till stöd för att sådant tillstånd

skall

meddelas.

Övriga bestämmelser

33 §

 Om gäldenären försätts i konkurs, förfaller en av honom dessförinnan

gjord

ansökan om skuldsanering.

 Om en ansökan om förhandling om offentligt ackord tas upp sedan

gäldenären har

ansökt om skuldsanering, skall skuldsaneringsärendet förklaras

vilande. Om

ackordet fastställs, förfaller ansökan om skuldsanering.

 Om gäldenären avlider, förfaller en av honom gjord ansökan om

skuldsanering.

34 §

 Återkallar gäldenären en ansökan om skuldsanering, skall ärendet

genast

avskrivas från vidare handläggning. Detsamma gäller om ansökan

förfaller enligt

33 §.

35 §

 Avslås eller avvisas en ansökan om skuldsanering eller avskrivs

ärendet från

vidare handläggning sedan kungörelse har utfärdats enligt 14 §, skall

samtliga

kända borgenärer genast underrättas.

36 §

 En överenskommelse varigenom gäldenären eller tredje man

tillförsäkrar någon

borgenär, vars fordran omfattas av skuldsaneringen, bättre villkor än

enligt

skuldsaneringen är ogiltig.

 5

37 §

 Socialnämnder och andra myndigheter skall till kronofogdemyndighet

eller

domstol som handlägger ett ärende om skuldsanering enligt denna lag

på begäran

överlämna sådana uppgifter om gäldenärens personliga och ekonomiska

förhållanden

som behövs för prövning av ärendet.

38 §

 En skuldsanering som har fastställts eller beslutats enligt denna

lag får sedan

beslutet har vunnit laga kraft verkställas på samma sätt som en

lagakraftägande

dom.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 6

2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 och 3 §§ brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

11 kap.

1 §1

 Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger

för att han

skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan

liknande

åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för o r e d l i

g h e t m

o t b o r g e n ä r e r till fängelse i högst två år. Detsamma

skall gälla om

någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller

framkallar

påtaglig fara för att han skall komma på obestånd.

 Gäldenär, som vid Gäldenär, som vid

konkurs eller för- skuldsanering enligt

handling om offentligt skuldsaneringslagen

ackord förtiger tillgång,(1994:000), konkurs

uppgiver obefintlig eller förhandling om

skuld eller lämnar annan offentligt ackord

sådan oriktig uppgift, förtiger tillgång, upp-

skall ock, om ej upp- giver obefintlig skuld

giften rättas innan den eller lämnar annan sådan

beedigas eller eljest oriktig uppgift, skall

lägges till grund för ock, om ej uppgiften

förfarandet, dömas för rättas innan den

oredlighet mot beedigas eller eljest

borgenärer. Detsamma lägges till grund för

skall gälla, om gäldenär iförfarandet, dömas för

samband med annan oredlighet mot

exekutiv förrättning borgenärer. Detsamma

åberopar oriktig hand- skall gälla, om gäldenär

ling eller skenavtal i samband med annan

och därigenom hindrar exekutiv förrättning åbe-

att erforderlig egendom ropar oriktig handling

genom förrättning tages ieller skenavtal och

anspråk för att bereda därigenom hindrar att

borgenär betalning eller erforderlig egendom

säkerhet. genom förrättning tages

 i anspråk för att bereda

 borgenär betalning

 eller säkerhet.

 Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång

av betydande

värde med uppsåt att hålla den undan konkursen, eller

1Senaste lydelse 1986:43.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

gäldenär som i konkurs undandrar eller undanhåller

konkursförvaltningen

tillgång, döms likaledes för oredlighet mot borgenärer.

3 §2

 Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger

för att han

skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av

avsevärda medel

utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller

inlåter sig på

äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar

annan sådan

åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar

sin

förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för v å r d s l ö s h e t

 m o t b

o r- g e n ä r e r till fängelse i högst två år. Vad som nu sagts

skall

gälla även om gärningsmannen inte insåg men hade skälig anledning

anta att han

var på obestånd eller att påtaglig fara förelåg för att han skulle

komma på

obestånd.

 Gäldenär, som vid Gäldenär, som vid

konkurs eller skuldsanering enligt

förhandling om skuldsaneringslagen

offentligt ackord av (1994:000), konkurs

grov oaktsamhet förtiger eller förhandling om

tillgång, uppgiver offentligt ackord av

obefintlig skuld eller grov oaktsamhet för-

lämnar annan sådan orik- tiger tillgång,

tig uppgift, dömes uppgiver obefintlig

likaledes, om ej skuld eller lämnar

uppgiften rättas innan annan sådan oriktig

den beedigas eller uppgift, dömes

eljest lägges till grund likaledes, om ej

för förfarandet, för vårds-uppgiften rättas innan

löshet mot borgenärer. den beedigas eller

 eljest lägges till

 grund för förfarandet,

 för vårdslöshet mot

 borgenärer.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

2Senaste lydelse 1986:43.

 7

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs att 117 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

117 §1

 Försätts försäkringstagaren i konkurs efter ansökan, som har gjorts

innan tio

år förflutit från försäkringsavtalets ingående, och har han under de

tre senaste

åren före konkursansökningen eller senare till betalning av premie

för

försäkring, som enligt 116 § inte kan göras till föremål för

utmätning, använt

belopp, som vid den tid, då betalningen skedde, ej stod i skäligt

förhållande

till hans villkor, får konkursboet hos försäkringsgivaren utkräva vad

sålunda

har erlagts för mycket, i den mån tillgodohavandet hos denne förslår

till det.

Har inte försäkringstagaren lämnat konkursboet samtycke till

beloppets

utkrävande, åligger det konkursboet att för prövning av dess rätt

väcka talan

mot försäkringstagaren. Beträffande sådan talan tillämpas

bestämmelserna i

4 kap. 19 och 20 §§ konkurslagen (1987:672).

 Har konkursen föregåtts Har konkursen föregåtts

av förordnande av god av förordnande av god

man enligt ackordslagen man enligt

(1970:847) eller ackordslagen

förordnande av (1970:847), ansökan om

boutredningsman, skall skuldsanering enligt

vad som enligt första skuldsaneringslagen

stycket gäller om tiden (1994:000) eller

för konkursansökningen förordnande av boutred-

avse den i 4 kap. 2 § ningsman, skall vad

konkurslagen för sådant som enligt första

fall angivna stycket gäller om tiden

fristdagen. för konkursansökningen

 avse den i 4 kap. 2 §

 konkurslagen för sådant

 fall angivna frist-

 dagen.

 Bestämmelserna i första och andra styckena om konkurs äga

motsvarande

tillämpning om i stället offentligt ackord fastställts. I fråga om

talan med

anledning av ackordsförhandling äga 17 och 18 §§ ackordslagen

(1970:847)

motsvarande tillämpning.

 Ej må krav, varom nu är sagt, göras gällande till förfång för

förmånstagare

vars insättande jämlikt 102 § ej må återkallas.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1987:692.

 8

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev

 Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1936:81) om skuldebrev skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

17 §1

 Även om en ny borgenär är i god tro, får gäldenären mot honom göra

gällande att

skuldebrevet är förfalskat, att det på gäldenärens vägnar har

utfärdats av någon

som saknade behörighet till det eller att det är ogiltigt på grund av

att det

har kommit till under sådant tvång som anges i 28 § lagen (1915:218)

om avtal

och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område.

 Vidare får gäldenären även mot en godtroende borgenär göra gällande

att

skuldebrevet har utfärdats av någon som var omyndig eller handlade

under

påverkan av en psykisk störning eller inte hade rätt att utfärda

skuldebrevet på

grund av att en förvaltare enligt föräldrabalken var förordnad för

honom.

 Slutligen får gäldenären Slutligen får gäldenären

även mot en godtroende även mot en godtroende

borgenär åberopa att borgenär åberopa att

skuldebrevet har dödats skuldebrevet har dödats

eller att betalning har eller att betalning

fullgjorts genom att har fullgjorts genom

fordringsbeloppet har att fordringsbeloppet

satts ned i allmänt har satts ned i allmänt

förvar eller att förvar eller att

borgenären på grund av borgenären på grund av

preskription eller preskription eller

proklama har förlorat proklama har förlorat

sin talan eller att sin talan eller att

skuldförhållandet har skuldförhållandet har

ändrats genom ändrats genom

tvångsackord. tvångsackord eller

 skuldsanering.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1991:1552.

 9

5 Förslag till

Lag om ändring i ackordslagen (1970:847)

 Härigenom föreskrivs att 1 § ackordslagen (1970:847) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §1

 Med ackord avses i denna lag en ekonomisk uppgörelse utan konkurs

mellan en

gäldenär som är på obestånd och hans borgenärer.

 Ackordsförfarande enligt lagen sker under medverkan av god man.

Ackord kommer

till stånd antingen genom överenskommelse eller också genom beslut

efter

förhandling i särskild ordning (offentligt ackord).

 I konkurslagen (1987:672) finns bestämmelser om ackord i konkurs.

 Om skuldsanering

 föreskrivs i

 skuldsaneringslagen

 (1994:000).

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1987:673.

 10

6 Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

 Härigenom föreskrivs att 8 § rättshjälpslagen (1972:429) skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

8 §1

 Allmän rättshjälp får ej beviljas

 1. i angelägenhet som skall prövas eller på annat sätt behandlas

utom riket;

rättshjälp får dock beviljas en rättssökande som är bosatt här, om

saken gäller

ett brott mot honom eller henne som motsvarar brott enligt 6 kap.

brottsbalken

eller om det finns särskilda skäl för rättshjälp,

 2. utlänningar som varken är eller tidigare varit bosatta här, om

det inte

finns särskilda skäl för rättshjälp,

 3. den som är eller har varit näringsidkare i angelägenhet som har

uppkommit i

hans näringsverksamhet, om det inte finns skäl för rättshjälp med

hänsyn till

verksamhetens art och begränsade omfattning, hans ekonomiska och

personliga

förhållanden och omständigheterna i övrigt,

 4. i fråga om anspråk som överlåtits till den rättssökande, om

överlåtelsen kan

antagas ha ägt rum i syfte att åstadkomma fördel vid prövning av

begäran om

rättshjälp,

 5. för upprättande av självdeklaration,

 6. för upprättande av äktenskapsförord, testamente eller

gåvohandling,

 7. i angelägenhet rörande bodelning, om det inte med hänsyn till

boets

beskaffenhet och makarnas eller sambornas personliga förhållanden

finns

särskilda skäl för rättshjälp,

 8. om frågan om rättshjälp kan anstå till dess en annan rättslig

angelägenhet,

vari anspråket stöder sig på väsentligen likartad grund, har avgjorts

slutligt,

 9. ägaren eller tidigare ägare av en fastighet eller en byggnad i

angelägenhet

som avser fastigheten eller byggnaden, om han har eller borde ha haft

rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd som

omfattar

angelägenheten och något annat inte följer av

andra stycket,

 10. i angelägenhet rörande trafikskadeersättning enligt

trafikskadelagen

(1975:1410) eller rörande skadestånd som kan betalas från en

1Lydelse enligt förslag i prop. 1993/94:26.

 11

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

föreliggande ansvarsförsäkring; dock får rättshjälp beviljas den

skadelidande om

angelägenheten är anhängig vid domstol eller rör enbart

annan skada än personskada,

 11. den som ej har 11. i angelägenhet

befogat intresse av att rörande skuldsanering

få sin sak behandlad. enligt skuldsane-

 ringslagen (1994:000),

 12. den som inte har

 befogat intresse av

 att få sin sak be-

 handlad.

 I fall som avses i första stycket 9 får rättshjälp beviljas när den

rättssökandes egna kostnader i angelägenheten har uppgått till minst

tre gånger

det basbelopp som anges i 6 § första stycket. Därvid beaktas endast

kostnader av

sådant slag som kan antas komma att betalas från den rättssökandes

rättsskydd

eller, om något sådant inte finns, kostnader som avses i 9 § andra

stycket.

 I fråga om visst slag av ärenden som är talrikt förekommande och

normalt av

enkel beskaffenhet kan regeringen förordna att allmän rättshjälp ej

skall

beviljas.

 Under förutsättning av ömsesidighet kan regeringen förordna att

medborgare i en

viss främmande stat och den som, utan att vara medborgare i den

staten, är

bosatt där skall vara likställd med svensk medborgare i fråga om

allmän

rättshjälp.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 12

7 Förslag till

Lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173)

 Härigenom föreskrivs att 7 § kreditupplysningslagen (1973:1173)

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 §1

 Personupplysning får ej Personupplysning får

innehålla uppgift om inte innehålla uppgift

annan betalningsför- om annan betalningsför-

summelse än sådan som summelse än sådan som

fastslagits genom fastslagits genom

domstols eller annan domstols eller annan

myndighets avgörande el- myndighets avgörande

ler åtgärd eller som letteller åtgärd eller som

till betalningsin- lett till inledande av

ställelse, konkursansökanskuldsanering enligt

eller ackord. Uppgift skuldsaneringslagen

som enligt det sagda ej (1994:000) eller till

får lämnas ut får icke betalningsinställelse,

heller lagras. konkursansökan eller

 ackord. Uppgift som

 enligt det sagda inte

 får lämnas ut får inte

 heller lagras.

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Datainspektionen

får

föreskriva undantag från bestämmelserna i första stycket, om det

finns särskilda

skäl.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1981:737.

 13

8 Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen (1980:100)1 skall

införas en ny

paragraf, 7 kap. 35 §2, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 kap.

35 §

 Sekretess gäller hos

 kommunal konsu-

 mentvägledare,

 kronofogdemyndighet

 eller domstol i ärende

 om skuldsanering för

 uppgift om enskilds

 personliga förhållanden,

 om det kan antas att

 den enskilde eller

 någon honom närstående

 lider men om uppgiften

 röjs. Sekretessen gäller

 dock inte beslut i

 ärendet.

 I fråga om uppgift i

 allmän handling gäller

 sekretessen i högst

 femtio år.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

2Jfr prop. 1993/94:107.

 14

9 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar

m.m.

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 §

 Förordnas god man Förordnas god man

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) innan (1970:847) innan

fordringen har fordringen har

preskriberats, preskriberats,

preskriberas den preskriberas den

tidigast två år efter tidigast två år efter

utgången av det utgången av det

kalenderår då förordnandetkalenderår då

meddelades eller, om förordnandet meddelades

ackord kommer till eller, om ackord

stånd, efter utgången av kommer till stånd,

det kalenderår då efter utgången av det

ackordet skall vara kalenderår då ackordet

fullgjort. skall vara fullgjort.

 Inleds skuldsanering

 enligt skuld-

 saneringslagen

 (1994:000) innan

 fordringen har

 preskriberats,

 preskriberas den

 tidigast två år efter

 utgången av det ka-

 lenderår då beslutet om

 att inleda

 skuldsanering

 meddelades eller, om

 skuldsanering

 beslutas, då återstående

 skuldbelopp senast

 skulle ha betalats.

 Första stycket gäller Första stycket gäller

inte om god man inte om god man

förordnas under tid då förordnas eller skuld-

preskriptionstiden är sanering inleds under

förlängd på grund av 9 §.tid då preskriptions-

 tiden är förlängd på grund

 av 9 §.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 15

10 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617)

 Härigenom föreskrivs att 6, 7 och 11 §§ utsökningsregisterlagen

(1986:617)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §1

 Utöver de uppgifter som anges i 4 och 5 §§ får utsökningsregistret,

i den

utsträckning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som

regeringen

bestämmer, innehålla uppgifter om

 1. exekutionstitel, skuldens storlek, arbetsgivare eller annan

utbetalare av

ersättning som avses i 7 kap. 1 § eller 15 kap. 2 § utsökningsbalken,

medelsslag, dag när skulden fastställdes och när den förföll till

betalning,

influtna medel, den tidpunkt vid vilken skulden preskriberas samt

andra

förhållanden av betydelse för betalningsskyldigheten som framgår av

exeku-

tionstiteln eller av andra handlingar i målet,

 2. de verkställighetsåtgärder som har begärts av sökanden,

 3. den som sökt verkställigheten och vad som i övrigt behövs för

utbetalning av

influtna medel och annan redovisning,

 4. ställd säkerhet, uppskov och avbetalningsplan,

 5. utmätning, exekutiv försäljning, införsel, avräkning och

betalningssäkring,

 6. kvarstad och återtagande av vara,

 7. bötesförvandling,

 8. betalningsinställelse och likvidation,

 9. konkurs, ackord, 9. skuldsanering

näringsförbud och enligt skuldsa-

förordnande av god man neringslagen

enligt 2 § ackordslagen (1994:000), konkurs,

(1970:847), ackord, näringsförbud

 och förordnande av god

 man enligt 2 § ackords-

 lagen (1970:847),

 10. förhör eller annan åtgärd som har vidtagits för efterforskning

av

tillgångar,

 10 a. förekomst av och tidpunkt för gäldenärsutredning enligt 6 §

lagen

(1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m.,

 11. redovisningen av verkställighetsuppdraget,

 12. administrativa och tekniska uppgifter som behövs för registrets

användning.

7 §2

 Riksskatteverket och kronofogdemyndigheterna får ha terminal-

1Senaste lydelse 1993:910.

2Senaste lydelse 1990:673.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

åtkomst till utsökningsregistret.

 Terminalåtkomsten för en kronofogdemyndighet får avse endast

uppgifter om

 1. den som är registrerad hos myndigheten som gäldenär i mål om

exekutiva

åtgärder,

 2. den som i annat fall än som avses under 1 är gäldenär eller

svarande i mål

eller ärende som handläggs hos myndigheten,

 3. make till person som avses under 1,

 4. den som är gemensamt betalningsansvarig med person som avses

under 1,

 5. fåmansföretag och fåmansägt handelsbolag som avses i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § kommunalskattelagen (1928:370) och delägare i

sådant

företag, om företaget eller delägare i detta är gäldenär som avses

under 1,

 6. konkurs och 6. skuldsanering,

näringsförbud. konkurs och

 näringsförbud.

 I fråga om kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet i konkurs

gäller

terminalåtkomsten enligt andra stycket 1 också gäldenärer i annat

län, om detta

ingår i tillsynsområdet.

11 §3

 Uppgift om Uppgift om

indrivningsuppdrag som indrivningsuppdrag som

avser böter får bevaras iavser böter får bevaras

utsökningsregistret till i utsökningsregistret

utgången av det år då fulltill utgången av det år

betalning skedde.Andra då full betalning

uppgifter som avses i skedde. Andra

6 § 1-11 får bevaras uppgifter som avses i

under högst tre år. Denna6 § 1-11 får bevaras

tid räknas för uppgifter under högst tre år.

om betalningssäkring, Denna tid räknas för

kvarstad, näringsförbud uppgifter om

och förordnande av god betalningssäkring,

man från utgången av det kvarstad, näringsförbud

år då åtgärden förföll elleroch förordnande av god

förlorade sin verkan man från utgången av det

samt för uppgifter om år då åtgärden förföll eller

konkurs och ackord från förlorade sin verkan

utgången av det år då samt för uppgifter om

förfarandet avslutades. skuldsanering, konkurs

För övriga uppgifter och ackord från utgången

räknas tiden från utgångenav det år då förfarandet

av det år under vilket avslutades. För övriga

målet avslutades. Upp- uppgifter räknas tiden

 från utgången av det år

 under vilket målet

 avslutades.

3Senaste lydelse 1990:786.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

gifter enligt 4 och 5 §§ Uppgifter enligt 4 och

skall bevaras så länge 5 §§ skall bevaras så

annan uppgiftom länge annan uppgift om

personen förekommer i personen förekommer i

registret. registret.

 Uppgift som inte längre får bevaras med stöd av bestämmelsen i

första stycket

skall gallras, om inte regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer

föreskriver något annat.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 16

11 Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

4 kap.

2 §

 Med fristdag avses dagen då ansökningen om gäldenärens försättande i

konkurs

kom in till tingsrätten.

 Har god man förordnats enligt ackordslagen (1970:847) avses med

fristdag i

stället dagen för ansökningen om detta, såvida konkursansökningen har

gjorts

inom tre veckor från det att verkan av godmansförordnandet förföll

eller, när

förhandling om offentligt ackord har följt, ackordsfrågan avgjordes.

 Har ansökan om

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1994:000) gjorts

 avses med fristdag i

 stället dagen för denna

 ansökan, såvida

 konkursansökningen har

 gjorts inom tre veckor

 från det att frågan om

 skuldsanering

 avgjordes.

 Har ett dödsbo avträtts till förvaltning av boutredningsman avses

med fristdag

dagen för ansökningen om detta, såvida boutredningsman har förordnats

senare än

tre månader före en dag som annars skulle anses som fristdag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 17

12 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:892) om ackord rörande statliga

fordringar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2 och 3 §§ lagen (1993:892) om ackord

rörande statliga

fordringar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §

 Beslut om att anta Beslut om att anta

förslag om ackord fattas förslag om ackord eller

av skattemyndigheten i godta förslag om

det län där gäldenärens frivillig

hemortskommun är belägen.skuldsanering fattas

Om gäldenären saknar av skattemyndigheten i

hemortskommun i landet det län där gäldenärens

fattas beslutet av hemortskommun är belä-

Skattemyndigheten i gen. Om gäldenären

Stockholms län. saknar hemortskommun i

 landet fattas beslutet

 av Skattemyndigheten i

 Stockholms län.

3 §

 Förslag om ackord får antas om det kan anses fördelaktigt för det

allmänna.

 Ackordsförslag som inte framställts i konkurs eller enligt

ackordslagen

(1970:847) får antas endast om övriga borgenärer som ackordet angår

godkänner

det.

 Förslag om frivillig

 skuldsanering får

 godtas om förutsätt-

 ningarna för

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1994:000) är

 uppfyllda.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 18

13 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:1539) om avdrag för underskott av

näringsverksamhet

 Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1993:1539) om avdrag för

underskott av

näringsverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

11 §

 Har en skattskyldig Har en skattskyldig

eller ett handelsbolag eller ett handelsbolag

som han är delägare i som han är delägare i

under beskattningsåret under beskattningsåret

erhållit ackord utan erhållit ackord utan

konkurs, medges inte konkurs eller

avdrag för underskott skuldsanering enligt

till den del skuldsaneringslagen

underskottet motsvarar (1994:000), medges

skulder som fallit bort inte avdrag för

genom ackordet. underskott till den

 del underskottet

 motsvarar skulder som

 fallit bort genom

 ackordet eller skuld-

 saneringen.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994 och tillämpas första gången

vid 1995

års taxering.

 19

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 10 februari 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

__________

Proposition om skuldsaneringslag

1 Inledning

I delbetänkandet Skuldsaneringslag (SOU 1990:74) presenterade Insol-

vensutredningen ett förslag till lag om skuldsanering.

 Utredningens lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende

som bilaga 1.

Förslaget har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna

bör fogas

till protokollet som bilaga 2.

 Riksdagen gav den 7 juni 1993 regeringen tillkänna att riksdagen

förordar att

regeringen utarbetar ett förslag till skuldsaneringslag efter vissa

av riksdagen

angivna riktlinjer (bet. 1992/93:LU49, prot. 1992/93:122, rskr.

1992/93:412).

 Justitiedepartementet har den 4 november 1993 hållit ett möte där

remiss-

instanserna (se bilaga 2) har givits tillfälle att lämna synpunkter

på ett

utkast till lagrådsremiss om skuldsaneringslag. Utskrifter av de

synpunkter som

då har lämnats samt synpunkter som har avgivits skriftligen i

anslutning till

mötet finns tillgängliga i ärendet (Dnr 90-2362). Datainspektionen

har också den

24 november 1993 i yttrande enligt 2 a § datalagen (1973:289)

tillstyrkt

förslaget vad avser ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617).

 Jag föreslår i detta ärende att en skuldsaneringslag införs och att

vissa

följdändringar görs i annan lagstiftning.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 9 december 1993 att inhämta Lagrådets

yttrande över de

förslag som utarbetats i ärendet. De till Lagrådet remitterade

förslagen bör

fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3. Remissen till

Lagrådet

omfattade dock inte förslaget 4. Detta ändringsförslag är en närmast

självklar

följdändring. Lagrådets hörande skulle därför sakna betydelse.

 Lagrådet har haft synpunkter på utformningen av förslagen. Jag

återkommer till

dessa synpunkter i samband med att jag behandlar de olika förslagen

(avsnitt

4.4, 4.5.2, 4.6.8, 4.6.10, 4.7.4, 4.7.6, 4.8.2 och

specialmotiveringen). Jag

vill redan här nämna att jag, med några undantag, i allt väsentligt

godtar de av

Lagrådet framförda synpunkterna. Lagrådets yttrande bör fogas till

protokollet i

detta ärende som bilaga 4. Jag har gjort vissa redaktionella

ändringar i

lagtexten.

2 Bakgrund

2.1 Allmänt om privatpersoners skuldsituation

Under fram för allt senare hälften av 1980-talet uppmärksammades

hushålls-

ekonomiska frågor i många skilda sammanhang. Skuldkommittén avgav år

1988 sitt

betänkande Hushållens skuldsättning (SOU 1988:55) där bl.a.

utvecklingen av

hushållens finansiella situation analyserades. I betänkandet

redovisas statistik

bl.a. från Sveriges Riksbank som visar att hushållens nettoupplåning,

dvs.

bruttoutlåning med avdrag för dels lån som går till förtidsbetalning

av skulder,

dels amorteringar under 1980-talet, ökade kraftigt. I början av

decenniet var

hushållens disponibla inkomster ungefär lika stora som deras skulder.

Skuldsättningsgraden ökade långsamt fram till och med år 1985.

Därefter steg den

snabbt fram till år 1989. År 1985 var hushållens ökning av

nettoupplåningen

totalt 7,6 %, år 1986 24,5 %, år 1987 18,7 % och år 1988 20,1 %.

Under år 1989

vände utvecklingen. Då var ökningstakten 15 %, år 1990 var den 10 %,

år 1991 var

den 7,5 % och år 1992 var den 4 %. Hittills har den under år 1993

återigen ökat

något. Samma utveckling kan också läsas ut ur statistiken över

hushållens

skuldsättning i förhållande till deras disponibla inkomst. Under

1980-talets

första år fram till år 1985 hade hushållen lån på strax över 100 % av

den totala

disponibla inkomsten. Skuldsättningsgraden steg sedan snabbt för att

år 1988

ligga på drygt 130 %. Sedan har den sjunkit snabbt. År 1992 var den

tämligen

exakt 100 %. Under 1980-talet minskade också hushållens sparande.

Under i stort

sett hela 1970-talet låg hushållens sparande kring fyra procent av

deras

disponibla inkomster för att under 1980-talets inledande år sjunka

och år 1987

ha uppgått till endast 2,5 procent. Hushållens ränteutgifter mätt som

andel av

inkomsten ökade också kraftigt under hela 1980-talet. Först år 1993

har den

börjat att minska något. Den privata konsumtionen ökade alltså under

i stort

sett hela 1980-talet snabbare än de disponibla inkomsterna steg.

 Under 1970-talet och långt in på 1980-talet var det förhållandevis

billigt att

låna pengar till konsumtion och till investeringar. Inflationen var

hög och

kombinationen av höga marginalskatter och möjligheter till

ränteavdrag

stimulerade skuldsättning, dvs. missgynnade sparandet. För hushållens

del

dominerades bilden av omfattande reala investeringar i småhus och

fritidshus.

Men även rena konsumtionskrediter beviljades i avsevärd utsträckning.

Skuldsätt-

ningen under 1980-talets senare hälft underlättades också påtagligt

av den

avreglering av kreditmarknaden som inleddes år 1985. Hushållen blev

en allt

viktigare kundgrupp för kreditinstituten, bl.a. därför att denna

grupp inte

visade samma räntekänslighet som större företag, kommuner och andra

"professionella" låntagare. Detta kom att innebära att

marknadsföringen av

krediter inriktad på privatpersoner blev allt intensivare.

Möjligheterna till

skuldsättning ökade också kraftigt som en följd av att värdet på

belåningsbara

tillgångar (främst fastigheter och aktier) under den aktuella

perioden gick upp

kraftigt.

 Under senare år har en åtstramning skett på kreditmarknaden. Det är

inte lika

lätt att låna pengar som tidigare och många hushåll bedömer det

numera som

avsevärt mer riskfyllt att sätta sig i skuld jämfört med för några år

sedan.

Skattemässiga och andra fördelar av att investera med lånade pengar

är - om det

över huvud taget finns några - inte heller lika framträdande längre.

 Trots att nyupplåningen under senare tid har gått ned kraftigt har

många

hushåll i dag stora skulder. Många av dessa hushåll är känsliga för

förändringar

i omvärlden, som exempelvis ränteuppgångar. Många drabbas också av

minskade

inkomster till följd av exempelvis arbetslöshet. För hushåll som inte

har någon

buffert i sin budget kan skuldsituationen snabbt försämras drastiskt.

Hushållens

problem till följd av alltför hög skuldsättning kan ta sig många

olika uttryck.

Uppgifter från Konsumentverket tyder på att efterfrågan på

budgetrådgivning har

ökat markant under senare år. Liknande rapporter kommer från

socialtjänsten och

från kronofogdemyndigheterna. Samhällsförlusterna är varje år stora

på grund av

obetalda skatter och avgifter.

 Förutom de allmänna orsaker som antytts i det föregående pekar

Skuldkommittén

på fem olika typsituationer som kan orsaka att ett hushåll har blivit

"överskuldsatt", nämligen

- försämrade inkomster till följd av t.ex. arbetslöshet, sjukdom

eller studier,

- allmänt svåra sociala förändringar som gör att man inte orkar sköta

sin

ekonomi, t.ex. i samband med äktenskapsskillnad eller anhörigs

sjukdom,

- att man vill "köpa in sig" i någon social skiktning, skaffa sig

högre social

status,

- användning av kontokort för frekventa "småköp" när man inte kan

vänta och göra

planerade inköp,

- allmänt dåliga kunskaper om och ointresse för den egna ekonomin.

 Skuldkommitténs betänkande är från år 1988, men det finns ingen

anledning att

anta att de angivna orsakerna inte skulle ha giltighet även i dag.

Möjligen

skulle man kunna lägga till en sjätte typsituation, nämligen

värdenedgången på

fastighetsmarknaden, som i vissa fall har medfört att kreditgivare

har sagt upp

lån med fastighetspant som säkerhet till förtida betalning.

 Insolvensutredningen redovisar i sitt delbetänkande SOU 1990:74 (s.

57 ff och

bil. 2-3) också flera olika undersökningar som har gjorts beträffande

hushållens

skuldsituation. Resultatet av dessa undersökningar bekräftar i allt

väsentligt

det nu sagda.

 Problemen för vissa hushåll med en alltför hög skuldsättning

uppmärksammades

också i samband med arbetet på den nya konsumentkreditlagen

(1992:830) som

trädde i kraft den 1 januari 1993. I förarbetena (prop. 1991/92:83 s.

21f.) Ny

konsumentkreditlag konstateras att mycket har hänt på kreditmarknaden

sedan den

tidigare konsumentkreditlagen (1977:981) trädde i kraft år 1979 och

att till

utvecklingen på konsumentkreditområdet hör att hushållens

skuldsättning ökade

kraftigt under 1980-talet fram till år 1989 då utvecklingen vände.

Den nya

konsumentkreditlagen innebär på flera plan ett förstärkt skydd för

konsumenterna. Kraven på de professionella kreditgivarna vad gäller

kreditprövning, information m.m. har höjts i och med lagens

ikraftträdande.

Detta kan förväntas bidra till att privatpersoner i större

utsträckning avstår

eller hindras ifrån att träffa oöverlagda kreditavtal.

 Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att hushållen under

1980-talet har

ökat sin upplåning mycket kraftigt. Även om den utvecklingen nu sedan

några år

tillbaka har vänt, så är skuldsättningen i hushållssektorn alltjämt

ett stort,

och kanske alltjämt växande, problem. Situationen har dessutom

förvärrats av

värdenedgången på fastighetsmarknaden och av den tilltagande

arbetslösheten. Det

finns tecken som tyder på att de redovisade problemen i

hushållssektorn kommer

att bestå under överskådlig tid.

 32

2.2 Skuldsaneringsfrågans tidigare behandling m.m.

Diskussioner kring skuldsanering och en skuldsaneringslag har pågått

under flera

år. På många håll i landet och under flera olika former har också

skuldsaneringsverksamhet förekommit, ofta i form av försöksprojekt.

Frågan om

skuldsanering har också uppmärksammats i riksdagen vid flera

tillfällen och av

olika statliga utredningar. Inte bara Skuldkommittén har

uppmärksammat frågan.

Också Skatteindrivningsutredningen behandlade frågan. Dess betänkande

Indrivningslag (SOU 1987:10) har lett till en ny indrivningslag

(1993:891), som

träder i kraft den 1 januari 1994 (prop. 1992/93:198). I

propositionen

diskuteras utredningens förslag om ett utvidgat eftergiftsinstitut

beträffande

det allmännas skatte- och avgiftsfordringar. Föredragande statsrådet

uttalar i

detta sammanhang att frågan om ett mer omfattande och generellt

eftergiftsinstitut får anstå till dess att frågan om en eventuell

skuldsaneringslag har nått sin lösning. Skuldkommitténs betänkande

tar upp

frågan om skuldsanering och skissar ett förslag till en

skuldsaneringslag.

Någon lagstiftning har inte följt på utredningens förslag i den

delen. Frågan om

budgetrådgivning och skuldsanering behandlas också i flera rapporter

från bl.a.

Konsumentverket. Här kan bl.a. nämnas Konsumentverkets rapporter

1989/90:1

Hushåll i ekonomisk kris, 1990/91:14 Aldrig förr har så många fått

låna så

mycket, 1991/92:7 Från minus till plus, 1992/93:2 Budgetrådgivning -

ett

positivt alternativ samt Konsumentverkets årsbok 1992/93 Hushållens

ekonomi.

 Frågan om ekonomisk rehabilitering av gäldenärer har också som

nämnts

behandlats av riksdagen vid upprepade tillfällen. Vid riksmötet

1986/87

behandlades frågan i anledning av ett förslag från riksdagens

revisorer (förs.

1986/87:7). Förslaget hade föranletts av en granskningsrapport

1985/86:7 om

kronofogdemyndigheternas utnyttjande av personalresurser m.m.

Revisorerna fann

det mycket väsentligt att kronofogdemyndigheternas arbete också

inriktas mot

förbättrad information och aktiva insatser för ekonomisk

rehabilitering av

gäldenärerna. Revisorerna menade vidare att antalet mål hos

kronofogdemyndigheten därmed torde på ett verksamt sätt komma att

minskas och

antalet fall med långvariga gäldenärsförhållanden kunna begränsas. I

anledning

av revisorernas förslag uttalade riksdagen (bet. 1986/87:LU21, rskr.

1986/87:231) att det är angeläget att de möjligheter som finns att

förebygga en

ökad måltillströmning till kronofogdemyndigheterna och att eljest

effektivisera

den exekutiva verksamheten tas till vara. Riksdagen delade därför

revisorernas

uppfattning att det är viktigt att verka för ekonomisk rehabilitering

av

gäldenärerna.

 Vid riksmötet 1987/88 väcktes ett flertal motioner i ämnet. Detta

föranledde

riksdagens lagutskott (bet. 1987/88:LU12, rskr 1987/88: 57) att

inhämta

remissynpunkter över vissa motioner som gällde just frågan om

skuldsanering.

Utskottet gjorde också i oktober 1987 ett studiebesök i Köpenhamn för

att på ort

och ställe studera de danska förhållandena eftersom man där sedan

några år

tillbaka hade en lagstiftning rörande skuldsanering. I sitt av

riksdagen

godkända betänkande anför lagutskottet att frågan om skuldsanering

bör bli

föremål för en allsidig och förutsättningslös översyn och att både

företagare

och privatpersoner kan ådra sig skulder som de inte någonsin kan

betala.

Utskottet uttalar vidare att "En enskild näringsidkare kan - hur

seriöst än

rörelsen bedrivits - av olika omständigheter som inte kan läggas

honom till last

bli tvungen att upphöra med sin verksamhet eller bli försatt i

konkurs. I båda

fallen kan hans betalningsskyldighet gentemot borgenärerna kvarstå.

Är skulderna

från rörelsen stora försätts han i en situation där hans framtida

inkomster

utöver existensminimum går åt till att betala borgenärerna. På

motsvarande sätt

kan andra seriösa och ansvarskännande fysiska personer av olika skäl

hamna i en

hopplös skuldsituation. Det ligger i sakens natur att en person som

ådragit sig

så stora skulder att han rimligen inte kan betala dem är föga

motiverad att

genom eget arbete skaffa sig inkomster och att han allmänt sett

befinner sig i

en svår social situation. Av hänsyn till både gäldenären och hans

familj finns

det enligt utskottets mening skäl för att han i ömmande fall bör

kunna få till

stånd en sanering av skuldförhållandena. För borgenärerna torde i

allmänhet en

skuldsanering sakna praktisk betydelse eftersom de inte kan räkna med

att

någonsin få full betalning. Utvecklingen visar också att det finns

behov av en

möjlighet till skuldsanering". Utskottet fortsätter: "Mot bakgrund av

det

anförda anser utskottet att tiden nu är mogen för att spörsmålet om

införandet i

Sverige av en möjlighet till skuldsanering blir föremål för en samlad

bedömning". Uskottet avslutar med att konstatera att utskottet inte

bör ta

ställning till hur förfarandet bör vara utformat, men att en viktig

utgångspunkt

är att regler om skuldsanering inte får leda till en allmän

uppluckring av

betalningsmoralen i samhället och att endast starka skäl bör ge en

gäldenär en

lättnad i skuldbördan. Utskottet understryker också att en sanering

bör omfatta

gäldenärens alla skulder och att den bör kunna komma till stånd

oavsett om

gäldenären varit försatt i konkurs eller ej.

 Med anledning av riksdagens beslut i enlighet med utskottets

betänkande

tillsattes år 1988 Insolvensutredningen (Ju 1988:02) med uppdrag att

utreda ett

antal frågor på konkursrättens område. I enlighet med vad som sades i

direktiven

(dir. 1988:52) behandlade utredningen med förtur frågan om

skuldsanering för

fysiska personer. Utredningen presenterade sitt förslag till

lagstiftning i

delbetänkandet Skuldsaneringslag (SOU 1990:74). Betänkandet har

remissbehandlats. Remissutfallet är övervägande positivt.

 Frågan om skuldsanering har också uppmärksammats inom det nordiska

samarbetet i

Nordiska rådet. I rådets rekommendation 10/1991 rekommenderar rådet

de nordiska

ländernas regeringar att förbereda lagstiftning rörande skuldsanering

för

privatpersoner (se Medlemsförslag A 922/j).

 Frågan om skuldsanering för fysiska personer har också under senare

år kommit

upp i riksdagen vid flera tillfällen. Lagutskottet behandlade frågan

våren 1992

och uttalade då (se bet. 1991/92:LU28) att det är angeläget att en

möjlighet

till skuldsanering för fysiska personer införs i Sverige. Vidare

framhöll

utskottet, liksom man gjort tidigare, att en viktig utgångspunkt

måste vara att

regler om skuldsanering inte får leda till en allmän uppluckring av

betalningsmoralen i samhället. Utskottet avstod från att uttala sig

om

Insolvensutredningens förslag, men utgick ifrån att förslaget noga

övervägdes

inom regeringskansliet och att regeringen skulle återkomma till

riksdagen med

någon form av förslag till skuldsanering för fysiska personer. Något

tillkännagivande fann utskottet inte nödvändigt att göra.

 Hösten 1992 behandlade lagutskottet återigen frågan om skuldsanering

i ett

yttrande till finansutskottet över en motion, som väckts med

anledning av

regeringens proposition 1992/93:50 om åtgärder för att stabilisera

den svenska

ekonomin (1992/93:LU2y).

 I ett frågesvar i riksdagen den 19 januari 1993 (prot. 1992/93:53 s.

27-29)

anförde jag att jag för närvarande inte var beredd att lägga fram

något förslag

om en skuldsaneringslag. Jag hänvisade till att jag först ville

avvakta och se

vad olika frivilliga lösningar kunde leda till. Skulle det visa sig

att en

skuldsaneringslag är nödvändig uteslöt jag inte lagstiftning. Jag

framhöll också

i min anmälan till 1993 års budgetproposition (prop. 1992/93:100,

bil. 3 s.

33-34) att jag förordade frivilliga lösningar på området, men att jag

inte var

beredd att helt avfärda tanken på att införa en skuldsaneringslag om

det, alla

frivilliga lösningar till trots, skulle komma att visa sig

nödvändigt.

 I anledning av motioner som väckts i ämnet vid riksmötet 1992/93

yttrade sig

lagutskottet (1992/93:LU2y) till finansutskottet (1992/93:FiU1).

Lagutskottet

anförde därvid att behovet av möjligheter till skuldsanering för

fysiska

personer accentuerats under senare tid, varför vad utskottet tidigare

uttalat om

angelägenheten av införandet av en möjlighet till skuldsanering i

allra högsta

grad fortfarande har giltighet. Utskottet hälsade med

tillfredsställelse att det

igångsatts ett omfattande arbete såväl inom som utom

regeringskansliet med att

finna lämpliga lösningar. Utskottet fann att ett särskilt

tillkännagivande från

riksdagens sida knappast kunde påskynda det arbete som redan bedrevs

för att

finna lämpliga lösningar. Finansutskottet ställde sig bakom

lagutskottets

bedömningar. Riksdagen beslutade i enlighet med vad utskotten hade

uttalat.

2.3 Riksdagens tillkännagivande

Frågan om skuldsanering kom upp en gång till vid samma riksmöte. Den

7 juni 1993

beslutade riksdagen (prot. 1992/93:123, rskr. 1992/93:412) att ge

regeringen

tillkänna vad lagutskottet anfört i sitt betänkande 1992/93:LU49, att

regeringen

skall utarbeta former för en skuldsaneringsverksamhet i enlighet med

vissa av

utskottet angivna riktlinjer och med inriktning på ett ikraftträdande

den 1

januari 1994. I betänkandet, som avgivits i anledning av ett flertal

motioner

som väckts i frågan om skuldsanering, gjorde utskottet följande

överväganden.

 "Utskottet kan konstatera att en möjlighet till skuldsanering för

fysiska

personer alltjämt är i högsta grad angelägen. Utskottet ser därför

mycket

positivt på den av regeringen initierade och nu igångsatta

försöksverksamheten

med frivilliga lösningar, och utskottet förutsätter att denna

verksamhet såväl

intensifieras som utvidgas. Den i Stockholm inrättade nämnden,

Skuldsaneringsnämnden, har därvid en viktig funktion att fylla som

rådgivande

organ.

 Enligt utskottets mening finns det nu skäl att fortsätta på den

inslagna vägen

och skapa ännu bättre möjligheter till skuldsanering genom rättslig

reglering.

Ett alternativ härvidlag skulle kunna vara att, såsom utskottet

påpekade i sitt

förenämnda yttrande till finansutskottet, underlätta frivilliga

överenskommelser

genom att införa en lagreglerad möjlighet att helt eller delvis

efterge de

allmännas fordringar. En annan lösning som utskottet också pekade på

i sitt

yttrande skulle vara att införa ett särskilt skuldsaneringsinstitut

efter

mönster från andra nordiska länder. Såsom framgått av den ovan

lämnade

redogörelsen för nordiska förhållanden har numera en rättslig

reglering av

skuldsanering för fysiska personer trätt i kraft inte bara i Danmark

utan även i

Norge och Finland. Vid utskottets studiebesök i Norge framkom också

att alla

berörda parter var i huvudsak positiva till en sådan reglering samt

att politisk

enighet förelåg om behovet av lagstiftning på området.

 Det anförda leder utskottet till slutsatsen att tiden nu är mogen

för att också

i Sverige införa en lagreglerad ordning med skuldsanering för fysiska

personer.

Enligt utskottets mening synes därvid den norska modellen med

erforderlig

anpassning till svenska förhållanden vara den lämpligaste vägen att

gå, detta

särskilt med beaktande av att den norska lagen också främjar en

frivillig

skuldsanering.

 I likhet med den norska modellen bör således en svensk skuldsanering

innefatta

tre steg. För det första bör det ställas ett oeftergivligt krav på

att

gäldenären med alla rimliga medel försöker uppnå en överenskommelse

med sina

borgenärer. Endast om detta inte lyckas bör steg två med ett

lagreglerat

frivilligt förfarande kunna inledas efter en ansökan från gäldenären.

Först om

en överenskommelse därvid bedöms helt utsiktslös bör i steg tre en

tvingande

skuldsanering kunna komma till stånd. En viktig utgångspunkt är

enligt utskottet

att villkoren för en frivillig skuldsanering enligt steg två är

desamma som för

en tvingande ordning enligt steg tre. Huvudsyftet med den förordade

lagstiftningen är nämligen att i största möjliga utsträckning få till

stånd

frivilliga lösningar.

 När det sedan gäller den närmare utformningen av lagregleringen vill

utskottet

endast framhålla vissa riktlinjer. Sålunda bör skuldsanering kunna

komma i fråga

endast för fysiska personer med allvarliga och varaktiga

skuldproblem. Vidare

bör lagregleringen möjliggöra en flexibel tillämpning. Ett viktigt

skäl härför

är att förhindra stötande resultat. Från rätten till skuldsanering

bör vissa

gäldenärer kunna undantas efter en individuell prövning.

 Också andra förutsättningar måste enligt utskottet uppfyllas för att

en

skuldsaneringsverksamhet skall kunna fungera tillfredsställande.

Utskottet vill

därvid peka på att verksamheten måste vara tillgänglig i hela landet

på i

huvudsak likartade villkor. Den måste också bedriva så resurssnålt

som möjligt.

Vilken organisationsform som därvid är lämpligast bör ingående

övervägas. En

tänkbar lösning är enligt utskottet att verksamheten i steg två med

den

lagreglerade frivilliga skuldsaneringen kan handhas av

kronofogdemyndigheten.

Ett annat alternativ är att denna verksamhet handhas av en särskilt

utsedd

utredningsman på motsvarande sätt som gäller vid förordnande av en

skiftesman

enligt 23 kap. 5 § ärvdabalken eller av en bodelningsförrättare

enligt 17 kap.

äktenskapsbalken. Ytterligare alternativ bör dock kunna övervägas.

Skuldsaneringsförfarandet bör i huvudsak kunna vara skriftligt och

summariskt.

När det gäller den tvingande skuldsaneringen enligt steg tre bör

övervägas om

beslut härom skall kunna fattas av annan instans än domstol för att

sedan kunna

överklagas till domstol. Vad angår frågan om ändring av ett

skuldsanerings-

program anser utskottet att detta under vissa förutsättningar bör

kunna ske på

begäran av antingen gäldenären eller borgenärerna. En sådan ändring

bör kunna

komma till stånd vare sig det är fråga om frivillig skuldsanering

enligt steg

två eller tvingande enligt steg tre. Förutsättningar för en ändring

kan

exempelvis vara att nya omständigheter tillkommit eller att

gäldenären grovt

åsidosätter sina förpliktelser enligt programmet.

 Beträffande frågan om vilka skulder som skall omfattas av en

skuldsanering

anser utskottet att i princip samtliga skulder bör omfattas, alltså

även skatte-

och avgiftsskulder. En viktig utgångspunkt är vidare att

fordringsägarna i

huvudsak skall vara likställda. Här bör dock beaktas sådana faktorer

såsom bl.a.

fordringens art och storlek. En fråga som särskilt bör prövas är hur

fastställda

underhållsbidrag och fordringar som är förenade med panträtt i någon

egendom

skall behandlas.

 Utöver det anförda bör givetvis en rad andra spörsmål övervägas.

Utskottet vill

härvid endast nämna några av dessa. Frågan om en eventuell

borgensmans ställning

när gäldenären blir föremål för skuldsanering måste uppmärksammas. En

annan

fråga är förhållandet mellan ett skuldsaneringsförfarande och

konkurs.

Ytterligare ett spörsmål är vilka registrerings- och

kungörelseåtgärder som ett

skuldsaneringsförfarande bör föranleda. Vidare bör övervägas om en

skuldsaneringslag skall innehålla särskilda regler om gäldenärens

beneficium,

dvs. vad denne skall få behålla för sin och sitt hushålls existens.

 Utskottet vill avslutningsvis understryka att en lagstiftning på

området bör

utformas så restriktivt som möjligt för att den allmänna

betalningsmoralen i

samhället inte skall rubbas. I detta sammanhang bör också framhållas

att en

kontinuerlig uppföljning bör ske av skuldsaneringsverksamheten. Det

måste också

övervägas att vidta förebyggande åtgärder i syfte att försvåra

överskuldsättning.

 Sammanfattningsvis förordar utskottet att regeringen närmare

utarbetar formerna

för en skuldsaneringsverksamhet i enlighet med de riktlinjer som

utskottet ovan

skisserat och med inriktning på ett ikraftträdande den 1 januari

1994. Vad

utskottet sålunda anfört bör riksdagen med anledning av samtliga

motioner

(motionerna 1992/93:L302, 1992/93:L303, 1992/93:L308, 1992/93:L310,

1992/93:L311, 1992/93:L315, 1992/93:L321, 1992/93:L322, 1992/93:L327,

1992/93:L328, 1992/93:So289 yrkande 3 och 1992/93:Fi92 yrkande 16) i

ärendet som

sin mening ge regeringen tillkänna."

 Riksdagen godtog den 7 juni 1993 vad utskottet sålunda anfört.

2.4 Ekonomisk rådgivning och frivillig skuldsaneringsverksamhet

Som jag redan har nämnt pågår försöksverksamhet med skuldsanering på

flera håll

i landet under olika former. Jag skall här redogöra för ett antal

verksamheter

med sådan inriktning. Redogörelsen gör inte anspråk på att vara

komplett, utan

skall ses mera som en exemplifiering.

 Konsumentverket inledde på uppdrag av regeringen (C92/971/FOK) under

hösten

1992 en tidsbegränsad försöksverksamhet i Stockholm och i Skellefteå.

Försöksverksamheten, som skall pågå i två år, har till syfte att

finna former

för samarbete mellan kommunens budgetrådgivare (konsumentvägledare

och

socialsekreterare) och ackordscentralens jurister för hantering av

skuldsanering

med underhandsackord, att utarbeta kriterier för beviljande av

underhandsackord

och för en enhetlig handläggning av skuldsaneringsärenden samt att

undersöka

möjligheterna att finna finansiärer till ackordslikvider och andra

saneringslån.

Vidare har Konsumentverket tagit initiativ till och bildat en

rådgivande nämnd

på central nivå för hanteringen av övergripande frågor som rör

skuldsanering.

 På kommunal nivå fanns det i januari 1993 konsumentverksamhet i 237

av landets

286 kommuner. Budgetrådgivning erbjuds i 179 och skuldsanering i 107

kommuner.

Hur många tjänstemän som deltar i denna verksamhet är svårt att få

något exakt

grepp om. Många konsumentvägledare sysslar med budgetrådgivning vid

sidan av

andra arbetsuppgifter. Och det kan variera mycket från kommun till

kommun hur

den konsumentvägledande verksamheten i stort är organiserad och

särskilt hur

arbetet med budgetrådgivning och skuldsanering bedrivs.

 Inom socialtjänsten arbetar man också med budgetrådgivning och

skuldsanering.

Även här är det svårt att beräkna hur många som arbetar med dessa

frågor och hur

mycket arbete som läggs ned på detta. Det finns mycket sällan

särskilda tjänster

för denna typ av verksamhet. Det är dessutom något oklart vad som

verkligen

menas med budget- och skuldrådgivning. Många hjälpsökande människor

har en

komplex problembild där det kan vara svårt att skilja ut vad som är

ekonomiska

problem och vad som är relaterat till annat. I dessa sammanhang är

det också

ofta svårt att skilja vad som är orsak och vad som är verkan. Är det

exempelvis

i vissa fall ekonomiska problem som leder till alkoholmissbruk eller

är det

tvärtom?

 Konsumentverket har under en följd av år förmedlat utbildning inom

ämnesområdet. Man beräknar att cirka 2 000 personer mellan år 1985

och 1992 har

deltagit i sådan utbildning och att nästan 1 000 personer har

deltagit i sådan

utbildning från den 1 januari till den 30 juni 1993. Den enda

utbildning på

högskolenivå som finns är en kurs i budget- och skuldrådgivning vid

Institutionen för Hushållsvetenskap vid Uppsala universitet. Enligt

vad som har

uppgivits från Konsumentverket är intresset för dessa frågor från

landets sju

socialhögskolor ringa.

 Konsumentvägledningen i Göteborgs kommun tog år 1992 initiativ till

att starta

en skuldsaneringsbyrå. Skuldsaneringsbyrån har nu påbörjat sin

verksamhet, som

finansieras av banker och finansbolag med verksamhet i

Göteborgsregionen.

Verksamheten är avsedd att vara ett försöksprojekt under två år. Som

grund för

verksamheten finns ett ramavtal mellan Göteborgs kommun och

finansiärerna.

Finansiärerna förbinder sig, förutom att finansiera verksamheten,

också att

medverka vid handläggningen av de enskilda ärendena. Kommunen, genom

Konsument

Göteborg, är huvudman för hela verksamheten. Fem personer är

anställda för att

enbart syssla med denna verksamhet.

 Ett annat exempel på verksamhet med frivillig skuldsanering är det

pilotprojekt

som Metalls avd. 12 och konsumentkontoret i Trollhättan i samverkan

med

Konsumentverket bedrev under perioden februari 1990 till juni 1992.

 Hos Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och Bohus län har det under

åren 1990 och

1991 bedrivits ett projekt med ekonomisk rådgivning. Projektet har

därefter

inlemmats med den ordinarie verksamheten. Vid Kronofogdemyndigheten i

Kristianstads län bedrevs under åren 1992 och 1993 ett projekt

benämnt

"Engångsgäldenären" med inriktning på ekonomisk rådgivning. Projektet

har

utvärderats av Pedagogiska institutionen vid Lunds universitet.

Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län har sedan år 1986 bedrivit

rådgivningsverk-

samhet för ekonomisk rehabilitering åt privatpersoner ("frivillig

skuld-

saneringsverksamhet"). Efter en organisationsförändring år 1988

tillskapades

bl.a. verksamhetsgrenen "Förebyggande verksamhet", som sysslar med

såväl extern

information i förebyggande syfte som rådgivning åt enskilda i och för

ekonomisk

rehabilitering. Parallellt med detta har myndigheten också drivit

frågor som

rört samverkansmodeller med andra myndigheter och offentliga

inrättningar.

Kronofogdemyndigheten i Gävleborgs län bedriver sedan juni 1991 en

för-

söksverksamhet med budgetrådgivning/skuldsanering för skuldsatta

hushåll med

betalningsproblem. Hos andra kronofogdemyndigheter bedrivs viss

rådgivningsverksamhet som ett naturligt led i indrivningsarbetet,

utan att det

har formulerats i några projekt eller liknande och utan att särskilda

tjänster

har skapats för just rådgivningsverksamhet med inslag av

skuldsanering.

 Regeringen har - förutom uppdraget till Konsumentverket -

kontinuerligt följt

hushållens skuldutveckling och de åtgärder av frivillig natur som har

vidtagits

på området. En arbetsgrupp med företrädare för Justitiedepartementet,

Socialdepartementet, Finansdepartementet och Civildepartementet har

dessutom

bevakat utvecklingen i stort inom området med skuldsanering,

inklusive de

lagstiftningsåtgärder som vidtagits i våra nordiska grannländer. En

uttalad

önskan från bl.a. min sida har varit att avvakta de pågående

försöksprojekten på

området för att se om en utvärdering av dessa kan ge bättre underlag

för en

eventuell lagstiftning i ämnet. En utgångspunkt har därvid varit att

frivilliga

lösningar är att föredra framför lösningar med tvångsmässiga inslag.

En annan

utgångspunkt har varit att problemen med s.k. överskuldsättning inte

enbart bör

vältras över på det allmänna utan att även banker och andra

kreditgivare bör

kunna bidra till en lösning av problemen. De projekt och andra

verksamheter som

har bedrivits inom det aktuella området - och som här har redovisats

- utgör

givetvis en viktig källa till kunskap om problemen med den belastning

som en hög

skuldsättning kan utgöra hos hushållen. De lämnar också ett viktig

erfarenhetsbidrag till ett lagstiftningsarbete på området.

3 Utländska förhållanden

3.1 Allmänt

Lagstiftning om skuldsanering finns på många håll i världen.

Innehållet och

innebörden i dessa lagregleringar skiftar givetvis mellan olika

rättssystem och

olika rättsordningar. En grundläggande skillnad finns mellan de

kontinentala,

inklusive de nordiska, och de anglo-amerikanska rättssystemen. Denna

skillnad

bottnar i de olika synsätten på vad som bör hända med en gäldenärs

skulder efter

en konkurs. I England och USA gäller sedan länge, att en gäldenär

befrias från

ansvar för de skulder som inte har blivit betalda i konkursen. I

England har man

dessutom sedan år 1971 kontinuerligt arbetat med ett förhållandevis

ambitiöst

rådgivningsprogram för skuldsatta personer. I detta program ingår

särskilda

organ som sysslar med en brett upplagd rådgivning kring

privatekonomiska frågor

över huvud taget. Rådgivningsorganet kan också bistå gäldenären med

upprättandet

av en hushållsbudget och även biträda vid förhandlingar med

borgenärer. Den

engelska och fram för allt den amerikanska insolvensrätten har av

tradition

varit "gäldenärsorienterad". I amerikansk rätt brukar t.ex.

framhållas, att

konkursinstitutet tjänar två olka huvudsyften, nämligen dels att ge

borgenärerna

möjlighet till betalning på såvitt möjligt lika villkor och dels att

befria "den

ärlige, men mindre lyckosamma gäldenären" från hans skulder och ge

honom en

chans på nytt. I England och USA finns också regler om skuldsanering

utan

samband med konkurs.

 Bland de kontinentaleuropeiska västländerna har tankegångar liknande

de

anglo-amerikanska börjat göra sig gällande under senare år. Det är

egentligen

endast i Italien, Spanien och Grekland som man inte betraktar

överskuldsättning

som något samhällsproblem. I dessa länder anses det i stället vara

något som

enbart rör den privata sfären. I de flesta övriga europeiska stater

är

överskuldsättning ett "erkänt" samhällsproblem. I flera länder finns

det

organiserad rådgivning i offentlig eller privat regi uppbyggd.

Förutom i England

finns rådgivningsprogram att tillgå i Tyskland, Frankrike,

Nederländerna och

sedan nyligen även Belgien. I Tyskland finns budgetrådgivning och

skuldsanering

sedan en tid som ett särskild område inom socialvården. Förhållandena

i

Nederländerna är värda ett särskilt omnämnande. Där finns sedan år

1986

organiserad budgetrådgivning och skuldsanering som bygger på en

överenskommelse

mellan banker och finansinstitut. Inom ramen för denna

överenskommelse kan

skuldsatta personer få hjälp av olika slag för att komma till rätta

med sina

ekonomiska problem. Det kan, förutom ren rådgivning, vara fråga om

betalningsanstånd och saneringslån. I anslutning till

överenskommelsen har det,

förutom allmänna råd och principer, utarbetats modeller för villkor

och

betalningsplaner för skuldsanering, anpassade för olika individuella

behov. I

Frankrike infördes rätt till skuldbefrielsen efter konkurs år 1985

och ett

skuldsaneringsinstiut fristående från konkurs infördes i mars 1990.

Den franska

riksbanken har byggt upp en regional organisation som sysslar med

skuldsanering.

Alla skuldsatta med en uppriktig vilja att lösa de ekonomiska problem

de inte

kan hantera på egen hand kan vända sig till organisationen för att få

hjälp.

Organisationen har inte tillgång till några maktmedel varken gentemot

gäldenären

eller hans borgenärer. Organisationen kan dock biträda gäldenären när

han vänder

sig domstol. Domstolen kan bestämma en avbetalningsplan, men den har

inte möj-

lighet att mot någon borgenärs vilja sätta ned skuldbelopp. Domstolen

kan också

förordna om anstånd samt bestämma att sätta ned storleken på den

dröjsmålsränta

gäldenären skall betala och även bestämma att avbetalningar skall

räknas av på

en kapitalskuld först. Den enda kapitalskuld domstolen kan sätta ned

mot en

borgenärs vilja är den restskuld som kvarstår sedan pantsatt egendom

har sålts.

Antalet frivilliga uppgörelser inom ramen för det franska systemet

som

innehåller moment av skuldsanering, dvs. nedsättning av skulderna,

visar att det

där varit en framkomlig väg för många med skuldproblem. I Tyskland

har nyligen

införts regler om skuldbefrielse (Restschuldbefreiung) efter konkurs.

Desssa

regler kan sägas vara en kombination av skuldbefrielse efter konkurs

och ett

fristående konkursinstitut. Även i Österrike har det lagts fram ett

lagförslag

om skuldsanering. Förslaget har behandlats i det österrikiska

parlamentet under

hösten 1993. Avsikten är att lagen skall träda i kraft under år 1995.

 Bland våra nordiska grannländer har Danmark sedan år 1984 samt Norge

sedan den

1 januari och Finland sedan den 8 februari 1993 särskild lagstiftning

om

skuldsanering. Kännetecknande för dessa nordiska lagar är att de

samtliga kan

sägas utgöra ett alternativ till konkurs och att de är förhållandevis

långtgående när det gäller möjligheterna att mot borgenärernas vilja

skriva av

eller ned skulder. I den bemärkelsen har de inga motsvarigheter i

övriga Europa,

där tonvikten är lagd på frivilliga överenskommelser. Det är endast i

USA man

kan finna en lagstiftning som är så "generös" mot gäldenären som den

nordiska.

 Problemem med överskuldsättning, som definieras som en

konsumentfråga, har

också uppmärksammats inom EU, bl.a mot bakgrund av det andra

bankdirektivet som

möjliggör en fri etablering för banker och finansinstitut inom EU,

vilket i sin

tur för med sig vissa problem rörande konsumentskyddet i allmänhet.

En studie

har gjorts av förhållandena på området bland EU:s medlemsstater.

Studien har

mynnat ut i ett utkast till ett EU direktiv. Vidare har det inom

ramen för

studien konstruerats en modell för hur problem med överskuldsättning

skall kunna

angripas. I modellen diskuteras övergripande frågor av

insolvensrättsligt slag

ur såväl gäldenärens som borgenärens perspektiv samt ur ett större

samhällsperspektiv. Men modellen behandlar också mer detaljerade

frågor, bl.a.

kring kriterier och villkor för skuldsanering.

 I det följande skall jag översiktligt redogöra för huvuddragen i den

nordiska

ländernas lagstiftning om skuldsanering.

3.2 Danmark

Allmänt

I Danmark trädde regler om skuldsanering i kraft den 1 juli 1984.

Reglerna har

inarbetats i konkurslagen. Skuldsanering kan i Danmark ske såväl i

konkurs som

utom konkurs. Det senare är i praktiken den helt dominerande

varianten.

Lagstiftningen byggde på ett utredningsförslag, "Betaenkning om

Gaeldsanering

(nr. 957/1982) vilket i sin tur till stora delar anslöt sig till en

tidigare

publicerad rapport med titeln "Gaeldsanering - et begrundet forslag"

som en

grupp forskare och praktiker vid Universitetsforeningen for det

sydlige og

vestlige Jylland publicerat år 1974. Även om reglerna om

skuldsanering i Danmark

har flutit in i konkurslagen, så har det såväl under

lagstiftningsarbetet som

vid den praktiska tillämpningen uttalats att regleringen är att

hänföra till det

socialrättsliga området.

 Den danska lagstiftningen om skuldsanering bygger på tre

grundkriterier. En

privatperson skall efter ansökan kunna erhålla skuldsanering om hans

skuldsitutation är hopplös, om det utifrån en konkret värdering är

skäligt med

skuldsanering och om beslut om detta träffas under betryggande

former. Det

danska systemet vilar därför på ett kvalificerat insolvenskriterium,

en allmän

skälighetsprövning och ett förfarande förlagt till domstol. I Danmark

finns, som

nämnts, skuldsanering i två former, dels i samband med konkurs och

dels utan

sådant samband. Den följande redogörelsen avser det från konkurs

fristående

skuldsaneringsinstitutet.

Gäldenärskretsen och skuldsituationen

Endast fysiska personer kan komma i fråga för skuldsanering. Det

framgår inte

uttryckligen av lagtexten att fysiska personer som driver rörelse

skulle vara

diskvalificerade att erhålla skuldsanering, men i den praktiska

tillämpningen

har man varit mycket återhållsam med att bevilja skuldsanering för

någon som vid

ansökningstillfället är att betrakta som näringsidkare. För denna

grupp av

gäldenär finns i stället en möjlighet att få skuldnedsättning genom

tvångsackord. Att en gäldenär tidigare har varit näringsidkare och

att skulderna

härrör från sådan verksamhet är däremot inte något hinder för att

erhålla

skuldsanering. Den situationen är tvärtom särskilt uppmärksammad av

den danska

lagstiftaren och i praxis finns ett inte obetydligt antal sådana

fall.

 I den danska lagstiftningen uppställs alltså ett kvalificerat

insolvensrekvisit

för att en person skall komma i fråga för skuldsanering. Det

avgörande är att

gäldenärens ekonomiska situation skall bedömas vara så hopplös att

han varken i

nuläget eller under de närmaste åren har någon möjlighet att uppfylla

sina

skuldförbindelser. Den insolvensrättsliga bedömningen av nuläget görs

på ungefär

samma sätt som vid en konkursansökan. Avgörandet om gäldenärens

ekonomiska

situation med hänsyn till hans framtida betalningsförmåga skall anses

vara hopp-

lös måste däremot träffas på grundval av en mer osäker prognos. Denna

prognos

görs utifrån bedömningen huruvida gäldenären med hänsyn till

skuldernas storlek

samt gäldenärens ålder, anställning, utbildning och

familjeförhållanden har

någon utsikt till att kunna betala sina skulder. Bevisbördan för den

bristande

betalningsförmågan åvilar gäldenären. I förarbetena uppställs stränga

bevismässiga krav och det förordas restriktivitet vid tillämpningen.

Gäldenärens

tillgångar och sannolika inkomster för de närmaste åren skall vara

klart

otillräckliga för att täcka skulderna. De stränga villkor som sålunda

har

uppställts har också vunnit efterföljd vid tillämpningen. Det

uppställs i lagen

inget krav på att skuldbördan skall vara av viss storlek. Skuldbördan

skall

emellertid vara betydande, vilket är ett relativt kriterium. I praxis

har dock

ställts krav på att skulderna i absoluta tal uppnår viss storlek. För

förvärsarbetande är det normalt med en nettoskuldbörda om 230 000 -

300 000

danska kronor bland dem som beviljas skuldsanering. För pensionärer

och andra

som inte förvärvsarbetar förekommer att skuldsanering har beviljats

den som har

en nettoskuldbörda på ungefär 70 000 danska kronor. Den totala

skuldbördan bland

dem som har beviljats skuldsanering varierar dock i stor utsräckning.

Detta

hänger samman med att den totala skuldsättningen måste vägas samman

med andra

faktorer som exempelvis gäldenärens ålder och utbildning samt

familjeförhållanden. Om gäldenären har en hög inkomst måste

nettoskuldbördan

regelmässigt vara större än om gäldenären har en låg inkomst.

 Skuldernas ålder har alltså en självständig och stor betydelse vid

bedömningen

om skuldsanering skall beviljas. Ju äldre skulderna är desto mer

uppenbar

framstår gäldenärens bristande betalningsförmåga. Det har också

betydelse om

skuldsättningen har uppkommit under andra förhållanden än de

nuvarande,

exempelvis vid en näringsverksamhets sammanbrott och påföljande

konkurs.

 Vid rättens prövning tillmäts också omständigheterna vid skuldernas

tillkomst

stor betydelse. Skulder som gäldenären har ådragit sig genom

kriminellt beteende

av grövre beskaffenhet medför i allmänhet att möjligheten att erhålla

skuldsanering är liten, om än inte utesluten. Tidpunkten för

brottsligheten kan

härvid ha betydelse. Med grov kriminalitet har i detta sammanhang

likställts

lättsinnig, spekulativ och hänsynslös skuldsättning. Har gäldenären

ådragit sig

skulder i syfte att kvalificera sig för skuldsanering kan detta

hindra att

skuldsanering beviljas. Omständigheterna vid skuldernas tillkomst kan

också tala

för skuldsanering. Har gäldenären exempelvis genom borgensåtagande

för

familjemedlemmars skuld ådragit sig en betydande skuldbörda är

betänkligheterna

mot skuldsanering mindre.

 Hur gäldenären har hanterat sin skuldsituation fram till ansökan om

skuldsanering är ytterligare en omständighet som rätten tillmäter

betydelse i

skuldsaneringsärendet. Rimliga amorteringar av skulden talar för

skuldsanering.

Har gäldenären däremot bringat sina tillgångar i säkerhet för

borgenärerna,

exempelvis genom äktenskapsförord till förmån för maken eller genom

att driva

rörelse i makens namn, får skuldsaneirng som regel anses utesluten.

Det

förhållandet att gäldenären har haft en hygglig nettoinkomst utan att

för den

skull ha avbetalat på skulden talar emot skuldsanering. Detsamma

gäller om

gäldenären har prioriterat avbetalningar på skulder som är säkrade

med annans

borgenåtagande. Har gäldenären trots ekonomiska svårigheter skuldsatt

sig

ytterligare, försvåras möjligheten för honom att erhålla

skuldsanering.

 Vid rättens prövning skall dessutom beaktas gäldenärens intresse av

att erhålla

skuldsanering och hans sätt att förhålla sig under ärendets

handläggning. Om

gäldenären förtiger viktiga fakta eller döljer relevanta

omständigheter eller

tillgodoser någon speciell borgenär framför en annan, bör

skuldsanering inte

komma i fråga.

 Även andra omständigheter än de nu redovisade kan beaktas i skuldsa-

neringsärendet. I förarbetena nämns näraliggande möjligheter till arv

eller

ekonomiskt bistånd från familj eller vänner. Det har emellertid

ansetts ligga

närmare till hands att borgenärerna får bära förlustrisken i stället

för

närstående som inte har haft någon fördel av skuldsättningen.

 Det finns dock anledning att framhålla att rätten i

skuldsaneringsärendet gör

en totalbedömning, där alla relvanta omständigheter vägs samman.

Några i

praktiken vanligt förekommande orsaker till avslag är att gäldenären

har stora,

återkommande skatteskulder. Över huvud taget i de fall det finns

tecken på

skatteflykt eller andra illojala förfaranden försvåras möjligheterna

att erhålla

skuldsanering. Däremot anses ränta på gamla skatteskulder inte utgöra

något

hinder för att bevilja skuldsanering. Vidare fästs stor vikt vid hur

gäldenären

själv har försökt att klara upp sin ekonomsika situation. Har han

inte gjort

några allvarligt menade försök att lösa sina ekonomiska problem,

talar det för

att skuldsanering inte beviljas. En annan orsak till avslag kan vara

att

gäldenären är endast tillfälligt arbetslös. I ett sådant fall brister

det ofta i

kravet att situationen skall vara "hopplös". Även det förhållandet

att de

löpande utgifterna är större än de löpande inkomsterna talar emot

skuldsanering.

I flera fall utgör oklara boendeförhållanden, ofta i samband med

äktenskapsskillnad, hinder mot skuldsanering. I dessa fall går det

nämligen inte

att göra upp en tillräckligt säker budget, eftersom den viktiga post

boende-

kostnaden normalt utgör inte kan beräknas. Hinder mot skuldsanering

föreligger

över huvud taget i de fall det inte går att göra tillräckligt säkra

prognoser

beträffande gäldenärens framtida inkomster och utgifter. Att så är

fallet beror

oftast på bristande medverkan från gäldenärens sida. Slutligen är det

förhållandevis vanligt att skuldsanering inte beviljas därför att

skulderna är

för färska.

 Gäldenärer med en betydande skuldsättning i form av studielån har

såväl i

lagstiftning som i praxis blivit föremål för särskilt intresse. Av

den

ursprungliga lagregleringen framgick inte klart hur studieskulder

skulle

behandlas i skuldsaneringsärendet. Formellt mötte inte något hinder

mot att ta

med även sådana skulder, men domstolarna ställde sig i regel

avvisande till

detta. Man hänvisade bl.a. till att det fanns möjlighet till f.d.

studerande att

få vissa räntebidrag och till att en akademisk utbildning är avsedd

att ge den

skuldsatte en hög inkomst i framtiden.

 År 1987 gjordes vissa lagändringar som rörde gäldenärener med

studieskulder.

Det tillskapades då ett särskilt system på detta område med rätt till

antingen

bidrag till att betala studieskulden eller eftergift av skulden.

Syftet med den

senare regleringen är att en låntagare som har försökt att betala av

studieskulden men har misslyckats skall ges möjlighet - genom

nedskrivning av

skuldbeloppet - att kunna betala av den inom 15 år. Beslutsinstans är

Hypoteksbanken. Eftergift sker efter en individuell behovsprövning.

Man kan

tidigast komma i fråga för eftergift när tolv år gått sedan

utbildningen

avbrutits eller avslutats. Den resterande skulden skall betalas under

tre år.

Skäl till eftergift är bl.a. långvarig sjukdom eller arbetslöshet.

 Vid sidan av detta särskilda eftergiftssystem blev det genom

reformen år 1987

också möjligt att erhålla skuldsanering även i de fall skuldmassan

innehöll

studieskulder. Vid prövningen av en sådan ansökan har domstolen att

på vanligt

sätt ta ställning till om det kvalificerade insolvensrekvisitet är

uppfyllt.

Därvid skall beaktas att en studieskuld är en skuld som påtas som en

långsiktig

investering för att senare i livet ge utdelning i form av exempelvis

hög lön. I

motiven till ändringarna påtalas att det därför inte alltid kan

förutsättas att

en sådan investering skall vara möjlig att avveckla inom fem år.

Skuldsaneringsbeslutets innehåll och rättsverkningar m.m.

Ett beslut av rätten som tillmötesgår gäldenärens begäran om

skuldsanering,

skall klargöra vilken del av gäldenärens skulder som berörs av

skuldsaneringsbeslutet, med angivande av den procentsats vartill

skulderna sätts

ned. Beslutet kan också innebära att gäldenären får anstånd viss tid

med att

betala den skuld som återstår efter ett beslut om skuldsanering.

Vidare skall av

beslutet framgå storleken av, och förfallotiden för,

avbetalningsbeloppen.

Nedsättningsprocenten skall vara densamma för samtliga skulder som

omfattas av

beslutet. Nämnas kan att rätten inte kan fastställa en annan, högre

procentsats

än den som gäldenären själv har förklarat sig beredd att godta.

Rättens

möjlighet enligt lagen att delvis tillmötesgå gäldenärens begäran tar

sikte på

de fall där rätten förordnar att skuldsaneringsbeslutet skall avse

skulder som

har uppkommit före viss tidigare tidpunkt än den normala. Det normala

är annars

att beslutet omfattar alla skulder som har uppkommit före rättens

beslut om

inledande av skuldsanering (fristdagen). De skulder som har uppkommit

före

fristdagen skall dock behandlas lika, dvs. samma procentuella

nedsättning skall

tillämpas för samtliga skulder. Det saknas alltså möjlighet att

besluta om

totalt bortfall av vissa skulder, exempelvis äldre sådana och

samtidigt

nedsättning av andra skulder, exempelvis färskare sådana. Det är inte

heller

möjligt att inom ramen för ett skuldsaneringsbeslut bestämma att

vissa

fordringar, t.ex. fordringar som endast uppgår till smärre belopp

("småfordringar"), helt skall undantas eller att fordringar med

hänsyn till sin

karaktär skall särbehandlas. Någon skillnad mellan prioriterade och

oprioriterade fordringar görs över huvud taget inte. Det allmännas

fordringar på

skatter och avgifter omfattas av skuldsaneringsbeslutet på samma sätt

som andra

fordringar. Likabehandlingsprincipen är således konsekvent genomförd

i lagen.

Ett undantag görs dock i det att skuldsaneringsbeslutet inte omfattar

fordringar

med panträtt som säkerhet i den utsträckning panten förslår till

betalning av

fordringen. Uppstår det efter realisation en "restskuld" omfattas

däremot den av

skuldsaneringsbeslutet. Fordringar som gäldenären har bestritt

behandlas i

skuldsaneringsärendet som om de inte vore bestridda.

Skuldsaneringslagstiftningen inrymmer alltså inte några möjligheter

till

tvistelösning. Sådant får i förekommande fall lösas inom den vanliga

tvistemålsprocessen. Lagen innehåller också en regel om att

gåvolöften

bortfaller. Detsamma gäller ränteanspråk på de av beslutet omfattade

fordringarna för tiden efter det att skuldsaneringförfarandet har

inletts.

 Huvudregeln vad gäller nedsättningen är att skulden skall sättas ned

till ett

belopp, som gäldenären med återhållsam livsföring klarar av att

betala under en

femårsperiod. Undantagsvis kan en längre eller en kortare tidsperiod

fastställas. I förarbetena till lagen förutsätts att nedsättning till

noll, dvs

totalt skuldbortfall endast undantagsvis skall förekomma. I praktiken

har det

emellertid visat sig att nedsättning till noll förekommer i cirka en

tredjedel

av alla de fall där skuldsanering beviljas. Totalt skuldbortfall

förekommer dock

i stort sett endast i sådana fall där gäldenärens livssituation

radikalt har

förändrats sedan skulderna uppkom. De månatliga betalningarna som

gäldenären gör

ligger i genomsnitt på 500 - 3 000 danska kronor. Månatliga

avbetalningar på

endast några hundratal kronor förekommer knappast i praktiken.

 Efter det att ett skuldaneringsförfarande har inletts kan exekutiva

åtgärder i

form av kvarstad och utmätning inte äga rum för fordringar som

omfattas av

skuldsaneringsförfarandet. För fordringar som inte omfattas av

förfarandet,

exempelvis fordringar med pant som säkerhet eller fordringar som har

uppkommit

efter ett beslut om att inleda skuldsanering, möter däremot - med

vissa

inskränkningar - inte något hinder mot exekutiva åtgärder. Ett

skuldsaneringsförfarande påverkar inte möjligheterna att erhålla

införsel i

gäldenärens lön för exempelvis underhållsbidrag och böter.

 Den omständigheten att gäldenären har ansökt om skuldsanering utgör

inte något

hinder mot att rätten på vanligt sätt prövar en konkursansökan mot

denne. En

sådan prövning kan ske även sedan skuldsaneringsbeslut har meddelats.

Som nämnts

innehåller den danska lagstiftningen också en möjlighet till

skuldsanering i

konkurs; ett förfarande som dock - tvärtemot lagstiftarens

intentioner - har

kommit att tillämpas endast i ett fåtal fall. De grundläggande

förutsättningarna

för att uppnå skuldsanering i konkurs är desamma som för

skuldsanering utan

konkurs. Även rättsverkningarna av en skuldsanering i konkurs är

desamma som en

skuldsanering utan konkurs. Lagstiftningen innehåller också en

specialreglering

som innebär att konkurslagens återvinningsbestämmelser har gjorts

tillämpliga

även på skuldsaneringsförfarandet utan konkurs.

 Till skillnad mot vad som gäller vid konkurs förlorar en gäldenär

som har

ansökt om skuldsanering inte i något skede under ärendets

handläggning

rådigheten över sin egendom eller över sin ekonomi.

 Ett skuldsaneringsbeslut har samma rättsverkningar som en stadfäst

förlikning.

Det innebär bl.a. att ett i beslutet angivet avbetalningsbelopp, som

inte

erläggs i rätt tid, genast kan bli föremål för exekutiva åtgärder hos

gäldenären.

 Genom skuldsaneringsbeslutet befrias alltså gäldenären helt eller

delvis från

betalningsansvaret för de skulder som omfattas av beslutet. Beslutet

är bindande

även för de borgenärer som inte är kända vid den tidpunkt då beslutet

fattas.

Beslutet gäller inte bara mellan gäldenären och hans primära

fordringsägare,

utan även mellan gäldenären och eventuella borgensmän och andra

medgäldenärer.

Det innebär att de senare inte till den del betalningsansvaret har

fallit bort

kan göra regresskrav gällande mot gäldenären. Skuldsaneringsbeslutet

utgör inte

något hinder för borgenärerna att utkräva betalning enligt den

ursprungliga

förbindelsen av en borgensman eller annan solidariskt ansvarig

medgäldenär.

Omprövning av ett skuldsaneringsbeslut

Ett skuldsaneringsbeslut skall i största möjliga utsträckning vara

definitivt.

När särskilda hänsyn gör sig gällande kan dock gäldenären i rena

undantagsfall

efter ansökan få till stånd en omprövning. Det som då kan ändras är

avbetalningsbestämmelserna och eventuella anståndsbestämmelser.

Däremot kan

nedskrivningsprocenten inte ändras. En ändring av

avbetalningsbestämmelserna

måste omfatta alla berörda fordringar; likabehandlingsprincipen får

alltså

alltjämt verka. Det finns inte någon motsvarande möjlighet att ändra

ett beslut

om skuldsanering om gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen

skulle

förbättras i förhållande till de beräkningar som gjordes vid

prövningen i

skuldsaneringsärendet.

 Ett skuldsaneringsbeslut kan dock omprövas också på begäran av en

berörd

borgenär. Så är fallet om det visar sig att gäldenären under

skuldsaneringsbehandlingen gjort sig skyldig till någon form av svek

eller om

denne på annat sätt grovt åsidosätter vad som åligger honom enligt

skuldsaneringsbeslutet. Enbart det förhållandet att gäldenären inte

förmår

fullgöra sina åligganden enligt avbetalningsplanen är dock inte

tillräckligt för

att upphäva beslutet.

Förfarandets gång m.m.

Ansökan om skuldsanering görs vid den skifteret (ett till domstol i

första

instans knutet judiciellt organ motsvarande det tidigare svenska

konkursdomarinstitutet) där gäldenären har sitt hemvist. Lagen

innehåller inte

något krav på att sökanden är dansk medborgare, men ett visst krav på

anknytning

till landet finns.

 Ansökan skall göras på en för ändamålet särskilt utarbetad blankett.

I ansökan

skall gäldenären redogöra för sin familjesituation, sin utbildning

och sina

arbetsförhållanden. Inkomster och utgifter samt tillgångar och

skulder skall

utförligt redovisas i ansökan. Kopior av de senaste

självdeklarationerna samt

skattsedlar för de senaste tre åren skall ges in tillsammans med

ansökan. Detta

gäller även lönebesked och pensionsbesked för de senaste tre

månaderna. För den

som är gift eller sambo skall motsvarande uppgifter lämnas för

partnern. Gälde-

nären undertecknar sin ansökan under straffansvar och försäkrar på

heder och

samvete att de lämnade uppgifterna är korrekta. Om det under ärendets

handläggning kommer fram att ansökan innehåller medvetna

oriktigheter, medför

detta att ansökan avslås. Ansökan kan också komma att avvisas direkt

om den har

formella brister eller det framstår som utsiktslöst för sökanden att

erhålla

skuldsanering.

 Om ansökan inte avvisas skall rätten snarast möjligt kalla till ett

sammanträde. Detta första sammanträde har en utredande karaktär. Vid

sammanträdet får gäldenären tillfälle att komplettera sin ansökan.

Rätten har en

skyldighet att vägleda gäldenären på detta stadium. Det är också

relativt

vanligt att gäldenären biträtts av företrädare för de sociala

myndigheterna vid

upprättandet av sin ansökan. Sammanträdet utmynnar inte sällan i att

gäldenären

får viss tid på sig att komplettera sin ansökan. Sammanträdet kan

emellertid

också utmynna i att rätten direkt avvisar ansökan. Avvisning kan

också ske efter

det att gäldenären har kompletterat sin ansökan och ett nytt

sammaträde med

gäldenären har satts ut. Vid detta första sammanträde, eller

sammanträden,

deltar alltså endast gäldenären, även om borgenärssynpunkter redan då

kan finnas

tillgängliga. Här sker den första sållningen av ärendena. Om

avvisning inte

sker, kan rätten vägra att inleda skuldsanering under förutsättning

att det inte

finns någon rimligt utsikt för gäldenären att erhålla skuldsanering,

gäldenären

uteblir från ett sammanträde eller gäldenären inte ställer begärd

säkerhet för

kostnaderna i ärendet.

 Om rätten beslutar att inleda skuldsanering, skall detta kungöras i

viss

ordning. I kungörelsen skall okända borgenärer uppmanas att ge sig

till känna.

Rätten beslutar också att lämna ärendet över till en särskilt

förordnad rättens

medhjälpare. Ungefär tjugofem procent av alla ansökningar når så

långt. För

storstäderna är andelen lägre. I Storköpenhamn beviljas skuldsanering

i ungefär

15 - 20 procent av alla skuldsaneringsärenden, dvs. i nära nog alla

ärenden där

skuldsanering har inletts). Rättens medhjälpare utses bland

advokater,

företrädesvis - enligt vad som upplysts - bland sådana som inte

sysslar med

konkursförvaltning. Rättens medhjälpare skriver vanligen ett brev

till

gäldenären, socialmyndigheten och skattemyndigheten. Några

sekretessproblem

finns inte. Domstolen kan hämta in alla erforderliga uppgifter från

andra

myndigheter och kan lämna fullmakt till rättens medhjälpare att göra

detsamma.

Trots att det inte är något krav i lagen inhämtas dock regelmässigt

gäldenärens

samtycke till att sådana uppgifter hämtas in. Skulle gäldenären vägra

att

medverka på denna punkt, kan ansökan komma att avslås. Rättens

medhjäpare kon-

taktar också skriftligen alla kända borgenärer. Rättens medhjäpare

har också ett

eller flera sammanträffanden med gäldenären. Det är inte ovanligt att

något

sådant sammanträffande äger rum i gäldenärens hem. Vid dessa

sammanträffanden

gås gäldenärens familjesituation liksom sociala förhållanden i övrigt

igenom och

en familjebudget görs upp. Rättens medhjälpare avslutar sitt arbete

med att

tillsammans med gäldenären upprätta ett förslag till skuldsanering. I

förslaget

anges bl.a. nedsättningsprocenten och hur mycket gäldenären

månatligen skall

betala till ett särskilt bankkonto. Förslaget tillställs rätten, som

sätter ut

ett sammaträde till vilket gäldenären och samtliga borgenärer kallas.

Det är

dock mycket ovanligt att någon borgenär inställer sig till

sammanträdet. Vid

sammanträdet går man igenom gäldenärens förslag till skuldsanering.

Tillfälle

ges att ställa frågor till gäldenären. Vid sammanträdet kan också

någon

representant för de sociala myndigheterna vara närvarande. I

anslutning till

detta sammanträde avgör rätten ärendet. På detta stadium avslås ett

ärende

ytterst sällan.

 Eftersom ett meddelat skuldsaneringsbeslut oftast innehåller en av-

betalningsuppgörelse är det nödvändigt med någon form av reglering

även av det

forsatta förfarandet. I och med att ärendet är avslutat är dock

rätten och

rättens medhjälpare hindrade från att medverka. I regel innehåller

därför

skuldsaneringsbeslutet en anvisning om att ett visst månatligt belopp

skall

sättas in på ett konto i en bank. Medhjälparen tillställer banken en

fördelningslista, av vilken det framgår vilket belopp varje borgenär

skall

påföras. De medel som sätts in på kontot görs oåtkomliga för såväl

gäldenärens

som borgenärernas dispositioner. Den kontoförande banken skall inte

heller

kvittningsvis kunna göra gällande någon rätt till medlen på kontot.

En gång per

år fördelas sedan de insatta medlen bland de berättigade

borgenärerna. Banken är

berättigad till ersättning för sin hantering av kontot. Denna

ersättning skall

erläggas av gäldenären, som i gengäld tillgodoförs ränta på

behållningen. Enligt

vad som har upplysts är det emellertid vanligt att kontot görs

räntelöst och att

gäldenären som kompensation härför befrias från hanteringsavgiften.

Kostnader och statistik m.m.

Det till folketinget framlagda förslaget om en skuldsaneringslag

innehöll en

regel om att gäldenären skulle betala en ansökningsavgift på 1 500

danska

kronor. Den delen av förslaget kritiserades dock starkt under

behandlingen av

lagförslaget i folketinget och regeln om ansökningsavgift kom inte

att inflyta i

den lag som antogs av folketinget.

 De kostnader som uppstår i ett skuldsaneringsärende kan sägas vara

av tre slag.

Det är kostnader hos domstolen och andra myndigheter,

kungörelsekostnader och

ersättning till rättens medhjälpare. Det är naturligtvis svårt att

exakt beräkna

kostnaderna för förfarandet hos domstolen och andra myndigheter. Den

personal

som vid domstolarna sysslar med skuldsaneringsärenden har också med

andra

arbetsuppgifter. Detsamma torde gälla förhållandena hos de sociala

instanser och

skattemyndigheter som är inblandade i ett skuldsaneringsförfarande.

Försiktiga

beräkningar som har gjort inom Justitiedepartementet på grundval av

vad som

upplysts från S_ - og Handelsretten pekar mot att förfarandet kräver

fem

årsarbetskrafter vad gäller domarpersonal och två vad gäller övrig

personal. En

årskostnad (siffrorna är från år 1991) för dessa tjänster kan mycket

ungefärligt

uppskattas till två miljoner danska kronor. Rättens medhjälpare

ersätts normalt

med 8 - 10 000 danska kronor per ärende, ibland upp mot 15 000 kr.

Denna kostnad

uppkommer emellertid endast i cirka 25 procent av alla ärenden,

eftersom ungefär

75 procent av alla ansökningar avvisas eller avslås innan någon

medhjälpare har

förordnats. Med en årlig ärendevolym om ungefär 2 200 ärenden i vilka

skuld-

sanering beviljas och där således rättens medhjälpare har förordnats

blir

årskostnaden för rättens medhjälpare 27,5 miljoner danska kronor

(genomsnittskostnaden har då satts till 12 500 danska kronor). Den

totala

årskostnaden för danska staten är alltså cirka 30 miljoner danska

kronor plus

kostnaderna för kungörelseannonsering.

 Antalet ansökningar det första året (1984) lagen var i kraft uppgick

till 2

760. Då skall observeras att lagen trädde i kraft först den 1 juli

det året.

Äret därpå uppgick antalet ansökningar till 5 546. För åren 1986 och

1987

uppgick antalet ansökningar till 3 797 respektive 4 000. Härefter har

antalet

ansökningar och antalet beviljade skuldsaneringar fördelat sig som

följer.

År ansökningar beviljade ansökningar

1988 4 394 1 415

1989 5 690 1 363

1990 6 661 2 016

1991 7 745 2 161

3.3 Finland

Allmänt

I Finland trädde lag om skuldsanering för privatpersoner i kraft den

8 februari

1993. Samma dag trädde också lag om företagssanering i kraft. De två

lagarna kan

sägas utgöra en helhet avsedd att, åtminstone till viss del, ersätta

konkurs.

Som lagarnas namn anger avser den ena rekonstruktion av

privatpersoners ekonomi

och den andra rekonstruktion av företag med ekonomiska problem.

 Målsättningen med reformen är enligt propositionen med förslag till

lag om

skuldsanering för privatpersoner att det nya regelkomplexet på ett

balanserat

sätt skall trygga de intressen som parterna har i en situation med

skuldproblematik. Gäldenären skall få en möjlighet att rätta till sin

ekonomiska

situation, samtidigt som borgenärerna skall tryggas en rättmätig

andel av

gäldenärens nuvarande och framtida inkomster. De olägenheter och

sociala

kostnader som samhället förorsakas till följd av "överskuldsättning"

skall

hållas så små som möjligt.

Gäldenärskretsen och skuldsituationen

Alla privatpersoner kan komma i fråga för skuldsanering. Regleringen

bygger på

att gäldenären själv skall ansöka om skuldsanering. Enligt lagen är

det möjligt

för makar, solidariskt betalningsansvariga gäldenärer samt gäldenär

och

borgensman att gemensamt ansöka om skuldsanering. Förutsättningarna

för att

erhålla skuldsanering är att gäldenären är insolvent. Insolvens är

dock inte en

tillräcklig förutsättning för att erhålla skuldsanering. Betydelse

skall

därutöver tillmätas å ena sida orsakerna till insolvensen samt å

andra sidan

graden av insolvens, orsakerna till skuldsättningen och andra

omständigeter

beträffande gäldenären. Med beaktande av behovet av skuldsanering

utgör sådan

insolvens som beror på sjukdom, arbetslöshet eller liknande och som

inte beror

på gäldenären själv en förutsättning för skuldsanering. I den

finländska lagen

ingår också en allmän skälighetsprövning vid bedömningen om en

ansökan om

skuldsanering skall bifallas. Även näringsidkare kan erhålla

skuldsanering

enligt lagen. I dessa fall föreskrivs emellertid vissa

tilläggsförutsättningar.

Sålunda får skulderna inte alls, eller endast till mindre del,

härröra från den

näringsverksamhet gäldenären nu bedriver. Skuldsanering kan dock

beviljas trots

att sådana skulder finns om dessa skulder fortlöpande kan betalas ur

verksamheten. Är gäldenären delägare i ett rörelsedrivande

"handelsbolag", får

han beviljas skuldsanering endast om bolaget är solvent och inte

heller hotas av

insolvens, eller om bolaget är föremål för företagssanering enligt

den särskilda

lagen därom.

 I förarbetena till lagen framhålls att det är viktigt att sådana

personer vars

skuldsättning präglas av ur allmän samhälls- och betalningsmoralisk

synvinkel

tvivelaktiga drag inte kommer att omfattas av systemet. I lagen

ställs därför

upp en rad allmänna hinder för en skuldsanering. Sådana allmänna

hinder är att

en person har dömts för - eller till och med endast är misstänkt för

- brott

genom vilka han har försökt uppnå ekonomisk vinning och att skulderna

härrör

från denna brottsliga verksamhet. Vidare utgör det förhållandet att

skulderna

har uppkommit i näringsverksamhet i vilken gäldenären har förfarit

grovt

otillbörligt mot borgenärerna hinder mot skuldsanering. Ett annat

hinder är att

gäldenären försvagat sin ekonomiska ställning genom transaktioner som

kan vara

återvinningsgrundade i ett konkurssammanhang eller att gäldenären

undanhållit

egendom i samband med exekutiva åtgärder mot honom. Ytterligare ett

hinder är

att gäldenären på visst sätt har förfarit bedrägligt vid

kreditgivning till

honom. I lagen finns dessutom uppräknat ett antal hinder som mer

direkt har med

själva skuldsaneringsförfarandet att skaffa. Således utgör det hinder

mot

skuldsanering att gäldenären inte medverkar lojalt i förfarandet, att

det finns

anledning att anta att gäldenären inte kommer att iaktta det

betalningsprogram

(avbetalningsplan) som skall fastställas i skuldsaneringsbeslutet

eller att

gäldenären har erhållit skuldsanering tidigare. De nu uppräknade

hindren är dock

inte absoluta hinder mot skuldsanering. Trots att något eller några

av dessa

hinder föreligger är det alltså inte otänkbart att ändå bevilja en

gäldenär

skuldsanering. Det krävs då, som det uttrycks i lagen, "särskilda

motskäl".

 Den finländska lagstiftningen om skuldsanering innehåller också en

alternativ

möjlighet för den som har tvingats att infria ett borgensåtagande och

därigenom

blivit insolvent. En sådan gäldenär kan i särskild ordning få till

stånd en

reglering av borgensansvaret utan skuldsanering. Man skulle kunna

benämna detta

som en form av partiell skuldsanering. Förutsättningarna för detta

alternativa

förfarande är att borgensmannen för att infria borgen måste realisera

sin ägda

bostad eller annan egendom som han behöver för att tillgodose sin

egen eller

familjens bastrygghet. Dessutom gäller vissa andra allmänna

förutsättningar

liknande dem som gäller för skuldsanering.

Skuldsaneringsbeslutets innehåll och rättsverkningar

Om en gäldenär beviljas skuldsanering skall rätten fastställa ett

betalningsprogram som motsvarar gäldenärens betalningsförmåga. Ett

sådant

betalningsprogram skall fastställas individuellt för varje gäldenär,

även i de

fall flera gäldenärer har ansökt gemensamt. Det är dock möjligt att

fastställa

ett gemensamt betalningsprogram för medgäldenärer som är solidariskt

betalningsansvariga för en säkerhetsskuld och som har ansökt om

skuldsanering

gemensamt. Med säkerhetsskuld avses en skuld för vilken säkerhet

finns i form av

exempelvis pant eller borgen.

 I lagen anges ett antal olika skuldsaneringsmetoder. Med detta avses

olika sätt

att reglera den framtida betalningsskyldigheten. De metoder som anges

är att

ändra tidtabellen för betalning av en skuld, bestämma att amortering

skall

betalas före ränta, bestämma att skyldigheten att betala

kreditkostnader minskas

samt att sätta ned skuldbeloppet eller helt lyfta av

betalningsansvaret.

Säkerhetsskulder kan inte inom ramen för skuldsaneringen ned- eller

avskrivas.

Skuldsaneringen omfattar alltså rent principiellt även sådana

skulder, men de

särbehandlas inom ramen för skuldsaneringsförfarandet i

förhållandevis stor ut-

sträckning. För vanliga skulder, dvs. sådan skulder för vilka ingen

säkerhet har

ställts, gäller likabehandlingsprincipen. Dessa skulder skall erhålla

lika stor

relativ andel av gäldenärens betalningar. Detta kan endast frångås om

den

berörde borgenären samtycker till det. Offentligrättsliga borgenärer

särbehandlas inte. Sådanas fordringar omfattas av skuldsaneringen

enligt samma

regeler som andra fordringar. I den finländska lagen har det

uttryckligen

föreskrivits att innehavaren av en offenträttslig fordran utan hinder

av annan

lag har rätt att samtycka till en skuldsanering som till sitt

innehåll motsvarar

de principer som föreskrivs i lagen. Den myndighet som fattar beslut

om sådant

samtycke är den som har befogenhet att driva in fordran.

 I lagen räknas i tretton punkter upp en mängd uppgifter som skall

anges i

betalningsprogrammet. Hit hör vilka säkerhetsskulder respektive

vanliga skulder

som finns, vilka delar av gäldenärens förmögenhet som skall

realiseras,

gäldenärens förväntade framtida inkomster, vad som gäldenären behöver

förbehålla

sig för egen och familjens levnadsomkostnader, gäldenärens

avbetalningsförmåga

per månad samt skuldsaneringens innehåll, betalningstidtabell och

betalnings-

programmets varaktighet m.m. Normalt skall betalningsprogrammet gälla

i fem år.

 Den finländska lagen innehåller också ett flertal särregler för

sådana skulder

där gäldenärens bostad utgör säkerhet för lånen.

 Beträffande skulder som är oklara (tvistiga) till sitt belopp eller

sin grund

innehåller lagen en föreskrift som säger att domstolen i

skuldsaneringsärendet

skall bestämma till vilket belopp skulden skall tas upp i

betalningsprogrammet.

Det är i sista hand domstolen som avgör om det är möjligt utan att

försena eller

komplicera skuldsaneringsförfarandet att inom ramen för detta

förfarande pröva

en tvistig fordran. Om domstolen anser att sådan prövning inte är

möjlig, har

domstolen att anvisa endera gäldenären eller borgenären att inom viss

tid väcka

talan. Görs sådan anvisning hindrar det inte att skulden tas upp -

till av

domstolen fastställt belopp - i betalningsprogrammet. Det belopp som

tas upp i

betalningsprogrammet beträffande en tvistig fordran har ingen

betydelse i en i

särskild ordning anhängiggjord rättegång beträffande samma fordran.

Om skulden

sedermera i en vanlig tvistemålsprocess fastställs till ett annat

belopp kan

detta utgöra grund för att ändra betalningsprogrammet. Är en

betydande skuld

oklar kan detta också utgöra hinder för att bevilja skuldsanering.

 När betalningsprogrammet har fastställts regleras förhållandet

mellan

gäldenären och hans borgenärer av programmet i stället för av de

ursprungliga

förbindelserna. En överenskommelse vid sidan av programmet mellan

gäldenären och

någon av borgenärerna som omfattas av programmet är ogiltig.

Betalningsprogrammet får dock inte rättskraft på så sätt att ett

fastställt

betalningsprogram absolut och slutgiltigt bestämmer innehållet i de

rättsförhållanden som omfattas av det. Programmets rätteverkningar

kan t.ex.

förfalla om gäldenären försummar att följa det. Programmet kan också

under vissa

särskilda förutsättningar ändras. Som tidigare nämnts hindrar

programmet inte

heller att en fordran som omfattas av det prövas i vanligt tvistemål.

 Betalningsprogrammet utgör inte heller en verkställighetsgrund, dvs.

en

borgenär som omfattas av programmet kan inte med programmet som grund

begära

verkställighet, om gäldenären har försummat sina förpliktelser enligt

det.

Borgenären kan i en sådan situation i stället hos domstolen begära

att den skall

bestämma att betalningsprogrammet förfaller.

 Att betalningsprogrammet förfaller är den huvudsakliga påföljden av

att

gäldenären försummar att iaktta vad som åligger honom enligt

programmet. Verkan

av att programmet förfaller är med vissa undantag, att förhållandet

mellan

gäldenären och hans borgenär återgår till vad som gällde innan

skuldsaneringen

fastställdes. Det finns emellertid vissa undantag som medger att

gäldenärens

slipper drabbas av den nämnda påföljden. Det gäller exempelvis om

hans

försummelse är ringa och den har rättats, om försummelsen har rättats

och det är

sannolikt att den inte upprepas eller om huvudparten av programmet

redan har

fullgjorts. Detsamma gäller om det finns grund för ändring av

programmet.

Ändring av betalningsprogrammet

Betalningsprogrammet kan ändras på ansökan av gäldenären eller en

borgenär.

Ändringen kan innebära att programmet ändras i någon eller några

delar,

exempelvis betalningstidtabellen eller nedskrivningsprocenten. Men en

ändring

kan också innebära att hela betalningsprogrammet förfaller.

 Grund för ändring av betalningsprogrmmet är att gäldenärens

betalningsförmåga

väsentligt har förändrats sedan programmet fastställdes. Förändringen

kan vara

såväl en förbättring som en försämring av betalningsförmågan.

Betalningsprogrammet kan alltså ändras åt båda hållen. En annan grund

för

ändring är att en väsentlig omständighet har framkommit först efter

det att

programmet faställdes. Betalningsprogrammet kan också ändras då det

efter det

att programmet fastställdes har framkommit en skuld som tidigare var

okänd.

Slutligen kan ändring ske om det föreligger skäl för återvinning

eller om en

tidgare oklar (tvistig) skuld i en tvistemålsprocess har fastställts

till ett

belopp som avviker från det belopp varmed skulden togs upp i betal-

ningsprogrammet.

Förfarandets gång

Som redan har nämnts förutsätts att gäldenären ger in en ansökan för

att ett

ärende om skuldsanering skall tas upp. Ansökan görs hos domstol

(allmän

underrätt). Behörig domstol är gäldenärens hemvistforum eller om

flera ansöker

gemensamt den domstol som är hemvistforum för någon av dem. Ansökan

skall göras

på en för ändamålet särskilt fastställd blankett. Till ansökan skall

fogas en

fyllig utredning beträffande gäldenärens ekonomiska och personliga

förhållanden

och hans betalningsförmåga. I en till lagen knuten förordning om

skuldsanering

för privatpersoner anges tämligen detaljerat vilka krav som ställs på

innehållet

i gäldnärens ansökan. Dessa krav får sägas vara genomgående höga. I

gäldenärens

ansökan skall också finnas en redogörelse för hur han har försökt att

nå en

uppgörelse med borgenärerna. I ansökan skall gäldenären också

presentera ett

förslag till betalningsprogram samt förslag till utredare. De höga

kraven på an-

sökans innehåll följs också upp med höga krav på gäldenärens

medverkan under

handläggningen av ärendet.

 Domstolen kan innan den beslutar om skuldsanering skall inledas,

muntligen

eller skriftligen höra en eller flera av de berörda borgenärerna.

Detta gäller

även för en eventuell medgäldenär. Domstolen har vidare en viss

allmän

utredningsskyldighet. Därvid har domstolen möjlighet att införskaffa

upplysningar från straffregistret och registret över meddelade

näringsförbud

samt från utmätningsmannen (kronofogdemyndigheten), varvid den senare

av rätten

kan ges tillstånd att bryta banksekretess m.m.

 När en fullständig ansökan föreligger och rätten har inhämtat viss

utredning

skall rätten ta ställning till om skuldsanering skall inledas. Rätten

skall

besluta att skuldsanering skall inledas om de allmänna

förutsättningarna är för

handen och inget av de uppräknade allmänna hindren föreligger. Det är

också ett

formellt krav att gäldenären kan visa att han försökt att nå en

uppgörelse med

sina borgenärer.

 I beslutet om att inleda skuldsanering skall rätten sätta ut en

senaste dag som

gäldenären skall ge in ett förslag till betalningsprogram om sådant

inte har

fogats till ansökan. Vidare skall borgenärerna och vissa myndigheter

underrättas

om beslutet. Beslutet skall dock inte kungöras offentligt. Om en

utredare inte

förordnas, skall beslutet innehålla uppgift om en sista dag då

borgenärerna

skall yttra sig över ansökan. Rätten skall också, om det är

nödvändigt för att

utreda gäldenärens ekonomiska situation, för att realisera egendom

eller i

övrigt för att genomföra skuldsaneringen, förordna en utredare. En

utredare kan

också förordnas senare under ärendets handläggning. I propositionen

sägs att

rätten vid sin bedömning av om det föreligger behov av att förordna

en utredare

särskilt skall beakta antalet borgenärer, hur pass täckande och

pålitlig

gäldenärens egen utredning är och om det kan bli aktuellt att

realisera

gäldenärens bostad.

 Förordnas en utredare skall han vara myndig och känd som en hederlig

man. Han

skall inte stå i något sådant förhållande till gäldenären eller någon

av

borgenärerna att hans opartiskhet kan ifrågasättas. Han skall vidare

inneha den

förmåga, skicklighet och erfarenhet som uppdraget kräver. I lagen

anges särskilt

att utmätningsman (kronofogde) eller biträdande sådan kan förordnas

till

utredare. Det framhålls i propositionen att om en utmätningsman tar

emot ett

sådant uppdrag, så gör han det inte som ett tjänsteåliggande.

 Utredarens uppgift är att utarbeta ett förslag till

betalningsprogram. För

förslag till betalningsprogram har utarbetats särskilda formulär.

Hans första

uppgift är sålunda att sammanställa en utredning över gäldenärens

betalningsförmåga och ekonomiska situation om inte gäldenärens

ansökan och de

bifogade handlingarna utreder situationen tillräckligt. Utredningen

är nödvändig

framför allt därför att borgenärerna skall få nödvändiga upplysningar

för att

kunna bedöma förslaget till betalningsprogram. På basis av

utredningen skall

utredaren göra upp ett förslag till betalningsprogram. Då han

utarbetar

förslaget skall han förhandla med gäldenären och borgenärerna.

Utredaren skall

till sitt förslag foga ett sammandrag av gäldenärens och

borgenärernas

utlåtanden över gäldenärens ansökan och det förslag som utredaren

gjort upp. Han

kan också få rättens uppdrag att ombesörja försäljning av gäldenären

tillhörig

egendom. Utredaren är också skyldig att till rätten rapportera om han

får

kännedom om något förhållande som bör medföra att skuldsanering inte

skall

beviljas.

 Utredaren har rätt till ett skäligt arvode och rätt att få

ersättning för

nödvändiga kostnader för skötseln av sitt uppdrag. Utredarens arvode

och

kostnadsersättning skall betalas ur statsmedel och dess belopp

fastställs av

domstolen. Beslutet om arvodet och kostnadsersättningen intas i det

betalningsprogram som fastställs för gäldenären. Om utredaren har

förordnats att

ombesörja försäljning av egendom tillhörig gäldenären, tas dock

utredarens

arvode och kostnadsersättning för detta uppdrag ur egendomens

försäljningspris.

Har ett allmänt rättsbiträde verkat som utredare, betalas arvodet och

ersättningen åt kommunen. Justitieministeriet fastställer grunderna

för arvodet

och ersättningarna.

 När utredaren har fullgjort sitt uppdrag, eller om en komplett

utredning

föreligger ändå, skall rätten ta ställning till om det föreslagna

betalningsprogrammet skall fastställas. Domstolen har därvid

möjlighet att sätta

ut ett sammanträde till vilket gäldenären, utredaren och borgenärerna

kallas.

 Rätten fastställer betalningsprogrammet om förutsättningarna för

skuldsanering

föreligger och inget hinder finns. Den som har erhållit skuldsanering

registreras i ett centralt register.

 Den finländska lagen innehåller ett antal särskilda regler om över-

klagandeförbud. Dessutom gäller generellt att processuella beslut

under ärendets

handläggning inte får överklagas. I stort sett är det enbart det

slutliga

beslutet att faställa betalningsprogrammet eller att i stället vägra

skuldsanering som går att överklaga till en högre instans.

Rådgivning

I det lagförslag som föregick propositionen som innehåller det

slutliga

lagförslaget föreslogs att kommunerna genom lag skulle åläggas att

anordna

skuldrådgivning i kommunerna. Enligt detta förslag skulle man i den

kommunala

skuldrådgivningen ge en i kommunen bosatt person upplysningar och råd

rörande

skötseln av ekonomin och skulderna, ge hjälp i planeringen av

hushållningen,

utreda möjligheterna att lösa de problem som har att göra med

gäldenärens

ekonomi och biträda gäldenären i förhandlingar med borgenärerna.

Vidare skulle

gäldenären få hjälp med att upprätta sin ansökan om skuldsanering

liksom med att

utarbeta ett förslag till betalningsprogram. Skuldrådgivningen skulle

enligt

förslaget kunna ordnas som en uppgift för kommunens egna tjänstemän,

som

samarbete mellan flera kommuner eller genom köp av

rådgivningstjänster från

någon sammanslutning som har kunskaper på området. Staten skulle

delta genom att

bidra till kostnaderna för verksamheten. De remissinstanser som

yttrade sig över

propositionsförslaget tillstyrkte förslaget i dessa delar.

 I propositionen stannade man dock för att inte föreslå att

kommunerna skall

åläggas en lagstadgad skyldighet att ordna skuldrådgivning. I

propositionen

framhålls att kommunerna enligt lag (lag om anordnade av

konsumentrådgivning i

kommunerna 72/92) är skyldiga att tillhandahålla konsumentrådgivning.

Inom ramen

för denna lagstiftning kan kommunernas tjänstemän bli tvungna att

syssla med

olika slag av ekonomisk rådgivning till privatpersoner. Samma sak

gäller

tjänstemän inom socialtjänsten. Det påtalas emellertid att ett

problem med

skuldrådgivningen är att sådan inte står till buds på ett jämlikt

sätt i olika

delar av landet och att resurserna inte är tillräckliga. Det påtalas

vidare att

det finns ett inte obetydligt utbildningsbehov för dem som skall

syssla med

praktisk skuldrådgivning. Samtidigt framhålls att det är mycket

viktigt med en

fungerande rådgivningsverksamhet så att man kan nå frivilliga

lösningar utan att

domstol behöver medverka. Justitieministeriet har också satt i gång

olika

utbildnings- och informationsprojekt inför ikraftträdandet av

skuldsaneringslagen.

 33

Kostnader m.m.

Domstol beslutar i ärenden om skuldsanering ibland med ensamdomare,

ibland i

annan, större sammansättning. I propositionen anges att det är svårt

att beräkna

den årliga ärendevolymen, men den uppskattas till 6 000 - 8 000

ärenden per år.

Det framhålls också i propositionen att det är av stor vikt att

ärendena är väl

förberedda när de väl når domstol och att domstolen när ett ärende

väl är

anhängiggjort har möjligheter att anlita externa utredare. I

propositionen antas

att antalet fordringsmål (inklusive vad som närmast motsvarar mål om

betal-

ningsföreläggande) kommer att minska i och med att en

skuldsaneringslag införs.

Sammantaget beräknar man att de finländska domstolarna behöver ett

resurstillskott på 7,2 miljoner mark, vilket motsvarar en

personalökning (domare

och kanslipersonal) om 32 personer för att handlägga ärenden enligt

skuldsaneringslagen och enligt lagen om företagssanering som trädde i

kraft

samtidigt med skuldsaneringslagen.

 Vidare har man beräknat att de statliga kostnaderna för

utredarfunktionen och

för allmän rättshjälp som beviljas i skuldsaneringsärenden kommer att

bli 10

miljoner mark. Slutligen antar man att skuldsaneringslagen inte

kommer att få

någon inverkan på kommunernas ekonomi.

3.4 Norge

Allmänt

I september 1990 tillsattes av Familie- og forbrukerdepartement och

Justits- og

politidepartement en arbetsgrupp för att utreda möjligheterna att

skapa en

ordning där personer med akuta och allvarliga betalningsproblem

skulle kunna få

hjälp. Bakgrunden var att utlåningen till hushållen i Norge hade ökat

dramatiskt

under 1980-talet för att år 1988 uppgå till 450 miljarder norska

kronor.

Arbetsgruppen presenterade i början av år 1991 resultatet av sitt

arbete i NOU

1991:16. Efter remissbehandling och ytterligare beredning inom Barne-

og

familiedepartement antogs den 17 juli 1992 Lov om frivillig og

tvungen

gjeldsordning for privatpersoner (gjeldsordningsloven). Motiven till

lagen finns

i Ot.prp. nr. 81 (1991/92). Lagen trädde i kraft den 1 januari 1993.

Gäldenärskretsen och skuldsituationen

De grundläggande kraven för att erhålla skuldsanering är att

gäldenären är

varaktigt ur stånd att infria sina förpliktelser, att det inte kan

uppfattas som

stötande gentemot andra gäldenärer eller samhället i övrigt, att

gäldenären inte

tidigare har beviljats skuldsanering och att skulderna som huvudregel

inte har

anknytning till näringsverksamhet.

 Lagen avser enbart fysiska personer, också den som är näringsidkare.

Som

huvudregel får emellertid inte skulderna ha anknytning till

näringsverksamhet,

om skuldsanering (gjeldsordning) skall kunna komma i fråga. Från

denna

huvudregel görs i lagen två undantag. Om näringsverksamheten har

upphört och det

inte finns ouppklarade förhållanden som har samband med den tidigare

bedrivna

näringsverksamheten som skulle kunna äventyra en skuldsanering, så

kan

skuldsanering komma i fråga. Det andra undantaget avser det fall att

de skulder

som är knutna till näringsverksamheten relativt sett utgör en

obetydlig del av

den totala skuldbördan. Även i ett sådant fall är skuldsanering

möjlig enligt

lagen.

 Om konkursförfarande har inletts, kan ett skuldsaneringsförfarande

inte

inledas. Och om ett skuldsaneringsförfarande har inletts är detta

inte hinder

för att inleda ett konkursförfarande. I det senare fallet förfaller

skuldsaneringsförfarandet.

 Det huvudsakliga grundkravet för skuldsanering utgörs av ett

kvalificerat

insolvensrekvisit. Gäldenären skall varaktigt vara ur stånd att

infria sina

förpliktelser. I motiven framhålls att det är viktigt att knyta an

till invanda

insolvensrättsliga begrepp. Detta bidrar till att allmänheten får

klart för sig

att skuldsaneringsförfarandet inte är något lättillgängligt system

som innebär

att ens skulder bara "försvinner" utan vidare. Det framhålls vidare

att det

måste göras en konkret bedömning i varje enskilt fall om kriteriet är

uppfyllt.

När det gäller kravet på varaktighet konstateras i motiven att om

gäldenären har

blivit arbetsoförmögen så torde kriteriet regelmässigt vara uppfyllt.

Är

gäldenären däremot tillfälligt arbetslös, är kriteriet inte uppfyllt.

Arbetslösheten kan dock med hänsyn till gäldenärens ålder,

arbetslivserfarenhet

m.m. vara sådan att man i ett enskilt fall kan komma till att

kriteriet om

varaktighet är uppfyllt.

 Ett annat grundkrav för att erhålla skuldsanering är att en sådan

inte får

uppfattas som stötande bland andra gäldenärer eller hos allmänheten i

stort.

Typexempel härvidlag är att gäldenären medvetet har agerat på ett

sådant sätt

att han skall komma att falla in under lagen, att han undanhåller

tillgångar

eller att han håller inne med relevanta upplysningar. Ett annat

exempel som

nämns i motiven är att gäldenären fört över sina tillgångar på maken

eller

makan. Skuldsanering kan också vägras i de fall en stor del av

skulden härrör

från exempelvis böter. Ytterligare ett hinder för skuldsanering kan

vara att

huvuddelen av skulderna har tillkommit förhållandevis nära inpå en

ansökan om

skuldsanering. Skuldernas storlek i absoluta tal skall emellertid

inte ha någon

självständig betydelse. I motiven framhålls att en skuldbörda på 100

000 norska

kronor i en familj med två inkomster inte kan sägas vara särskilt

stor, medan

motsvarande skuld för en ensamstående pensionär kan vara det. Så

länge

gäldenärens ekonomiska situation är sådan att han inte kan betala

sina skulder

vartefter de förfaller till betalning, spelar den totala skuldbördan

ingen roll.

Det nämns dock i motiven att det kan tänkas situationer där den

uppgivna totala

skuldbördan är så liten att man kan misstänka att

betalningssvårigheterna mer

beror på att vederbörande inte har ordning och reda på sina

ekonomiska

förhållanden. I sådana fall är det ett tecken på att man bör

undersöka

förhållandena närmare.

 Slutligen är det ett formellt krav för att en ansökan om

skuldsanering skall

tas upp att gäldenären kan visa att han har försökt nå en uppgörelse

på egen

hand med sina borgenärer.

Ansökan om skuldsanering m.m.

Den norska modellen kan sägas vara en modell i fyra steg. Som redan

har nämnts

är det ett krav att gäldenären själv har försökt nå en uppgörelse med

sina

borgenärer för att ett skuldsaneringsförfarande skall kunna inledas.

Detta kan

sägas utgöra det första steget. Det andra steget är att gäldenären

ansöker om

skuldsanering. En sådan ansökan görs hos namsmannen

(utmätningsmannen, dvs.

närmast motsvarande vår kronofogdemyndighet). Namsmannen kan avslå en

ansökan om

skuldsanering eller överlämna ärendet till namsretten (ungefär

tingsrätt i

särskild "utsökningssammansättning"). Hos namsretten kan frivillig

skuldsanering

uppnås som ett tredje steg i förfarandet. Som ett sista och fjärde

steg kan

namsretten besluta om en tvingande skuldsanering.

 Ansökan om skuldsanering skall alltså ställas till namsmannen på den

ort där

gäldenären är bosatt. Personer med gemensamt hushåll kan ansöka om

skuldsanering

gemensamt, men endast om de väsentligen är solidariskt ansvariga för

varandras

skulder. Huvudregeln är alltså att en ansökan skall avse endast en

person.

 I ansökan skall gäldenären ange sina inkomster, sin förmögenhet,

sina skulder,

sina levnadsomkostnader och annat som kan vara av betydelse i

ärendet. Uppgifter

i alla dessa hänseenden skall också lämnas beträffande äkta maka

eller make

eller sambo. Ansökan skall upprättas på en för ändamålet särskilt

utarbetad

blankett.

 Vad gäller inkomster skall dessa uppges fullständigt. Det kan

förutom lön från

en anställning vara fråga om pensioner och olika slags bidrag som

gäldenären tar

emot. Beträffande förmögenhet skall all fast såväl som lös egendom

uppges. När

det gäller fast egendom eller andel däri skall upplysningar lämnas om

egendomens

art, storlek, belägenhet, standard m.m. Ansökan skall också innehålla

uppgifter

om försörjningsbörda och om gäldenärens själv eller någon annan

hushållsmedlem

har särskilda behov på grund av sjukdom eller liknande. Hyra och

andra fasta

levnadsomkostnader skall också anges i ansökan. I ansökan skall även

lämnas

uppgifter om gäldenärens sociala situation. Särskilt skall anges om

gäldenären

förväntar sig att den kan komma att ändras inom den närmaste

framtiden

exempelvis genom en förestående äktenskapsskillnad, kommande

arbetslöshet eller

annat som kan påverka den framtida ekonomiska situationen. I ansökan

skall också

anges om gäldenären under de senaste två åren har överfört egendom

till någon

honom närstående person.

 I ansökan skall skulderna redovisas så utförligt och komplett som

möjligt.

Namnet på varje enskild borgenär, skuldbeloppet, räntesatser,

lånevillkor m.m.

skall anges. Det skall också redovisas i vilken utsträckning det

finns

säkerheter i form av pant eller borgen för skulderna. Vidare skall

gäldenären

ange, om han själv har gått i borgen för andras skulder och om man i

så fall kan

anta han skall behöva infria sådana förpliktelser.

 I ansökan skall gäldenären avge en förklaring att namsmyndigheterna

(utmätningsmannen och tingsrätten) får inhämta upplysningar om

gäldenären från

myndigheter och andra som kan ha upplysningar att lämna utan hinder

av deras

eventuella tystnadsplikt. Genom gäldenärens förklaring upphävs

nämligen

tystnadsplikten. Regeln medför inte någon skyldighet för en

privatperson att

lämna uppgifter om gäldenären, men den ger honom en rätt att lämna

uppgifter.

Ett motiv för regeln är att säkra att skuldsaneringen beviljas endast

den som

öppet och ärligt redovisat sin ekonomiska situation. Regeln har också

en

processekonomisk funktion i det att man på detta sätt kan se till att

utredningen blir komplett på ett så tidigt stadium som möjligt och

att

handläggningen av ärendet inte störs av ständigt nytillkommande

uppgifter.

Ansökan skall slutligen undertecknas av gäldenären tillsammans med en

förklaring

om att uppgifterna i ansökan är lämnade efter bästa förmåga och att

de så vitt

gäldenären känner till är riktiga och fullständiga. Gäldenären skall

också (på

ansökningsblanketten) erinras om att uppgifterna lämnas under

straffansvar.

 Namsmannen har en allmän skyldighet att vägleda gäldenären. Denna

skyldighet

kan vara omfattande i de fall gäldenären själv saknar förmåga att

exempelvis

utarbeta ett förslag till hur hans ekonomiska situation skall kunna

lösas.

Namsmannen har också en allmän utredningsskyldighet. Namsmannen skall

kontrollera att ansökan formellt är i sin ordning och skall också se

till att

gäldenären dokumenterar påståenden i sin ansökan samt i övrigt

komplettrar

ansökan om så behövs. Namsmannen har också rätt att höra andra

personer för att

på så sätt kontrollera riktigheten av de uppgifter som gäldenären har

lämnat. I

motiven sägs också att namsmannen oanmäld skall kunna göra hembesök

hos

gäldenären för att kontrollera vilken egendom som finns hos

gäldenären och

vilken levnadsstandard han har.

 Namsmannen kan också förordna en medhjälpare. En sålunda förordnad

medhjälpare

skall känna till skuldsaneringslagen och det förfarande som

föreskrivs där och

han skall kunna hjälpa gäldenären med att utarbeta ett förslag till

skuldsanering. Det framhålls i motiven att medhjälparen är

namsmannens

medhjälpare och att han skall förhålla sig neutral i förhållandet

mellan

gäldenären och hans borgenärer. Medhjälparen är berättigad till

ersättning av

allmänna medel för sitt arbete och sina utlägg. I motiven förutsätts

att

advokater i inte ringa utsträckning kommer att förordnas som

medhjälpare.

Avsikten är dock inte att advokater eller andra jurister skall ha

någon sorts

förtur till dessa uppdrag. Det anges att även andra yrkeskategorier

kan komma i

fråga som medhjälpare, exempelvis revisorer och andra ekonomer.

 Namsmannen kan också besluta om att egendom som tillhör gäldenären

skall säljas

och också genomföra sådan försäljning. Detta gäller också gäldenärens

bostad om

den är realiserbar. För dessa fall innehåller lagen särskilda regler.

Dessa går

i korthet ut på att gäldenären är skyldig att låta sälja sin bostad

om bostadens

standard överstiger gäldenärens och hans familjs rimliga behov.

Lagens

förarbeten innehåller vissa beskrivningar av hur detta skall bedömas.

 Namsmannen kan avslå gäldenärens ansökan i tre fall. För det första

kan avslag

medelas om det är uppenbart att de grundläggande förutsättningarna

för att

erhålla skuldsanering inte är uppfyllda. För det andra kan ansökan

avslås om

gäldenären inte medverkar till utredningen i ärendet. För det tredje

slutligen

kan ansökan också avslås om gäldenären inte medverkar till att

egendom säljs som

namsmannen ålagt gäldenären att sälja.

 För det fall namsmannen inte avslår ansökan skall namsmannen när han

anser

ärendet vara tillräckligt utrett överlämna ärendet till namsretten

(tingsrätten). Namsmannen kan alltså inte själv besluta om

skuldsanering. Inget

hindrar dock att gäldenären själv under tiden ärendet ligger hos

namsmannen

träffar en uppgörelse med sina borgenärer.

Det fortsatta förfarandet

När namsmannen har överlämnat ärendet till namsretten skall

namsretten pröva om

skuldsanering skall inledas. Skuldsanering skall inledas om de

grundläggande

förutsättningarna för skuldsanering är för handen. Här krävs inte att

det är

uppenbart att dessa förutsättningar är uppfyllda. Namsretten kan

ställa vissa

villkor för att besluta om att inleda skuldsanering. Det kan

exempelvis vara

fråga om att viss gäldenären tillhörig egendom först skall säljas. I

sådant fall

återsänder namsretten ärendet till namsmannen som har att ombesörja

ifrågavarande försäljning för att sedan åter lämna över ärendet till

rätten. Ett

beslut om att inleda skuldsanering kan inte överklagas.

 Om namsretten beslutar att inleda skuldsanering, skall namsmannen -

alltså inte

namsretten - ombesörja att beslutet kungörs i Norsk Lysingsblad

(motsvarar Post-

och Inrikes Tidningar) och också om det är behövligt i ortstidning.

Kungörelsen

skall innehålla en uppmaning till envar som har en fordran mot

gäldenären att

inom viss tid (normalt tre veckor) anmäla sitt krav till namsmannen.

Kända

borgenärer skall erhålla kopia av kungörelsen. Över huvud taget har

namnsmannen

en viktig roll även efter det att namsretten har beslutat att inleda

skuldsanering. Namsmannen kan sålunda säkra viss egendom som skall

säljas och

kan också se till att visst avdrag sker på gäldenärens lön.

Namsmannen skall

dessutom skydda gäldenären mot att en enskild borgenär försöker kräva

ut sin

fordran medan skuldsaneringsförfarandet pågår. Har skuldsanering

inletts, är

gäldenären under en tremånadersperiod skyddad mot borgenärerna. Under

denna

period får borgenärerna inte framställa krav på betalning och inte

heller ta

emot betalning från gäldenären. Det finns i lagen också regler som

förhindrar

att borgenären i vissa fall kvittar en fordran han har mot gäldenären

mot ett

krav gäldenären har mot honom. En borgenär får inte heller under

denna tid göra

gällande förfalloklausuler och liknande mot gäldenären. Ränta löper

under

perioden, men förfaller inte till betalning under tremånadersfristen.

 I det norska systemet faller det allmännas skatte- och avgiftskrav

utanför en

skuldsanering. I stället finns det inom skattesystemet regler om av-

och

nedskrivning av sådana fordringar. I skuldsaneringsärendet skall

därför skatte-

eller avgiftsmyndigheten - om sådana skulder föreligger - inom sex

veckor

meddela om det har beslutats om av- eller nedskrivning av skatte-

eller

avgiftsfordran. Skatte- eller avgiftsmyndighetens beslut kan sedan

läggas till

grund för förhandlingarna med övriga borgenärer.

 Under den aktuella tremånadersperioden - som kallas för

förhandlingsperioden -

är gäldenären skyldig att avsätta den del av lönen som inte behövs

för det

omedelbara livsuppehället, att säga upp hyresavtal och andra avtal

som innebär

framtida förpliktelser, att inte sälja eller pantsätta egendom som

tillhör honom

och att inte ingå nya skuldförbindelser.

 När tremånadersperioden har löpt till ända skall gäldenären så snart

som

möjligt presentera ett förslag till skuldsanering. Förslaget skall

ges in till

namsmannen som skall granska att förslaget inte strider mot

innehållet i

skuldsaneringslagen. Om förslaget inte stämmer överens med lagens

krav, kan

namsmannen uppmärksamma gäldenären på detta så att gäldenären får

tillfälle att

korrigera sitt förslag. Namsmannen kan inte själv göra ändringar i

förslaget.

Förslaget skall bygga på en realistisk bedömning av gäldenärens

betalningsförmåga. Det står annars gäldenären till viss del fritt att

ge

förslaget det innehåll han tror att borgenärerna kan godta. Avsikten

på detta

stadium är nämligen att gäldenären och borgenärerna skall kunna

träffa en

frivillig överenskommelse om skuldsanering. Om en överenskommelse

inte nås utom

rätta, är dock frivilligheten inte total. Lagen innehåller ett antal

regler

beträffande skuldsaneringens innehåll som måste följas om man skall

nå en

frivillig skuldsanering enligt skuldsaneringslagen.

 Det förslag om frivillig skuldsanering enligt lagen som borgenärerna

skall få

ta ställning till skall innehålla all den information som

borgenärerna behöver

för att kunna avgöra om de skall lämna sitt samtycke till

skuldsaneringen. Bland

annat skall i förslaget anges vilka fordringar som omfattas av

skuldsaneringen,

uppgift om med vilket procenttal fordringarna skall betalas, hur

mycket

gäldenären skall betala varje enskild borgenär varje månad, vilken

egendom

gäldenären skall sälja respektive behålla och hur lång

skuldsaneringsperioden

skall vara (normalt fem år). Lagen innehåller också en möjlighet till

att på

detta stadium inför namsmannen hålla sammanträde med gäldenären och

borgenärerna.

 Samtliga berörda borgenärer skall få del av skuldsaneringsförslaget.

De skall

föreläggas viss tid (tre veckor) inom vilken de skall ta ställning

till

förslaget. Om en borgenär inte hör av sig, anses han ha godtagit

förslaget. I

fall en borgenär motsätter sig förslaget, skall han ange grunden för

detta. Om

samtliga borgenärer godtar förslaget eller inte hör av sig är

skuldsaneringsförslaget antaget och en frivillig skuldsanering enligt

lagen är

uppnådd.

 Kan erforderliga samtycken inte erhållas för en frivillig

skuldsanering kan

gäldenären hos namsmannen begära tvingande skuldsanering. En sådan

begäran, som

skall åtföljas av ett förslag till tvingande skuldsanering, skall

vara

namsmannen tillhanda inom tremånadersperioden. Namsmannen skall

genast överlämna

ärendet till namsretten. Tremånadersfristen förlängs automatiskt i

ett sådant

fall med en månad. När särskilda skäl föreligger kan namsretten

förlänga

perioden ytterligare. I motiven framhålls emellertid att denna

möjlighet skall

utnyttjas endast i rena undantagsfall. I motiven nämns vidare att

gäldenärens

möjlighet att föra ärendet vidare med en begäran om tvingande

skuldsanering bör

medverka till att det blir lättare att nå en frivillig skuldsanering.

Tvångsmöjligheten skall alltså utgöra en press på borgenärerna att gå

med på en

frivillig skuldsanering.

 När namsretten har fått en begäran om tvingande skuldsanering skall

rätten göra

en preliminär bedömning av gäldenärens förslag. Det är två syften med

denna

preliminära bedömning: dels kan rätten ge gäldenären tillfälle att

komplettera

och justera sitt förslag och dels kan rätten härigenom konstatera att

det är

klart att skuldsanering inte kan komma i fråga. I det senare fallet

kan begäran

om tvingande skuldsanering avslås. Begäran kan också avslås om

gäldenären inte

efterkommer en begäran från rätten om komplettering. Före ett

eventuellt avslag

skall gäldenären få tillfällle att yttra sig. Om begäran inte avslås,

skall

rätten kalla gäldenären och samtliga kända borgenärer till en muntlig

förhandling. Till kallelsen skall gäldenärens förslag fogas.

Borgenärerna kan

under vissa förutsättningar höra av sig skriftligen i stället för att

deltaga

vid förhandlingen. Vid förhandlingen skall förslaget gås igenom och

det kan

göras ändringar i förslaget. Om en sålunda vidtagen ändring är till

nackdel för

någon borgenär som inte deltar vid förhandlingen, skall den

borgenären få

tillfälle att skriftligen komma med synpunkter på förslaget i ändrat

skick.

 Namsretten skall efter det att förhandlingen och eventuell

skriftväxling har

avslutats ta ställning till om tvingande skuldsanering skall beviljas

eller

inte. Beviljas skuldsanering stadfäster domstolen förslaget i ett

beslut. Om

skuldsanering inte beviljas träffas beslut härom. I det senare fallet

kan

gäldenären överklaga beslutet till högre instans. Förslaget till

tvingande

skuldsanering skall stadfästas om dels de grundläggande villkoren för

skuldsanering är uppfyllda och dels också vissa särskilda villkor som

har att

göra med innehållet i skuldsaneringen är uppfyllda. Trots att dessa

förutsättningar är uppfyllda kan namsretten vägra att fastställa

förslaget i

vissa särskilt uppräknade fall. Dessa är att det skulle vara stötande

att

fastställa förslaget, att det föreligger något uppenbart fel vid

ärendets hand-

läggning som har påverkat förslaget eller att ett stort antal av

fordringarna är

tvistiga. Dessa förutsättningar för avslag är alternativa; föreligger

någon av

dem skall förslaget inte stadfästas. Det finns anledning att

observera att det

förhållandet att gäldenären inte själv har försökt nå en

överenskommelse med

sina borgenärer på detta stadium inte är skäl för avslag. Som

tidigare angivits

är ju detta annars ett formellt krav för att

skuldsaneringsförfarandet skall

kunna inledas.

Innehållet i en skuldsanering och rättsverkningarna av en sådan m.m.

En skuldsanering - såväl en frivillig som en tvingande sådan - kan gå

ut på att

skulderna helt eller delvis sätts ned, att betalningstiden för

skulderna

förskjuts, att ränte- och avgiftskrav faller bort eller sätts ned

eller en

kombination av dessa åtgärder.

 Skuldsaneringen skall omfatta gäldenärens samtliga skulder med

undantag för

vissa skulder som utgör betalning för framtida motprestationer. De

fordringar

som omfattas av saneringen skall behandlas lika, dvs. skall erhålla

del av

gäldnärens betalningsförmåga i relation till sin storlek. En

nedsättning av

fordringsbeloppet skall alltså vara procentuellt lika för alla. Från

denna

huvudregel finns ett stort antal undantag.

 Fordringar som har säkerhet i form av pant i gäldenärens bostad

undantas från

likabehandlingsprincipen. Om gäldenären behåller sin bostad, skall

dessa

fordringar hållas utanför skuldsaneringen till den del pantens värde

förslår med

ett tillägg om tio procent för att under den femåriga

betalningsperioden täcka

borgenärens krav på ränta. Amortering skall inte betalas under denna

period, men

kapitalfordran består. Lagen innehåller särskilda regler om hur

bostaden skall

värderas i detta sammanhang. Andra fordringar som är säkrade med pant

i

bostaden, men där pantens värde inte räcker till betalning behandlas

som

fordringar utan pantsäkerhet. Vad som nu sagts om fordringar med pant

i bostaden

gäller i huvudsak även för fordringar säkrade med pant i annan

egendom.

 Skatte- och avgiftskrav särbehandlas också. I lagen anges att dessa

krav

behandlas i enlighet med föreskrifter givna av Konungen. Innebörden

av denna

reglering är att skatte- och avgiftskrav helt faller utanför

skuldsaneringsförfarandet. De myndigheter som har att bevaka dessa

krav får

emellertid kännedom om det pågående skuldsaneringsförfarandet.

Lagstiftarens

tanke är att dessa myndigheter skall utnyttja de möjligheter till

nedsättning

och eftergift som finns i särskilda författningar inom skatte- och

avgiftsområdet. Offentliga låneinstitut särbehandlas däremot inte i

skuldsaneringslagen. De behandlas som vilken enskild borgenär som

helst.

 Fordringar på underhållsbidrag enligt den familjerättsliga

lagstiftningen skall

ges full utdelning i skuldsaneringen. Detta gäller dock inte det

allmännas

regresskrav när det allmänna har betalat bidragsförskott till den

underhållsberättigade.

 Mindre fordringar kan betalas fullt ut när det underlättar skuld-

saneringsförfarandet. Vad som avses med mindre fordringar preciseras

inte i

lagtexten. I motiven nämns dock som exempel på en mindre fordran ett

konsumtionslån på 1 000 kr.

 Krav på räntor och kreditkostnader kan ges sämre rätt i

skuldsaneringen. Som

exempel på tillämpning av denna regel nämns i motiven att någon

borgenär kräver

särskilt hög ränta.

 Slutligen finns en allmän undantagsregel som möjliggör att

särbehandla en

fordran om synnerliga skäl föreligger för det. Det framhålls i

motiven att denna

möjlighet bör utnyttjas mycket varsamt.

 De nu genomgångna reglerna gäller såväl vid frivillig som tvingande

skuldsanering enligt lagen. Överenskommelser utanför lagens ramar får

naturligtivs ha ett annat innehåll. För tvingande skuldsanering

tillkommer det

kravet att betalningsperiodens längd som huvudregel skall vara fem

år. Det är

dock tillåtet att bestämma en kortare eller längre period. Detta

tillkommande

krav för tvingande skuldsanering torde inte ha någon större

självständig

betydelse, eftersom riktlinjen även vid frivillig skuldsanering

enligt lagen är

att betalningsperioden normalt skall vara fem år.

Omprövning av en skuldsanering

Såväl en frivillig som en tvingande skuldsanering kan under vissa

bestämda

förutsättningar omprövas av namsretten. För det första kan gäldenären

begära

omprövning om det efter skuldsaneringen inträffar omständigheter som

gäldenären

inte hade bort förutse eller om andra särskilda skäl föreligger som

påverkar

gäldenärens möjligheter att fullgöra sina skyldigheter enligt

skuldsaneringen.

 En borgenär som har berörts av skuldsaneringen kan begära

omprövning, om

gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet i samband med

skuldsaneringsförfarandet eller om han grovt har åsidosatt sina

förpliktelser

enligt skuldsaneringen. Ändring kan också begäras av en borgenär, om

det

inträffar en väsentlig förbättring av gäldenärens ekonomiska

situation under

betalningsperioden efter en skuldsanering. Får gäldenären ta emot ett

större

belopp under denna period, kan detta belopp fördelas bland

borgenärerna utan att

skuldsaneringen i övrigt berörs. Dessutom kan - på en borgenärs

begäran -ändring

göras upp till fem år efter att betalningsperioden har löpt till ända

om

gäldenären under denna tid tar emot arv, lotterivinst eller liknande

till ett

betydande belopp. I motiven sägs att ändring med stöd av denna regel

endast

skall kunna ske i extraordinära fall.

Kostnader m.m.

I propositionen beräknas den totala årliga kostnaden för staten för

skuldsaneringslagen till 70 miljoner norska kronor. Det framhålls att

det är

mycket svårt att exakt beräkna denna kostnad. Till grund för

beräkningarna

ligger ett antagande om att det kommer att göras 10 000 ansökningar

per år. I

propositionen görs också alternativa beräkningar baserade på andra

ärendemängder. Det antas i dessa sammanhang att den årliga kostnaden

ökar med

4,4 miljoner norska kronor per 1 000-tal ärenden. Man bedömer också

att

skuldsaneringslagen för med sig en initial engångskostnad på ungefär

30 miljoner

norska kronor.

 Kostnaderna för namsmannen och namsretten utgör en betydande del av

de totala

kostnaderna. Det framhålls att namsmannen är den organisation som

kommer att

belastas hårdast i och med att huvudansvaret för utredningen i

ärendena kommer

att ligga där. Även namsretterna kommer att få ökade kostnader. Dessa

domstolar

skall avgöra frågor om inledande av skuldsanering, handlägga den

tvingande

skuldsaneringen och pröva överklaganden av vissa av namsmannens

beslut. Vid

beräkningarna har antagits att cirka 30 procent av alla ansökningar

leder fram

till endera en frivilllig eller en tvingande skuldsanering. Vidare

har antagits

att namsmannen lägger ned 5,5 timmars arbete på de ansökningar som

inte leder

fram till en skuldsanering. I de fall skuldsanering kommer att ske

har man

antagit att namsmannen måste lägga ned 10 timmmars arbete i de

ärenden där

gäldenärens bostad inte skall värderas och 12 timmars arbete i de

fall bostad

skall värderas. Slutligen antas att domstolen i genomsnitt måste

lägga ned

hälften så mycket tid på varje ärende som namsmannen. Under dessa

förutsättningar räknar man med att namsmansorganisationen och

domstolarna

tillsammans behöver totalt 71,5 nya tjänster till en årlig kostnad om

22,8

miljoner norska kronor. Vissa kostnader har också budgeterats för

rekrytering

till dessa nya tjänster. Man har dessutom budgeterat cirka 2,6

miljoner norska

kronor för ytterligare 9 tjänster hos namsmannen. Dessa tjänster

skall

tillsättas i de områden där behovet av skuldsanering kan antas vara

störst.

Dessa personer skall syssla med information, vägledning och

rådgivning till

allmänheten utan att det behöver ha anknytning till enskilda ärenden.

Dessa

personer skall också fungera som något slags kontaktpersoner mellan

namsmannen

och de sociala myndigheterna.

 Namsmannen skall också kunna förordna en medhjälpare vars arvode

skall betalas

av allmänna medel. Här har man antagit att medhjälparen kommer att

lägga ned i

genomsnitt 2 timmars arbete i de fall skuldsanering inte kommer till

stånd och

10 arbetstimmar i de fall som leder till skuldsanering. Den totala

årliga

kostnaden för medhjälparsystemet har beräknats till 14,2 miljoner

norska kronor.

Beräkningarna synes utgå ifrån att medhjälparen förordnas i samtliga

inkommande

ärenden.

 Kostnader kommer också att uppstå till följd av att kungörelse skall

ske i

vissa fall och för porton m.m. Dessutom kommer upprättandet av ett

centralt

register över de som har erhållit skuldsanering att medföra vissa

kostnader.

Vissa allmänna administrativa kostnader är också förbundna med den

nya lagen.

Man har beräknat alla dessa kostnader till 1 000 norska kronor per

ärende för de

ärenden som inte leder till skuldsanering och till 4 000 norska

kronor per

ärende för de ärenden som leder till skuldsanering. Totalt beräknar

man dessa

kostnader till 19 miljoner norska kronor.

 För anskaffande av datautrustning har man beräknat 10,3 miljoner

norska kronor

och för utbildning 3,1 miljoner norska kronor. Vissa

inventariekostnader i

anslutning till datoriseringen beräknas till 6,5 miljoner norska

kronor.

 Man har också utgått ifrån att det föreligger ett stort behov av

information

till allmänheten om den nya lagstiftningen. För upptryckning av

informationsmaterial, annonsering i dagspress m.m. har man beräknat

3,1 miljoner

norska kronor. För utbildning av den personal som på socialkontor och

liknande

skall vägleda konsumenter med ekonomiska problem har avsatts 1,9

miljoner norska

kronor. Slutligen har budgterats en mindre summa för uppföljning och

utvärdering

av lagen.

 Sammanfattningsvis kan man konstatera att man i Norge gjort

beräkningar som

pekar mot ett förhållandevis kostnadskrävande förfarande. Det är

givetvis

alldeles för tidigt att sia om hur väl dessa beräkningar kommer att

stämma med

det verkliga utfallet. Efter det att lagen har varit i kraft drygt

ett halvt år

har det visat sig att antalet ansökningar som kommit in är betydligt

lägre än

vad man har beräknat. Enligt vad som upplysta beror det bl.a. på att

lagen inte

är helt lätt att tillämpa och att de ansökningsblanketter som används

upplevs

som svåra att fylla i. I den allmänna norska debatten i massmedia har

det också

beskrivits som mycket svårt att erhålla skuldsanering. Om nu antalet

ansökningar

har överskattats på förhand, så har å andra sidan arbetsåtgången för

varje

enskilt ärende underskattats. Varje ärende har hitills visat sig vara

avsevärt

mer arbetskrävande än vad som har antagits i propositionen. Man måste

givetvis

vara mycket försiktig med att dra några mer bestämda slutsatser av

dessa in-

ledande erfarenheter. Det finns t.ex. anledning att anta att

arbetstiden per

ärende kan bringas ned i betydande omfattning när rutiner och annat

kring den

nya lagen har fått stadga och inblandad personal har fått egna

praktiska

erfarenheter av handläggningen. Hur antalet ansökningar kan komma att

utvecklas

på sikt är däremot betydligt svårare att sia om.

4 Allmänna överväganden

4.1 Huvuddragen i ett skuldsaneringsförfarande

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag stämmer i stora delar

överens med

mitt eget, framför allt i de materiella delarna. Den stora skillnaden

gäller

förfarandet där utredningens förslag innebär att domstolarna tar

större

befattning med ett skuldsaneringsärende. Utredningen framhåller inte

lika klart

vikten av frivilliga lösningar på skuldsaneringsområdet.

 Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker

eller

lämnar utredningens förslag om införandet av en skuldsaneringslag

utan erinran.

Flera instanser som företräder exekutionsväsendet förespråkar att

kronofogdemyndigheten ges en mer aktiv roll i förfarandet. I övrigt

framförs

från remissinstanserna en hel del synpunkter vad gäller enskildheter

i

förslaget.

 Skälen för mitt förslag: När man talar om skuldsanering kan man

givetvis tänka

sig olika system, vilket också belyses av att det i vår omvärld finns

skilda

system för skuldsanering (se avsnitt 3). Dessa skillnader beror ofta

på

varierande rättstraditioner och rättskulturer, men också på olika

utgångspunkter

i själva problemformuleringen. Det kan dock sägas utkristallisera sig

tre

principiellt olika system. Ett system (det anglo-amerikanska) kan

sägas vara en

utlöpare av konkursinstitutet. Ett sådant system innehåller

möjligheter till

skuldbefrielse efter konkurs. Ett annat system (det nordiska) har en

mycket

svagare koppling till konkursinstitutet. Det bygger i och för sig på

en del

insolvensrättsliga principer och använder sig av olika

insolvensrättsliga

begrepp. Men formellt sett finns inget direkt samband med

konkursförfarandet.

Den skuldbefrielse som kan uppnås inom detta system förutsätter inte

ett

konkursförfarande. Båda de nu nämnda systemen förutsätter myndighets

medverkan i

någon form och innehåller också moment - mer eller mindre

framträdande - av

tvångsmässighet, eller med andra ord myndighetsutövning. Ett tredje

system är

ett där det saknas inslag av tvångsmässighet. I stället bygger ett

sådant system

på att skuldbefrielse skall kunna erhållas inom ramen för

överenskommelser

mellan enskilda. Även i ett sådant system kan det givetvis finnas

inslag av

lagstiftning som på olika sätt främjar tillkomsten av sådana

överenskommelser

och även reglerar verkningarna av sådana överenskommelser. Det är

givet att alla

de nu skisserade systemen har vissa för- och nackdelar. I viss

utsträckning kan

man tänka sig kombinationer av de olika systemen för att på så vis

uppnå en

ordning som totalt sett är så effektiv som möjligt och som också

tillgodoser de

olika krav man kan ställa på en lagreglerad ordning med

skuldbefrielse.

 Riksdagen har i sitt tillkännagivande till regeringen uttalat att

regeringen

skall utarbeta former för en skuldsaneringsverksamhet i enlighet med

vissa av

lagutskottet angivna riktlinjer. Dessa riktlinjer innehåller bl.a.

att den

norska modellen med erforderlig anpassning till svenska förhållanden

synes vara

den lämpligaste vägen att gå, detta särskilt med beaktande av att den

norska

lagen också främjar en frivillig skuldsanering. Detta innebär bl.a.

att

skuldsaneringssystemet bör ha inslag av såväl frivillighet som

tvångsmässighet

med tonvikt på det förstnämnda och att förfarandet bör bestå av tre

olika steg.

För mig är frivillighet något som man i första hand bör bygga på, men

inslag av

tvångsmässighet måste dock finnas. En viktig sak är då att det i

skuldsaneringssystemet finns en väl avvägd balans mellan frivillighet

och tvång.

Detta är viktigt av flera skäl. Det är viktigt för det ekonomiska

livet i stort,

det är också viktigt för tilltron till systemet och det främjar det

allmänna

accepterandet av det. Sist men inte minst är det även viktigt för att

systemet

skall bli effektivt och tjäna sina syften.

 Det huvudsakliga syftet med ett skuldsaneringssystem kan sägas vara

rehabiliterande på så vis att svårt skuldsatta människor kan få en

möjlighet att

lösa sina ekonomiska problem och därigenom kan få en ny chans till

ett

drägligare och mer samhällsnyttigt liv. I dag återstår ingen annan

möjlighet än

att begära att en överskuldsatt gäldenär försätts i konkurs. Det

utpräglat

insolvensrättsligt utformade konkursinstitutet är till sin karaktär

särskilt

anpassat för att i ordnade former hantera insolvensproblem med

anknytning till

näringslivets villkor. Det är däremot inte anpassat för att lösa

privatpersoners

skuldproblem och andra problem med anknytning till överskuldsättning.

För detta

behövs ett institut som är mer inriktat på den enskilde gäldenärens

behov av

rehabilitering. För närvarande saknas ett sådant institut, vilket

ofta kan leda

till personliga problem av skilda slag, som i förlängningen orsakar

inte bara

den enskilde och hans närmaste lidande, utan även förorsakar

samhället kostnader

i form av produktionsbortfall, vård m.m. Ett skuldsaneringsinstitut

bör därför

enligt min mening utformas så att det rehabiliterande syftet

framträder klart.

Samtidigt måste detta rehabiliterande syfte vägas mot de enskilda

borgenärernas

berättigade intresse av att få behålla sin fordringsrätt ograverad.

Även detta

är i förlängningen ett samhällsintresse. Av det sagda följer att det

är av

största vikt att skuldsaneringsinstitutet utformas med rekvisit som

på ett

balanserat sätt tillgodoser dessa i viss mån motstående intressen.

 Ett annat syfte är att ett skuldsaneringssystem kan verka preventivt

i så måtto

att färre människor hamnar i situationer med övermäktig

skuldbelastning i och

med att det inte blir lika lätt att erhålla krediter. Ytterligare ett

syfte kan

sägas vara att ett skuldsaneringssystem skall gynna

borgenärskollektivet på så

sätt att gäldenären kan komma att betala åtminstone någon del av sina

skulder.

Ett skuldsaneringssystem bör alltså utformas så att det i realiteten

ger

borgenärerna vinst jämfört med vad som är fallet i dag. Med en riktig

konstruktion gynnar ett skuldsaneringssystem alltså både gäldenären

och hans

borgenärer. Och därmed samhället i stort som kan besparas kostnader

på olika om-

råden.

 Från de utgångspunkter jag nu har redovisat bör ett

skuldsaneringssystem i

huvudsak vara uppbyggt på följande sätt.

 Ett skuldsaneringssystem bör genomgående bygga på gäldenärens eget

agerande.

Det är gäldenären själv som primärt bör ta initiativ till att lösa

sina

ekonomiska problem. Det är viktigt att gäldenären visar en uppriktig

vilja att

komma till rätta med problemen och att han aktivt bidrar till den

utredning som

kan krävas på olika stadier av förfarandet. I gengäld skall det

allmänna

tillhandahålla de instrument som behövs för att en skuldsanering

skall kunna

genomföras under ordnade former. I ett första steg bör det allmänna

bidra med

information, vägledning och rådgivning kring privatekonomiska frågor

i allmänhet

och kring frågor om skuldsanering i synnerhet. Om gäldenären inte

uppfyller

lagens kriterier för skuldsanering bör han kunna få upplysning om

detta redan i

detta första steg. Om gäldenären däremot bedöms uppfylla

skuldsaneringslagens

kriterier bör syftet vara att gäldenären och borgenärerna redan i

detta skede

skall kunna komma överens om en skuldsanering och att ärendet över

huvud taget

inte skall behöva gå vidare. Detta första steg, med inriktning på

rådgivning och

frivillighet, bör i huvudsak falla utanför en lagreglering. Det bör

dock i

skuldsaneringslagen införas ett åläggande för kommunerna att lämna

skuldsatta

personer råd och anvisningar i frågor rörande skuldsanering. I den

delen kan man

arbeta vidare med vad som redan pågår i olika kommuner med

budgetrådgivning inom

socialtjänsten eller inom den konsumentvägledande verksamheten.

 I ett andra steg bör en insolvent och kraftigt skuldsatt gäldenär

kunna ansöka

om skuldsanering hos en myndighet. Jag återkommer snart till frågan

om valet av

prövningsmyndighet men kan redan nu nämna att jag har stannat för

kronofogdemyndigheten som prövningsmyndighet i detta andra steg. Där

skall

tillhandahållas ett lagreglerat system som underlättar för

gäldenärerna att nå

frivilliga överenskommelser med sina borgenärer. Förhållandevis

stränga rekvisit

bör gälla för att ett skuldsaneringsförfarande skall kunna inledas

hos

kronofogdemyndigheten. I denna fas skall gäldenären under en period

vara skyddad

mot indrivningsåtgärder och då ges tillfälle att reda ut sin totala

ekonomiska

situation under kronofogdemyndighetens överinseende. Detta steg skall

kunna

mynna ut i att gäldenären träffar en överenskommelse med samtliga

sina

borgenärer om en betalningsplan som löper under normalt fem år. Om

gäldenären

fullföljer betalningsplanen, skall han därefter i princip vara

befriad från sina

gamla skulder. Förfarandet skall kunna avslutas med att

kronofogdemyndigheten

fastställer parternas överenskommelse i ett beslut.

Kronofogdemyndigheten skall

emellertid inte kunna fastställa en skuldsanering mot gäldenärens

eller någon

borgenärs vilja. Kronofogdemyndigheten skall också under vissa i

lagen närmare

angivna förutsättningar kunna avslå en ansökan.

 För det fall inte samtliga borgenärer godtar en skuldsanering, men

de i lagen

grundläggande förutsättningarna ändå är för handen, bör domstol i ett

tredje

steg mot någon eller några borgenärers vilja kunna beslut om

skuldsanering.

Rättssäkerhetsskäl kräver att ett sådant tvångsmässigt ingrepp i

parternas

inbördes förhållanden sker under de betryggande former som ett

domstolsförfarande utgör.

 Av effektivitets- och kostnadsskäl samt med hänsyn till

rättssäkerheten är det

av största vikt att de tre stegen är väl integrerade i varandra.

Således bör de

grundläggande kriterierna för att erhålla skuldsanering genomgående

vara

desamma. Visserligen står det gäldenären fritt att utanför det

reglerade

skuldsaneringsförfarandet träffa överenskommelser med sina borgenärer

av i

princip vilket innehåll som helst. Men vid den rådgivning som ges

under

medverkan av myndigheter och vid den prövning som görs hos

kronofogdemyndigheten

och i nästa fas domstolen bör enhetliga kriterier tillämpas. Dessa

kriterier bör

vara att gäldenären själv medverkar till en fullständig och korrekt

utredning

(lojalitetskriterium), att han är insolvent och inte under

överskådlig tid

bedöms kunna infria sina förpliktelser (ett kvalificerat

insolvenskriterium) och

att en skuldsanering inte kan verka stötande (allmänt

skälighetskriterium).

 Enligt svensk rätt gäller att en gäldenär - i vart fall om han är en

fysisk

person - efter konkurs, som inte avslutas genom ackord, alltjämt

svarar för

hela det belopp av skulderna som inte har betalats. En gäldenär som

vill uppnå

en definitiv eftergift från borgenärernas sida måste med nuvarande

ordning få

till stånd ett ackord. Den insolvensrättsliga behandlingen av

privatpersoner är

alltså förhållandevis sträng enligt svensk rätt. Den i amerikansk och

engelsk

rätt förekommande formen av skuldbefrielse (discharge) i konkurs

(avsnitt 3.1)

står i klar motsättning till den i Sverige erkända principen om

konkursgälde-

närens ansvar för kvarstående skulder. Det kan inte gärna komma i

fråga att

endast beträffande en viss grupp av insolventa gäldenärer överge en

grundläggande insolvensrättslig princip. Detta talar för att en

skuldsaneringslag bör vara fristående från konkursinstitutet. Vidare

finns det

en annan viktig skillnad mellan skuldsanering och konkurs; den förra

och

rehabiliteringsinriktade ordningen tar sikte på gäldenärens framtida

inkomster

och tillgångar som underlag för betalning av en viss skuldmassa,

medan den

senare och exekutionsinriktade syftar till att göra det möjligt för

borgenärerna

att vid ett tillfälle ta i anspråk gäldenärens samtliga då befintliga

tillgångar

för betalning av fordringarna. Denna skillnad talar också för att

hålla i sär

konkurs- och skuldsaneringsinstituten. Även det förhållandet att

likabehand-

lingsprincipen, dvs. principen om att alla fordringar som omfattas av

en

skuldsanering skall behandlas lika, bör gälla vid skuldsanering talar

mot att

förena skuldsanering och konkurs i ett och samma förfarande. Man kan

t.ex. inte

gärna tillämpa förmånsrättslagens regler vid fastställande av

utdelning i den

"egentliga" konkursen och därefter förklara att lagens förmånsordning

inte alls

eller endast delvis skall tillämpas såvitt gäller restskulderna. Ett

skuld-

saneringsförfarande bör alltså vara fristående från konkurs- och

ackords-

instituten. Vissa regler behövs givetvis för förhållandet mellan

dessa institut

och ett skuldsaneringsinstitut, men skuldsaneringsförfarandet bör

inte vara

kopplat till exempelvis konkursförfarandet. Jag instämmer i denna del

helt i

Insolvensutredningens överväganden. Ett skuldsaneringsinstitut bör

alltså

regleras i en särskild från regleringen av konkurs och ackord

fristående lag.

 För att ett skuldsaneringssystem skall kunna tjäna sina syften bör

skuldsaneringsinstitutet vara generellt, dvs. en skuldsanering bör i

görligaste

mån omfatta alla gäldenärens skulder. Det bör alltså vara präglat av

en totalsyn

och vara utformat som en totalreglering av gäldenärens ekonomiska

situation.

Detta innebär bl.a. att det allmännas fordringar på skatter och

avgifter bör

omfattas av en skuldsanering. Det kan dock behöva göras undantag för

vissa

fordringar. I så fall bör starka skäl tala för att undantag görs.

Exempelvis bör

familjerättsliga underhållsbidrag inte omfattas av en skuldsanering.

Fordringar

förenade med säkerhet i form av pant bör inte heller omfattas av en

skuldsanering till den del panten förslår till betalning av

fordringen. Vissa

andra undantag bör också göras. Så många typer av fordringar som

möjligt bör

dock omfattas och de fordringar som omfattas av en skuldsanering bör

i

allmänhet behandlas lika. Det skall alltså som huvudregel inte spela

någon roll

vilken karaktär en fordran har eller på vilket sätt den har

uppkommit.

Likabehandlingsprincipen bör med andra ord så långt som möjligt vara

vägledande

för förhållandet mellan de fordringar som omfattas av en

skuldsanering. En

konsekvens av likabehandlingsprincipen är att en överenskommelse

mellan

gäldenären och någon borgenär som tillförsäkrar borgenären bättre

villkor än som

följer av skuldsaneringen bör vara ogiltig. Det finns nämligen ingen

anledning

att rättsordningen skall ställa sig bakom sådana illojala

sidoöverenskommelser.

 Ett skuldsaneringssystem innebär att ingrepp görs i bestående

rättsliga

relationer i det att betalningsförpliktelser ändras. I övrigt bör ett

skuldsaneringsinstitut enligt min mening utformas så att olika

rättsliga

institut inte rubbas. Man bör i stället anpassa ett

skuldsaneringssystem till

befintliga institut och exempelvis låta den civilrättsliga

systematiken och

allmänna civilrättsliga principer få slå igenom även i

skuldsaneringssammanhang.

I det följande kommer jag, utan anspråk på fullständighet, att

redovisa hur den

föreslagna skuldsaneringslagen förhåller sig till vissa delar av

civilrätten.

Det får i övrigt ankomma på de rättstillämpande organen att i

enskildheter

avgöra hur skuldsaneringsinstitutet skall passas in i det

civilrättsliga

regelsystemet. En aspekt på frågan om ett skuldsaneringsinstituts

förhållande

till exempelvis det civilrättsliga systemet är hur en skuldsanering

förhåller

sig till skilda ogiltighets- och jämkningsregler. En rättshandling

som

konstituerar en förpliktelse för gäldenären och som är ogiltig kan

naturligtvis

inte heller göras gällande i ett skuldsaneringsammanhang. Om

ogiltigheten skulle

fastställas efter det att gäldenären har erhållit skuldsanering,

innebär det

givetvis att vad gäldenären har betalt borgenären enligt den

betalningsplan som

kan vara förenad med en skuldsanering skall gå åter. En fordran som

gäldenären

anser vara ogiltig bör han bestrida. Som jag senare kommer att

utveckla (avsnitt

4.6.10) bör en sådan fordran inte omfattas av en skuldsanering.

Skuld-

saneringssystemets förhållande till civilrättsliga ogiltighetsregler

erbjuder

därför inga särskilda problem.

 Några ord bör dock sägas om civilrättsliga jämkningsregler och hur

ett

skuldsaneringsinstitut förhåller sig till sådana. Inom civilrätten

finns olika

regler om jämkning av förpliktelser, dvs. regler om att innehållet i

en

förpliktelse i efterhand kan justeras under vissa förutsättningar,

som inte

nödvändigtvis behöver vara knutna till ändrade förhållanden. En sådan

regel är

generalklausulen inom förmögenhetsrätten i 36 § avtalslagen. Regler

av nu nämnt

slag har kommit till för att man i vissa särskilda fall skall kunna

korrigera

tidigare uppkomna förpliktelser. Det förhållandet att en tillämpning

av en

jämkningsregel och en skuldsanering kan leda till samma resultat

beträffande en

viss fordran får inte skymma att det är en grundläggande skillnad

mellan

instituten. Ett skuldsaneringsinstitut syftar till en bedömning av

hur en

"överskuldsatt" gäldenär skall på längre sikt kunna göra rätt för sig

i fråga om

samtliga förpliktelser. Det är alltså snävt insolvensrättsligt till

sin

karaktär. Jämkningsreglerna har inte alls den karaktären. I stället

möjliggör de

- som exempelvis generalklausulen i 36 § avtalslagen - justering av

enskilda

förpliktelser på grund av helt andra omständigheter än gäldenärens

bristande

betalningsförmåga. Jämkningsreglerna i den familjerättsliga

lagstiftningen möj-

liggör normalt inte jämkning på grund av att gäldenären har en stor

total

skuldbörda. Som jag återkommer till bör ett skuldsaneringsinstitut

inte

innehålla några bestämmelser som möjliggör en prövning och därmed

förenad

särbehandling av enstaka fordringsförhållanden. Ett

skuldsaneringsinstitut och

de civilrättsliga jämkningsreglerna har alltså initierats med helt

olika syften

och är avsedda att verka i helt olika sammanhang. I ett vidare

perspektiv är det

fråga om två helt olika komponenter i rättssystemet.

 Det finns anledning att betona att ett skuldsaneringssystem inte får

skada den

allmänna betalningsmoralen. Systemet måste utformas så att det klart

framgår att

en skuldsanering är något extraordinärt som kan tillgripas endast i

situationer

med extrema skuldsättningsproblem. Det måste också klargöras att en

skuldsanering är förenad med omfattande uppoffringar från den som

erhåller

skuldsanering. Det nu sagda bör visa sig på bl.a. följande två sätt.

En

lagreglerad skuldsanering bör för det första inte få ske om det

skulle verka

stötande från allmän synpunkt. Att i en författning närmare precisera

vad som är

stötande från allmän synpunkt går dock knappast att göra generellt.

Regleringen

skulle riskera att bli alldeles för stel om man i lag lade fast

bestämda

kriterier för detta. Det bör därför bli fråga om en bedömning som i

sista hand

domstol har att göra i det enskilda fallet. För det andra bör

möjligheterna till

omprövning av ett beslut om skuldsanering vara begränsade. Det finns

givetvis

ett starkt intresse av att regleringen är så slutgiltig som möjligt

och att ett

beslut om skuldsanering inte skall kunna rivas upp hur som helst. Ett

skuld-

saneringsinstitut bör med andra ord till sin karaktär i huvudsak vara

definitivt. Trots detta bör det i vissa fall finnas möjlighet till

omprövning.

 En annan aspekt som jag något vill beröra i detta sammanhang är hur

ett

skuldsaneringsinstitut förhåller sig till den europeiska konventionen

den 4

november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande

friheterna (Europakonventionen). I artikel 1 i det första

tilläggsprotokollet

till konventionen skyddas den enskilda äganderätten. Det skyddet

innebär bl.a.

att ingen må berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse

och under de

förutsättningar som anges i lag. Skyddet omfattar såväl fysiska som

juridiska

personer. Med egendom avses t.ex. fordringar. En skuldsanering enligt

mitt

förslag innebär inte att den enskilde borgenären berövas äganderätten

till sin

fordran utan innebär att hans möjlighet att göra den gällande

begränsas eller

upphör. Rätten att göra en fordran gällande i de fall gäldenären är

kvalificerad

för skuldsanering är emellertid till övervägande del enbart av

formell natur,

eftersom borgenären i dessa fall regelmässigt inte kan påräkna att

någonsin få

betalt för sin fordran. Däremot kan en skuldsanering bidra till att

han

åtminstone får någon del av fordran betald. En skuldsaneringslag

utformad på det

sätt jag föreslår kommer därför inte i konflikt med

Europakonventionens

bestämmelser om skydd för den enskilda äganderätten.

 I det följande skall jag redovisa mina överväganden på olika

punkter. Redan

Insolvensutredningen påpekar emellertid svårigheterna med att

diskutera en

isolerad fråga utan att samtidigt komma in på andra frågor av

betydelse.

Gränserna mellan de olika avsnitten kan därför inte iakttas till

fullo när jag

går närmare in på de olika komponenterna i ett skuldsaneringssystem.

4.2 Förfarandets tre steg - handläggande myndigheter

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningen föreslår att tingsrätten

skall vara

handläggande myndighet och att rätten vid behov skall kunna förordna

en god man

att bistå gäldenären med att utreda dennes personliga och ekonomiska

förhållanden och att upprätta ett förslag till hur skulderna skall

avvecklas.

Utredningens förslag innehåller inte någon regel som uttryckligen

hindrar att

det beviljas allmän rättshjälp i ett skuldsaneringsärende, även om

utredningen

utgår ifrån att sådan rättshjälp inte kan beviljas.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag

eller lämnar det utan erinran i denna del. Många remissinstanser

förordar dock

att kronofogdemyndigheten skall vara handläggande myndighet. Av dessa

instanser

är det flera som gärna ser en uppdelning mellan kronofogdemyndighet

och domstol

vad gäller handläggningsansvaret. Den huvudsakliga tanken bakom dessa

synpunkter

är att kronofogdemyndigheten på ett effektivt sätt kan bära ansvaret

för

utredningen i ärendet, medan domstolen fattar de avgörande besluten.

En instans

föreslår att det inrättas regionala skuldsaneringsnämnder som i

administrativt

hänseende är knutna till kronofogdemyndigheten.

 Skälen för mitt förslag: Som har framgått av min tidigare

redogörelse har

utformningen av ett skuldsaneringsförfarande diskuterats i olika

sammanhang. I

dessa diskussioner har valet av handläggande myndighet stått i

centrum för

diskussionen. Skuldkommittén tecknade i sitt betänkande Hushållens

skuldsättning

(SOU 1988:55) en skiss till hur ett skuldsaneringsförfarande skulle

kunna vara

organiserat. I denna skiss hade kronofogdemyndigheten en central roll

som hand-

läggande myndighet av skuldsaneringsärenden. Insolvensutredningens

förslag

bygger i stället på att förfarandet är koncentrerat till allmän

underrätt, dvs.

tingsrätt. I ett större perspektiv ges dock såväl

kronofogdemyndigheten som de

sociala myndigheterna viktiga uppgifter i förfarandet.

 Det är flera krav som måste ställas på den myndighet som skall fatta

beslut i

ärenden om skuldsanering. Även om ett skuldsaneringsförfarande inte

innebär

rättskipning, så innefattar det förändringar i civilrättsliga

förhållanden och i

relationer mellan det allmänna och en skattskyldig. Bedömningarna som

skall

göras kräver också erfarenhet av insolvensrättsliga problem. Av vikt

är dessutom

att den handläggande myndigheten uppfattas som opartisk. Slutligen

bör den hand-

läggande myndigheten vara lokalt förankrad och vara organiserad så

att den kan

lösa uppgiften utan alltför stora påfrestningar resursmässigt.

Insolvensutredningen går igenom dessa krav och konstaterar att såväl

kronofogdemyndigheterna som tingsrättsorganisationen svarar mot dessa

krav.

Utredningens val faller dock på domstolen, framför allt därför att

den anses

bäst svara mot kravet på opartiskhet och vara bäst skickad att

handlägga ärenden

med inslag av ingrepp i civilrättsliga förhållanden. Utredningen

framhåller dock

att detta val inte utesluter kronofogdemyndigheten från att ha en

aktiv roll att

spela i ett skuldsaneringsförfarande. Utredningen nämner också som en

tredje

möjlighet att falla tillbaka på de uppgifter som åvilar socialnämnd

inom ramen

för dess funktion enligt socialtjänstlagen. Utredningen säger även

att man kan

tänka sig kombinationer av dessa olika myndigheter som handläggande

instans i

skuldsaneringsärenden. I de nordiska grannländerna har

alla de nu

nämnda myndigheternas motsvarigheter aktiva roller i

skuldsaneringsförfarandet.

Regelsystemen i Danmark, Finland och Norge uppvisar dock inbördes

skillnader. I

Danmark är beslutsfunktionen helt och hållet förbehållen domstol,

medan

utredningsfunktionen i praktiken vilar på den gode mannen som

domstolen

förordnar. I Finland är systemet snarlikt det danska. I Norge däremot

är

beslutsfunktionen delad mellan kronofogdemyndigheten (namsmannen) och

domstolen

(namsretten). Där har kronofogdemyndigheten en framträdande roll vad

gäller

utredningsfunktionen, även om det också i det norska systemet är

möjligt att

anlita en god man som utredare. Den norska lagen är den enda av de

nordiska

lagarna som har en tydlig uppdelning i en frivillig och en tvingande

form av

skuldsanering.

 I riksdagens tillkännagivande anges att den norska modellen med

erforderlig

anpassning till svenska förhållanden synes vara den lämpligaste vägen

att gå,

särskilt med tanke på att den norska lagen främjar en frivillig

skuldsanering.

 Utgångspunkten för mig är givetvis vad riksdagen har uttalat. Som

jag tidigare

har sagt ger riksdagens uttalande också stort utrymme för att

tillvarata vad

Insolvensutredningen föreslår även vad gäller organisationen av

förfarandet och

enskildheter i det. Jag anser att det i allra högsta grad är en

framkomlig väg

att utgå ifrån den principiella uppdelningen i den norska modellen

mellan en

frivillig och en tvingande form av skuldsanering. Härigenom markeras

tydligt att

det primärt är fråga om att komma fram till en uppgörelse mellan

borgenärerna

och gäldenären. Med utgångspunkt från denna uppdelning och de krav

Insolvensutredningen ställer upp kan man sedan välja handläggande

myndighet. Det

som då kan konstateras är att att Insolvensutredningen anser att

såväl

kronofogdemyndigheten som tingsrätten är väl skickad att handha ett

skuldsaneringsförfarande och att sociala instanser kan ha en funktion

att fylla.

Jag gör samma bedömning. De sociala myndigheternas medverkan i någon

form torde

ofta vara motiverad. Dessa myndigheter kan dock inte handha ett

skuldsa-

neringsförfarande i dess helhet då de saknar nödvändig juridisk

kompetens och

erfarenhet av insolvensrättsliga frågor. Kommunen har emellertid

enligt

socialtjänstlagen (1980:620) ett övergripande ansvar för att ge den

enskilde

rätt till stöd och hjälp i olika situationer. Att ett sådant stöd

finns för dem

som behöver det utgör dock en förutsättning för de följande stegen i

förfarandet. Som jag återkommer till bör det nämligen ställas höga

krav på

innehållet i de ansökningar om skuldsanering som skall kunna ges in i

steg två

av förfarandet. Den kommunala budgetrådgivningen inom socialtjänsten

och inom

konsumentvägledningen bör också i övrigt ha en central roll att spela

i

skuldsaneringsförfarandet. Genom olika former av ekonomisk rådgivning

kan de

kommunala myndigheterna bidra till att förebygga "överskuldsättning".

I de fall

där det redan har gått så långt att en gäldenär inte klarar av sin

skuldbörda är

det ofta naturligt att gäldenären etablerar kontakt med någon

rådgivande

myndighet för att få bistånd av olika slag. I dessa sammanhang bör

dessa

myndigheter aktivt kunna medverka till att en skuldsanering

aktualiseras. Redan

på detta stadium kan ett inte obetydligt antal gäldenärer med

skuldproblem få

sådan hjälp att deras problem finner en lösning. Det kan dessutom

vara

värdefullt om det finns någon myndighet som kan vara behjälplig med

råd och

annat bistånd vid en ansökan om skuldsanering. Ett åliggande för

kommunerna att

lämna skuldsatta personer råd och stöd bör därför införas. Härigenom

preciseras

det generella ansvar kommunerna bär enligt socialtjänstlagen. Det bör

dock stå

en kommun fritt att avgöra om socialnämnden, konsumentvägledare eller

någon

annan skall svara för denna uppgift.

 Både kronofogdemyndigheterna och tingsrätterna har erforderlig

juridisk

kompetens och erfarenhet av insolvensrättsliga frågor. Båda

organisationerna har

personella och andra resurser att handlägga ett

skuldsaneringsförfarande. Även

lokal förankring finns i båda organisationerna. Såväl

kronofogdemyndigheten som

tingsrätten har redan vissa grundläggande regelsystem för

förfarandet. Jag

syftar då främst på förvaltningslagen (1986:223) respektive lagen

(1946:807) om

handläggning av domstolsärenden (ärendelagen). Dessa grundläggande

regelsystem

måste givetvis kompletteras med ett flertal förfaranderegler för just

ett

skuldsaneringsförfarande. Frågan blir egentligen hur man skall kunna

utnyttja

olika organisationer på bästa sätt. Jag gör därvid följande

överväganden.

 För att man skall kunna åstadkomma ett på lång sikt effektivt skuld-

saneringssystem är det av största vikt att människor med ekonomiska

problem på

det lokala planet har tillgång till kvalificerad privatekonomisk

rådgivning. Det

är därför viktigt att de kommunala budgetrådgivarna inom

socialtjänsten och

konsumentvägledningen får kunskaper beträffande skuldsanering och

lagen därom

och ges resurser för att organisera sådan verksamhet. Sådan

verksamhet pågår

redan på många håll i landet. Detta är en nödvändig förutsättning för

att

systemet totalt sett skall kunna fungera och för att inriktningen på

frivillighet skall vara framträdande. Detta inledande skede, dvs. det

första

steget i skuldsaneringssystemet, bör emellertid inte omfattas av en

skuldsaneringslag mer än indirekt. Målet bör vara att det stora

flertalet fall

av skuldsanering skall kunna lösas under detta stadium, antingen

genom att

gäldenären själv kommer överens med sina borgenärer eller att han får

klart för

sig att han inte uppfyller kriterierna för skuldsanering enligt

skuldsaneringslagen. Förekomsten av en skuldsaneringslag torde här

bli

betydelsefull för den verksamhet med budgetrådgivning som äger rum i

det första

steget. En lag torde sålunda utgöra ett viktigt instrument för

budgetrådgivarnas

arbete såtillvida att enhetliga kriterier finns att hålla sig till

och att det i

förlängningen finns en tvångsmöjlighet.

 Kronofogdemyndigheterna har stor erfarenhet av insolvensrättsliga

problem. Både

som verkställande myndighet enligt utsökningsbalken och som

tillsynsmyndighet i

konkurs kommer kronofogdemyndigheterna dagligen i nära kontakt med

frågor som

har med skuldsanering att göra. Kronofogdemyndigheterna är vidare

statens

borgenärsföreträdare i många fall, vilket också bidrar till att de

har kunskaper

om problematiken. Även i denna funktion får kronofogdemyndigheterna

syssla med

frågor som är närbesläktade med sådana som blir aktuella i ett

skuldsaneringsförfarande. Vid flera kronofogdemyndigheter har också

förekommit

projekt avseende skuldsanering i olika former. Det nu sagda gör att

kronofogdemyndigheterna passar mycket bra för att ha hand om det

andra steget i

ett skuldsaneringsförfarande. Mycket talar också för att tyngdpunkten

i

förfarandet bör ligga här. Detta steg i förfarandet bör innefatta

huvuddelen av

utredningen i förfarandet och de huvudsakliga borgenärskontakterna.

Förfarandet

i detta steg bör syfta till att en frivillig skuldsanering kan nås.

Härigenom

markeras att gäldenärens skuldproblem i första hand skall lösas på

frivillighetens väg.

 En särskild fråga är om kronofogdemyndigheten kan anses som olämplig

att handha

skuldsaneringsärenden mot den bakgrunden att kronofogdemyndigheten i

vissa fall

företräder det allmänna som kan vara en av flera borgenärer som

deltar i ett

skuldsaneringsförfarande. Frågan är om kronofogdemyndigheten

därigenom kan anses

inta något slag av motpartsställning till gäldenären eller de övriga

borge-

närerna. Enligt min mening kan man inte bortse från att så faktiskt

kan vara

fallet. Jag är däremot inte beredd att därav dra slutsatsen att det

föreligger

risk för att kronofogdemyndigheten på ett otillbörligt sätt skulle

verka för att

det allmänna tillskansas förmåner i förfarandet. Det åligger alltid

en myndighet

att i sin verksamhet iaktta objektivitet och opartiskhet. Det finns

särskild

anledning att beakta att förfarandet hos kronofogdemyndigheten inte

mot någon

annan borgenärs vilja kan leda till att en skuldsanering fastställs

hos

kronofogdemyndigheten. Jag anser alltså att kronofogdemyndigheten

inte kan anses

olämplig att av det nu diskuterade skälet handha ett andra steg i ett

skuldsaneringsförfarande utformat som jag har skisserat, där bl.a.

likabehandlingsprincipen, dvs. att samtliga fordringar skall

behandlas lika, har

en framträdande plats. Som jag senare återkommer till (avsnitt 4.8.2)

bör

dessutom skattemyndigheten - och inte kronofogdemyndigheten -

företräda det

allmänna när det gäller krav på skatter och avgifter.

 Bl.a. i samband med det möte om en skuldsaneringslag som

Justitiedepartementet

höll den 4 november 1993 framfördes från vissa håll farhågor om att

det kan bli

svårt för kronofogdemyndigheterna att hantera sina olika roller om de

får ett

större ansvar för skuldsaneringsärendena. De skall då fullgöra

uppgifter dels

som verkställande, dels som skuldsanerande myndighet. Dessa uppgifter

kan komma

att hamna i ett motsatsförhållande till varandra. Exempel på sådana

problem kan

hämtas från kronofogdemyndigheternas roller som tillsynsmyndighet i

konkurs och

som handläggande myndighet när det gäller den summariska processen.

Det sades

också att det för allmänheten kan vara svårt att skilja på

kronofogdemyndigheternas olika roller. Enligt min mening finns det

all anledning

att vara uppmärksam på dessa farhågor. Men jag kan inte se att man av

dessa skäl

skall behöva avstå ifrån att välja kronofogdemyndigheterna som

handläggande

myndighet av steg två i skuldsaneringsförfarandet. De skäl i övrigt

som jag

tidigare har redovisat talar med sådan styrka för att låta

kronofogdemyndigheterna handha det andra steget i ett

skuldsaneringsförfarande.

Vid mötet den 4 november framhöll också vissa företrädare för

kronofogdemyndigheterna att uppgiften faller väl in under vad

kronofogdemyndigheterna skall syssla med. Jag förordar av dessa skäl

att

kronofogdemyndigheterna skall handha det andra steget i

skuldsaneringsförfarandet.

 Om någon frivillig skuldsanering hos kronofogdemyndigheten inte kan

komma till

stånd vidtar det tredje steget, som kan mynna ut i ett beslut om

tvingande

skuldsanering, dvs. ett beslut varigenom fordringar mot borgenärernas

vilja

sätts ned eller helt faller bort. Detta är ett mycket allvarligt och

långtgående

ingrepp i parternas mellanhavanden. Jag anser i likhet med många

remissinstanser

att beslut om sådana ingrepp inte bör fattas av någon annan instans

än domstol

(jfr artikel 6 i Europakonventionen).

 En mycket framträdande plats i Insolvensutredningens förslag intar

den av

Insolvensutredningen föreslagna gode mannen. Utredningen föreslår att

rätten vid

behov skall kunna förordna en god man att bistå gäldenären med att

utreda dennes

personliga och ekonomiska förhållanden och att upprätta förslag till

hur

skulderna skall avvecklas. Enligt förslaget bör den gode mannen vara

lagfaren.

Detta är dock inget absolut krav. Utredningen förutsätter emellertid

att

uppdraget som god man regelmässigt anförtros en advokat. Enligt

förslaget skall

den gode mannen arvoderas av allmänna medel enligt en särskild taxa.

Utredningen

poängterar att förordnande av god man inte bör vara obligatoriskt.

Det skall -

enligt utredningen - föreligga ett konkret behov för att god man

skall

förordnas. Den gode mannen skall enligt förslaget kunna förordnas på

olika

stadier av förfarandet.

 Många remissinstanser lämnar utredningens förslag vad gäller den

gode mannen

utan erinran. I våra nordiska grannländer finns också i samtliga fall

en

motsvarande funktion. I Danmark intar den gode mannen en mycket

central roll i

förfarandet. I Finland och Norge är den gode mannens roll nedtonad. I

Norge

ligger en stor del av utredningsansvaret i stället på det som närmast

motsvarar

vår kronofogdemyndighet. Några remissinstanser ifrågasätter om inte

den gode

mannen kan ersättas av kronofogdemyndigheten. Skälet härtill är

huvudsakligen

att kronofogdemyndigheten under alla förhållanden kommer att ha en

viktig

uppgift att fylla vid utredningen i ett skuldsaneringsärende och att

det därför

kan vara rationellt att ta steget fullt ut och låta

kronofogdemyndigheten få det

huvudsakliga ansvaret för utredningen. Riksdagen har i sitt beslut

också antytt

att kronofogdemyndigheten bör kunna ges en mer framträdande roll i

förfarandet.

Jag har redan redovisat mina skäl för att låta kronofogdemyndigheten

handha det

huvudsakliga ansvaret som prövningsmyndighet. En starkt bidragande

orsak till

detta val är just att myndigheten med sin särskilda kompetens och sin

organisation är mycket lämpad att handha själva utredningen i ett

skuldsaneringsärende. Enligt min mening är det inte nödvändigt att

skapa en

ytterligare funktion, exempelvis i form av en god man. Bl.a. kan det

verka

resurssplittrande. Det förefaller vara bättre om man kan koncentrera

utredningsansvaret på en hand. Det bör kunna medföra att förfarandet

blir såväl

effektivare som billigare. Jag föreslår därför att det övergripande

utrednings-

ansvaret bör ligga på kronofogdemyndigheten. Det bör dock i det

sammanhanget

påpekas att gäldenären själv bör bära en betydande del av

utredningsbördan. Som

jag tidigare har redovisat bör gäldenären därvid kunna påräkna visst

stöd från

de kommunala myndigheter som sysslar med budgetrådgivning innan en

ansökan om

skuldsanering ges in. De råd och den hjälp gäldenären därvid erhållit

bör

givetvis kunna komma utredningen hos kronofogdemyndigheten tillgodo.

Jag vill

också tillägga att det sagda innebär att kronofogdemyndigheten i

varje enskilt

fall får bedöma hur mycket utredningsansvar som kan läggas på

gäldenären själv.

Det säger sig självt att alla gäldenärer inte har samma

förutsättningar att

själva bidra till utredningen på ett effektivt sätt.

 En annan fråga som aktualiseras i detta sammanhang är om en gäldenär

som

ansöker om skuldsanering i ett sådant ärende bör kunna beviljas

allmän

rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). Utredningen

konstaterar att

allmän rättshjälp enligt praxis inte beviljas för skuldsanering. Den

praxis som

utredningen hänvisar till innebär att behov av allmän rättshjälp vid

prövningen

enligt 6 § rättshjälpslagen i vissa fall inte har ansetts föreligga i

rättsliga

angelägenheter som har gällt uppgörelser med borgenärer om

underhandsackord.

Utredningen konstaterar vidare att det inte synes särskilt väl

förenligt med

innehållet i rättshjälpslagen att föra in regler om allmän rättshjälp

i

skuldsaneringsärenden. Enligt utredningen rimmar det inte heller

särskilt väl

med de reformer som de senaste åren har skett på rättshjälpsområdet

att föreslå

en utvidgning av detta system för skuldsaneringsärenden. Utredningen

påtalar

också att den av utredningen föreslagna gode mannen i de allra flesta

fall

onödiggör en tillämpning av rättshjälpslagen. Utredningens slutsats

blir att

inte föreslå några regeländringar över huvud taget i rättshjälpslagen

i

anledning av att en skuldsaneringslag införs.

 Som jag redan har anfört anser jag att en skuldsaneringslag inte bör

ha någon

motsvarighet till den av utredningen föreslagna funktionen med en god

man. Mitt

ställningstagande i den delen gör att frågan om allmän rättshjälp bör

kunna

beviljas i ett ärende enligt skuldsaneringslagen kommer i ett något

annorlunda

läge. Mitt förslag bygger emellertid genomgående på principen om

gäldenärens

egen aktiva medverkan. De råd och anvisningar som gäldenären kan vara

i behov av

för att upprätta en ansökan om skuldsanering m.m. bör kunna erhållas

genom de

kommunala instanser som sysslar med budgetrådgivning och liknande.

Jag har flera

gånger framhållit vikten av sådan verksamhet. Mitt förslag vilar

dessutom på

förutsättningen att sökande gäldenärer erhåller vägledning av

skriftligt

informationsmaterial, särskilt framtagna ansökningsblanketter m.m.

Till detta

kommer att i första hand kronofogdemyndigheten, men även rätten om

ett ärende

når dit, har ett allmänt ansvar för utredningen i ett

skuldsaneringsärende. Jag

föreslår dessutom - vilket jag strax återkommer till - att gäldenären

skall

upprätta förslaget till skuldsanering tillsammans med

kronofogdemyndigheten. Det

nu sagda innebär enligt min mening att behovet av annat eller

ytterligare

bistånd inte är särskilt framträdande. Till detta kommer - vilket

också

utredningen har varit inne på - att en utvidgning av den allmänna

rättshjälpen

av statsfinansiella skäl är nära nog utesluten. Rättshjälpslagen är

för

närvarande föremål för en omfattande översyn (dir. 1993:77) av 1993

års

rättshjälpsutredning (Ju1993:08), vilket utgör ytterligare ett skäl

för att inte

nu föreslå några förändringar som direkt eller indirekt innebär att

tillämpningsområdet för rättshjälpslagen förändras. Tvärtom bör det i

rättshjälpslagen uttryckligen föreskrivas att allmän rättshjälp inte

kan

beviljas i skuldsaneringsärenden.

 Jag föreslår alltså ett skuldsaneringsförfarande uppbyggt med tre

olika steg i

förfarandet.

 I det första steget - som huvudsakligen inte lagregleras - bör

gäldenären

försöka nå frivilliga uppgörelser med sina borgenärer. Till stöd och

hjälp bör

gäldenären ha tillgång till vägledning och rådgivning från de

kommunala

myndigheter som sysslar med budgetrådgivning, dvs. socialtjänsten och

konsumentvägledningen.

 I det andra steget skall gäldenären kunna ansöka om en lagreglerad,

frivillig

skuldsanering. Den utredning och de beslut som krävs på detta stadium

bör ske i

ordnade former hos kronofogdemyndigheterna.

 I ett sista, tredje steg kan det bli aktuellt med tvingande

skuldsanering som

beslutas av domstol.

 34

4.3 Allmänna villkor för skuldsanering

4.3.1 Gäldenärskretsen

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer

med mitt

förslag. Utredningens förslag när det gäller personer som är ålagda

näringsförbud är dock något annorlunda utformat.

 Remissinstanserna: De flesta instanserna godtar utredningens

avgränsning av

personkretsen. Några instanser ifrågasätter emellertid om inte

avgränsningen

beträffande näringsidkare bör göras mer flexibel så att även

näringsidkare som

bedriver näringsverksamhet endast i mindre omfattning skall kunna

komma i fråga

för skuldsanering enligt lagen. Brottsförebyggande rådet påtalar

vikten av att

det i lagen markeras att personer som ägnat sig åt s.k. ekonomisk

brottslighet

inte kan komma i fråga för skuldsanering.

 Skälen för mitt förslag: När det gäller att bestämma vilken

personkrets som

skall omfattas av en skuldsaneringslag inställer sig flera frågor.

Det

förefaller helt givet att ett skuldsaneringsförfarande skall stå

öppet enbart

för fysiska personer. Hur aktiebolag och andra juridiska personer

skall lösa

ekonomiska problem som kan uppkomma bör inte vara föremål för

reglering i detta

sammanhang. Denna avgränsning är vedertagen i olika utländska system

och även

Insolvensutredningens förslag bygger på en sådan. Ingen av

remissinstanserna har

haft något att invända mot den föreslagna avgränsningen. Riksdagens

tillkännagivande är också klart på denna punkt; en skuldsaneringslag

bör inte

omfatta andra än fysiska personer.

 En svårighet i sammanhanget är emellertid att begreppet fysisk

person

innesluter såväl privatpersoner som näringsidkare. Ytterligare

avgränsningar kan

därför vara nödvändiga. Personkretsen måste avgränsas så att gränsen

mellan å

ena sidan skuldsanering och å andra sidan konkurs och ackord blir

tydlig. De två

senare förfarandena är typiskt sett inriktade på hantering av

kommersiella

förhållanden, även om såväl konkurs som ackord, framför allt det

förstnämnda,

kan komma ifråga även när det gäller insolvens som enbart grundar sig

på

privatekonomiska misslyckanden. Ett skuldsaneringsförfarande bör i

stället vara

ett institut som är renodlat för just privatekonomiska förhållanden.

Det nu

sagda talar för att utesluta näringsidkare från skuldsaneringslagens

tillämpningsområde. En annan svårighet är att begreppet näringsidkare

är

vidsträckt. Med näringsidkare avses enligt konsumentlagstiftningen

varje fysisk

eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur och av

sådan

karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig (se bl.a. prop.

1984/85:110 s.

141 och prop. 1989/90:89 s. 60). Detta innebär inte att det ställs

några krav på

verksamhetens omfattning och det är inget krav att verksamheten

bedrivs med

vinstsyfte. När begreppet näringsidkare förekommer i processrättsliga

sammanhang

har det samma innebörd (se Fitger, Kommentaren till Rättegångsbalken

I 10:22).

Under begreppet näringsidkare faller alltså inte bara den som driver

och livnär

sig på en industriell rörelse, en jordbruksrörelse eller ett

hantverk, utan även

den som jämsides med en anställning i mindre skala driver någon form

av rörelse.

Näringsidkarbegreppet såsom det här har presenterats är exempelvis

mer

vidsträckt än vad som följer av det skatterättsliga begreppet

näringsverksamhet.

 De nordiska lagarna på området visar upp en del skillnader i sättet

att se på

näringsidkare. I Danmark anger inte lagen uttryckligen att

näringsidkare är

uteslutna från lagens tillämpningsområde. I dansk praxis har man

emellertid

varit mycket restriktiv med att låta näringsidkare omfattas av lagen.

I Finland

gäller lagen främst för privatpersoner, men näringsidkare kan också

under vissa

särskilda förutsättningar komma i fråga för skuldsanering. I Norge,

slutligen,

gäller lagen uttryckligen endast privatpersoner. Varken i Danmark

eller Norge

utgör det däremot något hinder mot skuldsanering att en fysisk

persons

skuldsättning är relaterad till en tidigare bedriven

näringsverksamhet. Vissa

begränsningar finns dock i den norska lagen. Insolvensutredningens

förslag går

ut på att en skuldsaneringslag endast skall omfatta fysiska personer

som inte

driver näringsverksamhet. Däremot skall det enligt utredningens

förslag inte i

och för sig finnas några hinder för en före detta näringsidkare att

erhålla

skuldsanering.

 Vissa skäl talar - vilket några remissinstanser också påtalar - för

att låta en

del näringsidkare omfattas av en skuldsaneringslag. Vad jag närmast

har i åtanke

är näringsidkare vilkas näringsverksamhet har mycket blygsam

omfattning och som

har en ekonomi som till stor del är integrerad i den privata

ekonomin. Den

kategorin av näringsidkare skulle i och för sig lika väl som en

privatperson

kunna komma i fråga för en skuldsanering. Vid den avvägning som måste

göras

anser jag för min del emellertid att det mesta talar för att aktiva

näringsidkare inte bör kunna komma i fråga för skuldsanering.

Härigenom blir

skuldsanering ett institut med annat tillämpningsområde än andra in-

solvensrättsliga institut, såsom exempelvis konkursinstitutet.

Skuldsanering bör

vara ett renodlat "privatekonomiskt" institut, medan konkursinstituet

har ett

vidare tillämpningsområde. Till mitt ställningstagande bidrar i inte

ringa mån

också det förhållandet att man därigenom slipper att dra en annan

gräns. Skulle

man öppna ett skuldsaneringsförfarande för vissa näringsidkare - alla

sådana kan

knappast omfattas - måste man i lagen precisera vilka näringsidkare

som avses.

En sådan gränsdragning förefaller vara mycket svår att göra på ett

tydligt sätt.

Den skulle också kräva att man i en skuldsaneringslag reglerade hur

en

näringsverksamhet skall avvecklas, vilket skulle komplicera

institutet.

 Något allmänt hinder för en före detta näringsidkare att erhålla

skuldsanering

bör däremot inte ställas upp. Som senare kommer att beröras bör dock

skuldernas

art och omständigheterna kring deras tillkomst ha betydelse vid

prövningen av

ett skuldsaneringsärende. Det förhållandet att en betydande del av en

persons

skuldsättning härrör från en tidigare bedriven näringsverksamhet kan

då till och

med tala för att skuldsanering bör beviljas. Jag återkommer senare

till just

denna fråga (avsnitt 4.3.3). I ett hänseende anser jag emellertid att

det finns

anledning att ställa upp en uttrycklig begränsning för en före detta

näringsidkare att erhålla skuldsanering. Har gäldenären meddelats

näringsförbud,

är det enligt min mening mindre lämpligt att

skuldsaneringsförfarandet utan

vidare skulle stå öppet för honom. Är gäldenären ålagd näringsförbud

bör han

därför inte kunna beviljas skuldsanering. I motsats till utredningen

anser jag

emellertid det inte vara nödvändigt att ställa upp något hinder att

beviljas

skuldsanering för en gäldenär som tidigare har varit ålagd

näringsförbud.

Hindret i skuldsaneringslagen bör med andra ord anpassas till den

flexibilitet

som gäller enligt lagen (1986:436) om näringsförbud.

 Det kan naturligtvis också diskuteras om inte ett uttryckligt hinder

mot

skuldsanering borde gälla även den som har gjort sig skyldig till

grövre

brottslighet utan att han samtidigt har meddelats näringsförbud. I

Danmark finns

inte något sådant uttryckligt hinder. I Norge finns inte heller någon

regel som

uttryckligen diskvalificerar den som dömts för brott att erhålla

skuldsanering.

I Finland finns däremot vissa begränsningar för personer som har

dömts till

ansvar för brott. Insolvensutredningen förordar att det inte införs

någon regel

som uttryckligen hindrar en person som har gjort sig skyldig till

brott från att

beviljas skuldsanering. Även om det i motsvarande nordiska lagar

saknas regler

som uttryckligen diskvalificerar brottslingar från att erhålla

skuldsanering,

aktualiseras ändå den omständigheten ibland vid handläggningen av

skuldsaneringsärenden. I Danmark utgör i praxis grövre brottslighet i

allmänhet

hinder för skuldsanering, vilket har att göra med den allmänna

skälighetsprövning domstolen där skall göra. I Norge får

skuldsanering inte

beviljas om det skulle vara stötande. Detta tar enligt de norska

motiven sikte

bl.a. på fall där gäldenären är dömd för grova brott. I Finland utgör

vissa slag

av brottsligt förflutet i allmänhet hinder för skuldsanering. Några

remiss-

instanser, främst Brottsförebyggande rådet, poängterar att det är

viktigt att

samhället markerar att personer som har ägnat sig åt s.k. ekonomisk

brottslighet

inte skall kunna erhålla skuldsanering. I detta sammanhang framhåller

Brottsförebyggande rådet att svårigheter att lagtekniskt avgränsa

kretsen av

brottslingar som bör uteslutas från möjligheten att erhålla

skuldsanering inte

får avhålla samhället från att göra den önskade markeringen.

 Enligt min mening finns det all anledning att ta allvarligt på den

nu

diskuterade frågan. Det allmänna förtroendet för ett

skuldsaneringsinstitut

skulle riskera att rubbas om den som dömts för exempelvis omfattande

bedrägerier

eller gäldenärsbrott skulle kunna erhålla skuldsanering. Det finns å

andra sidan

allvarliga brott som inte har någon ekonomisk anknytning och

beträffande vilka

samma synsätt inte gör sig gällande fullt ut. Starka skäl talar

därför för att

man så långt det är möjligt bör ha ett regelsystem som saknar hinder

av absolut

karaktär. Då ökar möjligheterna att i tillämpningen bedöma varje fall

efter dess

särart. Jag har alltså stannat för att en person som ådömts ansvar

för brott

inte automatiskt skall vara förhindrad att erhålla skuldsanering. Ett

brottsligt

förflutet bör därför enligt min mening i sig inte vara ett absolut

hinder mot

att bevilja någon skuldsanering. Det förhållandet att en sökande

gjort sig

skyldig till brott, kanske svår och omfattande brottslighet, bör

emellertid vara

något som vägs in i den totalbedömning som bör göras i ett

skuldsaneringsärende.

Vid denna allmänna skälighetsbedömning - som jag strax återkommer

till (avsnitt

4.3.3) - bör ett brottsligt förflutet, särskilt om det avser s.k.

ekonomisk

brottslighet, givetvis vara en omständighet som starkt talar mot att

ifrågavarande person skall beviljas skuldsanering. Med en sådan

utformning av

regelsystemet i detta hänseende uppnås också ett flexibelt system där

hänsyn kan

tas till egenarten av varje enskilt fall.

 En annan kategori som man kan diskutera om den inte bör hållas

utanför

skuldsaneringsförfarandet är personer som en gång tidigare har

beviljats

skuldsanering. Skuldsaneringsinstitutets extraordinära karaktär gör

att det

normalt bör vara något som en person skall kunna komma i åtnjutande

av endast en

gång i livet. I den norska lagen finns också ett uttryckligt förbud

att inleda

ett skuldsaneringsförfarande beträffande den som tidigare har

beviljats

skuldsanering. Har man fått avslag på en tidigare ansökan, är det

dock inget

hinder att komma igen med en ny ansökan vid en senare tidpunkt. I den

danska

lagen finns inget uttryckligt hinder av detta slag, men det framhålls

i motiven

att skuldsanering är något som en person i allmänhet endast skall

kunna erhålla

en gång. Jag anser för min del att en person bör kunna beviljas

skuldsanering

endast en gång. Enligt min mening finns det dock skäl som talar för

att inte

göra detta hinder absolut. För det fall det föreligger synnerliga

skäl anser jag

- i likhet med Insolvensutredningen - att man skall kunna tänka sig

att någon

beviljas skuldsanering en andra gång. Ett tänkbart fall är att någon

i yngre år

erhåller skuldsanering och sedan i en helt annorlunda livssituation

åter blir

aktuell långt senare. Det bör dock vara endast i sällsynta

undantagsfall som

någon skall kunna erhålla skuldsanering en andra gång. En annan sak

är att en

sådan gäldenär utanför den lagreglerade skuldsaneringen naturligtvis

är

oförhindrad att träffa frivilliga uppgörelser med sina borgenärer om

skuldsanering.

 Slutligen bör det ställas upp ett krav på anknytning till Sverige

för att en

person skall beviljas skuldsanering. Medborgarskapet bör inte ha

någon

självständig betydelse, men flera skäl talar för att skuldsanering

endast bör

komma i fråga för den som har en fast anknytning till vårt land. Det

bör därför

vara ett uttryckligt krav att gäldenären har hemvist i Sverige. Även

om detta

krav uppfylls kan det förekomma situationer där gäldenärens

anknytning till

Sverige är så svag att skuldsanering inte bör beviljas med hänsyn

till det all-

männa skälighetskravet. Jag återkommer till denna fråga senare i

samband med att

jag redogör för mina överväganden angående den allmänna

skälighetsprövning som

bör föregå en skuldsanering (avsnitt 4.3.3).

 För att komma i fråga för skuldsanering enligt lagen bör gäldenären

alltså vara

fysisk person, han skall inte vara näringsidkare och han skall ha

hemvist i

Sverige. Gäldenären får inte heller vara ålagd näringsförbud. Det är

alltså fyra

absoluta krav som tar sikte på gäldenärens person som bör ställas

upp. Krav som

regelmässigt bör vara uppfyllda är att skuldsanering inte tidigare

har beviljats

och att gäldenären inte har begått allvarligare brott, särskilt av

ekonomisk

art.

4.3.2 Ett kvalificerat insolvensrekvisit

 35

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer

med mitt

förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar överlag utredningens

förslag.

Några instanser har synpunkter på utformningen av

insolvensrekvisitet.

 Skälen för mitt förslag: I alla de nordiska skuldsaneringslagarna

-likaväl som

i andra länders rättsordningar - har som grundläggande krav för

skuldsanering

(eller motsvarande) ställts upp ett kvalificerat insolvensrekvisit.

Så gör också

Insolvensutredningen i sitt förslag. Samtliga remissinstanser

tillstyrker

förslaget i den delen. I riksdagens tillkännagivande framhålls också

att

skuldsanering bör kunna komma i fråga endast för fysiska personer med

allvarliga

och varaktiga skuldproblem. Jag har ingen annan uppfattning.

 Vad som avses med insolvens (obestånd) framgår av 1 kap. 2 §

konkurslagen. Med

insolvens avses att gäldenären inte kan rätteligen betala sina

skulder

allteftersom de förfaller och att denna oförmåga inte endast är

tillfällig (se

t.ex. prop. 1986/87:90 s. 400). Det led i beskrivningen av insolvens

som säger

att betalningsoförmågan "inte får vara tillfällig" fördes in i

lagtexten vid

1975 års reform av konkurslagstiftningen. Detta led innebär

emellertid inte att

man får betrakta en person som solvent om betalningsoförmågan bedöms

bestå under

någon längre tid (se SOU 1970:75 s. 75 och prop. 1975:6 s. 116).

Samma

insolvenskriterium bör gälla även vid tillämpning av

skuldsaneringslagen.

 En nödvändig förutsättning för att komma i fråga för skuldsanering

bör alltså

vara att gäldenären är insolvent, men denna förutsättning bör inte

vara

tillräcklig. Det bör komma till något ytterligare, nämligen att

insolvensen

bedöms bestå även längre in i framtiden. I den danska lagen har

markerats att

bedömningen skall avse de närmaste åren. Så är även fallet för

finländskt och

norskt vidkommande. Det finns enligt min mening ingen anledning att

för svensk

del göra någon annan bedömning. Insolvensutredningen har också i sitt

förslag

anslutit sig till den danska bestämningen av insolvensrekvisitet. Det

kvali-

ficerade insolvensrekvisitet bör därför uttryckas som att gäldenären

är

insolvent och att han inte förmår betala sina skulder inom

överskådlig tid.

Genom uttrycket "överskådlig tid" markeras att prognosen skall

sträcka sig långt

fram i tiden. Det skall i princip inte gå att se att insolvensen

någonsin kommer

att upphöra. Det kvalificerade insolvensrekvisitet skall alltså vara

uppfyllt

för att skuldsanering skall kunna komma i fråga. Det innebär att

skuldsanering

inte kan beviljas bl.a. då det inte är möjligt, eller i vart fall

förenat med

större svårigheter, att göra en någorlunda säker prognos. Ett

typexempel då

sådana svårigheter torde föreligga är när gäldenären har drabbats av

en

konjunkturbetingad arbetslöshet.

 Det har i anslutning till dansk praxis och även i den allmänna

debatten

diskuterats kring beloppsfrågor i samband med skuldsanering. Frågan

som då ofta

har ställts har varit hur stor skuldbörda man måste ha för att kunna

erhålla

skuldsanering. Ingen av de nordiska lagarna har några fasta

beloppsgränser. Inte

heller förarbetena till de nordiska lagarna innehåller några klara

uttalanden om

beloppsgränser. I tidig dansk praxis uttalades att en nettoskuldbörda

om 250 000

danska kronor skulle kunna tjäna som ett riktmärke för en gäldenär

med fast och

regelbunden förvärvsinkomst. Om den totala skuldbördan var lägre,

skulle

skuldsanering inte beviljas. I Danmark har i tillämpningen betydande

avvikelser

från denna beloppsgräns emellertid gjorts åt båda hållen. Enligt min

mening är

det varken önskvärt eller ens möjligt att i lag fastställa en

beloppsgräns. Det

som är en orimligt stor skuldbörda för den ene är inte en

anmärkningsvärt stor

skuld för den andre. Varje fall måste, utifrån de rekvisit som anges

i lagen,

bedömas individuellt. Det kvalificerade insolvensrekvisitet torde

dock normalt

innebära att en nettoskuldbörda som inte uppgår till mer än ett par

hundratusen

kronor för en person med fast och regelbunden arbetsinkomst är för

liten för att

skuldsanering skall kunna komma i fråga. För personer med mycket låg

eller

oregelbunden inkomst kan dock det kvalificerade insolvensrekvisitet

vara upp-

fyllt även vid förhållandevis låg nettoskuldsättning. Vad som däremot

enligt min

mening finns anledning att ta fasta på är att det som skall beaktas

är

nettoskuldbördan. Det är alltså den återstående skuldbördan efter det

att

gäldenären har realiserat egendom som han och hans familj inte är i

oundgängligt

behov av som skall beaktas. Det är exempelvis inte rimligt att den

som vill

komma i fråga för skuldsanering behåller dyrare bostad, sommarhus,

bil, båt

eller liknande. I de allra flesta fall torde emellertid gäldenären

redan ha

realiserat det mesta av sin egendom som är möjlig att avyttra innan

frågan om

skuldsanering aktualiseras. I detta sammanhang vill jag nämna en

annan aspekt på

detta med skuldsanering. Som namnet säger skall det vara frågan om

sanering av

skulder. Det innebär alltså att det skall vara så att det förekommer

skuldsättning av viss grad. Om en person har besvär med att med

tillgängliga

medel betala sina löpande utgifter utan att skuldsättning förekommer,

är det

inte någon situation där skuldsanering kan bli aktuell.

 36

4.3.3 En allmän skälighetsbedömning

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

stort med

mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar överlag utredningens

förslag. Många

instanser har emellertid synpunkter av skilda slag på vilka

omständigheter som

särskilt skall beaktas och hur dessa omständigheter skall beaktas vid

den

allmänna skälighetsbedömningen.

 Skälen för mitt förslag: Förutom ett kvalificerat insolvensrekvisit

ställs i de

nordiska lagarna på området och även i Insolvensutredningens förslag

ytterligare

ett grundläggande krav för att skuldsanering skall kunna beviljas.

Det kravet är

ett generellt formulerat skälighetskriterium. Tanken är att man,

efter att i ett

första steg ha konstaterat att det kvalificerade insolvensrekvisitet

är

uppfyllt, skall gå vidare och undersöka om det i det enskilda fallet

är skäligt

att bevilja gäldenären skuldsanering med hänsyn till hans personliga

och

ekonomiska förhållanden. Om det är alldeles klart att en gäldenär i

ett enskilt

fall inte uppfyller kraven vid den allmänna skälighetsbedömningen, är

det

givetvis inte nödvändigt att först göra insolvensprövningen. Ansökan

skall ju

under sådana omständigheter ändå inte leda till bifall. De två

grundläggande

rekvisiten, det kvalificerade insolvensrekvisitet och det allmänna

skälighetsrekvisitet, är nämligen tänkta att vara kumulativa, dvs.

båda

rekvisiten måste vara uppfyllda för att skuldsanering skall kunna

beviljas.

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot

Insolvensutredningens

förslag i denna del. I sitt tillkännagivande nämner också riksdagen

att

lagregleringen bör vara flexibel bl.a. för att förhindra stötande

resultat. I

det till Lagrådet remitterade förslaget ingick också ett generellt

utformat

skälighetsrekvisit. Rekvisitet var där utformat som ett positivt

kriterium, dvs.

det skulle krävas att det vid en samlad bedömning i varje enskilt

fall framstod

som skäligt att bevilja skuldsanering i just det fallet. Lagrådet har

beträffande detta uttalat att det bör vara tillfyllest med en regel

som

föreskriver att skuldsanering inte skall beviljas om det framstår som

oskäligt.

Enligt Lagrådet skulle en sådan regel ge möjlighet till en friare

skälighetsbedömning som skulle kunna leda till att skuldsanering

beviljades i

ytterligare ett antal angelägna fall samtidigt som regeln i förening

med det

kvalificerade insolvensrekvisitet och kravet på femårigt

existensminimum för-

hindrar att institutet får negativa effekter på betalningsmoralen.

Även vid

mötet den 4 november 1993 framfördes synpunkter på de i

lagrådsremissen angivna

kriterierna för den allmänna skälighetsbedömningen. Dessa synpunkter

gick

huvudsakligen ut på att kriterierna var för vagt angivna. Beträffande

Lagrådets

synpunkter och synpunkterna från mötet den 4 november 1993 vill jag

anföra

följande.

 De erfarenheter som vunnits på olika håll i samband med att

försöksverksamhet

med skuldsanering har bedrivits visar entydigt att sanering av

fysiska personers

skulder är en verksamhet som bjuder på många svårigheter. Detta inte

minst

därför att den enes skuldsituation inte är den andres lik. I mycket

stor

utsträckning måste varje fall behandlas efter sin särart. Skall ett

skuldsaneringsinstitut kunna bli ändamålsenligt och effektivt, måste

enligt min

mening kriterierna vara angivna på ett sådant sätt att inte någon

utesluts från

lagens tillämpningsområde på grund av någon enstaka omständighet. Det

är dess-

utom viktigt att skuldsaneringsinstitutet utformas så att det vinner

allmänhetens förtroende. Det innebär bl.a. att det inte får vara

utformat med så

stela kriterier att skuldsanering tvunget måste beviljas eller vägras

så snart

vissa lätt avläsbara fakta är för handen. Detta skulle kunna medföra

risk för

att systemet upplevs som orättvist och kan leda till att hela

systemet hamnar i

vanrykte. Jag vill också erinra om att den största delen av

skuldsaneringsverksamheten skall bestå av frivilliga uppgörelser

utanför lagens

ram mellan gäldenären och hans borgenärer. Även om borgenärerna i

dessa fall

säkert beaktar möjligheten av att i ett senare led kunna tvingas till

att

medverka i en skuldsanering kommer frågan endast att ställas på sin

spets vid

kronofogdemyndighetens eller domstolens prövning enligt lagen. Enligt

min mening

återstår ingen annan möjlighet än att falla tillbaka på att ange

kriterierna för

den allmänna skälighetsbedömningen i generella ordalag, kombinerat

med att det

anges ett antal omständigheter som särskilt bör beaktas. Dessa

särskilt utpekade

omständigheter torde i de allra flesta fall ge de tillämpande

myndigheterna

tillräcklig vägledning, även om det förtjänar att framhållas att det

skall vara

frågan om en allmän totalbedömning.

 Nästa fråga är om det allmänna skälighetskriteriet skall anges i

positiva

termer i enlighet med det till Lagrådet remitterade förslaget eller

om det skall

formuleras i enlighet med Lagrådets förslag. Våra nordiska

grannländers

skuldsaneringslagar innehåller samtliga allmänna skälighetsrekvisit.

De är dock

formulerade på något olika sätt. I Danmark är rekvisitet positivt

utformat.

Skuldsanering kan där beviljas om "gäldenärens förhållanden och

övriga

omständigheter talar för det". Detta mycket allmänt hållna rekvisit

har också

tjänat som förebild för Insolvensutredningens förslag. I Norge har

man däremot

valt ett negativt formulerat skälighetsrekvisit. Där sägs att

skuldsanering inte

kan beviljas om det "skulle verka stötande för andra gäldenärer eller

för

samhället i övrigt". I Finland kan skuldsanering beviljas om "det i

övrigt

föreligger vägande skäl" för det. I Finland ställs i lagen dessutom

upp ett

antal "Allmänna hinder för skuldsanering" där det anges att

skuldsanering i ett

flertal konkreta fall inte kan beviljas utan att det föreligger

"särskilda

motskäl".

 Avsikten är inte att valet mellan ett positivt eller negativt

formulerat

skälighetsrekvisit skall få någon större betydelse för den praktiska

tillämpningen. Det kvalificerade insolvensrekvisitet och de särskilda

omständigheterna som skall beaktas vid prövningen är normalt

tillräckligt för

att skilja de fall där det bör beviljas skuldsanering från de där

skuldsanering

inte bör beviljas. Enligt min mening markerar dock ett positivt

formulerat

skälighetsrekvisit på ett tydligare sätt att en överskuldsättning

inte ensamt är

tillräckligt för att skuldsanering skall beviljas. Därutöver bör det

alltså

krävas att det i det enskilda fallet är skäligt att vederbörande

beviljas

skuldsanering. Detta betyder att en avvägning måste göras mellan de

inblandade

intressena. Även om det är viktigt att skuldsaneringsinstitutet vid

denna

avvägning får en restriktiv tillämpning, får detta givetvis inte

innebära att

kraven på skälighet ställs alltför högt. För att institutet skall

kunna tjäna

sitt rehabiliterande syfte är det viktigt att de avvägningar som görs

i

tillämpningen görs på ett verkligt nyanserat sätt, så att

skuldsanering

verkligen kommer till stånd i de fall som uppfyller kraven.

 I lagen bör därför enligt min mening ställas upp ett krav på att

skuldsanering

får beviljas endast om det är skäligt med hänsyn till gäldenärens

personliga och

ekonomiska förhållanden. Det skall då som framgått vara frågan om en

total-

bedömning där samtliga omständigheter som rör gäldenärens ekonomi och

hans

personliga förhållanden skall beaktas.

 En viktig punkt att beakta vid den allmänna skälighetsprövningen är

naturligtvis gäldenärens behov av ekonomisk rehabilitering. Detta

knyter nära an

till det kvalificerade insolvensrekvisitet. Behovet av skuldsanering

framgår

tydligast när det är ett uppenbart missförhållande mellan å ena sidan

gäldenärens totala skuldbörda och å andra sidan hans tillgångar och

förvärvsförmåga. Om en gäldenär som har en skuldbörda på åtskilliga

100 000-tal

kronor och som i stort sett saknar omsättningsbara tillgångar, till

följd av

sjukdom blir arbetsoförmögen är detta missförhållande uppenbart. Av

det sagda

följer att det som regel inte kan bli tal om skuldsanering med mindre

gälde-

närens totala skuldbörda är betydande i förhållande till hans

tillgångar och

förvärvsförmåga, vilket följer redan av kravet på ett kvalificerat

insolvensrekvisit. Som tidigare har framhållits är det inte möjligt

att

därvidlag ange några bestämda belopp till vilka skuldbördan bör uppgå

(se

avsnitt 4.3.2). Det är i stället frågan om att sätta skuldbördan i

relation till

den nuvarande och framtida betalningsförmågan. Vidare bör det

förhålla sig så,

att en skuldsanering medför positiva effekter för gäldenären inte

bara på det

viset att han blir kvitt sin skuldbörda helt eller delvis, utan också

på det

sättet att han motiveras att förbättra sin ekonomiska situation över

huvud

taget.

 I detta sammanhang kan det finnas anledning att något beröra den

situationen

att gäldenären själv är kraftigt skuldsatt och själv saknar

tillgångar samt har

låg eller ingen inkomst, men att en annan hushållsmedlem är skuldfri

och har

stora tillgångar och kanske också goda inkomster. Ett typfall kan

vara att

gäldenären själv är utblottad men exempelvis hans maka eller sambo är

välbeställd. Frågan är om en allmän skälighetsbedömning skall hindra

en sådan

gäldenär från att erhålla skuldsanering. Enligt min mening är svaret

givet.

Skuldsanering bör inte komma i fråga i ett sådant fall. Är det

exempelvis så att

två makar eller därmed jämställda medvetet har planerat en sådan

skevhet, är det

uppenbart att skuldsanering inte kan komma i fråga. Men även utan att

en sådan

medveten planering ligger bakom bör den allmänna

skälighetsbedömningen medföra

att skuldsanering inte beviljas.

 Det bör understrykas att en skuldsanering måste bygga på ett

ekonomiskt

betraktelsesätt. Den bedömning som kronofogdemyndigheten och, i sista

hand,

domstolen skall göra träder till stor del i stället för det

klarläggande av

gäldenärens skuldsituation som annars sker genom ackord eller

konkurs.

Gäldenären skall inte kunna "tjäna på" att direkt begära

skuldsanering i stället

för att först gå igenom ett konkursförfarande. Borgenärerna måste

tillförsäkras

ett utbyte av skuldsaneringen som åtminstone motsvarar vad som skulle

ha

tillfallit dem, om gäldenären i stället hade försatts i konkurs.

 Det nu sagda hindrar inte att man också anlägger ett socialt

perspektiv på

skuldsaneringen. En skuldsanering kan rent allmänt bidra till att

gäldenären får

ett bättre fotfäste i sin tillvaro. Som en bieffekt till en

skuldsanering kan

man tänka sig att olika sociala problem också får sin lösning. Man

bör

emellertid inte gå den motsatta vägen och använda skuldsanering som

någon sorts

universalmedel mot sociala problem. Redan hänsyn till den allmänna

betalningsmoralen talar emot att skuldsanering används på det sättet.

 Trots att det således bör vara fråga om en totalbedömning anser jag

i likhet

med utredningen att det i lagen bör anges ett antal omständigheter

som särskilt

skall beaktas vid skälighetsprövningen.

 Det är givetvis en rad detaljfrågor som inställer sig vid en

skälighetsprövning

av nu angivet slag. Med beaktande av lagens syften och förfarandets

karaktär

utkristalliserar sig dock tämligen snabbt vissa omständigheter som

man bör fästa

särskilt avseende vid när skälighetsbedömningen görs. Det är då först

viktigt

att framhålla att hela skuldsaneringsförfarandet och tankarna bakom

lagen bygger

på en aktiv medverkan från gäldenärens sida. Detta ger sig till känna

på åt-

minstone två sätt. Det bör krävas dels att gäldenären innan ett mer

organiserat

skuldsaneringsförfarande inleds på olika sätt själv har försökt reda

ut sina

ekonomiska problem, dels att gäldenären lojalt medverkar till sakens

riktiga

belysning när väl ett skuldsaneringsförfarande har inletts. Dessa

krav kan inte

sägas vara orimliga, särskilt med tanke på det stöd som bör finnas

att få från

kommunala organ vad gäller vägledning och rådgivning. I lagen bör

därför anges

att det vid den allmänna skälighetsprövningen särskilt skall beaktas

vilka

ansträngningar gäldenären har gjort för att fullgöra sina

förpliktelser och att

själv försöka nå en uppgörelse med sina borgenärer och dessutom hur

han har

medverkat under handläggningen av ett skuldsaneringsärende. Brister

gäldenären i

något av dessa hänseenden, kan detta medföra att han inte erhåller

skuldsanering, även om förutsättningarna i övrigt kanske är

uppfyllda. Har

gäldenären t.ex. aktivt försökt att hålla sig undan krav från

borgenärerna,

överlåtit egendom på närstående eller på något annat illojalt sätt

försökt att

"skydda sig" mot betalningskrav, talar detta naturligtvis emot att

han skall

erhålla skuldsanering. Även mindre flagranta förhållningssätt kan få

samma

effekt; ibland kan det helt enkelt stå klart att gäldenären inte har

gjort vad

han kunnat för att betala - kanske åtminstone en del - av sina

skulder. Har

gäldenären å andra sidan i samband med tidigare vidtagna

indrivningsåtgärder

öppet redovisat sina tillgångar och inkomster m.m., finns det

anledning att se

mer positivt på hans ansökan om skuldsanering. Ett liknande synsätt

kan anläggas

på gäldenärens försök att på egen hand reda upp sin ekonomiska

situation. Har

han exempelvis på ett icke acceptabelt sätt försökt att "spela ut"

borgenärerna

mot varandra, kan detta verka hindrande för skuldsanering. Har han

däremot

hållit borgenärerna underrättade om sin situation och fortlöpande

informerat dem

om förändringar av den, kan detta tala för att skuldsanering skall

beviljas.

 En annan omständighet som bör tillmätas särskild betydelse vid den

allmänna

skälighetsbedömningen är skuldernas ålder. Ju äldre skulderna är,

desto mer kan

de tynga gäldenärens ekonomi. Härrör exempelvis en större del av

skuldbördan

från en tidigare bedriven näringsverksamhet som har resulterat i

konkurs kan

skuldernas ålder få särskild betydelse på det viset att en stor

kvarstående

skuldmassa i sig är ett väsentligt argument för att medge

skuldsanering. Att

närmare ange hur gammal skuldsättningen skall vara låter sig inte

göras. Normalt

måste det dock, för att skuldsanering skall komma i fråga, ha

förflutit ett

antal år från det att problemen med "överskuldsättning" först visade

sig. Omvänt

bör alltför färsk skuldsättning verka i hindrande riktning. Skulle

merparten av

skulderna inte vara äldre än tre á fyra år, bör skuldsanering som

regel vara

utesluten. Det finns bl.a. anledning att erinra om att gäldenären ju

först skall

ha försökt att på egen hand lösa sina ekonomiska problem. Det får

inte heller

vara så att en skuldsanering får en allmänt sett demoraliserande

effekt på så

vis att vissa personer lockas till lättsinniga kreditåtaganden och

sedan sätter

sin lit till att mer eller mindre omgående erhålla skuldsanering.

 En mycket viktig omständighet att beakta är också omständigheterna

vid

skuldernas tillkomst. Insolvensutredningen betonar i sitt betänkande

att

skuldsanering inte bör innefatta någon bedömning av det skäliga i

fordringshavarens anspråk. I stället skall ett insolvensrättsligt

betraktelsesätt anläggas. Ur denna synvinkel skulle det inte spela

någon roll

hur ett fordringsanspråk har uppkommit. Jag håller rent principiellt

med om

detta synsätt. Det är ett naturligt utflöde av

likabehandlingsprincipen. Ett

skuldsaneringsförfarande skall inte användas för att jämka eventuellt

oskäliga

avtalsvillkor eller för att tolka innebörden i gäldenärens

förpliktelser eller

liknande. Inte heller bör man inom ramen för ett

skuldsaneringsförfarande söka

värdera t.ex. betydelsen av hur pass noggrann kreditprövning

kreditgivaren har

gjort. Det finns annan lagstiftning som berör sådant, exempelvis

generalklausulen i 36 § avtalslagen och konsumentkreditlagen.

Innehållet i

gäldenärens förpliktelser skall alltså inte bedömas i ett

skuldsaneringsförfarande. Det är dock enligt min mening ofrånkomligt

att man i

ett skuldsaneringsförfarande också tar hänsyn till omständigheterna

vid

skuldernas tillkomst ur ett annat perspektiv. Vad jag avser är

omständigheterna

kring hur och varför en skuld har uppkommit. Redan tidigare har jag

nämnt det

förhållandet att en gäldenär har skuldsatt sig i betydande omfattning

alldeles

innan han ansöker om skuldsanering. Ett sådan skuldsättning - kanske

i syfte att

uppnå skuldsanering - kan givetvis verka diskvalificerande för

gäldenären. Man

kan inte heller bortse från sambandet mellan skuldernas ålder och

skuldsättningens karaktär. Det kan exempelvis finnas anledning att

inte se lika

negativt på en skuldsättning som härrör från "onödig lyxkonsumtion"

om den är

gammal jämfört med om den är färsk.

 I detta sammanhang har bl.a. diskuterats hur skulder skall behandlas

som har

anknytning till en av gäldenären tidigare bedriven näringsverksamhet.

Som jag

redan har framållit bör ett skuldsaneringsinstitut avse enbart

fysiska personer

som inte är näringsidkare (avsnitt 4.3.1). Den som tidigare har varit

näringsidkare bör emellertid inte vara utesluten från möjligheten att

erhålla

skuldsanering. I direktiven till Insolvensutredningen (se dir.

1988:52 s. 6 f.)

angavs särskilt att ett skuldsaneringsinstitut för privatpersoner i

första hand

bör utformas med sikte på situationer där någon enskild person har

försökt

starta egen rörelse men har misslyckats och dragit på sig så stora

personliga

skulder att reell möjlighet saknas att genom eget arbete betala

dessa.

Inolvensutredningens förslag omfattar också sådana skulder. Att

skulderna är att

hänföra till denna kategori kan alltså vara en omständighet som vid

den allmänna

skälighetsbedömningen talar för att skuldsanering skall kunna

beviljas. I de

fall skulderna härrör från en tidigare bedriven näringsverksamhet kan

det också

ofta vara en ren tillfällighet om näringsverksamheten har bedrivits i

en sådan

form att det kvarstår ett personligt betalningsansvar för

näringsidkaren. Re-

missinstanserna har överlag inte haft något att erinra mot att ett

skuldsaneringsinstitut skall kunna omfatta skulder som hör till den

nu

diskuterade kategorin. Jag instämmer i utredningens slutsats. Det

innebär att

skulder som härrör från tidigare bedriven näringsverksamhet inte bara

bör

omfattas av ett skuldsaneringsinstitut, utan dessutom normalt bör

beaktas

positivt vid den allmänna skälighetsbedömningen. Det är dock viktigt,

vilket jag

redan har framhållit, att den tidigare bedrivna näringsverksamheten

inte har

anknytning till brottslig verksamhet. Har den det bör detta vid den

allmänna

skälighetsbedömningen givetvis tvärtom tala mot att skuldsanering

skall

beviljas.

 En annan fråga är hur man skall ställa sig till

skadeståndsfordringar i ett

skuldsaneringssammanhang. När det gäller fordringar avseende

kontraktuella

skadestånd finns det inte skäl till någon särbehandling. Den typen av

skadeståndsfordringar torde bli sällsynta i detta sammanhang. När det

gäller

utomobligatoriska skadestånd kan det - även om sådana fordringar

också torde bli

sällsynt förekommande - finnas anledning till andra överväganden.

Utredningen

anser att det i vissa fall måste anses stötande att medge

skuldsanering

beträffande sådana skadeståndsfordringar som grundar sig på brott.

Som exempel

nämns att någon har dömts till ett flerårigt fängelsestraff för

uppsåtlig

ekonomisk brotttslighet och samtidigt har ålagts betydande skade-

ståndsskyldighet. I ett sådant fall anser utredningen att det normalt

inte bör

komma i fråga att tillämpa skuldsaneringsinstitutet. Utredningen

erinrar i detta

sammanhang också om jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen,

som innebär

att skadeståndsskyldigheten kan vara bestämd med hänsyn tagen till

den

skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden (se prop. 1975:12 s.

176).

 Å andra sidan menar utredningen att det är svårt att hävda att de

allmänna

funktioner som ligger bakom skyldigheten att ersätta den skadelidande

alltid

skall leda till att gäldenären - oavsett hans ekonomiska möjligheter

- inte kan

komma i åtanke för skuldsanering. Utredningens resonemang leder fram

till att

man bör välja endera av två ståndpunkter beträffande på vilket sätt

skadeståndsfordringar skall behandlas i ett skuldsaneringssammanhang.

Den ena är

att förekomsten av skadeståndsfordringar (på grund av brott) kan

medföra att

skuldsanering efter omständigheterna vägras och den andra att sådana

fordringar

undantas och skuldsanering kan medges beträffande övriga fordringar.

Utredningen

förordar den förra ståndpunkten. Dess slutsats blir alltså att man

inte i lag

bör ange någon undantagsregel beträffande skadeståndsfordringar, utan

att det

får överlämnas till prövningsmyndigheten att avgöra, om det är

lämpligt att i

det enskilda fallet medge skuldsanering när det finns sådana

fordringar mot

gäldenären.

 Utredningens slutsats beträffande skadeståndsfordringar

överensstämmer med vad

som gäller i Danmark. I Finland och Norge är synen på

skadeståndsfodringar på

grund av brott måhända något annorlunda i det att man där synes vara

restriktivare med att bevilja skuldsanering när sådana fordringar

ingår bland

fordringarna mot gäldenären. Det finns emellertid inte heller i dessa

båda

länder något absolut hinder mot att medge skuldsanering, när det

bland gälde-

närens skulder ingår skadestånd.

 Jag har tidigare berört frågan om vilken betydelse ett brottsligt

förflutet bör

ha i dessa sammanhang (avsnitt 4.3.1). Mitt ställningstagande i denna

fråga är

att ett sådant förflutet inte automatiskt bör vara diskvalificerande

i ett

skuldsaneringssammanhang, men att man i tillämpningen av det allmänna

skälighetsrekvisitet bör vara restriktiv med att bevilja

skuldsanering i dessa

fall. Frågan hur skadestånd på grund av brott bör behandlas är i viss

mån

besläktad med frågan om hur den som tidigare har dömts för brott

skall behandlas

i ett skuldsaneringssammanhang. Även beträffande den förra frågan

instämmer jag

i utredningens slutsats. Skadeståndsfordringar som grundar sig på

brott bör

normalt hindra en skuldsanering. Det vore stötande om den som har

dömts för

allvarlig brottslighet, t.ex. våldtäkt, och då ålagts att betala

skadestånd

skulle kunna få skadeståndet nedsatt genom en skuldsanering. Å andra

sidan bör

skadeståndsfordringar inte generellt undantas från

skuldsaneringslagens

tillämpningsområde. Det kan tänkas undantagsfall där skuldsanering

bör kunna

beviljas trots att en sådan fordran ingår bland gäldenärens skulder.

Man kan

exempelvis tänka sig att frågan är om ett skadestånd av äldre datum

där gälde-

nären fullgjort en del av sin betalningsförpliktelse eller där den

skadelidande

är positivt inställd till en skuldsanering för gäldenären eller där

skadeståndet

utgör endast en mindre del av gäldenärens samtliga skulder. Över

huvud taget bör

här skuldens ålder tillmätas en avgörande betydelse. Ju äldre

skadeståndsfordran

är desto större bör möjligheterna vara för gäldenären att erhålla

skuldsanering.

I det sammanhanget bör också vägas in den omständigheten att en

skuldsanering

kan innebära att den skadelidande faktiskt får viss del av

skadeståndet betalt,

vilket annars kanske inte skulle bli fallet. Som regel bör dock

förekomsten av

en skadeståndsfordran på grund av brott vid den allmänna

skälighetsbedömningen

verka hindrande för skuldsanering.

 Fordringar på utomobligatoriskt skadestånd som inte har uppkommit i

anledning

av brott bör behandlas i princip på samma sätt. Förekomsten av en

sådan fordran

mot gäldenären bör alltså inte utgöra något absolut hinder mot

skuldsanering,

men kan verka i hindrande riktning, dvs. tala emot skuldsanering.

Grunden för

skadeståndsansvaret bör inverka på bedömningen. Om ansvaret grundas

på ett grovt

vårdslöst handlande talar det mot skuldsanering i vidare mån än om

grunden är

strikt ansvar, t.ex. enligt lagen (1943:459) om tillsyn över hundar

och katter.

För det fall man i ett enskilt fall anser att det är skäligt att

bevilja en

gäldenär skuldsanering, trots förekomsten av en skadeståndsfordran,

bör

fordringen behandlas enligt likabehandlingsprincipen, dvs. den sätts

med samma

procenttal som övriga fordringar. Det bör alltså inte finnas någon

möjlighet att

särbehandla skadeståndsfordringar i ett skuldsaneringsförfarande.

Enligt min

mening talar intresset av att skapa ett ändamålsenligt och effektivt

institut

för en sådan ordning.

 I likhet med vad utredningen uttalar anser jag också att man måste

räkna med

att även andra omständigheter än de hittills berörda kan få betydelse

vid en

skuldsaneringsprövning. Jag finner det angeläget att återigen påpeka

att det

måste vara fråga om en totalbedömning, där samtliga omständigheter

vägs samman,

när man avgör om skuldsanering skall beviljas. En omständighet som

utredningen

tar upp är den att gäldenären har utsikt att erhålla ett större arv.

I likhet

med utredningen anser jag att omständigheter av sådant slag för att

tillmätas

någon betydelse måste röra mycket närliggande och uppenbara

förhållanden. Enbart

en spekulation om att en sjuklig, välbeställd släkting till

gäldenären inom en

inte alltför avlägsen framtid skall avlida bör således inte hindra

skuldsanering. Hur situationen att en gäldenär som har beviljats

skuldsanering

efter beslutet erhåller ett större arv eller lotterivinst eller på

annat sätt

oväntat får en förstärkning av sin ekonomi skall hanteras återkommer

jag till

senare (avsnitt 4.7.7).

4.4 Den rättsliga innebörden av skuldsanering

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

huvudsak

med mitt.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker

eller lämnar

utan erinran utredningens förslag.

 Skälen för mitt förslag: Ett skuldsaneringsinstitut bör alltså avse

privatpersoner som är insolventa och där man kan förvänta sig att

insolvensen

kommer att vara bestående såvida inga särskilda åtgärder vidtas.

Insolvenskriteriet är inget som särskiljer ett

skuldsaneringsinstitut. Tvärtom

gör ju detta kriterium att likheten med konkursinstitutet är slående.

Det

förhållandet att man vid en skuldsanering betonar

betalningsoförmågans

utsträckning i tiden förändrar i grunden inte denna likhet. Samma sak

gäller i

förhållande till ackordsinstitutet. Konkurs och ackord är generella

institut

genom att de avser att utnyttja gäldenärens samlade tillgångar för

att

tillgodose borgenärerna. Detsamma bör gälla för skuldsanering. En

betydelsefull

skillnad är emellertid att konkursinstitutet är statiskt såtillvida

att det inte

berör gäldenärens framtida inkomster och tillgångar. Ett

skuldsaneringsinstitut

är däremot dynamiskt i den bemärkelsen att inte bara gäldenärens

nuvarande, utan

också hans framtida inkomstmöjligheter berörs. I ett

skuldsaneringsförfarande

behövs, tvärtemot vad som gäller konkursinstitutet, inga regler om

rådighetsförlust för gäldenären under förfarandets gång. Även om det

i enskilda

fall ofta kan vara en ren lämplighetsfråga om ett konkurs- eller ett

skuldsaneringsförfarande bör äga rum är det naturligt att låta en

lagreglering

om skuldsanering vara fristående i förhållande till konkurs- och

ackords-

lagstiftningen. På det sättet har man också gjort i Norge och

Finland, medan

däremot Danmark har arbetat in skuldsaneringsregleringen i

konkurslagen. I

Danmark har man dock sedan tidigare en något annorlunda struktur på

sin

konkurslag vilket i deras fall kan vara ett särskilt skäl för den där

valda

lösningen. Enligt min mening bör alltså frågan om ett

skuldsaneringsinstitut

regleras separat från konkurslagstiftningen (jfr avsnitt 4.1).

 Vad gäller innebörden av en skuldsanering kan man tänka sig en del

varianter.

De nordiska lagarna på området visar prov på detta. Enligt exempelvis

den norska

lagen kan en skuldsanering innebära att gäldenären såväl ges vissa

anstånd med

att betala sina fordringar som att skulderna helt eller delvis

efterges. Samma

sak gäller i Finland. I Danmark avses med skuldsanering enligt lagen

enbart

total eller partiell eftergift av gäldenärens skulder. Enligt

Insolvensutredningens förslag har skuldsaneringen den sistnämnda

innebörden.

Enligt min mening bör en skuldsanering ha den innebörd som

Insolvensutredningen

föreslår, dvs. att gäldenären befrias - helt eller delvis - från

betalningsansvaret för sina skulder. Den huvudsakliga rättsverkan av

en

skuldsanering bör med andra ord vara att de ursprungliga

förpliktelserna för

gäldenären förändras eller faller bort. Andra lösningar, exempelvis i

form av

förlängning av amorteringstider eller liknande bör inte komma i fråga

inom ramen

för en lagreglerad skuldsanering. I de fall gäldenären klarar av sina

skuldproblem om han erhåller vissa anstånd är det tveksamt om det

kvalificerade

insolvensrekvisit som bör gälla verkligen är uppfyllt. Jag vill

emellertid i

detta sammanhang framhålla att skuldsanering i vid mening är något

annat och

mycket mera än enbart av- eller nedskrivning av skulder. I den

allmänna debatten

har skuldsaneringsfrågan nära nog uteslutande koncentrerats på det

senare. Det

är också naturligt att göra det när ett lagreglerat förfarande som

innehåller

tvångsmoment skall skapas. Men skuldsaneringsverksamhet måste med

nödvändighet

innehålla även sådant som inte leder till, eller ens syftar till, att

skulder

skall skrivas ned eller av. Det är i stället frågan om att enskilda

genom

upplysning och annat skall bibringas insikt i och förståelse för

hushållsekonomiska sammanhang så att de själva blir bättre rustade

att sköta sin

egen hushållsbudget. Innebörden av skuldsanering enligt en ny

skuldsaneringslag

bör däremot, som sagt, vara en total eller partiell befrielse från

betalningsansvaret beträffande de skulder som omfattas av

skuldsaneringen. Med

hänsyn till denna rättsverkan är det givetvis viktigt att klart kan

avgränsa

vilka fordringar som omfattas av skuldsaneringen. Jag kommer strax

att utveckla

detta närmare (avsnitt 4.6).

 Att borgenärens fordran på betalning procentuellt sätts ned eller

helt faller

bort genom en skuldsanering innebär enligt förslaget inte att det

avtal eller

motsvarande på vilket borgenären grundar sitt fordringsanspråk

upphävs.

Fordringsförhållandet förändras med andra ord genom skuldsaneringen

men det

upphör inte. Om exempelvis en borgenär drabbas av total preklusion,

dvs.

bortfall, av rätten att kräva betalt kan han fortfarande i princip i

efterhand

utnyttja exempelvis en kontraktsenlig återtaganderätt till en såld

vara.

 Förslaget innebär att borgenären efter en skuldsanering endast har

rätt att få

betalt för sin fordran med den del av fordringsbeloppet som skall

betalas enligt

den betalningsplan som kan gälla för saneringen. Om en fordran som

omfattas av

skuldsanering ändå av någon anledning skulle betalas av gäldenären,

kan man göra

en jämförelse med vad som gäller för betalning av preskriberade

fordringar.

Betalas en preskriberad fordran, kan en sådan betalning inte med

rättsordningens

hjälp krävas åter. Om en bortsanerad fordran av någon anledning

skulle betalas,

bör detsamma gälla för en sådan betalning som för en betalning av en

preskriberad fordran. En sådan ordning har också godtagits av

Lagrådet. Någon

särskild förekrift härom är inte behövlig.

 Den del av en fordran som omfattas av skuldsanering kan inte göras

gällande i

något sammanhang. Det innebär bl.a. att borgenären inte kan använda

den sanerade

delen av fordringen till exempelvis kvittning mot gäldenären, om man

inte i

skuldsaneringslagen ger någon särskild regel härom. Om en sådan

föreskrift inte

ges, kommer verkningarna av en skuldsanering att skilja sig från vad

som i vissa

fall kan gälla verkningarna av preskription och proklama (se 10 §

preskrip-

tionslagen [1981:130] och 8 § lagen [1981:131] om kallelse på okända

borgenärer). Lagrådet har i sitt yttrande, utan att framföra något

förslag,

uppmärksammat denna skillnad i innebörden av preklusionen enligt det

remitterade

förslaget till skuldsaneringslag och de nämnda lagarna. Enligt min

mening är

denna skillnad motiverad bl.a. av att skuldsaneringsinstituet till

sin karaktär

bör vara generellt och definitivt. Ett annat skäl för denna skillnad

är att

borgenären i det enskilda fordringsförhållandet disponerar över

frågan om

preskription och proklama. Han kan genom egna åtgärder förhindra att

en fordran

prekluderas i dessa sammanhang. Om gäldenären i dessa fall exempelvis

genom att

hålla sig undan hindrar borgenären från att utöva sin rätt i dessa

hänseenden är

borgenären i vissa fall bibehållen en viss kvittningsrätt.

Skuldsaneringsinstitutet däremot bör i sin tvingande form inte ge

någon

motsvarande dispositionsrätt. Det är tvärtom institutets syfte att

skuldsanering

skall kunna komma till stånd mot en borgenärs vilja. Detta motiverar

också en

strängare och mer slutgiltig preklusionsverkan i

skuldsaneringssammanhang. Även

det rehabiliterande syftet bakom en skuldsanering talar i viss mån

för den

diskuterade skillnaden. Skuldsaneringslagen bör därför inte innehålla

någon

motsvarighet till de nämnda lagarnas reglering i detta hänseende.

 Om skuldsaneringen upphävs efter omprövning t.ex. därför att

gäldenären inte

betalar enligt planen (jfr avsnitt 4.7.7), återgår

fordringsförhållandet till

vad det var före skuldsaneringen, givetvis med undantag för vad som

kan ha

betalts. I de flesta fall blir dock innebörden i praktiken densamma

som om

fordringsförhållandet upphävdes. I alla de fall där gäldenären helt

saknar

betalningsförmåga utöver vad som behövs till hans omedelbara

försörjning kommer

borgenärernas fordringar att sättas ned till noll.

 Fordringar som inte är kända i skuldsaneringsärendet bör alltid

drabbas av ett

totalt bortfall av rätten att få betalt. Även om de kända

borgenärerna erhåller

betalning med en viss procent drabbas alltså den okände borgenärens

fordran

alltid av nedsättning till noll. En sådan rättsverkan är en nödvändig

konsekvens

av att en skuldsanering syftar till en totalreglering av gäldenärens

samtliga

skulder. En annan ordning skulle medföra att skuldsaneringens

rehabiliterande

syfte och definitiva karaktär skulle äventyras. Rent praktiskt är det

också nöd-

vändigt med en sådan rättsverkan. Den betalningsplan som normalt bör

utgöra en

viktigt del av en skuldsanering, vilket jag återkommer till strax

(avsnitt

4.5.1), skulle nämligen inte annars kunna tjäna sitt syfte. Denna

preklusionsverkan gäller givetvis endast om den okända fordringen är

sådan att

den omfattas av en skuldsanering. Som jag återkommer till (avsnitt

4.6), är det

nödvändigt att låta vissa typer av fordringar falla utanför en

skuldsanering.

Sådana fordringar bör över huvud taget inte beröras av

skuldsaneringen och kan

följdriktigt inte heller komma att drabbas av några rättsverkningar i

samband

med en sådan.

 En förutsättning för att gäldenären helt eller delvis skall befrias

från

betalningsskyldigheten för sina skulder bör som jag strax återkommer

till

regelmässigt vara att gäldenären fullföljer en i samband med

skuldsaneringen

uppgjord betalningsplan. Om gäldenären brister i sina skyldigheter

enligt

planen, kan skuldsaneringen upphävas. Mot den bakgrunden kan man säga

att

verkningarna av en skuldsanering inte blir definitiva förrän

gäldenären har

fullgjort sina skyldigheter enligt planen. Skuldbefrielsen kan med

andra ord

sägas vara villkorad under den tid betalningsplanen löper. Som jag

kommer att

utveckla längre fram (avsnitt 4.7.7) bör en skuldsanering också under

vissa

andra förutsättningar kunna omprövas, vilket ytterligare bidrar till

att man kan

säga att verkningarna av en skuldsanering inte inträder omedelbart.

4.5 Den praktiska innebörden av skuldsanering

4.5.1 Betalningsplanen

 Insolvensutredningen: I sak överensstämmer utredningens förslag med

mitt.

Utredningens lagförslag innehåller dock inte någon regel om

betalningsperiodens

längd.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser betonar vikten av att en

skuldsanering

är förenad med en betalningsplan som löper under viss tid.

 Skälen för mitt förslag: Innebörden av en skuldsanering enligt lagen

bör alltså

vara att gäldenären helt eller delvis befrias från betalningsansvaret

för sina

skulder. Ett viktigt moment i denna skuldbefrielse bör vara att

gäldenären under

en viss period tvingas leva på en nivå som innebär att så stor del

som möjligt

av hans inkomster går till borgenärerna. Skuldsaneringen bör med

andra ord

regelmässigt vara förenad med att gäldenären under en inte alltför

kort period

skall fullfölja en särskilt uppgjord betalningsplan. Av

betalningsplanen bör

framgå - förutom vilka fordringar som omfattas av skuldsaneringen -

med vilken

procentsats fordringarna sätts ned och även vad varje deltagande

borgenär skall

erhålla i kronor. Först när gäldenären har fullföljt en sådan

betalningsplan bör

han vara definitivt befriad från betalningsansvaret för de skulder

som omfattas

av skuldsaneringen. Ett moment av nu nämnt slag ingår i samtliga

nordiska

skuldsaneringslagar och också i Insolvensutredningens förslag. Många

remissinstanser betonar vikten av detta moment. Jag har ingen

avvikande

uppfattning i denna fråga, utan anser det tvärtom vara tämligen

självklart att

en skuldsanering skall vara förenad med en skyldighet att följa en

betalningsplan som löper under viss tid. Om en sådan betalningsplan

inte

fullföljs, bör det i en skuldsaneringslag finnas möjligheter att

upphäva

skuldsaneringen. För att den angivna rättsliga innebörden (se avsnitt

4.4) av en

skuldsanering skall bli definitiv bör det alltså krävas att

gäldenären

fullföljer den betalningsplan han kan vara ålagd. Man kan diskutera

längden på

en sådan period. Insolvensutredningen uttalar med hänvisning till vad

som gäller

i Danmark att en femårig betalningsperiod normalt bör gälla.

Utredningen

föreslår emellertid inte någon fast reglering av periodens längd i

lagen. Flera

remissinstanser ifrågasätter om perioden inte bör sträcka sig längre

än fem år.

 Enligt min mening talar övervägande skäl för att inte i

skuldsaneringslagen

ange någon absolut bestämd tid som betalningsperioden skall löpa

under.

Intresset av en flexibel reglering och intresset av att kunna

behandla varje

fall efter dess särart talar för att låta denna fråga vara i viss mån

öppen.

Jag ansluter mig dock till utredningens uttalande om att

betalningsperioden

normalt bör sträcka sig över en tid av fem år. I motsats till

utredningen anser

jag att man också bör i lagen utryckligen föreskriva att

betalningsplanen skall

löpa under fem år, om inte särskilda skäl talar för att bestämma en

längre eller

kortare tid. Enligt min mening bör alltså en tid om fem år ses som en

huvudregel, som endast bör kunna frångås - åt någondera hållet - om

det i ett

enskilt fall finns särskilda skäl som talar för det. Inom ramen för

huvudregeln

bör "avrundningar" kunna göras till exempelvis ett kvartalsskifte,

eller till

och med ett halvårsskifte. Om man skall frångå huvudregeln mer än så

bör som

sagt särskilda skäl vara för handen. Ett frångående av huvudregeln

med flera år

bör emellertid bli mycket sällsynt förekommande. En tänkbar situation

kan vara

att borgenärerna beträffande en mycket stor skuldmassa går med på en

skuldsanering endast om betalningsplanen avser en längre tid och

detta är

rimligt med hänsyn till gäldenärens förhållanden.

 En fråga som har diskuterats i samband med betalningsperiodens

utformning och

längd är om betalningsplanen bör formaliseras på något sätt och hur

det skall

kontrolleras att gäldenären uppfyller sina skyldigheter enligt

planen.

 Av betalningsplanen skall givetvis framgå inte bara hur mycket varje

borgenär

skall erhålla utan även när och hur gäldenären skall erlägga

betalningarna

enligt planen. Enligt min mening bör gäldenären och borgenärerna samt

prövningsmyndigheten så långt som möjligt ha fria händer att bestämma

detta på

ett sätt som är anpassat till det enskilda fallet. Många olika

omständigheter

kan spela in när det gäller att bestämma detta. Exempelvis kan

antalet

borgenärer ha viss betydelse, liksom frågan hur stora belopp det i

absoluta tal

är som skall betalas. Ytterligare en omständighet att ta hänsyn till

är hur

gäldenärens inkomster är periodiserade. Man kan tänka sig allt från

månatliga

till årliga betalningar. Vissa borgenärer kan också tänkas få en

engångsbetalning, medan betalningarna till andra borgenärer delas upp

på flera

poster. Normalt skall dock de fordringar som omfattas av

skuldsaneringen

behandlas lika även i detta hänseende. I de allra flesta fall torde

också

betalningarna delas upp på flera poster som betalas jämnt fördelade

över hela

betalningsperioden. Gäldenären kan endera betala direkt till de olika

borgenärerna efter anvisningar från dem eller annars till någon

betalningsförmedlare som ombesörjer att gäldenärens inbetalning

fördelas på de

olika borgenärerna. Man kan tänka sig andra sätt också. I Danmark

exempelvis

betalar gäldenären regelmässigt månatligen ett belopp till en bank

som sedan en

gång per år betalar ut pengarna till varje borgenär. Banken sköter

detta

kostnadsfritt mot att kontot löper utan ränta. Enligt min mening

finns det inte

några skäl att i skuldsaneringslagen närmare föreskriva när och hur

betalningarna enligt planen skall fullgöras. Det väsentliga är att

det av

betalningsplanen klart och tydligt framgår när och hur betalningarna

skall

fullgöras.

 Det sagda innebär bl.a. att det inte bör finnas någon offentlig

kontroll av att

betalningsplanen fullföljs. Visserligen kommer jag att föreslå att

skuldsaneringar skall registreras. Men någon bevakning eller

uppföljning från

något offentligt organ anser jag inte vara nödvändig. Det är en sak

för varje

enskild borgenär att bevaka att han får betalt enligt planen och att

agera om

gäldenären inte sköter betalningarna. Som jag kommer att återkomma

till bör en

skuldsanering kunna omprövas om gäldenären inte följer

betalningsplanen.

Initiativ till sådan omprövning bör enligt min mening tas av någon av

de berörda

borgenärerna.

 En annan fråga som det finns anledning att ta upp i detta sammanhang

är hur det

jag nu har sagt ställer sig i de fall då gäldenären helt saknar

betalningsförmåga. Erfarenheterna från våra nordiska grannländer,

främst

Danmark, visar att det i många skuldsaneringsfall är så att

gäldenären över

huvud taget inte har någon förmåga att betala något alls till

borgnärerna.

Endera saknar han helt inkomster eller annars är de så låga att de

endast täcker

vad som går åt till hans och hans familjs omedelbara försörjning. Det

finns i

och för sig anledning att erinra om att enbart den omständigheten att

gäldenären

är tillfälligt arbetslös eller har tillfälligt nedsatt

förvärvsförmåga inte

utgör tillräckliga skäl för en skuldsanering. Bedömningen skall i

stället vara

långsiktig, vilket framgår av det kvalificerade insolvensrekvisitet.

Men det kan

ändå förekomma i ett förhållandevis stort antal fall att gäldenären

bedöms sakna

betalningsförmåga helt och hållet. Detta är givetvis inget som bör

hindra en

skuldsanering, tvärtom. Enligt min mening är det till och med viktigt

att dessa

fall inte faller utanför lagens tillämpningsområde. Detta har också

framhållits

av såväl Insolvensutredningen som ett flertal remissinstanser. I våra

nordiska

grannländer är det inte heller någon förutsättning för skuldsanering

att en viss

betalningsprocent kan uppnås. Riksdagen har inte heller gjort något

uttalande i

en sådan riktning. Skuldsanering bör därför kunna komma i fråga även

i de fall

gäldenärens framtida betalningsförmåga är så dålig att

betalningsutrymmet inte

förslår till att betala någon del av borgenärernas fordringar. Som

jag redan har

sagt krävs det då givetvis att man i skuldsaneringsärendet har

konstaterat att

den framtida betalningsförmågan verkligen är så dålig.

Skuldsaneringen kommer i

dessa fall att sakna en betalningsplan, vilket innebär att gäldenären

omedelbart

blir totalt befriad från betalningsansvaret för de skulder som

omfattas av

skuldsaneringen. Även för dessa fall bör det emellertid under vissa

förutsättningar finnas möjlighet att i efterhand få till stånd en

omprövning av

skuldsaneringen, exempelvis om gäldenären på något sätt har handlat

illojalt.

Jag återkommer senare till denna fråga (avsnitt 4.7.7).

4.5.2 Gäldenärens förbehållsbelopp

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag innehåller inte någon

uttrycklig

motsvarighet till mitt förslag.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att det är

viktigt att en

gäldenär som beviljas skuldsanering tvingas leva på "existensminimum"

en inte

alltför kort tid.

 Skälen för mitt förslag: Utredningen framhåller att ett beslut om

skuldsanering

bör utformas så att gäldenärens ekonomiska villkor efter beslutet

inte

understiger "existensminimum". Utredningens förslag innehåller

emellertid ingen

uttrycklig regel om vad som närmare bestämt skall avses med

"existensminimum".

Med hänvisning till 6 § socialtjänstlagen (1980:620) pekar

utredningen på att

gäldenären skall tillförsäkras en skälig levnadsnivå även efter ett

beslut om

skuldsanering. Utredningen anför att det varken i socialtjänstlagen

eller dess

förarbeten närmare har förklarats vad som menas med skälig

levnadsnivå.

Utredningen anser emellertid att det är rimligt att se begreppet som

ett uttryck

för uppfattningen att samhällets hjälp inte bara skall avse vad som

direkt

behövs till den enskildes mest elementära behov utan att hjälpen

också skall ha

en viss kvalitet. Den enskilde skall inte bara överleva på hjälpen,

han skall

också kunna leva hyggligt och ha möjlighet att välja hur han skall

kunna inrätta

sitt liv (se Allmänna råd från Socialstyrelsen 1985:1, socialbidrag,

s. 11. jfr

också Socialtjänstkommitténs delbetänkande Rätten till bistånd [SOU

1993:30] s.

193 ff). Utredningen redogör också för socialbidragets tre

komponenter (lev-

nadskostnadsnormen, skälig bostadskostnad och övriga kostnader) och

hur dessa

beräknas. Utredningen beskriver också systemet med beneficie- och

förbehållsregler i utsökningsbalken.

 Remissinstanserna har inte i någon nämnvärd utsträckning lämnat

några

synpunkter på hur en skuldsaneringslag rent konkret skall bestämma

vad som skall

förstås med "existensminimum". Många instanser framhåller dock att

det är av

största vikt att en gäldenär som kommer i åtnjutande av skuldsanering

som

innebär av- eller nedskrivning av hans skulder också under en inte

alltför kort

tidsperiod tvingas leva på "existensminimum", vilket ju också är

innebörden av

utredningens förslag. En sådan uppoffring från gäldenärens sida skall

enligt

dessa synpunkter vara nödvändig för att skuldsaneringen skall kunna

rättfärdigas. Detta skulle - enligt flera remissinstanser - vara ett

mycket

viktigt bidrag till att den allmänna betalningsmoralen upprätthålls

trots

förekomsten av en skuldsaneringslag. Att det är viktigt att en

skuldsaneringslag

utformas så att den allmänna betalningsmoralen inte äventyras har

framhållits

också av riksdagen.

 Jag vill för egen del anföra följande. Jag har inte bara i detta

lag-

stiftningsärende utan även i andra sammanhang betonat vikten av att

en

skuldsaneringslag får en sådan utformning att den allmänna

betalningsmoralen

inte hotas eller försvagas. Som jag redan vid upprepade tillfällen

har nämnt är

detta en avgörande utgångspunkt i sammanhanget. En fråga är givetvis

på vilken

nivå en gäldenär skall tillåtas leva efter ett skuldsaneringsbeslut

och om en

skuldsaneringslag skall innehålla någon reglering av en sådan nivå,

dvs. av vad

som skall avses med "existensminimum". Ingen synes på allvar

ifrågasätta att en

skuldsanering för gäldenären bör innebära en inte alltför kort

tidsperiod under

vilken han och hans hushåll bör leva på lägsta möjliga nivå vad

gäller

levnadsomkostnader. Jag delar denna uppfattning. Det förefaller då

rimligt att

det också i en skuldsaneringslag anges vad som avses med detta. En

skuldsaneringslag bör därför enligt min mening innehålla en reglering

av vad som

skall avses med "existensminimum" i detta sammanhang. Ytterligare

skäl härför är

önskvärdheten av klarhet, enkelhet och likformighet i tillämpningen.

Det kan

finnas anledning att betona att det som sägs i det följande avser de

gäldenärer

som har en regelbunden inkomst. Det är först om så är fallet det

finns anledning

att tala om att han skall få förbehålla sig något (av sin inkomst)

för egen del.

I de fall gäldenären saknar inkomst innebär det som här diskuteras

givetvis inte

att en gäldenär i skuldsaneringssammanhang skall tillförsäkras någon

viss

inkomst. Sådant regleras uteslutande i den sociala

skyddslagstiftningen.

 Nästa fråga blir då hur det skall bestämmas vad som avses med

"existens-

minimum". Det är med andra ord frågan hur stor del av sin inkomst en

gäldenär i

skuldsaneringssammanhang skall få förbehålla sig för sitt eget och

sitt hushålls

uppehälle. I dag finns i skilda sammanhang på delvis olika

beräkningsgrunder

framtagna schabloner för vad som skall avses med "existensminimum",

eller med

andra ord vilket belopp en gäldenär skall få förbehålla sig för egen

del. De

schabloner jag åsyftar är i första hand Socialstyrelsens vägledande

norm för

socialbidrag (socialbidragsnormen), normalbeloppet vid införsel

enligt 15 kap. 6

a § utsökningsbalken, det utmätningsfria beloppet vid utmätning av

lön enligt 7

kap. 4 § utsökningsbalken samt Konsumentverkets förbehållsbelopp

grundade på

beräkningar för hushållsbudget som årligen publiceras i "Koll på

pengarna? - Råd

och tips från Konsumentverket (KOV-normen). Nämnas kan också att

utsök-

ningsbalken innehåller andra regler av beneficiekaraktär i 5 kap. De

nu nämnda

schablonerna är samtliga välkända och används inom de olika områden

de är

tillämpliga. Även om de alla har det gemensamt att de avser att

fastställa vad

som är rimligt för den enskildes uppehälle, uppvisar de skillnader

inbördes.

Dessa utgörs inte bara av skillnader i form av olika belopp, utan

även

beträffande beräkningsgrunderna. Det skall därvid hållas i minnet att

de olika

schablonerna är avsedda att användas i skilda sammanhang. Detta

motiverar givet-

vis vissa skillnader. Av de tre nämnda schablonerna kan KOV-normen

sägas vara

den som är mest generös mot den enskilde, medan socialbidragsnormen

är minst

generös. Det finns emellertid inga stora beloppsmässiga skillnader

mellan de

olika schablonerna.

 Flera remissinstanser har - som jag redan har nämnt - framhållit

vikten av att

gäldenären verkligen tvingas att under en längre tid leva under

mycket knappa

omständigheter. Jag är benägen att med hänsyn till den allmänna

betalningsmoralen hålla med om ett sådant synsätt. Samtidigt tycker

jag att det

är angeläget att framhålla att detta synsätt måste balanseras. Det är

enligt min

mening nämligen också av stor vikt att den gäldenär som har beviljats

skuldsanering ges reella möjligheter att fullfölja den

avbetalningsplan som han

kan vara ålagd. För att skuldsaneringens rehabiliterande syfte skall

komma i

förgrunden måste också gäldenärer som kan vara i behov av en

skuldsanering ges

ett incitament till att först och främst ansöka om en sådan. Ett

sådant

incitament kan gå förlorat om en skuldsanering är förenad med en

alltför långt

gående åtstramning vad gäller möjligheterna att tillgodse vardagliga

behov. För

att man skall uppnå de samhällsekonomiska vinster som är förknippade

med ett

skuldsaneringsinstitut är denna aspekt på den nu diskuterade frågan

av stor

vikt. Det kan också tilläggas att en gäldenär, som har beviljats

skuldsanering,

under mycket lång tid, normalt fem år, skall leva på en nivå som

måste betecknas

som "existensminimum". De schabloner som här nämnts är avsedda för

förhållanden

av mer tillfällig karaktär, även om införsel i lön kan ske utan

tidsbegränsning.

Det nu sagda talar enligt min mening för att förbehållsschablonen

inte bestäms

alltför snävt i en skuldsaneringslag.

 Enligt min mening är det naturligt att i en skuldsaneringslag knyta

an till

någon av de schabloner som redan existerar. För att tillämpningen av

skuldsaneringslagen skall kunna bli enkel och effektiv bör det i

lagen

uttryckligen anges vilken schablon som skall gälla. Frågan är vilken

av

schablonerna som bör väljas.

 För närvarande pågår inom Justitiedepartementet beredning av vissa

förslag från

Riksskatteverket om en mera enhetlig löneexekution med enhetliga

förbehållsbelopp. Det är dock inte möjligt att i detta

lagstiftningsärende

avvakta resultatet av detta arbete. Jag stannar nu för att föreslå

att normen

enligt 15 kap. 6 a § utsökningsbalken skall tjäna som vägledning i

skuldsaneringssammanhang. Jag överväger att återkomma med förslag

till ändring i

denna bestämmelse i samband med att den enhetliga löneexekutionen

genomförs, så

att den norm som är vägledande vid skuldsanering är densamma som den

som skall

tillämpas vid löneexekution. Normen enligt 15 kap. 6 a §

utsökningsbalken ligger

högre än socialbidragsnormen men lägre än det utmätningsfria beloppet

vid

utmätning av lön och KOV-normen. Normen svarar mot de redan nämnda

motstående

kraven på att utgöra "existensminimum", utan att samtidigt i alltför

stor

utsträckning påverka gäldenärens lust och förmåga att fullfölja de

åligganden

som kan vara förenade med en skuldsanering. Normen är också välbekant

för de

instanser som skall tillämpa den.

 Den nu angivna normen anger vad gäldenären skall få förbehålla sig

för sin och

familjens omedelbara försörjning. Normen bör emellertid inte vara

bindande utan

i stället vägledande. Därigenom ges utrymme för den flexibilitet som

är

nödvändig för att skuldsaneringsinstitutet skall kunna tjäna sin

syften. Att den

skall vara vägledande innebär att den normalt skall tillämpas, såvida

det inte i

det enskilda fallet finns särskild anledning att frångå den. Vad

gäller den del

av förbehållsbeloppet som svarar mot normalbeloppen för vanliga

levnadskostnader, dvs. kostnader för mat, kläder, hygien, telefon

m.m., torde

aldrig sådana särskilda skäl vara för handen. Beträffande

bostadskostnader, som

beräknas särskilt och läggs till normalbeloppen, kan det någon gång

finnas

anledning att i mindre utsträckning frångå schablonen (se avsnitt

4.6.5). I

vissa fall kan det också finnas anledning att förbehålla gäldenären

ett belopp

för betalning av skulder som inte omfattas av skuldsaneringen, men

som förfaller

till betalning under den tid som betalningsplanen löper.

 I det till Lagrådet remitterade föreslaget föreslogs att det i en

skuldsanering

skulle bestämmas ett visst belopp som gäldenären skulle få förbehålla

sig för

sin och familjens försörjning (se bil. 3, 8 §), samtidigt som det

också skulle

bestämmas ett visst belopp som skulle betalas av skulderna. I

anledning av detta

har Lagrådet anfört.

 I 8 § första stycket anges i fyra olika punkter vad som skall

bestämmas vid en

skuldsanering. Dit hör bl.a. det belopp som skall förbehållas

gäldenären för

hans och hans familjs försörjning (punkt 2), hur gäldenärens

tillgångar och

inkomster, utöver förbehållsbeloppet enligt punkt 2, skall fördelas

mellan

borgenärerna (punkt 3) och en betalningsplan som visar när och hur

kvarstående

belopp skall betalas (punkt 4). Av fjärde stycket framgår att

betalningsplanen

normalt skall löpa under fem år.

 Det anförda får anses innebära att det i beslutet om skuldsanering

skall

bestämmas dels ett belopp som skall förbehållas gäldenären, dels ett

belopp som

denne skall betala av skulderna. Betalningsplanen skall som nämnts i

regel löpa

under fem år och förbehållsbeloppet måste uppenbarligen bestämmas för

samma

tidsperiod. Det innebär att förbehållsbeloppet - liksom det belopp

som skall

betalas enligt betalningsplanen - måste bygga på en prognos av

gäldenärens

framtida inkomster och utgifter. Om prognosen slår fel på så sätt att

inkomsterna blir lägre eller utgifterna högre än beräknat blir

konsekvensen att

beslutet om skuldsanering kan komma att innehålla sinsemellan

motstridande delar

genom att betalningsplanen inte kan fullgöras om förbehållsbeloppet

samtidigt

skall gälla.

 Frågan måste tydligen lösas så att endast ett av de ifrågavarande

två beloppen

anges i beslutet om skuldsanering. Det väsentliga i sammanhanget är

uppenbarligen att bestämma det belopp som gäldenären skall betala av

skulderna

och detta belopp bör därför vara det som anges i beslutet. Samtidigt

är det

givet att man vid bestämmandet av detta belopp skall ta hänsyn till

vad

gäldenären behöver för sin och sin familjs försörjning. Enligt vad

som framgår

av remissen är det i själva verket meningen att det belopp som

gäldenären skall

betala skall bestämmas så att detta tar i anspråk gäldenärens

samtliga

tillgångar och inkomster efter avdrag för dels förbehållsbeloppet,

dels vad

gäldenären behöver till betalning av skulder som inte omfattas av

skuldsaneringen. Detta bör komma till klart uttryck i lagtexten.

 Jag instämmer i Lagrådets synpunkter. Genom en sådan konstruktion

som Lagrådet

föreslår blir regleringen mer logisk och inte heller så stel. Den

principiella

utgångspunkten att gäldenären endast skall få förbehålla sig vad som

är absolut

nödvändigt för hans och hans familjs försörjning rubbas inte heller i

grunden.

Det förtjänar i detta sammanahang att framhållas att en skuldsanering

skall

bygga på en prognos av gäldenärens ekonomiska förhållanden under

flera år

framåt, inte bara på hans aktuella ekonomiska situation. I fall av

mer

väsentliga förändringar av gäldenärens ekonomiska förhållanden bör en

skuldsaneringslag innehålla möjligheter till omprövning, vilket jag

återkommer

till (avsnitt 4.7.7).

4.6 Skulderna

4.6.1 Huvudregeln om tidpunkten för en fordrans uppkomst som det

avgörande

kriteriet

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

sak med

mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har överlag inget att invända

mot den

föreslagna huvudregeln.

 Skälen för mitt förslag: Utredningen föreslår i sitt betänkande att

alla

fordringar som har uppkommit före en viss närmare bestämd dag som

huvudregel

skall omfattas av ett beslut om skuldsanering. De övriga nordiska

ländernas

skuldsaneringslagstiftning innehåller också en sådan huvudregel.

Remissinstanserna har inte haft något att invända mot en sådan

huvudregel. I

sitt tillkännagivande uttalar sig inte riksdagen i denna fråga. Jag

har ingen

mot utredningen avvikande uppfattning; det förefaller lämpligt att

använda en

fordrans uppkomstdag som ett avgörande kriterium för om den skall

omfattas av en

skuldsanering eller inte. Detta är ytterst ett utflöde av den

likabehand-

lingsprincip som bör gälla. Jag föreslår därför att en skuldsanering

som

huvudregel skall omfatta alla fordringar som har uppkommit före en

viss närmare

bestämd dag. Den avgörande dagen bör vara den dag som det beslutas

att ett

skuldsaneringsförfarande skall inledas. En sådan huvudregel innebär

bl.a. att en

fordrans förfallodag regelmässigt saknar betydelse i

skuldsaneringssammanhanget.

Även en fordran som förfaller i framtiden bör alltså rent

principiellt omfattas

av skuldsaneringen. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt

4.6.3, 4.6.4

och 4.6.8). En regel av nu nämnt slag stämmer också överens med vad

som enligt 5

kap. 1 § första stycket konkurslagen gäller i konkurssammanhang.

 Med en huvudregel utformad som jag nyss har redogjort för spelar det

bl.a. inte

heller någon roll om borgenären är ett utländskt subjekt eller om

förpliktelsen

har uppkommit utomlands. Fordringar med internationell anknytning bör

alltså

omfattas av en skuldsanering på samma villkor som alla andra

fordringar. En

annan sak är att en svensk skuldsanering inte har någon rättsverkan i

ett annat

land och att gäldenären således inte kan freda sig mot indrivning

utomlands

under åberopande av den svenska skuldsaneringen (se t.ex. artikel 1

andra

stycket andra punkten i Luganokonventionen och lagen [1992:794] med

anledning av

Sveriges tillträde till Luganokonventionen).

 En fråga som genast inställer sig är när fordringar av olika slag

skall anses

uppkomma. Denna fråga är - och har varit - föremål för diskussion i

den

juridiska litteraturen (se bl.a. Walin-Palmér, Konkurslagen s. 454)

och den har

i flera fall avgjorts av Högsta domstolen (se bl.a. NJA 1933 s. 234

och NJA 1990

s. 110). Det kan inte komma i fråga att i ett lagstiftningsärende som

detta

försöka sig på någon allmän reglering av sådana - ibland mycket

komplicerade -

frågor. Vid vilken tidpunkt olika typer av fordringar skall anses

uppkomma får

bedömas med ledning av allmänna principer. Ytterst får det även i

framtiden vara

en uppgift för rättstillämpningen att avgöra, i de enskilda fall som

den ställs

inför.

 Huvudregeln om en fordrans uppkomstdag som det avgörande kriteriet

för om den

skall omfattas av en skuldsanering bör alltså gälla oavsett om

borgenären är ett

enskilt eller offentligt subjekt. De skäl som bär upp huvudregeln

talar givetvis

för att undantag bör göras från den endast då särskilda skäl talar

för det. I

det följande kommer jag att redovisa mina överväganden angående vilka

undantag

som bör göras från huvudregeln (avsnitt 4.6.3 - 4.6.10).

4.6.2 Skatter och avgifter m.m.

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Vissa instanser framhåller att det är viktigt att

offentligrättsliga fordringar i form av skatter och avgifter inte

särbehandlas.

Andra instanser framhåller tvärtom att undantag i vissa hänseenden

bör göras för

sådana fordringar.

 Skälen för mitt förslag: Utredningen har diskuterat om det allmännas

fordringar

på skatter och avgifter på något sätt skall särbehandlas. Sådana

fordringar

tilllhör de förmånsberättigade fordringarna (se 11 §

förmånsrättslagen

[1970:979]). De deltar inte i offentligt ackord i vidare mån än det

allmänna

avstår från förmånsrätten. Staten brukar i dessa sammanhang ställa

villkor för

att delta (se SOU 1979:91 s. 155 och prop. 1992/93:198 s. 74).

Utredningen anser

att det allmännas fordringar bör omfattas av ett

skuldsaneringsinstitut på samma

villkor som andra borgenärers fordringar. Flera remissinstanser som

företräder

det allmänna motsätter sig emellertid en sådan ordning, även om

somliga av dem

tillstyrker en ordning som innebär att även skatte- och

avgiftsfordringar

omfattas av ett skuldsaneringsinstitut och att dessa fordringar

deltar på samma

villkor som andra fordringar. I sitt tillkännagivande uttalar

riksdagen att

samtliga skulder, alltså även skatte- och avgiftsskulder, bör

omfattas av en

skuldsaneringslag. I det betänkande från lagutskottet som ligger till

grund för

riksdagens tillkännagivande har en minoritet i ett särskilt yttrande

angivit att

det bör prövas om vissa sådana skulder skall undantas på motsvarande

sätt som

sker enligt den norska modellen. I Norge är nämligen skatte- och

avgiftsskulder

generellt undantagna från skuldsaneringslagens tillämpningsområde.

Samtidigt har

man i de norska motiven betonat att det parallella system som där

finns för ned-

och avskrivning av skatteskulder m.m. bör tillämpas i samklang med de

principer

som bär upp skuldsaneringsförfarandet. I såväl Danmark som Finland

omfattas

däremot fordringar på skatter och avgifter utan undantag av en

skuldsanering.

 Vilka skäl talar då för respektive mot att låta det allmännas

fordringar

avseende skatter och avgifter omfattas av ett skuldsaneringsinstitut?

Utredningen uttalar att det förhållandet att skatter och avgifter

ofta utgör en

inte ringa del av gäldenärens totala skuldbörda talar för att låta

dessa skulder

omfattas av en skuldsanering. När det gäller den rehabiliterande

aspekten anför

utredningen att staten står inför ett val. Antingen söker man på kort

sikt driva

in så mycket som möjligt av sina fordringar före övriga borgenärer

med den

risken att gäldenären i framtiden förblir en dålig betalare eller ser

man saken

mer långsiktigt och ger avkall på sin förmånsrätt för att ge

gäldenären en

bättre chans att göra rätt för sig i framtiden. Utredningen anser att

man

rimligen bör välja det senare. Utredningen påpekar också att det från

statsfinansiell synpunkt inte har någon större betydelse om staten

avstår från

sin förmånsrätt och deltar i en skuldsanering på samma villkor som

andra

borgenärer. Ett sådant synsätt rimmar också väl med den

likabehandlingsprincip

som utredningen anser bör gälla så långt som möjligt.

 På de skäl utredningen har anfört anser jag att det allmännas

fordringar

avseende skatter och avgifter bör omfattas av en skuldsanering på

samma villkor

som andra borgenärers fordringar. Ett skuldsaneringsinstitut skulle

enligt min

mening annars inte kunna fylla sitt syfte på ett effektivt sätt.

Visserligen

skulle man som ett alternativ kunna tänka sig att man skapar ett

regelsystem

avseende skatte- och avgiftsfordringar parallellt med en

skuldsaneringslag.

Enligt min mening är det emellertid att föredra att ha ett enhetligt

skuldsaneringssystem som har en så vid omfattning som möjligt. Detta

är också i

linje med de principer som bör bära upp ett skuldsaneringssystem,

bl.a.

principerna om att systemet bör vara generellt och syfta till en

totalreglering

av gäldenärens ekonomiska problem. Det nu sagda bör enligt min mening

också i

och för sig gälla fordringar på böter. Att förekomsten av

bötesfordringar ibland

vid den allmänna skälighetsprövningen kan bidra till att hinder anses

föreligga

mot skuldsanering har jag tidigare berört (avsnitt 4.3.3).

 Det allmännas skatte- och avgiftsfordringar bör alltså enligt min

mening

omfattas av en skuldsaneringslag och delta på samma villkor som andra

fordringar. Det innebär att det i skuldsaneringslagen bör tas in en

regel om att

de särskilda föreskrifter som finns i olika författningar om

eftergift och

nedsättning beträffande det allmännas fordringar inte behöver beaktas

vid den

lagreglerade skuldsaneringen. Detta innebär också att vissa ändringar

bör göras

i lagen (1993:892) om ackord rörande statliga fordringar m.m. Som jag

strax

återkommer till (avsnitt 4.6.3 och 4.6.4) bör regeln i

skuldsaneringslagen också

gälla också för andra offentliga subjekt, t.ex. myndigheter som

administrerar

studielån och försäkringskassan. I vissa fall bör det också vara

möjligt för en

myndighet att utan hinder av andra föreskrifter bevilja anstånd med

betalningen

av en fordran som inte omfattas av en skuldsanering. Formellt behöver

en sådan

regel inte begränsas till offentliga subjekt.

 Det som har sagts om svårigheterna att avgöra när en fordran har

uppkommit

gäller också skatter och avgifter. Allmänt kan sägas att vad gäller

inkomstskatt

fordringen i vart fall måste anses ha uppkommit när inkomståret har

gått ut. Ett

synsätt som förlägger uppkomsten så sent som till utgången av

inkomståret passar

bra i detta sammanahang. Det innebär nämligen att den inkomstskatt

som belöper

på det år under vilket skuldsaneringen inleds inte kommer att

omfattas av

skuldsaneringen. Frågan om hur skattefordringar som inte är till

beloppet

fastställda eller ännu inte förfallna till betalning vid tidpunkten

för

skuldsaneringens inledande tas upp i specialmotiveringen till 6 §

andra stycket

(jfr också avsnitt 4.6.8).

 Några remissinstanser påtalar särskilda problem när det gäller

skattefordringar

som grundar sig på skönstaxeringar. En skönstaxering kan bl.a. vara

föranledd av

att den skattskyldige inte har fullgjort sin deklarationsskyldighet.

En sådan

försummelse talar vid den allmänna skälighetsbedömning mycket starkt

mot att

bevilja vederbörande skuldsanering. Regelmässigt bör därför krävas

att en

gäldenär som önskar ifrågakomma för skuldsanering först ordnar upp

sina

mellanhavanden med skattemyndigheten i den meningen att han ger in de

fullständiga och korrekta deklarationer som han resterar med. Först

därefter bör

ett skuldsaneringsförfarande bli aktuellt för hans del. Det finns

dock enligt

min mening ingen anledning att generellt utesluta den som är

skönstaxerad från

skuldsaneringsförfarandet. Det är återigen önskemålet om ett

generellt och

flexibelt system som talar för en sådan ordning. Detta önskemål väger

enligt min

mening så tungt att det inte bör införas någon särreglering för de nu

diskuterade fordringarna.

 En annan fråga som har väckts av några remissinstanser är hur ett

beslut om

skuldsanering skall påverka gäldenärens möjlighet att vid taxering få

avdrag för

underskott av näringsverksamhet som hänför sig till tiden före

beslutet. Denna

situation torde bli ytterst ovanlig. Det kan dock ändå finnas

anledning att

uttryckligen reglera den. Enligt min mening är det då tämligen

självklart att

avdrag för underskott av näringsverksamhet inte bör medges för

skulder som

omfattas av ett beslut om skuldsanering. Jag återkommer till denna

fråga

(avsnitt 4.8.2).

4.6.3 Statliga studielån

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

sak med

mitt förslag.

 Remissinstanserna: De flesta instanserna tillstyrker utredningens

förslag.

Några instanser anser att fordringar på återbetalning av studielån

skall lämnas

utanför en skuldsanering eller i vart fall särbehandlas på något

sätt.

 Skälen för mitt förslag: Studiestöd regleras närmare i bl.a.

studiestödslagen

(1973:349). Studiemedel består främst av studiebidrag och studielån.

Studiemedelssystemet reformerades från och med den 1 januari 1989

(prop.

1987/88:116, bet. 1987/88:SfU26, rskr. 1987/88:328). Vid reformen

ändrades bl.a.

formerna för återbetalning av studielån. Den som fått studielån

enligt den gamla

ordningen skall återbetala lånet genom årliga avgifter. Dessa beror

på skuldens

storlek och antalet återbetalningsår samt räknas årligen upp med ett

särskilt

regleringstal. Enligt den nya ordningen skall ränta betalas på

studielånet.

Återbetalningen, inkusive ränta, skall göras med ett visst belopp

varje år.

Detta belopp - årsbeloppet - är fyra procent av låntagarens inkomst

enligt

senaste taxeringen. Särskilda regler finns både i det nya och gamla

systemet om

uppskov med eller nedsättning av det som skall återbetalas. Studielån

lämnas

även inom andra former av studiestöd än studiemedel, nämligen

särskilt

vuxenstudiestöd enligt 7 kap. studiestödslagen och enligt lagen

(1983:1030) om

särskilt vuxenstudiestöd för arbetslösa samt stöd enligt lagen

(1993:719) om

särskilt studielån för den som genomgår arbetsmarknadsutbildning.

 Det bör erinras om att de fordringar som det här rör sig om avser

många

gäldenärer och utgör ofta en väsentlig del av dessa gäldenärers

skuldbörda. Den

1 januari 1993 var 762 261 personer i det äldre systemet

avgiftsskyldiga. För

det stora flertalet var skuldsättningen måttlig. Cirka 85 procent

hade skulder

under 100 000 kr. Av de avgiftsskyldiga hade cirka 78 000 personer en

skuld i

storleksklassen 100 000 - 150 000 kr, cirka 26 000 en skuld om 150

000 -

200000 kr och 8 900 en skuld på 200 000 kr och däröver. Antalet

betalnings-

skyldiga låntagare i det nya systemet var 1993 cirka 215 000. Av

dessa hade 85

procent skulder under 100 000 kr. Cirka 28 000 hade skulder i

storleksklassen

100 000 - 150 000 kr och cirka 6 300 hade skulder över 150 000 kr. I

november

1993 fanns totalt cirka en miljon låntagare registrerade hos Centrala

studiestödsnämnden och deras totala skuldbelopp uppgick till omkring

65

miljarder kronor.

 Utredningen diskuterar i sitt betänkande om det finns skäl att

undanta

fordringar på återbetalning av statliga studielån från ett skuld-

saneringsförfarande. Utredningens slutsats blir att något sådant

undantag inte

bör göras. Som skäl för denna ståndpunkt anför utredningen följande.

Det är

viktigt att ett skuldsaneringsinstitut präglas av en totalsyn, så att

sikte tas

på gäldenärens samlade skuldbörda. Undantag bör endast komma i fråga

om det från

ett insolvensrättsligt betraktelsesätt finns bärande skäl. Sådana

skäl saknas

vad gäller studieskulder. Vidare innebär det förhållandet att så

många människor

har studieskulder ett starkt skäl för att låta studieskulder omfattas

av ett

skuldsaneringsförfarande. Ett undantag för dessa skulder skulle kunna

väsentligt

urholka effekten av ett skuldsaneringsinstitut. Visserligen får man

hålla i

minnet att en studieskuld är en skuld som påtas som en långsiktig

investering

för att senare i låntagarens liv ge utdelning i form av exempelvis

högre lön.

Detta är emellertid, enligt utredningen, inte något avgörande

argument mot att

låta fordringar avseende studiemedel ingå i ett

skuldsaneringsförfarande,

särskilt med tanke på skuldsaneringsinstitutets övergripande

rehabiliterande

syfte. Utredningen finner inte heller att studielånens konstruktion

skulle kunna

utgöra hinder mot att låta fordringar avseende studielån omfattas av

en

skuldsanering. Vad man därvid närmast har haft i åtanke är dels att

endast en

del av studielånet varje år förfaller till betalning och att de

studiesociala

myndigheterna inte lagligen kan säga upp resterande del till

omedelbar

betalning, dels att den studiesociala lagstiftningen i sig innehåller

särskilda

skyddsregler i form av möjligheter till anstånd och nedsättning.

Slutligen anför

utredningen att riskerna för missbruk av systemet med skuldsanering

inte

framträder på något särskilt vis i dessa fall. Utredningen pekar

också på att

kammarrätten i två domar från år 1986 har uttalat att statens

fordringar på

återbetalning av studiemedel i sin helhet skall omfattas av reglerna

om

offentligt ackord. Utredningens slutsats blir alltså att fordringar

på

återbetalning av studielån bör omfattas av ett

skuldsaneringsförfarande. Detta

ställningstagande gäller först och främst sådana poster som redan har

förfallit

till betalning. När det gäller poster som förfaller i framtiden

uttalar

utredningen som sin uppfattning att prövningsmyndigheten i varje

enskilt fall

måste pröva i vilken utsträckning dessa poster skall omfattas av en

skuldsanering. Anser prövningsmyndigheten att en skuldsanering blir

verkningslös

om inte förfallna poster tas med, bör det stå myndigheten fritt att

låta även

dessa omfattas av ett skuldsaneringsbeslut.

 Mot vad utredningen sålunda har anfört har de flesta

remissinstanserna inte

haft några invändningar att redovisa. Några instanser anser dock att

fordringar

på återbetalning av studielån bör särbehandlas eftersom

likabehandlingsprincipen

inte gör sig påmind med någon särskild styrka i dessa fall. Dessa

instanser

betonar att dessa skulder har karaktären av en investering som

betalar sig på

sikt.

 Jag kan i och för sig hålla med om vad de remissinstanser som vill

särbehandla

studieskulder har anfört. Till skillnad mot dessa instanser anser jag

emellertid

att önskemålet om en totalreglering av gäldenärens skuldsituation

medför att

även återbetalningskrav avseende studielån i princip bör omfattas av

en

skuldsanering. Även om man rent principiellt låter fordringar på

återbetalning

av studielån omfattas av en skuldsanering återstår frågan om detta

skall gälla

undantagslöst. Belopp som redan är förfallna bör enligt min mening

alltid

omfattas och dessa bör behandlas enligt likabehandlingsprincipen,

dvs. sättas

ned i samma utsträckning som övriga fordringar. Skälen härför är som

jag redan

har nämnt huvudsakligen desamma som för att studielånen principiellt

bör

omfattas av en skuldsanering, dvs. skuldsaneringens rehabiliterande

syfte.

 När det gäller belopp som förfaller i framtiden - såväl under den

tid som

betalningsplanen gäller som därefter - bör det däremot vara möjligt

att hantera

dessa poster mer flexibelt. Å ena sidan kan skuldsaneringens

rehabiliterande

syfte motverkas om gäldenären efter skuldsaneringen fortfarande har

kvar en stor

studieskuld. Å andra sidan kan en gäldenär som genom en skuldsanering

blivit av

med alla sina förfallna skulder - inklusive den del av studielånet

som har

förfallit till betalning - mycket väl tänkas vara kapabel att betala

av åter-

stående del av studieskulden allteftersom den förfaller till

betalning.

Förhållandena är heller inte helt jämförbara med de när gäldenären

har tagit ett

vanligt "banklån", eftersom studielån beviljas utan att en

affärsmässig

kreditprövning föregår utbetalningen. Studiestödslagen tillåter inte

heller att

säkerhet ställs eller att lånet i dess helhet sägs upp till omedelbar

betalning.

Detta talar för att man bör kunna bestämma i det enskilda fallet om

återbetalningsskyldigheten avseende studielån som förfaller efter det

att

skuldsanering har inletts skall omfattas av skuldsaneringen eller

inte.

 Enligt min uppfattning, som överensstämmer med utredningens, bör

därför även

den delen av skulden som förfaller i framtiden i princip omfattas av

en

skuldsanering men det bör i det enskilda fallet kunna bestämmas att

denna del

inte omfattas av skuldsaneringen. Med hänsyn till de skäl jag nyss

har redogjort

för bör man i de allra flesta fall utnyttja denna möjlighet till att

undanta den

del av studielånet som förfaller i framtiden från att omfatas av en

skuldsanering. Jag återkommer ytterligare till den frågan (avsnitt

4.6.8). I så

fall måste hänsyn tas till detta när man bestämmer vad gäldenären

skall få för-

behålla sig för egen del i samband med att betalningsplanen upprättas

(se

avsnitt 4.5.2); gäldenären måste ju i så fall förbehållas ett

särskilt belopp

för de studielån som förfaller till betalning under denna tid. I

mycket

sällsynta undantagsfall kan det dock mot bakgrund av

skuldsaneringsinstitutets

rehabiliterande syfte finnas skäl att låta även den del av

studielånet som

förfaller i framtiden omfattas av en skuldsanering. I så fall skall

även denna

del sättas ned med samma procentsats som övriga fordringar.

 Som jag tidigare har nämnt (avsnitt 4.6.2) bör det av

skuldsaneringslagen

uttryckligen framgå att offentliga subjekt, bl.a. de studiesociala

myndigheterna, skall ha möjlighet att medverka till en skuldsanering

enligt

skuldsaneringslagens bestämmelser utan hinder av vad som må vara

föreskrivet i

annan lagstiftning, exempelvis i studiestödslagen. Det kan nämligen

många gånger

främja en skuldsanering att gäldenären beviljas anstånd med

återbetalningen av

studielån under den tid en betalningsplan löper. På så sätt utökas

betalnings-

utrymmet och övriga borgenärer kan bättre tillgodoses. Det bör därför

finnas en

möjlighet för de studiesociala myndigheterna att bevilja en gäldenär

anstånd med

betalningen av en studielånsfordran som inte omfattas av

skuldsaneringen under

den tid en betalningsplan löper enligt skuldsaneringen. Ett sådant

anstånd bör

kunna beviljas även om andra föreskrifter inte skulle tillåta detta.

En sådan

möjlighet har också flera remissinstanser bl.a. Centrala

studiestödsnämnden

pekat ut som en framkomlig väg för att hantera studielån som

förfaller i

framtiden. Det är därför av vikt att kronofogdemyndigheten inom ramen

för de

regler som kommer att gälla för förfarandet inhämtar besked från den

myndighet

som administrerar återbetalningen av studielån i frågan om anstånd

har beviljats

eller kan komma att beviljas.

 Mitt nu gjorda ställningstagande gör inte de regler som finns i

studiestödslagen om anstånd och avskrivning överflödiga.

Skuldsaneringslagen

kompletterar i stället dessa regler, eftersom de tar sikte på andra

förhållanden

än att gäldenären är överskuldsatt.

4.6.4 Familjerättsliga underhållsbidrag

 Insolvensutredningen: Utredningen har ett annat principiellt synsätt

på hur

dessa fordringar skall behandlas. Konsekvenserna av detta synsätt

sammanfaller

dock i allt väsentligt med konsekvenserna av mitt förslag.

 Remissinstanserna: Flera instanser förordar att dessa fordringar

hålls utanför

en skuldsanering eller, om de skall omfattas, särbehandlas på något

sätt. Vissa

instanser anser däremot att det är viktigt att även dessa fordringar

omfattas av

en skuldsanering.

 Skälen för mitt förslag: Ett frågekomplex av stor praktisk betydelse

är hur

fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag skall behandlas i en

skuldsaneringslag. Dessa fordringar är särpräglade på flera sätt.

Visserligen är

de till karaktären privaträttsliga, men reglerna på området är på

olika sätt

utformade med inslag av närmast socialrättslig art. Även rent

fordringsrättsligt

behandlas de på ett sätt som i flera fall skiljer sig från andra

fordringsslag.

De särbehandlas också i exekutionsrättsliga sammanhang.

Underhållsbidrag löper

dessutom vanligen under en lång period. Det kan också vara omöjligt

att räkna

fram ett "nuvärde" på dessa fordringar.

 Insolvensutredningen uttalar att det inte är givet hur man bör

behandla

periodiskt förfallande fordringar, varav fordringar på

familjerättsliga

underhållsbidrag utgör en betydande grupp. Utredningen säger

beträffande just

fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag att det synes

naturligast att se

det som att sådana fordringar uppkommer först i samband med att varje

post

förfaller. En konsekvens av utredningens synsätt är att

underhållsbidragsbelopp

som redan har förfallit till betalning då en skuldsanering inleds

skall omfattas

av skuldsaneringen. Den sålunda ackumulerade förfallna skulden

behandlas enligt

huvudregeln, dvs. skrivs ned med samma procenttal som övriga

fordringar.

Fordringar som avser poster som förfaller i framtiden skulle däremot

med

utredningens synsätt över huvud taget inte omfattas av en

skuldsanering. Det

innebär att den framtida delen av underhållsskulden inte alls berörs

av en

skuldsanering. De poster som förfaller i framtiden, såväl under som

efter

betalningsperioden, skall alltså betalas på vanligt sätt bortsett

från

skuldsaneringen.

 Jag är för min del inte övertygad om det principiellt riktiga i

utredningens

synsätt i denna del, vilket delvis har att göra med den tveksamhet

som kan sägas

råda kring frågan när fordringar av olika slag uppkommer. Som jag

redan har sagt

är det inte lämpligt att i detta sammanhang generellt reglera den

frågan. Jag

håller däremot med om att utredningens synsätt i det stora hela får

praktiska

och ändamålsenliga konsekvenser i detta sammanhang. Enligt min mening

bör man

kunna lösa frågan om hur familjerättsliga underhållsbidrag skall

behandlas vid

en skuldsanering på följande sätt.

 Det rehabiliterande syftet bakom skuldsaneringsinstitutet talar rent

allmänt

för att även fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag bör

omfattas av en

skuldsanering enligt huvudregeln. Det gäller dock främst i fråga om

redan

förfallna poster. När det gäller poster som förfaller i framtiden är

det

rehabiliterande syftet inte ett lika framträdande skäl för att låta

dessa poster

omfattas av skuldsaneringen. Det är i stället övriga borgenärer som

kan ha ett

sådant intresse eftersom en annan lösning kan inskränka på deras

andel av

betalningsutrymmet.

 Det finns emellertid starka sociala skäl som talar för en

särbehandling av de

familjerättsliga underhållsbidragen. Till detta kommer att den

familjerättsliga

lagstiftningen innehåller regler som gör att den underhållsskyldige i

viss mån

kan få sin betalningsskyldighet anpassad till sin betalningsförmåga.

En kraftigt

skuldsatt gäldenär, som är kvalificerad för skuldsanering, bör ha

utnyttjat

dessa regler för att minska sin totala skuldbörda. Detta ligger redan

i kravet

på att gäldenären skall ha uttömt sina egna möjligheter att lösa sina

ekonomiska

problem innan han kan beviljas skuldsanering. Det är också möjligt

för den

underhållsskyldige att erhålla jämkning avseende redan förfallna

underhållsbidrag som inte är betalda (7 kap. 10 § föräldrabalken).

Till detta

kommer att fordringar på underhållsbidrag preskriberas redan efter

tre år (7

kap. 9 § föräldrabalken). Det finns alltså regler som gör att

underhållsskyldigheten kan anpassas till den underhållsskyldiges

betalningsförmåga. Dessa regler tar dock endast i begränsad

utsträckning hänsyn

till gäldenärens totala skuldbörda. En sådan ordning är också, vilket

utredningen påpekar, mest förenlig med nuvarande exekutionsrättsliga

grundsatser. Med hänsyn till detta och till de sociala skäl som

ligger bakom

bestämmelserna om underhållsskyldighet bör fordringar avseende

familjerättsliga

underhållsbidrag över huvud taget inte omfattas av en skuldsanering.

Det bör

därför uttryckligen föreskrivas att sådana fordringar faller utanför

en

skuldsanering. Det innebär att såväl redan förfallna som framtida

fordringar på

underhållsbidrag faller utanför en skuldsanering.

 Om bidragsförskott har betalats enligt lagen (1964:143) om

bidragsförskott

eller förlängt bidragsförskott enligt lagen (1984:1095) om förlängt

bidragsförskott för studerande, skall försäkringskassan kräva

tillbaka vad den

underhållsskyldige skulle ha betalat upp till ett belopp motsvarande

utbetalt

bidragsförskott. Det finns inte några sociala eller andra skäl att

låta dessa

fordringar falla utanför en skuldsanering. Som jag tidigare har

uttalat (avsnitt

4.6.2) bör en skuldsanering omfatta även det allmännas fordringar på

skatter och

avgifter. Det finns inte anledning att göra andra överväganden

beträffande

försäkringskassans återkrav av utgivna bidragsförskott. De bör därför

omfattas

av en skuldsanering i enlighet med huvudregeln. Också för dessa slags

fordringar

krävs en regel om att hänsyn inte behöver tas till de föreskrifter

som gäller i

fråga om av- och nedskrivning osv. (jfr avsnitt 4.6.2 och 4.6.3). Jag

vill

poängtera att jag här enbart syftar på sådana fordringar som har

förfallit till

betalning när skuldsaneringen inleddes. Försäkringskassans framtida

regresskrav

är inte en sådan villkorad fordran som omfattas av skuldsaneringen

(jfr avsnitt

4.6.8). Tvärtom följer av huvudregeln om att skuldsaneringen enbart

omfattar

fordringar som har uppkommit före den kritiska tidpunkten att dessa

fordringar

över huvud taget inte omfattas av en skuldsanering.

 Efter det att Lagrådet har avgivit sitt yttrande har uppmärksammats

att

förslagets utformning i denna delm innebär att underhållsfordringar

som grundar

sig på utländsk lagstiftning skulle komma att särbehandlas på ett

icke önskvärt

sätt. Förslaget beträffande de familjerättsliga underhållen har

därför justerats

så att såväl underhållsberättigade i andra länder som utländska

offentliga organ

behandlas på samma sätt som deras svenska motsvarigheter.

4.6.5 Fordringar förenade med panträtt m.m.

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

huvudsak

med mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar i

huvudsak

utredningens förslag utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Jag har nyss (avsnitt 4.6.2) förordat att

staten inte

med åberopande av sin förmånsrätt avseende skatte- och avgiftskrav

bör ställa

sig vid sidan av ett skuldsaneringsinstitut. Hur förhåller det sig då

med andra

fordringar som har förmånsrätt? Jag skall nu behandla frågan hur

fordringar

förenade med panträtt och vissa närbesläktade säkerhetsrätter bör

behandlas i

ett skuldsaneringssammanhang.

 Insolvensutredningen anser att det är självklart att fordringar som

är förenade

med panträtt i såväl lös som fast egendom liksom i tomträtt undantas

till den

del panten räcker till för betalning av fordringen. Retentionsrätt

jämställs i

förmånsrättshänseende med panträtt både vid utmätning och konkurs.

Motsvarande

bör enligt utredningen gälla vid skuldsanering.

 Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot en sådan

ordning. Det har

inte jag heller. Det förefaller välövervägt att fordringar förenade

med pant-

och retentionsrätt hålls utanför en skuldsanering till den del

säkerheten

förslår till betalning av fordringen. Något annat skulle exempelvis

kunna rubba

villkoren för omsättningen av fastigheter och därmed också villkoren

för

kreditgivningen, vilket ytterst skulle drabba hela

låntagarkollektivet och också

kunna inverka menligt på hela samhällsekonomin. Det finns anledning

att betona

att en skuldsanering inte påverkar panträtten som sådan. Bortsett

från

skuldsaneringen kan pantborgenären givetvis tillgodogöra sig

betalning ur panten

enligt de regler som gäller därför. Detta innebär i sin tur att

skuldsaneringsgäldenärens pantsatta egendom kan säljas exekutivt,

eller under

hand, utan att någon särskild hänsyn behöver tas till ett eventuellt

inlett

skuldsaneringsförfarande. Över huvud taget har det - vad panträtten

beträffar -

ingen betydelse om en försäljning sker före, under eller efter en

skuldsanering.

Enligt min mening finns det inget uttalat behov av att i

skuldsaneringslagen ta

in några särskilda regler som främjar överlåtelser i dessa fall.

Omvänt bör det

inte heller i skuldsaneringslagen ställas upp några särskilda hinder

häremot.

Det sagda innebär emellertid inte att fordringar förenade med

säkerhetsrätt

lämnas utanför en skuldsanering till den del de inte täcks av

säkerheten.

Tvärtom bör enligt min mening fordringen till den del som den inte

täcks av

säkerheten omfattas av en skuldsanering enligt huvudregeln. Det nu

sagda gäller

alltså det personliga betalningsansvaret för fordringen. En felaktig

bedömning

av säkerhetens värde kommer därigenom att främst drabba den aktuella

långivaren,

i stället för övriga borgenärer. En sådan avvägning förefaller i

allra högsta

grad rimlig. Det överensstämmer också med vad som rent faktiskt

gäller redan i

dag. En borgenär med pantsäkerhet kan aldrig vara säker på att få ut

mer än vad

panten inbringar. Den resterande fordran han har mot gäldenären

personligen

efter realisation av panten är ofta värdelös. I praktiken innebär det

sagda att

en borgenär senast i samband med skuldsaneringen bör realisera

panten. Om så

inte sker vet man inte till hur stor del av fordringen panten

förslår, vilket i

sin tur innebär att såväl "pantfordran" som inte omfattas av

skuldsaneringen,

som "restfordran" är till beloppen okända. I ett sådant fall måste

man bestämma

om "restfordran" skall omfattas av skuldsaneringen eller inte. Jag

kommer

nämligen i det följande att föreslå att man i det enskilda fallet

skall kunna

bestämma att en fordran som är till beloppet obestämd inte skall

omfattas av

skuldsaneringen (avsnitt 4.6.8).

 Av stort intresse är det att något beröra de praktiska

konsekvenserna av det

mycket vanliga fallet att den pantsatta egendomen utgör gäldenärens

bostadsfastighet eller bostadsrättslägenhet. Insolvensutredningens

förslag

bygger i denna del på den danska regleringen. Där har man inga

särskilda

bestämmelser om hur man skall hantera situationen att gäldenärens

bostad är

belastad med någon säkerhetsrätt. Enligt uppgift löser man detta från

fall till

fall i Danmark. Endera säljs gäldenärens bostad och ifrågavarande

borgenärer får

då betalt ur egendomen vid försäljningen. Eventuellt resterande

fordran saneras

på vanligt sätt. Eller så får gäldenären behålla sin bostad.

Betalningen av de

pantsäkrade fordringarna får då tas ur det belopp som gäldenären har

rätt att

förbehålla sig för bostadskostnader. Inte sällan bereder dessa

situationer vissa

problem i den praktiska hanteringen, bl.a. kan det under flera år

efter en

skuldsanering vara oklart vilka fordringar som har sanerats. Enligt

dansk praxis

är det heller inte möjligt att mot en pantborgenärs vilja sanera en

fordran som

är förenad med pantsäkerhet i fast egendom, om fastigheten inte

säljs. I Norge

har man valt att lagreglera frågan. Huvudregeln är att gäldenärens

ägda bostad

skall realiseras senast i samband med skuldsaneringen. Denna

huvudregel är

formulerad som en skyldighet för gäldenären att sälja bostaden. Den

norska lagen

innehåller också regler om värdering och försäljning av fastigheter

m.m. som ett

led i själva skuldsaneringsförfarandet. Undantag från skyldigheten

att sälja

bostaden kan göras i vissa fall. Exempelvis kan gäldenären få bo kvar

om

kostnaderna för bostaden (räntor m.m.) inte är större än vad det

skulle kosta

för honom att skaffa en ersättningsbostad. I praktiken innebär en

tillämpning av

en undantagsregel, liksom i Danmark, att borgenärer med pantsäkerhet

får betalt

inom ramen för gäldenärens förbehållsbelopp. I Finland har en i viss

mån

liknande lösning valts.

 Mitt förslag innebär följande. I de fall gäldenärens fastighet har

sålts

frivilligt eller exekutivt innan ett skuldsaneringsförfarande inleds

har

pantborgenären fått betalt för sin fordran ur köpeskillingen vid

försäljningen.

Den eventuella restfodran som pantborgenären har - som ju då är till

beloppet

bestämd - behandlas vid en skuldsanering som vilken annan fordran som

helst. Om

fastigheten säljs under förfarandets gång gäller i princip detsamma.

I dessa

fall uppstår inga särskilda praktiska problem. I många fall torde

gäldenärens

boendekostnader överstiga vad som kan vara skäligt att förbehålla

honom för

boendet. I sådana fall bör givetvis egendomen realiseras innan det

kan bli

aktuellt för honom att ansöka om skuldsanering.

 Även om man normalt bör realisera den pansatta fastigheten kan det i

många fall

emellertid vara lämpligt att gäldenären bor kvar i sin ägda bostad

efter en

skuldsanering. Inte bara sociala, utan även rent ekonomiska skäl kan

tala för en

sådan lösning. Även hänsyn till fastighets- och

bostadsrättsomsättningen i

allmänhet talar för att en sådan lösning bör vara möjlig. En

förutsättning för

att en sådan lösning skall bli aktuell är givetvis att gäldenärens

bostadsstandard inte överstiger vad som är nödvändigt för honom och

hans familj

och att den inte i någon mer nämnvärd utsträckning inkräktar på

betalnings-

utrymmet till nackdel för övriga borgenärer. Gäldenären bör alltid få

förbehålla

sig en viss del av sina inkomster för sin omedelbara försörjning. I

det ingår

skäliga bostadskostnader. Därvid bör de schabloner för

bostadskostnader som

följer av 15 kap. 6 a § utsökningsbalken tjäna som vägledning (se

avsnitt

4.5.2). Det bör dock vara möjligt att frångå dessa schabloner. Det

kan vara

motiverat om exempelvis det rehabiliterande syftet med en

skuldsanering skulle

riskera att gå om intet, om gäldenären inte kan behålla sitt hem. Av

hänsyn

bl.a. till övriga borgenärer kan man självfallet inte avvika från den

vägledande

schablonen i någon större utsträckning.

 Om fastigheten sålunda är kvar hos gäldenären vid skuldsaneringen

uppstår

frågan hur den pantsäkrade fordringen skall behandlas. Till den del

panten

förslår omfattas fordringen inte av skuldsaneringen enligt mitt

förslag. Det

betyder att gäldenären med användande av det utrymme han bör få

förbehålla sig

för bostadskostnader skall kunna betala räntor och amorteringar

avseende den

delen till panthavaren och att dessa betalningar även i

fortsättningen kan göras

enligt vad som sedan tidigare har gällt mellan parterna. På något

sätt måste det

emellertid bestämmas hur stor fordran skall vara som inte omfattas av

skuldsaneringen. Det bör exempelvis vara möjligt att på grundval av

ett

värderingsintyg beträffande fastigheten bestämma hur stor del av

pantborgenärens

fordran som täcks av panten och hur stor hans restfordran, som då

omfattas av

skuldsaneringen, därmed skall anses vara. Kan man på detta sätt

bestämma hur

stora de två delarna av borgenärens fordran skall anses vara kan man

undvika en

"onödig" försäljning av fastigheten eller lägenheten. I sista hand

får det

ankomma på ifrågavarande borgenär att visa till vilket belopp panten

förslår.

 Samma överväganden kan göras beträffande fordringar som innan

skuldsaneringen

inleddes har erhållit förmånsrätt genom utmätning eller genom

betalningssäkring.

Av detta följer att fordringar för vilka verkställighet har ägt rum

innan beslut

har fattats om att skuldsanering skall inledas bör undantas vid

skuldsanering i

den utsträckning som egendomen vari förmånsrätten gäller förslår till

att täcka

fordringen. Som jag kommer att redovisa senare bör det dock inte gå

att skaffa

sig sådan förmånsrätt när väl ett skuldsaneringsförfarande har

inletts.

 De legala förmånsrätter som följer av 6 och 7 §§ förmånsrättslagen

(1970:979)

kan aktualiseras även vid privatpersoners insolvens. De legala

förmånsrätterna

utmärks av att säkerheten uppstår utan att fastighetsägaren eller

tomrättsinnehavaren pantsätter egendomen. Det krävs alltså ingen

pantförskrivning. Säkerheten belastar egendomen i fråga ändå, direkt

med stöd av

lag. Exempel på sådana legala förmånsrätter som nu nämnts, s.k.

reallaster, är

enligt 6 § 1 förmånsrättslagen förmånsrätt för fordringar enligt

lagen

(1966:701) om vissa gemensamhetsanläggningar och lagen (1970:990) om

förmånsrätt

för fordran på grund av fastighetsbildning och enligt 7 § 1

förmånsrättslagen

fordran på tomrättsavgäld. Legala förmånsrätter enligt 7 § 2

förmånsrättslagen

motsvarar 6 § 1 förmånsrättslagen men har ett betydligt snävare

tillämpningsområde. Enligt min mening finns det i och för sig inte

samma skäl

för särbehandling av de legala förmånsrätterna som när det gäller

fordringar som

är förenade med panträtt. Det är dock konsekvent att behandla

fordringar

förenade med legal förmånsrätt på samma sätt som fordringar förenade

med

panträtt. Om de förstnämnda fordringarna skulle särbehandlas på något

sätt

skulle det också kunna försvåra fastighetsförsäljningar i samband med

en

skuldsanering. Fordringar förenade med förmånsrätt enligt 6 och 7 §§

förmånsrättslagen bör därför samtliga falla utanför en

skuldsanering.Övriga

förmånsrätter synes - med undantag för borgen, som jag återkommer

till - inte ha

någon betydelse vid fysiska personers insolvens. Flertalet

förmånsrätter har

betydelse enbart i kommersiella sammanhang och rör därför inte

förhållandena vid

skuldsanering, som ju endast avser privatpersoner som inte är

näringsidkare. Det

är därför inte nödvändigt att införa några bestämmelser i

skuldsaneringslagen om

hur fordringar förenade med dessa förmånsrätter skall behandlas.

 Avslutningsvis skall endast några ord sägas om det fall då tredje

man gör

gällande separationsrätt beträffande egendom som finns i gäldenärens

besittning.

Hur sådana konflikter mellan tredje man och borgenärskollektivet

skall lösas är

inte reglerat i den exekutionsrättsliga lagstiftningen, såsom

exempelvis

utsökningsbalken eller konkurslagen. Visserligen kan man tänka sig

att vissa

frågor om hur olika separationsanspråk skall hanteras i ett

skuldsaneringsförfarande skulle kunna lagregleras. I de fall det är

fråga om en

separat rätt till viss egendom, som inte är knuten till något anspråk

på

betalning, uppkommer inga särskilda problem i och med en

skuldsanering. Med den

utformning jag föreslår berörs nämligen inte anspråket på att få ut

egendomen av

att gäldenären erhåller skuldsanering. Eftersom en skuldsanering bör

innebära

att ett fordringsanspråk beloppsmässigt sätts ned eller helt faller

bort kan det

däremot vara av intresse att redovisa hur en med ett fordringsanspråk

i pengar

förenad säkerhet i form av separationsrätt skall behandlas. Ett

exempel är när

varor har sålts på avbetalning mot säkerhet i form av

återtagandeförbehåll. I

det stora flertalet fall torde i och för sig fordringshavaren redan

ha utnyttjat

sin återtaganderätt på grund av betalningsförsummelse från

gäldenärens sida. Det

behöver dock inte alltid vara så. När ett skuldsaneringsförfarande

inleds kan

man tänka sig att borgenären inte har haft rätt att göra sin

kontraktsenliga

återtaganderätt gällande (jfr 25 § konsumentkreditlagen), eller att

han av andra

skäl har avstått från detta. I det senare fallet får han naturligtvis

i

skuldsaneringsförfarandet göra sin återtaganderätt gällande enligt

kontraktet

och de regler som i övrigt kan gälla. Några regler om detta är inte

nödvändiga i

skuldsaneringslagen. Borgenärens eventuella restfordran omfattas

sedan av

skuldsaneringen enligt de regler som anges i skuldsaneringslagen. I

det fallet

att rätten till återtagande ännu inte har inträtt får man förutsätta

att

gäldenären frivilligt återlämnar varan och gör upp med borgenären.

Gäldenären

bör nämligen inte kunna hindra ett återtagande med att åberopa en

klausul i ett

kontrakt eller en regel av konsumentskyddande karaktär samtidigt som

han begär

att få förmånen av en skuldsanering. Ett sådant agerande från

gäldenärens sida

bör betraktas som ett klart fall av bristande medverkan, vilket bör

medföra att

en ansökan om skuldsanering avslås, till och med redan vid en initial

prövning

(jfr avsnitt 4.7).

 Vad kommer då att gälla för det fall att en borgenärs

återtaganderätt av någon

anledning inte har uppmärksammas vid en skuldsanering? Visserligen

bör det inte

inträffa, eftersom gäldenären i sin ansökan om skuldsanering bl.a.

skall uppge

om innehar avbetalningsgods (se avsnitt 4.7.1). Men det kan inte

uteslutas att

det händer någon gång. Innebörden av skuldsaneringen är att

borgenärens fordran

i pengar har satts ned med en viss procent. Återtaganderätten som

sådan berörs

dock inte av skuldsaneringen. Vad blir då följden om borgenären i

detta läge

vill utnyttja sin återtaganderätt? Av 21 och 25 §§

konsumentkreditlagen följer

bl.a. att gäldenären måste vara i visst kvalificerat

betalningsdröjsmål för att

borgenären skall ha rätt att återta varan (se härom prop. 1991/92:83

och prop.

1976/77:123). När det efter en skuldsanering skall bedömas om

gäldenärens

betalningsdröjsmål är av det kvalificerade slag som anges i 21 §

konsumentkreditlagen får man givetvis utgå från lagens definitioner i

detta

hänseende. Skuldsaneringen innebär dock en väsentlig förändring i

förhållandet

mellan parterna. Själva innebörden av en skuldsanering är att

borgenärens

fordran i pengar sätts ned. Detta betyder i sin tur att borgenärens

penningfordran uppgår till det belopp den lyder på efter saneringen

minskat med

eventuella betalningar enligt betalningsplanen. Detta belopp, som

alltså är det

belopp som gäldenären resterar med, kommer i många fall vara så lågt

att ett

återtagande enligt konsumentkreditlagens regler inte kan komma i

fråga. Om ett

återtagande skulle vara möjligt enligt dessa regler innebär

avräkningsregeln i

27 § konsumentkreditlagen att ett återtagande blir mycket förmånligt

för

gäldenären, eftersom denne skall tillgodoräknas värdet av varan. Det

sagda

innebär att borgenärens återtaganderätt genom skuldsaneringen har

blivit i det

närmaste värdelös. Situationen är dock mer teoretisk än praktisk

eftersom denna

situation endast kan uppkomma i de fall -ganska osannolika - då

borgenären inte

har gjort sin återtaganderätt gällande senast vid skuldsaneringen.

Det finns

därför inte anledning att särskilt reglera denna fråga.

 Jag återkommer i det följande (avsnitt 4.6.7) till vad som bör gälla

i de fall

gäldenärens betalningsskyldighet motsvaras av en skyldighet för

borgenären att

även i framtiden tillhandahålla en motprestation. Vad jag har närmast

har i

åtanke är hyresförhållanden av olika slag.

4.6.6 Fordringar förenade med borgen som säkerhet m.m.

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag överensstämmer med mitt

förslag.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser har påtalat att fordringar

förenade

med borgen som säkerhet innebär särskilda problem i ett skuld-

saneringssammanhang.

 Skälen för mitt förslag: Hur fordringar som är förenade med säkerhet

i form av

borgen bör behandlas i en skuldsaneringslag fordrar vissa närmare

överväganden.

Den försöksverksamhet som har bedrivits med skuldsaneringsverksamhet

visar att

dessa fordringar förorsakar inte obetydliga problem. Detta har att

göra med att

borgensåtagandet ofta har ingåtts av en nära anförvant eller vän till

gäldenären, som gjort sitt åtagande på icke-affärsmässiga grunder. I

stället har

den blivande borgensmannen känt sig mer eller mindre "tvingad" att

åta sig

borgensansvaret. Åtagandet beskrivs också ofta -såväl av långivare

som

huvudgäldenär - som enbart en formsak. De praktiska svårigheterna i

skuldsaneringsammanhang beror inte minst på att huvudgäldenären i det

längsta

prioriterar betalningen av de lån som är förenade med borgen som

säkerhet av

hänsyn till de vänner och släktingar som har gjort borgensåtagandet.

Det finns

med andra ord i många fall ett starkt känslomässigt incitament för

huvudgälde-

nären att gynna dessa fordringsägare framför andra. Huvudgäldenären

kan därför

ibland ha svårt att acceptera likabehandlingsprincipen, vilket medför

att han

avstår från att ansöka om skuldsanering.

 Jag har full förståelse för den nu beskrivna problematiken. Trots

detta har jag

svårt att se hur man skulle kunna motivera att dessa fordringar

skulle undantas

från likabehandlingsprincipen. Det är inte möjligt att låta

borgensansvaret

falla bort enbart av det skälet att huvudgäldenären har ekonomiska

bekymmer som

kvalificerar honom för skuldsanering. Och om gäldenären försätts i

konkurs

faller borgensansvaret ut under alla förhållanden. Möjligheten att

utnyttja bor-

gen som säkerhet skulle rubbas i grunden om en skuldsanering skulle

få en sådan

verkan på borgensansvaret. Det är inte heller möjligt att låta

fordringar

säkrade med borgen falla utanför en skuldsanering. Det skulle på ett

otillbörligt sätt gynna en borgenär med en sådan fordran på bekostnad

av övriga

borgenärer. Jag har också vid upprepade tillfällen hävdat vikten av

att

likabehandlingsprincipen upprätthålls så långt det över huvud taget

är möjligt.

Tilltron till ett skuldsaneringsinstitut är i mångt och mycket

förbunden med att

undantag från principen endast görs då mycket starka skäl talar för

det. Den

redovisade problematiken innebär inte sådana skäl. Fordringar

förenade med

borgen som säkerhet bör därför omfattas av en skuldsanering enligt

huvudregeln.

 Det sagda innebär att om det bland fordringarna mot en

skuldsaneringsgäldenär

finns en fordran som har borgen som säkerhet, så omfattas fordringen

av ett

skuldsaneringsbeslut enligt huvudregeln. Om borgenären inte alls vänt

sig mot,

eller inte fått ut något av borgensmannen, innebär det att borgenären

i

skuldsaneringsärendet har att bevaka sin fordran fullt ut. Det som

borgenären

erhåller genom betalningar enligt skuldsaneringsbeslutet påverkar

borgensmannens

ansvar såtillvida att borgensansvaret sätts ned i motsvarande mån.

Detta hänger

samman med huvudprincipen om borgens accessoriska karaktär. I övrigt

påverkar

skuldsaneringen inte förhållandet mellan borgenären och

borgensmannen.

Borgensmannen ansvarar alltså gentemot borgenären enligt sitt

ursprungliga

åtagande, trots att gäldenärens skuld har satts ned. Borgenären kan

alltså

därför driva in fordringen till den del gäldenären inte har betalt

hos borgens-

mannen utan hinder av gäldenärens skuldsanering.

 Om det är så att det är skuldsaneringsgäldenären som bland sina

skulder har en

skuld som härrör från ett borgensåtagande, behandlas den skulden som

vilken

annan skuld som helst. Det som borgenären erhåller genom ett

skuldsaneringsbeslut påverkar på samma sätt som nyss beskrevs

huvudgäldenärens

betalningsansvar gentemot borgenären. Skillnaden mellan detta fall

och det förra

är att borgensmannen (skuldsaneringsgäldenären) här får ett

regresskrav gentemot

huvudgäldenären beträffande den del av fordringen han tvingas infria.

Detta

regresskrav får han att driva in hos huvudgäldenären på vanligt sätt.

Detta

regresskrav blir alltså en tillgång hos skuldsaneringsgäldenären. I

praktiken

torde den emellertid ofta vara värdelös.

 Om huvudgäldenären är föremål för skuldsanering och borgensmannen

ännu inte har

infriat sitt borgensåtagande, uppstår frågan hur man bör behandla den

situationen. Borgensmannen vet ju inte då om han så småningom kan

tvingas att

infria sitt borgensåtagande. Man kan då säga att borgensmannen har

ett villkorat

regresskrav mot huvudgäldenären. Kravet är nämligen beroende dels av

hur

förhållandet mellan borgenären och huvudgäldenären utvecklar sig,

dels av hur

borgenären kommer att agera gentemot borgensmannen. Denna villkorade

fordran som

borgensmannen sålunda har mot huvudgäldenären bör i ett

skuldsaneringsförfarande

i princip behandlas på samma sätt som andra villkorade fordringar.

Jag

återkommer strax (avsnitt 4.6.8) till den situationen att ett

borgensansvar vid

tidpunkten för skuldsaneringen ännu inte är utlöst. Den vanligaste

situationen

torde ändå bli den att borgensansvaret redan har utlösts när en

skuldsanering

beträffande huvudgäldenären aktualiseras. I praktiken kan man

misstänka att det

i många fall kommer att leda till att en skuldsanering aktualiseras

för såväl

huvudgäldenären som borgensmannen. Som jag återkommer till är det

inget hinder

att handlägga flera skuldsaneringsärenden gemensamt när ett

tillräckligt starkt

samband finns, även om en ansökan aldrig bör kunna avse fler än en

gäldenär.

4.6.7 Ömsesidiga fordringsförhållanden

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag innehåller inte

någon

direkt motsvarighet till mitt förslag.

 Remissinstanserna: Några instanser framhåller att det kan medföra

problem om

man tillåter skuldsanering av borgenärens fordran i de fall hans rätt

till

betalning är beroende av att han tillhandahåller en motprestation

även i

framtiden.

 Skälen för mitt förslag: En kategori av fordringar där det finns ett

klart

behov av särreglering är fordringar som är förenade med en löpande

utväxling av

prestationer. Hit hör först och främst hyresfordringar av olika slag.

Det kan

exempelvis vara fråga om hyra (leasing) av bilar eller andra lösa

saker. Det kan

visserligen förutsättas att sådana rättsförhållanden i allmänhet

redan är av-

vecklade när en skuldsanering aktualiseras. Är så inte fallet bör de

avvecklas

redan i en inledande fas av förfarandet. För en sådan avveckling

behövs inga

särskilda regler i skuldsaneringslagen. Avvecklingen får i stället

ske enligt

avtalen eller allmänna regler. Det finns anledning att påpeka att

gäldenären

även under ett skuldsaneringsförfarande behåller sin rådighet på det

civilrättsliga planet och att en förutsättning för att han över huvud

taget

skall erhålla skuldsanering är att han aktivt medverkar till att nu

diskuterade

rättsförhållanden avvecklas i enlighet med vad som må gälla i det

enskilda

fallet. Bristande medverkan härvidlag från gäldenärens sida bör kunna

medföra

att hans ansökan om skuldsanering avslås.

 Det kan dock finnas fordringsförhållanden av nu diskuterat slag som

inte är

avvecklade när en skuldsanering aktualiseras och som kanske inte

heller bör

avvecklas. Ett exempel är bostadshyresförhållanden. En skuldsanering

bör

givetvis inte innebära att en hyresgäst i framtiden erhåller

rabatterad hyra för

den bostad han bor kvar i. Däremot finns det oftast ett intresse av

att

gäldenären kan bo kvar i sin hyrda lägenhet. En skuldsanering bör

normalt inte

motverka detta. Fordringsförhållanden som innebär en fortlöpande

utväxling av

prestationer bör därför inte omfattas av en skuldsanering såvitt

avser framtida

betalningar. Det finns ingen anledning att en sådan regel skall

begränsas till

enbart bostadshyresförhållanden. Det är däremot enligt min mening

inget som

hindrar att uthyrarens krav på redan förfallna hyresbelopp omfattas

av en

skuldsanering. I dessa fall har han redan tillhandahållit sin

prestation och kan

aldrig få den åter eller tillhandahålla den till någon annan. Kravet

är

beträffande dessa poster reducerat till ett ensidigt betalningskrav.

Skuldsaneringsinstitutets rehabiliterande syfte talar dessutom starkt

för att

låta dessa poster omfattas av en skuldsanering.

 Den nu beskrivna ordningen inkräktar normalt inte heller på det

betal-

ningsutrymme som kan finnas. Bostadskostnad omfattas ju av vad

gäldenären skall

ha rätt att förbehålla sig för egen del. Om gäldenären innehar en

mycket dyr

bostadslägenhet kan dock den föreslagna lösningen inskränka

betalningsutrymmet

för övriga borgenärer. Denna situation skall emellertid inte behöva

uppstå. Om

en gäldenärer över huvud taget skall kunna komma i åtnjutande av

skuldsanering

skall han först ha reducerat sina bostadskostnader till vad om är

absolut

nödvändigt. Vägrar gäldenären att avveckla sitt dyra boende är det en

omständighet som regelmässigt bör medföra att en ansökan om

skuldsanering

avslås.

 Fordringar som förutsätter ett ömsesidigt utväxlande av prestationer

bör alltså

inte omfattas av en skuldsanering vad avser belopp som ännu inte har

förfallit.

Redan förfallna belopp bör däremot omfattas av en skuldsanering på

samma villkor

som andra fordringar.

 Att förfallna belopp omfattas av skuldsaneringen hindrar givetvis

inte

skuldsaneringsgäldenärens motpart från att göra gällande regler i

avtalet eller

regler som följer av det, som ger honom rätt att tillgripa sanktioner

på grund

av avtalsbrott från skuldsaneringsgäldenärens sida. En avtalsklausul

som

exempelvis ger motparten hävningsrätt vid betalningsförsummelse

berörs i sig

inte av en skuldsanering. Därvid är emellertid att beakta att den

sanerade delen

av ett fordringsbelopp inte kan behandlas som obetalt.

4.6.8 Villkorade fordringar m.m.

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer i

sak med

mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar i huvudsak utredningens

förslag

utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: När det gäller frågan om villkorade

fordringar och

fordringar som ännu inte är till beloppet fastställda eller förfallna

föreslår

utredningen att prövningsmyndigheten efter skälighet skall bestämma

vad som

skall gälla beträffande dem vid en skuldsanering. Inte någon av

remissinstanserna har haft något att invända mot detta.

 Jag instämmer i utredningens förslag, men vill särskilt betona

följande.

Villkorade fordringar bör regelmässigt omfattas av en skuldsanering i

enlighet

med huvudregeln. Det innebär att även en sådan fordran omfattas av en

skuldsanering om den har uppkommit före den kritiska dagen, dvs. den

dag

kronofogdemyndigheten beslutar att inleda skuldsanering. Ett villkor

kan dock

ibland ha den innebörden att en fordran inte har uppkommit innan en

viss

händelse har inträffat. I sådant fall medför en tillämpning av

huvudregeln att

en sådan fordran inte kommer att omfattas av en skuldsanering. Det

kan dock

förekomma fall då villkoren är så komplicerade eller så

svåröverblickbara att

det är svårt att fastställa om en fordran redan har uppkommit eller

om det

enbart är så att en fordran - beroende på villkoret - kan komma att

uppstå i

framtiden. Även i de fall man anser att en fordran har uppkommit kan

ett villkor

vara så utformat att det inte alltid är givet att fordringen bör

omfattas av en

skuldsanering. Det bör därför finnas en möjlighet att bestämma att en

sådan

fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen, vilket innebär att

borgenären

när villkoret väl uppfylls, skall få full betalning för sin fordran.

Givetvis

bör gäldenären inte i dessa fall få förbehålla sig någon del av sin

inkomst för

betalning av sådana fordringar som ännu inte har aktualiserats.

Möjligheten att

bestämma att en sådan fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen

bör

utnyttjas i alla de fall där det inte framstår som helt klart att

villkoret inom

kort kommer att uppfyllas på ett sådant sätt att

betalningsskyldigheten

inträder. Om man väljer att låta en villkorad fordran omfattas av

skuldsaneringen skall den behandlas på samma sätt som övriga

fordringar. Det

innebär att det i skuldsaneringen skall anges vilken procentandel av

fordringen

som skall betalas och att det i betalningsplanen skall bestämmas när

och hur den

skall betalas.

 I fråga om fordringar som är beroende av villkor bör särskilt nämnas

en

borgensmans villkorade regressfordran mot en skuldsaneringsgäldenär.

Ett sådant

regresskrav bör, som jag nyss har berört (avsnitt 4.6.6), behandlas

som vilken

fordran som helst i de fall borgensmannen redan har infriat sitt

åtagande.

Annorlunda kan det förhålla sig när borgensansvaret vid tidpunkten

för

skuldsaneringen ännu inte har gjorts gällande. Ett borgensåtagande

anses i

princip innebära att en villkorad regressfordran uppkommer i och med

att

borgensmannens åtagande gentemot borgenären görs. Fordran har alltså

uppkommit

då, men den är villkorad. Ett sådant synsätt bör med fördel kunna

användas i

skuldsaneringssammanhang. På vilket sätt den är villkorad kan

variera. Det beror

bl.a. på innehållet i det avtal i vilket borgensåtagandet har gjorts

och hur

rättsförhållandet mellan borgenären och huvudgäldenären har fortsatt

att

utveckla sig. Ofta är det dock beroende av huvudgäldenären om

borgensmannen

någonsin behöver infria sitt åtagande.

 Om en borgensman efter en skuldsanering, men under den tid som en

betalningsplan löper, tvingas infria sitt borgensåtagande, innebär

det att

borgensmannen träder in i borgenärens rätt till betalning enligt

betalningsplanen. Det bör därför i skuldsaneringen erinras om

borgensmannens

villkorade regressanspråk. Om borgensmannen tvingas infria sitt

åtagande efter

det att en eventuell betalningsplan har löpt till ända, innebär det

att han över

huvud taget inte kan göra sitt regresskrav gällande. Å andra sidan

har då

borgenärens krav mot borgensmannen reducerats med vad borgenären fått

ut i

enlighet med betalningsplanen från gäldenären. Resultatet för

borgensmannen blir

på så sätt beloppsmässigt detsamma oavsett om han får infria sitt

åtagande under

den tid en betalningsplan löper eller först efter det att den tiden

löpt ut.

Resultatet blir också detsamma som om borgensmannen infriat sitt

åtagande före

skuldsaneringen och således har deltagit med sitt regresskrav enligt

huvudregeln.

 Om skuldsaneringsgäldenären i stället är borgensman innebär det att

borgenären

har ett anspråk mot honom som är villkorat av att huvudgäldenären

brister i sina

skyldigheter gentemot borgenären. Huvudgäldenären har ingen

regressrätt mot

borgensmannen. I dessa fall får man bestämma om borgenärens

villkorade fordran

skall omfattas av skuldsaneringen eller inte. Om huvudgäldenären har

betalat och

alltjämt betalar till borgenären enligt de villkor som gäller finns

ingen

anledning att låta det villkorade borgenskravet omfattas av

skuldsaneringen. I

ett sådant fall talar nämligen mycket för att det aldrig skall behöva

aktualiseras. En sådan lösning medför också att borgenärens säkerhet

formellt

inte påverkas av borgensmannens skuldsanering.

 Även fordringar som är obestämda till beloppet bör falla in under

den nu

diskuterade undantagsregeln, dvs. det bör vara möjligt att i det

enskilda fallet

bestämma om en sådan fordran skall omfattas av skuldsaneringen eller

inte.

 Som jag tidigare (avsnitt 4.3.3) nämnt bör förekomsten av en

skadeståndsfordran

ofta utgöra hinder mot skuldsanering. Detta hinder bör emellertid

inte vara

absolut, vilket innebär att det är tänkbart att det i en

skuldsanering kan

förekomma till beloppet ännu ej bestämda skadeståndsfordringar. Den

föreslagna

regeln om att det i varje enskilt fall skall bestämmas om till

beloppet

obestämda fordringar skall omfattas av en skuldsanering, bör gälla

även sådana

skadeståndsfordringar. Osäkerhetsmomenten kan många gånger vara så

stora att en

tillämpning av regeln på en skadeståndsfordran leder till att den

helt bör

lämnas utanför skuldsaneringen. Det kan t.ex. uppstå svårigheter när

det gäller

att bestämma om och med vilket belopp en sådan fordran skall betalas.

Å andra

sidan riskerar man att skuldsaneringens rehabiliterande verkan skulle

gå

förlorad om det inte vore möjligt att låta sådana fordringar

omfattas.

Förekomsten av en sådan fordran kan också medföra att gäldenärens

ekonomiska

förhållanden över huvud taget bedöms som så osäkra att skuldsanering

inte kan

beviljas.

 Ytterligare en fråga som jag skall behandla i detta avsnitt är

frågan hur

fordringar som förfaller i framtiden bör behandlas. Jag har redan

redovisat hur

fordringar på studielån och bidragsförskott som ännu inte har

förfallit till

betalning bör behandlas (avsnitt 4.6.3 och 4.6.4).

Insolvensutredningen utgår

från det principiella synsättet att vissa fordringar som förfaller

successivt i

framtiden också uppkommer successivt i framtiden. Som jag redan har

uttalat är

jag tveksam till det riktiga i detta synsätt, i vart fall går det

enligt min

mening inte generellt att slå fast att det förhåller sig så.

Fordringar som

förfaller successivt i framtiden innebär dock vissa problem i ett

skuldsane-

ringssammanhang. Man måste beträffande sådana fordringar ta ställning

dels till

om de över huvud taget skall omfattas av en skuldsanering, dels hur

de i så fall

skall behandlas.

 Det torde vara förhållandevis ovanligt att det förekommer ännu inte

förfallna

fordringar när en skuldsanering aktualiseras. Det kan dock inträffa

att sådana

fordringar finns. I enlighet med huvudregeln omfattas de av

skuldsaneringen i

och med att de har uppkommit före den kritiska tidpunkten, dvs. den

dag

skuldsanering inleddes. Det finns enligt min mening inte skäl att

generellt

undanta dessa fordringar från skuldsaneringen. Eftersom det kan röra

sig om så

skiftande förhållanden är det inte möjligt att i lagen ge några

närmare

föreskrifter om detta. Även beträffande dessa fordringar bör det

därför vara

möjligt att i varje enskilt fall bestämma om de skall omfattas av

skuld-

saneringen eller inte. Om man väljer att låta en sådan fordran

omfattas av

skuldsaneringen skall den normalt behandlas på samma sätt som övriga

fordringar,

dvs. den skall sättas ned procentuellt och det skall i

betalningsplanen anges

när och hur den skall betalas. Många gånger kan det dock finnas

anledning att

bestämma att en sådan fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen.

Att så

regelmässigt bör bestämmas avseende krav på återbetalning av statliga

studielån

har berörts i avsnitt 4.6.3.

 I det till Lagrådet remitterade förslaget behandlades inte frågan om

borgenärens kvittningsrätt i de fall hans fordran inte är förfallen

då

skuldsaneringsförfarandet inleds. Lagrådet har funnit detta

anmärkningsvärt med

hänsyn till att det såväl i 5 kap. konkurslagen som i 20 §

ackordslagen finns

bestämmelser som ger en borgenär rätt att kvitta i motsvarande fall

och anfört.

 Frågan om borgenärens möjligheter att i samband med en skuldsanering

få kvitta

sin fordran mot en fordran som gäldenären har mot honom torde behöva

övervägas

ytterligare. Föreligger enligt allmänna civilrättsliga principer rätt

till

kvittning redan innan skuldsaneringsförfarandet inleds uppkommer i

regel inte

några problem. Mellanhavandet kan då klaras ut innan

skuldsaneringsförfarandet

inleds. Däremot blir saken mer komplicerad om borgenärens fordran

inte har

förfallit till betalning när förfarandet inleds. Han har då inte

möjlighet att

åstadkomma kvittning i förväg utan hans fordran skall i princip

omfattas av

skuldsaneringen. Han kan alltså få finna sig i att hans fordran sätts

ned

samtidigt som gäldenärens fordran mot honom kvarstår oförändrad och

utgör en

tillgång vid skuldsaneringen som kommer gäldenären och övriga

borgenärer

tillgodo. Visserligen kan en fordran som inte förfallit till

betalning när

förfarandet inleds undantas från skuldsaneringen, men någon rätt

härtill

föreligger inte för borgenären och i remissen sägs inte något som ger

stöd för

ett undantagande i ett fall av angivet slag. Den

likabehandlingsprincip som

enligt remissen normalt skall gälla synes inte utan vidare kunna

åberopas till

stöd för att några särregler inte behövs, eftersom undantag från

principen

förekommer bl.a. i 6 § tredje stycket med avseende på fordringar för

vilka

gäller panträtt och annan förmånsrätt. Mot denna bakgrund finns

anledning att

överväga om inte regler motsvarande de som finns i konkurslagen och

ackordslagen

bör införas i skuldsaneringslagen.

 Som Lagrådet har påpekat finns det i konkurslagen och ackordslagen

regler som

ger en borgenär rätt att under vissa förutsättningar använda en icke

förfallen

eller på annat sätt villkorad fordran till kvittning mot en fordran

gäldenären

har mot honom. Borgenären kan alltså under vissa förutsättningar

befria sig från

sin egen förpliktelse genom att rikta en s.k. kvittningsförklaring

till

gäldenären. En sådan kvittningsförklaring är att jämställa med

betalning.

Kvittning kan ske enligt avtal mellan parterna (frivillig kvittning)

eller genom

en ensidig åtgärd från ena partens sida (tvångskvittning). Domstol

eller annan

myndighet behöver inte medverka. En domstol kan däremot förordna om

kvittning i

sitt avgörande i en rättegång (judiciell kvittning). Huruvida

kvittning är

tillåten kan alltså i sista hand avgöras av domstol. En part i ett

fordringsförhållande får alltså själv bedöma huruvida rättsläget

tillåter honom

att i ett givet fall genom en kvittningsförklaring befria sig från

sin

förpliktelse gentemot mot motparten i fordringsförhållandet. Gör han

en riktig

bedömning har han genom kvittningsförklaringen "betalat" sin skuld

med befriande

verkan. Har han gjort en felbedömning är han alltjämt i

betalningsdröjsmål.

Huruvida kvittningsrätt föreligger i olika situationer är inte sällan

något som

kräver ingående bedömningar av det civilrättsliga läget parterna

emellan i ett

fordringsförhållande. Vissa av de civilrättsliga reglerna som avgör

detta är

oskrivna, medan vissa andra är lagfästa. Särskilda regler om

kvittning finns i

skilda sammanhang där fordringens art utesluter kvittning. Detta

gäller

exempelvis arbetstagares fordran på lön och fordringar på

underhållsbidrag.

Sådana fordringar skall inte kunna "betalas" genom en

kvittningsförklaring. I 5

kap. 15-17 §§ konkurslagen och i 20 § ackordslagen finns, som

Lagrådet påpekat,

särskilda regler som tillåter att borgenären använder en icke

förfallen fordran

till kvittning. Frågan som Lagrådet har väckt är om

skuldsaneringslagen bör

innehålla en motsvarande reglering. I avsaknad av en sådan reglering

är det inte

möjligt för borgenären att utnyttja en icke förfallen fordran till

kvittning. Av

de allmänna civilrättsliga kvittningsförutsättningarna följer

nämligen att

fordran måste vara förfallen till betalning för att kunna användas

till

kvittning.

 Enligt min mening är det inte utan vidare självklart att

konkurslagens och

ackordslagens regler i dessa hänseenden skall ges en motsvarighet i

en

skuldsaneringslag. Avgörande för om en särskild kvittningsmöjlighet

skall

införas i skuldsaneringslagen måste vara om det är sakligt befogat.

Frågan blir

då om den borgenär som gäldenären har en motfordan mot skall gynnas

på övriga

borgenärers bekostnad. Likabehandlingsprincipen talar med styrka mot

en sådan

särbehandling. Visserligen måste vissa undantag göras från denna

princip. Men

detta bör endast ske när det är absolut nödvändigt (se avsnitt 4.1).

Någon mer

detaljerad regel där olika omständigheter behandlas torde inte vara

möjlig att

utforma. Enligt min mening talar övervägande skäl för att hålla fast

vid

likabehandlingsprincipen. Jag föreslår därför inte någon särregel för

det fall

gäldenären har en motfordran mot en borgenär vars fordran inte är

förfallen vid

den kritiska tidpunkten. Rent teoretiskt kan avsaknaden av en sådan

regel leda

till fler konkurser. Det torde dock inte innebära några större

problem. För det

första kan man anta att det är endast i ett litet fåtal fall som

saken kommer

att bli aktuell. För det andra bör skuldsaneringsinstitutet, som jag

tidigare

har nämnt (avsnitt 4.1), vara underordnat konkursinstituet.

Konkursinstutet är

ett mer komplett insolvensrättsligt institut som bör väljas om

gäldenärens

ekonomiska förhållanden är mer svårutredda eller svåröverblickbara.

Förekomsten

av mer komplicerade och konnexa fordringsförhållanden kan utgöra skäl

för att en

eventuell skuldsanering bör föregås av en konkurs.

4.6.9 "Småfordringar" och borgenärs medgivande

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningens förslag överensstämmer

med mitt

förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar

utredningens

förslag utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Insolvensutredningen föreslår att

prövningsmyndigheten

skall få bestämma att vissa fordringar skall få full betalning, trots

att andra

fordringar sätts ned i ett skuldsaneringsbeslut. Vad utredningen

avser är

fordringar där det fordrade beloppet är mycket litet. I den danska

lagen finns

ingen sådan regel som utredningen föreslår. Erfarenheterna därifrån

visar att

det kan komplicera skuldsaneringsförfarandet. Den norska lagen

däremot inne-

håller en bestämmelse som tillåter att "småfordringar" särbehandlas

på så sätt

att de erhåller full betalning. Enligt min mening bör det i lagen tas

in en

bestämmelse av nu angivet slag. Intresset av en flexibel reglering

gör att det

inte är möjligt att i lagen ange en exakt beloppsgräns som bör gälla.

Enligt min

mening är det delvis avhängigt hur stor den totala skuldbördan är.

För att

omfattas av detta undantag skall alltså en fordran vara på ett mycket

litet

belopp jämfört med övriga fordringar i ärendet. Enligt min mening är

det

emellertid inte tillräckligt att så är fallet. För att omfattas av

undantaget

bör fordringen vara på ett lågt belopp även i absoluta tal. Det

innebär att

fordringar på flera tusen kronor normalt sett inte bör omfattas av

detta

undantag. Fordringar som understiger 1 000 kr bör dock i många fall

kunna falla

in under undantagsregeln för "småfordringar".

 I övrigt föreslår utredningen att det i skuldsaneringsärendet skall

kunna

förordnas om en avvikelse till nackdel för en borgenär om den berörde

borgenären

själv medger det. En sådan regel förefaller mig tämligen självklar.

4.6.10 Tvistiga fordringar

 Insolvensutredningen: Utredningen föreslår att tvistiga fordringar

skall

behandlas som otvistiga och alltså omfattas av en skuldsanering.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar i huvudsak utredningens

förslag

utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Insolvensutredningen föreslår att tvistiga

fordringar

i skuldsaneringsförfarandet skall behandlas som otvistiga. Om

gäldenären

bestrider en fordran skall detta bestridande så att säga inte beaktas

i

förfarandet enligt utredningen. Det innebär att även en bestridd

fordran

omfattas av skuldsaneringen och därmed får del av det

betalningsutrymme som kan

finnas. Som skäl för en sådan lösning anför utredningen att

skuldsaneringsinstitutets rehabiliterande syfte skulle kunna förfelas

om inte

också dessa fordringar omfattades av en skuldsanering. Utredningen

poängterar

också att man inom ramen för ett skuldsaneringsförfarande inte bör

avgöra

tvister som rör frågor om det föreligger en fordran och till vilket

belopp den i

så fall uppgår.

 Frågan hur man skall behandla tvistiga - dvs. av gäldenären

bestridda -

fordringar har flera aspekter. En är, vilket också utredningen slår

fast, att

ett skuldsaneringsförfarande inte bör utformas så att det inom ramen

för ett

sådant ges utrymme för lösning av tvister huruvida det föreligger ett

fordringsförhållande eller om en förpliktelses innehåll. För sådana

konflikter

ställs andra förfaranden till förfogande. Att "bygga in"

tvistlösningsmöjligheter i ett skuldsaneringsförfarande kan inte

komma i fråga.

Det skulle bl.a. komplicera förfarandet och kunna äventyra

effektiviteten i hela

skuldsaneringsförfarandet.En tämligen självklar utgångspunkt är

alltså att

skuldsaneringsförfarandet inte skall innehålla regler för

tvistlösning. Då

återstår egentligen endast att välja om tvistiga fordringar, som

utredningen

föreslår, skall omfattas av skuldsaneringen och då behandlas som om

de var

ostridiga eller om tvistiga fordringar helt skall falla utanför en

skuldsanering.

 Jag har flera gånger påpekat vikten av att ett skuldsaneringssystem

bygger på

en totalsyn på gäldenärens ekonomiska förhållanden. Detta talar för

att även

bestridda fordringar bör omfattas av förfarandet. Å andra sidan

medför en sådan

lösning vissa problem. Bl.a skulle oberättigade fordringar kunna

framställas och

ta i anspråk delar av gäldenärens betalningsutrymme. Detta skulle

givetvis

innebära att övriga borgenärer motsätter sig en frivillig

skuldsanering. Vidare

skulle en sådan lösning kräva särskilda regler när det gäller

betalningsplanen.

Gäldenären kan ju inte rimligen förpliktas att betala för en fordran

så länge

den är tvistig. Det skulle också krävas regler om hur man skall

förfara med de

belopp som avsätts för den aktuella fordringen om det sedermera visar

sig att

gäldenären inte hade någon skuld till den aktuella borgenären.

 Det nu sagda gör att jag förordar att tvistiga fordringar helt och

hållet

lämnas utanför en skuldsanering. Det innebär att gäldenären

disponerar över

vilka fordringar som kommer att omfattas av skuldsaneringen. Jag kan

inte se

något hinder mot en sådan ordning. Gäldenären behåller sin rådighet

även under

ett skuldsaneringsförfarande. Han har inget att vinna på att utan

grund bestrida

de fordringar som anmäls i skuldsaneringsärendet. Tvärtom ligger det

i

gäldenärens intresse att verkligen alla hans skulder saneras. Skulle

han

bestrida en fordran som sedermera, efter rättslig prövning, visar sig

berättigad

kan förutsättningarna för skuldsaneringen nämligen rubbas. Det har

givetvis

gäldenären inget intresse av. Möjligen skulle man kunna tänka sig att

gäldenären

i samförstånd med någon medger - eller själv uppger - en påhittad

fordran i

skuldsaneringsförfarandet för att på så sätt krympa övriga

borgenärers andel av

betalningsutrymmet. Förutom att ett sådant förfaringsätt kan utgöra

grund för

att upphäva skuldsaneringen kan det också vara brottsligt. Den nu

nämnda risken

skall därför inte överdrivas. Det finns också anledning att påpeka

att risken

för otillbörliga förfaranden är lika stor eller lika liten även om

man skulle

välja att låta bestridda fordringar omfattas av en skuldsanering. Det

enda

sättet att effektivt stävja sådan förfaranden är att i

skuldsaneringsförfarandet

ha regler för tvistlösning med en förhållandevis långt gående

officialprövningsskyldighet för prövningsmyndigheten. Som jag

tidigare har sagt

kan något sådant inte komma i fråga. I detta sammanhang är det

angeläget att

påpeka att det förhållandet att det förekommer fordringar vilkas

ursprung är

svårförklarliga kan medföra att gäldenärens ansökan om skuldsanering

på grund av

den allmänna skälighetsprövningen avslås (jfr avsnitt 4.3.3).Jag

anser alltså

sammanfattningsvis att fordringar som gäldenären bestrider inte skall

omfattas

av skuldsaneringen. Detta bör uttryckligen framgå av lagen.

 I detta sammanhang tar utredningen också upp frågan hur eventuella

kvittningsinvändningar från gäldenärens sida skall hanteras.

Borgenärens rätt

att använda en icke förfallen fordran mot gäldenären till kvittning

har redan

behandlats (se avsnitt 4.6.8).

 Utredningen resonerar om hur en kvittningsgill motfordran från

gäldenären skall

behandlas i skuldsaneringsförfarandet. Någon särskild reglering

föreslås dock

inte. Frågan har i viss mån kommit i ett annat läge i och med att jag

förordar

att bestridda fordringar över huvud taget skall lämnas utanför en

skuldsanering.

Jag har redan anfört att en skuldsaneringslag bör anpassas till det

befintliga

civil- och processrättsliga systemet (se avsnitt 4.1). Det innebär i

detta

sammanhang för det första att skuldsaneringslagen inte bör innehålla

några

särskilda civilrättsliga regler om kvittning. Kvittningsfrågor får

således även

inom ramen för en skuldsanering lösas genom tillämpning av de

civilrättsliga

regler - skrivna som oskrivna - som redan finns. För det andra bör

skuldsaneringslagen inte heller innehålla några särregler för

kvittning just i

skuldsaneringsförfarandet. Nära till hands skulle annars ligga att i

en

skuldsaneringslag ta in regler som motsvarar de särregler som gäller

i

konkursförfarandet. Jag har dock - liksom utredningen - stannat för

att inte i

skuldsaneringslagen ta in några sådana regler över huvud taget. Det

innebär att

när en gäldenär grundar ett bestridande på att han anser sig ha en

kvittningsgill motfordran, så får detta avgöras enligt allmänna

regler. Ett

sådant avgörande skall dock inte kunna träffas inom ramen för

skuldsaneringsför-

farandet. Om borgenären inte godtar kvittningsförklaringen får hans

fordran

behandlas som vilken bestridd fordran som helst. Det innebär enligt

mitt förslag

- till skillnad från utredningens - att fordran inte omfattas av

skuldsaneringen. En eventuell tvist får avgöras i den för tvistemål

stadgade

ordningen. En sådan ordning kan visserligen tänkas uppmuntra

borgenären att utan

skäl vägra godta kvittningsinvändningen; han får ju i sådant fall

behålla sin

fordran ograverad. Å andra sidan riskerar han att

kvittningsinvändningen

accepteras efter rättegång. Det är som jag ser det uteslutet med en

ordning som

innebär att gäldenärens bestridande på den grunden att han har en

kvittningsgill

motfordran skall behandlas annorlunda än andra bestridanden. Om

borgenären

godtar kvittningsförklaringen innebär det att den fordran som

borgenären deltar

med i skuldsaneringsförfarandet lyder på ett i motsvarande mån lägre

belopp. Är

gäldenärens motfordran lika stor eller större än borgenärens fordran

innebär det

att borgenären inte alls skall delta i skuldsaneringsförfarandet; han

har ju då

redan fått full betalning för sin fordran.

 Det finns även i detta sammanhang anledning att erinra om att

skuldsanering

inte bör komma i fråga om gäldenären har många oklara

fordringsförhållanden.

Kvittningsförklaringar från gäldenärens sida i förfarandet kan,

framför allt om

förklaringarna inte godtas, tyda på att gäldenärens skuldsituation

bör redas ut

på något annat sätt, exempelvis genom ett konkursförfarande.

4.7 Förfarandet

4.7.1 Ansökan

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningen föreslår att ansökan

skall göras hos

tingsrätt. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i huvudsak

med mitt

förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar utredningens

förslag i

denna del utan erinran. Några remissinstanser påpekar att gäldenären

ofta torde

ha behov av bistånd med att upprätta en ansökan. Några instanser

framhåller

också vikten av att det finns tillgång till enhetliga

ansökningsblanketter och

liknande.

 Skälen för mitt förslag: En skuldsanering skall förutsätta att

gäldenären själv

ansöker om det. Något behov av ett skuldsaneringsförfarande där andra

-

exempelvis en borgenär - kan ansöka om skuldsanering finns enligt min

mening

inte. Det är samma bedömning som utredningen oemotsagd av

remissinstanserna har

gjort. En skuldsanering kräver alltså initiativ av gäldenären själv.

Detta

hindrar givetvis inte att information och upplysning ges i olika

sammanhang om

vilka möjligheter lagen erbjuder.

 En ansökan om skuldsanering bör kunna avse endast en person. Det är

också

utredningens ståndpunkt. Från några håll ifrågasätts om det inte kan

vara

lämpligt att tillåta exempelvis äkta makar att ansöka om

skuldsanering

gemensamt. Den möjligheten finns också i vissa fall i Norge. Ett krav

är då att

sökandena är solidariskt ansvariga för skulderna. Jag kan inte se

något bra skäl

att tillåta gemensamma ansökningar. Enligt min mening är det en

viktig

utgångspunkt att ansökan endast avser en person. Även om exempelvis

äkta makar

har en inbördes försörjningsskyldighet gentemot varandra är

huvudregeln ändå att

varje vuxen individ ansvarar för sin egen ekonomi (jfr 1 kap. 3 §

äktenskapsbalken). Detta ställningstagande hindrar på intet vis att

flera

ansökningar handläggs gemensamt. Det kan ofta vara rationellt att

handlägga

ansökningar från personer med hushållsgemenskap i ett sammanhang,

eftersom

utredningen i många stycken då torde vara densamma. Äkta makars och

även

exempelvis sambors ekonomier är ofta sammanflätade genom gemensamma

åtaganden

där t.ex. makarna är solidariskt ansvariga för vissa skulder. Detta

solidariska,

eller på annat sätt gemensamma, ansvar är då strikt juridiskt grundat

på andra

omständigheter än hushållsgemenskapen. Att gemensam handläggning är

möjlig,

eller till och med önskvärd i vissa fall, behöver inte anges i

skuldsaneringslagen, eftersom det följer av förvaltningslagen som

gäller för

kronofogdemyndighetens handläggning av skuldsaneringsärenden, såvida

inget annat

föreskrivs i skuldsaneringslagen. Om ett ärende överlämnas eller

överklagas till

tingsrätten följer av ärendelagen att gemensam handläggning kan komma

i fråga

hos tingsrätten.

 En ansökan om skuldsanering bör vara skriftlig. Det finns inga skäl

att godta

muntliga ansökningar. Varken utredningen eller någon av

remissinstanserna har

heller varit inne på denna tanke. Skriftlighetskravet kan motiveras

bl.a. med

att den omfattande utredning som skall ges in måste vara skriftlig

och att

ansökan bör enligt utredningens förslag undertecknas på heder och

samvete. Ett

motsvarande krav finns i andra nordiska skuldsaneringslagar. Några

remissinstan-

ser framhåller också vikten av att gäldenären lämnar uppgifterna i

sin ansökan

på heder och samvete. Enligt min mening är det av vikt att betydelsen

av att

gäldenären fullständigt och sanningsenligt bidrar till att ansökan

ger en riktig

bild av hans ekonomiska situation framhålls på skilda sätt. Det

förhållandet att

gäldenären får lämna uppgifterna under straffansvar (se 15 kap. 10 §

brottsbalken) är enligt min mening ägnat att inskärpa vikten av det

sagda.

 Som jag redan har utvecklat bör ansökan göras hos

kronofogdemyndigheten. Det är

därvid naturligt att ansökan ges in till kronofogdemyndigheten i det

län där

gäldenären är bosatt.

 Gäldenärens ansökan är av grundläggande betydelse för utredningen i

ärendet.

Som jag tidigare har framhållit och vilket också nämns av utredningen

bör det

ställas vissa krav på ansökans innehåll. Jag skulle för min del vilja

hävda att

det bör ställas höga krav på innehållet. Alla uppgifter som är

relevanta för att

bedöma gäldenärens tidigare, nuvarande och framtida ekonomiska

förhållanden bör

noggrant uppges redan i ansökan. Det innebär bl.a. att tillgångar och

skulder

bör redovisas så exakt som möjligt. Lånehandlingar, saldobesked,

deklarationer

m.m. bör givetvis biläggas ansökan. Men jag bedömer det som viktigt

att det i

ansökan inte endast hänvisas till en mängd bilagda handlingar.

Ansökan skall

innehålla en ordentlig sammanställning i dessa hänseenden.

Omständigheterna

kring skuldernas uppkomst bör också anges. Vidare bör förväntade,

framtida in-

komster - för gäldenären och övriga hushållsmedlemmar - redovisas på

ett

tillförlitligt sätt. Utgifterna bör på motsvarande sätt beräknas och

redovisas

så detaljerat som möjligt. Även om en ansökan om skuldsanering är

personlig är

det självfallet viktigt att dessa beräkningar baseras på inkomster

och utgifter

i det hushåll gäldenären lever. Över huvud taget bör uppgifter i nu

diskuterade

avseenden lämnas beträffande alla som är medlemmar av gäldenärens

hushåll. Om

någon hushållsmedlem inte skulle vara villig att bidra med uppgifter

kan detta

medföra att gäldenärens ansökan måste avslås. Eftersom det åvilar

gäldenären ett

allmänt krav på medverkan ligger det närmare till hands att detta får

drabba

gäldenären i stället för någon annan.

 I många fall kan man förmoda att gäldenären har haft kontakter med

budgetrådgivare inom konsumentvägledningen eller inom socialtjänsten

innan han

ansöker om skuldsanering. Som jag tidigare har uttalat förutsätts i

många fall

att gäldenären först har vänt sig till sociala myndigheter eller

motsvarande för

att få råd och hjälp med att lösa sina ekonomiska problem. Det är

givetvis av

intresse att den utredning som i sådana sammanhang kan ha gjorts

också kommer

kronofogdemyndigheten till del. Som jag kommer att återkomma till

förutsätter

jag att ansökningsblanketter och ett lättillgängligt

informationsmaterial finns

att tillgå för de gäldenärer som önskar att ansöka om skuldsanering.

 När gäldenären lämnar in en ansökan om skuldsanering bör han alltså

först ha

försökt att lösa sina ekonomiska problem på egen hand, eventuellt med

bistånd

från de kommunala myndigheter som sysslar med budgetrådgivning. De

ansträngningar han har gjort för att betala sina skulder och därnäst

att nå en

uppgörelse med borgenärerna bör som jag nyss redovisade tas med vid

den allmänna

skälighetsbedömningen av om skuldsanering skall beviljas eller inte.

Gäldenären

bör därför i sin ansökan redovisa de försök som han har gjort och

redogöra för

varför de inte har lyckats.

 Ansökan bör givetvis också vara komplett vad gäller personuppgifter

om

gäldenären och hans hushållsmedlemmar. De krav som bör ställas i

detta hänseende

kan jämställas med de krav som ställs på en parts första inlaga till

domstol i

en rättegång (jfr 33 kap. 1 § rättegångsbalken). Det innebär bl.a.

att ansökan

bl.a. skall innehålla uppgifter om gäldenärens namn, adress och

personnummer.

Motsvarande uppgifter bör också lämnas beträffande borgenärerna.

 De höga kraven på ansökans innehåll innebär att en väsentlig del av

utredningsansvaret vilar på gäldenären själv. Som jag avser att

senare redogöra

för är det givetvis meningen att ett sådant ansvar också skall åvila

de

handläggande myndigheterna. Det bör dock betonas att det i första

hand är

gäldenären som skall införskaffa och sammanställa den utredning som

behövs och

att denna utredning skall finnas redan när ansökan ges in. Det är

däremot inte

nödvändigt att gäldenären redan i ansökan presenterar ett förslag

till hur

skulderna skall avvecklas. Något krav i det hänseendet bör därför

inte ställas

upp i lagen. Men det innebär inte att det skulle föreligga något

hinder för

gäldenären att redan på detta stadium ge in ett sådant förslag.

Gäldenären kan

exempelvis redan ha träffat preliminär uppgörelser eller liknande med

några av

sina borgenärer. Det kan vara värdefullt för kronofogdemyndigheten

att vid den

fortsatta utredningen ha tillgång till innehållet i en sådan.

4.7.2 Inledande av skuldsanering

 37

 Insolvensutredningen: Enligt utredningens förslag skall den

inledande

prövningen göras av tingsrätten som skall kunna avvisa en ansökan som

uppvisar

vissa bristfälligheter. Rätten skall också kunna avslå ansökan, om

det finns

skälig anledning att anta att skuldsanering inte kan komma till

stånd. Precis

som enligt mitt förslag är vissa rättsverkningar knutna till beslutet

om att

inleda skuldsanering.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna betonar vikten av att

det på ett

tidigt stadium kan äga rum en "sållning" av ansökningarna. I klara

fall bör en

ansökan enligt dessa instanser kunna avslås efter en materiell

prövning redan i

inledningsskedet.

 Skälen för mitt förslag: Som jag tidigare har uttalat bör det

ställas höga krav

på ansökan och dess innehåll. Det gagnar intresset av ett snabbt

förfarande.

Dessa krav gör också att förfarandet hos kronofogdemyndigheten inte

skall behöva

bli så tungrott och omständligt som annars skulle kunna bli fallet.

Detta

innebär i sin tur att hela förfarandet kan bli förhållandevis billigt

och

enkelt. Alla inblandade -gäldenären, borgenären och

kronofogdemyndigheten - bör

ha nytta av en sådan ordning.

 Trots det nyss sagda måste förfarandet ha inslag som garanterar att

utredningen

blir fullständig och tillförlitlig samt att alla berörda intressenter

får

möjlighet att komma till tals i ärendet.

 Om man, som jag föreslår, lägger ett stort ansvar på gäldenären

själv vad

gäller innehållet i ansökan, bör det finnas förutsättningar för

kronofogdemyndigheten att på ett tidigt stadium göra en prövning av

om det finns

anledning att gå vidare med ärendet. Utredningen konstaterar - som en

kommentar

till danska förhållanden - att möjligheten att så snart som möjligt

"sortera

ut" de ansökningar som är grundlösa eller där det på grundval av

gäldenärens

egna upplysningar saknas anledning att anta att skuldsanering kan

komma till

stånd är eftersträvansvärd. Med en sådan första anhalt i förfarandet

koncen-

treras insatserna redan på ett tidigt stadium till de ansökningar där

det

verkligen finns skäl att gå vidare med ytterligare utredning, sägs

det också i

utredningens betänkande. Det är ingen som har haft några bärande

invändningar

mot detta. Även enligt min mening bör förfarandet vara utformat så

att

kronofogdemyndigheten i ett inledande skede kan göra en första

gallring av

ansökningarna. Utredningen föreslår att en ansökan som uppvisar

formella brister

skall kunna avvisas. Jag delar denna uppfattning. En ansökan som har

formella

brister som inte är bagatellartade bör kunna avvisas omedelbart, om

gäldenären

inte efter påstötning rättar till bristerna. Enligt utredningen skall

det inte

finnas någon möjlighet att avslå en ansökan efter en materiell

prövning

omedelbart efter det att ansökan har kommit in. Jag anser att man kan

gå längre.

Den inledande prövningen bör kunna vara av såväl formellt som

materiellt slag.

Det är av effektivitets- och kostnadsskäl viktigt att denna första

gallring kan

medföra att så många ärenden som möjligt verkligen gallras bort i ett

så tidigt

skede som möjligt. Det gör att tid och resurser kan koncentreras till

de ärenden

där det verkligen finns förutsättningar för att nå en skuldsanering.

Mitt

ställningstagande innebär följande.

 Om en ansökan om skuldsanering uppvisar brister i formellt

hänseende, dvs.

ansökan inte är fullständig eller tillräckligt tydlig, skall

gäldenären

föreläggas att komplettera sin ansökan. Ett sådant föreläggande

behöver inte

delges gäldenären. Det bör vara tillräckligt att det sänds i vanligt

brev till

den adress som gäldenären har uppgett. Härigenom blir förfarandet

såväl enklare

som billigare. Gäldenären riskerar inte heller att drabbas av någon

rättsförlust. Följs inte ett sådant föreläggande och är ansökan så

bristfällig

att den inte kan läggas till grund för den fortsatta prövningen,

skall ansökan

kunna avvisas. Det förhållandet att en ansökan om skuldsanering har

avvisats

hindrar inte en gäldenär att ge in en ny ansökan och få den prövad.

När

kronofogdemyndigheten har att bedöma om en ansökan, som inte har

kompletterats

trots begäran om detta, kan ligga till grund för fortsatt prövning

finns det

anledning att beakta de höga krav som bör ställas på gäldenären och

hans

medverkan, inklusive vad gäller ansökans innehåll.

 Förutom den nämnda initiala formella prövningen bör

kronofogdemyndigheten

enligt min mening också ha en möjlighet att sålla bort ansökningar,

som

visserligen är formellt i sin ordning men som uppenbart inte kan leda

till att

skuldsanering beviljas. Det är alltså fråga om en initial prövning av

materiellt

slag. Ansökan bör således redan i detta skede kunna avslås om det av

ansökan

framgår att de grundläggande förutsättningarna för skuldsanering inte

är

uppfyllda. Jag räknar med att det stora flertalet av de ansökningar

som inte bör

leda till skuldsanering kommer att kunna sållas bort redan i detta

skede. Som

jag strax återkommer till bör kronofogdemyndigheten även under det

fortsatta

förfarandet ha möjlighet - och skyldighet - att avslå ansökan så

snart det visar

sig att de i lagen angivna förutsättningarna för skuldsanering inte

är

uppfyllda.

 Jag vill framhålla att varken ett avvisningsbeslut eller ett

avslagsbeslut

hindrar gäldenären från att komma in med en ny ansökan om

skuldsanering. Detta

markerar ytterligare att utredningsansvaret i första hand ligger på

gäldenären

och inte på kronofogdemyndigheten. Som jag strax återkommer till bör

dessutom

såväl avvisnings- som avslagsbeslut kunna överklagas till domstol

(avsnitt

4.7.6).

 Om en ansökan inte avvisas eller avslås skall kronofogdemyndigheten

besluta att

skuldsanering skall inledas. Innan ett sådant beslut fattas bör

kronofogdemyndigheten vid behov kunna inhämta upplysningar om

gäldenären från

andra myndigheter, exempelvis socialnämnden. Inte sällan torde det

vara så att

gäldenären redan har varit i kontakt med de sociala myndigheterna,

exempelvis

för att där erhålla budgetrådgivning eller liknande. Vad som då har

framkommit

är naturligtvis av intresse då beslut skall fattas om skuldsanering

skall

inledas. Socialnämnden kan dessutom ha andra uppgifter om gäldenären

som är av

relevans vid bedömningen av skuldsaneringsfrågan. Jag skall strax

återkomma till

hur detta ställer sig till reglerna om sekretess (avsnitt 4.7.5).

 Beslutet om att inleda skuldsanering bör alltså vara ett formligt

beslut som

fattas av kronofogdemyndigheten. Ett beslut att inleda skuldsanering

bör vara

ett viktigt steg i förfarandet och det bör meddelas bara om

utsikterna att

sedermera nå en skuldsanering kan anses vara goda. Givetvis är det

inget

definitivt ställningstagande till den frågan. Men ett riktmärke bör

vara att

skuldsanering endast skall inledas i de fall då det material som då

föreligger

pekar mot att ansökan kan leda till bifall. Det är viktigt att

borgenärerna får

kännedom om att ett skuldsaneringsförfarande har inletts och att de

får

tillfälle att anmäla sina fordringar. Det är därför ofrånkomligt att

förfarandet

måste innehålla någon form av publikt kungörelsemoment. Utredningen

föreslår att

beslutet att inleda skuldsanering kungörs i Post- och Inrikes

Tidningar.

Utredningen föreslår att det inte skall vara obligatoriskt att också

kungöra

beslutet i en ortstidning. Några remissinstanser framhåller att

annonsering bör

ske även i ortstidning. För min del anser jag att kungörelse måste

ske.

Avgörande rättsverkningar föreslås bli knutna till underlåtenheten

att anmäla

sin fordran i ärendet. Kungörande i ortstidning vid sidan av Post-

och Inrikes

Tidningar torde emellertid långt ifrån alltid vara nödvändigt. I

många fall

förekommer endast ett fåtal kreditgivare som bedriver sin verksamhet

yrkesmässigt. Man kan kräva att dessa kreditgivare bevakar vad som

kungörs i

Post- och Inrikes Tidningar. Gäldenären är dessutom skyldig - och har

ett klart

eget intresse av - att i sin ansökan lämna uppgift om samtliga

fordringsägare.

De fordringsägare som gäldenären har angett i sin ansökan gör

givetvis ingen

rättsförlust om de underlåter att anmäla sin fordran. Jag anser

därför att

kungörelse i ortstidning endast behöver ske i de fall

kronofogdemyndigheten

anser det vara nödvändigt, exempelvis därför att man kan anta att det

förekommer

ett stort antal kreditgivare som inte bedriver sådan verksamhet

yrkesmässigt.

Att det inte alltid krävs kungörelse även i ortstidning är ett sätt

att

nedbringa kostnaderna för annonsering. Det gör också förfarandet

totalt sett

enklare.

 I och med att det material som bedömningen om inledande av

skuldsanering skall

grunda sig på bör vara tämligen fylligt och ett beslut om inledande

av

skuldsanering i sig innebär en viss prognos beträffande den slutliga

utgången av

ärendet är det rimligt att tillåta att vissa rättsverkningar knyts

till

beslutet. Utredningen föreslår att det till ett beslut om att inleda

skuldsanering knyts en regel om tillfälligt förbud mot vissa

exekutiva åtgärder.

Utredningen säger att det är nödvändigt för att göra det möjligt för

gäldenären

att reda upp sina ekonomiska förhållanden. Det fortsatta förfarandet

skall inte

"störas" av pågående verkställighet mot gäldenären. Remissinstanserna

har inte

haft något att invända mot detta. Vid mötet den 4 november 1993

påpekade några

instanser att verkställighetsförbudet bör gälla redan från tidpunkten

då ansökan

ges in. Andra instanser framhöll däremot att förbudet inte bör

inträda för

tidigt. Även jag instämmer i utredningens uppfattning att ett beslut

om att

inleda skuldsanering bör ha denna temporära rättsverkan. Lika med

utredningen

anser jag att regeln bör utformas så att åtgärder för verkställighet

i form av

införsel eller utmätning inte skall få äga rum efter det att beslutet

att inleda

skuldsanering har meddelats. Det finns inte anledning att låta ett

sådant förbud

inträda redan då ansökan ges in. En sådan ordning skulle lätt kunna

missbrukas.

Dessutom finns det inget egentligt behov av ett förbud förrän man har

preliminärt konstaterat att det finns förutsättningar för att bevilja

gäldenären

skuldsanering. Förbudet bör gälla även beslut om betalningssäkring

och

verkställighet av sådant beslut. Eftersom kvarstad och andra

säkerhetsåtgärder

enligt 15 kap. rättegångsbalken till skillnad från vad som gäller vid

utmätning

och betalningssäkring inte ger någon förmånsrätt bör något

motsvarande förbud

inte gälla för dessa åtgärder. Regeln bör - som utredningen uttalar -

enbart

avse verkställighet av fordringar som kan komma att omfattas av ett

beslut om

skuldsanering, dvs. enligt huvudregeln fordringar som har uppkommit

före det att

beslutet om att inleda skuldsanering fattas. Verkställighet avseende

fordringar

som uppkommer efter denna tidpunkt bör däremot kunna ske i vanlig

ordning.

Tilläggas kan att det inte synes nödvändigt att i lag föreskriva

hinder mot

verkställighet enligt 16 kap. utsökningsbalken, t.ex. avhysning, och

detta

oavsett om det rör sig om en hyresfordran som omfattas av

skuldsaneringen.

 I likhet med vad som gäller i fråga om offentligt ackord bör

avräkning enligt

lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och

avgifter

(avräkningslagen) inte omfattas av förbudet.

 Lagrådet har påpekat att utformningen av bestämmelserna om verk-

ställighetsförbud i 25 § i det remitterade förslaget är utformade så

att ett

verkställighetsförbud kan komma att gälla under mycket lång tid.

Enligt

Lagrådets mening bör bestämmelserna kunna mjukas upp något utan att

syftet

förfelas. Lagrådet föreslår att det absoluta hindret mot

verkställighet bara

skall gälla så länge frågan om skuldsanering prövas av

kronofogdemyndigheten och

att rätten i överklagade och överlämnande ärenden skall ha möjlighet

att i det

enskilda faller bestämma om hindret skall bestå. Jag instämmer i

Lagrådets syn-

punkter. Avsikten med verkställighetsförbudet är ju att det skall

vara

temporärt, så att skuldsaneringsförfarandet inte störs av säraktioner

från någon

borgenär. Av den anledningen bör hindret mot verkställighet vara

absolut under

den tid som kronofogdemyndigheten handlägger ärendet. Som Lagrådet

påpekar bör

det emellertid vara möjligt att efter överlämnande eller överklagande

ha en

flexiblare reglering. En sådan åstadkoms med den av Lagrådet

förordade

lösningen.

4.7.3 Allmänt om förfarandet

 Insolvensutredningen: Insolvensutredningen föreslår att tingsrätten

som

handläggande myndighet skall ha ett övergripande ansvar för

utredningen i

ärendet. Som ett väsentligt inslag föreslås att tingsrätten skall

kunna förordna

en god man att bistå rätten/gäldenären med utredningen i ärendet.

 Remissinstanserna: Många remissinstanser framhåller vikten av att

det skapas

möjligheter för att göra utredningen komplett och tillförlitlig.

Flera instanser

betonar också att gäldenären i många fall kan förmodas vara i behov

av

kvalificerat bistånd i ärendet. Några instanser anser att

Insolvensutredningens

förslag innebär att förfarandet blir onödigt tungrott och

kostnadskrävande. Från

flera håll förordas att kronofogdemyndigheterna får ett större

utredningsansvar.

Från några enstaka instanser sägs att den föreslagna gode mannen kan

ersättas av

kronofogdemyndigheten.

 Skälen för mitt förslag: Det är angeläget att ärenden om

skuldsanering kan

handläggas på ett snabbt och enkelt sätt. Förfarandet måste samtidigt

rymma

garantier för att en eventuell nedskrivning av gäldenärens skulder

vilar på en

säker grund. Många remissinstanser framhåller vikten av att

utredningen i ett

skuldsaneringsärende kan göras effektivt och snabbt, utan att

tillförlitligheten

äventyras. Riksdagen har i sitt beslut särskilt nämnt att det är

viktigt att

skuldsaneringsverksamheten kan bedrivas resurssnålt och att

förfarandet i

huvudsak bör kunna vara skriftligt och summariskt.

 Som jag redan har framhållit bör ett skuldsaneringsförfarande vila

på vissa

grundläggande principer. Förfarandet skall för det första vara enkelt

och

flexibelt. Detta bör gälla för såväl den enskilde gäldenären och

borgenärerna

som för de handläggande myndigheterna. Detta innebär att förfarandet

i minsta

möjliga utsträckning bör styras av detaljregler.

 Vissa förfaranderegler bör tas in i skuldsaneringslagen. I övrigt

bör för

kronofogdemyndighetens handläggning gälla förvaltningslagens

bestämmelser. För

tingsrätten bör i enlighet med Insolvensutredningens förslag

ärendelagen

tillämpas. Förfarandet hos kronofogdemyndigheten bör präglas av

skriftlighet.

Som redan nämnts bör ansökan vara skriftlig och även i det fortsatta

förfarandet

bör skriftväxling i stor utsträckning kunna användas. Givetvis bör

telefon kunna

användas som ett alternativ till skriftväxling i många fall. Någon

särskild

regel om användande av telefon i dessa ärenden torde inte behövas.

Det bör

emellertid vara möjligt för kronofogdemyndigheten att hålla

sammanträden. Det

bör dock helt och hållet ligga i kronofogdemyndighetens hand att

bestämma om ett

sammanträde är behövligt i ett ärende. Sådant behov kan exempelvis

föreligga i

de fall många borgenärer är inblandade och gäldenärens skuldsättning

är mycket

stor. En borgenär eller gäldenären bör dock inte kunna framtvinga att

det hålls

ett sammanträde. I det sammanhanget finns anledning att erinra om att

varje

enskild borgenär genom att vägra godta skuldsaneringsförslaget kan

hindra att en

frivillig skuldsanering fastställs av hos kronofogdemyndigheten.

Skuldsaneringsförfarandet innebär inte heller för gäldenärens del att

han

riskerar någon rättighet som han redan har. Dessutom är han

oförhindrad att

efter ett eventuellt avslag komma in med en ny ansökan. Med hänsyn

till detta

och till de allmänna krav som bör ställas på gäldenärens medverkan

behöver en

kallelse till ett sådant sammanträde enligt min mening inte delges

gäldenären.

Det bör vara tillräckligt att sända kallelsen i ett vanligt brev till

den adress

gäldenären senast har uppgivit i ärendet. I de fall någon annan,

exempelvis en

borgenär, kallas till ett sammanträde hos kronofogdemyndigheten

behöver enligt

min mening inte heller en sådan kallelse delges. En borgenär drabbas

ju inte av

någon rättsförlust genom att utebli från ett sammanträde hos

kronofogdemyn-

digheten. Däremot måste, som jag strax återkommer till, borgenärerna

delges det

upprättade förslaget till skuldsanering.

 Vid förfarandet hos tingsrätten efter ett överlämnande dit bör det

emellertid

vara obligatoriskt med sammanträde. Här är det ju fråga om att

borgenärerna

riskerar att deras fordringar skrivs ned eller helt faller bort mot

deras vilja.

Deras rättigheter berörs alltså i högsta grad. Bl.a. svenska

internationella

åtganden, främst artikel 6 i Europakonventionen gör det därför

ofrånkomligt att

förfarandet bör innehålla en föreskrift om muntlig handläggning i

dessa fall.

Sammanträde bör alltså hållas hos tingsrätten i alla

skuldsaneringsärenden. I

många fall kan man anta att flertalet borgenärer inte kommer att

inställa sig

till sammanträdet. Deras utevaro bör dock inte utgöra hinder mot att

ärendet

avgörs. Tvärtom bör deras utevaro kunna behandlas som ett godtagande

av

förslaget till skuldsanering. Borgenärernas inställning har ju på

detta stadium

formellt sett ingen betydelse, därför är det inte heller nödvändigt

att ge deras

utevaro någon formell verkan. Borgenärerna bör givetvis i kallelsen

erinras om

att ärendet kan komma att avgöras trots deras utevaro. Tingsrätten

måste

dessutom ha något underlag för sitt avgörande utöver vad som framgår

av det

skriftliga material som överlämnats från kronofogdemyndigheten. På

detta stadium

är ärendet regelmässigt tvistigt, eftersom åtminstone någon borgenär

har motsatt

sig skuldsaneringen. Det kan enligt min mening vara en lämplig

ordning att

tingsrätten inför sitt avgörande har ett sammanträde, vid vilket

samtliga

berörda ges möjlighet att komma till tals. Till detta sammanträde bör

borgenärerna delges kallelsen. Något delgivningskrav bör däremot inte

heller här

gälla för kallelsen till gäldenären.

4.7.4 Närmare om kronofogdemyndighetens och tingsrättens

handläggning

 38

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag innebär att ett förslag

till

skuldsanering skall upprättas av den gode mannen tillsammans med

gäldenären.

Detta förslag skall tillställas borgenärerna varefter rätten har att

besluta om

skuldsanering.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar utredningens förslag i

dessa delar

i stort sett utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Utredningens förslag innebär att

förfarandet hos

rätten skall leda till att ett förslag om skuldsanering upprättas.

Förslaget

skall bl.a. innehålla uppgifter om vilka fordringar som omfattas,

vilken procent

av fordringarnas belopp som skall kvarstå samt när och hur

kvarstående belopp

skall betalas. Detta förslag skall sedan behandlas vid en muntlig

förhandling.

Härefter skall rätten fatta beslut om skuldsanering skall beviljas

eller inte.

Rätten kan därvid besluta enligt förslaget eller fatta ett beslut som

avviker

från förslaget. Rätten kan också på detta sena stadium avslå ansökan.

Om rätten

beslutar att bevilja skuldsanering, skall beslutet kungöras i Post-

och Inrikes

Tidningar.

 Utredningens överväganden i dessa delar godtas i det stora hela av

samtliga

remissinstanser. Riksdagen framhåller i sitt tillkännagivande att det

bör

övervägas om inte utrymmet för frivillighet kan göras större och om

inte beslut

om skuldsanering i ett andra steg kan fattas av en annan instans än

domstol.

 I enlighet med vad jag tidigare har framhållit bör

skuldsaneringsförfarandet

delas upp i tre steg, som i och för sig bör vara starkt integrerade i

varandra.

Förfarandet i steg två - där tyngdpunkten i det lagreglerade

förfarandet ligger

- bör kunna leda till att en frivillig skuldsanering nås. Själva

utredningsarbetet bör sträva mot att åstadkomma ett förslag till

skuldsanering

som kan godtas av borgenärerna. För att nå detta bör

kronofogdemyndigheten, som

sagt, ha möjlighet att agera flexibelt och i så liten utsträckning

som möjligt

vara bunden till vissa bestämda former.

 Som jag nyss redovisade bör kronofogdemyndigheten kunna avslå en

ansökan om

skuldsanering redan vid den initiala prövningen. Den omständigheten

att

kronofogdemyndigheten inte avslagit en ansökan utan har beslutat

inleda

skuldsanering bör emellertid inte hindra kronofogdemyndigheten från

att på nytt

pröva om förutsättningarna för skuldsanering är uppfyllda och att i

förekommande

fall avslå ansökan under förfarandets gång. Det kan t.ex. inte

uteslutas att det

under utredningen kommer fram uppgifter om omständigheterna vid

skuldernas

tillkomst som innebär att det allmänna skälighetskravet för

skuldsanering inte

är uppfyllt. Kronofogdemyndigheten bör då kunna avslå ansökan. Det är

angeläget

att se till att förfarandet avbryts så snart det visar sig att

förutsättningarna

för skuldsanering brister och att kronofogdemyndigheten inte i onödan

ödslar

resurser på hopplösa fall. Detta ligger också i borgenärernas

intresse.

 Som jag redan har påpekat torde den verkliga gallringen komma att

ske redan vid

kronofogdemyndighetens initiala prövning och de ärenden där

kronofogdemyndigheten beslutar inleda skuldsanering bör därför

normalt leda till

skuldsanering. Det är utgångspunkten också i de övriga nordiska

skuldsaneringslagarna. Jag räknar därför inte med att antalet

avslagsbeslut

under den fortsatta handläggningen kommer att bli särskilt stort. När

utredningen kommit så långt att ett förslag till skuldsanering har

utarbetats

torde det knappast bli aktuellt annat än i extrema undantagsfall.

 Det förslag till skuldsanering som skall arbetas fram är alltså en

viktig

beståndsdel av hela förfarandet. Formellt sett är det gäldenären som

upprättar

förslaget. I lagen bör anges att det skall ske i samarbete med

kronofogdemyndigheten. I praktiken bör också borgenärerna involveras

i detta

arbete. På vilket sätt borgenärerna bör delta kan givetvis variera

från fall

till fall. Rent allmänt är det dock viktigt att förslaget utformas så

att

förutsättningarna för att det skall kunna godtas av samtliga

borgenärer är så

goda som möjligt. Det är också viktigt att förslaget är utformat så

att de

grundläggande villkoren för skuldsanering enligt lagen är uppfyllda.

 I undantagsfall kan det inträffa att gäldenären och

kronofogdemyndigheten inte

kommer överens om vad förslaget bör innehålla och hur det bör vara

utformat.

Gäldenären bör i en sådan situation inte kunna lägga fram ett förslag

mot

kronofogdemyndighetens vilja. Det kan tvärtom inte heller komma i

fråga att

kronofogdemyndigheten lägger fram ett förslag mot gäldenärens vilja.

Skuldsaneringsförfarandet bygger ju på att gäldenären och

kronofogdemyndigheten

tillsammans skall utarbeta och presentera ett förslag för

borgenärerna. I den nu

beskrivna situationen torde det vid oenighet inte återstå annat än

att

kronofogdemyndigheten avslår ansökan med hänvisning till att

förutsättningarna

för skuldsanering inte är uppfyllda. En sådan förutsättning är ju att

gäldenären

på ett lojalt sätt medverkar i förfarandet. Ett sådant avslagsbeslut

bör

gäldenären kunna överklaga.

 Frågan inställer sig då vad förslaget skall innehålla och hur det

skall vara

utformat. Förslaget bör enligt min mening innehålla en fullständig

redovisning

av gäldenärens ekonomiska situation. Det bör således anges vilka

skulder och

eventuella tillgångar gäldenären har, vilka inkomster han har och kan

påräkna

den närmaste framtiden samt vilka löpande utgifter som bedöms som

absolut

nödvändiga för gäldenärens och hans familjs försörjning. Innehållet i

förslaget

bör emellertid, av naturliga skäl, koncentreras på skuldsituationen.

Samtliga

skulder som omfattas av en skuldsanering måste sålunda noggrant

specificeras.

Det bör särskilt anges om någon villkorad, till beloppet obestämd

eller icke

förfallen fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen (jfr avsnitt

4.6.8). I

förslaget bör sedan anges vilken procent av fordringarnas belopp

gäldenären kan

antas betala. Det bör också anges vad detta innebär i absoluta tal

för varje

fordran samt hur mycket gäldenären t.ex. månadsvis kan betala till

varje

borgenär. Som jag redan har nämnt bör likabehandlingsprincipen - med

vissa

smärre undantag - gälla för fördelningen av betalningsutrymmet mellan

de

fordringar som omfattas av skuldsaneringen. Det bör dessutom anges på

vilket

sätt gäldenärens betalningar skall ske. Som jag tidigare har

framhållit är det

viktigt att en kommande betalningsplan noggrant anger när och hur

betalningarna

skall ske. Det bör enligt min mening utarbetas särskilda blanketter

och

dataprogram för denna hantering.

 När förslaget är utarbetat och klart bör det tillställas samtliga

borgenärer.

Så här långt har borgenärernas kontakt med ärendet normalt endast

varit att de

har anmält sina fordringar i ärendet. Som jag återkommer närmare till

i

specialmotiveringen är det i mer komplicerade ärenden lämpligt att

samråd sker

med borgenärerna på ett tidigare stadium, innan förslaget är

färdigställt.

Borgenärerna bör föreläggas att yttra sig över förslaget inom en viss

tid. Av

föreläggandet bör klart och tydligt framgå att ett uteblivet yttrande

inte

hindrar ett beslut om att fastställa förslaget. Passivitet blir

därigenom att

jämställa med ett godtagande av förslaget. Av detta följer att

föreläggandet

måste delges borgenärerna. Att passivitet under vissa förutsättningar

kan få

vissa rättsverkningar för den enskilde finns det exempel på såväl

inom civil-

som processrätten. Det är därför inte oförenligt med grundläggande

rättsprinciper att ge ett uteblivet yttrande sagda verkan i detta

sammanhang. På

detta stadium får kronofogdemyndigheten hålla ett sammanträde, om det

bedöms som

nödvändigt. Det bör dock inte på detta eller något annat stadium vara

obligatoriskt för kronofogdemyndigheten att hålla sammanträde i ett

skuldsaneringsärende. Om samtliga borgenärer godtar förslaget eller

inte yttrar

sig över det, bör det leda till att kronofogdemyndigheten fastställer

förslaget.

 Enligt min mening talar flera skäl för att kronofogdemyndigheten

skall

fastställa skuldsaneringen i ett formligt beslut. Ett viktigt skäl

för detta är

att skuldsaneringen med vissa undantag bör omfatta alla skulder och

således vara

bindande inte bara för de kända utan också de okända borgenärerna.

Gäldenärens

ansvar för betalningen av de fordringar som inte är kända bör til och

med helt

falla bort (se avsnitt 4.4). Det förhållandet att ett uteblivet

yttrande från en

borgenär enligt vad jag nyss redovisade bör jämställas med ett

godtagande av

förslaget gör också att det blir nödvändigt med en ordning som

innebär att

kronofogdemyndigheten fastställer skuldsaneringen i ett formligt

beslut.

 En fastställelse bör naturligtvis inte vara obligatorisk. Om

gäldenären och

borgenärerna av någon anledning skulle vara överens om att man inte

inte vill ha

skuldsaneringen fastställd av kronofogdemyndigheten, är det inget som

hindrar

att gäldenären återkallar sin ansökan varvid kronofogdemyndigheten

avskriver

ärendet från vidare handläggning. Skuldsaneringen kommer i så fall

att falla

utanför det lagreglerade området, trots att den således arbetats fram

inom ramen

för en lagreglerad skuldsanering. En sådan skuldsanering omfattar då

bara de

borgenärer som deltar, och uttryckligen godtar förslaget, och får

ingen

betydelse vare sig för de okända borgenärerna eller de borgenärer som

har

förhållit sig passiva under förfarandet inför kronofogdemyndigheten.

 Kronofogdemyndighetens beslut blir att betrakta som ett slags

stadfästelse av

den överenskommelse som gäldenären och borgenärerna har träffat.

Kronofogdemyndigheten bör således inte vara fri att korrigera

förslaget utan

måste fastställa det som det är. Eftersom skuldsaneringen blir

bindande även för

de borgenärer som inte har hört av sig i ärendet kan dock beslutet

inte

jämställas med en stadfästelse av förlikning enligt 17 kap. 6 §

rättegångsbalken. Innan skuldsaneringen fastställs måste nämligen

kronofogdemyndigheten pröva om förslaget är i överensstämmelse med

skuldsaneringslagens bestämmelser. Normalt är detta fallet eftersom

kronofogdemyndigheten har deltagit i utarbetandet av förslaget; den

bör

naturligtvis inte medverka till att lägga fram ett förslag som inte

överensstämmer med reglerna i lagen. Den officialprövning som

kronofogdemyndigheten sålunda måste göra innan skuldsaneringen

fastställs kommer

därför inte att bli särskilt betungande; prövningen är i princip

redan gjord

under förfarandets gång.

 Om kronofogdemyndigheten undantagsvis skulle finna att förslaget

strider mot

lagen, skall ansökan avslås. Alternativet vore här att

kronofogdemyndigheten

överlämnar ärendet till tingsrätten. Det är dock enligt min mening

inte rimligt

att kronofogdemyndigheten skall vara tvungen att överlämna ärenden

som enligt

kronofogdemyndighetens mening strider mot lagens bestämmelser. Den

som är

missnöjd med kronofogdemyndighetens beslut bör i stället, som jag

strax åter-

kommer till (avsnitt 4.7.6), kunna överklaga beslutet till tingsrätt.

 Om någon borgenär motsätter sig att skuldsanering beviljas

gäldenären, bör

kronofogdemyndigheten vara förhindrad att besluta om skuldsanering.

Det innebär

att varje borgenär på detta stadium kan sägas ha en vetorätt. Det

spelar därvid

ingen roll av vilken anledning borgenären vägrar att delta. Han

behöver inte

ange några skäl alls. Om en borgenär på ett tidigare stadium

klargjort att han

tänker motsätta sig en skuldsanering utgör det emellertid inte skäl

för krono-

fogdemyndigheten att avbryta utredningen i ärendet. En borgenär som

vill hindra

en frivillig skuldsanering hos kronofogdemyndigheten måste som svar

på

myndighetens föreläggande i samband med att han tillställs förslaget

ange att

han motsätter sig förslaget. Det är, som nämnts, tillräckligt med ett

"blankt"

angivande att han motsätter sig skuldsanering, men det är också

nödvändigt att

han gör det på detta stadium. Ärendet bör i så fall, sedan

utredningen har

avslutats, överlämnas till tingsrätten.

 Vid överlämnandet till tingsrätten bör all utredning i ärendet

bifogas.

Avsikten är att tingsrätten inte skall behöva inhämta några

ytterligare

upplysningar eller vidta några ytterligare förberedande

utredningsåtgärder.

Ärendet skall alltså vara i ett sådant skick att tingsrätten på det

överlämnade

materialet skall kunna fatta ett beslut om tvingande skuldsanering.

Tingsrätten

bör dock vara oförhindrad att inhämta ytterligare utredning om

tingsrätten

bedömer det som nödvändigt. Därvid bör det var möjligt för

tingsrätten att, på

samma sätt som för kronofogdemyndigheten, hålla sammanträde och

förordna om

skriftlig handläggning. Ett muntligt inslag vid tingsrättens

handläggning bör

som jag redan har utvecklat vara obligatoriskt (avsnitt 4.1 och

4.7.3). Så snart

tingsrätten har tagit emot ett skuldsaneringsärende bör den göra en

initial

prövning av om utredningen är komplett och korrekt. I så gott som

alla fall bör

den vara det. Tingsrätten bör också göra en preliminär granskning av

förslaget

till skuldsanering för att kontrollera om det är förenligt med de

grundläggande

villkor som ställs upp i lagen. Regelmässigt bör så vara fallet. Om

det vid

denna preliminära granskning inte kommer fram något anmärkningsvärt

som

föranleder tingsrätten att inhämta ytterligare utredning eller att

ändra

förslaget bör tingsrätten kalla till ett sammanträde. Till detta

sammanträde bör

gäldenären och samtliga borgenärer kallas. Om ytterligare utredning

har

införskaffats eller om förslaget har ändrats bör de nya uppgifterna

bifogas

kallelsen. Annars torde det vara tillräckligt att i kallelsen hänvisa

till

ärendet hos kronofogdemyndigheten. Sammanträdet vid tingsrätten kan

givetvis ge-

stalta sig på olika sätt alltefter ärendets karaktär i det enskilda

fallet. I

många fall kan man förvänta sig att inte någon kommer att hörsamma

kallelsen.

Sammanträdet blir då av tämligen expeditiv karaktär. Erfarenheterna i

Danmark

visar att det är mycket sällsynt att någon borgenär deltar vid

domstolens

sammanträden och att gäldenären endast undantagsvis deltar. Ärendena

är där

regelmässigt beredda på ett sådant sätt att de inblandades utevaro

inte

försvårar domstolens beslutsfattande. I vissa fall kan dock

sammanträden få

karaktären av en regelrätt förhandling där förhållandevis utförlig

utredning

förebringas och framför allt omfattande argumentation förekommer.

Tingsrätterna

torde genomgående ha goda möjligheter att i förväg bilda sig en

uppfattning om

hur ett sammanträde kan komma att gestaltas, vilket är av betydelse

för

planeringen.

 Tingsrättens avgörande bör ges i form av ett beslut. Det är

nödvändigt och

självklart eftersom det här är fråga om en tvingande skuldsanering.

Verkan av

beslutet bör dock vara densamma, oavsett om det är

kronofogdemyndigheten eller

tingsrätten som har fattat beslutet om skuldsanering.

 En annan fråga att behandla i detta avsnitt är hur tingsrätten skall

hantera

den situationen att samtliga borgenärer faktiskt godtar förslaget.

Det kan ju

inträffa att den eller de borgenärer som tidigare hos

kronofogdemyndigheten har

motsatt sig en skuldsanering har ändrat ståndpunkt och numera kan

tänka sig att

godta förslaget. I dessa fall kan det alltså inträffa att

samstämmighet

föreligger, så att förutsättningarna för frivillig skuldsanering

egentligen är

uppfyllda. I dessa fall bör givetvis tingsrätten besluta om

skuldsanering om

förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda. Det förefaller inte

heller rimligt

att i dessa fall låta ärendet gå tillbaka till kronofogdemyndigheten.

Tingsrätten bör alltså på vanligt sätt avgöra om skuldsanering skall

beviljas

eller inte. Denna prövning blir i huvudsak inte annorlunda jämfört

med vad som

gäller då någon borgenär har motsatt sig att skuldsanering beviljas.

 I den mån skuldsaneringslagen inte innehåller några förfaranderegler

kommer

alltså ärendelagens regler gälla för förfarandet vid tingsrätten. I

och med att

ärendelagen generellt hänvisar till vad som är föreskrivet om

handläggningen av

tvistemål i de fall ärendelagen inte reglerar en fråga innebär det

att även

många av rättegångsbalkens regler blir tillämpliga på

skuldsaneringsförfarandet

vid tingsrätten (se 11 § ärendelagen). Jag skall här ta upp några av

de

handläggningsfrågor som kan bli aktuella i ett skuldsaneringsärende.

 Som jag redan har uttalat bör ärendena vara mer eller mindre

kompletta när de

kommer till tingsrätten. Det kan dock inte uteslutas att tingsrätten

ser sig

tvungen att förordna om komplettering från gäldenären, någon borgenär

eller från

annat håll innan man anser sig kunna sätta ut ett sammanträde. Hur en

sådan

eventuell komplettering skall inhämtas står det tingsrätten fritt att

välja så

att det passar det enskilda ärendet (jfr 4 § första stycket

ärendelagen). I de

flesta fall bör dock tingsrätten genast kunna sätta ut ärendet till

ett samman-

träde. Vid sammanträdet gäller i tillämpliga delar rättegångsbalkens

bestämmelser om huvudförhandling i tvistemål (se 5 § andra stycket

ärendelagen).

I många delar medför skuldsaneringsärendenas karaktär att avsteg

måste göras

från denna förhandlingsordning. Tingsrättens allmänna ansvar för

utredningen och

dess skyldighet att självmant pröva om förutsättningarna för

skuldsanering är

uppfyllda innebär att tingsrätten får en mycket aktiv roll vid dessa

sammanträden. Ett sammanträde kan exempelvis inledas med att

tingsrätten redogör

för det förslag som gäldenären tillsammans med kronofogdemyndigheten

har arbetat

fram samt för bakgrunden till det. Vidare får tingsrätten redogöra

för

anledningen till att ärendet har överlämnats från

kronofogdemyndigheten. Sedan

kan de närvarande ges tillfälle till att lämna eventuella

kompletteringar i sak.

Det är inte heller otänkbart att det kan bli fråga om att förebringa

bevisning

vid ett sammanträde i ett skuldsaneringsärende. Genom hänvisningen i

ärendelagen

får rättegångsbalken då i huvudsak tillämpas vad gäller formerna för

bevis-

ningens förebringande m.m. Därefter får de närvarande intressenterna

tillfälle

till argumentation. Sammanträdet avslutas sedan med att tingsrätten

ger besked

om när beslut kommer att meddelas. I överlämnade ärenden kan

tingsrättens beslut

innebära att man endera beslutar om tvingande skuldsanering eller att

man avslår

ansökan. Ärendet kan givetvis komma att avskrivas om exempelvis

gäldenären

återkallar sin ansökan. Någon möjlighet för tingsrätten att

återförvisa ärendet

till kronofogdemyndigheten bör emellertid inte finnas. Denna

möjlighet bör dock

finnas i vissa fall när tingsrätten handlägger ett från

kronofogdemyndigheten

överklagat avvisnings- eller avslagsbeslut. Jag återkommer senare

till detta

(avsnitt 4.7.6).

 En fråga som berördes vid det möte som Justitiedepartementet höll

den 4

november 1993 är hur frågor om rättegångskostnader skall behandlas i

skuldsaneringsärenden. I avsaknad av någon särskild reglering kommer

rättegångsbalkens regler om fördelningen av kostnader i mål där

förlikning inte

är tillåten att bli tillämpliga. Dessa innebär som huvudregel att

vardera parten

får svara för sina egna kostnader i målet oavsett utgången. En sådan

ordning

förefaller ovanligt väl lämpad för skuldsaneringsärenden. I dessa

ärenden är det

inga anspråk som i och för sig är tvistiga (jfr avsnitt 4.6.10). Det

som kan

vara tvistigt är dels frågan om gäldenären är berättigad att erhålla

skuldsanering, dels frågan om vilken nedskrivningsprocent som skall

gälla och

hur betalningsplanen i övrigt bör vara utformad. Givetvis kan det

uppstå

kostnader för såväl gäldenären som enskilda borgenärer i dessa fall.

Att

gäldenären, inte minst med hänsyn till den hjälp han kan få från

olika instanser

under förfarandets gång, bör svara för sina egna kostnader är enligt

min mening

självklart. Att det allmänna skulle svara för någon del av

borgenärernas

kostnader, utöver att tillhandahålla förfarandet, är uteslutet. Att

ytterligare

belasta gäldenären med ett ansvar för dessa kostnader är inte

förenligt med de

syften som bär upp skuldsaneringsinstitutet. Det sagda gör enligt min

mening att

såväl gäldenären som borgenärerna bör svara för sina egna kostnader i

skuldsaneringsärendena.

 I de fall kronofogdemyndigheten eller tingsrätten har beslutat att

bifalla en

ansökan om skuldsanering inställer sig bl.a. frågan hur ett sådant

beslut skall

behandlas i verkställighetshänseende.

 Om gäldenären inte fullgör sina förpliktelser enligt den beslutade

skuldsaneringen bör - som jag strax återkommer till (avsnitt 4.7.7) -

borgenärerna kunna få till stånd en omprövning av hela

skuldsaneringen. Det är

emellertid inte sagt att en sådan omgång alltid är till fördel för

borgenärerna.

De bör ha möjlighet att tvångsvis få betalt enligt den beslutade

skuldsaneringen. Ett beslut om skuldsanering som vunnit laga kraft

bör därför -

oavsett om det har fattats av kronofogdemyndigheten eller rätten -

kunna

verkställas genom kronofogdemyndighetens försorg om gäldenären inte

betalar

enligt beslutet. Jag föreslår därför att ett skuldsaneringsbeslut

skall kunna

verkställas som en lagakraftvunnen dom. Verkställighet bör inte kunna

ske innan

beslutet vunnit laga kraft.

4.7.5 Sekretessfrågor

 Insolvensutredningen: Utredningens betänkande innehåller inte något

motsvarande

förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några

synpunkter i dessa

delar på annat sätt än att några instanser har anfört att det bör ges

en

möjlighet att hos domstolen sekretessbelägga uppgifter i ett där

pågående eller

avslutat skuldsaneringsärende. Någon instans har påtalat vikten av

att

gäldenären upplyses om att borgenärerna - i egenskap av parter - kan

komma att

få del av sekretesskyddade uppgifter beträffande honom.

 Skälen för mitt förslag: De uppgifter om en persons ekonomiska och

andra

personliga förhållanden som socialnämnden förfogar över i ett

biståndsärende

eller ärende om skuldsanering torde i de allra flesta fall vara

föremål för

sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). Sekretessen

hos

socialnämnden gäller med ett omvänt skaderekvisit, dvs. det råder en

presumtion

för sekretess beträffande uppgifter där. Som jag tidigare har

framhållit är det

av stort värde om kronofogdemyndigheten kan ta del av de uppgifter

och den

utredning som kan ha förekommit tidigare hos sociala eller andra

kommunala

myndigheter. Själva idén med ett förfarande uppdelat i flera steg

bygger på att

man i ett följande steg skall kunna tillgodogöra sig vad som har

förekommit i

stegen innan. Detta bör också kunna ske utan någon större omgång.

Kronofogdemyndigheten bör alltså kunna få del av vad som kan ha

förekommit

tidigare hos andra myndigheter som sysslar med budgetrådgivning eller

motsvarande, liksom tingsrätten bör kunna få omedelbar del av vad som

förekommit

hos kronofogdemyndigheten. En bestämmelse om skyldighet för sociala

eller andra

myndigheter att till kronofogdemyndighet eller domstol överlämna

uppgifter om

gäldenären som kan vara av vikt i ett ärende om skuldsanering bör

därför tas in

i skuldsaneringslagen. Av 14 kap. 1 § sekretesslagen följer att

uppgift kan

lämnas till annan myndighet utan hinder av sekretess om

uppgiftsskyldigheten

följer av lag. Däremot bör skyldigheten att lämna uppgifter till

kronofogdemyndigheten eller domstolen inte omfatta uppgifter om

närstående till

gäldenären. För att sådana uppgifter skall kunna lämnas bör alltså

krävas

medgivande av den uppgiften rör.

 Hos kronofogdemyndigheten gäller sekretess enligt 9 kap. 19 §

sekretesslagen i

ärende angående exekutiv verksamhet. Handläggningen av ett

skuldsaneringsärende

är emellertid inte att betrakta som sådan verksamhet. Enligt min

mening bör

emellertid även uppgift om en enskilds personliga förhållanden i ett

skuldsaneringsärende omfattas av sekretess. Det bör vara fallet såväl

hos

kronofogdemyndighet som hos domstol. Som ovan har nämnts omfattas

uppgifter i

ett budgetrådgivningsärende hos socialnämnden i de flesta fall av

sekretess.

Även de kommunala konsumentvägledarna lämnar råd till enskilda i

budgetfrågor. I

denna verksamhet förekommer ingen sekretess. De uppgifter som lämnas

till

konsumentvägledarna torde vara av samma slag som de som lämnas i

socialnämndens

rådgivningsverksamhet. Även uppgifter om en enskilds personliga

förhållanden som

förekommer i rådgivning som rör skuldsanering hos konsumentvägledarna

bör därför

omfattas av sekretess. I sekretesslagen bör därför föreskrivas att

sekretess

gäller i ärende om skuldsanering för uppgift om enskilds personliga

förhållanden

hos kommunal konsumentvägledare, kronofogdemyndighet eller domstol om

det kan

antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om

uppgiften röjs.

Med en sådan reglering skyddar man alla typiskt sett känsliga

uppgifter om den

enskilde. Under begreppet personliga förhållanden faller såväl

uppgifter om

t.ex. sjukdomstillstånd som uppgifter om en persons ekonomi. Beslut i

ett ärende

om skuldsanering bör dock inte omfattas av sekretess. Inte heller bör

någon

inskränkning av meddelarfriheten föreskrivas.

4.7.6 Frågor om överklagande, forum och tingsrätts sammansättning

 Insolvensutredningen: Utredningen föreslår att tingsrätten i vissa

fall skall

kunna bestå av tre lagfarna domare i ett skuldsaneringsärende.

Utredningens

förslag innehåller inte några regler om prövningstillstånd eller om

den

särskilda regleringen av överklagande av beslut om återförvisning. I

övrigt

överensstämmer förslaget med mitt i de delar det innehåller

motsvarigheter till

mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar

utredningens

förslag utan erinran i dessa delar.

 Skälen för mitt förslag: Enligt den modell som jag har skisserat här

kommer

såväl kronofogdemyndigheten som tingsrätten att fatta beslut av olika

slag under

handläggningen av ett skuldsaneringsärende. Det kan vara fråga om

beslut som

avser mer eller mindre självklara handläggningsåtgärder, som

exempelvis att

inhämta yttranden, kalla till sammanträden och bestämma om

kungörelser. Enligt

såväl min som utredningens, av remissinstanserna oemotsagda,

uppfattning finns

det ingen anledning att tillåta att sådana beslut överklagas

särskilt. Några

särskilda regler härom behövs inte i skuldsaneringslagen. Dessa

frågor regleras

nämligen i förvaltningslagen och ärendelagen. Av

handläggningsbesluten är det

egentligen endast kronofogdemyndighetens beslut om att inleda

skuldsanering som

man kan tänka sig att det finns ett behov av att kunna överklaga.

Detta hänger

naturligtvis samman med att det till ett sådant beslut är knutet

vissa

rättsverkningar av betydelse utanför själva skuldsaneringsärendet.

Vad jag

främst har i åtanke är att ett sådant beslut föreslås innebära att

åtgärder för

verkställighet under viss tid inte skall få äga rum.

Insolvensutredningen

föreslår också att ett beslut om att inleda skuldsanering skall få

överklagas

särskilt. Utredningen hänvisar till att vissa beslut av liknande slag

får

överklagas särskilt i konkurs- och ackordsärenden. Remissinstanserna

har inte

närmare berört denna fråga i sina remissvar. Liknande resonemang kan

föras

beträffande kronofogdemyndighetens beslut att överlämna ett ärende

till

tingsrätten eller ett beslut att förklara en ansökan vilande. Av

naturliga skäl

har det förstnämnda slaget av beslut inte berörts av utredningen

eller

remissinstanserna.

 Naturligtvis gagnar det intresset av ett enkelt och snabbt

förfarande att det

endast ges möjligheter att överklaga beslut under handläggningen då

det av

rättssäkerhetsskäl är absolut påkallat. Enligt min mening är det över

huvud

taget av vikt att ärenden om skuldsanering kan handläggas skyndsamt.

Detta

skulle tala för att ett beslut att inleda skuldsanering inte skall få

överklagas. Enligt vad jag tidigare har uttalat bör

kronofogdemyndigheten ges

ordentliga möjligheter att på ett inledande stadium av förfarandet

göra, inte

bara en formell, utan också en materiell prövning av ansökningarna.

En sådan

ordning medför en förhållandevis långt gående preliminär prognos av

den slutliga

utgången i ärendet, eller med andra ord att i de flesta ärenden där

skuldsanering inleds kommer också skuldsanering så småningom att

beviljas. Detta

medför att behov av en separat överklagandemöjlighet av beslutet att

inleda

skuldsanering inte förefaller särskilt framträdande. De

rättsverkningar som är

knutna till ett beslut om att inleda skuldsanering är i och för sig

endast

temporära, men de är inte obetydliga. Detta talar trots allt för att

tillåta en

borgenär att kunna överklaga ett beslut om att inleda skuldsanering.

Jag

föreslår därför att ett beslut om att inleda skuldsanering skall

kunna

överklagas särskilt. Däremot bör kronofogdemyndighetens beslut att

överlämna ett

skuldsaneringsärende till tingsrätten inte kunna överklagas.

 Andra slutliga avgöranden som kan komma att fattas i ett

skuldsaneringsärende

bör givetvis kunna överklagas. Om kronofogdemyndigheten avvisar en

ansökan om

skuldsanering, bör ett sådant beslut också kunna överklagas. I övrigt

kan såväl

kronofogdemyndigheten som tingsrätten komma att avslå en ansökan. Ett

avslagsbeslut kan enligt vad jag föreslår komma att meddelas på olika

stadier av

förfarandet. Oavsett på vilket stadium ett avslagsbeslut meddelas av

kronofogde-

myndigheten bör det kunna överklagas.

 Vidare kan kronofogdemyndigheten komma att fastställa en frivillig

skuldsanering. Ett sådant beslut innebär emellertid inte bara ett

fastställande

av parternas överenskommelse om frivillig skuldsanering.

Kronofogdemyndigheten

skall göra en materiell prövning av att förutsättningarna för

skuldsanering

enligt lagen är uppfyllda och skuldsaneringen är bindande för såväl

okända

borgenärer som de borgenärer som är passiva. Enligt min mening bör

det därför

finnas en möjlighet att överklaga ett sådant beslut.

 Kronofogdemyndighetens beslut bör överklagas till tingsrätt. En

naturlig

ordning är då att överklagandet prövas av tingsrätten i den ort där

gäldenären

är bosatt. Med en sådan lösning kommer skuldsaneringsärenden att

kunna prövas av

landets samtliga 97 tingsrätter. Det finns inte anledning att för

skuldsaneringsärendena välja att koncentrera dessa ärenden till vissa

tingsrätter, exempelvis till en tingsrätt i varje län (jfr prop.

1992/93:216 s.

73 f). Detsamma bör givetvis gälla i de fall ett ärende överlämnas

från

kronofogdemyndigheten till tingsrätten.

 Om ett beslut av kronofogdemyndigheten överklagas till tingsrätten

uppstår

frågan vad tingsrättens prövning skall kunna mynna ut i. Om

kronofogdemyndigheten har avvisat en ansökan bör tingsrätten, förutom

att lämna

besvären utan bifall, kunna förordna att ärendet återförvisas till

kronofogdemyndigheten. Om kronofogdemyndigheten har avslagit ansökan

efter en

initial prövning, bör tingsrätten också vid bifall återförvisa

ärendet till

kronofogdemyndigheten. En sådan ordning rimmar bäst med den

föreslagna

uppdelningen där huvuddelen av utredningen föreslås bli gjord under

förfarandet

hos kronofogdemyndigheten. Något annorlunda förhåller det sig

emellertid när

kronofogdemyndigheten avslår en ansökan på ett sent stadium, när

utredningen har

avslutats och ett förslag till skuldsanering har upprättats. I sådana

fall bör

tingsrätten vid bifall till överklagandet kunna sätta ett eget beslut

i stället

för kronofogdemyndighetens, dvs. besluta om tvingande skuldsanering.

Om

kronofogdemyndigheten har avskrivit ett ärende från vidare

handläggning, bör

tingsrätten givetvis vid ett eventuellt bifall till ett överklagande

återförvisa

ärendet till kronofogdemyndigheten. I det remitterade förslaget

föreslog jag att

sådant återförvisningsbeslut inte skulle kunna överklagas. Lagrådet

har angående

detta uttalat.

 Den ordning som föreslås i 29 § tredje stycket blockerar

möjligheterna till

prejudikatbildning. Det är att beklaga med hänsyn till att det är

fråga om en ny

lagstiftning som kan få betydelsefulla verkningar både för enskilda

och för

institutioner som sysslar med låneverksamhet. Lagrådet föreslår

därför, efter

mönster av bestämmelserna i 54 kap. 2 a § rättegångsbalken, att

tingsrätten får

tillåta att återförvisningsbeslut i skuldsaneringsärende överklagas,

om det

föreligger särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges

enligt 31 §

första stycket. I detta sammanhang skall påpekas att det endast

undantagsvis

blir aktuellt med återförvisning om det är borgenären som har

överklagat. Fråga

om återförvisning kan då bara komma upp när en borgenär för talan mot

ett beslut

att fastställa en skuldsanering och tingsrätten finner att

kronofogdemyndighetens utredning i ärendet behöver kompletteras. Att

återförvisning då kan ske följer av allmänna regler. Däremot blir det

som regel

aktuellt att återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten när

gäldenären har

överklagat myndighetens beslut att avvisa eller avslå hans ansökan

eller

avskriva ärende om skuldsanering. Det bör framgå av lagtexten.

 Regler om överklagandeförbud med ventil infördes den 1 juli 1989

(SFS

1989:352-355, prop. 1988/89:78, bet. 1988/89JuU20, rskr.

1988/89:260). Dessa

bestämmelser avser överklagande av hovrättens beslut i vissa fall.

Enligt

bestämmelserna gäller som huvudregel ett förbud mot överklagande.

Hovrätten kan

dock tillåta att dess beslut överklagas om det föreligger särskilda

skäl för att

låta Högsta domstolen ta ställning till frågan om

prejudikatdispensprövning (se

prop. 1988/89:78 s. 32 ff). Lagrådets förslag innebär en nyhet så

till vida att

konstruktionen överklagandeförbud med ventil i ledet

tingsrätt-hovrätt

tillämpas. Jag kan dock inte se att detta utgör något hinder mot att

för de nu

diskuterade fallen införa en sådan konstruktion i detta led. Såsom

Lagrådet har

påpekat finns det ett intresse av att underlätta prejudikatbildningen

för det

nya skuldsaneringsinstitutet. Det torde inte finnas någon anledning

att formellt

begränsa möjligheten att tillåta ett överklagande enbart till

prejudikatfallen.

Jag godtar alltså Lagrådet förslag i denna del. Det innebär att

tingsrättens

beslut att återförvisa ett ärende till kronofogdemyndigheten som

huvudregel inte

kan överklagas. Tingsrätten skall dock kunna tillåta att ett sådant

beslut

överklagas till hovrätten. För att sådant tillstånd skall ges skall

det krävas

att det föreligger särskilda skäl för att låta hovrätten göra en

dispensprövning. Som jag nu kommer till föreslår jag nämligen också

regler om

prövningstillstånd.

 Tingsrätten kan bevilja skuldsanering i form av ett beslut om

tvingande

skuldsanering eller avslå ansökningen. Båda dessa beslut bör kunna

överklagas.

Några inskränkningar i rätten att överklaga sådana

tingsrättsavgöranden i ett

skuldsaneringsärende bör inte förekomma. Däremot kan man fråga sig om

inte en

fullständig prövning i hovrätten skall förutsätta att hovrätten först

meddelar

prövningstillstånd. En sådan ordning gäller exempelvis från och med

år 1994 för

överklagande av utsökningsmål som först har prövats av

kronofogdemyndigheten och

sedan av tingsrätten (prop. 1992/93:216 s.75, bet. 1992/93:JuU34,

rskr.

1992/93:373). Intresset av att snabbt erhålla ett slutligt avgörande

och i viss

mån även intresset av att begränsa arbetsbördan för hovrätterna talar

för att ha

samma ordning även i skuldsaneringsärenden. Eventuellt kan frågan om

handlägg-

ningen av s.k. domstolsärenden och överklagande av sådana ärenden

från tingsrätt

inom en inte alltför avlägsen framtid få en generell lösning i

samband med att

ärendelagen revideras och hovrättsprocessen ses över. Jag anser ändå

att det är

angeläget att redan nu införa den ordningen att det för en

fullständig prövning

i hovrätten skall krävas att hovrätten först meddelar

prövningstillstånd. De

allmänna överväganden jag har gjort i det nämnda lagstiftningsärendet

om

överklagande av utsökningsmål och som riksdagen har godtagit har

giltighet även

i detta ärende. Eftersom det är fråga om att införa ett helt nytt

institut vill

jag betona att hovrätten skall meddela prövningstillstånd om ärendet

har ett

prejudikatintresse. Förutom sådan prejudikatdispens skall hovrätten

kunna

meddela prövningstillstånd då anledning förekommer att ändra

tingsrättens

avgörande eller om det annars föreligger synnerliga skäl att pröva

talan,

exempelvis om det har förekommit vissa formella brister vid

tingsrättens hand-

läggning av ärendet.

 I den utsträckning det inte finns några särskilda regler i

skuldsaneringslagen

gäller allmänna regler i ärendelagen och rättegångsbalken för

överklagande till

hovrätten av tingsrättens beslut.

 Enligt ärendelagen är tingsrätten domför med en lagfaren domare om

ärendet inte

är tvistigt. Om ärendet är tvistigt är tingsrätten domför med tre

lagfarna

domare eller i vissa fall av en lagfaren domare jämte nämnd. Ett

skuldsaneringsärende är regelmässigt tvistigt när det överlämnas från

kronofogdemyndigheten till tingsrätten. Om inget särskilt föreskrivs

innebär det

att tingsrätten skulle bestå av tre domare. En sådan ordning kan med

fog

ifrågasättas. Utredningen föreslår att tingsrätten som huvudregel i

ett

skuldsaneringsärende skall bestå av en lagfaren domare. Utredningen

föreslår

emellertid vidare att tingsrätten skall kunna bestå av tre lagfarna

domare i

vissa fall. Den föreslagna regeln är fakultativ, dvs. tingsrätten får

efter eget

bedömande välja att vara sammansatt med tre domare. Utredningen

förutsätter att

denna mer kvalificerade sammansättning förbehålls för mycket

komplicerade

skuldsaneringsärenden och ärenden där det är fråga om stora ingrepp i

rättsförhållandena mellan gäldenären och hans borgenärer, exempelvis

då det rör

sig om mycket betydande skuldbelopp. Remissinstanerna har inte haft

något att

erinra mot utredningens förslag i denna del.

 Enligt min mening är det självklart att tingsrätten i ett

skuldsaneringsärende

skall kunna bestå av en ensam domare. Frågan är om en sådan

sammansättning bör

göras obligatorisk eller om man i en skuldsaneringslag skall ge ett

visst

utrymme för en mer kvalificerad sammansättning, exempelvis enligt

utredningens

förslag. Med hänsyn till den hittillsvarande och alltjämt pågående

utvecklingen

med ett ökat utrymme för endomarkompetens i tingsrätten anser jag att

regeln om

endomarsammansättning bör vara obligatorisk i dessa fall. Sådan

sammansättning

gäller också i de utsökningsmål som från och med den 1 januari 1994

överklagas

från kronofogdemyndighet till tingsrätt.

4.7.7 Omprövning av ett beslut om skuldsanering

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag innebär jämfört med mitt

en mer

begränsad rätt till omprövning på begäran av en borgenär.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar eller lämnar förslaget i

denna del

i huvudsak utan erinran. Några instanser efterlyser en möjlighet att

även ändra

ett beslut om skuldsanering till nackdel för gäldenären då det

inträffar för

gäldenären gynnsamma omständigheter efter beslutet.

 Skälen för mitt förslag: Jag har flera gånger framhållit att ett

skuld-

saneringsinstitut bör vara definitivt till sin karaktär. Det innebär

att ett

beslut om skuldsanering slutgiltigt bör reglera en gäldenärs totala

skuldsituation. Trots att detta bör vara en bärande princip är det

enligt min

mening ofrånkomligt att vissa undantag måste göras ifrån den.

 För det första bör det i likhet med vad utredningen har föreslagit

vara möjligt

att ompröva ett skuldsaneringsbeslut vid vissa illojala förfaranden

från

gäldenärens sida. Dessa illojala förfaranden kan vara vidtagna såväl

innan

skuldsaneringsärendet aktualiserades som under handläggningen av

ärendet. Med

illojala förfaranden avses att gäldenären på olika sätt har

undanhållit egendom

från borgenärerna. Ett sådant undanhållande kan gäldenären ha gjort

innan han

ansöker om skuldsanering, exempelvis i samband med tidigare

verkställighetsför-

sök mot honom. Alla förfaranden som kan utgöra oredlighet mot

borgenär enligt 11

kap. 1 § brottsbalken bör kunna föranleda omprövning. Dessutom bör

omprövning

kunna komma i fråga om gäldenären i hemlighet har gynnat någon eller

några

borgenärer framför andra för att därigenom kunna erhålla

skuldsanering. Alla

förfaranden av det slaget som gäldenären vidtagit för att inverka på

skuldsaneringsfrågans avgörande bör kunna medföra att ett beslut om

skuldsanering omprövas. Jag har i dessa delar samma uppfattning som

utredningen.

Dessutom bör det uttryckligen framgå att en skuldsanering skall kunna

omprövas

om gäldenären har lämnat oriktiga uppgifter i sin ansökan eller

förtigit

omständigheter av betydelse i ett skuldsaneringsärende. Ett exempel

är att

gäldenären medvetet utelämnar någon borgenär i sin ansökan, vilket

kan medföra

att den borgenären drabbas av skuldsaneringens preklusionsverkan. En

borgenär

som drabbas på detta sätt bör alltså kunna begära omprövning.

Omprövning bör

även kunna ske om gäldenären har lämnat oriktig uppgift till ledning

för

myndighets beslut om skatt eller avgift eller underlåtit att lämna

uppgift,

trots att han är uppgiftsskyldig och detta medför att ett beslut

blivit

felaktigt eller inte fattats.

 För det andra bör en omprövning vara möjlig i de fall gäldenären

inte följer

den betalningsplan som kan vara förenad med skuldsaneringen, såvida

avvikelsen

inte är ringa. Vad som avses med det senare fallet är att gäldenären

medvetet

underlåter att följa den avbetalningsplan han kan vara ålagd enligt

skuldsaneringsbeslutet. Inte varje litet avsteg från vad som åligger

gäldenären

bör medföra att skuldsaneringen omprövas. Det bör därför krävas att

avvikelsen

inte är ringa. Det innebär bl.a. att enstaka, kortvariga

betalningsdröjsmål inte

bör kunna föranleda att skuldsaneringen upphävs. Hänsyn bör också tas

till

anledningen till ettt eventuellt betalningsdröjsmål. Ju mer

ursäktligt

dröjsmålet är desto svagare är skälen för att efter omprövning

upphäva en

skuldsanering.

 Omprövning i dessa fall bör normalt innebära att beslutet om

skuldsanering

upphävs. Lika med utredningen finner jag inte utrymme för någon annan

rättsföljd

om domstolen finner att gäldenären har handlat illojalt eller annars

grovt

åsidosatt vad som åligger honom enligt skuldsaneringsbeslutet.

Domstolen bör i

så fall upphäva beslutet. Något "mellanting" som att ändra beslutet

på så sätt

att dess innehåll jämkas bör inte kunna bli aktuellt i dessa fall.

Det innebär

att gäldenärens ursprungliga förpliktelser blir gällande mot honom

eller med

andra ord att läget återställs till hur det var innan

skuldsaneringsbeslutet

meddelades. Givetvis skall dock eventuella betalningar och liknande

som ägt rum

efter beslutet avräknas.

 För det fall gäldenärens ekonomiska förhållanden efter

skuldsaneringen

väsentligen har förbättrats bör omprövning också kunna ske. Det kan

vara fråga

om att gäldenären erhåller en betydande inkomstökning, en större

tipsvinst eller

liknande. Det skulle kunna uppfattas som stötande om skuldsaneringen

i sådana

fall inte skulle kunna omprövas. I detta fall bör det finnas utrymme

för att

ändra ett beslut om skuldsanering. Ofta är det inte motiverat med en

så

ingripande rättsföljd som ett upphävande innebär. Här är det i

stället fråga om

att korrigera exempelvis betalningsplanen så att borgenärerna kan få

del av det

ökade betalningsutrymmet. I detta fall bör det dock finnas en

tidsgräns inom

vilken en skuldsanering skall angripas av nu diskuterad anledning.

Denna tid bör

i överensstämmelse med vad som normalt bör gälla för betalningsplanen

vara fem

år eller den längre tid som betalningsplanen gäller. Efter utgången

av denna tid

bör en skuldsanering alltså inte kunna upphävas eller ändras, även om

gälde-

närens ekonomiska förhållanden väsentligen skulle förbättras.

 Omprövning vid de nyss diskuterade förhållandena bör förutsätta att

ansökan

görs av en borgenär vars fordran omfattas av skuldsaneringsbeslutet

men även

gäldenären själv bör kunna ansöka om omprövning i de fall

omständigheterna

ändrats på ett för honom ogynnsamt sätt efter det att beslutet om

skuldsanering

meddelades. Det kan vara fråga om förändringar i gäldenärens sociala

eller

ekonomiska situation som inte kunde förutses vid beslutet om

skuldsanering. Det

är alltså fråga om situationer där gäldenären på grund av de nya,

oförutsedda

omständigheterna inte längre har förmåga att fullfölja sina

åligganden enligt

beslutet om skuldsanering. I dessa fall finns det normalt ingen

anledning att

upphäva hela beslutet om skuldsanering. I stället bör beslutet ändras

i dessa

fall, så att det anpassas till de nya omständigheterna. Det är alltså

fråga om

att korrigera ett beslut som i efterhand visar sig vara grundat på en

felaktig

prognos beträffande gäldenärens betalningsförmåga. För att omprövning

skall bli

aktuell enligt denna regel bör de nya omständigheterna vara av inte

obetydligt

slag. Det bör vara omständigheter som på ett avgörande sätt påverkar

gäldenärens

förmåga att på längre sikt fullfölja åliggandena enligt

skuldsaneringsbeslutet.

 Såväl ett beslut av kronofogdemyndigheten om frivillig skuldsanering

som ett

beslut av rätten om tvingande skuldsanering bör kunna bli föremål för

omprövning. Oavsett vilken instans som meddelat beslutet bör dock

rätten

handlägga omprövningsärendet. Det kan i dessa fall många gånger bli

fråga om

förhållandevis ingående prövningar av rättskipande karaktär, vilket

medför att

handläggning vid domstol ter sig naturlig.

 När jag här föreslår att en skuldsanering under vissa

förutsättningar skall

kunna omprövas avses alltså att gäldenären eller någon borgenär

vänder sig till

domstol med en sådan begäran. Grunden för detta är att något nytt har

inträffat

eller upptäckts sedan skuldsaneringen beslutades. Detta skall inte

förväxlas med

den möjlighet till omprövning som regleras i 27 och 28 §§

förvaltningslagen

(1986:223). Förvaltningslagen gäller för kronofogdemyndigheternas

handläggning

av skuldsaneringsärenden. Det innebär - formellt sett - att en

kronofogde-

myndighet efter det att den har fastställt en överenskommelse om

skuldsanering

skulle kunna ompröva beslutet om fastställelse, om de i

förvaltningslagen

angivna förutsättningarna föreligger. I praktiken kan detta dock inte

antas bli

fallet med hänsyn till de snäva förutsättningar som gäller för sådan

omprövning.

Jag anser därför att det inte finns behov av något uttryckligt

undantag i

skuldsaneringslagen beträffande nämnda regler i förvaltningslagen.

4.8 Förhållandet till annan lagstiftning

4.8.1 Förhållandet till konkurs och ackord

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag överensstämmer med mitt

förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar

utredningens

förslag utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Jag har tidigare (avsnitt 4.1) framhållit

att ett

skuldsaneringsinstitut bör hållas isär från konkursinstitutet och

ackordsförfarandet. Det betyder inte att man kan undgå att ta

ställning till hur

en ansökan om skuldsanering skall förhålla sig till förfarandena vid

konkurs och

ackord. Regler om förhållandet mellan ackord och konkurs finns i 13 §

ackordslagen och i 12 kap. konkurslagen. Dessa regler ger inte någon

större

ledning vid bedömning av frågan hur ett skuldsaneringsförfarande

skall förhålla

sig till konkurs och ackord. Insolvensutredningen betonar att det med

hänsyn

till konkursens allmänna ändamål inte gärna kan komma i fråga att

låta en

ansökan om skuldsanering utgöra hinder mot konkurs. I de danska och

norska

lagarna utgör också en inledd skuldsanering inget hinder mot att ett

konkursförfarande inleds. I Finland har man emellertid valt en något

annorlunda

reglering. Där utgör en inledd skuldsanering hinder mot konkurs om

ansökan om

konkurs görs av en borgenär. Görs konkursansökan däremot av

gäldenären själv

leder ansökan till en konkursprocess. Enligt min mening är det helt

klart mest

ändamålsenligt att välja den av utredningen föreslagna lösningen. En

inledd

skuldsanering skall alltså inte få hindra ett konkursförfarande. Det

förefaller

därvid inte finnas någon anledning att göra skillnad på de fall att

ansökan görs

av en borgenär eller av gäldenären.

 Liksom utredningen anser jag också att det är rimligt att en ansökan

som

gäldenären gör om förhandling om offentligt ackord (se 11 §

ackordslagen) får

inverka på en tidigare ingiven ansökan om skuldsanering på det sättet

att

skuldsaneringsansökan skall förklaras vilande. Om

ackordsförhandlingarna mynnar

ut i ett beslut om fastställelse av ackord, bör det innebära att en

tidigare

gjord ansökan om skuldsanering förfaller. En erinran om det nya

skuldsaneringssystemet bör för tydlighetens skull tas in i

ackordslagen. Innan

en gäldenär ansöker om förhandling om offentligt ackord har

regelmässigt en god

man förordnats enligt ackordslagen (se 2-6 §§ ackordslagen). Ett

sådant

förordnande bör enligt min mening inte verka hindrande för ett

skuldsaneringsförfarande. Än mindre bör en ansökan om ett sådant

förordnande

göra det. Någon bestämmelse om detta bedömer jag inte som nödvändig i

en

skuldsaneringslag. Lika med utredningen anser jag det nämligen vara

mindre

sannolikt att det i ett särskilt fall kan vara mer förenligt med

gäldenärens

intresse att försöka träffa en uppgörelse med borgenärerna i form av

ackord än

att fullfölja ett redan inlett skuldsaneringsförfarande.

 Utredningen föreslår också en ändring i konkurslagen. Förslaget

innebär att

borgenärerna inte under pågående skuldsaneringsförfarande måste

begära att

gäldenären skall försättas i konkurs för att hindra att frister för

återvinning

löper ut. Visserligen bör, som sagts, ett skuldsaneringsförfarande

inte hindra

att en borgenär ansöker om att gäldenären skall försättas i konkurs.

Det

förefaller dock omotiverat att en konkursansökan skall behöva ges in

enbart

därför att återvinningsfristerna kräver det. Enligt min mening bör

därför det

tas in en regel i konkurslagen enligt utredningens förslag. Detta

föranleder

också en följdändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal.

4.8.2 Vissa frågor om förhållandet till annan lagstiftning i övrigt

 Insolvensutredningen: Utredningens förslag överensstämmer i sak med

mitt

förslag vad gäller ändringarna i brottsbalken,

kreditupplysningslagen, lagen om

preskription av skattefordringar och utsökningsregisterlagen.

Konsekvensändringarna i skuldebrevslagen, rättshjälpslagen, i lagen

om ackord

rörande statliga fordringar m.m. och i lagen om avdrag för underskott

i

näringsverksamhet samt den nya paragrafen i sekretesslagen har ingen

motsvarighet i utredningens förslag. Utredningen föreslår också

ändringar i

äktenskapsbalken, föräldrabalken, skadeståndslagen och

utsökningsbalken som inte

har någon motsvarighet i mitt förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar utredningens förslag i

huvudsak

utan erinran. Några instanser påpekar att det finns ett behov av att

göra vissa

ändringar i andra lagar.

 Skälen för mitt förslag: Jag har tidigare berört behovet av vissa

följdändringar i annan lagstiftning, såsom i konkurslagen,

ackordslagen och i

försäkringsavtalslagen (se avsnitt 4.8.1) samt i rättshjälpslagen (se

avsnitt

4.2) och sekretesslagen (se avsnitt 4.7.5). även i övrigt bör vissa

ändringar

göras i annan lagstiftning till följd av att en skuldsaneringslag

införs.

Straffrättsliga bestämmelser

Av brottsbalkens regler om brott mot borgenärer blir såväl 11 kap. 1

§ första

stycket brottsbalken om oredlighet mot borgenärer som bestämmelserna

i 11 kap. 3

§ första stycket brottsbalken om vårdslöshet mot borgenärer och i 11

kap. 4 §

första stycket brottsbalken om mannamån mot borgenärer tillämpliga

såvitt avser

förhållandena vid skuldsanering. Även andra straffrättsliga

bestämmelser kan

komma att aktualiseras i anslutning till skuldsaneringsförfarandet,

exempelvis

strafföreskrifterna om osann och vårdslös försäkran i 15 kap. 10 §

brottsbalken.

Lika med utredningen anser jag att 11 kap. 1 § andra stycket

brottsbalken bör

ändras så att den blir tillämplig även vid skuldsanering. Lagrådet

har

ifrågasatt om inte 11 kap. 3 § andra stycket brottsbalken och 11 kap.

4 § andra

stycket brottsbalken bör ändras på motsvarande sätt. Enligt min

mening är det

givet att motsvarande ändring bör göras i 11 kap. 3 § andra stycket

brottsbalken. Det är däremot inte givet att någon ändring också bör

göras i 11

kap. 4 § andra stycket brottsbalken. Där talas om att den som för att

främja

ackord hemligen lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån kan

dömas för

mannamån mot borgenärer. Vid ackord är förhållandena sådana att en

gäldenär kan

ha medel till sitt förfogande vilka han kan disponera på ett sätt som

beskrivs i

det aktuella stycket. Vid skuldsanering är det däremot med tanke på

skuldsaneringsinstitutets konstruktion inte möjligt för en gäldenär

att ha några

medel, utöver vad han skall få förbehålla sig för sin omedelbara

försörjning,

att disponera på detta sätt. Om gäldenären har medel till sådan

disposition

innebär det att han har förfarit på ett sådant sätt som är straffbart

enligt

andra regeler i 11 kap. brottsbalken. Dessutom kan ett sådant

förfarande utgöra

grund för omprövning. I skuldsaneringslagen föreslås också en

ogiltighetsregel

som kan vara tillämplig i ett sådant fall. Enligt min mening finns

det därför

inte anledning att i 11 kap. 4 § andra stycket göra någon ändring i

anledning av

att en skuldsaneringslag införs.

Skatterättsliga bestämmelser m.m.

På området för skatter och allmänna avgifter finns bestämmelser om

bl.a.

eftergift av skatte- och avgiftsfordringar. Bestämmelserna om

eftergift på den

indirekta skattens område tar sikte på helt andra grunder för

eftergift än

gäldenärens trångmål i indrivningssituationen. Motsvarande gäller i

fråga om

arbetsgivaravgifter. Att dessa bestämmelser skall finnas kvar även om

en

skuldsaneringslag införs är klart. I fråga om direkt inkomst- och

förmögenhetsskatt finns inga bestämmelser om eftergift, bortsett från

vad som

gäller om s.k. dödsbobefrielse, varför det inte heller här uppkommer

något

ändringsbehov.

 Det är bara på bötesområdet som det finns eftergiftsbestämmelser med

ett

tillämpningsområde som helt eller delvis sammanfaller med det som bör

gälla för

skuldsanering. Frågan är då om behovet av dessa bestämmelser

bortfaller om en

skuldsaneringslag införs eller om det rentav skulle medföra några

svårigheter

att låta bestämmelser finnas kvar parallellt med

skuldsaneringsinstitutet. Ett

skäl till att eftergift kan bli aktuell vid sidan av en möjlighet

till

skuldsanering är att det kan finnas fall där det bara finns en enda

borgenär,

eller åtminstone bara en borgenär som har så stor fordran att denna

har någon

egentlig betydelse för möjligheterna att sanera gäldenärens ekonomi.

Skuldsanering framstår i den situationen som ett onödigt tidsödande

och

resurskrävande förfarande. Det är inte ovanligt att staten som

borgenär i fråga

om offentligrättsliga fordringar befinner sig i den nu beskrivna

situationen.

Det som nu har sagts visar att även sådana eftergiftsbestämmelser som

tar sikte

på indrivningssituationen bör få finnas kvar vid sidan av ett

skuldsaneringsinstitut.

 I fråga om eftergiftsbestämmelser som inte alls har med

indrivningssituationen

att göra behövs inte någon särskild reglering.

 Skatteindrivningsutredningen föreslår i sitt betänkande (SOU

1987:10) att det

skall införas utvidgade möjligheter att inom skatte- och

avgiftsområdet efterge

fordringar (betänkandet s. 377 ff). Förslaget har inte i den delen

lett till

lagstiftning. I prop. 1992/93:198 om indrivning av statliga

fordringar m.m. har

föredragande statsrådet i stället valt att avvakta vad som händer med

den

fortsatta beredningen av Insolvensutredningens förslag om

skuldsaneringslag. Det

är inte aktuellt att i det här sammanhanget föreslå en generell regel

om

eftergift. Däremot föreslår jag att lagen om ackord rörande statliga

fordringar

m.m. kompletteras med en bestämmelse om att skattemyndighet får godta

ett

förslag om frivillig skuldsanering om förutsättningarna för

skuldsanering enligt

skuldsaneringslagen är uppfyllda.

 Som jag tidigare har sagt bör en skuld som har skrivits ned eller

fallit bort

genom ett beslut om skuldsanering inte kunna utnyttjas för att göra

avdrag för

underskott av näringsverksamhet. Flera remissinstanser har framhållit

att detta

bör framgå uttryckligen av kommunalskattelagen. I prop. 1993/94:50

har

regeringen föreslagit att kommunalskattelagens bestämmelser om avdrag

för

underskott av näringsverksamhet flyttas till en särskild lag, lagen

(1993:1539)

om avdrag för underskott av näringsverksamhet. Enligt min mening bör

en regel om

att avdrag inte medges för underskott till den del underskottet

motsvarar

skulder som har fallit bort genom beslut om skuldsanering. Enligt

mitt förslag

till skuldsaneringslag kan endast fysiska personer komma i fråga för

skuldsanering. Eftersom det däremot enligt mitt förslag inte är något

hinder för

en före detta näringsidkare att erhålla skuldsanering kan fall

emellertid tänkas

då ett skuldsaneringsbeslut ändå omfattar skulder som har uppkommit i

näringsverksamhet.

Preskriptionsregler

Införandet av en skuldsaneringslag föranleder också överväganden

beträffande

enskildheter i en del andra rättsliga regleringar, t.ex. reglerna om

preskription av fordringar. Någon ändring behöver enligt min mening

inte göras i

preskriptionslagens (1981:130) bestämmelser om preskriptionsavbrott.

I 5 §

tredje punkten preskriptionslagen sägs att preskription avbryts

temporärt (jfr 7

§ preskriptionslagen) genom att borgenären väcker talan mot

gäldenären eller

annars åberopar fordringen gentemot gäldenären vid domstol, hos

exekutiv

myndighet eller i skiljeförfarande, konkursförfarande eller

förhandling om

offentligt ackord. I förarbetena (se prop. 1979/80:119 s. 97) nämns

bl.a. att en

anmälan av en fordran efter kallelse på okända borgenärer skall

omfattas av

regeln i 5 § tredje punkten preskriptionslagen. Om en borgenär

anmäler sin

fordran i ett skuldsaneringsförfarande inför kronofogdemyndigheten

eller rätten

blir en sådan åtgärd preskriptionsavbrytande enligt den redovisade

föreskriften

i preskriptionslagen. Någon ändring i preskriptionslagen behövs inte

i detta

eller andra hänseenden. I avsnitt 4.4 har jag berört frågan om det i

skuld-

saneringslagen bör införas någon motsvarighet till regeln i 10 § pre-

skriptionslagen.

 I fråga om skattefordringar m.m. gäller den särskilda lagen

(1982:188) om

preskription av sådana fordringar. I denna lag finns en bestämmelse

om

framskjutet preskriptionsinträde för den händelse god man enligt

ackordslagen

förordnas innan den för skattefordringar o.dyl. gällande femårstiden

gått ut (se

5 §). I detta fall preskriberas fordringen tidigast två år efter

utgången av det

kalenderår då förordnandet meddelades eller, om ackord kommer till

stånd, efter

utgången av det kalenderår då ackordet skall vara fullgjort. Enligt

paragrafens

andra stycke gäller dock inte regeln om förlängning av

preskriptionstiden om god

man förordnas under den tid preskriptionstiden är förlängd på grund

av särskilt

beslut om preskriptionsförlängning (9 §). Med hänsyn till sitt

förslag om att

skattefordringar bör omfattas av en skuldsaneringslag föreslår

utredningen att

en ändring bör göras även i 1982 års lag. Jag instämmer i denna

bedömning.

Skuldebrevsrättsliga frågor

Varken Insolvensutredningens förslag eller det till Lagrådet

remitterade

förslaget innehåller något förslag om ändring i skuldebrevslagen.

 I ett avseende kan det emellertid vara befogat att för tydlighetens

skull göra

ett tillägg i skuldebrevslagen. Om ett löpande skuldebrev efter en

skuldsanering

kommer i en godtroende förvärvares hand bör förvärvaren givetvis inte

på grund

av skuldebrevet kunna göra någon rätt gällande mot gäldenären. Detta

torde följa

av grunderna för 17 § skuldebrevslagen utan att skuldsanering där

uttryckligen

räknas upp bland de bestående invändningarna. Med hänsyn till att

regleringen i

17 § skuldebrevslagen är avsedd att vara uttömmande bör dock en

ändring göras så

att det, liksom i den danska skuldebrevslagen, uttryckligen

föreskrivs att en

skuldsanering får verkan även mot en godtroende förvärvare av ett

löpande

skuldebrev.

Registerfrågor

En särskild fråga är i vad mån beslut rörande skuldsanering bör bli

föremål för

registrering, utöver den diarieföring som sker hos den handläggande

myndigheten.

I de nordiska lagarna om skuldsanering finns bestämmelser om

registrering

utformade på skilda sätt. Med hänsyn till det skydd mot säraktioner

från

borgenärernas sida som jag i det föregående har föreslagit i en

skuldsaneringslag är det nödvändigt att beslutet om att inleda

skuldsanering

registreras i utsökningsregistret. Bara på det sättet kan man

motverka att

exekutiva åtgärder felaktigt vidtas under handläggningen av en

ansökan om skuld-

sanering. En registrering är av betydelse också från en annan

synpunkt, nämligen

med tanke på att kronofogdemyndigheten i fråga om böter m.m. kan

besluta om

eftergift. Enligt utredningen bör det nu sagda föranleda en ändring i

bl.a. 6 §

utsökningsregisterlagen (1986:617). Jag instämmer i den bedömningen.

 Lika med utredningen anser jag att en ändring bör göras även i

kreditupplysningslagen (1973:1173) så att det framgår att en

personupplysning

får innehålla uppgift även om betalningsförsummelse som lett till

inledande av

skuldsanering (se 7 §).

 De handläggande myndigheterna kan dessutom ha behov av att kunna

använda sig av

databaserade register för att på ett rationellt sätt kunna handlägga

skuldsaneringsärenden. Detta bör närmare regleras i förordningsform.

Övrigt

Enligt mitt förslag omfattas inte fordringar på familjerättsliga

underhållsbidrag av en skuldsanering. Några ändringar behöver därför

inte, som

Insolvensutredningen föreslår, göras i äktenskapsbalken eller

föräldrabalken.

 Utredningen föreslår att en ändring också görs i regeln om jämkning

av

skadestånd i 6 kap. 2 § skadeståndslagen, så att det i denna paragraf

tas in en

hänvisning till vad som kommer att gälla beträffande skuldsanering.

Enligt min

mening är en sådan hänvisning inte nödvändig.

5 Reformens genomförande

Införandet av en skuldsaneringslag kommer att medföra att nya rutiner

m.m. måste

tillskapas hos flera olika myndigheter. Detta gäller i första hand

kronofogdemyndigheterna, men även domstolsväsendet och olika

kommunala instanser

berörs på ett påtagligt sätt av att en skuldsaneringslag införs

enligt

förslaget. Flera andra myndigheter, företag och andra

sammanslutningar berörs

också indirekt. En ny skuldsaneringslag kommer också att innebära att

det

uppstår ett inte obetydligt utbildningsbehov. Det gäller all den

personal med

budgetrådgivande funktioner inom den kommunala sektorn och personal

hos

kronofogdemyndigheter och domstolar. Som jag redan har antytt kommer

också

införandet av en skuldsaneringslag att kräva att allmänheten får en

bred och

lättillgänglig information om villkoren för att erhålla skuldsanering

och om hur

förfarandet är reglerat. Det kommer också krävas att blanketter för

ansökan om

skuldsanering, dataprogram för hantering av ärendena m.m. utarbetas

och

utvecklas. Det är alltså i huvudsak tre olika

frågor som

gör sig starkt påminda i samband med att en ny skuldsaneringslag

införs,

nämligen organisations-, utbildnings- och informationsfrågor. För att

den nya

lagen skall kunna fylla sin funktion redan från början är det viktigt

att allt

detta förbereds väl inför ikraftträdandet. Detta underströks kraftigt

vid mötet

den 4 november 1993. Berörda myndigheter, dvs. Konsumentverket,

Riksskatte-

verket, Socialstyrelsen och Domstolsverket, kommer därför i dag att

få

regeringens uppdrag att vidta de åtgärder som krävs för ett

genomförande av den

nya lagen.

 Riksdagen har uttryckt önskemål som innebär att skuldsaneringslagen

bör träda i

kraft tämligen omgående. Å andra sidan torde den förberedelsetid som

krävs för

att det nya institutet skall fungera bra redan från början vara

relativt lång,

enligt företrädare för kronofogdemyndigheterna - vilkas insatser ju

är centrala

- uppåt ett år. Riksskatteverket har också i en skrivelse till

regeringen (Ju

Dnr 94-200) hemställt att genomförandetidpunkten i detta förslag

bestäms till

den 1 november 1994. För min del ser jag det som svårt att vänta så

länge. Det

synes dock inte vara försvarligt att låta den nya lagen träda i kraft

tidigare

än den 1 juli 1994.

6 Ekonomiska konsekvenser

6.1 Inledning

Insolvensutredningen konstaterar att ett införande av en

skuldsaneringslag

oundvikligen drar med sig vissa kostnader för det allmänna.

Utredningen antar

samtidigt att ett skuldsaneringsinstitut också innebär att samhället

kan göra

vissa besparingar. Utredningens slutsats blir att ett

skuldsaneringsinstitut

inte utgör en samhällsekonomisk minuspost. Enligt utredningen uppstår

besparingar genom att indrivningskostnaderna hos de exekutiva

myndigheterna

minskar och genom att kostnaderna för socialbidrag minskar. Dessutom

utgår

utredningen ifrån att skattebortfallet blir mindre i och med att ett

skuldsane-

ringsinstitut medför att flera människor återkommer till ordnat

förvärvarbete.

Antalet konkurser kan också komma att minska enligt utredningen. De

samhällsekonomiska vinster som är förknippade med att en

skuldsaneringslag

införs är svåra att beräkna med någon större exakthet. Vissa

uppskattningar kan

dock göras, vilket jag återkommer till.

 Utredningen beräknar den totala kostnaden för staten till 46,5 mkr.

Denna

kostnad fördelar sig på följande sätt. 24 mkr avser kostnader för den

gode

mannen, 5 mkr avser kostnader för kungörelser, cirka 12 mkr avser

ökade

personalkostnader m.m. hos domstolarna och 5,5 mkr avser ökade

kostnader hos de

exekutiva myndigheterna. Utredningen räknar inte med att några extra

kostnader

skall behöva uppstå hos socialnämnderna. Vad gäller personalkostnader

vid dom-

stol är den beräknade siffran en nettosiffra, dvs. utredningen utgår

ifrån att

en viss del av den tillkommande skuldsaneringsärendena kommer att

kunna

fullgöras av personal som frigörs i och med att antalet

konkursärenden minskar.

Utredningen använder därvid som en norm att 1 000 ärenden kräver en

domare, en

notarie och fem biträden. Kostnaden för dessa beräknas inklusive

lönekostnadspålägg till totalt 1 542 000 kr (376 700 kr för en

assessor, 213 500

kr för en notarie och 196 400 kr per biträde).

 De förslag jag nu lägger fram avviker i vissa avseenden väsentligt

från

utredningens förslag. Det finns också anledning att ha i minnet att

utredningens

beräkningar bygger på siffror från år 1990. Utredningen räknar med

att antalet

ansökningar om skuldsanering inledningsvis åtminstone kan komma uppgå

till 8 000

- 10 000 per år.

 Flera remissinstanser kritiserar förslaget utifrån

kostnadseffektivitets-

synpunkter. Ett system som innebär att gäldenären måste vända sig

till flera

olika instanser kan inte från kostnadsynpunkt vara försvarbart sägs

det bland

annat. Det framhålls också från flera håll att den föreslagna

modellen innebär

risker för dubbelarbete och därmed onödiga kostnader. Vad som främst

avses är

risken för att kronofogdemyndigheten och den gode mannen kommer att

utföra "sam-

ma" arbete. Utredningens förslag kritiseras också för att det inte

till fullo

anvisar hur det nya institutet skall finansieras. Några instanser har

också

synpunkter på utredningens beräkningar. I korthet kan dessa senare

synpunkter

sägas gå ut på att utredningen har underskattat kostnaderna för såväl

domstols-

som exekutionsväsendet. Domstolsverket och Stockholms tingsrätt

framhåller att

utredningens jämförelse med konkursmål inte är realistisk. Dessa

instanser utgår

ifrån att ett skuldsaneringsärende är mer arbetskrävande än ett

konkursmål.

Domstolsverket antar att årskostnaden för domstolsväsendets del

hamnar på cirka

21 mkr (i stället för cirka 12 mkr som utredningen antar). Därvid

utgår man

ifrån att 1 000 ärenden kräver 3 domare, 3 notarier och 4 biträden,

vilket är

ungefär dubbelt så personalkrävande som vad utredningen antar. Från

Stockholms

tingsrätt påpekas också att det på lönekostnaden bör göras ett

generellt påslag

om 15 procent för lokaler, utrustning, förbrukningsmaterial m.m.

Riksskatteverket beräknar att utredningens förslag kräver ett

resurstillskott

för exekutionsväsendets del motsvarande 100 årsarbetskrafter, vilket

är avsevärt

mer än vad utredningen utgår ifrån. Inklusive vissa påslag för

lokaler och

utrustning m.m. beräknas kostnaden för dessa 100 tjänster till cirka

29 mkr.

Detta skall jämföras med 5,5 mkr enligt utredningen.

 Innan jag går vidare och presenterar mina beräkningar kan det finnas

anledning

att något uppehålla sig vid hur man i övriga nordiska länder beräknar

kostnaderna för sina förfaranden. Dessa beräkningar kan vara av visst

värde för

att man skall få en ungefärlig uppfattning om vilka bruttokostnader

ett

skuldsaneringsförfarande kan föra med sig.

 I Danmark har ett skuldsaneringsinstitut varit i bruk sedan år 1984.

År 1991

anhängiggjordes totalt 7 745 ansökningar, varav 2 161 ledde till

skuldsanering.

Av vissa tillgängliga uppgifter från S_- og Handelsretten i Köpenhamn

kan

följande beräkningar göras för danska förhållanden. Av 1 389

ansökningar ledde

cirka 20 procent till skuldsanering. Domstolens arbete med dessa

ansökningar

beräknas till 2,5 timmar per ärende. Arbetet med resterande 80

procent av ansök-

ningarna beräknas till 1,5 timmar per ärende. Om man beräknar

domarens

årsarbetstid till 1 600 timmar innebär det att dessa ärenden vid

domstolen krävt

ungefär en och en halv domartjänst. Till detta kommer viss del av en

kontorists

arbetstid. Grovt avrundat kan man beräkna personalkostnaden vid denna

domstol

till två årsarbetsskrafter. Om man multiplicerar detta med sex skulle

man för

hela landet få en personalkostnad som motsvarar 12 årsarbeten eller 9

domar-

tjänster och tre kontoristtjänster. Mycket ungefärligt motsvarar

detta en

årskostnad på 5 mkr (12 x 12 x 35 000). Kostnaderna för den gode

mannen är hos

S_- og Handelsretten 5,1 mkr (4,3 miljoner DKK). På riksbasis skullde

detta

betyda 30,6 mkr. Bland de uppgifter jag har tillgång till från

Danmark saknas

uppgifter om kostnader för kungörelser, arbete hos exekutiva och

sociala myn-

digheter och kostnader för information, blanketter och administration

(exklusive

personal). Kostnaderna för skuldsaneringsförfarandet i Danmark torde

emellertid

med en årsvolym om knappt 8 000 ansökningar uppgå till åtminstone 50

mkr.

 I Norge har skuldsaneringslagen trätt i kraft den 1 januari 1993.

Där har man

beräknat en initialkostnad på 26,7 mkr. Detta avser förberedande

arbete av olika

slag. Dessutom har man beräknat årskostnaden för 1993 till 64,3 mkr.

Det senare

under den förutsättningen att antalet ansökningar uppgår till 10 000.

Kostnaderna antas öka med 4,4 mkr per 1 000 ansökningar som

överstiger 10 000

ansökningar. De beräknade kostnaderna fördelar sig enligt följande:

22,8 mkr

avser lönekostnader m.m. för 71,5 nya tjänster inom exekutions- och

domstolsväsendet. 14,2 mkr avser ersättning till den gode mannen och

19 mkr

avser kostnader för kungörande, porto m.m. Därutöver beräknas cirka 1

mkr för

drift av ADB-register och 2,6 mkr för 9 tjänster hos namsmannen

(kronofogdemyndigheten) för att syssla med uppföljning, rådgivning

och kontakter

med de lokala socialkontoren. För information och utbildning m.m. på

kommunal

nivå har anslagits cirka 4,5 mkr.

 I Finland beräknar man kostnaderna för skuldsaneringslagen till

omkring 17,2

miljoner finska mark. Av denna siffra avser 7,2 miljoner mark

personalkostnader

hos domstolarna och 10 miljoner mark kostnader för allmän rättshjälp

m.m.

Beräkningarna bygger på en uppskattning av ärendevolymen till 6 000 -

8 000

ärenden per år. I den finländska propositionen framhålls att

beräkningarna är

ungefärliga och att det är fråga om uppskattningar som är svåra, för

att säga

omöjliga i vissa fall, att göra.

 Under beredningen av detta lagstiftningsärende har vissa beräkningar

gjorts av

såväl debet- som kreditsidan av att ett skuldsaneringsinstitut

införs. Som

alltid när det görs prognoser av det här slaget finns det flera

osäkerhetsmoment. Inte minst är det mycket svårt att uppskatta vilken

årlig

ärendevolym som kan förväntas. Det är också osäkert vilket uppdämt

behov som kan

finnas och därmed initialt föranleda ett stort antal ansökningar. Det

är även

svårt att beräkna hur stor andel av det totala antalet ansökningar

som kommer

att leda till att skuldsanering inleds respektive beviljas. Dessa

ärenden kommer

antagligen att bli väsentligt mycket mer arbetskrävande att handlägga

än de

ärenden som kan avgöras på ett tidigt stadium av förfarandet. De

senare ärendena

behöver inte blir särskilt arbetskrävande. Därmed kan de också bli

förhållandevis billiga att handlägga. Inte minst av det skälet är

mitt förslag

att kronofogdemyndigheten skall ha en reell möjlighet att tidigt

avslå

ansökningar som uppenbart inte kan leda till att skuldsanering

beviljas viktigt

när det gäller att begränsa kostnaderna.

 I det följande skall jag redovisa de uppskattningar som har kunnat

göras

beträffande de ekonomiska konsekvenserna av en skuldsaneringslag.

Först skall

jag redovisa vilka kostnader som en skuldsaneringslag kan medföra för

staten.

Därefter redovisas de samhällsekonomiska vinster som man kan förvänta

sig i och

med att en skuldsaneringslag införs.

6.2 Kostnader för staten

I förhållande till Insolvensutredningens förslag är mitt förslag

annorlunda på

två väsentliga punkter. Funktionen med en god man finns inte i mitt

förslag.

Dessutom innebär mitt förslag att utredningsansvaret har placerats på

kronofogdemyndigheten som också ges vissa beslutsfunktioner.

Domstolarnas

befattning med skuldsaneringsärenden torde därmed bli avsevärt mindre

enligt

mitt förslag än Insolvensutredningens.

 Införandet av en skuldsaneringslag kommer att medföra vissa

kostnader avseende

utbildning, information och framtagande av blanketter samt

utarbetande av vissa

ADB-rutiner. Flera av dessa poster kommer vara av engångskaraktär,

medan vissa

andra kommer att vara löpande. Initialt behövs vissa

utbildningsinsatser för den

personal som skall handlägga skuldsaneringsärenden vid olika

instanser. Det

gäller huvudsakligen personal verksam inom den kommunala sektorn och

vid

kronofogdemyndigheter och domstolar. Informationsmaterial riktat till

allmänheten behöver arbetas fram och tryckas upp samt distribueras.

Samma sak

gäller för ansökningsblanketter. Vissa ADB-rutiner kan också behöva

utvecklas.

Det är en viktig del av förberedelserna inför ikraftträdandet av

lagen att allt

detta ges tillräckliga resurser. I Norge har man inför

ikraftträdandet av en

skuldsaneringslag där anslagit drygt 26 mkr för detta. Av detta

belopp avser

drygt 10 mkr nyanskaffningar m.m. av persondatorer. Drygt 7 mkr avser

utbild-

ningsinsatser och 6,5 mkr avser nyanskaffning av inventarier m.m. 3

mkr avser

framtagande av informationsmaterial för allmänheten. Det är inte lätt

att

uppskatta vilket behov av motsvarande investeringar som föreligger

hos oss och

vad det i så fall skulle kunna komma att kosta. Ett rimligt antagande

är

emellertid att dessa initialkostnader hos oss inte behöver bli större

än vad man

har beräknat i Norge. Frågan är om de kan antas bli mindre. Särskilt

kronofogde-

myndigheterna är sedan tidigare förhållandevis väl tillgodosedda vad

gäller

datorstöd i olika former. Detta kan bidra till att den nu diskuterade

kostnaden

kan nedbringas avsevärt. En annan omständighet som kan bidra till att

hålla

kostnaderna nere är att det redan har pågått viss försöksverksamhet

på olika

håll i landet med skuldsanering. I vissa fall har sådan verksamhet

pågått i

flera år. Detta gäller inte bara hos kronofogdemyndigheterna utan

även inom den

sociala sektorn hos socialbyråer och den kommunala

konsumentvägledningen. De

kommunala instanser som sysslar med budgetrådgivning och liknande

behöver dock

initialt ett visst resurstillskott för att kunna effektivisera och

förstärka den

verksamheten.

 Sammanfattningsvis kan sägas att de initiala kostnaderna av

engångskaraktär är

svåra att uppskatta till ett bestämt belopp. Mycket grovt kan de dock

för

införandet på alla plan uppskattas till cirka 25 mkr.

 Jag skall nu övergå till att behandla vilka löpande kostnader som är

förbundna

med att en skuldsaneringslag införs. De största kostnaderna kommer

att uppkomma

hos kronofogdemyndigheterna. Dessa myndigheter skall ansvara för den

huvudsakliga utredningen i ärendena och också fatta de inledande

besluten samt i

vissa fall också slutligt avgöra ärendena. Kronofogdemyndigheterna

kommer också

att svara för nödvändig registrering.

 För att över huvud taget kunna göra några uppskattningar måste man

utgå ifrån

en viss ärendevolym. I Danmark hade man år 1991 knappt 8 000

ansökningar. Med

hänsyn tagen till vår större folkmängd skulle detta för svenskt

vidkommande

betyda cirka 15 000 ärenden om året. Förhållandena i Danmark och

Sverige torde i

det stora hela vara likartade. Förhållandena har inte heller i någon

väsentlig

utsträckning ändrats från år 1991 fram till i dag. En stor skillnad

mellan det

danska systemet och det system som jag föreslår är att många

"ansökningar" hos

oss aldrig kommer att nå kronofogdemyndigheterna eftersom de inte

kommer vidare

ifrån det första steget hos de sociala myndigheterna och hos de

kommunala

budgetrådgivarna. Rådgivning hos budgetrådgivare och andra sociala

instanser

kommer att medföra att vissa personer kan reda ut sina ekonomiska

problem utan

att behöva ansöka om skuldsanering. För vissa andra personer är

förhållandena

sådana att de efter rådgivning bedömer det som utsiktslöst att ansöka

om

skuldsanering. Ett stort antal personer med ekonomiska problem kommer

dock

givetvis att göra ett försök med en ansökan om skuldsanering. Jag

uppskattar det

antal ansökningar som årligen kan komma in till

kronofogdemyndigheterna till

12 000. Dessa ansökningar kan delas in i tre kategorier; de som

kommer att

avvisas eller avslås efter en initial prövning, de som kommer att

avslås efter

en mer ingående prövning och de som kommer att leda till

skuldsanering hos

kronofogdemyndigheten eller ett överlämnade därifrån till tingsrätt.

Den första

kategorin kommer att vara avsevärt mindre arbetskrävande än de två

senare

kategorierna. De två senare kan antas vara inbördes likvärdiga vad

gäller kravet

på arbetsinsats från kronofogdemyndigheternas sida. Riksskatteverket

har i sitt

remissvar beräknat att kronofogdemyndigheterna behöver ett

resurstillskott

motsvarande 100 årsarbetskrafter (cirka 25,5 mkr) om organisationen

ges ett

utvidgat ansvar för utredningen i skuldsaneringsärendena. Denna

beräkning bygger

ett antagande om en årlig ärendemängd om 10 000 ärenden och en

arbetsinsats om

två arbetsdagar per ärende. En arbetsinsats om två dagar per ärende

förefaller

mig orimligt stor om man talar om en genomsnittlig arbetstidsåtgång.

Insolvensutredningens uppskattning för domstolarnas del att ett

skuld-

saneringsärende arbetsmässigt skulle motsvara ett konkursärende

förefaller å

andra sida alldeles för knappt tilltagen. En bättre måttstock torde

vara den

uppskattning som har gjorts av Domstolsverket och som i viss mån

torde vara

överförbar till förhållandena hos de exekutiva myndigheterna. Detta

skulle kunna

innebära följande.

 Utgångspunkten är alltså att det årligen kommer in 12 000 ärenden

till

kronofogdemyndigheterna. I Danmark leder cirka 20-25 procent av

ansökningarna

till skuldsanering. Med ledning av detta förhållande kan man anta att

8 000 av

dessa kan avgöras efter en initial prövning. Att siffran inte sätts

högre (75

procent motsvarar ju 9 000 ärenden) beror på att man kan anta att den

första

sållningen hos de kommunala budgetrådgivarna inom socialtjänsten

eller inom

konsumentvägledningen medför att en större andel av de ansökningar

som når

kronofogdemyndigheterna också kan leda till att skuldsanering

beviljas eller att

ärendet lämnas över till tingsrätten. 4 000 beviljade skuldsaneringar

(härmed

avses såväl sådana som faktiskt beviljas som sådana som avslås efter

en mer

ingående prövning) stämmer också bra överens med de danska siffrorna

justerade

efter skillnaderna i folkmängd (i Danmark beviljades år 1991

skuldsanering i 2

161 fall).

 I Norge beräknas ett ärende som inte leder till skuldsanering kräva

5,5 timmars

arbete hos namsmannen och 2 timmars arbete av den gode mannen, dvs.

totalt 7,5

timmars arbetsåtgång. Med hänsyn taget till att den av mig föreslagna

modellen

innehåller större möjligheter att avgöra ett ärende tidigt än den

norska

modellen kan man förmoda att arbetsåtgången hos oss kan bli mindre.

Nämnas kan

också att man i Danmark beräknar att en domare i genomsnitt sysslar

med ett

skuldsaneringsärende cirka 2,5 timmar. Denna genomsnittssiffra

innefattar även

de ärenden i vilka skuldsanering beviljas. Till detta kommer i

Danmark en inte

obetydlig arbetsinsats av den gode mannen.

 Det nyss sagda skulle för svenska förhållanden kunna översättas till

följande.

8 000 ärenden som avgörs efter en initial prövning kan beräknas kräva

5 timmars

arbete hos kronofogdemyndigheten. Detta inkluderar arbete av såväl

kronofogde

som kontorspersonal. En mycket stor del av denna genomsnittliga

arbetsåtgång kan

man förmoda kommer att få ägnas åt att granska att ansökan är korrekt

och

komplett. Själva beslutsfattandet skall inte behöva vara särskilt

tidskrävande.

Totalt skulle detta bli 40 000 arbetstimmar. Om en ungefärlig

årsarbetstid om 1

600 timmar kan anses gälla skulle det innebära att dessa ärenden

kräver 25

årsarbetskrafter.

 De resterande 4 000 ärendena kommer att bli avsevärt mer

arbetskrävande. För

dessa kan försiktigtvis följande beräkningar göras.

 I Norge räknar man med att namsmannen skall syssla med sådana mer

arbetskrävande ärenden i 10-12 timmar och att dessutom den gode

mannen skall

lägga ned 10 timmars arbete i dessa fall, dvs totalt 20-22 timmars

arbete. Helt

klart är att dessa ärenden kommer att bli förhållandevis

arbetskrävande. Med

tanke på att dessa ärenden emellertid redan inledningsvis kommer att

vara väl

förberedda genom de höga krav som ställs på ansökans innehåll och

utformning kan

man emellertid utgå ifrån att det inte krävs riktigt så mycket

arbete.

Riksskatteverket har i sitt remissvar nämnt två dagar som

arbetsåtgång för

kronofogdemyndigheten i ett system med utvidgat ansvar för

myndigheten. Denna

arbetsåtgång bedömer jag, som jag nyss har nämnt, som alldeles för

högt beräknad

om man talar om en genomsnittlig arbetsåtgång för samtliga ärenden

som kommer

in. Siffran kan däremot bedömas som realistisk när det gäller den nu

diskuterade

kategorin av ärenden. Två arbetsdagar motsvarar 16 timmar. Med 4 000

ärenden

innebär det totalt 64 000 timmar vilket i sin tur motsvarar 40

årsarbetskrafter.

12 000 ärenden skulle alltså med dessa beräkningar kräva totalt 65

årsarbetskrafter hos kronofogdemyndigheterna. Dessa årsarbetskrafter

består av

såväl rättsbildad personal som kontorspersonal m.fl. Högt räknat kan

man

uppskatta årskostnaden för denna arbetskraft till 360 000 kr per år

inklusive

LKP. Totalt för 65 tjänster skulle det innebära 23,4 mkr. Som

jämförelse kan

nämnas att Kronofogdemyndigheten i Jönköpings län har gjort en

beräkning utifrån

liknande förutsättningar och kommit fram till ett personalbehov på 50

årsarbetskrafter motsvarande 20,75 mkr.

 För domstolarna kan man anta att endast en mindre andel av de

ansökningar som

kan leda till skuldsanering når dit. Högt räknat kan det

uppskattningsvis bli

fråga om 1 000 ärenden per år. Enligt Stockholms tingsrätts remissvar

skulle 1

000 ärenden kräva 3 rådmän, 3 notarier och 4 biträden till en årlig

kostnad om

2,7 mkr. Denna uppskattning stämmer också med den beräkning

Domstolsverket redo-

visar i sitt remissvar. En omständighet som komplicerar bilden i

detta

sammanhang är svårigheten att fördela de antagna 1 000 ärendena på

97 tingsrätter. Denna komplikation torde medföra att det blir dyrare

för

domstolarnas del med en skuldsaneringslag jämfört med om samtliga

ärenden hade

handlagts på ett enda ställe.

 Totalt för kronofogdemyndigheterna och domstolsväsendet skulle

resurstillskottet kunna beräknas till grovt avrundat uppåt cirka 30

mkr för nya

tjänster. Till detta kommer resurser för inventarier, datorstöd,

utbildning,

information m.m. Denna senare siffra är mycket svår att uppskatta.

Den norska

siffran förefaller - som jag har nämnt - mycket hög för svenska

förhållanden.

Schablonmässigt kan man på kostnaden för de nya tjänsterna beräkna

kostnaden för

utbildning, inventarier m.m. till 20 procent av lönekostnaden, vilket

skulle

betyda ytterligare 6 mkr och medföra en årskostnad på totalt 36 mkr.

 En inte obetydlig kostnadspost är kostnaderna för kungörelser.

Enligt mitt

förslag skall kungörelse ske i Post- och Inrikes Tidningar i alla de

fall

kronofogdemyndigheten beslutar att inleda skuldsanering. Enligt

tidigare

uppskattningar är det 4 000 ärenden som skall kungöras i så fall.

Dessutom skall

kungörelse ske av alla beslut som innebär att skuldsanering beviljas.

Om man

antar att samtliga ärenden där ett skuldsaneringsförfarande inleds

också leder

till skuldsanering är det alltså frågan om totalt 8 000 kungörelser.

Annonskostnaden i Post- och Inrikes Tidningar är strax under 5 kr per

spaltmillimeter (inkl. moms). Ett ärende kan beräknas kräva 50

spaltmillimeter,

dvs. kostnaden per ärende blir 250 kr. Med 8 000 kungörelser blir det

totalt 2

mkr. Till det kan komma en mindre kostnad för annonsering i

ortstidning.

 Sammanfattningsvis skulle man med de här gjorda beräkningarna kunna

uppskatta

de årliga löpande kostnaderna till 40 mkr. Till detta kommer

engångsutgifter för

vissa anskaffningar och utbildning m.m. på cirka 25 mkr.

Sammanfattningsvis

skulle införandet av en skuldsaneringslag innebära att staten det

första

budgetåret lagen är i kraft får ökade utgifter med ungefär 65 mkr.

För de

kommande åren blir de löpande utgifterna cirka 40 mkr per år.

 Vid mötet den 4 november 1993 ansåg flera remissinstanser att de

beräkningar

som här har gjorts är för optimistiska. Beräkningarna bygger på en

ärendetillstömning om 12 000 ärenden per år till

kronofogdemyndigheterna i det

andra steget. En förutsättning för att ärendemängden som når steg två

skall

kunna stanna på denna nivå är att det nås frivilliga lösningar i det

första

steget. De budgetrådgivande instanserna på kommunal nivå har därvid

en mycket

viktig roll att spela. Utan ett väl fungerande första steg är risken

stor att

tillströmningen av ärenden till det andra steget blir större än vad

jag här har

förutsatt. De beräkningar som här har gjorts i övrigt, exempelvis av

arbetsåtgång per ärende hos kronofogdemyndighet och domstol, har inte

i någon

nämnvärd utsträckning ifrågasatts vid eller i anslutning till mötet.

Enligt min

mening är det viktigt att framhålla att dessa beräkningar utgår ifrån

att de

flexibla handläggningsreglerna utnyttjas på ett effektivt sätt. Det

är också

viktigt att den initiala bedömning som kronofogdemyndigheten skall

göra av varje

ansökan verkligen leder till ett avvisande eller ett avslag när

sådant beslut är

befogat och att skuldsanering endast inleds i de ärenden där det

föreligger en

god prognos för att gäldenären kan erhålla skuldsanering.

 Regeringen föreslår i 1994 års budgetproposition (prop. 1993/94:100)

att ett

belopp på sammanlagt 50 mkr, varav 10 mkr som ett engångsbelopp

anvisat över

anslaget till Konsumentverket (prop. 1993/94:100, bil. 14 s. 55) och

40 mkr som

ett permanent tillskott, skall avsättas för att täcka kostnaderna för

det

föreslagna skuldsaneringsinstitutet. De 40 mkr som avser löpande

utgifter har

fördelats mellan kronofogdemyndigheterna med 36 mkr (prop.

1993/94:100, bil. 8

s. 42) och domstolarna med 4 mkr (prop. 1993/94:100, bil. 3 s. 128

där det anges

att 21 mkr bör tillföras domstolarna som kompensation bl.a. för den

ökade

måltillströmningen i anledning av införandet av ett

skuldsaneringsinstitut).

Regeringen avser att i kompletteringspropositionen återkomma om

ytterligare

medel (15 mkr) för kostnader i samband med införandet av en

skuldsaneringslag.

6.3 Samhällsekonomiska vinster

Införandet av en skuldsaneringslag ger odiskutabelt ett antal

samhällsekonomiska

vinster. Det är emellertid mycket svårt att ange dessa vinster i

några exakta

siffror. Vissa antaganden är dock möjliga att göra.

 Vissa skattemässiga effekter är att förvänta om en skuldsaneringslag

införs. En

person som från att inte ha redovisat någon skattepliktig inkomst

alls skaffar

sig en redovisad inkomst på 12 000 kronor i månaden tillför det

allmänna, mycket

schablonmässigt beräknat, en skatteinkomst på 40 000 kr per år. Den

som höjer

sin redovisade inkomst från 10 000 kr till 15 000 kr i månaden

tillför ökade

skatteinkomster med cirka 18 000 kr per år. Om man antar att

skuldsanering

kommer att beviljas i 4 000 fall och att gäldenärer i hälften av

dessa fall tack

vare skuldsaneringen kan öka sin redovisade inkomst med 5 000 kr i

månaden

innebär det, grovt uppskattat, att det allmänna tillförs åtminstone

36 mkr i

årliga skatteintäkter. Denna uppskattning torde vara kraftigt i

underkant. I

huvdsak är det kommunsektorn som får de ökade inkomsterna. För staten

blir

vinsten mer blygsam.

 Till de positiva effekterna av en skuldsaneringslag kan också räknas

den

minskning av arbetet med att handlägga mål om indrivning som kan

förväntas bli

ett av resultaten i de fall en ansökan leder till skuldsanering. De

gäldenärer

som i dag är mer eller mindre ständigt skuldsatta innebär en hel del

indrivningsarbete för kronofogdemyndigheterna. En skuldsaneringslag

torde

medföra att man kan göra vissa samhällsekonomiska vinster genom att

man sparar

kostnader för den s.k. rundgång det nuvarande indrivningsarbetet

innebär beträf-

fande dessa gäldenärer. Om man antar att antalet ansökningar är 10

000 per år

och att skuldsanering beviljas i 2 000 fall kan följande uppskattning

göras av

denna besparing. Man kan anta att varje skuldsaneringsfall medför att

kronofogdemyndigheterna avlastas tio mål om utmätning. Om dessa

endast avser

s.k. begränsad tillgångsundersökning kan man beräkna besparingen till

9,2 mkr

(2000x10x460 kr). Siffran 460 kr per mål är hämtad från

Riksrevisionsverket

rapport Grundavgift i allmänna mål m.m. hos kronofogdemyndigheterna.

Mot det nu

sagda kan invändas att de berörda gäldenärerna redan har hunnit

belasta

indrivningsfunktionen hos kronofogdemyndigheterna och att sökandena i

enskilda

mål fr.o.m. år 1993 betalar en grundavgift som i princip ger full

kostnadstäckning. Å andra sidan kan man förmoda att en skuldsanering

innebär att

gäldenären inte återkommer som föremål för framtida

indrivningsåtgärder.

Dessutom är vissa av de indrivningsmål som försvinner allmänna mål

där det inte

betalas någon grundavgift, om denna inte kan tas ut hos gäldenären.

Jag föredrar

att inte göra någon prognos vad det nu sagda kan innebära i form av

besparingar.

Jag nöjer mig med att påpeka att det finns besparingar att göra.

 Att hamna i en ekonomisk kris kan jämföras med många andra stora

kriser i en

persons liv. Kraftigt skuldsatta personer är överrepresenterade inom

socialtjänsten och inom hälso- och sjukvården. En skuldsaneringslag

skulle kunna

bidra till att samhällets kostnader för olika slag av sociala

insatser kan

minskas i inte obetydlig omfattning. En person som med hjälp av en

skuldsaneringslag kan rehabiliteras ekonomiskt kan också komma att

belasta t.ex.

sjukvården i mindre utsträckning. Även en minskning av kostnaderna

för

socialbidrag kan förväntas med en skuldsaneringslag. Det är av

förklarliga skäl

svårt att uppskatta till vilket belopp dessa besparingar kan tänkas

uppgå. Den

totala samhällsekonomiska besparingen i denna del kan trots dessa

svårigheter

uppskattas till flera miljoner kronor. Minskningen av kostnaderna för

socialbidrag påverkas också av andra faktorer.

 Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att införandet av en

skuldsaneringslag leder till samhällsekonomiska besparingar inom

olika områden

och på skilda nivåer. På goda grunder kan antas att dessa besparingar

klart

överstiger de kostnader för staten som är förknippade med en

skuldsaneringslag.

Det är dock omöjligt att med någon säkerhet uppskatta hur stora de

samhällsekonomiska besparingarna kan komma att bli med en

skuldsaneringslag.

7 Ikraftträdande

Den nya skuldsaneringslagen och övriga lagändringar bör tidigast

kunna träda i

kraft den 1 juli 1994, vilket jag tidigare har berört (jfr avsnitt

5). Några

övergångsbestämmelser behövs inte.

8 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom Justitiedepartementet

upprättats

förslag till

 1. skuldsaneringslag,

 2. lag om ändring i brottsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

 4. lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev,

 5. lag om ändring i ackordslagen (1970:847),

 6. lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

 7. lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173),

 8. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 9. lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m.,

 10. lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617),

 11. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

 12. lag om ändring i lagen (1993:892) rörande ackord av statliga

fordringar

m.m. samt

 13. lag om ändring i lagen (1993:1539) om avdrag för underskott av

näringsverksamhet.

 Förslagen 3, 4, 7 och 8 har upprättats i samråd med statsrådet

Laurén och

förslagen 9, 10, 12 och 13 i samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

9 Specialmotivering

9.1 Förslaget till skuldsaneringslag

Insolvensutredningen föreslår att en ny lag benämns

skuldsaneringslag. Termen

skuldsanering förekommer inte i dag i svenskt lagspråk. Det har

emellertid ett

egenvärde att införa en ny term för detta institut. Det saknas också

några

lämpliga andra tänkbara benämningar. Termen skuldsaneringslag knyter

också an

till terminologin som förekommer i våra nordiska grannländer. Den nya

lagen har

därför benämnts skuldsaneringslag.

Allmänna bestämmelser

1 §

 Med skuldsanering enligt dennna lag avses sådan frivillig

skuldsanering som

fastställs av kronofogdemyndigheten och tvingande skuldsanering som

beslutas av

rätten. Kommunen skall inom ramen för socialtjänsten eller på annat

sätt lämna

råd och anvisningar till skuldsatta personer.

 I paragrafen anges i första meningen vad som avses med skuldsanering

enligt

lagen. Skuldsanering är ett begrepp som förekommer i flera sammanhang

och som

används i olika betydelser. I paragrafen avgränsas vad som avses med

skuldsanering enligt skuldsaneringslagen. Här framgår att

skuldsanering enligt

lagen kan vara frivillig eller tvingande. Dessa två former av

skuldsanering

regleras vidare särskilt i 18 - 20 §§ respektive 22 - 24 §§. Genom

att det här

talas om skuldsanering enligt denna lag indikeras också att det kan

finnas

former av skuldsanering som faller utanför lagen. Detta har

behandlats i den

allmänna motiveringen, bl.a. avsnitt 4.1 och 4.2.

 Frivillig skuldsanering fastställs av kronofogdemyndigheten. Som har

framhållits i den allmänna motiveringen kan frivillig skuldsanering

ske utanför

lagens ram. Sådan frivillig skuldsanering behandlas inte i

skuldsaneringslagen.

Frivillig skuldsanering enligt skuldsaneringslagen bygger också på en

överenskommelse mellan de inblandade parterna, gäldenären och hans

borgenärer.

En överenskommelse mellan dessa parter kan dock fastställas av

kronofogdemyndigheten genom ett beslut. En skuldsanering som har

fastställts

enligt lagen får samma rättsverkningar som en skuldsanering som har

beslutats av

domstol enligt lagen. Bestämmelsen klargör att det är

kronofogdemyndighetens

beslut att fastställa parternas överenskommelse som utgör den

frivilliga

skuldsaneringen enligt lagen. Detta framgår vidare av 20 §. Angående

innebörden

av detta och förutsättningarna i övrigt hänvisas till

specialmotiveringen till

20 § och den allmänna motiveringen, avsnitt 4.5 och 4.7.4.

 Tvingande skuldsanering kommer till stånd genom ett beslut av rätten

(se 22 och

24 §). En tvingande skuldsanering är - i motsats till den frivilliga

- inte en

uppgörelse mellan gäldenären och hans borgenärer utan en

skuldavveckling som

sker genom domstols beslut. Tvingande skuldsanering förutsätter inte

att berörda

borgenärer godtar att skuldsanering sker och inte heller att de

godtar villkoren

i skuldsaneringsbeslutet. Borgenärernas inställning är alltså här - i

motsats

till den frivilliga skuldsaneringen - formellt av underordnad

betydelse.

 I paragrafen anges också i andra meningen att kommunerna, inom ramen

för

socialtjänsten eller på annat sätt, har en skyldighet att bistå

enskilda som har

skuldproblem med råd och anvisningar beträffande budget- och

skuldsaneringsfrågor. I paragrafen anges inte hur kommunerna skall

organisera

sin verksamhet med budgetrådgivningsfrågor. Sådana frågor faller

många gånger

inom socialtjänstens ansvarsområde, men inom många kommuner ingår

budgetrådgiv-

ningsfrågor också bland konsumentvägledningens arbetsuppgifter.

Regleringen i

denna paragraf innebär, att den skyldighet för kommunerna att sörja

för att de

som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver (jfr 3 §

socialtjänstlagen) preciseras vad gäller privatekonomisk rådgivning

till

skuldsatta personer.

2 §

 Skuldsanering innebär att en gäldenär helt eller delvis befrias från

ansvar för

betalningen av de skulder som omfattas av skuldsaneringen.

 Om ackord och konkurs finns särskilda bestämmelser.

 Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.4

och 4.8.1.

 I första stycket finns en övergripande bestämmelse som anger vad

skuldsanering

enligt lagen, såväl frivillig som tvingande sådan, innebär.

Bestämmelsen

preciseras sedan i 8, 20, 24 och 26 §§. Av bestämmelsen framgår att

en

skuldsanering enligt lagen endast berör den sökande gäldenärens

betalningsansvar

och inte det betalningsansvar som kan åvila någon annan vid sidan av

gäldenären,

exempelvis en borgensman (jfr 26 § andra stycket). Av bestämmelsen

framgår också

att ett beslut om skuldsanering kan vara partiellt i den meningen att

gäldenären

befrias från betalningsansvaret för samtliga sina skulder enbart till

en viss

del. I princip kan en skuldsanering däremot inte avse enbart vissa av

de skulder

som enligt 6 § omfattas av skuldsaneringen.

 Paragrafen innehåller vidare i andra stycket en erinran om att det

finns

särskilda bestämmelser om ackord och konkurs, nämligen i ackordslagen

och

konkurslagen. Regeln är nödvändig därför att även dessa

insolvensrättsliga

institut kan sägas innebära ett slags "sanering" av gäldenärens

skuldsituation.

Vad gäller vissa frågor i förhållande till konkurs, ackord och

utmätning

hänvisas också till specialmotiveringen till 25 och 33 §§ och till

den allmänna

motiveringen, avsnitt 4.8.

3 §

 Vid skuldsanering enligt denna lag behöver hänsyn inte tas till

föreskrifter om

eftergift eller nedsättning i annan författning.

 En borgenär får utan hinder av föreskrifter i någon annan

författning godta ett

förslag om skuldsanering enligt denna lag.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Enligt paragrafens första stycke behöver vid prövning av en ansökan

om

skuldsanering hänsyn inte tas till sådana föreskrifter i annan

författning

enligt vilka en fordran mot gäldenären kan efterges eller sättas ned.

Detta

betyder att de eventuella hinder eller begränsningar som kan följa av

annan

lagstiftning vad gäller nedsättning eller eftergift inte gäller i

detta

sammanhang. Skuldsaneringslagen reglerar med andra ord exklusivt vad

som skall

gälla i ärenden om skuldsanering. Regeln riktar sig i första hand

till

domstolen, som med stöd av denna bestämmelse vid tvingande

skuldsanering kan

besluta om nedskrivning av skulder oavsett vad som gäller för detta

enligt andra

författningar. Av regeln följer också att gäldenären och

kronofogdemyndigheten

inte behöver iaktta vad som kan vara föreskrivet om nedsättning och

eftergift i

andra författningar när förslaget om frivillig skuldsanering

upprättas (se 18

§). Detsamma gäller för kronofogdemyndigheten när den skall

fastställa en

frivillig skuldsanering och för domstolen när den skall besluta om

tvingande

skuldsanering.

 I andra stycket föreskrivs att en borgenär får medverka i en

skuldsanering

enligt lagen utan hinder av vad som kan vara föreskrivet i någon

annan

författning. Detta gäller endast vid frivillig skuldsanering enligt

denna lag

och inte vid annan frivillig skuldsanering. Någon motsvarande

bestämmelse är

inte nödvändig för den tvingande skuldsaneringen. Vid tvingande

skuldsanering

saknar ju borgenärernas, även de offentligas, inställning formellt

sett

betydelse (jfr 22 § första stycket). Alla borgenärer avses med

regeln, även om

den först och främst tar sikte på de borgenärer som företräder det

allmänna.

 Innebörden av denna paragraf är att såväl frivillig som tvingande

skuldsanering

kan äga rum utan hinder av speciella eftergifts- och

nedsättningsregler. Det

innebär t.ex. att företrädare för det allmänna kan samtycka till en

frivillig

skuldsanering och till att det allmännas fordran sätts ned även om

förutsättningarna för nedsättning enligt andra regler inte är

uppfyllda.

 Med uttrycket "annan författning" avses alla slag av författningar

där

bestämmelser finns som reglerar det allmännas ställning som borgenär.

Det gäller

t.ex. fordringar på skatter och avgifter (jfr avsnitt 4.6.2). Att det

allmänna

avseende fordringar på skatter och avgifter kan delta i en frivillig

skuldsanering anges uttryckligen genom det föreslagna tillägget i 3 §

tredje

stycket lagen (1993:892) om ackord rörande statliga fordringar m.m.

Även krav på

återbetalning av studielån (jfr avsnitt 4.6.3) och på utgivna

bidragsförskott

(jfr avsnitt 4.6.4) omfattas.

 I paragrafen regleras inte vilken myndighet som i ett

skuldsaneringsärende

företräder det allmänna. Normalt är det inget problem att fastställa

detta,

eftersom det regleras i annan ordning. Exemepelvis företräds det

allmänna av

Centrala studiestödsnämnden (se studiestödslagen [1973:349]) vad

avser eftergift

m.m. av studielån och av försäkringskassan vad gäller motsvarande

frågor

beträffande det allmännas återkrav av utgivna bidragsförskott (se

lagen

[1964:143] om bidragsförskott och lagen [1984:1095] om förlängt

bidragsförskott

för studerande). Av den föreslagna ändringen i 2 § lagen (1993:892)

om ackord

rörande statliga fordringar m.m. (avsnitt 9.11) framgår att

skattemyndigheten i

det län där gäldenärens hemortskommun är belägen företräder det

allmänna när det

gäller krav på skatt och avgift.

Allmänna villkor för skuldsanering

4 §

 Skuldsanering får beviljas en gäldenär med hemvist i Sverige som är

fysisk

person och inte är näringsidkare, om

 1. han är på obestånd och så skuldsatt att han inte kan antas ha

förmåga att

betala sina skulder inom överskådlig tid och

 2. det är skäligt med hänsyn till gäldenärens personliga och

ekonomiska

förhållanden att skuldsanering beviljas honom.

 Den som är folkbokförd i Sverige skall vid tillämpningen av första

stycket

anses ha hemvist i Sverige.

 Vid tillämpningen av första stycket 2 skall särskilt beaktas

skuldernas ålder,

omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar gäldenären

har gjort för

att fullgöra sina förpliktelser och att på egen hand nå en uppgörelse

med sina

borgenärer samt det sätt på vilket gäldenären har medverkat under

handläggningen

av ärendet om skuldsanering.

 Paragrafen har behandlats bl.a. i avsnitt 4.3 i den allmänna

motiveringen.

 I paragrafen, som till viss del har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag,

anges de grundläggande villkoren som samtliga måste vara uppfyllda

för att

skuldsanering skall kunna erhållas.

 I första styckets ingress anges vissa villkor beträffande

gäldenärens person

som måste vara uppfyllda.

 Gäldenären måste för det första ha hemvist i Sverige. Av paragrafens

andra

stycke framgår att den som är folkbokförd i Sverige skall anses ha

hemvist här.

Gäldenärens medborgarskap spelar i och för sig inte någon roll för

hans

behörighet att ansöka om skuldsanering. En fast anknytning till

Sverige är

emellertid nödvändig. Därför föreskrivs här som ett formellt krav att

gäldenären

skall ha hemvist i Sverige. Bortsett från detta formella krav kan

anknytningen

till Sverige ha betydelse vid den allmänna skälighetsbedömningen

enligt punkten

2, vilket har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.3.1 och

4.3.3.

 Utöver hemvistkravet anges i ingressen att skuldsanering endast får

medges en

gäldenär som är fysisk person och som inte är näringsidkare. Av

lagtexten följer

direkt att skuldsanering inte får beviljas den som är näringsidkare.

Gäldenären

får alltså inte vara näringsidkare när en skuldsanering fastställs

enligt lagen.

Vad som avses med fysisk person är ingen svårighet att fastställa.

Hur aktie-

bolag, handelsbolag och andra juridiska personer skall klara

uppkommande

betalningssvårigheter regleras inte alls i skuldsaneringslagen.

Begreppet fysisk

person inbegriper emellertid såväl privatpersoner som näringsidkare.

Endast

fysiska personer som inte är näringsidkare kan komma i fråga för

skuldsanering.

Termen näringsidkare bör därvid fattas i vidsträckt mening och

omfatta var och

en som yrkesmässigt på hel- eller deltid driver någon verksamhet av

ekonomisk

art. Denna bestämning av näringsidkarbegreppet förekommer i andra

sammanhang,

vilket har utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.3.1.

Regeln om att

näringsidkare inte skall kunna komma i åtnjutande av skuldsanering

enligt denna

lag måste tillämpas strikt. Inte ens personer som är näringsidkare på

deltid

eller i blygsam omfattning kan komma i fråga för skuldsanering. Den

närmare av-

gränsningen blir ytterst en fråga för rättstillämpningen att lösa.

 Om en fysisk person uppfyller kravet på att inte vara näringsidkare

är det dock

inget som hindrar att hans skulder härrör från näringsverksamhet som

han

tidigare har bedrivit. Skuldsanering enligt denna lag står med andra

ord öppen

för före detta näringsidkare. Det förhållandet att en gäldenär är

före detta

näringsidkare kan få betydelse vid den allmänna skälighetsprövningen

enligt

andra punkten, vilket har berörts i den allmänna motiveringen,

avsnitt 4.3.3.

 I första stycket första punkten anges ytterligare en grundläggande

förutsättning som måste vara uppfylld för att en ansökan om

skuldsanering skall

kunna bifallas. Här finns ett kvalificerat insolvensrekvisit. För det

första

krävs att gäldenären är på obestånd. Obeståndsbegreppet är detsamma

som finns i

1 kap. 2 § konkurslagen. För det andra krävs dessutom att gäldenärens

obestånd

kan förväntas bestå under en längre tid. Det anges att gäldenären

skall vara så

skuldsatt att han inte förmår att betala skulderna inom överskådlig

tid. Det

kvalificerade insolvenskriteriet här utgår alltså från en mer

långsiktig prognos

beträffande gäldenärens betalningsförmåga än konkurslagens

insolvensrekvisit.

Det insolvenskriterium som gäller vid skuldsanering är alltså

detsamma som vid

konkurs men med den uttryckliga kvalifikationen att

betalningsoförmågan skall

förväntas bestå under en längre tid. Det sist nämnda innebär att

betalnings-

oförmågan kan antas vara - om än inte permanent - så bestående i ett

längre

tidsperspektiv. I princip skall det inte vara möjligt att se att

betalningsoförmågan någonsin upphör. Rekvisitet har behandlats i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.3.2.

 I första stycket andra punkten anges nästa led i prövningen. Först

om det kan

slås fast att förutsättningarna enligt de båda föregående punkterna

är uppfyllda

finns det anledning att gå in på detta tredje led, nämligen att det

är skäligt

att bifalla ansökan med hänsyn till gäldenärens personliga och

ekonomiska

förhållanden. Det är alltså här fråga om en allmän

skälighetsbedömning. Att

skälighetsbedömningen skall vara allmän betyder att hänsyn såväl kan

som skall

tas till alla omständigheter som kronofogdemyndigheten eller rätten

finner

relevanta. Detta har ingående berörts i den allmänna motiveringen,

avsnitt

4.3.3.

 I andra stycket anges att den som är folkbokförd i Sverige skall

anses ha

hemvist här i riket. Det framgår av första punkten att det är ett

krav för att

erhålla skuldsanering att gäldenären har hemvist här i Sverige.

Innebörden av

legaldefinitionen i detta stycke är att detta krav är uppfyllt om

gäldenären är

folkbokförd här. Folkbokföringen saknar dock betydelse för valet av

forum, se 9

och 21 §§. I 10 § första stycket 1 anges att gäldenären i sin ansökan

skall

lämna uppgift om att han har hemvist i Sverige.

 I det tredje stycket räknas vissa omständigheter upp som särskilt

skall beaktas

vid den allmänna skälighetsbedömningen enligt första stycket 2. Den

allmänna

skälighetsbedömningen och de särskilda omständigheterna som anges i

detta stycke

har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.3.3.

 De förutsättningar som ställs upp i denna paragraf gäller generellt.

Det

innebär att dessa förutsättningar måste vara uppfyllda vid såväl

frivillig som

tvingande skuldsanering enligt lagen. I 12 § anges förutsättningarna

för

kronofogdemyndigheten att under olika skeden av handläggningen av ett

skuldsaneringsärende avslå en ansökan. Motsvarande regel för rättens

prövning

finns i 23 §.

5 §

 En gäldenär som är ålagd näringsförbud enligt lagen (1986:436) om

näringsförbud

får inte beviljas skuldsanering. Detsamma gäller en gäldenär som

tidigare

beviljats skuldsanering, om det inte finns synnerliga skäl för

skuldsanering.

 Beträffande gruppen före detta näringsidkare innehåller denna

paragraf en

inskränkning av möjligheten att erhålla skuldsanering. Är gäldenären

ålagd

näringsförbud får skuldsanering inte medges. Det spelar därvid inte

någon roll

hur lång tid näringsförbudet avser (jfr 5 § lagen [1986:436] om

näringsförbud).

Någon generell inskränkning av möjligheterna att erhålla

skuldsanering gäller

däremot inte för en gäldenär som dömts för brott utan att ha

meddelats

näringsförbud, vilket har berörts i den allmänna motiveringen,

avsnitt 4.3.1.

 I paragrafen föreskrivs vidare att en gäldenär som tidigare har

erhållit

skuldsanering som huvudregel inte skall kunna erhålla sådan en gång

till. En

gäldenär skall med andra ord kunna erhålla skuldsanering endast en

gång under

sin livstid. Denna regel är dock inte helt undantagslös. Det kan

förekomma

speciella undantagssituationer där det trots allt framstår som

godtagbart att en

gäldenär erhåller skuldsanering en andra gång. För detta krävs dock

synnerliga

skäl. Tillämpningen av detta undantag förutsätts bli mycket

restriktiv. Ett

exempel kan vara att en person i yngre år har erhållit skuldsanering

och sedan

efter lång tid ånyo hamnar i en långvarig obeståndssituation, t.ex.

på grund av

allvarlig sjukdom, förtidspensionering eller långvarig arbetslöshet.

Vid en

prövning som föregår ett andra beslut om skuldsanering bör särskild

vikt läggas

vid huruvida gäldenären har uppfyllt sina förpliktelser enligt det

tidigare

skuldsaneringsbeslutet. Av 10 § första stycket 5 framgår att

gäldenären i sin

ansökan skall lämna sådana uppgifter som är av betydelse för

prövningen av

skuldsaneringsfrågan. En viktig sådan uppgift är givetvis om han

redan tidigare

har erhållit skuldsanering.

 Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.3.1.

Skulderna

6 §

 En skuldsanering omfattar, om inte annat föreskrivs i denna lag,

alla

fordringar på pengar mot gäldenären som har uppkommit före den dag då

beslut

meddelas enligt 13 § andra stycket att inleda skuldsanering.

Skuldsanering

medför att rätten till ränta på en sådan fordran bortfaller för tiden

efter

nämnda dag. Skuldsaneringen får dock inskränkas till att avse de

fordringar som

har uppkommit före viss tidigare dag, om det är skäligt med hänsyn

till

omständigheterna vid skuldernas uppkomst eller andra särskilda

omständigheter.

 Vid skuldsaneringen får bestämmas att en fordran som avses i första

stycket och

som är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställd eller

inte är

förfallen till betalning, inte skall omfattas av skuldsaneringen. I

fråga om en

sådan fordran får borgenären utan hinder av föreskrifter i annan

författning

bevilja anstånd med betalningen under den tid betalningsplanen enligt

8 § löper.

 En skuldsanering omfattar inte

 1. en fordran på familjerättsliga underhåll,

 2. en fordran för vilken borgenären har panträtt eller annan

förmånsrätt enligt

6 eller 7 § förmånsrättslagen (1970:979) eller retentionsrätt, till

den del

säkerheten förslår till betalning av fordran,

 3. en fordran för vilken borgenären, innan beslut om att inleda

skuldsanering

har meddelats, har fått förmånsrätt enligt 8 § förmånsrättslagen,

såvitt avser

egendom som har tagits i anspråk vid verkställigheten,

 4. en fordran som inte är förfallen till betalning och som är

beroende av att

borgenären tillhandahåller en motprestation eller

 5. en fordran som är tvistig.

 Bestämmelsen i tredje stycket 1 gäller inte när försäkringskassan

eller ett

utländskt offentligt organ inträtt i den underhållsberättigades rätt

till

underhållsbidrag.

 Paragrafen, som har utformats delvis i enlighet med Lagrådets

förslag,

innehåller regler om vilka fordringar som omfattas av ett beslut om

skuldsanering och har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.6.

 Första stycket första meningen anger som huvudregel att en

skuldsanering

omfattar alla gäldenärens penningskulder, som har uppkommit före

kronofogdemyndighetens beslut enligt 13 § andra stycket att inleda

skuldsanering, om det inte föreskrivs något annat i

skuldsaneringslagen. Från

denna huvudregel finns i tredje meningen ett undantag om att

kronofogdemyndigheten eller rätten kan bestämma att en skuldsanering

i ett givet

fall skall omfatta endast de skulder som har uppkommit före en viss

tidigare

dag. Ett exempel när denna möjlighet kan användas är när en konkurs

beträffande

gäldenären har avslutats kort tid innan han har ansökt om

skuldsanering. I ett

sådant fall kan fristdagen i konkursen i vissa fall vara lämplig som

fristdag

även i skuldsaneringsförfarandet. Något särskiljande av skulderna på

annan grund

än den här angivna är inte tillåtet enligt denna paragraf, utöver vad

som kan

följa av andra stycket. Det saknas alltså möjlighet att exempelvis

besluta om

totalt bortfall av äldre skulder och dessutom nedskrivning av nyare

skulder.

 Huvudregeln knyter an till tidpunkten då kronofogdemyndigheten

beslutar att

skuldsanering skall inledas (13 § andra stycket). Även skulder som

har uppkommit

efter det att gäldenären har ansökt om skuldsanering men innan

kronofogdemyndigheten har förordnat om att skuldsanering skall

inledas omfattas

alltså av skuldsaneringen.

 Enligt vad som har utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.6.1, får

vanliga civilrättsliga regler tillämpas beträffande frågor om vid

vilken

tidpunkt en privaträttslig fordran har uppkommit. Beträffande

offentligrättsliga

fordringar gäller samma regel som för privaträttsliga fordringar,

dvs.

fordringarna skall ha uppkommit före den kritiska tidpunkten för att

kunna

omfattas av ett beslut om skuldsanering (avsnitt 4.6.2). Det får

ankomma på

rättstillämpningen att precisera vad detta krav kan få för betydelse

för olika

slag av fordringar.

 I andra meningen anges vad som gäller i fråga om ränta på en fordran

som

omfattas av en skuldsanering. Enligt lydelsen bortfaller rätten till

ränta på en

fordran för tiden efter den dag då det enligt

13 § andra stycket har förordnats om att skuldsanering skall inledas.

Detta

innebär omvänt att en borgenär i skuldsaneringsärendet på sin fordran

har rätt

till ränta som belöper på tiden fram till dagen för beslutet enligt

13 § andra

stycket. Borgenärens rätt till ränta är givetvis beroende av att han

enligt

civilrättsliga regler är berättigad att tillgodogöra sig ränta på sin

fordran.

Om det inledda skuldsaneringsförfarandet inte leder till ett beslut

om

skuldsanering påverkar denna paragraf inte borgenärens rätt att

tillgodogöra sig

ränta. Regeln är alltså enbart tillämplig i de fall en skuldsanering

nås, vilket

också framgår av ordalydelsen.

 I andra stycket första meningen finns en bestämmelse som tar sikte

på

fordringar som är beroende av villkor, fordringar som ännu inte är

till beloppet

fastställda och fordringar som inte har förfallit till betalning. Vad

som skall

gälla för sådana fordringar får kronofogdemyndigheten eller rätten

bestämma i

varje enskilt fall. Bestämmelsen har kommenterats i huvudsakligen

avsnitt 4.6.8.

 Som exempel på fordringar som är beroende av villkor kan nämnas

vissa

borgensåtaganden. Hur sådana fordringar bör behandlas har berörts i

den allmänna

motiveringen, avsnitt 4.6.8.

 Som exempel på fordringar som inte är fastställda till beloppet kan

nämnas

skadeståndsfordringar. I den allmänna motiveringen har berörts att

det ofta är

anledning att bestämma att sådana fordringar inte skall omfattas av

skuldsaneringen. Det gäller i vart fall om det råder en mer betydande

osäkerhet

om till vilket belopp fordringen kan komma att uppgå till eller om

det är

osäkert när den kan komma att slutligt fastställas.

 Fordringar som ännu inte är förfallna kan vara exempelvis fordringar

på

återbetalning av statligt studielån. Dessa typer av fordringar kan

ofta ha

uppkommit långt tillbaka i tiden. Förpliktelsen är dock utformad så

att

fordringen förfaller i olika poster, varav flera poster vid

tidpunkten för

inledandet av skuldsanering ännu inte har förfallit. Enligt

huvudregeln i 6 §

första stycket omfattas sådana fordringar av ett beslut om

skuldsanering om det

inte bestäms annorlunda. Poster som redan är förfallna då

skuldsaneringsförfarandet inleds behandlas givetvis enligt

huvudregeln, dvs. de

omfattas av skuldsaneringen. För poster som förfaller i framtiden får

det med

stöd av regeln i detta stycke bestämmas att dessa inte skall

omfattas. Det krävs

alltså ett uttryckligt ställningstagande i det enskilda fallet för

att en

fordran som avses i detta stycke skall falla utanför skuldsaneringen.

I annat

fall omfattas även dessa fordringar utan några begränsningar av

skuldsaneringen

(jfr specialmotiveringen till 8 § första stycket första punkten). För

återbetal-

ning av statliga studielån skall det regelmässigt bestämmas att dessa

poster

inte skall omfattas av skuldsaneringen, vilket har utvecklats i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.6.3. Där har också berörts att hänsyn måste

tas till

detta när gäldenärens förbehållsbelopp fastställs (se vidare

specialmotiveringen

till 8 §).

 Om bestämmelsen i andra stycket inte utnyttjas till att bestämma att

en viss

fordran inte skall omfattas av en skuldsanering får det bl.a. den

konsekvensen

att borgenären inte kan använda sin icke-förfallna fordran till

kvittning mot en

fordran gäldenären har på honom. I skuldsaneringslagen finns alltså

inte någon

motsvarighet till reglerna om kvittning i 5 kap. konkurslagen och 20

§

ackordslagen. Skälen härför har utvecklats i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.6.8.

 Bestämmelsen i andra stycket kan också tänkas bli aktuell när det

gäller

skattefordringar som inte är till beloppet fastställda eller inte har

förfallit

till betalning vid tidpunkten för skuldsaneringens inledande (se

avsnitt 4.6.2).

 I andra stycket andra meningen finns en regel som möjliggör för en

borgenär att

bevilja anstånd med betalningen av en fordran när det med stöd av

detta stycke

har bestämts att den inte skall omfattas av skuldsaneringen. Regeln

riktar sig

först och främst till offentliga borgenärer bl.a. de studiesociala

myndigheterna

som med stöd av denna bestämmelse kan bevilja anstånd med betalningen

av

studielån under den tid betalningsplanen löper i de fall det har

bestämts att

återbetalningen av studielån som förfaller i framtiden inte skall

omfattas av

skuldsaneringen (se avsnitt 4.6.3). Det är alltså helt och hållet i

den aktuella

borgenärens hand att bestämma om anstånd skall beviljas i dessa fall.

Gäldenären

och kronofogdemyndigheten bör dock under förfarandet ta kontakt med

en borgenär

vars fordran faller under regeln i andra stycket första meningen för

att

efterhöra om och under vilka förutsättningar anstånd kan komma att

beviljas. För

att kunna upprätta ett ändamålsenligt förslag till betalningsplan bör

gäldenären

och kronofogdemyndigheten skaffa sig en uppfattning om det kan bli

aktuellt med

anstånd i dessa fall.

 Enligt tredje stycket gäller ett antal undantag från huvudregeln i

första

stycket. Här anges alltså vilka fordringar som inte omfattas av en

skuldsanering. Till skillnad mot regeln i andra stycket ger reglerna

i detta

stycke inte något utrymme för att i det enskilda fallet bestämma om

fordringen

skall omfattas eller inte.

 I första punkten anges att en skuldsanering inte omfattar fordringar

på

familjerättsliga underhållsbidrag. Det som avses är främst

underhållsbidrag

enligt äktenskapsbalken eller föräldrabalken, oavsett om sådant

underhåll utgår

på grund av dom eller avtal. Men ordalydelsen medför att fordringar

på

familjerättsliga underhållsbidrag över huvud taget inte omfattas av

en

skuldsanering. Detta innebär exempelvis att fordringar som en

underhållsberättigad har på underhållsbidrag enligt utländsk

familjerättslig

lagstiftning inte omfattas av en skuldsanering. Det sagda gäller

sådana

fordringar över huvud taget, dvs. oavsett om de är förfallna eller

inte. Skälen

för detta undantag har redovisats i den allmänna motiveringen 4.6.4.

Försäkringskassans fordringar avseende utgivna bidragsförskott

omfattas däremot,

vilket framgår av sista stycket.

 Enligt andra punkten omfattar en skuldsanering inte sådan fordran

som är

förenad med panträtt. All panträtt, såväl i fast som lös egendom,

omfattas av

regeln. Det är emellertid endast till den del panten förslår till

betalning av

fordringen som fordringen hålls utanför skuldsaneringsförfarandet. Av

paragrafen

framgår också att övriga fordringar som är förenade med förmånsrätt

enligt 6

eller 7 § förmånsrättslagen, liksom fordringar förenade med

retentionsrätt, i

detta hänseende jämställs med panträtt. Pantborgenärs eventuella

restfordran,

dvs. den del av borgenärens fordran som överstiger vad pantsäkerheten

har

inbringat eller kommer att inbringa vid en försäljning omfattas i

princip alltid

av en skuldsanering. En pant bör alltid realiseras innan

skuldsaneringsförfarandet inleds eller i samband med inledandet. Om

så har skett

är det inga svårigheter i de fall fordringen överstiger pantvärdet,

att avgöra

hur stor del av fordran som omfattas av skuldsaneringen och hur stor

del som

inte omfattas. Om någon realisation inte har skett får panten

värderas och

utifrån det får det bestämmas hur stor del av fordan som omfattas av

skuldsa-

neringen och hur stor en eventuell restfordran är. Den senare

omfattas i princip

alltid av skuldsaneringen enligt huvudregeln.

 Det är endast då panten också utgör gäldenärens bostad som det i

vissa fall kan

finnas anledning att låta gäldenären behålla den pantsatta egendomen.

Detta har

berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.6.5. Även i dessa fall

måste man,

om fordringen överstiger pantvärdet, på något sätt bestämma hur stor

den del av

fordran skall anses vara som omfattas av skuldsaneringen. Detta kan

göras med

ledning av värderingsintyg. Enligt allmänna bevisbörderegler är det

vid en

tvingande skuldsanering i sista hand den borgenär som gör gällande en

fordran

med pantsäkerhet som har att visa till vilket belopp panten förslår.

Givetvis

svarar panten efter en skuldsanering för det återstående

fordringsbeloppet. Den

eventuella restfordran som man på sådant sätt kan få fram omfattas i

princip

alltid av skuldsaneringen.

 I tredje punkten anges, att om en borgenär före

kronofogdemyndighetens beslut

att inleda skuldsanering har fått förmånsrätt enligt 8 §

förmånsrättslagen för

sin fordran till följd av utmätning eller betalningssäkring, inte

heller denna

fordran skall omfattas av ett skuldsaneringsbeslut, såvitt avser

egendom som har

tagits i anspråk vid verkställigheten. Denna regel är parallell till

regeln i

andra punkten. Undantaget avser alltså enbart fordringar för vilka

verk-

ställighet rent faktiskt har skett, såtillvida att viss egendom skall

ha

omhändertagits. Själva beslutet om utmätning grundar inte någon

undantagsrätt.

 Enligt fjärde punkten omfattas inte fordringar, som är beroende av

att

borgenären tillhandahåller gäldenären en motprestation även i

framtiden, av en

skuldsanering. Detta gäller till den del fordran inte är förfallen

till

betalning. Förfallen del av en sådan fordran omfattas däremot av

skuldsaneringen

enligt huvudregeln. Skälen för detta undantag har redovisats i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.6.7.

 Enligt femte punkten omfattar en skuldsanering inte tvistiga

fordringar. Det

innebär att en fordran som gäldenären bestrider inte omfattas av

skuldsaneringen

oavsett på vilken grund den bestrids. Skälen härför har utvecklats i

den

allmänna motiveringen, avsnitt 4.6.10. Det ankommer alltså inte på

kronofogdemyndigheten eller rätten att fastställa huruvida det

föreligger ett

fordringsförhållande. Kronofogdemyndigheten eller rätten skall inte

heller i ett

skuldsaneringsärende avgöra frågor om innehållet i en förpliktelse.

 I de fall gäldenären bestrider ett krav och gör en motfordran

gällande får det

avgöras enligt civilrättsliga regler om den är kvittningsgill. Någon

särskild

reglering härav görs alltså inte inom ramen för

skuldsaneringsförfarandet (se

den allmänna motiveringen, avsnitt 4.6.10 och jfr vad som har anförts

beträffande kvittning i övrigt i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.4 och

4.6.8).

 Av fjärde stycket framgår att undantaget i tredje stycket första

punkten för

familjerättsliga underhållsbidrag inte gäller för ett offentligt

organ som har

inträtt i den underhållsberättigades rätt till underhållsbidrag.

Härmed avses

främst försäkringskassans regresskrav enligt 15 § lagen (1964:143) om

bidragsförskott eller

12 § lagen (1984:1095) om förlängt bidragsförskott för studerande.

Ordalydelsen

innebär att dessutom motsvarande fordringar som görs gällande av ett

utländskt

offentligt organ innefattas. Dessa fordringar omfattas alltså av en

skuldsanering enligt huvudregeln i första stycket. Detta berör

emellertid inte

eventuella framtida regresskrav. Skälen för detta har berörts i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.6.4.

Innehållet i en skuldsanering

7 §

 Alla fordringar som enligt 6 § omfattas av skuldsaneringen har lika

rätt.

 Utan hinder av första stycket får

 1. en fordran ges sämre rätt, om borgenären samtycker eller

 2. en borgenär vars fordran är på mindre belopp ges full betalning,

om det är

skäligt med hänsyn till omfattningen av skulderna och övriga

omständigheter.

 I 26 § föreskrivs vad som skall gälla i fråga om fordringar som inte

har

anmälts i ärendet.

 I första stycket slås grundsatsen fast att alla fordringar som

enligt 6 §

omfattas av skuldsaneringen har lika rätt vid den. Detta gäller såväl

vid

tvingande som frivillig skuldsanering enligt lagen. Denna

likabehandlingsprincip

har redovisats i den allmänna motiveringen, bl.a. avsnitt 4.1.

 Från huvudregeln i första stycket ges i andra stycket möjligheter

till vissa

undantag. Dessa undantag har behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt

4.6.9.

 I första punkten i andra stycket klargörs att en fordran kan ges

sämre rätt om

borgenären samtycker till det. Det krävs alltså ett uttryckligt

samtycke från

den berörde borgenären enligt denna punkt. Det är inte tillräckligt

att

borgenären underlåter att höra av sig (jfr 20 § andra stycket) för

att tillämpa

denna undantagsregel. Det är inget som hindrar att

kronofogdemyndigheten eller

rätten tar initiativ till tillämpning av denna punkt. Ett sådant

initiativ

riktat till en viss borgenär faller innanför ramen för den allmänna

utredningsskyldighet som åvilar kronofogdemyndigheten respektive

rätten. Ett

fall då sådant initiativ kan vara tänkbart att ta är när behovet av

skuldsane-

ring är uppenbart men där det råder tveksamhet om huruvida gäldenären

verkligen

klarar av följderna av ett tänkt skuldsaneringsbeslut och man genom

avsteg från

likabehandlingsprincipen uppnår att gäldenären får bättre

förutsättningar att

klara av att rätta sig efter beslutet. Det är dock borgenären som har

det

avgörande inflytandet över regelns tillämpning, och det även vid

tvingande

skuldsanering.

 I andra punkten i andra stycket föreskrivs att kronofogdemyndigheten

eller

rätten kan bestämma att borgenärer med en fordran som inte överstiger

ett visst

mindre belopp kan ges full utdelning i skuldsaneringsärendet trots

att andra

borgenärer får vidkännas nedskrivning av sina fordringar. Härmed

avses fall då

det i skuldsaneringsärendet förekommer "småfordringar". För att dessa

skall kun-

na få full utdelning i skuldsaneringsärendet skall det vara frågan om

verkligen

små fordringar. Fordringarna skall dels vara små i förhållande till

övriga

fordringar i ärendet och dels små även absolut sett.I tredje stycket

erinras

genom en hänvisning till 26 § om att de fordringar som inte har

anmälts i

ärendet drabbas av total preklusion, dvs. sådana fordringar kan inte

längre

göras gällande.

8 §

 Vid en skuldsanering skall bestämmas

 1. vilka fordringar som enligt 6 § skall omfattas av skuldsaneringen

och vad

som enligt 7 § skall gälla för dem,

 2. vilket belopp som skall fördelas mellan borgenärerna,

 3. en betalningsplan som visar när och hur kvarstående belopp av

varje

borgenärs fordran skall betalas.

 Belopp som avses i första stycket 2 skall bestämmas så att

skuldsaneringen tar

i anspråk gäldenärens samtliga tillgångar och inkomster efter avdrag

för vad som

skall förbehållas gäldenären för hans och hans familjs försörjning.

Därvid skall

bestämmelserna i 15 kap. 6 a § utsökningsbalken om förbehållsbelopp

vara

vägledande. Vid skuldsaneringen får bestämmas att förbehåll även

skall göras för

betalning av en fordran som, enligt 6 § tredje stycket eller beslut

som fattas

med stöd av 6 § andra stycket, inte omfattas av skuldsaneringen.

 Av fördelningen enligt första stycket 2 skall framgå hur stor

procentandel av

fordringarnas belopp som skall kvarstå.

 Den betalningsplan som skall bestämmas enligt första stycket 3 skall

löpa under

fem år, om det inte finns särskilda skäl att bestämma en längre eller

kortare

tid.

 Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har

utförligt

behandlats i den allmänna motiveringen, särskilt avsnitt 4.5.

 I paragrafens första stycke räknas i tre olika punkter upp vad som

skall

bestämmas i en skuldsanering. Detta gäller såväl en frivillig (se 20

§) som en

tvingande (se 24 §) skuldsanering. Av 18 § följer att de uppgifter

som anges i

denna paragraf skall framgå redan av det förslag till skuldsanering

som skall

upprättas.

 Enligt första punkten skall anges vilka fordringar som enligt 6 §

omfattas av

skuldsaneringen. Vilka kända fordringar som omfattas måste alltså

räknas upp i

förslaget. Det skall också anges vad som enligt 7 § skall gälla för

de

fordringar som omfattas av skuldsaneringen. Det innebär att det skall

i beslutet

anges för vilka fordringar likabehandlingsprincipen tillämpas och för

vilka

fordringar något av undantagen i 7 § andra stycket tillämpas.

 Finns det fordringar av det slag som avses i 6 § tredje stycket

skall det av

skuldsaneringen framgå att dessa helt eller delvis faller utanför

skuldsaneringen, även om det inte är någon förutsättning att detta

uttryckligen

anges i skuldsaneringen för att de materiella reglerna i 6 § tredje

stycket

skall gälla. Om en fordran som faller under 6 § andra stycket

förekommer bland

fordringarna mot gäldenären måste det vid skuldsaneringen anges om en

sådan

fordran skall omfattas eller inte av skuldsaneringen. I

skuldsaneringen skall

det alltså uttryckligen tas ställning till denna fråga. Om det

beträffande en

sådan fordran inte klart skulle anges att den inte omfattas innebär

det att

fordringen omfattas av skuldsaneringen.

 Enligt andra punkten skall det anges vilket belopp som skall

fördelas mellan

borgenärerna. Gäldenären bör i regel inte ha några tillgångar att

fördela mellan

borgenärerna. Eventuella mer värdefulla tillgångar bör redan vara

realiserade

när gäldenären ansöker om skuldsanering. I praktiken är det endast

frågan om att

fördela gäldenärens framtida inkomster, efter avdrag för

förbehållsbeloppet,

mellan borgenärerna enligt vad som följer av 7 §. Det skall alltså

räknas fram

ett s.k. betalningsutrymme, dvs. i praktiken hur stor del av

gäldenärens

framtida inkomster som skall betalas till borgenärerna.

 Enligt andra stycket skall beloppet enligt första stycket andra

punkten

bestämmas så att avdrag först görs för vad som skall förbehållas

gäldenären för

hans och hans familjs försörjning. Därvid skall reglerna i 15 kap. 6

a §

utsökningsbalken vara vägledande i tillämpliga delar. Dessa regler är

dock inte

absolut bindande. Det skall i en skuldsanering vara möjligt att

hantera även

denna fråga med ett visst mått av flexibilitet. När det gäller

vanliga levnads-

kostnader som mat och liknande hushållsutgifter finns det sällan

anledning att

frångå de schabloner som följer av regeln i utsökningsbalken. I den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.6.5 har berörts att det däremot i vissa fall

kan finnas

skäl att frångå schablonen avseende bostadskostnader. Det avser

främst de fall

där gäldenären bör få bo kvar i sin ägda bostad. Det kan emellertid

inte komma i

fråga att avvika från schablonen i någon vidare mån. Beträffande

betalning av

skatt och av underhållsbidrag innebär detta att gäldenären i princip

får

förbehålla sig vad han faktiskt skall betala. I den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.6.3, har utvecklats att det för de där behandlade skulderna

regelmässigt med stöd av regeln i 6 § andra stycket bör bestämmas att

de inte

skall omfattas av skuldsaneringen. Gäldenären måste då få förbehålla

sig ett

belopp för betalningen av sådana skulder.

 Det är dock inte något absolut krav att betalningsutrymme ges för

fordringar

som avses i andra stycket. I många fall torde fordringar som nu avses

vara

sådana som inte kommer att aktualiseras under betalningsperioden.

Givetvis skall

de i så fall inte ges något betalningsutrymme. I vissa fall, som

exempelvis

framtida studielånsbetalningar, är det regelmässigt tvärtom så att de

helt klart

kommer att behöva ges utrymme för betalningar under

betalningsperioden i de fall

det bestäms att de inte skall omfattas av skuldsaneringen. Det är

endast till

fordringar av den klara karaktären som hänsyn bör tas när beloppet

enligt första

stycket andra punkten skall bestämmas. Om den aktuelle borgenären

beviljar

anstånd med betalningen enligt 6 § andra stycket andra meningen skall

naturligtvis inget belopp förbehållas gäldenären. Annorlunda kan det

förhålla

det sig med betalningen av skulder som enligt 6 § tredje stycket inte

omfattas

av skuldsaneringen. Beträffande vissa sådana fordringar måste

gäldenären alltid

få förbehålla sig ett belopp för betalning av dem. Det gäller

exempelvis

betalning av familjerättsliga underhållsbidrag. I de fall det

förekommer en

fordran som faller under 6 § tredje stycket 4 skall en sådan

regelmässigt också

beaktas när beloppet enligt första stycket 2 skall bestämmas. Däremot

bör

gäldenären aldrig få förbehålla sig något belopp för betalning av

tvistiga

fordringar (6 § tredje stycket 5). När det gäller fordringar som

faller under 6

§ tredje stycket 2 och 3, skall dessa betalas av säkerheten. Något

förbehåll för

betalning av sådana fordringar aktualiseras då inte. Endast i de fall

man valt

att låta gäldenären bo kvar i sin ägda bostad kan det bli aktuellt

att

förbehålla gäldenären ett belopp för betalning av den del av

pantfordringen till

vilken säkerheten förslår (se avsnitt 4.6.5).

 Av tredje stycket följer att det för varje fordran som omfattas av

skuldsaneringen skall anges hur stor procentandel av det belopp som

annars

skulle ha betalats som skall betalas inom ramen för skuldsaneringen.

Det som här

skall anges är alltså hur mycket som gäldenären totalt skall betala

av varje

fordran som omfattas av skuldsaneringen. Är den totala skuldbördan av

de

fordringar som omfattas av skuldsaneringen på 750 000 kr och kan

gäldenären

betala 2 500 kr i månaden under fem år innebär det att

betalningsutrymmet är

150 000 kr, dvs. gäldenären kan då betala 20 procent av fordringarnas

belopp. Om

samtliga fordringar omfattas av likabehandlingsprincipen enligt 7 §

första

stycket innebär det att varje fordran också skall betalas med 20

procent.

Nedsättningsprocenten är då 80. Det bör i skuldsaneringen erinras om

att det

gäldenären skall betala inte löper med ränta (se 6 § första stycket

andra

meningen).

 För de fordringar som omfattas av någon av undantagsreglerna i 7 §

andra

stycket bör för det första anges vilken undantagsregel som har

tillämpats och

vad den har medfört i varje enskilt fall. I de fall 7 § andra stycket

1

tillämpas skall det av beslutet framgå kvarstående procentandel och

återstående

belopp i enlighet med huvudregeln. När det gäller tillämpningen av 7

§ andra

stycket 2 på "småfordringar" finns det ingen anledning att ange någon

procentandel eftersom hela fordringen skall betalas i dessa fall.

Lämpligen bör

dessa fordringar också betalas till fullo vid ett enda tillfälle och

så snart

som möjligt.

 En betydelsefull del av det som skall bestämmas i en skuldsanering

är den

betalningsplan som skall ange när och hur återstående belopp skall

betalas

vilket framgår av tredje punkten. Om gäldenären inte har något

utrymme för

betalning till borgenärerna är det givetvis inte aktuellt att

bestämma någon

betalningsplan. Av ordalydelsen framgår att det måste finnas något

kvarstående

belopp att fördela. Denna punkt har behandlats i den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.5.1.

 Normalt bör en femårig betalningsperiod tillämpas. Några större

avvikelser

härifrån bör aldrig förekomma, vilket framgår av fjärde stycket. Det

är dock

tänkbart att "avrunda" perioden så att den löper till ända vid t.ex.

ett

halvårs- eller kvartalsskifte. I beslutet skall också klart anges hur

betalningsskyldigheten skall fullgöras. Detta är givetvis en viktig

del av

skuldsaneringen. Som har utvecklats i den allmänna motiveringen,

avsnitt 4.5.1,

är det ingen myndighet eller annan institution som administrerar

betalningarna

under betalningsperioden eller kontrollerar att gäldenären följer

sina

åligganden enligt planen. Det är i stället i första hand gäldenärens

och de

inblandade borgenärernas sak att bestämma hur betalningarna enligt

planen skall

fullgöras. Ibland kan det finnas anledning för kronofogdemyndigheten

att under

hand ta kontakt med en eller flera borgenärer i denna fråga. Hur

betalningsplanen skall utformas måste alltså bestämmas i varje

enskilt fall. Ett

sätt kan vara att ett visst belopp månatligen sätts in på ett

särskilt konto,

för att sedan exempelvis en gång per år fördelas mellan borgenärerna.

Ett annat

sätt är att gäldenären, med eller utan föregående avisering, varje

månad betalar

ett visst belopp direkt till varje borgenär. Naturligtvis är det

möjligt att i

betalningsplanen bestämma sig för någon annan lösning. Det som är

viktigt är att

lösningen kan förväntas bli ändamålsenlig i varje enskilt fall.

Ansökan om skuldsanering

9 §

 En ansökan om skuldsanering skall göras skriftligen hos

kronofogdemyndigheten i

det län där gäldenären är bosatt. Är gäldenären inte bosatt i

Sverige, skall

ansökan göras hos Kronofogdemyndigheten i Stockholms län. Har ansökan

gjorts hos

en kronofogdemyndighet som inte är behörig, skall ärendet genast

lämnas över

till den kronofogdemyndighet som enligt vad handlingarna visar är

behörig.

 Ansökan skall vara egenhändigt undertecknad av gäldenären.

 Paragrafen innehåller vissa regler om ansökans form och om forum.

Regleringen

har redovisats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.1.

 I första stycket föreskrivs att ansökan skall vara skriftlig. Detta

är alltså

ett absolut formkrav från vilket några avsteg inte får förekomma.

Vidare anges

här vilken kronofogdemyndighet som är behörig att ta upp en ansökan

om

skuldsanering. Ansökan skall således ges in till

kronofogdemyndigheten i det län

där gäldenären är bosatt. Om gäldenären inte är bosatt i Sverige

skall ansökan

ges in till Kronofogdemyndigheten i Stockholms län. Bestämmelsen kan

t.ex. bli

tillämplig för en gäldenär som inte är bosatt i Sverige men som har

hemvist i

Sverige därför att han är folkbokförd här. Forumregeln överensstämmer

i sak till

stora delar med vad som gäller för utsökningsmål enligt 2 kap. 3 §

andra stycket

utsökningsbalken och i den summariska processen enligt 6 § lagen

(1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning. Om en ansökan har givits in

till en

kronofogdemyndighet som inte är behörig skall ärendet lämnas över

till den

myndighet som enligt vad ansökningshandlingarna visar är behörig.

Detta stämmer

överens med vad som enligt 2 kap. 4 § första stycket utsökningsbalken

gäller för

utsökningsmål och för den summariska processen enligt 8 § lagen

(1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning. I dessa fall skall

ansökningen alltså

inte avvisas eller avslås.

 Av andra stycket framgår att ansökningen skall vara egenhändigt

undertecknad av

gäldenären. Detta innebär att det exemplar av ansökningen

(blanketten) som ges

in till kronofogdemyndigheten skall vara egenhändigt undertecknat av

gäldenären.

Härav följer bl.a. att telefax inte kan användas. Ansökan kan endast

undertecknas av gäldenären själv och inte av ett eventuellt ombud.

Detta krav på

ett undertecknande av gäldenären själv hänger samman med kravet i 10

§ andra

stycket att uppgifterna i ansökan skall lämnas på heder och samvete.

10 §

 Ansökan skall innehålla

 1. uppgifter om gäldenären i de hänseenden som anges i 33 kap. 1 §

första

stycket rättegångsbalken samt uppgift som visar att han har hemvist i

Sverige,

 2. en förteckning över gäldenärens tillgångar och skulder med

uppgift om varje

borgenärs namn, person- eller organisationsnummer, postadress och

telefon,

 3. uppgift om gäldenärens inkomster och utgifter,

 4. uppgift om förhållanden som avses i 4 § tredje stycket,

 5. de uppgifter om gäldenärens och hans familjs personliga och

ekonomiska

förhållanden som i övrigt är av betydelse för prövning av frågan om

skuldsanering skall inledas.

 Uppgifterna enligt första stycket skall lämnas av gäldenären på

heder och

samvete.

 I paragrafen finns de huvudsakliga reglerna om vad en ansökan om

skuldsanering

skall innehålla.

 I första stycket finns en katalog med fem punkter över uppgifter som

ansökan

skall innehålla. Det är alltså obligatoriskt för gäldenären att lämna

alla de

uppgifter som här föreskrivs. Vid brister härvidlag anges i 11 § vad

följderna

kan bli. Som har framhållits i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.7.1, är det

av största vikt att gäldenären lämnar korrekta och fullständiga

uppgifter om sig

själv och sina ekonomiska förhållanden m.m. För att underlätta

ansökningsför-

farandet bör särskilda ansökningsblanketter med tillhörande

anvisningar

tillhandahållas.

 Enligt den första punkten skall ansökan innehålla uppgifter om

gäldenären i de

hänseenden som anges i 33 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken.

Härmed avses

namn, adress, yrke, personnummer och telefonnummer m.m. Vidare anges

i denna

punkt att gäldenären skall lämna uppgift som visar att han har

hemvist i

Sverige. Hemvist i Sverige är ett villkor för skuldsanering, vilket

framgår av

4 §.

 I andra punkten anges att gäldenären till ansökan skall foga en

förteckning

över sina tillgångar och skulder. Beträffande såväl tillgångar som

skulder skall

uppgifterna vara kompletta. Det innebär beträffande skulderna att

borgenär,

uppkomstdatum, belopp, förfallodag, räntesatser m.m. skall anges. Av

lydelsen

framgår uttryckligen att vissa bestämda uppgifter om borgenärerna

skall lämnas.

I de fall en fordran är förenad med någon form av säkerhetsrätt,

exempelvis pant

eller borgen, bör det också anges. Vidare krävs att uppgift i

förekommande fall

lämnas om borgensåtaganden som gäldenären själv har gjort, även om

borgensansvaret inte har utkrävts vid tidpunkten för ansökans

ingivande,

eftersom borgensansvaret kan komma att omfattas av ett eventuellt

skuldsa-

neringsbeslut (se 6 § andra stycket). Det är lämpligt att bifoga

kopior av

relevanta lånehandlingar och liknande. Vad tillgångssidan beträffar

skall all

fast egendom uppges, hel- eller delägd. Vad gäller lös egendom skall

bostads-

rätt, aktier och andra värdepapper, andelar i fonder och dödsbon,

banktillgodohavanden, fordringar och kontanter i den mån något sådant

finns

givetvis redovisas. Vad lös egendom som utgörs av lösa saker

beträffar skall

sådant som har ett inte obetydligt marknadsvärde uppges. Det innebär

att bilar,

båtar, mer värdefulla smycken och konst m.m. skall redovisas. Däremot

behöver

inte normala möbler, husgeråd och kläder och liknande redovisas. I de

fall lös

egendom är belastad med någon form av säkerhetsrätt bör detta anges.

 I tredje punkten anges att gäldenären skall lämna uppgift om sina

inkomster och

utgifter. Med inkomster avses inkomst av tjänst (lön före

skatteavdrag) och

kapital, naturaförmåner, underhållsbidrag eller bidragsförskott för

hemmavarande

barn, barnbidrag, bostadsbidrag, andra sociala förmåner m.m. Med

utgifter avses

reskostnader till och från arbetet, underhållsbidrag,

barnomsorgskostnader,

bostadskostnad m.m. Inkomst av näringsverksamhet skall inte förekomma

eftersom

lagen inte avser näringsidkare. Övriga normala hushållsutgifter som

exempelvis

kostnader för kläder och mat behöver inte anges särskilt.

 I den fjärde punkten, som har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag, anges

att gäldenären skall lämna uppgift om förhållanden som avses i 4 §

tredje

stycket. Härmed avses vilka ansträngningar gäldenären har gjort för

att fullgöra

sina förpliktelser. Om gäldenären inte har fullgjort sina

förpliktelser skall

det i ansökan anges vilka försök som gjorts för att nå en uppgörelse

med

borgenärerna och varför dessa försök har misslyckats. Såsom har

framhållits i

den allmänna motiveringen förutsätts att sådana försök har gjorts på

egen hand

eller under medverkan av t.ex. kommunala budgetrådgivare innan en

ansökan om

skuldsanering ges in till kronofogdemyndigheten. I de fall gäldenären

har tagit

emot budgetrådgivning eller motsvarande bör han till ansökan foga den

utredning

som därvid har gjorts. Denna punkt innebär vidare att gäldenären i

sin ansökan

skall redogöra för omständigheterna kring skuldernas uppkomst. Härmed

avses

sådant som anledningen till skuldsättningen m.m. Gäldenären skall

enligt denna

punkt även i övrigt lämna sådana uppgifter som kan vara av betydelse

vid den

allmänna skälighetsbedömningen som skall göras i varje

skuldsaneringsärende.

 I femte punkten anges slutligen att gäldenären skall ange de

omständigheter i

övrigt beträffande sina egna och övriga familjemedlemmars personliga

och

ekonomiska förhållanden som kan vara av betydelse i

skuldsaneringsärendet. Detta

innebär normalt att gäldenären skall lämna uppgifter avseende övriga

familjemedlemmar i de hänseenden som anges i punkterna 1-4. Enligt

denna punkt

krävs också att gäldenären i övrigt lämnar upplysningar om sina och

andra

familjemedlemmars arbetsförhållanden, utbildning och yrkeserfarenhet.

 Enligt andra stycket skall uppgifterna enligt första stycket lämnas

av

gäldenären själv på heder och samvete.

Bristfällig ansökan

11 §

 Om en ansökan är bristfällig, skall kronofogdemyndigheten förelägga

gäldenären

att avhjälpa bristen. Av föreläggandet skall framgå att ansökan kan

avvisas om

föreläggandet inte följs. Föreläggandet behöver inte delges.

 Kronofogdemyndigheten skall avvisa en ansökan om skuldsanering, om

den är så

bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i sak och

gäldenären

inte har följt ett föreläggande att avhjälpa bristen.

 Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

innehåller

regler om att en ansökan om skuldsanering i vissa fall skall avvisas.

 Är ansökan bristfällig i något hänseende skall gäldenären föreläggas

att

komplettera den, vilket framgår av första stycket. Ett sådant

föreläggande skall

innehålla en upplysning om att ansökningen kan komma att avvisas om

nöjaktig

komplettering inte sker. Av paragrafen framgår uttryckligen att

föreläggandet

inte behöver delges. Det innebär att det kan sändas i ett vanligt

brev till den

adress som uppgetts i ansökan. Om gäldenären - trots föreläggandet -

inte

kompletterar ansökan föreskriver andra stycket att

kronofogdemyndigheten skall

avvisa ansökan om den är så bristfällig att den inte kan läggas till

grund för

prövning i sak. I förekommande fall bör ett sådant avvisningsbeslut

meddelas så

snart som möjligt. Innebörden av regeln är inte att varje liten brist

i ansökan

skall medföra omedelbart avvisande. Bristen måste vara av viss

väsentlighet,

vilket kommer till uttryck genom kravet på att bristen skall medföra

att ansökan

inte kan prövas i sak. Å andra sidan innebär ordalydelsen att det

inte behöver

vara uppenbart att bristerna är sådana att ansökan inte kan

sakprövas.

Förhållandevis höga krav kan alltså ställas på gäldenären i detta

hänseende. Det

finns också anledning att i detta sammanhang erinra om den allmänna

serviceskyldighet som åligger kronofogdemyndigheten enligt 4 och 5 §§

förvaltningslagen (jfr också förordningen [1980:900] om statliga

myndigheters

serviceskyldighet).

 Ett avvisningsbeslut enligt denna paragraf kan överklagas, vilket

sägs i 29 §.

Avslag hos kronofogdemyndigheten

12 §

 Om det av ansökan om skuldsanering eller annan tillgänglig utredning

framgår

att gäldenären inte uppfyller villkoren enligt 4 § eller inte kan

beviljas

skuldsanering på grund av 5 §, skall kronofogdemyndigheten avslå

ansökan.

 Om det, sedan beslut har fattats enligt 13 § andra stycket om att

inleda

skuldsanering, framkommer att förutsättningarna för skuldsanering

enligt denna

lag inte är uppfyllda skall kronofogdemyndigheten avslå ansökan.

Ansökan får

också avslås, om gäldenären inte inställer sig personligen vid ett

sammanträde

eller om han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

 I paragrafens första stycke, som har utformats i enlighet med

Lagrådets

förslag, föreskrivs att kronofogdemyndigheten skall avslå en ansökan

om

skuldsanering om det av gäldenärens ansökan framgår att de

grundläggande

förutsättningarna enligt 4 § inte är uppfyllda eller att hinder

föreligger

enligt 5 §. Det innebär att det är gäldenären som i sin ansökan har

att visa att

de nämnda villkoren är uppfyllda. Om gäldenären inte har lyckats att

göra det

skall kronofogdemyndigheten avslå ansökan. Kronofogdemyndigheten

skall i dessa

fall alltså inte införskaffa någon ytterligare utredning. Om annan

utredning

finns tillgänglig skall den dock givetvis beaktas. Det innebär att

det någon

gång kan framgå av ansökan sammantagen med annan utredning att

förutsättningarna

för skuldsanering brister så att ansökningen skall avslås. Men det

innebär också

att den övriga utredningen som kan finnas tillgänglig kan få

betydelse på det

sättet att det därigenom inte är möjligt att avslå ansökan med stöd

av denna

bestämmelse. Som har framhållits i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.7.2 är

denna initiala materiella prövning ett viktigt moment. Det är

givetvis onödigt

att inleda ett skuldsaneringsförfarande om det redan från början

framstår som

klart att ansökningen inte kan leda till ett beslut om skuldsanering.

Denna

regel skall komma till tillämpning huvudsakligen i de fall då det

finns en

komplett ansökan att ta ställning till. Kompletteringsförfarandet

enligt 11 §

skall alltså i första hand användas vid bristfälliga ansökningar. Det

kan dock

förekomma att det med en gång framstår som uppenbart att ansökningen

inte under

några omständigheter kan komma att bifallas. I sådana fall är det av

flera skäl

onödigt att över huvud taget inleda ett kompletteringsförfarande. Det

kan

givetvis inträffa att det inte heller efter en komplettering enligt

11 § framgår

att förutsättningarna för skuldsanering enligt lagen är uppfyllda.

Ansökningen

skall då med tillämpning av denna regel avslås. Ett beslut om avslag

får också

meddelas om det av annan tillgänglig utredning, exempelvis ett

yttrande inhämtat

enligt 13 § första stycket, framgår att någon av förutsättningarna

för

skuldsanering enligt lagen brister. Ett avslagsbeslut kan överklagas

(se 29 §).

En gäldenär vars ansökan har avslagits är också oförhindrad att ge in

en ny

ansökan till kronofogdemyndigheten.

 I paragrafens andra stycke föreskrivs att kronofogdemyndigheten när

som helst

under handläggningen av ett skuldsaneringsärende kan avslå ansökan.

Ett beslut

om avslag skall sålunda meddelas så snart det genom den fortsatta

utredningen

framgår att de i lagen angivna förutsättningarna för skuldsanering

inte är

uppfyllda. Den nu nämnda avslagsmöjligheten får betydelse efter det

att

kronofogdemyndigheten har beslutat att inleda skuldsanering (se 13 §

andra

stycket) fram till det att gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten har

upprättat ett förslag om skuldsanering (se 18 § första stycket), dvs.

under

utredningens gång hos kronofogdemyndigheten. Regeln medger dock

enligt sin

ordalydelse att ett avslagsbeslut meddelas även på ett senare

stadium, dvs.

efter det att ett förslag om skuldsanering har upprättats. Det

förutsätts

emellertid att det kommer att tillhöra de verkliga undantagen att

avslag

meddelas på detta sena stadium. Av sista meningen framgår att

bristande

medverkan från gäldenärens sida kan leda till att ansökningen avslås.

Inledande av skuldsanering

13 §

 Kronofogdemyndigheten skall i den utsträckning det behövs inhämta

upplysningar

om gäldenärens personliga och ekonomiska förhållanden från andra

myndigheter.

Kronofogdemyndigheten får också om det finns särskilda skäl hålla

sammanträde

som avses i 16 § för att avgöra om skuldsanering skall inledas.

 Om kronofogdemyndigheten inte enligt 11 § avvisar eller enligt 12 §

första

stycket avslår en ansökan om skuldsanering, skall myndigheten snarast

besluta

att skuldsanering skall inledas.

 Paragrafen, som har utformats delvis i enlighet med Lagrådets

förslag, har

behandlat i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.3 och 4.7.4.

 I paragrafens första stycke anges att kronofogdemyndigheten är

skyldig att se

till att myndigheten har tillgång till den utredningen om gäldenärens

personliga

och ekonomiska förhållanden som är nödvändig, innan

kronofogdemyndigheten tar

ställning till om skuldsanering skall inledas. För det första skall

givetvis en

komplett och korrekt ansökan finnas (se 10 §). För det andra har

kronofogdemyndigheten i egenskap av såväl verkställande myndighet som

borgenärsföreträdare i vissa sammanhang regelmässigt tillgång till

relevant

information om gäldenärens personliga förhållanden. Denna information

skall

tillföras ärendet. I paragrafen föreskrivs att kronofogdemyndigheten

därutöver

normalt bör införskaffa upplysningar från vissa andra myndigheter,

exempelvis

sociala myndigheter (jfr 7 § förvaltningslagen). Sådana upplysningar

kan

lämpligen inhämtas från socialnämnden och bör då kunna avges av en

tjänsteman

inom socialtjänsten. Det ställs således inte något krav på att

socialnämnden som

sådan yttrar sig i ärendet. Omvänt är det givetvis inget som hindrar

att

socialnämden i vissa fall yttrar sig exempelvis i frågan om en

skuldsanerings

betydelse för gäldenärens sociala rehabilitering. Med uttrycket

"upplysningar" i

lagtexten avses att myndigheten lämnar information om gäldenärens

personliga och

ekonomiska förhållanden som redan är kända för myndigheten. En

myndighet som

tillfrågas om upplysningar av kronofogdemyndigheten skall alltså inte

göra någon

egen utredning i anledning av kronofogdemyndighetens förfrågan. I

många fall kan

dock en sådan utredning redan finnas, vilket har berörts i den

allmänna

motiveringen, bl.a. avsnitt 4.1. I sådana fall skall givetvis den

utredningen

överlämnas till kronofogdemyndigheten. I de flesta fall torde det

inte vara

nödvändigt att på detta stadium inhämta ytterligare upplysningar än

som nu

nämnts. De sekretessfrågor som kan uppkomma med anledning av detta

har berörts i

den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.5 och behandlas också i

specialmotiveringen till 37 §. Vidare föreskrivs här att

kronofogdemyndigheten

får hålla ett sammanträde inför ställningstagandet i frågan om

skuldsanering

skall inledas. Genom hänvisningen här till 16 § och hänvisningen i 17

§ till 16

§ kan såväl gäldenären som borgenärerna och andra kallas till ett

sådant

sammanträde. Det får förutsättas att det endast är verkliga

undantagsfall som

det skall vara nödvändigt att hålla ett sammanträde på detta stadium.

Normalt

skall beslutet att inleda skuldsanering kunna fattas efter en enbart

skriftlig

handläggning.

 Av paragrafen framgår också att reglerna - såväl vad gäller

inhämtande av

upplysningar som att hålla sammanträde - i detta stycke är

fakultativa. Ibland

kan det vara så att kronofogdemyndigheten redan förfogar över all den

utredning

som behövs. I sådant fall behöver inte upplysningar begäras från

sociala eller

andra myndigheter eller sammanträde hållas.

 Paragrafens andra stycke innehåller en anvisning för

kronofogdemyndigheten att

snarast pröva om skuldsanering skall inledas. Det är viktigt att

kronofogdemyndigheten så snart den intiala prövningen enligt 11 § och

12 §

första stycket har gjorts utan onödigt dröjsmål beslutar att

skuldsanering skall

inledas. Det är viktigt att ärenden om skuldsanering handläggs så

skyndsamt som

möjligt. Det är också viktigt att beslutet om att inleda

skuldsanering

dokumenteras i ett formligt beslut, eftersom beslutet och den dag det

har

fattats har stor betydelse i olika sammanhang (se bl.a. 6 och 25 §§).

14 §

 När beslut har meddelats om att inleda skuldsanering skall krono-

fogdemyndigheten genast genom en kungörelse i Post- och Inrikes

Tidningar

uppmana var och en som har en fordran mot gäldenären att skriftligen

anmäla sin

fordran till kronofogdemyndigheten senast en månad från dagen för

kungörelsens

införande. Om det finns särskilda skäl, kan kronofogdemyndigheten

införa

kungörelsen även i en eller flera ortstidningar.

Kronofogdemyndigheten kan också

förlänga fristen till två månader om det finns särskilda skäl.

 I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

anges att

kronofogdemyndighetens beslut enligt 13 § andra stycket att inleda

skuldsanering

genast skall kungöras i Post- och Inrikes Tidningar. I kungörelsen

skall

borgenärerna uppmanas att anmäla sina fordringar till

kronofogdemyndigheten inom

en månad från dagen för kungörelsens införande. Underlåtenhet från en

borgenärs

sida att i rätt tid anmäla sin fordran får proklamaeffekt, dvs.

fordringen

kommer i enlighet med vad som anges i 6 § att omfattas av ett

eventuellt beslut

om skuldsanering, men borgenären får ingen utdelning och kan inte

heller senare

i något annat sammanhang göra fordringen gällande. Av 26 § framgår

nämligen att

en fordran som omfattas av skuldsaneringen endera sätts ned eller

faller bort

helt. Om en borgenär inte är känd i skuldsaneringsärendet, innebär

det att hans

fordran alltid faller bort helt, dvs. gäldenärens

betalningsskyldighet för en

sådan fordran upphör i och med skuldsaneringen. Givetvis gäller detta

inte för

sådana fordringar som enligt 6 § tredje stycket inte omfattas av

skuldsaneringen. I motsats till vad som är fallet enligt lagen

(1981:131) om

kallelse på okända borgenärer tar denna paragraf sikte på samtliga

borgenärer,

inte enbart okända sådana. Beträffande redan kända borgenärer, dvs.

huvudsakligen sådana som har omnämnts i gäldenärens ansökan, inträder

dock ingen

proklamaeffekt, om de underlåter att anmäla sina fordringar (se

vidare

specialmotiveringen till 26 §). Rent formellt gäller denna regel

också

kronofogdemyndigheten i egenskap av borgenärsföreträdare för staten.

Det får

dock förutsättas att gäldenärens ansökan redan då beslut fattas om

att inleda

skuldsanering har kompletterats med sådana fordringar där

kronofogdemyndigheten

företräder staten eller något annat offentligt organ, om gäldenären

själv inte

angivit dessa fordringar. När det gäller det allmännas fordringar på

skatter och

avgifter företräds staten emellertid av skattemyndigheten (se det

föreslagna

tillägget i 2 § lagen (1993:892) om ackord rörande statliga

fordringar m.m.) och

inte av kronofogdemyndigheten, vilket innebär att det inte kommer att

bli

alltför vanligt förekommande att kronofogdemyndigheten i ett

skuldsaneringsärende uppträder som borgenärsföreträdare. I de fall

det allmänna

företräds av annan myndighet har den att på samma sätt som alla andra

borgenärer

bevaka sina intressen enligt vad som föreskrivs i denna paragraf.

 Om särskilda skäl finns kan kronofogdemyndigheten låta införa

kungörelsen,

förutom i Post- och Inrikes Tidningar, även i en eller flera

ortstidningar. Det

torde dock endast undantagsvis vara så att detta bedöms som

nödvändigt. Alla

professionella kreditgivare, liksom statliga myndigheter och andra

företrädare

för stat och kommun kan förutsättas bevaka sina intressen genom att

regelmässigt

ta del av i Post- och Inrikes Tidningar införda kungörelser. I de

fall

kungörelse sker även i någon ortstidning bör kungörelsen införas

samma dag som

den införs i Post- och Inrikes Tidningar (jfr 5 § lagen [1977:654] om

kungörande

i mål och ärenden hos myndighet m.m.). Föreskrifterna om kungörande i

denna

paragraf är annars en från 1977 års kungörandelag avvikande

reglering. Vad som

sägs i 3 och 4 §§ i den lagen om den s.k. breda ortstidningsprincipen

och om

stödjande kungörande är alltså inte tillämpligt vid kungörande om

skuldsanering

enligt denna paragraf.

 Kronofogdemyndigheten kan då särskilda skäl finns också förlänga

borgenärernas

anmälningsfrist från en till två månader. Det torde inte vara ofta en

sådan

förlängning behövs. Det är emellertid tänkbart att använda sig av

denna

möjlighet t.ex. när kronofogdemyndigheten under normal semestertid

har beslutat

att inleda skuldsanering beträffande en gäldenär som kan tänkas ha

många

leverantörer och privatpersoner bland sina borgenärer.

 39

Utredningen hos kronofogdemyndigheten

15 §

 Har skuldsanering inletts skall kronofogdemyndigheten se till att

ärendet blir

så utrett som dess beskaffenhet kräver.

 I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

anges rent

allmänt att kronofogdemyndigheten svarar för att

skuldsaneringsärendet i de fall

skuldsanering har inletts blir så utrett som dess beskaffenhet

kräver. För

kronofogdemyndighetens handläggning av skuldsaneringsärenden gäller,

utöver de

särskilda bestämmelser som anges i skuldsaneringslagen, de vanliga

bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223; jfr 3 § i den lagen). I

anslutning

till att kronofogdemyndigheten tar ställning till om skuldsanering

skall inledas

har en stor del av utredningen redan införskaffats och sammanställts

(jfr 13 §

första stycket). Till denna utredning skall fogas den utredning som

kan ha

kommit in från borgenärerna i anledning av kungörelseförfarandet.

Kronofogdemyndigheten kan också på annat sätt ha fått in ytterligare

utredning.

En avgörande skillnad mot regeln i 13 § första stycket är att den

regeln tar

sikte på att att kronofogdemyndigheten skall inhämta upplysningar i

den

utsträckning det behövs för att besluta om att inleda skuldsanering.

I denna

paragraf anges att utredningsskyldigheten, efter det att

skuldsanering har

inletts, är mer omfattande och tar sikte på att ärendet skall utredas

så att ett

förslag till skuldsanering skall kunna läggas fram. Det behöver inte

enbart

betyda att ärendet efter det att skuldsanering har inletts tillförs

ytterligare

underlag, utan också att det underlag som redan finns vidare

bearbetas och

analyseras.

16 §

 Om det kan antas vara till fördel för utredningen, får

kronofogdemyndigheten

kalla gäldenären att inställa sig personligen vid ett sammanträde hos

myndigheten. Vid sammanträdet skall gäldenären lämna de ytterligare

upplysningar

som behövs för att avgöra frågan om skuldsanering.

 Kallelsen skall sändas till gäldenären under den adress gäldenären

senast har

uppgivit i ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

 I kallelsen skall gäldenären upplysas om syftet med sammanträdet och

om att

hans ansökan kan avslås om han inte inställer sig personligen.

 Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.7.3.

 Enligt paragrafens första stycke kan kronofogdemyndigheten, om det

bedöms vara

till fördel för utredningen i ärendet, kalla gäldenären till ett

sammanträde hos

myndigheten. Paragrafen gäller förfarandet hos kronofogdemyndigheten

över huvud

taget. Myndigheten kan alltså kalla till sammanträde enligt denna

paragraf på

vilket stadium som helst av handläggningen av ärendet. Det är också

tänkbart att

fler än ett sammanträde hålls i ett och samma ärende. Det är

emellertid vid två

tillfällen det närmast kan bli aktuellt att hålla sammanträde. Det är

dels då

ställning skall tas till om skuldsanering skall inledas (se 13 §),

dels då

ställning skall tas till om en frivillig skuldsanering skall

fastställas (se 18

- 20 §§). I det förra fallet torde det bli mycket sällan som det är

nödvändigt

att hålla ett sammanträde. I det senare fallet torde också borgenärer

och

eventuellt även andra kallas med stöd av bestämmelsen i 17 §. I de

flesta fall

torde det inte heller vara behövligt med ett sammanträde inför det

slutliga

ställningstagandet. Över huvud taget skall sammanträde endast

undantagsvis

förekomma hos kronofogdemyndigheten.

 Det är alltså inte i något fall obligatoriskt för

kronofogdemyndigheten att

kalla till sammanträde. Det kan dock vara på sin plats att hålla ett

sammanträde, t.ex. om gäldenärens uppgifter är knapphändiga eller

motstridiga

eller om de inte går att förena med vad som har inhämtats från annat

håll. Som

har framhållits i den allmänna motiveringen är det viktigt att

kronofogdemyndigheten i sin handläggning kan vara flexibel.

 I andra stycket sägs att kallelse till ett sammanträde som avses i

första

stycket skall sändas till gäldenären under hans i ärendet senast

uppgivna

adress. Gäldenären behöver alltså inte delges kallelsen. Detta har

kommenterats

i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.3.

 I tredje stycket anges att gäldenären i kallelsen skall upplysas om

två saker,

dels om syftet med sammanträdet, dels om vad som kan hända om han

inte inställer

sig till ett sammanträde till vilket han har kallats. Eftersom ett

sammanträde

kan hållas på olika stadier av förfarandet kan syftet med

sammanträdet växla

från fall till fall. Därför skall kallelsen innehålla en kort

upplysning om

syftet med sammanträdet, bl.a. för att gäldenären skall kunna

förbereda sig.

 Om gäldenären uteblir från ett sammanträde till vilket han har

kallats kan

detta medföra att hans ansökan avslås. Kallelsen måste innehålla en

erinran om

detta. Det är inte obligatoriskt för kronofogdemyndigheten att avslå

en ansökan

i dessa fall. I paragrafen sägs endast att ansökningen "kan" avslås

om

gäldenären uteblir från sammanträdet. Det normala bör dock vara att

en ansökan

avslås om gäldenären uteblir (jfr 12 § andra stycket). Ett

avslagsbeslut kan

överklagas (se 29 §). Det är dock inget som hindrar att sammanträdet

används i

utredande syfte även om gäldenären inte närvarar och att man således

låter bli

att använda sig av möjligheten att avslå ansökan.

17 §

 Om det finns skäl får kronofogdemyndigheten till sammanträde enligt

16 § kalla

även en borgenär, annan myndighet eller någon annan som kan bidra

till

utredningen av ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

 I paragrafen anges att även en borgenär, företrädare för någon annan

myndighet

exempelvis socialnämnden eller någon annan som kan bidra till

utredningen av

ärendet kan kallas till sammanträde enligt 16 §. Paragrafen har

behandlats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.3. Paragrafen är fakultativ.

Kronofogdemyndigheten får avgöra från fall till fall vilka som bör

kallas till

ett sammanträde. Av paragrafens lydelse framgår att en kallelse

enligt

paragrafen inte behöver delges, eftersom det inte kan vara förenat

med någon

rättsförlust att utebli från ett sammanträde för någon av de

kategorier som

omfattas av denna paragraf.

Frivillig skuldsanering

18 §

 När det finns behövlig utredning, skall gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten upprätta ett förslag om skuldsanering som

innehåller de

uppgifter som anges i 8 §.

 Paragrafen reglerar det led som närmast föregår en frivillig

skuldsanering,

dvs. upprättandet av förslaget om frivillig skuldsanering. Motiven

för denna

ordning har ingående utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.7.4.

 I paragrafen anges att gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten skall

upprätta ett förslag till hur skulderna skall avvecklas och när och

hur

återstoden av dessa skall betalas m.m. Förslaget skall innehålla alla

de

uppgifter som anges i 8 §. På detta stadium skall utredningen vara

fullständig.

Som utvecklats i den allmänna motiveringen är det gäldenären själv

som bär

huvudansvaret för att förslaget upprättas, men det är ofrånkomligt

att

kronofogdemyndigheten aktivt måste bidra till att ett realistiskt

förslag kommer

till stånd. Kronofogdemyndighetens aktiva medverkan krävs t.ex. när

det gäller

utformningen av ett förslag som innebär en tillämpning av regeln i 6

§ andra

stycket om att vissa fordringar inte skall omfattas av

skuldsaneringen eller

regeln i 7 § andra stycket om att vissa borgenärer skall

särbehandlas. Därför

har det i paragrafen angivits att förslaget skall upprättas av

gäldenären

tillsammans med kronofogdemyndigheten. Vidare anges i detta stycke

att upp-

rättandet av förslaget skall ske "när behövlig utredning föreligger".

Som redan

nämnts förutsätts givetvis att utredningen på detta stadium är

fullständig. Det

förutsätts också att anmälningsfristen enligt 14 § har löpt till

ända. Därefter

skall förslaget upprättas så snart som möjligt. Någon ytterligare

utredning

skall normalt sett inte behöva införskaffas, även om det undantagsvis

kan

förekomma att så är nödvändigt.

 Som redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.7.4) får

krono-

fogdemyndigheten inte ändra i förslaget utan har att fastställa det

som det är

(se 20 §), att överlämna ärendet till tingsrätten (se 21 §) eller att

avslå

ansökan (se 12 §). Därav följer att kronofogdemyndigheten måste se

till att

förslaget utformas på ett nöjaktigt sätt. Kronofogdemyndigheten har

också stort

inflytande på hur förslaget slutligen utformas. Detta att förslaget

skall

utarbetas av gäldenären tillsammans med kronofogdemyndigheten torde i

mer

komplicerade och omfattande ärenden innebära att det egentliga

förslaget

utarbetas av myndigheten och godkänns av gäldenären. Det kan ofta

vara lämpligt

att förslaget utarbetas i samråd med borgenärerna. Särskilt i mer

komplicerade

fall torde detta vara en nödvändighet. Sådana borgenärskontakter kan

då tas

under hand genom skriftväxling eller per telefon. Borgenärerna kan

därvid ges

tillfälle att komma med synpunkter på utkast till förslag om

skuldsanering som

gäldenären och kronofogdemyndigheten har upprättat. I mer

komplicerade fall kan

kronofogdemyndigheten kalla till sammanträde enligt 16 §. Genom att

samråda med

borgenärerna kan kronofogdemyndigheten t.ex. på ett tidigt stadium få

klart för

sig om det ur borgenärernas synvinkel är acceptabelt att i det

aktuella ärendet

tillämpa undantagsregeln i 7 § andra stycket 2. Framförda synpunkter

kan

föranleda gäldenären och kronofogdemyndigheten att justera förslaget

för att på

det sättet skapa bättre förutsättningar för en frivillig

skuldsanering.

 Det flexibla förfarandet som gäller för kronofogdemyndighetens

handläggning av

skuldsaneringsärendena innebär att synpunkter som framförs från en

borgenär

först sedan förslaget har delgivits enligt 19 § undantagsvis kan

beaktas på det

sättet att ett justerat förslag delges på nytt. Om detta leder till

att samtliga

borgenärer kan godta en frivillig skuldsanering är ett sådant

förfarande

naturligtvis att föredra jämfört med en mer stelbent tillämpning av

reglerna i

21 §, som innebär att kronofogdemyndigheten måste överlämna ärendet

till

tingsrätten, trots att det finns förutsättningar för att nå en

frivillig

skuldsanering om förslaget justeras på någon punkt.

 Om gäldenären och kronofogdemyndigheten inte kan komma överens om

förslagets

utformning kan något förslag inte upprättas. Gäldenären kan alltså

inte lägga

fram ett förslag utan kronofogdemyndighetens medverkan. Omvänt kan

kronofogdemyndigheten inte lägga fram ett förslag som gäldenären inte

står

bakom. I sådana fall leder oenigheten till att det inte återstår

någon annan

möjlighet än att kronofogdemyndigheten avslår ansökan, eftersom det

inte

framstår som skäligt att bevilja en skuldsanering enligt gäldenärens

önskemål.

Ett sådant avslagsbeslut kan överklagas (se 29 §).

19 §

 Förslaget om skuldsanering skall sändas till samtliga kända

borgenärer vilkas

fordringar omfattas av skuldsaneringen med föreläggande för dem att

yttra sig

över förslaget inom viss tid. I föreläggandet skall anges att

uteblivet yttrande

inte hindrar ett beslut om frivillig skuldsanering enligt förslaget.

Föreläggandet skall delges borgenärerna. Om en fordran som anmälts

enligt 14 §

inte omfattas av skuldsaneringen skall borgenären underrättas om

detta.

 I denna paragraf, som har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag, anges att

det förslag som har upprättats enligt 18 § skall sändas till samtliga

kända

borgenärer vilkas fordringar omfattas av skuldsaneringen med

föreläggande för

dem att yttra sig över förslaget inom viss tid. Normalt bör det inte

sättas ut

allt för lång frist i dessa fall. En frist på tre veckor bör i de

flesta fall

vara tillräcklig. En längre frist kan vara nödvändig i de fall

ärendet rör

komplicerade förhållanden eller ett stort antal fordringar.

Föreläggandet skall

innehålla en erinran om att uteblivet yttrande inte hindrar att

förslaget

fastställs (jfr 20 §). Föreläggandet skall delges med borgenärerna.

Normalt får

förutsättas att s.k. ordinär delgivning skall kunna fungera utan

problem. Skulle

det förhålla sig så att det inte är fallet, får andra

delgivningsformer enligt

delgivningslagen, såsom exempelvis stämningsmanna- eller

kungörelsedelgivning

tillgripas. Av paragrafen framgår också att en borgenär som har

anmält en

fordran som inte omfattas av skuldsaneringen skall underrättas om att

hans

fordran inte omfattas.

20 §

 Godtar samtliga borgenärer förslaget om skuldsanering, skall krono-

fogdemyndigheten genom beslut fastställa skuldsaneringen om den

uppfyller de

förutsättningar för skuldsanering som anges i denna lag.

 En borgenär som inte har yttrat sig inom den enligt 19 § förelagda

tiden skall

anses ha godtagit förslaget.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

 Paragrafen har utförligt behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt 4.7.4.

 Av paragrafens första stycke framgår att kronofogdemyndigheten kan

fastställa

förslaget och besluta om frivillig skuldsanering om samtliga

borgenärer har

godtagit förslaget. Denna förutsättning är tvingande för

kronofogdemyndigheten.

Så snart den brister, dvs. så snart någon borgenär motsätter sig

förslaget, kan

myndigheten inte besluta om att fastställa en frivillig skuldsanering

enligt

förslaget.

 Av andra stycket framgår att en borgenär som inte har hört av sig i

anledning

av föreläggandet enligt 19 § skall anses ha godtagit förslaget. Denna

regel

innebär att kronofogdemyndigheten kan fastställa en frivillig

skuldsanering även

om en eller flera, eller till och med samtliga, borgenärer har

underlåtit att

höra av sig i anledning av föreläggandet enligt 19 §.

 Eftersom kronofogdemyndigheten av egen drift måste förvissa sig om

att

förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda kan borgenärernas

godtagande av

förslaget inte utan vidare leda till att förslaget om skuldsanering

fastställs.

Om samtliga borgenärer har godtagit förslaget kan

kronofogdemyndigheten ändå

avslå ansökan enligt regeln i 12 §. Det är dock endast i sällsynta

undantagsfall

som avslag skall behöva ske i detta läge. Normalt skall

kronofogdemyndigheten

fastställa överenskommelsen, dvs. det godtagna förslaget. Om parterna

är

överens, men det ändå skulle brista i någon av de grundläggande

förutsättningarna enligt 4 § eller hinder skulle föreligga enligt 5 §

är det

inget som hindrar att gäldenären återkallar sin ansökan i anledning

av att han

har nått en uppgörelse med sina borgenärer.

 Paragrafens tredje stycke innehåller en föreskrift om att ett beslut

om att

fastställa en frivillig skuldsanering, skall kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar (jfr 24 § andra stycket). Det är tillräckligt att det av

kungörelsen

framgår vem som har erhållit skuldsanering och när det har skett samt

var

handlingarna i ärendet finns tillgängliga. Kungörande på annat sätt,

exempelvis

i ortstidning (jfr 4 § lagen [1977:654] om kungörande i mål och

ärenden hos

myndighet m.m.) föreskrivs inte i detta fall. Av 21 §

förvaltningslagen följer

att kända borgenärer och gäldenären normalt skall underrättas

individuellt om

beslutet.

Överlämnade till domstol

21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall

kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna

ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare

handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till

Stockholms

tingsrätt.

 Om en tingsrätt då den tar emot ett ärende om skuldsanering finner

att den inte

är behörig, skall rätten överlämna ärendet till en tingsrätt som är

behörig.

Tingsrättens beslut om överlämnande får inte överklagas.

 Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

handlar om hur

kronofogdemyndigheten skall skilja sig ifrån ärendet i de fall

ansökan inte har

avslagits eller en frivillig skuldsanering inte har fastställs i ett

beslut. Den

har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.4.

 I paragrafens första stycke anges att kronofogemyndigheten skall

överlämna

ärendet till rätten i de fall förslaget i och för sig uppfyller de

grundläggande

förutsättningarna för skuldsanering, men där någon borgenär har

motsatt sig

förslaget till frivillig skuldsanering. Har någon borgenär motsatt

sig förslaget

skall överlämnade ske till rätten. Någon ytterligare prövning skall

då inte

göras. Ärendet skall av kronofogdemyndigheten överlämnas till

tingsrätten i den

ort där gäldenären är bosatt eller om gäldenären inte är bosatt i

Sverige till

Stockholms tingsrätt (jfr 9 §).

 I paragrafens andra stycke anges hur tingsrätten skall förfara då

den anser sig

inte vara behörig att handlägga ärendet. Bestämmelsen är utformad

efter vad som

gäller i den summariska processen (jfr prop. 1989/90:85 s. 141 f).

Bestämmelsen

är tillämplig när tingsrätten tar emot ärendet.

Tvingande skuldsanering

22 §

 Rätten får besluta om skuldsanering även om någon borgenär motsatt

sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av

borgenärens

fordran.

 Om inte annat följer av denna lag, gäller för handläggningen lagen

(1946:807)

om handläggning av domstolsärenden. En tingsrätt skall vid

handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett

sammanträde

vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall

delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären

under den

adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges.

Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan

kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte

hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Av paragrafens första stycket framgår vad som avses med tvingande

skuldsanering, nämligen att rätten får besluta om skuldsanering även

om någon

borgenär har motsatt sig att gäldenären helt eller delvis befrias

från

betalningsansvaret för borgenärens fordran. Vid frivillig

skuldsanering krävs

däremot i princip att samtliga berörda borgenärer godtar ett

upprättat förslag

om skuldsanering. Vid tvingande skuldsanering krävs inte ett sådant

samtycke

från borgenärernas sida. Det är i stället förutsättningarna enligt 4

och 5 §§

som i princip är ensamt bestämmande för om rätten skall få besluta om

tvingande

skuldsanering.

 I paragrafens andra stycke föreskrivs i fråga om tingsrättens

handläggning av

skuldsaneringsärenden att bestämmelserna i ärendelagen gäller, om

inte något

annat följer av skuldsaneringslagen. Vissa frågor angående

tingsrättens

handläggning har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.3

och 4.7.4.

Som har framhållits där skall det i normala fall inte göras någon

ytterligare

förberedande utredning hos tingsrätten. Ärendet skall vid

överlämnadet vara så

berett att tingsrätten omedelbart skall kunna sätta ut ärendet till

sammanträde. Undantagsvis kan dock utredningen behöva kompletteras

innan tings-

rätten håller sammanträde.

 I paragrafen anges också att tingsrätten skall bestå av ensamdomare

då den

handlägger ett skuldsaneringsärende. Sådan sammansättning är alltså

obligatorisk

(se avsnitt 4.7.6).

 I paragrafen föreskrivs i tredje stycket att det i ett

skuldsaneringsärende

skall hållas ett sammanträde hos tingsrätten. Som har nämnts i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.7.4, kan ärendelagen förväntas bli reviderad

inom en

inte alltför avlägsen framtid. De krav artikel 6 i Europakonventionen

ställer på

muntlighet i förfarandet i vissa fall kan då förväntas få en generell

lösning.

Fram till dess är det dock, som framhållits i den allmänna

motiveringen,

nödvändigt att med hänsyn till såväl borgenärernas intressen som till

gäldenärens intresse ha en regel om att sammanträde alltid skall

hållas i de

fall borgenärernas rätt berörs inom ramen för ett system med

tvingande skuld-

sanering. I paragrafens tredje stycke anges därför att det är

obligatoriskt för

tingsrätten att hålla ett sammanträde i alla de fall ett

skuldsaneringsärende

skall prövas i sak. Till ett sammanträde skall borgenärerna delges

kallelse.

Övriga - inklusive gäldenären - som kallas till sammanträdet behöver

inte delges

kallelsen.

 I tredje stycket anges också att det förhållandet att någon av dem

som

tingsrätten har kallat till ett sammanträde uteblir inte utgör hinder

för att

avgöra ärendet. Skulle gäldenären utebli kan det medföra att

ansökningen avslås

på grund av bristande medverkan från hans sida, se 23 § och den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.7.3. Det anges också att kallelsen skall

innehålla en

erinran om att ärendet kan avgöras trots den kallades utevaro.

23 §

 Ansökan om skuldsanering skall avslås av rätten, om

förutsättningarna för

skuldsanering enligt denna lag inte är uppfyllda. Ansökan får också

avslås, om

gäldenären inte inställer sig personligen vid ett sammanträde eller

om han i

övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

 Paragrafen anger på vilka grunder en ansökan om skuldsanering skall

avslås av

rätten. Paragrafen har behandlats utförligt i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.7.4.

 Enligt första meningen skall ansökan avslås, om förutsättningarna

för

skuldsanering enligt denna lag inte är uppfyllda. Härmed avses i

första hand de

villkor som ställs upp i 4 och 5 §§.

 I andra meningen anges att rätten också får avslå en ansökan om

gäldenären inte

inställer sig personligen vid ett sammanträde till vilket han har

kallats eller

om han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning (jfr också 4

§ andra

stycket). Regeln är alltså fakultativ. Det är inte tvunget för

tingsrätten att

avslå en ansökan i dessa fall (jfr 16 §).

24 §

 Om rätten beslutar om skuldsanering, skall beslutet innehålla de

uppgifter som

anges i 8 §.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

 Frågan vad ett bifallande beslut om tvingande skuldsanering skall

innehålla har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.2, 4.7.3 och 4.7.4.

 Av hänvisningen till 8 § i första stycket, som har utformats i

enlighet med

Lagrådets förslag, framgår att ett beslut om tvingande skuldsanering

skall ha

samma innehåll som en frivillig skuldsanering som har fastställts av

kronofogdemyndigheten.

 Av andra stycket följer att ett beslut om tvingande skuldsanering

skall

kungöras i Post- och Inrikes Tidningar. Detta motsvarar vad som

gäller för ett

beslut om frivillig skuldsanering (se 20 § tredje stycket).

 40

Förbud mot exekutiva åtgärder

25 §

 Efter kronofogdemyndighetens beslut om att inleda skuldsanering får

utmätning

eller införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan inte äga rum

innan

frågan om skuldsanering är avgjord, om inte, efter överlämnande eller

överklagande, rätten på begäran av en borgenär bestämmer annat. Om

utmätning

eller införsel ändå sker är åtgärden utan verkan.

 Första stycket gäller inte fordringar, som enligt 6 § tredje stycket

inte

omfattas av skuldsaneringen.

 Vad som sägs i denna paragraf tillämpas även i fråga om beslut om

betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut.

 Paragrafen, som har utformats delvis i enlighet med Lagrådets

förslag,

innehåller ett förbud mot exekutiva åtgärder mot gäldenären efter det

att

kronofogdemyndigheten har förordnat om att skuldsanering skall

inledas. I fråga

om skälen för förbudet hänvisas till den allmänna motiveringen,

avsnitt 4.7.2.

 Förbudet avser utmätning och införsel för fordringar som kan komma

att omfattas

av ett beslut om skuldsanering. Skillnad görs sålunda mellan

fordringar som har

uppkommit före beslutet om att skuldsanering skall inledas och

fordringar som

har uppkommit efter beslutet. Det är bara den förra gruppen av

fordringar som

omfattas av förbudet. Har t.ex. en gäldenär ådragit sig en skuld

dagen efter

beslutet om inledande av skuldsanering, kan denna skuld aldrig komma

att inbe-

gripas i det slutliga beslutet om att bevilja skuldsanering (se 6

§).I

paragrafens första stycke föreskrivs således beträffande fordringar

som

uppkommit innan kronofogdemyndigheten beslutade att inleda

skuldsanering att

utmätning eller införsel inte får ske därefter och intill dess frågan

om

skuldsanering slutligt har avgjorts (jfr även 5 kap. 10 §

utsökningsbalken).

Skulle så ändå ske, är åtgärden utan verkan. Med fordringar avses

inte bara

"huvudfordran" eller "kapitalskulden" utan även räntefordringar och

andra

tilläggsförpliktelser som kan vara knutna till "huvudfordringen".

 Med utmätning avses i paragrafen hela utmätningsförfarandet, dvs.

inte bara

själva utmätningsbeslutet. Skulle ett utmätningsbeslut ha fattats

efter det att

beslut har träffats om inledande av skuldsanering skall

verkställigheten gå

åter.

 Verkställighetsförbudet gäller från det att skuldsanering har

inletts (se 13 §

andra stycket) och därefter under hela den tid som

kronofogdemyndigheten

handlägger skuldsaneringsärendet. Kronofogdemyndigheten har inte

någon möjlighet

att bestämma annat. Om ett skuldsaneringsärende överlämnas eller

överklagas till

rätten gäller verkställighetsförbudet alltjämt. Av ordalydelsen

framgår

emellertid att rätten har möjlighet att i det enskilda fallet

bestämma annat.

Rätten kan alltså häva verkställighetsförbudet. Denna möjlighet är

avsedd att

utnyttjas i de fall gäldenären har fört ett skuldsaneringsärende

vidare till

rätten, trots att det är mer eller mindre uppenbart att skuldsanering

inte kan

beviljas. I ett sådant fall finns det ingen anledning att gäldenären

under en

längre tid skall vara skyddad mot indrivningsåtgärder. Om det å andra

sida är en

borgenär som föranleder att ett ärende förs vidare till rätten trots

att det är

klart att förutsättningarna för skuldsanering är uppfyllda saknas det

regelmässigt skäl för att häva verkställighetsförbudet.

 I andra stycket anges uttryckligen att fordringar som inte omfattas

av ett

beslut om skuldsanering är undantagna från verkställighetsförbudet i

första

stycket. Det kan vara frågan om fordringar som har uppkommit efter

beslutet att

inleda skuldsanering eller fordringar som är förenade med panträtt

och därför

enligt regeln i 6 § tredje stycket i viss utsträckning inte omfattas

av en

skuldsanering. Om viss egendom har utmätts och omhändertagits i

anledning därav

omfattas den enligt 6 § tredje stycket 4 inte av skuldsaneringen.

Sådan egendom

kan då säljas exekutivt utan hinder av det inledda

skuldsaneringsförfarandet.

Dessa fordringar kan följaktligen alltjämt läggas till grund för

exekutiva

åtgärder. Undantaget i andra stycket omfattar av naturliga skäl inte

fordringar

som faller utanför skuldsaneringen enligt 6 § första stycket tredje

meningen;

detta klargörs ju först i och med att skuldsaneringen beslutas och då

upphör

också förbudet mot exekutiva åtgärder enligt denna paragraf. Av samma

skäl

omfattas inte heller fordringar som kan komma att falla utanför

skuldsaneringen

till följd av ett beslut härom enligt 6 § andra stycket.

 I tredje stycket anges att paragrafen skall tillämpas även i fråga

om beslut om

betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut enligt lagen

(1978:880) om

betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (jfr 14 § andra

stycket

ackordslagen). En framställning om betalningssäkring som länsrätten

inte har

hunnit pröva när kronofogdemyndigheten fattar beslut om att inleda

skuldsanering

kan således inte bifallas av länsrätten. Om länsrätten redan har

hunnit att

besluta om betalningssäkring när kronofogdemyndigheten beslutar om

att skuld-

sanering skall inledas, utgör kronofogdemyndighetens beslut hinder

för

verkställighet av beslutet om betalningssäkring.

 Paragrafen hindrar inte att ansökan om kvarstad eller om annan

åtgärd enligt 15

kap. rättegångsbalken ges in till och behandlas av tingsrätten. Inte

heller

verkställighet av ett beslut i ett sådant ärende hindras av denna

paragraf.

 41

Verkan av skuldsanering

26 §

 En skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för betalningen av

de skulder

som omfattas av skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts

ned. Genom

skuldsaneringen befrias gäldenären från ansvar för betalningen av

fordringar som

inte är kända i ärendet, om inte fordringen är sådan som avses i 6 §

tredje

stycket.

 Skuldsaneringen inverkar inte på den rätt en borgenär har mot en

borgensman

eller annan som förutom gäldenären svarar för fordringen.

 Paragrafen innehåller de centrala reglerna om en skuldsanerings

rätts-

verkningar. Motiven för paragrafen har utförligt utvecklats i den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.4 och 4.5.

 Oavsett om fråga är om kronofogdemyndighetens beslut att fastställa

en

frivillig skuldsanering eller rättens beslut om tvingande

skuldsanering är

rättsverkningarna exakt desamma.

 I paragrafens första stycke första mening klargörs att en

skuldsanering

innefattar en förändring av gäldenärens ursprungliga

betalningsförpliktelse

gentemot borgenären, i så måtto att det belopp gäldenären efter ett

beslut om

skuldsanering är skyldig att utge är reducerat i förhållande till vad

som gällde

innan beslutet fattades. Andra eventuella förpliktelser än

betalningsförpliktelser berörs inte direkt av en skuldsanering.

 En fordran kan anmälas i ärendet genom att gäldenären har angett den

i sin

ansökan eller genom att borgenären anmäler den. En fordran kan

anmälas i ärendet

även på andra sätt. Om en fordran inte är känd i ärendet innebär

skuldsaneringen

alltid att den inte längre kan göras gällande, dvs.

betalningsansvaret

bortfaller helt och hållet (prekluderas), vilket framgår av första

stycket andra

meningen. Såsom har framhållits i den allmänna motiveringen och i

anslutning

till 14 § (jfr också 8 §) drabbas nämligen den okände borgenär som

underlåter

att anmäla sin fordran av en proklamaeffekt på så sätt att fordringen

i vad den

avser betalningsskyldighet helt och hållet prekluderas (jfr 6 § lagen

[1981:131]

om kallelse på okända borgenärer) om hans fordran inte på annat sätt

är känd.

Det innebär alltså att en sådan borgenär inte får någon utdelning

alls enligt

skuldsaneringsbeslutet och inte heller kan göra fordringen gällande i

ett annat

sammanhang efter det att beslutet har fattats. I 27 § finns regler

som ger en

borgenär vars fordran har prekluderats på detta sätt en möjlighet att

i vissa

fall på begäran få till stånd en omprövning av beslutet. Den

preklusionsverkan

som drabbar okända fordringar gäller givetvis endast sådana

fordringar som

enligt lagen omfattas av en skuldsanering (se 6 § första stycket).

Det innebär

att en fordran som faller in bland undantagen i 6 § tredje stycket

inte

prekluderas enligt regeln i 26 § andra meningen. Däremot drabbas en

fordran som

är av sådant slag att den faller in under regeln i 6 § andra stycket

alltid av

den preklusionsverkan som anges här, såvida det inte utryckligen har

förklarats

att den inte skall omfattas av skuldsaneringen.

 En skuldsanering inverkar inte på det betalningsansvar som åvilar

borgensmän

eller andra som jämte gäldenären ansvarar för skulderna. Ett

skuldsaneringsbeslut avseende "huvudgäldenären" verkar alltså inte

till "förmån"

för en person som har gått i borgen för skuldsaneringsgäldenärens

skuld.

Detsamma gäller för annan medgäldenär. Detta har, i enlighet med

Lagrådets

förslag, uttryckligen föreskrivits i andra stycket (jfr 21 §

ackordslagen).

 Innebörden av en skuldsanering är vidare att borgenären inte i något

sammanhang

kan utnyttja en "bortsanerad" penningfordran. En "bortsanerad"

fordran går

exempelvis inte att använda till kvittning på samma sätt som under

vissa

förutsättningar är möjligt när det beträffande fordringar som är

preskriberade

enligt Preskriptionslagen (se dess 10 §) eller prekluderade enligt

lagen

(1981:130) om kallelse på okända borgenärer (se dess 8 §). Om

gäldenären av

någon anledning betalar en "bortsanerad" fordran följer det däremot

av allmänna

regler att en sådan betalning inte med rättsordningens hjälp kan

återkrävas.

Omprövning av skuldsanering

27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering

enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i

fall som

avses i 5, ändra beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer

eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på

skuldsaneringsfrågans

avgörande,

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under

ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för

borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets

beslut i fråga

om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller

underlåtit att lämna

uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften

eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte

fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte

är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år

från dagen

för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid

gäller i stället

den tiden.

 Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som

avses i 19 § höras. I övrigt tillämpas lagen (1946:807) om

handläggning av

domstolsärenden. En tingsrätt skall vid handläggningen alltid bestå

av en

lagfaren domare.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan

säkerhet som

tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första

stycket 3

ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i

27 § första

stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att

gäldenären

åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

 Bestämmelserna i paragrafen har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.7.7.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om omprövning av ett beslut om

skuldsanering

på begäran av en borgenär. Paragrafen gäller beslut såväl om att

fastställa en

frivillig som om tvingande skuldsanering. Det är dock alltid rätten

som

handlägger ärenden om omprövning. Behörig domstol är en tingsrätt som

anges i 21

§. Omprövningen enligt denna paragraf kan med undantag för det fall

som regleras

i punkten 5, endast leda till att skuldsaneringen upphävs. Någon

annan

rättsföljd kan i dessa fall inte komma i fråga. I ett fall, nämligen

då

gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligt har förbättrats, kan

en

omprövning mynna ut i att skuldsaneringen inte upphävs utan ändras.

Omprövning

på begäran av gäldenären regleras inte i denna paragraf, utan i

stället i 28 §.

 I första stycket anges att ansökan kan göras endast av borgenär vars

fordran

omfattas av skuldsaneringen. Det är alltså dels "känd" borgenär vars

fordran

enligt 26 § har satts ned eller fallit bort och dels "okänd" borgenär

vars

fordran enligt samma paragraf har drabbats av preklusion till följd

av

skuldsaneringsbeslutet som är behöriga att ansöka om omprövning

enligt denna

paragraf. Det förhållandet att endast borgenär är behörig att ansöka

om

omprövning innebär att även den som har gått i borgen för gäldenärens

skulder

och annan medgäldenär kan ha sådan behörighet, eftersom de är att

betrakta som

"regressborgenärer" i förhållande till gäldenären.

 För omprövning enligt denna paragraf förutsätts att gäldenären har

agerat

illojalt mot syftena med skuldsaneringsförfarandet, åsidosatt sina

åligganden

enligt skuldsaneringsbeslutet eller efter det att skuldsaneringen

beslutades har

fått väsentligt förbättrade ekonomiska förhållanden.

 Enligt första punkten kan omprövning medges om gäldenären gjort sig

skyldig

till oredlighet mot borgenärer eller i hemlighet har gynnat någon

borgenär för

att inverka på skuldsaneringsfrågans avgörande. Med oredlighet mot

borgenärer

avses sådana gärningar för vilka ansvar kan ådömas enligt 11 kap. 1 §

brottsbalken och som har samband med skuldsaneringen (se också

specialmotiveringen till ändringen i 11 kap. 1 § brottsbalken). Något

krav

uppställs inte på att gäldenären har fällts till ansvar i en

brottmålsrättegång,

att åtal har väckts mot honom eller att förundersökning har inletts.

 I andra punkten anges uttryckligen att en skuldsanering kan omprövas

om

gäldenären medvetet har lämnat oriktiga uppgifter i sin ansökan eller

annars

under ärendets handläggning. Med detta avses också det fallet att

gäldenären

medvetet har förtigit något som skulle ha varit av betydelse i

ärendet. Ett

exempel är att gäldenären underlåter att uppge en fordran. För att

omprövning

skall kunna ske enligt denna punkt krävs att gäldenärens oriktiga

uppgifter

eller hans förtigande av vissa omständigheter har varit till men för

borgenären.

Det betyder exempelvis att omprövning inte kan aktualiseras enligt

denna punkt

om gäldenären förtiger en fordran som senare anmäls i ärendet.

 Enligt tredje punkten kan en omprövning ske i de fall gäldenären har

lämnat

oriktig uppgift eller underlåtit att lämna uppgift trots att han är

uppgiftsskyldig och detta lett till att beslut om skatt eller avgift

blivit

felaktigt eller inte fattats. Rekvisiten motsvarar förutsättningarna

för

eftertaxering enligt taxeringslagen (1990:324). Ett sådant

förfaringssätt från

gäldenärens sida kan medföra att en fordran som omfattas av

skuldsaneringen har

upptagits till för lågt belopp där eller inte upptagits alls.

 För att fjärde punkten skall bli tillämplig krävs enligt

ordalydelsen att

gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är

ringa. Det

skall alltså vara fråga om ett förfarande från gäldenärens sida som

är i strid

med vad som åligger honom enligt skuldsaneringsbeslutet. Eftersom det

krävs att

avvikelsen inte är ringa måste det vara fråga om längre

betalningsdröjsmål eller

upprepade betalningsförsummelser för att skuldsaneringen med

tillämpning av

denna punkt skall kunna upphävas.

 Enligt femte punkten kan en skuldsanering upphävas om gäldenärens

ekonomiska

förhållanden väsentligen har ändrats efter skuldsaneringen. Med detta

avses en

förändring till det bättre som är avsevärd, exempelvis att gäldenären

har

erhållit en betydande inkomstökning eller att han har fått en större

tipsvinst

eller liknande. Av inledningen till första stycket framgår att rätten

i dessa

fall, i stället för att upphäva beslutet, får ändra det.

 Av andra stycket framgår att en borgenär som vill få en omprövning

till stånd

på den grunden att gäldenärens ekonomi har förbättrats

 42

måste ge in en ansökan därom inom fem år från dagen för

skuldsaneringen. Med

dagen för skuldsaneringen avses endera den dag kronofogdemyndigheten

beslutade

att fastställa en överenskommelse om frivillig skuldsanering eller

annars den

dag rätten beslutade om tvingande skuldsanering. Vid tillämpningen av

denna

regel saknar det betydelse från vilken tidpunkt gäldenärens

ekonomiska

förhållanden har förbättrats, så snart förbättringen har inträtt

efter dagen för

skuldsaneringen. Om betalningsplanen skulle löpa under längre tid än

fem år

utsträcks talefristen i motsvarande mån.

 Enligt tredje stycket skall rätten innan den fattar ett beslut i

ompröv-

ningsärendet höra gäldenären och övriga borgenärer som berörts av

skuld-

saneringsbeslutet. På förslag av Lagrådet sägs här uttryckligen att

ärendelagens

regler är tillämpliga på förfarandet i omprövningsärenden i den mån

inget annat

anges i skuldsaneringslagen. I konsekvens härmed anges också att

tingsrätten när

den skall handlägga ett omprövningsärende skall bestå av en lagfaren

domare.

 I fjärde stycket anges vissa verkningar av att ett beslut om

skuldsanering

upphävs. Givetvis kvarstår gäldenärens "ursprungliga" skulder efter

ett beslut

om upphävande, eventuellt med ett på grund av avbetalning reducerat

skuldbelopp.

28 §

 På ansökan av gäldenären kan en tingsrätt som avses i 21 § ändra vad

kronofogdemyndigheten eller rätten har bestämt i en fråga som avses i

8 § första

stycket 3, om det efter beslutet om skuldsanering har inträffat

omständigheter

som inte då kunnat förutses eller om det finns synnerliga skäl. Vid

sådan

omprövning tillämpas 27 § tredje stycket.

 Paragrafen behandlar omprövning på ansökan av gäldenären. Den har

behandlats i

den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.7.

 I 8, 20 och 24 §§ berörs frågan när och hur återstående del av

gäldenärens

skulder skall betalas. Även om denna fråga har ägnats avsevärd

uppmärksamhet i

skuldsaneringsärendet kan det efter det att beslutet fattats inträffa

oförutsedda händelser som gör att den bestämda betalningsordningen

inte längre

framstår som realistisk. Ett exempel kan vara att gäldenären efter

beslutet

blivit långvarigt arbetsoförmögen eller att hans inkomstsituation har

förändrats

märkbart till det sämre. I sådana fall kan förevarande paragraf bli

tillämplig.

Det förutsätts att en ansökan görs av gäldenären, någon annan är inte

behörig

att ansöka om omprövning enligt denna paragraf. Paragrafen är avsedd

att

tillämpas med försiktighet. Av lydelsen följer att den i första hand

avser fall

där det har inträffat något i tiden efter skuldsaneringsbeslutet, men

lagtextens

lydelse hindrar inte en omprövning även i andra fall då synnerliga

skäl

föreligger. Till skillnad mot vad som i de flesta fall gäller

beträffande

rättsföljden av en omprövning enligt 27 § innebär en tillämpning av

denna

paragraf att beslutet om skuldsanering ändras. Regeln i denna

paragraf kan

därför sägas vara en jämkningsregel. Det är alltså beslutets innehåll

i ett

visst avseende som ändras. I paragrafen hänvisas till 27 § tredje

stycket. Det

innebär att borgenärerna skall höras i dessa omprövningsärenden och

att

ärendelagen är tillämplig på förfarandet. Tingsrätten skall alltid

bestå av en

lagfaren domare när den handlägger ett omprövningsärende enligt denna

paragraf.

Överklagande

29 §

 Kronofogdemyndighetens beslut att avvisa eller avslå en ansökan om

skuldsanering, inleda skuldsanering eller fastställa en skuldsanering

överklagas

till den tingsrätt som avses i 21 §. Detsamma gäller

kronofogdemyndighetens

beslut att avskriva ett skuldsaneringsärende från vidare

handläggning.

Överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten inom tre veckor

från dagen

för beslutet.

 Kronofogdemyndighetens beslut om att överlämna ett

skuldsaneringsärende till

tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom

en ansökan

om skuldsanering förklaras vilande.

 Paragrafen, som har utformats delvis i enlighet med Lagrådets

förslag,

innehåller regler om överklagande av kronofogdemyndighetens

avgörande. I denna

paragraf föreskrivs att vissa beslut inte får överklagas och att

vissa av

kronofogdemyndighetens beslut överklagas till tingsrätt. Reglerna har

behandlats

i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.6. Förutom i denna paragraf

regleras

formella frågor beträffande överklaganden av kronofogdemyndighetens

beslut i

22-25 §§ förvaltningslagen.

 I första stycket anges att vissa av kronofogdemyndighetens slutliga

beslut

överklagas till tingsrätt. Det är avvisnings- och avslagsbeslut

enligt 11 och 12

§§ samt beslut om att inleda skuldsanering enligt 13 § andra stycket

samt beslut

om att fastställa en frivillig skuldsanering enligt 20 § samt

dessutom

avskrivningsbeslut enligt 34 §. Även när en ansökan förfaller enligt

33 § fattar

kronofogdemyndigheten ett avskrivningsbeslut som kan överklagas

enligt denna

paragraf. Ett beslut av kronofogdemyndigheten enligt denna paragraf

skall

överklagas till den tingsrätt som är behörig enligt 21 §, dvs.

normalt

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt. Överklagandet skall

ges in till

kronofogdemyndigheten inom tre veckor från dagen för beslutet.

 I andra stycket anges att vissa beslut i ett skuldsaneringsärende

över huvud

taget inte får överklagas. Det är fråga om såväl slutliga som icke

slutliga

beslut. De slutliga beslut som inte får överklagas är beslut enligt

21 § första

stycket om överlämnande till rätten. Att en tingsrätts beslut att

överlämna ett

skuldsaneringsärende till en annan tingsrätt inte får överklagas

framgår av 21 §

andra stycket. De icke slutliga beslut som inte får överklagas är

kronofogdemyndighetens eller domstolens beslut om att ett

skuldsaneringsärende

enligt 33 § andra stycket förklaras vilande.

30 §

 Om tingsrätten bifaller ett överklagande av gäldenären, skall den

återförvisa

ärendet till kronofogdemyndigheten eller, om kronofogdemyndigheten

avslagit

gäldenärens ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket, besluta om

tvingande

skuldsanering.

 Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till

kronofogdemyndigheten

får inte överklagas. Tingsrätten får dock tillåta att beslutet

överklagas till

hovrätten, om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd

skall ges

enligt 31 § första stycket.

 Paragrafen, som delvis har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag, har

behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.6.

 I första stycket anges hur tingsrätten skall förfara om den bifaller

ett

överklagande av gäldenären. Där sägs att ärendet som huvudregel skall

återförvisas till kronofogdemyndigheten om den bifaller

överklagandet. En sådan

regel är motiverad av att utredningen i huvudsak skall göras hos

kronofogdemyndigheten. Tingsrätten har dock möjlighet att i stället

besluta om

tvingande skuldsanering när kronofogdemyndigheten på ett sent stadium

har

avslagit gäldenärens ansökan. Detta framgår av hänvisningen till 12 §

andra

stycket. Det är enbart när gäldenären överklagar som det blir

aktuellt med

återförvisning till kronofogdemyndigheten enligt denna paragraf. Hur

rätten

skall förfara då ett överklagande av en borgenär bifalls regleras

inte i denna

paragraf. Allmänna regler får i stället tillämpas. Som Lagrådet har

påpekat

torde det endast vara i en situation som återförvisning kan bli

aktuell när en

borgenär har överklagat ett avgörande av kronofogdemyndigheten. Det

är när

kronofogdemyndigheten har fastställt en skuldsanering och rätten

anser att

utredningen behöver kompletteras. I en sådan situation kan rätten

enligt

allmänna regler återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. När

en borgenär

överklagar ett beslut om att inleda skuldsanering är det inte

aktuellt för

rätten att vid

 43

bifall återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. Om

kronofogdemyndigheten

har avslagit ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket och rätten

bedömer

att utredningen i ärendet tillåter det, kan rätten i stället beslutar

om

tvingande skuldsanering.

 Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till

kronofogdemyndigheten

får i princip inte överklagas. Det föreskrivs i andra stycket. Där

föreskrivs

emellertid vidare att tingsrätten får tillåta att

återförvisningsbeslutet får

överklagas till hovrätten, om det finns särskilda skäl för en

dispensprövning i

hovrätten (se 31 § första stycket).

31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en

tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd behövs inte, om överklagandet avser ett beslut

som rör någon

annan än en part, ett beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot

en domare

eller ett beslut genom vilket en missnöjesanmälan eller ett

överklagande har

avvisats.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje

stycket

rättegångsbalken tillämpas.

 I första stycket anges att det krävs att hovrätten meddelar

prövningstillstånd

för att ett överklagande skall prövas fullständigt av hovrätten.

 I andra stycket anges ett antal undantag från kravet på

prövningstillstånd.

Dessa undantag svarar i sak mot de undantag som finns i 18 kap. 16 a

§

utsökningsbalken (jfr också 49 kap. 12 § rättegångsbalken och prop.

1992/93:216

s. 87 f och s.93 f).

 I tredje stycket hänvisas till 54 kap. 11 § tredje stycket i fråga

om medelade

prövningstillstånd.

32 §

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att

överklagandet prövas av

högre rätt,

 2. anledning förekommer till ändring i tingsrättens beslut eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 Kan ett överklagande av tingsrättens beslut prövas av hovrätten

endast om denna

meddelat prövningstillstånd, skall tingsrätten i samband med

underrättelse om

vad som gäller i fråga om överklagande upplysa parterna om detta och

därvid

också ange innehållet i första stycket.

 Om prövningstillstånd krävs skall klaganden i skrivelsen med

överklagandet ange

de omständigheter som åberopas till stöd för att sådant tillstånd

skall

meddelas.

 I första stycket anges att prövningstillstånd får meddelas endast i

tre fall.

De fall som avses är att det är av vikt för ledning av

rättstillämpningen att

överklagandet prövas av högre rätt (prejudikatdispens), att det

förekommer

anledning till ändring i tingsrättens beslut (ändringsdispens) eller

att det

annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet (extraordinär

dispens).

 I andra stycket föreskrivs att tingsrätten i förekommande fall skall

upplysa

parterna om att det krävs prövningstillstånd för att ett överklagande

skall

prövas fullständigt av hovrätten och att det därvid skall anges under

vilka

förutsättningar sådant tillstånd kan meddelas.

 Av tredje stycket framgår att klaganden i skrivelsen med

överklagandet skall

ange de omständigheter som åberopas till stöd för att

prövningstillstånd skall

meddelas, när sådant tillstånd krävs (se 31 §). I övrigt gäller 52

kap.

rättegångsbalken för handläggningen av det överklagade ärendet i

hovrätten.

Övriga bestämmelser

33 §

 Om gäldenären försätts i konkurs, förfaller en av honom dessförinnan

gjord

ansökan om skuldsanering.

 Om en ansökan om förhandling om offentligt ackord tas upp sedan

gäldenären har

ansökt om skuldsanering, skall skuldsaneringsärendet förklaras

vilande. Om

ackordet fastställs, förfaller ansökan om skuldsanering.

 Om gäldenären avlider, förfaller en av honom gjord ansökan om

skuldsanering.

 I paragrafen berörs i första stycket förhållandet mellan

skuldsanering och

konkurs. Så som har utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.8.1, bör

en ansökan om skuldsanering inte utgöra hinder mot konkurs. Omvänt

bör inte

heller handläggningen av ett skuldsaneringsärende fortgå efter det

att ett

konkursförfarande har inletts. I paragrafen föreskrivs därför att en

ansökan om

skuldsanering förfaller om gäldenären försätts i konkurs.

Underrättelse om att

ansökan om skuldsanering har förfallit bör därför lämnas till

utsökningsregistret. Att tingsrätten skall underrätta

kronofogdemyndigheten om

ett konkursbeslut följer av 12 § konkursförordningen.

 I andra stycket regleras förhållandet mellan skuldsanering och

offentligt

ackord. I paragrafen föreskrivs att en ansökan om skuldsanering skall

förklaras

vilande om en ansökan om förhandling om offentligt ackord tas upp av

rätten (se

25 § ackordslagen). Vidare anges i paragrafen att en ansökan om

skuldsanering

förfaller om rätten fastställer ackordet (se 34 - 36 §§

ackordslagen). Det kan

erinras om att lagen inte reglerar hur ett förordnande av god man

enligt 2 §

ackordslagen förhåller sig till en ansökan om skuldsanering. Så som

har nämnts i

den allmänna motiveringen, avsnitt 4.8.1, föreligger inte något behov

av en

regel om detta.

 I tredje stycket anges att en ansökan om skuldsanering förfaller om

gäldenären

avlider.

34 §

 Återkallar gäldenären en ansökan om skuldsanering, skall ärendet

genast

avskrivas från vidare handläggning. Detsamma gäller om ansökan

förfaller enligt

33 §.

 I paragrafen anges att ett skuldsaneringsärende genast skall

avskrivas från

vidare handläggning om det återkallas. Detta gäller oavsett på vilket

stadium av

handläggningen ärendet befinner sig. Regeln gäller såväl

kronofogdemyndigheten

som rätten. Gäldenären kan när helst han önskar återkalla sin ansökan

och få

ärendet avskrivet. Att avskrivning skall ske genast innebär bl.a. att

avskriv-

ningsbeslut skall fattas utan att borgenärerna eller andra först

hörs. Av

paragrafen framgår att skyldigheten att genast avskriva ärendet från

vidare

handläggning också gäller när ansökan förfaller enligt bestämmelserna

i 33 §.

Har skuldsanering inletts, skall underrättelse ske till

utsökningsregistret om

att ärendet har avskrivits. I dessa fall skall också samtliga

borgenärer

underrättas. Detta följer av 35 §.

35 §

 Avslås eller avvisas en ansökan om skuldsanering eller avskrivs

ärendet från

vidare handläggning sedan kungörelse har utfärdats enligt 14 §, skall

samtliga

kända borgenärer genast underrättas.

 Eftersom vissa rättsverkningar är knutna till beslutet att inleda

skuldsanering

(se 25 §) måste borgenärerna i vissa fall underrättas om att ärendet

avslutas på

annat sätt än genom ett beslut om skuldsanering. I paragrafen anges

därför att

samtliga kända borgenärer skall underrättas om att ett

skuldsaneringsärende

avslås, avvisas eller avskrivs. Underrättelsen behöver inte delges.

Bestämmelser

om avslag finns i 12 och 23 §§. I 34 § anges när en ansökan om

skuldsanering

skall avskrivas från vidare handläggning. Avskrivningsbeslut skall

också

meddelas när en ansökan förfaller. Beslut om avvisning kan meddelas

med stöd av

11 §. Underrättelseskyldigheten gäller endast i de fall ifrågavarande

beslut

meddelas efter det att kungörelse har skett enligt 14 §. För det fall

ett

skuldsaneringsärende avslås, avvisas eller avskrivs från vidare

handläggning

innan det enligt 14 § har kungjorts att skuldsanering har inletts,

skall någon

underrättelse inte lämnas till borgenärerna.

36 §

 En överenskommelse varigenom gäldenären eller tredje man

tillförsäkrar någon

borgenär, vars fordran omfattas av skuldsaneringen, bättre villkor än

enligt

skuldsaneringen är ogiltig.

 Paragrafen syftar till att förhindra att överenskommelser träffas

vid sidan av

beslutet om skuldsanering mellan gäldenären och någon eller några av

borgenärerna om att någon av dessa skall gynnas på ett särskilt sätt.

Paragrafen, som är ett utflöde av likabehandlingsprincipen, har

berörts i den

allmänna motiveringen, avsnitt 4.1.

 Enligt allmänna processuella principer torde talan om ogiltighet

enligt denna

paragraf endast kunna föras av ifrågavarande borgenär eller dennes

motpart. Den

senare kan vara gäldenären eller någon annan. Övriga som kan beröras

av en

överenskommelse som omtalas i denna paragraf är hänvisade till att

ansöka om

omprövning enligt 27 §.

37 §

 Socialnämnder och andra myndigheter skall till kronofogdemyndighet

eller

domstol som handlägger ett ärende om skuldsanering enligt denna lag

på begäran

överlämna sådana uppgifter om gäldenärens personliga och ekonomiska

förhållanden

som behövs för prövning av ärendet.

 I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag,

anges att

socialnämnder och andra myndigheter till kronofogdemyndigheten eller

rätten

skall överlämna uppgifter om gäldenären som behövs för prövningen av

skuldsaneringsärendet. Paragrafen har berörts i den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.7.5.

38 §

 En skuldsanering som har fastställts eller beslutats enligt denna

lag får sedan

beslutet har vunnit laga kraft verkställas på samma sätt som en

lagakraftägande

dom.

 I denna paragraf anges att ett beslut om skuldsanering som har

vunnit laga

kraft skall verkställas på samma sätt som en lagakraftägande dom.

Regleringen i

detta stycke har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.4.

Ikraftträdande

 Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1994. Några

övergångs-

bestämmelser behövs inte.

9.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

11 kap.

1 §

I paragrafens andra stycke har i den inledande uppräkningen lagts

till att även

den gäldenär som i ett skuldsaneringsförfarande förtiger tillgång,

uppger

obefintlig skuld eller lämnar annan oriktigt uppgift som läggs till

grund för

förfarandet eller i ett skuldsaneringsärende, kan dömas till ansvar

för

oredlighet mot borgenärer. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.8.2. Jfr också specialmotiveringen till 27 §

skuldsaneringslagen. Det

kan också erinras om att en gäldenär som ansöker om skuldsanering i

sin ansökan

på heder och samvete skall lämna uppgifterna om sina ekonomiska

förhållanden (se

10 § skuldsaneringslagen), vilket medför att oriktigheter i ansökan

kan

föranleda straffansvar för osann eller vårdslös försäkran enligt 15

kap. 10 §

brottsbalken. Detta har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt

4.7.1.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

3 §

I paragrafens andra stycke har ett tillägg motsvarande tillägget i 1

§ andra

stycket gjorts i uppräkningen. Paragrafen är i övrigt oförändrad.

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77) om

försäkringsavtal

117 §

I paragrafens andra stycke har en ändring gjorts, som är föranledd av

de

ändringar i fråga om fristdagen som föreslås i 4 kap. 2 §

konkurslagen.

Ändringen har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.8.1.

 Innebörden av ändringen är att ett skuldsaneringsförfarande

likställs med bl.a.

ackordförfarandet i de hänseenden som regleras i paragrafen.

 I övrigt är paragrafen oförändrad.

9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev

17 §

I paragrafen har gjort ett tillägg i tredje stycket. I den uppräkning

som där

finns av bestående invändningar hänförliga till omständigheter som

har inträffat

efter det att ett löpande skuldebrev har utfärdats har lagts till den

omständigheten att skuldförhållandet har ändrats genom att gäldenären

har

erhålltit skuldsanering (jfr 26 § skuldsaneringslagen och den

allmänna

motiveringen, avsnitt 4.8.2).

9.5 Förslaget till lag om ändring i ackordslagen (1970:847)

1 §

I paragrafen har tagits in ett nytt fjärde stycke där det erinras om

förekomsten

av en skuldsaneringslag. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.8.1.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

9.6 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

8 §

Det nuvarande första stycket punkten 11 har flyttats till en ny

punkt 12. I den

nya 11 punkten har tagits in en ny regel som uttryckligen anger att

allmän

rättshjälp inte får beviljas i ett ärende om skuldsanering enligt

skuldsaneringslagen. Regeln har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.7.3.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

9.7 Förslaget till lag om ändring i kreditupplysningslagen

(1973:1173)

7 §

I paragrafen har lagts till att en personupplysning får innehålla

uppgift även

om sådan betalningsförsummelse som har lett till att skuldsanering

har inletts

enligt skuldsaneringslagen. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen,

avsnitt 4.8.2.

9.8 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

7 kap. 35 §

Paragrafen, som är ny, har behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt

4.7.5.

 Enligt paragrafen gäller sekretess hos kommunal konsumentvägledare,

kronofogdemyndighet eller domstol för uppgifter om enskilds

personliga

förhållanden i ärenden om skuldsanering. Enligt paragrafen är

skaderekvisitet

rakt, vilket innebär en presumtion för offentlighet. Eftersom det

finns ett

insynsintresse, framför allt i de fall tvingande skuldsanering har

kommit till

stånd, råder meddelarfrihet.

 Att sekretess gäller för socialtjänstens befattning med

skuldsaneringsärenden

följer av 7 kap. 4 § sekretesslagen.

9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription

av

skattefordringar

5 §

Ändringarna har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.8.2.

 I paragrafens första stycke har ett tillägg gjorts. Ändringen

innebär att

preskriptionstiden kan förlängas även när ett förfarande enligt

skuldsaneringslagen har inletts på samma sätt som i dag gäller när

ett

ackordsförfarande inleds på närmare bestämt sätt.

 I paragrafens andra stycke anges i den ändrade lydelsen att första

stycket inte

gäller i de fall då preskriptionstiden är förlängd på grund av 9 §.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

9.10 Förslaget till lag om ändring i utsökningsregisterlagen

(1986:617)

6 §

I paragrafens första stycke har i uppräkningen lagts till

skuldsanering enligt

skuldsaneringslagen bland de uppgifter som enligt paragrafen får ingå

i

utsökningsregistret. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.8.2.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad

7 §

I paragrafens har i andra stycket 6 lagts till skuldsanering bland de

uppgifter

till vilka en kronofogdemyndighet får ha terminalåtkomst. Ändringen

har berörts

i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.8.2.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

11 §

I paragrafens första stycke har uppgifter om skuldsanering lagts till

i

uppräkningen. Det innebär att sådana uppgifter får bevaras i

utsökningsregistret

den tid som anges i paragrafen. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen, avsnitt 4.8.2.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

9.11 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

4 kap. 2 §

I paragrafen har det nuvarande tredje stycket oförändrat flyttats

till ett nytt

fjärde stycke. I det nya tredje stycket föreskrivs att dagen för

ansökan om

skuldsanering är fristdag i de fall en ansökan om skuldsanering följs

av en

konkursansökan. Ändringen har berörts i den allmänna motiveringen,

avsnitt

4.8.1.

 Paragrafen är i övrigt oförändrad.

 44

9.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:892) om ackord

rörande

statliga fordringar m.m.

2 §

Genom tillägget klargörs att skattemyndigheten i det län där

gäldenärens

hemortskommun är belägen fattar beslut om att anta förslag om

frivillig

skuldsanering.

3 §

Skattemyndigheten får anta ett förslag om frivilligt skuldsanering om

förutsättningarna för skuldsanering enligt skuldsaneringslagen är

uppfyllda. Vid

bedömningen av om ett förslag om skuldsanering kan antas skall

skattemyndigheten

inte - som vid bedömningen av ackordsförslag - enbart se om det kan

vara

fördelaktigt för det allmänna att godta förslaget. Med en sådan grund

för

bedömningen skulle skattemyndigheten, främst på grund av det

företräde som genom

införselinstitutet ges skattefordringar vid exekution i lön, i många

fall

tvingas vägra att godta förslaget. Skattemyndigheten skall i stället

anlägga ett

vitt perspektiv i bedömningen av om förutsättningarna för

skuldsanering enligt

myndighetens mening föreligger. Detta följer av att det är

skuldsaneringslagens

kriterier som skall tillämpas. Föreligger förutsättningar skall

myndigheten

godta förslaget. Det säger sig självt att skattemyndighetens

bedömning normalt

kommer att sammanfalla med kronofogdemyndighetens.

 Som har anförts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.2, bör

avräkning

enligt avräkningslagen kunna äga rum utan hinder av att skuldsanering

har

inletts. En annan fråga är vad som skall gälla beträffande avräkning

efter ett

beslut om skuldsanering. Vid ackord som omfattar skatte- och

avgiftsfordringar

är det vanligt med en s.k. restitutionsspärr, vilket innebär att

staten godtar

ackordet med det villkoret att gäldenären vid en återbetalning av

skatt eller

avgift skall ha rätt att få ut bara vad som överstiger fordringens

hela belopp,

dvs. även den del som har fallit bort genom ackordet.

 Denna fråga torde i praktiken vara av mycket liten betydelse vad

gäller

skuldsanering. Finns det ouppklarade frågor som rör skatter och

avgifter skall

detta normalt utgöra hinder mot skuldsanering. Systemet med s.k.

restitutionsspärr bör inte tillämpas vid skuldsanering. Återbetalning

av mindre

belopp kommer även utan en sådan spärr att kunna tas i anspråk genom

avräkning

för den del av statens fordran som återstår efter skuldsaneringen.

Skulle det

uppkomma en fordran på återbetalning av ett betydande belopp kan

staten eller

någon annan borgenär ansöka om att beslutet om skuldsanering skall

upphävas med

stöd av bestämmelsen i 27 § första stycket 5 om väsentligt ändrade

förhållanden.

9.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:1539) om avdrag för

underskott

av näringsverksamhet

I paragrafen har gjorts ett tillägg som innebär att avdrag för

underskott inte

medges till den del en skuld som hänför sig till underskottet

omfattas av ett

skuldsaneringsbeslut. Ändringen har berörts i den allmänna

motiveringen, avsnitt

4.8.2.

10 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår

riksdagen att anta förslagen till

 1. Skuldsaneringslag

 2. lag om ändring i brottsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal,

 4. lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev

 5. lag om ändring i ackordslagen (1970:847),

 6. lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

 7. lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173),

 8. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 9. lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m.,

 10. lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617) samt

 11. lag om ändring i konkurslagen (1987:672).

 12. lag om ändring i lagen (1993:892) om ackord rörande statliga

fordringar

m.m. samt

 13. lag om ändring i lagen (1993:1539) om avdrag för underskott av

näringsverksamhet.

11 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar

att genom

proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden

har lagt

fram.

 45

Bilaga 1

Insolvensutredningens lagförslag

1 Förslag till

Skuldsaneringslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 §

 En gäldenär som är på obestånd (insolvent) kan hos rätten ansöka om

skuldsanering i enlighet med bestämmelserna i denna lag.

 Om ackord och konkurs finns särskilda bestämmelser.

2 §

 Skuldsanering kommer till stånd genom beslut av rätten.

 Ett beslut om skuldsanering innebär att gäldenären helt eller

delvis befrias

från ansvar för betalning av sina skulder. Nedsätts skulderna anges

när och hur

återstoden skall betalas.

3 §

 Försätts gäldenären i konkurs, förfaller en av honom dessförinnan

gjord ansökan

om skuldsanering.

4 §

 Om rätten tar upp en ansökan om förhandling om offentligt ackord,

sedan

gäldenären ansökt om skuldsanering, skall det sist nämnda ärendet

förklaras

vilande. Fastställer rätten ackordet, förfaller ansökningen om

skuldsanering.

5 §

 Vid prövningen av en ansökan om skuldsanering behöver hänsyn inte

tas till

sådana föreskrifter i annan författning enligt vilka någon fordran

mot

gäldenären kan efterges eller sättas ned.

 246

Villkor för skuldsanering

6 §

 Skuldsanering får medges gäldenär med hemvist i Sverige som är

fysisk person

och inte driver näringsverksamhet.

 Har näringsförbud under de senaste fem åren före ansökningen om

skuldsanering

meddelats gäldenären, får skuldsanering inte medges denne. Detsamma

gäller om

denne tidigare medgetts skuldsanering och det inte finns synnerliga

skäl för att

pröva en ny ansökan härom.

7 §

 En ansökan om skuldsanering får bifallas, om

 1. gäldenären är så skuldsatt att han inte förmår att betala

skulderna inom

överskådlig tid och

 2. det finns särskilda skäl med hänsyn till gäldenärens personliga

och

ekonomiska förhållanden.

 Vid prövningen enligt första stycket 2 skall särskilt beaktas

gäldenärens behov

av ekonomisk rehabilitering, skuldernas ålder, omständigheterna vid

deras

tillkomst samt det sätt på vilket gäldenären sökt fullgöra sin

betalningsskyldighet och medverkat under handläggningen av ärendet om

skuldsanering.

8 §

 Ett beslut om skuldsanering skall omfatta alla fordringar mot

gäldenären vilka

har uppkommit före den dag då rätten enligt 19 § andra stycket

förordnade om

inledande av skuldsanering. Beslutet får dock inskränkas till att

avse de

fordringar som uppkommit före viss tidigare dag, om rätten finner det

skäligt

med hänsyn till omständigheterna vid skuldernas tillkomst eller till

annan

särskild omständighet.

 Beslutet gäller inte sådan fordran till säkerhet för vilken

borgenären har

panträtt, i den mån denna förslår till betalning av fordringen.

Detsamma gäller

om borgenären har rätt att hålla kvar lös egendom till säkerhet för

fordran

(retentionsrätt).

 Har en borgenär före ett förordnande enligt 19 § andra stycket fått

förmånsrätt

för sin fordran enligt 8 § förmånsrättslagen (1970:979) omfattas inte

heller

denna fordran av beslutet, såvitt avser egendom som tagits i anspråk

vid

verkställigheten.

 247

9 §

 Vid skuldsanering har alla berörda borgenärer lika rätt.

 Utan hinder av vad som sägs i första stycket får rätten

 1. förordna om avvikelse till nackdel för någon borgenär, om denne

medger det,

 2. bestämma att borgenären får full betalning intill visst belopp,

om

avvikelsen kan anses skälig med hänsyn till omfattningen av boet och

övriga

omständigheter eller

 3. efter vad som är skäligt bestämma vad som skall gälla beträffande

fordringar

som är beroende av villkor, fordringar som ännu inte är till beloppet

fastställda och fordringar som inte förfallit till betalning.

10 §

 Bestämmelserna i 5 kap. 13 § konkurslagen (1987:672) gäller i

tillämpliga delar

vid skuldsanering. Vad som föreskrivs där om den dag då

utdelningförslaget

upprättas gäller i stället dagen för beslutet om skuldsanering.

 En borgenär som omfattas av ett beslut om skuldsanering har inte

rätt till

ränta för tiden efter den dag då rätten förordnade om inledande av

skuldsanering.

Ansökan om skuldsanering

11 §

 Ansökan om skuldsanering görs skriftligen hos den tingsrätt där

gäldenären bör

svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet.

 Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av

gäldenären.

12 §

 Ansökningshandlingen skall innehålla

 1. en förteckning över gäldenärens tillgångar och skulder med

uppgift om varje

borgenärs namn och postadress,

 2. upplysningar om gäldenärens inkomster och utgifter samt

 3. de uppgifter om gäldenären och hans familj som i övrigt är av

betydelse för

rättens prövning av frågan om skuldsanering skall inledas.

 Uppgifterna enligt första stycket skall lämnas på heder och samvete.

13 §

 Rätten kan vid behov förordna god man att bistå gäldenären med att

utreda

dennes personliga och ekonomiska förhållanden och att upprätta

förslag till hur

skulderna skall avvecklas.

 God man bör vara lagfaren. Han skall i övrigt ha den insikt och

erfarenhet som

uppdraget kräver.

 God man får inte vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7

§

föräldrabalken. Till god man får inte förordnas någon som står

gäldenären nära

eller är beroende av honom. Till god man får inte heller förordnas

tjänsteman

vid domstol, kronofogdemyndighet eller socialnämnd.

 God man skall entledigas, om han visar sig inte vara lämplig eller

av annan

särskild orsak bör skiljas från uppdraget.

14 §

 Rätten skall genast avvisa ansökningen om skuldsanering, om den i de

avseenden

som anges i 12 § eller i övrigt är så bristfällig att den inte kan

läggas till

grund för prövning i sak och sökanden inte följer ett föreläggande

att avhjälpa

bristen.

Inledande av skuldsanering

15 §

 Om rätten tar upp en ansökan om skuldsanering, skall rätten snarast

avgöra om

skuldsanering skall inledas.

 Innan rätten fattar beslut om inledande av skuldsanering skall

rätten inhämta

yttrande angående gäldenärens personliga och ekonomiska förhållanden

från

kronofogdemyndigheten. Upplysningar i dessa hänseenden skall också

inhämtas från

socialnämnden.

 Andra stycket gäller inte, om den utredning som avses därmed ändå är

tillgänglig för rätten eller det annars är obehövligt.

16 §

 Rätten skall tillse att ärendet om skuldsanering blir så utrett som

dess

beskaffenhet kräver. Rätten skall särskilt undersöka

 1. i vad mån gäldenärens egendom omfattas av panträtt eller annan

rätt som är

av betydelse i ärendet,

 2. om gäldenären bestrider någon fordran,

 3. vad som är orsaken till gäldenärens obestånd och

 4. om det har förekommit något sådant förhållande som skulle kunna

föranleda

återvinning enligt bestämmelserna i 4 kap. konkurslagen (1987:672).

17 §

 Om det kan antas vara till fördel för utredningen, får rätten kalla

gäldenären

att inställa sig personligen vid en förhandling inför rätten. Vid

förhandlingen

skall gäldenären lämna de ytterligare upplysningar som behövs för

avgörande av

frågan om skuldsanering skall inledas.

 Kallelsen skall delges gäldenären. Kallelsen får delges enligt 12 §

delgivningslagen (1970:428) endast om det finns anledning anta att

gäldenären

har avvikit eller på annat sätt håller sig undan.

 I kallelsen skall gäldenären upplysas om syftet med förhandlingen

och erinras

om påföljden av att han inte inställer sig personligen.

18 §

 Om det finns skäl till det får rätten till förhandlingen kalla även

företrädare

för myndighet som anges i 15 § andra stycket. Har god man utsetts

enligt 13 §

skall även denne kallas.

19 §

 Ansökan om skuldsanering skall avslås, om

 1. det inte finns skälig anledning anta att skuldsanering kan komma

till stånd

eller

 2. gäldenären inte inställer sig personligen vid en förhandling till

vilken han

kallats enligt 17 §.

 Avslås inte ansökningen, skall rätten förordna att skuldsanering

skall inledas.

20 §

 Efter rättens förordnande om inledande av skuldsanering får

utmätning eller

införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan inte äga rum,

innan frågan om

skuldsanering är avgjord. Om det ändå sker, är åtgärden utan verkan.

 Första stycket gäller inte fordringar, som inte omfattas av ett

beslut om

skuldsanering.

 Vad som sägs i denna paragraf tillämpas även i fråga om beslut om

be-

talningssäkring och verkställighet av sådant beslut.

21 §

 När förordnande meddelats om inledande av skuldsanering, skall

tingsrätten

genast genom en kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar uppmana var

och en som

har en fordran mot gäldenären att skriftligen anmäla sin fordran till

tingsrätten senast en månad från dagen för kungörelsens införande.

Rätten kan,

om särskilda skäl föreligger, införa kungörelsen även i ortstidning

och förlänga

fristen till två månader.

22 §

 Fordringar som bestrids av gäldenären behandlas i ärendet om

skuldsanering som

om de inte är bestridda. Borgenär vars fordran bestritts skall av

rätten

underrättas härom.

Beslut om skuldsanering

23 §

 När behövlig utredning föreligger, skall rätten förelägga gäldenären

att inom

viss tid inkomma med förslag till hur skulderna skall avvecklas med

angivande av

när och hur återstoden av dessa skall betalas, om rätten meddelar

beslut om

skuldsanering. Vid förslaget skall fogas uppgift om någon ändring

skett i de

förhållanden som anges i 12 § första stycket.

24 §

 Sedan gäldenärens förslag kommit in, skall rätten snarast kalla

gäldenären och

kända borgenärer till en förhandling inför rätten angående förslaget.

Förhandlingen får inte äga rum tidigare än två veckor från det att

rätten

utfärdat kallelse. Gäldenären skall kallas att inställa sig

personligen. Har god

man utsetts enligt 13 § skall även denne kallas.

 Kallelserna skall delges gäldenären och borgenärerna.

 I kallelsen skall upplysas om syftet med förhandlingen och erinras

om påföljden

av att gäldenären inte inställer sig personligen vid förhandlingen.

Vid

kallelsen skall fogas ett exemplar av gäldenärens förslag och av den

utredning

som avses i 23 §.

25 §

 Vid förhandlingen genomgår rätten gäldenärens förslag och den

föreliggande

utredningen. Rätten skall uppmana dem som inställt sig att uttala sig

om

förslaget och utredningen samt att lämna de ytterligare upplysningar

som är av

betydelse för ärendets avgörande.

 Gäldenären skall lämna rätten, borgenärerna och gode mannen de

upplysningar om

hans ekonomiska förhållanden som de begär.

26 §

 Ansökan om skuldsanering skall avslås, om

 1. gäldenären inte uppfyller de villkor för skuldsanering som är

angivna i

denna lag,

 2. gäldenären inte inställer sig personligen vid en förhandling

enligt 24 §

eller

 3. han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning enligt vad

som är

föreskrivet i denna lag.

27 §

 Bifaller rätten ansökan om skuldsanering helt eller delvis, skall i

beslutet

anges

 1. vilka fordringar som omfattas,

 2. vilken procent av fordringarnas belopp som skall kvarstå,

 3. när och hur kvarstående belopp skall betalas samt

 4. vad som skall gälla i fråga om fordringar som är beroende av

villkor,

fordringar som ännu inte är till beloppet fastställda och fordringar

som inte

förfallit till betalning.

 I fråga om fordringar som avses i första stycket 4 kan rätten

förordna, att

gäldenären skall nedsätta betalningen hos länsstyrelsen enligt lagen

(1927:56)

om nedsättning av pengar hos myndighet.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

28 §

 Ett beslut om skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för

betalningen av

hans skulder i den utsträckning som dessa genom beslutet sätts ned

eller faller

bort. Detta gäller såväl i förhållandet till borgenärerna som i

förhållandet

till borgensmän och andra som häftar för skulderna.

 Beslutet är bindande också för borgenärer som inte anmält sin

fordran till

tingsrätten.

 Beslutet inverkar inte på det betalningsansvar som åvilar borgensmän

eller

andra som jämte gäldenären häftar för skulderna.

29 §

 En överenskommelse varigenom gäldenären eller tredje man

tillförsäkrar någon

borgenär större fördelar än enligt beslutet om skuldsanering är

ogiltig.

Omprövning av beslut om skuldsanering

30 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering

kan rätten upphäva beslutet, om

 1. gäldenären gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller

i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på

skuldsaneringsfrågans

avgörande eller

 2. gäldenären grovt åsidosatt vad som åvilar honom enligt beslutet.

 Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och övriga

berörda

borgenärer kallas till en förhandling. Härvid tillämpas

bestämmelserna i 24 §.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller säkerhet

som tredje

man ställt för betalning av det belopp som avses i 27 § första

stycket 3

ogi1tig, om inte tredje mannen kände till eller borde känna till de i

30 §

första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att

gäldenären

åsidosatt sina förpliktelser enligt 30 § första stycket 2.

31 §

 Vad rätten bestämt enligt 27 § första stycket 3 kan ändras på

begäran av

gäldenären, om det efter beslutet om skuldsanering inträffat

omständigheter som

inte kunnat förutses eller annars synnerliga skäl föreligger. Vid

sådan

omprövning tillämpas 30 § andra stycket.

Särskilda bestämmelser

32 §

 Arvode och kostnadsersättning till gode mannen bestäms av rätten.

Regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer taxa som

skall

tillämpas vid bestämmande av arvode till gode mannen.

 Kostnad som avses i första stycket betalas av staten, om det inte på

grund av

något sådant förhållande som avses i 26 § 2 eller 3 eller i övrigt

finns

särskilda skäl för att ålägga gäldenären att svara för kostnaden.

33 §

 Rättens beslut enligt 13 § fjärde stycket, 19 § andra stycket och 32

§ får

överklagas för sig. Talan mot ett sådant beslut förs inom tre veckor

från den

dag då beslutet meddelades.

 Ett beslut om skuldsanering verkställs såsom lagakraftägande dom, om

ej annat

förordnas med anledning av talan mot beslutet. Övriga beslut i

ärenden enligt

denna lag går i verkställighet omedelbart, om inte något annat

förordnas eller

följer av tredje stycket.

 Beslut under handläggningen av ett ärende om skuldsanering går i

verkställighet

först sedan det har vunnit laga kraft, om beslutet avser arvode eller

kostnadsersättning till god man.

34 §

 Avslås ansökan om skuldsanering, återkallar gäldenären sin ansökan

eller

förfaller en sådan ansökan enligt 3 §, sedan kungörelse utfärdats

enligt 21 §,

skall tingsrätten inom en vecka efter ärendets avgörande underrätta

samtliga

kända borgenärer.

35 §

 I fråga om tingsrättens handläggning av ärenden om skuldsanering

gäller

bestämmelserna i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

i

tillämpliga delar, om inte något annat följer av denna lag.

 En tingsrätt är vid handläggningen domför med en lagfaren domare.

Vid

förhandling enligt 24 § får dock rätten bestå av tre lagfarna domare.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 248

2 Förslag till

Lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken att 6 kap. 10 §

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 10 §

 Rätten att kräva ut ett fastställt underhållsbidrag upphör tre år

efter den

förfallodag som ursprungligen gällde.

 Har utmätning för underhållsbidraget skett före den tidpunkt som

anges i första

stycket eller har den bidragsskyldige försatts i konkurs på grund av

en ansökan

som har gjorts före denna tidpunkt, får betalning för fordringen även

därefter

tas ut ur den utmätta egendomen eller erhållas i konkursen.

 Har ansökan om Har ansökan om

förordnande av god man förordnande av god man

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) gjorts före (1970:847) gjorts före

den tidpunkt som anges den tidpunkt som anges

i första stycket, får i första stycket, får

underhållsbidraget krävasunderhållsbidraget

ut inom tre månader från krävas ut inom tre

det att verkan av månader från det att

förordnandet om god man verkan av förordnandet

förföll eller, när om god man förföll

förhandling om eller, när förhandling

offentligt ackord har om offentligt ackord

följt, ackordsfrågan av- har följt, ackordsfrågan

gjordes. Om ackord avgjordes. Om ackord

kommer till stånd, får kommer till stånd, får

fordringen krävas ut fordringen krävas ut

inom tre månader från detinom tre månader från

att ackordet skulle ha det att ackordet

fullgjorts. Har utmät- skulle ha fullgjorts.

ning för Har utmätning för

underhållsbidraget skett underhållsbidraget

eller konkursansökan skett eller

gjorts inom den tid som konkursansökan gjorts

nu har angetts, gäller inom den tid som nu

andra stycket. har angetts, gäller

 andra stycket. Vad som

 har sagts nu om verkan

 av ett

 ackordsförfarande

 tillämpas även

 beträffande

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1991:000), när ansökan

 om skuldsanering

 gjorts före den

 tidpunkt som anges i

 första stycket. Tremåna-

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 naderstiden räknas i

 detta fall från det att

 frågan om skuldsanering

 avgjordes eller från

 det att kvarstående

 skuldbelopp enligt

 rättens beslut senast

 skolat betalas.

 Avtal som strider mot denna paragraf är ogiltiga.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 249

3 Förslag till

Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken att 7 kap. 9 § skall

ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 9 §1

 Rätten att kräva ut fastställt underhållsbidrag går förlorad tre år

efter den

ursprungligen gällande förfallodagen, om inte annat följer av andra

eller tredje

stycket.

 Har utmätning för underhållsbidraget skett före den tidpunkt som

anges i första

stycket eller har den bidragsskyldige blivit försatt i konkurs på

grund av

ansökan som har gjorts före denna tidpunkt, får betalning för

fordringen tas ut

ur den utmätta egendomen eller er-

hållas i konkursen även därefter.

 Har före den tidpunkt Har före den tidpunkt

som anges i första som anges i första

stycket ansökan gjorts stycket ansökan gjorts

om förordnande av god om förordnande av god

man enligt ackordslagen man enligt

(1970:847), får ackordslagen

underhållsbidraget krävas(1970:847), får

ut inom tre månader från underhållsbidraget

det att verkan av krävas ut inom tre må-

godmansförordnandet nader från det att

förföll eller, när verkan av

förhandling om godmansförordnandet

offentligt ackord har förföll eller, när

följt, ackordsfrågan förhandling om

avgjordes. Kommer offentligt ackord har

ackord till stånd, får följt, ackordsfrågan

fordringen krävas ut avgjordes. Kommer

inom tre månader från detackord till stånd, får

att ackordet skulle ha fordringen krävas ut

fullgjorts. Har utmät- inom tre månader från

ning för det att ackordet

underhållsbidraget eller skulle ha fullgjorts.

konkursansökan gjorts Har utmätning för

inom tid som nu har underhållsbidraget

angetts, gäller vad som eller konkursansökan

föreskrivs i andra gjorts inom tid som nu

stycket. har angetts, gäller vad

 som föreskrivs i andra

 stycket. Vad som har

 sagts nu om verkan av

 ett ackordsförfarande

 tillämpas även

 beträffande skuldsa-

 nering enligt

 skuldsaneringslagen

1Senaste lydelse 1978:853.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 (1991:000), när ansökan

 om skuldsanering

 gjorts före den tid-

 punkt som anges i

 första stycket.

 Tremånaderstiden räknas

 i detta fall från det

 att frågan om skuld-

 sanering avgjordes

 eller från det att

 kvarstående skuldbelopp

 enligt rättens beslut

 senast skolat betalas.

 Avtal i strid mot denna paragraf är ogiltigt.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 250

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1927:77) om försäkringsavtal

att 117 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 117 §1

 Försätts försäkringstagaren i konkurs efter ansökan, som har gjorts

innan tio

år förflutit från försäkringsavtalets ingående, och har han under de

tre senaste

åren före konkursansökningen eller senare till betalning av premie

för

försäkring, som enligt 116 § inte kan göras till föremål för

utmätning, använt

belopp, som vid den tid, då betalningen skedde ej stod i skäligt

förhållande

till hans villkor, får konkursboet hos försäkringsgivaren utkräva vad

sålunda

har erlagts för mycket, i den mån tillgodohavandet hos denne förslår

till det.

Har inte försäkringstagaren lämnat konkursboet samtycke till

beloppets

utkrävande, åligger det konkursboet att för prövning av dess rätt

väcka talan

mot försäkringstagaren. Beträffande sådan talan tillämpas

bestämmelserna i 4

kap. 19 och 20 §§ konkurslagen (1987:672).

 Har konkursen föregåtts Har konkursen föregåtts

av förordnande av god av förordnande av god

man enligt ackordslagen man enligt

(1970:847) eller ackordslagen

förordnande av (1970:847), ansökan om

boutredningsman, skall skuldsanering enligt

vad som enligt första skuldsaneringslagen

stycket gäller om tiden (1991:000) eller

för konkursansökningen förordnande av boutred-

avse den i 4 kap. 2 § ningsman, skall vad

konkurslagen för sådant som enligt första

fall angivna stycket gäller om tiden

fristdagen. för konkursansökningen

 avse den i 4 kap. 2 §

 konkurslagen för sådant

 fall angivna

 fristdagen.

 Bestämmelserna i första och andra styckena om konkurs äga

motsvarande

tillämpning om i stället offentligt ackord fastställts. I fråga om

talan med

anledning av ackordsförhandling äga 17 och 18 §§ ackordslagen

(1970:847)

motsvarande tillämpning.

 Ej må krav, varom nu är sagt, göras gällande till förfång för

förmånstagare

vars insättande jämlikt 102 § ej må återkallas.

__________

 Denna lag träder i kraft den

1Senaste lydelse 1987:692.

 251

5 Förslag till

Lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207) att 6

kap. 2 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 2 §1

 Är skyldighet att utge Är skyldighet att utge

skadestånd oskäligt skadestånd oskäligt

betungande med hänsyn betungande med hänsyn

till den skadestånds- till den

skyldiges ekonomiska skadeståndsskyldiges

förhållanden, kan ekonomiska förhållanden,

skadeståndet jämkas efterkan skadeståndet jämkas

vad som är skäligt, efter vad som är

varvid även den skäligt, varvid även den

skadelidandes behov av skadelidandes behov av

skadeståndet och övriga skadeståndet och övriga

omständigheter skall omständigheter skall

beaktas. beaktas.

 Vid skuldsanering

 tillämpas i fråga om

 fordran på skadestånd

 vad som föreskrivs i

 skuldsaneringslagen

 (1991:000).

__________

 Denna lag träder i kraft den

1Senaste lydelse 1975:404.

 252

6 Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

 Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1987:672) att 4 kap. 2

§ skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 2 §

 Med fristdag avses dagen då ansökningen om gäldenärens försättande

i konkurs

kom in till tingsrätten.

 Har god man förordnats Har god man förordnats

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) avses med (1970:847) avses med

fristdag i stället dagen fristdag i stället

för ansökningen om detta,dagen för ansökningen om

såvida konkursansökningendetta, såvida kon-

har gjorts inom tre kursansökningen har

veckor från det att ver- gjorts inom tre veckor

kan av från det att verkan av

godmansförordnandet för- godmansförordnandet för-

föll eller, när föll eller, när

förhandling om förhandling om

offentligt ackord har offentligt ackord har

följt, ackordsfrågan följt, ackordsfrågan

avgjordes. avgjordes.

 Har ansökan om

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1991:000) gjorts

 avses med fristdag i

 stället dagen för denna

 ansökan, såvida

 konkursansökningen har

 gjorts inom tre veckor

 från det att frågan om

 skuldsanering

 avgjordes.

 Har ett dödsbo avträtts till förvaltning av boutredningsman avses

med fristdag

dagen för ansökningen om detta, såvida boutredningsman har förordnats

senare än

tre månader före den dag som annars skulle anses som fristdag.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 253

7 Förslag till

Lag om ändring i ackordslagen (1970:847)

 Härigenom föreskrivs i fråga om ackordslagen (1970:847) att 1 §

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

 Med ackord avses i denna lag en ekonomisk uppgörelse utan konkurs

mellan en

gäldenär som är på obestånd och hans borgenärer.

 Ackordsförfarande enligt lagen sker under medverkan av god man.

Ackord kommer

till stånd antingen genom överenskommelse eller också genom beslut

efter

förhandling i särskild ordning (offentligt ackord).

 I konkurslagen (1987:672) finns bestämmelser om ackord i konkurs.

 Om skuldsanering

 föreskrivs i

 skuldsaneringslagen

 (1991:000).

__________

 Denna lag träder i kraft den

1Senaste lydelse 1987:673.

 254

8 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken att 11 kap. 1 § skall

ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

11 kap.

1 §1

 Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger

för att han

skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan

liknande

åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet

mot

borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om

någon genom

sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig

fara för

att han skall komma på obestånd.

 Gäldenär, som vid Gäldenär, som vid

konkurs eller skuldsanering enligt

förhandling om skuldsaneringslagen

offentligt ackord (199l:000), konkurs

förtiger tillgång, eller förhandling om

uppgiver obefintlig offentligt ackord

skuld eller lämnar annan förtiger tillgång,

sådan oriktig uppgift, uppgiver obefintlig

skall ock, om ej skuld eller lämnar

uppgiften rättas innan annan sådan oriktig

den beedigas eller uppgift, skall ock, om

eljest lägges till grund ej uppgiften rättas

för förfarandet, dömas förinnan den beedigas

oredlighet mot eller eljest lägges

borgenärer. Detsamma till grund för

skall gälla, om gäldenär iförfarandet, dömas för

samband med annan oredlighet mot

exekutiv förrättning borgenärer. Detsamma

åberopar oriktig skall gälla, om gäldenär

handling eller i samband med annan

skenavtal och därigenom exekutiv förrättning

hindrar att erforderlig åberopar oriktig hand-

egendom genom förrättningling eller skenavtal

tages i anspråk för att och därigenom hindrar

bereda borgenär att erforderlig

betalning eller egendom genom

säkerhet. förrättning tages i

 anspråk för att bereda

 borgenär betalning

 eller säkerhet.

 Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång

av betydande

värde med uppsåt att hålla den undan konkursen eller gäldenär som i

konkurs

undandrar eller undanhåller konkursförvalt-

1Senaste lydelse 1986:43.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

ningen tillgång, döms likaledes för oredlighet mot borgenärer.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 255

9 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om utsökningsbalken att 15 kap. 1 §

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 kap.

 1 §

 Införsel får äga rum för

 1. underhållsbidrag enligt äktenskapsbalken eller förädrabalken,

 2. skatter och allmänna avgifter i fall som särskilt föreskrivs samt

böter och viten.

 Om förbud mot införsel

 i samband med

 skuldsanering gäller

 vad som därom är

 föreskrivet i

 skuldsaneringslagen

 (1991:000).

__________

 Denna lag träder i kraft den

1Senaste lydelse 1987:793.

 256

10 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617)

 Härigenom föreskrivs i fråga om utsökningsregisterlagen (1986:617)

att 6, 7 och

11 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 §

 Utöver de uppgifter som anges i 4 och 5 §§ får utsökningsregistret,

i den

utsträckning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som

regeringen

bestämmer, innehålla uppgifter om

 1. exekutionstitel, skuldens storlek, medelsslag, dag när skulden

fastställdes

och när den förföll till betalning, influtna medel, den tidpunkt vid

vilken

skulden preskriberas samt andra förhållanden av betydelse för

betalningsskyldigheten som framgår av exekutionstiteln eller av andra

handlingar

i målet,

 2. de verkställighetsåtgärder som har begärts av sökanden,

 3. den som sökt verkställigheten och vad som i övrigt behövs för

utbetalning av

influtna medel och annan redovisning,

 4. ställd säkerhet, uppskov och avbetalningsplan,

 5. utmätning, exekutiv försäljning, införsel, avräkning och

betalningssäkring,

 6. kvarstad och återtagande av vara,

 7. bötesförvandling,

 8. betalningsinställelse och likvidation,

 9. konkurs, ackord, 9. skuldsanering

näringsförbud och enligt skuld-

förordnande av god man saneringslagen

enligt 2 § ackordslagen (1991:000), konkurs,

(1970:847), ackord, näringsförbud

 och förordnande av god

 man enligt 2 §

 ackordslagen

 (1970:847),

 10. förhör eller annan åtgärd som har vidtagits för efterforskning

av

tillgångar,

 11. redovisningen av verkställighetsuppdraget,

 12. administrativa och tekniska uppgifter som behövs för registrets

användning.

 7 §1

 Riksskatteverket och kronofogdemyndigheterna får ha terminalåtkomst

till

utsökningsregistret.

 Terminalåtkomsten för en kronofogdemyndighet får avse endast

1Senaste lydelse 1988:397.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

uppgifter om

 1. den som är registrerad hos myndigheten som gäldenär i mål om

exekutiva

åtgärder,

 2. den som i annat fall än som avses under 1 är gäldenär eller

svarande i mål

eller ärende som handläggs hos myndigheten,

 3. make till person som avses under 1,

 4. den som är gemensamt betalningsansvarig med person som avses

under 1,

 5. fåmansföretag som avses i 35 § 1 a mom. sjunde stycket

kommunalskattelagen

(1928:370) och delägare i sådant företag, om företaget eller delägare

i detta är

gäldenär som avses under 1,

 6. konkurs och 6. skuldsanering,

näringsförbud. konkurs och

 näringsförbud.

 I fråga om kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet i konkurs

gäller

terminalåtkomsten enligt andra stycket 1 också gäldenärer i annat

län, om detta

ingår i tillsynsområdet.

 11 §

 Uppgift om Uppgift om

indrivningsuppdrag som indrivningsuppdrag som

avser böter får bevaras iavser böter får bevaras

utsökningsregistret till i utsökningsregistret

utgången av det år då fulltill utgången av det år

betalning skedde. Andra då full betalning

uppgifter som avses i 6 §skedde. Andra

1-11 får bevaras under uppgifter som avses i

högst tre år. Denna tid 6 § 1-11 får bevaras

räknas för uppgifter om under högst tre år.

betalningssäkring, kvar- Denna tid räknas för

stad, näringsförbud och uppgifter om

förordnande av god man betalningssäkring,

från utgången av det år dåkvarstad, näringsförbud

åtgärden förföll eller och förordnande av god

förlorade sin verkan man från utgången av det

samt för uppgifter om år då åtgärden förföll eller

konkurs och ackord från förlorade sin verkan

utgången av det år då samt för uppgifter om

förfarandet avslutades. skuldsanering, konkurs

För övriga uppgifter och ackord från utgången

räknas tiden från utgångenav det år då förfarandet

av det år under vilket avslutades. För övriga

målet avslutades. uppgifter räknas tiden

Uppgifter enligt 4 och från utgången av det år

5 §§ skall bevaras så längeunder vilket målet

annan uppgift om avslutades. Uppgifter

personen förekommer i enligt 4 och 5 §§ skall

registret. bevaras så länge annan

 uppgift om personen

 förekommer i registret.

 Uppgift som inte längre får bevaras skall gallras ur registret

senast

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

tre månader efter bevaringstidens utgång.

 Regeringen får föreskriva att vissa av de uppgifter som avses i 6 §

1-11 får

bevaras under högst fem år, om särskilda skäl föreligger.

__________

 Denna lag träder i kraft den

 257

11 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar

m.m.

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m. att 5 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

 Förordnas god man Förordnas god man

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) innan (1970:847) innan

fordringen har fordringen har

preskriberats, preskriberats,

preskriberas den preskriberas den

tidigast två år efter tidigast två år efter

utgången av det utgången av det

kalenderår då förordnandetkalenderår då

meddelades eller, om förordnandet meddelades

ackord kommer till eller, om ackord

stånd, efter utgången av kommer till stånd,

det kalenderår då efter utgången av det

ackordet skall vara kalenderår då ackordet

fullgjort. skall vara fullgjort.

 Vad som har sagts nu

 om verkan av ett

 ackordsförfarande

 tillämpas även vid

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1991:000), när ansökan

 om skuldsanering

 gjorts innan

 fordringen har

 preskriberats. Två-

 årstiden räknas i detta

 Första stycket gäller fall från utgången av

inte om god man det kalenderår då

förordnas under tid då förordnande om

preskriptionstiden är inledande av

förlängd på grund av 9 §.skuldsanering

 meddelades eller då

 återstående skuldbelopp

 senast skolat betalas.

 Första stycket gäller

 inte om god man

 förordnas eller

 skuldsanering inleds

 under tid då preskrip-

 tionstiden är förlängd på

 grund av 9 §.

_____________

 Denna lag träder i kraft den

 258

12 Förslag till

Lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173)

 Härigenom föreskrivs i fråga om kreditupplysningslagen (1973:1173)

att 7 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §1

 Personupplysning får ej Personupplysning får

innehålla uppgift om ej innehålla uppgift om

annan betalnings- annan betal-

försummelse än sådan som ningsförsummelse än sådan

fastslagits genom som fastslagits genom

domstols eller annan domstols eller annan

myndighets avgörande el- myndighets avgörande

ler åtgärd eller som letteller åtgärd eller som

till lett till inledande av

betalningsinställelse, skuldsanering enligt

konkursansökan eller skuldsaneringslagen

ackord. Uppgift som (1991:000) eller till

enligt det sagda ej får betalningsinställelse,

lämnas ut får icke hellerkonkursansökan eller

lagras. ackord. Uppgift som

 enligt det sagda ej får

 lämnas ut får icke

 heller lagras.

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, datainspektionen

får

föreskriva undantag från bestämmelserna i första stycket, om det

finns särskilda

skäl.

______________

 Denna lag träder i kraft den

 259

Bilaga 2

Förteckning över remissinstanser

Yttranden över Insolvensutredningens delbetänkande (SOU 1990:74) har

till

Justitiedepartementet avgetts av Justitiekanslern, Domstolsverket,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsskadenämnden,

Bankinspektionen, Datainspektionen, Socialstyrelsen,

Riksförsäkringsverket,

Riksskatteverket, Skattemyndigheterna i Stockholms län, Malmöhus län,

Göteborgs

och Bohus län, Kronobergs län, Skaraborgs län, Västmanlands län och

Jämtlands

län, Kronofogdemyndigheterna i Stockholms län, Malmöhus län,

Kristianstads län,

Hallands län, Göteborg och Bohus län, Jönköpings län, Västmanlands

län och

Gävleborgs län, Centrala studiestödsnämnden, Konsumentverket,

Hovrätten för

Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Jönköpings

tingsrätt,

Luleå tingsrätt, Juridiska fakultetsstyrelsen i Uppsala, Sveriges

Riksbank,

Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Sveriges

Ackordscentral,

Ackordscentralen i Stockholm, Svenska bankföreningen, Svenska

sparbanks-

föreningen, Sverigens Föreningsbankers förbund, Finansbolagens

förening, Svenska

Inkassoföreningen, Svenska Kommunförbundet, Sveriges Köpmannaförbund,

Sveriges

Industriförbund, Sveriges Grossistförbund, Företagens Riksförbund,

Föreningen

för köpmannakonton, Kooperativa Förbundet, Svenska

Postorderföreningen, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

centralorganisation, Centralorganisationen SACO/SR, Verdandi,

Riksförbundet för

Hjälp åt Läkemedelsmissbrukare samt Konsumentvägledarna förening.

 Följande remissinstanser deltog vid ett möte i Justitiedepartementet

den 4

november 1993 där instanserna bereddes tillfälle att lämna synpunkter

på ett

utkast till lagrådsremiss om en skuldsaneringslag:

 Domstolsverket, Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsskadenämnden,

Socialstyrelsen,

Riksförsäkringsverket, Riksskatteverket, Kronofogdemyndigheten i

Stockholms län,

Finansinspektionen (tidigare Bankinspektionen), Centrala

studiestödsnämnden,

Konsumentverket, Stockholms tingsrätt, Sveriges Advokatsamfund,

Sveriges

Domareförbund, Föreningen Sveriges kronofogdar, Sveriges

Ackordscentraler,

Ackordscentralen i Stockholm, Svenska Bankföreningen, Finansbolagens

förening,

Svenska Inkassoföreningen, Sveriges Industriförbund, Sveriges

Grossistförbund,

Företagens Riksförbund, Tjänstemännens Centralorganisation,

SACO/Jusek,

Landsorganisationen i Sverige, Konsumentvägledarnas förening,

Verdandi, Svenska

Postorderföreningen. Dessutom har deltagit representanter för

SE-banken, Nord-

banken, Svenska handelsbanken och Sparbanksgruppen. Vissa

 271

av dessa instanser har också yttrat sig skriftligen i anslutning till

mötet.

 272

Bilaga 3

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Skuldsaneringslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 §

 Med skuldsanering enligt denna lag avses sådan frivillig

skuldsanering som

fastställs av kronofogdemyndigheten och tvingande skuldsanering som

beslutas av

rätten. Kommunen skall inom ramen för socialtjänsten eller på annat

sätt lämna

råd och anvisningar till skuldsatta personer.

2 §

 Skuldsanering innebär att en gäldenär helt eller delvis befrias från

ansvar för

betalningen av de skulder som omfattas av skuldsaneringen.

 Om ackord och konkurs finns särskilda bestämmelser.

3 §

 Vid skuldsanering enligt denna lag behöver hänsyn inte tas till

föreskrifter om

eftergift, nedsättning eller anstånd i annan författning.

 Det allmänna får utan hinder av föreskrifter i någon annan

författning godta

ett förslag om skuldsanering enligt bestämmelserna i denna lag.

Allmänna villkor för skuldsanering

4 §

 Skuldsanering får beviljas en gäldenär

 1. med hemvist i Sverige som är fysisk person och inte är

näringsidkare,

 2. som är på obestånd och så skuldsatt att han inte förmår att

betala sina

skulder inom överskådlig tid och

 3. om det är skäligt med hänsyn till gäldenärens personliga och

ekonomiska

förhållanden.

 Den som är folkbokförd i Sverige skall vid tillämpningen av första

stycket 1

anses ha hemvist i Sverige.

 Vid tillämpningen av första stycket 3 skall särskilt beaktas

skuldernas ålder,

omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar gäldenären

har gjort för

att på egen hand nå en uppgörelse med sina borgenärer samt det sätt

på vilket

gäldenären har medverkat under handläggningen av ärendet om

skuldsanering.

5 §

 En gäldenär som är ålagd näringsförbud enligt lagen (1986:436) om

näringsförbud

får inte beviljas skuldsanering. Detsamma gäller en gäldenär som

tidigare

beviljats skuldsanering, om det inte finns synnerliga skäl för

skuldsanering.

Skulderna

6 §

 En skuldsanering omfattar, om inte annat föreskrivs i denna lag,

alla

fordringar på pengar mot gäldenären som har uppkommit före den dag då

beslut

meddelas enligt 13 § andra stycket att inleda skuldsanering. Ränta på

en sådan

fordran utgår inte för tiden efter nämnda dag. Skuldsaneringen får

dock

inskränkas till att avse de fordringar som har uppkommit före viss

tidigare dag,

om det är skäligt med hänsyn till omständigheterna vid skuldernas

uppkomst eller

andra särskilda omständigheter.

 Vid skuldsaneringen får bestämmas att en fordran som avses i första

stycket och

som är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställd eller

inte är

förfallen till betalning, inte skall omfattas av skuldsaneringen.

 En skuldsanering omfattar inte

 1. en fordran på underhåll enligt äktenskapsbalken eller

föräldrabalken,

 2. en fordran för vilken borgenären har panträtt eller förmånsrätt

enligt 6

eller 7 § förmånsrättslagen (1970:979) eller retentionsrätt, till den

del

säkerheten förslår till betalning av fordran,

 3. en fordran för vilken borgenären, innan beslut om att inleda

skuldsanering

har meddelats, har fått förmånsrätt enligt 8 § förmånsrättslagen

(1970:979),

såvitt avser egendom som har tagits i anspråk vid verkställigheten,

 4. en fordran som inte är förfallen till betalning och som är

beroende av att

borgenären tillhandahåller en motprestation eller

 5. en fordran som är tvistig.

 Bestämmelsen i andra stycket 1 gäller inte en försäkringskassas

fordran enligt

15 § lagen (1964:143) om bidragsförskott eller 12 § lagen (1984:1095)

om

förlängt bidragsförskott för studerande.

Innehållet i en skuldsanering

7 §

 Alla fordringar som enligt 6 § omfattas av skuldsaneringen har lika

rätt.

 Utan hinder av bestämmelsen i första stycket får

 1. en fordran ges sämre rätt, om borgenären samtycker eller

 2. en borgenär vars fordran är på mindre belopp ges full betalning,

om det är

skäligt med hänsyn till omfattningen av skulderna och övriga

omständigheter

 I 26 § föreskrivs vad som skall gälla i fråga om fordringar som inte

har

anmälts i ärendet.

8 §

 I en skuldsanering skall bestämmas

 1. vilka fordringar som enligt 6 § skall omfattas av skuldsaneringen

och vad

som enligt 7 § skall gälla för dem,

 2. vilket belopp som skall förbehållas gäldenären för hans och hans

familjs

försörjning,

 3. hur gäldenärens tillgångar och inkomster, utöver det belopp som

skall

förbehållas enligt 2, skall fördelas mellan borgenärerna enligt 7 §,

 4. en betalningsplan som visar när och hur kvarstående belopp skall

betalas.

 I fråga om det förbehållsbelopp som anges i första stycket skall

bestämmelserna

i 15 kap. 6 a § utsökningsbalken vara vägledande.

 Av fördelningen enligt första stycket 3 skall framgå hur stor

procentandel av

fordringarnas belopp som skall kvarstå.

 Den betalningsplan som skall bestämmas enligt första stycket 4 skall

löpa under

fem år, om det inte finns särskilda skäl att bestämma en längre eller

kortare

tid.

 273

Ansökan om skuldsanering

9 §

 En ansökan om skuldsanering skall göras skriftligen hos

kronofogdemyndigheten i

det län där gäldenären är bosatt. Är gäldenären inte bosatt i

Sverige, skall

ansökan göras hos Kronofogdemyndigheten i Stockholms län. Har ansökan

gjorts hos

en kronofogdemyndighet som inte är behörig, skall ärendet genast

lämnas över

till den kronofogdemyndighet som enligt vad handlingarna visar är

behörig.

 Ansökan skall vara egenhändigt undertecknad av gäldenären.

10 §

 Ansökan skall innehålla

 1. uppgifter om gäldenären i de hänseenden som anges i 33 kap. 1 §

första

stycket rättegångsbalken samt uppgift som visar att han har hemvist i

Sverige,

 2. en förteckning över gäldenärens tillgångar och skulder med

uppgift om varje

borgenärs namn, person- eller organisationsnummer, postadress och

telefon,

 3. uppgift om gäldenärens inkomster och utgifter,

 4. uppgift om vilka försök att nå en uppgörelse med borgenärerna som

gäldenären

gjort och uppgift om varför en uppgörelse inte har kommit till stånd

samt

 5. de uppgifter om gäldenären och hans familj som i övrigt är av

betydelse för

prövning av frågan om skuldsanering skall inledas.

 Uppgifterna enligt första stycket skall lämnas av gäldenären på

heder och

samvete.

Bristfällig ansökan

11 §

 Om en ansökan är bristfällig, skall kronofogdemyndigheten förelägga

gäldenären

att avhjälpa bristen. Av föreläggandet skall framgå att ansökan kan

avvisas om

föreläggandet inte följs. Ett sådant föreläggande behöver inte

delges.

 Kronofogdemyndigheten skall genast avvisa en ansökan om

skuldsanering, om den

är så bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i

sak och

gäldenären inte har följt ett föreläggande att avhjälpa bristen.

Avslag hos kronofogdemyndigheten

12 §

 Om det av ansökan om skuldsanering eller annan tillgänglig utredning

framgår

att gäldenären inte uppfyller villkoren enligt 4 § eller inte kan

beviljas

skuldsanering på grund av innehållet i 5 §, skall

kronofogdemyndigheten genast

avslå ansökan.

 Om det, sedan beslut har fattats enligt 13 § andra stycket om att

inleda

skuldsanering, framkommer att förutsättningarna för skuldsanering

enligt denna

lag inte är uppfyllda skall kronofogdemyndigheten avslå ansökan.

Ansökan får

också avslås, om gäldenären inte inställer sig personligen vid ett

sammanträde

eller om han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

Om inledande av skuldsanering

13 §

 Kronofogdemyndigheten skall i den utsträckning det behövs inhämta

upplysningar

om gäldenärens personliga förhållanden från andra myndigheter.

 Om kronofogdemyndigheten inte enligt 11 § avvisar eller enligt 12 §

avslår en

ansökan om skuldsanering, skall myndigheten snarast besluta att

skuldsanering

skall inledas.

14 §

 När beslut har meddelats om att inleda skuldsanering skall

kronofogde-

myndigheten genast genom en kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar

uppmana var

och en som har en fordran mot gäldenären att skriftligen anmäla sin

fordran till

kronofogdemyndigheten senast en månad från dagen för kungörelsens

införande. Om

särskilda skäl föreligger, kan kronofogdemyndigheten införa

kungörelsen även i

en eller flera ortstidningar eller förlänga fristen till två månader.

Utredningen hos kronofogdemyndigheten

15 §

 Kronofogdemyndigheten skall se till att ärendet om skuldsanering

blir så utrett

som dess beskaffenhet kräver.

16 §

 Om det kan antas vara till fördel för utredningen, får

kronofogdemyndigheten

kalla gäldenären att inställa sig personligen vid ett sammanträde hos

myndigheten. Vid sammanträdet skall gäldenären lämna de ytterligare

upplysningar

som behövs för att avgöra frågan om skuldsanering.

 Kallelsen skall sändas till gäldenären under den adress gäldenären

senast har

uppgivit i ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

 I kallelsen skall gäldenären upplysas om syftet med sammanträdet och

om att

hans ansökan kan avslås om han inte inställer sig personligen.

17 §

 Om det finns skäl får kronofogdemyndigheten till sammanträde enligt

16 § kalla

även en borgenär, annan myndighet eller någon annan som kan bidra

till

utredningen av ärendet. Kallelsen behöver inte delges.

Om frivillig skuldsanering

18 §

 När behövlig utredning föreligger, skall gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten upprätta ett förslag om skuldsanering som

innehåller de

uppgifter som anges i 8 §.

19 §

 Förslaget om skuldsanering skall tillställas samtliga kända

borgenärer vars

fordringar omfattas av skuldsaneringen med föreläggande för dem att

yttra sig

över förslaget inom viss tid. I föreläggandet skall anges att

uteblivet yttrande

inte hindrar ett beslut om frivillig skuldsanering enligt förslaget.

Föreläggandet skall delges borgenärerna. Borgenär som enligt 14 § har

anmält en

fordran som inte omfattas av skuldsaneringen skall underrättas om

detta.

20 §

 Godtar samtliga borgenärer förslaget om skuldsanering, skall krono-

fogdemyndigheten genom beslut fastställa skuldsaneringen om den

uppfyller de

förutsättningar för skuldsanering som anges i denna lag.En borgenär

som inte har

yttrat sig inom den enligt 19 § förelagda tiden skall anses ha

godtagit

förslaget.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

Om överlämnande till domstol

21 §

 Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall

kronofogdemyndigheten, om

ansökan inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna

ärendet till

tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt för vidare

handläggning där. Om

gäldenären inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till

Stockholms

tingsrätt.

 Om en tingsrätt, till vilken ett ärende om skuldsanering

överlämnats, då den

tar emot ärendet, finner att den inte är behörig att handlägga

ärendet, skall

rätten överlämna ärendet till en tingsrätt som är behörig.

Tingsrättens beslut

om överlämnande får inte överklagas.

Om tvingande skuldsanering

22 §

 För handläggningen vid tingsrätten gäller bestämmelserna i lagen

(1946:807) om

handläggning av domstolsärenden, om annat inte följer av denna lag.

En tingsrätt

skall vid handläggningen alltid bestå av en lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett

sammanträde

vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall

delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären

under den

adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges.

Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan

kallas.

 Om någon som har kallats till sammanträdet uteblir utgör det inte

hinder för

att avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

23 §

 Ansökan om skuldsanering skall avslås av rätten, om

förutsättningarna för

skuldsanering enligt denna lag inte är uppfyllda. Ansökan får också

avslås, om

gäldenären inte inställer sig personligen vid ett sammanträde eller

om han i

övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

24 §

 Om rätten bifaller ansökan om skuldsanering, skall beslutet

innehålla de

uppgifter som anges i 8 §.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

Förbud mot exekutiva åtgärder

25 §

 Efter kronofogdemyndighetens beslut om att inleda skuldsanering får

utmätning

eller införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan inte äga

rum, innan

frågan om skuldsanering är avgjord. Om det ändå sker är åtgärden utan

verkan.

 Första stycket gäller inte fordringar, som enligt 6 § inte omfattas

av ett

beslut om skuldsanering.

 Vad som sägs i denna paragraf tillämpas även i fråga om beslut om

betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut.

Verkan av skuldsanering

26 §

 En skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för betalningen av

de skulder

som omfattas av skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts

ned. Genom

skuldsaneringen befrias gäldenären från ansvar för betalningen av

fordringar som

inte är kända i ärendet.

Omprövning av skuldsanering

27 §

 På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering

kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som avses i

5, ändra

beslutet om

 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer

eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på

skuldsaneringsfrågans

avgörande.

 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under

ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för

borgenären,

 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets

beslut i fråga

om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller

underlåtit att lämna

uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften

eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte

fattats,

 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte

är ringa

eller

 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år

från dagen

för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid

gäller i stället

den tiden.

 Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som

avses i 19 § höras.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan

säkerhet som

tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första

stycket 4

ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känna till de i

27 §

första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att

gäldenären

åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

28 §

 På ansökan av gäldenären kan en tingsrätt som avses i 21 § ändra vad

kronofogdemyndigheten eller rätten har bestämt i fråga som avses i 8

§ första

stycket 4, om det efter beslutet om skuldsanering har inträffat

omständigheter

som inte kunnat förutses eller annars synnerliga skäl föreligger. Vid

sådan

omprövning tillämpas 27 § tredje stycket.

Överklagande

29 §

 Kronofogdemyndighetens beslut att avvisa eller avslå en ansökan om

skuldsanering, inleda skuldsanering eller fastställa en skuldsanering

överklagas

till den tingsrätt som anges i 21 §. Detsamma gäller

kronofogdemyndighetens

beslut att avskriva ett skuldsaneringsärende från vidare

handläggning.

Skrivelsen med överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten

inom tre

veckor från dagen för beslutet.

 Ett beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till tingsrätt

får inte

överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan om

skuldsanering

förklaras vilande.

 Om tingsrätten bifaller ett överklagande skall ärendet återförvisas

till

kronofogdemyndigheten. Om kronofogdemyndigheten har avslagit ärendet

med

tillämpning av 12 § andra stycket får tingsrätten i stället besluta

om tvingande

skuldsanering. Tingsrättens beslut att återförvisa ett ärende till

kronofogdemyndigheten får inte överklagas.

30 §

 Tingsrättens beslut att avvisa, avslå eller bevilja en ansökan om

skuldsanering

eller att avskriva ett ärende från vidare handläggning får överklagas

till

hovrätten. Detsamma gäller tingsrättens slutliga beslut i ett

omprövningsärende

enligt 27 eller 28 §§ samt beslut som avses i 31 § andra stycket.

Andra beslut

får inte överklagas.

31 §

 Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en

tingsrätt, om

inte hovrätten meddelat prövningstillstånd.

 Prövningstillstånd behövs inte, om överklagandet avser ett beslut

som rör någon

annan än part, ett beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot en

domare

eller ett beslut genom vilket en missnöjesanmälan eller ett

överklagande har

avvisats.

 I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje

stycket

rättegångsbalken gälla.

32 §

 Prövningstillstånd får meddelas endast om

 1. det är vikt för ledningen av rättstillämpningen att överklagandet

prövas av

högre rätt,

 2. det finns anledning till ändring i tingsrättens beslut eller

 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

 Kan ett överklagande av tingsrättens beslut prövas av hovrätten

endast om denna

meddelat prövningstillstånd, skall tingsrätten i samband med

underrättelse om

vad som gäller i fråga om överklagande upplysa parterna om detta och

därvid

också ange innehållet i närmast föregående stycke.

 Om prövningstillstånd krävs skall klaganden i skrivelsen med

överklagandet ange

de omständigheter som åberopas till stöd för att sådant tillstånd

skall

meddelas.

Övriga bestämmelser

33 §

 Om gäldenären försätts i konkurs, förfaller en av honom dessförinnan

gjord

ansökan om skuldsanering.

 Om en ansökan om förhandling om offentligt ackord tas upp sedan

gäldenären har

ansökt om skuldsanering, skall skuldsaneringsärendet förklaras

vilande. Om

ackordet fastställs, förfaller ansökan om skuldsanering.

 Om gäldenären avlider, förfaller en av honom gjord ansökan om

skuldsanering.

34 §

 Återkallar gäldenären en ansökan om skuldsanering, skall ärendet

genast

avskrivas från vidare handläggning. Detsamma gäller om ansökan

förfaller enligt

33 §.

35 §

 Avslås eller avvisas en ansökan om skuldsanering eller avskrivs

ärendet från

vidare handläggning sedan kungörelse har utfärdats enligt 13 §, skall

samtliga

kända borgenärer genast underrättas.

36 §

 En överenskommelse varigenom gäldenären eller tredje man

tillförsäkrar någon

borgenär, vars fordran omfattas av skuldsaneringen, bättre villkor än

enligt

skuldsaneringen, är ogiltig.

37 §

 Socialnämnder och andra myndigheter skall till kronofogdemyndighet

eller

domstol som handlägger ett ärende om skuldsanering enligt denna lag

på begäran

överlämna sådana uppgifter om gäldenärens personliga förhållanden som

behövs för

prövning av ärendet.

Verkställighet av skuldsanering

38 §

 En skuldsanering som har fastställts eller beslutats enligt denna

lag får sedan

beslutet har vunnit laga kraft verkställas på samma sätt som en

lagakraftägande

dom.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 274

2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

11 kap.

1 §1

 Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger

för att han

skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan

liknande

åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet

mot

borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om

någon genom

sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig

fara för

att han skall komma på obestånd.

 Gäldenär, som vid Gäldenär, som vid

konkurs eller för- skuldsanering enligt

handling om offentligt skuldsaneringslagen

ackord förtiger tillgång,(1994:000), konkurs

uppgiver obefintlig eller förhandling om

skuld eller lämnar annan offentligt ackord

sådan oriktig uppgift, förtiger tillgång, upp-

skall ock, om ej upp- giver obefintlig skuld

giften rättas innan den eller lämnar annan sådan

beedigas eller eljest oriktig uppgift, skall

lägges till grund för ock, om ej uppgiften

farandet, dömas för ored-rättas innan den

lighet mot borgenärer. beedigas eller eljest

Detsamma skall gälla, om lägges till grund för

gäldenär i samband med förfarandet, dömas för

annan exekutiv för- oredlighet mot

rättning åberopar oriktigborgenärer. Detsamma

handling eller skall gälla, om gäldenär

skenavtal och därigenom i samband med annan

hindrar att erforderlig exekutiv förrättning åbe-

egendom genom förrättningropar oriktig handling

tages i anspråk för att eller skenavtal och

bereda borgenär därigenom hindrar att

betalning eller säker- erforderlig egendom

het. genom förrättning tages

 i anspråk för att bereda

 borgenär betalning

 eller säkerhet.

 Gäldenär som, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång

av betydande

värde med uppsåt att hålla den undan konkur-

1Senaste lydelse 1986:43.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

sen, eller gäldenär som i konkurs undandrar eller undanhåller kon-

kursförvaltningen tillgång, döms likaledes för oredlighet mot

borgenärer.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 275

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1927:77) om försäkringsavtal

att 117 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

117 §1

 Försätts försäkringstagaren i konkurs efter ansökan, som har gjorts

innan tio

år förflutit från försäkringsavtalets ingående, och har han under de

tre senaste

åren före konkursansökningen eller senare till betalning av premie

för

försäkring, som enligt 116 § inte kan göras till föremål för

utmätning, använt

belopp, som vid den tid, då betalningen skedde, ej stod i skäligt

förhållande

till hans villkor, får konkursboet hos försäkringsgivaren utkräva vad

sålunda

har erlagts för mycket, i den mån tillgodohavandet hos denne förslår

till det.

Har inte försäkringstagaren lämnat konkursboet samtycke till

beloppets

utkrävande, åligger det konkursboet att för prövning av dess rätt

väcka talan

mot försäkringstagaren. Beträffande sådan talan tillämpas

bestämmelserna i

4 kap. 19 och 20 §§ konkurslagen (1987:672).

 Har konkursen föregåtts Har konkursen föregåtts

av förordnande av godman av förordnande av god

enligt ackordslagen man enligt

(1970:847) eller ackordslagen

förordnande av (1970:847), ansökan om

boutredningsman, skall skuldsanering enligt

vad som enligt första skuldsaneringslagen

stycket gäller om tiden (1994:000) eller

för konkursansökningen förordnande av boutred-

avse den i 4 kap. 2 § ningsman, skall vad

konkurslagen för sådant som enligt första

fall angivna stycket gäller om tiden

fristdagen. för konkursansökningen

 avse den i 4 kap. 2 §

 konkurslagen för sådant

 fall angivna frist-

 dagen.

 Bestämmelserna i första

 och andra styckena om

 konkurs äga motsvarande

 tillämpning om i stället

 offentligt ackord

 fastställts. I fråga om

1Senaste lydelse talan med anledning av

1987:692. ackordsförhand

Nuvarande lydelse

 Föreslagen lydelse

 ling äga 17 och 18 §§

 ackordslagen

 (1970:847) motsvarande

 tillämpning.

 Ej må krav, varom nu är sagt, göras gällande till förfång för

förmånstagare

vars insättande jämlikt 102 § ej må återkallas.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 276

4 Förslag till

Lag om ändring i ackordslagen (1970:847)

 Härigenom föreskrivs i fråga om ackordslagen (1970:847) att 1 §

skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §1

 Med ackord avses i denna lag en ekonomisk uppgörelse utan konkurs

mellan en

gäldenär som är på obestånd och hans borgenärer.

 Ackordsförfarande enligt lagen sker under medverkan av god man.

Ackord kommer

till stånd antingen genom överenskommelse eller också genom beslut

efter

förhandling i särskild ordning (offentligt ackord).

 I konkurslagen (1987:672) finns bestämmelser om ackord i konkurs.

 Om skuldsanering

 föreskrivs i

 skuldsaneringslagen

 (1994:000).

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1987:673.

 277

5 Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

 Härigenom föreskrivs att 8 § rättshjälpslagen (1972:429)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

8 §

 Allmän rättshjälp får ej beviljas

 1. i angelägenhet som skall prövas eller på annat sätt behandlas

utom riket;

rättshjälp får dock beviljas en rättssökande som är bosatt här, om

saken gäller

ett brott mot honom eller henne som motsvarar brott enligt 6 kap.

brottsbalken

eller om det finns särskilda skäl för rättshjälp,

 2. utlänningar som varken är eller tidigare varit bosatta här, om

det inte

finns särskilda skäl för rättshjälp,

 3. den som är eller har varit näringsidkare i angelägenhet som har

uppkommit i

hans näringsverksamhet, om det inte finns skäl för rättshjälp med

hänsyn till

verksamhetens art och begränsade omfattning, hans ekonomiska och

personliga

förhållanden och omständigheterna i övrigt,

 4. i fråga om anspråk som överlåtits till den rättssökande, om

överlåtelsen kan

antagas ha ägt rum i syfte att åstadkomma fördel vid prövning av

begäran om

rättshjälp,

 5. för upprättande av självdeklaration,

 6. för upprättande av äktenskapsförord, testamente eller

gåvohandling,

 7. i angelägenhet rörande bodelning, om det inte med hänsyn till

boets

beskaffenhet och makarnas eller sambornas personliga förhållanden

finns

särskilda skäl för rättshjälp,

 8. om frågan om rättshjälp kan anstå till dess en annan rättslig

angelägenhet,

vari anspråket stöder sig på väsentligen likartad grund, har avgjorts

slutligt,

 9. ägaren eller tidigare ägare av en fastighet eller en byggnad i

angelägenhet

som avser fastigheten eller byggnaden, om han har eller borde ha haft

rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd som

omfattar

angelägenheten och något annat inte följer av

andra stycket,

 10. i angelägenhet rörande trafikskadeersättning enligt

trafikskadelagen

(1975:1410) eller rörande skadestånd som kan betalas från en

1Lydelse enligt förslag i prop. 1993/94:26.

 278

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

föreliggande ansvarsförsäkring; dock får rättshjälp beviljas den

skadelidande om

angelägenheten är anhängig vid domstol eller rör enbart

annan skada än personskada,

 11. den som ej har 11. i angelägenhet

befogat intresse av att rörande skuldsanering

få sin sak behandlad. enligt skuldsane-

 ringslagen (1994:000),

 12. den som inte har

 befogat intresse av

 att få sin sak be-

 handlad.

 I fall som avses i första stycket 9 får rättshjälp beviljas när den

rättssökandes egna kostnader i angelägenheten har uppgått till minst

tre gånger

det basbelopp som anges i 6 § första stycket. Därvid beaktas endast

kostnader av

sådant slag som kan antas komma att betalas från den rättssökandes

rättsskydd

eller, om något sådant inte finns, kostnader som avses i 9 § andra

stycket.

 I fråga om visst slag av ärenden som är talrikt förekommande och

normalt av

enkel beskaffenhet kan regeringen förordna att allmän rättshjälp ej

skall

beviljas.

 Under förutsättning av ömsesidighet kan regeringen förordna att

medborgare i en

viss främmande stat och den som, utan att vara medborgare i den

staten, är

bosatt där skall vara likställd med svensk medborgare i fråga om

allmän

rättshjälp.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 279

6 Förslag till

Lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173)

 Härigenom föreskrivs att 7 § kreditupplysningslagen (1973:1173) att

7 § skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 §1

 Personupplysning får ej Personupplysning får

innehålla uppgift om inte innehålla uppgift

annan betalningsför- om annan betalningsför-

summelse än sådan som summelse än sådan som

fastslagits genom fastslagits genom

domstols eller annan domstols eller annan

myndighets avgörande el- myndighets avgörande

ler åtgärd eller som letteller åtgärd eller som

till betalningsin- lett till inledande av

ställelse, konkursansökanskuldsanering enligt

eller ackord. Uppgift skuldsaneringslagen

som enligt det sagda ej (1994:000) eller till

får lämnas ut får icke betalningsinställelse,

heller lagras. konkursansökan eller

 ackord. Uppgift som

 enligt det sagda ej får

 lämnas ut får icke

 heller lagras.

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Datainspektionen

får

föreskriva undantag från bestämmelserna i första stycket, om det

finns särskilda

skäl.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Senaste lydelse 1981:737.

 280

7 Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen1 skall införas en ny

paragraf, 7

kap. 35 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 kap.

35 §

 Sekretess gäller hos

 kommunal konsu-

 mentvägledare,

 kronofogdemyndighet

 eller domstol i ärende

 om skuldsanering för

 uppgift om enskilds

 personliga förhållanden,

 om det kan antas att

 den enskilde eller

 någon honom närstående

 lider men om uppgiften

 röjs. Sekretessen gäller

 dock inte beslut i

 ärendet.

 I fråga om uppgift i

 allmän handling gäller

 sekretessen i högst

 femtio år.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

 281

8 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar

m.m.

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 §

 Förordnas god man Förordnas god man

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) innan (1970:847) innan

fordringen har fordringen har

preskriberats, preskriberats,

preskriberas den preskriberas den

tidigast två år efter tidigast två år efter

utgången av det utgången av det

kalenderår då förordnandetkalenderår då

meddelades eller, om förordnandet meddelades

ackord kommer till eller, om ackord

stånd, efter utgången av kommer till stånd,

det kalenderår då efter utgången av det

ackordet skall vara kalenderår då ackordet

fullgjort. skall vara fullgjort.

 Beslutas att det skall

 inledas skuldsanering

 enligt skuld-

 saneringslagen

 (1994:000) innan

 fordringen har

 preskriberats,

 preskriberas den

 tidigast två år efter

 utgången av det ka-

 lenderår då beslutet om

 att inleda

 skuldsanering

 meddelades eller då

 återstående skuldbelopp

 senast skulle ha

 betalats.

 Första stycket gäller Första stycket gäller

inte om god man inte om god man

förordnas under tid då förordnas eller skuld-

preskriptionstiden är sanering inleds under

förlängd på grund av 9 §.tid då preskriptions-

 tiden är förlängd på grund

 av 9 §.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 282

9 Förslag till

Lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617)

 Härigenom föreskrivs att 6, 7 och 11 §§ utsökningsregisterlagen

(1986:617)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 §1

 Utöver de uppgifter som anges i 4 och 5 §§ får utsökningsregistret,

i den

utsträckning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som

regeringen

bestämmer, innehålla uppgifter om

 1. exekutionstitel, skuldens storlek, arbetsgivare eller annan

utbetalare av

ersättning som avses i 7 kap. 1 § eller 15 kap. 2 § utsökningsbalken,

medelsslag, dag när skulden fastställdes och när den förföll till

betalning,

influtna medel, den tidpunkt vid vilken skulden preskriberas samt

andra

förhållanden av betydelse för betalningsskyldigheten som framgår av

exekutionstiteln eller av andra handlingar i målet,

 2. de verkställighetsåtgärder som har begärts av sökanden,

 3. den som sökt verkställigheten och vad som i övrigt behövs för

utbetalning av

influtna medel och annan redovisning,

 4. ställd säkerhet, uppskov och avbetalningsplan,

 5. utmätning, exekutiv försäljning, införsel, avräkning och

betalningssäkring,

 6. kvarstad och återtagande av vara,

 7. bötesförvandling,

 8. betalningsinställelse och likvidation,

 9. konkurs, ackord, 9. skuldsanering

näringsförbud och enligt skuldsa-

förordnande av god man neringslagen

enligt 2 § ackordslagen (1994:000), konkurs,

(1970:847), ackord, näringsförbud

 och förordnande av god

 man enligt 2 § ackords-

 lagen (1970:847),

 10. förhör eller annan åtgärd som har vidtagits för efterforskning

av

tillgångar,

 10 a. förekomst av och tidpunkt för gäldenärsutredning enligt 6 §

lagen

(1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m.,

 11. redovisningen av verkställighetsuppdraget,

 12. administrativa och tekniska uppgifter som behövs för registrets

användning.

7 §2

 Riksskatteverket och kronofogdemyndigheterna får ha terminal-

1Senaste lydelse 1993:910.

2Senaste lydelse 1988:397.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

åtkomst till utsökningsregistret.

 Terminalåtkomsten för en kronofogdemyndighet får avse endast

uppgifter om

 1. den som är registrerad hos myndigheten som gäldenär i mål om

exekutiva

åtgärder,

 2. den som i annat fall än som avses under 1 är gäldenär eller

svarande i mål

eller ärende som handläggs hos myndigheten,

 3. make till person som avses under 1,

 4. den som är gemensamt betalningsansvarig med person som avses

under 1,

 5. fåmansföretag och fåmansägt handelsbolag som avses i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § kommunalskattelagen (1928:370) och delägare i

sådant

företag, om företaget eller delägare i detta är gäldenär som avses

under 1,

 6. konkurs och 6. skuldsanering,

näringsförbud. konkurs och

 näringsförbud.

 I fråga om kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet i konkurs

gäller

terminalåtkomsten enligt andra stycket 1 också gäldenärer i annat

län, om detta

ingår i tillsynsområdet.

11 §3

 Uppgift om Uppgift om

indrivningsuppdrag som indrivningsuppdrag som

avser böter får bevaras iavser böter får bevaras

utsökningsregistret till i utsökningsregistret

utgången av det år då fulltill utgången av det år

betalning skedde. då full betalning

 skedde.

 Andra uppgifter som Andra uppgifter som

avses i 6 § 1-11 får avses i 6 § 1-11 får

bevaras under högst tre bevaras under högst tre

år. Denna tid räknas för år. Denna tid räknas för

uppgifter om uppgifter om

betalningssäkring, kvar- betalningssäkring,

stad, näringsförbud och kvarstad, näringsförbud

förordnande av god man och förordnande av god

från utgången av det år dåman från utgången av det

åtgärden förföll eller år då åtgärden förföll eller

förlorade sin verkan förlorade sin verkan

samt för uppgifter om samt för uppgifter om

konkurs och ackord från skuldsanering, konkurs

utgången av det år då och ackord från utgången

förfarandet avslutades. av det år då förfarandet

För övriga uppgifter avslutades. För övriga

räknas tiden från utgångenuppgifter räknas tiden

av det år under vilket från utgången av det år

målet avslutades. Upp- under vilket målet

 avslutades.

3Senaste lydelse

1970:786.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

gifter enligt 4 och 5 §§ Uppgifter enligt 4 och

skall bevaras så länge 5 §§ skall bevaras så

annan uppgift om länge annan uppgift om

personen förekommer i personen förekommer i

registret. registret.

 Uppgift som inte längre får bevaras med stöd av bestämmelsen i

första stycket

skall gallras ur om inte regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer

föreskriver något annat.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 283

10 Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

4 kap.

2 §

 Med fristdag avses dagen då ansökningen om gäldenärens försättande i

konkurs

kom in till tingsrätten.

 Har god man förordnats Har god man förordnats

enligt ackordslagen enligt ackordslagen

(1970:847) avses med (1970:847) avses med

fristdag i stället dagen fristdag i stället

för ansökningen om detta,dagen för ansökningen om

såvida konkursansökningendetta, såvida kon-

har gjorts inom tre kursansökningen har

veckor från det att gjorts inom tre veckor

verkan av från det att verkan av

godmansförordnandet godmansförordnandet

förföll eller, när förföll eller, när

förhandling om förhandling om

offentligt ackord har offentligt ackord har

följt, ackordsfrågan följt, ackordsfrågan

avgjordes. avgjordes.

 Har ansökan om

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1994:000) gjorts

 avses med fristdag i

 stället dagen för denna

 ansökan, såvida

 konkursansökningen har

 gjorts inom tre veckor

 från det att frågan om

 skuldsanering

 avgjordes.

 Har ett dödsbo avträtts till förvaltning av boutredningsman avses

med fristdag

dagen för ansökningen om detta, såvida boutredningsman har förordnats

senare än

tre månader före en dag som annars skulle anses som fristdag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 284

11 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:892) om ackord rörande statliga

fordringar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 2 och 3 §§ lagen (1993:892) om ackord

rörande statliga

fordringar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §

 Beslut om att anta Beslut om att anta

förslag om ackord fattas förslag om ackord eller

av skattemyndigheten i förslag om frivillig

det län där gäldenärens skuldsanering fattas

hemortskommun är belägen.av skattemyndigheten i

Om gäldenären saknar det län där gäldenärens

hemortskommun i landet hemortskommun är belä-

fattas beslutet av gen. Om gäldenären

Skattemyndigheten i saknar hemortskommun i

Stockholms län. landet fattas beslutet

 av Skattemyndigheten i

 Stockholms län.

3 §

 Förslag om ackord får antas om det kan anses fördelaktigt för det

allmänna.

 Ackordsförslag som inte framställts i konkurs eller enligt

ackordslagen

(1970:847) får antas endast om övriga borgenärer som ackordet angår

godkänner

det.

 Förslag om frivillig

 skuldsanering får antas

 om förutsättningarna för

 skuldsanering enligt

 skuldsaneringslagen

 (1994:000) är

 uppfyllda.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 285

12 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:000) om avdrag för underskott av

näringsverksamhet

 Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1993:000) om avdrag för

underskott av

näringsverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

11 §1

 Har en skattskyldig Har en skattskyldig

eller ett handelsbolag eller ett handelsbolag

som han är delägare i som han är delägare i

under beskattningsåret under beskattningsåret

erhållit ackord utan erhållit ackord utan

konkurs, medges inte konkurs eller

avdrag för underskott skuldsanering enligt

till den del skuldsaneringslagen

underskottet motsvarar (1994:000), medges

skulder som fallit bort inte avdrag för

genom ackordet. underskott till den

 del underskottet

 motsvarar skulder som

 fallit bort genom

 ackordet eller skuld-

 saneringen.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994 och tillämpas första gången

vid 1995

års taxering.

1Lydelse enligt prop. 1993/94:50.

 286

Bilaga 4

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-01-25

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo
[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

 Enligt en lagrådsremiss den 9 december 1993 (justitiedepartementet)

har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

skuldsaneringslag, m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Mikael
[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till skuldsaneringslag

I remissen föreslås en lag som skall ge fysiska personer möjlighet

att helt

eller delvis bli befriade från betalningsansvaret för sina skulder.

Sådana

möjligheter har sedan lång tid efterlysts i den allmänna debatten och

förväntningarna på den nya lagen är stora. Det är många som i

fastighets- och

finanskrisens spår sitter fast i en skuldfälla som de på grund av

arbetslöshet

och andra omständigheter inte kan ta sig ur av egen kraft.

 Kraven på den gäldenär som skall komma i åtnjutande av skuldsanering

är enligt

förslaget mycket höga. Det som kan antas avskräcka den skuldtyngde

mer än

någonting annat från att ansöka om skuldsanering är kravet på att han

skall

förbinda sig att under en så lång period som i regel fem år leva på

existensminimum medan hans betalningsförmåga därutöver kommer hans

borgenärer

till godo. Till detta kommer att gäldenären, även om han skulle

vara beredd

att underkasta sig existensminimum under fem år, ändå skall förvägras

skuldsanering, om en sådan sanering inte framstår som skälig med

hänsyn till

hans personliga och ekonomiska förhållanden. Som exempel på när

skuldsanering

inte bör komma i fråga anges i remissen bl a det fallet att skulderna

utgörs av

skadestånd på grund av brott. Det vore, anförs det, stötande om den

som har

dömts för allvarlig brottslighet, t ex våldtäkt, och då ålagts att

betala

skadestånd skulle kunna få skadeståndet nedsatt genom en

skuldsanering.

 Att som regel förekomsten av en skadeståndsfordran på grund av brott

vid den

allmänna skälighetsbedömningen bör verka hindrande för skuldsanering

står i

motsats till det arbete som under lång tid bedrivits av bl.a.

Brottsförebyggande

rådet i syfte att underlätta saneringen av straffades skulder. Det är

också

svårt att frigöra sig från tanken att t ex ett mycket stort

skadestånd, som har

ålagts en ung, tidigare ostraffad människa för att han vid ett enda

tillfälle

anlagt brand eller förövat skadegörelse för stora värden, kan

allvarligt

försvåra hans sociala anpassning. Detsamma kan gälla en person som

under en

brottslig karriär ådragit sig stora skadestånd på grund av

förmögenhetsbrott men

som vid mogen ålder, efter avtjänade straff, vill bryta med sitt

förflutna och

börja ett nytt liv.

 Lagrådet är medvetet om att det kan finnas fall där det skulle vara

stötande

att bevilja skuldsanering. Framför allt gäller det om en gäldenär

låtsas

underkasta sig kravet på ett femårigt existensminimum men har det så

ordnat att

betalningsplanen inte skulle få någon betydelse för den påkostade

livsföring

han är van vid. Med tanke på sådana och liknande fall bör det finnas

möjligheter

att vägra skuldsanering på grund av en allmän skälighetsbedömning.

Det bör

emellertid vara tillfyllest med en regel härom som föreskriver att

skuldsanering

inte skall beviljas om det framstår som oskäligt. En sådan möjlighet

till friare

skälighetsbedömning skulle ge möjligheter till skuldsanering i

ytterligare ett

antal angelägna fall samtidigt som regeln i förening med det

kvalificerade

insolvensrekvisitet och kravet på ett femårigt existensminimum

förhindrar att

institutet får negativa effekter på betalningsmoralen här i landet.

 Lagrådet har vid sin genomgång av lagtexten därutöver funnit

anledning till

vissa påpekanden av både saklig och formell natur, som föranlett

omarbetning av

lagtexten i de hänseenden som i framgår av bilaga till Lagrådets

protokoll.

 De föreslagna lagtextändringarna kommenteras i följande hänseenden.

Även ett

par andra frågor behandlas i det följande i anslutning till

vederbörande

paragraf.

3 och 6 §§

Första stycket i förslagets 3 § föreskriver att vid skuldsanering

hänsyn inte

behöver tas till föreskrifter i annan författning om bl.a. anstånd.

Enligt

uttalande i motiven är avsikten att studiesociala myndigheter med

stöd av denna

bestämmelse skall kunna medge anstånd med återbetalning av studielån

under den

tid som en betalningsplan vid skuldsanering löper.

 Fråga är alltså om fordringar som inte är förfallna till betalning

vid tiden

för inledande av en skuldsanering. Detta slag av fordringar behandlas

i 6 §

andra stycket. En bestämmelse som tillgodoser det avsedda syftet med

att i 3 §

första stycket nämna att hänsyn inte behöver tas till särskilda

bestämmelser om

anstånd hör bättre samman med de angivna reglerna i 6 § andra stycket

och bör

tas in där samtidigt som hänvisningen till bestämmelser om anstånd i

3 § första

stycket får utgå.

4 §

Ändringen i första stycket har kommenterats i det föregående. I

tredje stycket

anges vissa omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen

av om det

är skäligt att bevilja skuldsanering med hänsyn till gäldenärens

personliga och

ekonomiska förhållanden. En sådan omständighet är "de ansträngningar

gäldenären

har gjort för att på egen hand nå en uppgörelse med sina borgenärer".

Motiven

till bestämmelsen ger emellertid närmast intryck av att det

väsentliga i samman-

hanget avsetts vara de ansträngningar som gäldenären gjort inte för

att nå en

uppgörelse utan för att fullgöra sina förpliktelser, dvs. i första

hand betala

så mycket som möjligt av skulderna. Enligt Lagrådets mening bör den

sistnämnda

omständigheten, dvs. de ansträngningar som gäldenären har gjort för

att

fullgöra sina förpliktelser, i vart fall ingå bland de omständigheter

som

särskilt skall beaktas i förevarande sammanhang. Lagrådet föreslår

därför att

tredje stycket ändras i enlighet härmed.

8 §

I paragrafens första stycke anges i fyra olika punkter vad som skall

bestämmas

vid en skuldsanering. Dit hör bl.a. det belopp som skall förbehållas

gäldenären

för hans och hans familjs försörjning (punkt 2), hur gäldenärens

tillgångar och

inkomster, utöver förbehållsbeloppet enligt punkt 2, skall fördelas

mellan

borgenärerna (punkt 3) och en betalningsplan som visar när och hur

kvarstående

belopp skall betalas (punkt 4). Av fjärde stycket framgår att

betalningsplanen

normalt skall löpa under fem år.

 Det anförda får anses innebära att det i beslutet om skuldsanering

skall

bestämmas dels ett belopp som skall förbehållas gäldenären, dels ett

belopp som

denne skall betala av skulderna. Betalningsplanen skall som nämnts i

regel löpa

under fem år och förbehållsbeloppet måste uppenbarligen bestämmas för

samma

tidsperiod. Det innebär att förbehållsbeloppet - liksom det belopp

som skall

betalas enligt betalningsplanen - måste bygga på en prognos av

gäldenärens

framtida inkomster och utgifter. Om prognosen slår fel på så sätt att

in-

komsterna blir lägre eller utgifterna högre än beräknat blir

konsekvensen att

beslutet om skuldsanering kan komma att innehålla sinsemellan

motstridande delar

genom att betalningsplanen inte kan fullgöras om förbehållsbeloppet

samtidigt

skall gälla.

 Frågan måste tydligen lösas så att endast ett av de ifrågavarande

två beloppen

anges i beslutet om skuldsanering. Det väsentliga i sammanhanget är

uppenbarligen att bestämma det belopp som gäldenären skall betala av

skulderna

och detta belopp bör därför vara det som anges i beslutet. Samtidigt

är det

givet att man vid bestämmandet av detta belopp skall ta hänsyn till

vad

gäldenären behöver för sin och sin familjs försörjning. Enligt vad

som framgår

av remissen är det i själva verket meningen att det belopp som

gäldenären skall

betala skall bestämmas så att detta tar i anspråk gäldenärens

samtliga till-

gångar och inkomster efter avdrag för dels förbehållsbeloppet, dels

vad

gäldenären behöver till betalning av skulder som inte omfattas av

skuld-

saneringen. Detta bör komma till klart uttryck i paragrafen.

18 §

Enligt paragrafen skall gäldenären tillsammans med

kronofogdemyndigheten

upprätta ett förslag om skuldsanering. I specialmotiveringen uttalas

bl.a. att

det är gäldenären själv som bär huvudansvaret för att förslaget

upprättas, men

att det är ofrånkomligt att kronofogdemyndigheten aktivt måste bidra

till att

ett realistiskt förslag kommer till stånd.

 Föreskriften om att skuldsaneringsförslaget skall upprättas av

gäldenären

tillsammans med kronofogdemyndigheten får anses innebära att det

förutsätts att

gäldenären och kronofogdemyndigheten kommer överens för att ett

förslag skall

kunna upprättas. Fråga uppkommer då vad som skall ske om sådan

enighet inte kan

nås. Lagrådsremissen innehåller inte något uttalande härom. Enligt

vad som

upplysts vid föredragningen är det emellertid meningen att

kronofogdemyndigheten

i ett sådant fall skall avslå ansökningen om skuldsanering på den

grunden att

det inte framstår som skäligt att bevilja en skuldsanering enligt

gäldenärens

önskemål. Det blir då möjligt för gäldenären att överklaga avslaget

till

tingsrätten och därigenom få frågan överprövad.

 Lagrådet har inte någon invändning mot den angivna ordningen och

anser inte att

det behövs några uttryckliga bestämmelser i saken.

22 §

Paragrafen är den första av tre under rubriken Tvingande

skuldsanering.

Paragraferna under den angivna rubriken innehåller inte någon

föreskrift som ger

ett direkt uttryck för vad som ligger i begreppet tvingande

skuldsanering.

Enligt Lagrådet bör en sådan föreskrift finnas och den bör lämpligen

tas in i

ett första stycke av 22 §. I detta bör sålunda anges att rätten får

bifalla en

ansökan om skuldsanering utan hinder av att någon borgenär motsatt

sig att

gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för betalningen av

borgenärens

fordran.

25 §

Bestämmelserna innebär att kronofogdemyndighetens beslut att inleda

ett

skuldsaneringsförfarande medför ett absolut hinder mot att utmäta

eller göra

införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan. Hindret gäller

till dess

"frågan om skuldsanering är avgjord", dvs. till dess ett

lagakraftvunnet beslut

föreligger. Det betyder att om frågan förs ända till högsta instans

hindret kan

komma att gälla under mycket lång tid. Det är därvid att märka att

hindret

gäller även fordringar beträffande vilka enighet råder om att de inte

skall

omfattas av skuldsaneringen. Enligt Lagrådets mening bör

bestämmelserna kunna

mjukas upp något utan att syftet förfelas. En möjlighet är att låta

det absoluta

hindret gälla bara så länge frågan prövas av kronofogdemyndigheten

och att för

senare prövning låta rätten avgöra om hindret skall bestå.

26 §

I paragrafen beskrivs verkan av en skuldsanering. Bl.a. anges att en

sådan

befriar gäldenären från ansvar för betalningen av de skulder som

omfattas av

skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts ned. I

specialmotiveringen

sägs att ett skuldsaneringsbeslut inte inverkar på det

betalningsansvar som

åvilar borgensmän eller andra som jämte gäldenären ansvarar för

skulderna. Detta

framgår, enligt vad som uttalas i specialmotiveringen, av att det i

paragrafen

talas om att en skuldsanering befriar gäldenären från

betalningsansvar.

 En borgenär som efterger sin rätt mot gäldenären kan i regel inte

åberopa

borgen som kan ha ingåtts för fordringen. Om avsteg skall göras från

denna

princip bör detta komma till tydligare uttryck än enligt förslaget i

remissen.

Lagrådet föreslår därför - efter förebild av 21 § ackordslagen - att

det tas in

en uttrycklig bestämmelse i ett andra stycke av förevarande paragraf

om att

skuldsaneringen inte inverkar på den rätt som en borgenär har mot en

borgensman

eller annan som förutom gäldenären svarar för fordringen.

 Beskrivningen i paragrafen av rättsverkan av en skuldsanering - att

gäldenären

befrias från ansvar för betalningen - aktualiserar också frågan om en

fordran

som omfattats av skuldsaneringen över huvud taget kan göras gällande

av

borgenären i något rättsligt sammanhang. Till att börja med bör

övervägas vad

som skall gälla om gäldenären efter en skuldsanering betalar en

fordran som omf-

attats av skuldsaneringen. Närmare bestämt uppkommer här två delvis

skilda

frågeställningar beroende på förhållandena i det enskilda fallet. Har

betalningen skett av misstag - gäldenären har t.ex. saknat kännedom

om att

fordringen inte var indrivningsbar - gäller frågan huruvida

gäldenären har rätt

att kräva tillbaka pengarna (s.k. condictio indebiti). Har

betalningen skett med

full vetskap om att fordringen inte var indrivningsbar gäller frågan

huruvida

betalningen är att betrakta som en gåva. Lagtextens utformning och

vissa ut-

talanden i lagrådsremissen ger närmast intryck av att en betalning i

de nämnda

fallen skall anses rätteligen gjord och att det således inte kan bli

fråga om

något återkrav eller någon gåva. Enligt Lagrådets mening är en sådan

ordning

lämplig.

 Nästa fråga är då om borgenären kan använda en fordran som omfattats

av

saneringen till exemelvis kvittning på samma sätt som i vissa fall

gäller vid

preskription och proklama, se 10 § preskriptionslagen (1981:130) och

8 § lagen

(1981:131) om kallelse på okända borgenärer. Frågan har inte

behandlats i

remissen och lagtexten ger inte något klart besked i saken. Enligt

vad som

upplysts vid föredragningen skall avsaknaden av särregler i frågan

förstås så

att borgenären vid skuldsanering - till skillnad mot vad som gäller

vid

preskription och proklama - inte skall kunna åberopa en "sanerad"

fordran för

kvittning.

 Frågan om borgenärens möjligheter att i samband med en skuldsanering

få kvitta

sin fordran mot en fordran som gäldenären har mot honom torde behöva

övervägas

ytterligare. Föreligger enligt allmänna civilrättsliga principer rätt

till

kvittning redan innan skuldsaneringsförfarandet inleds uppkommer i

regel inte

några problem. Mellanhavandet kan då klaras ut innan

skuldsaneringsförfarandet

inleds. Däremot blir saken mer problematisk om borgenärens fordran

inte har

förfallit till betalning när förfarandet inleds. Han har då inte

möjlighet att

åstadkomma kvittning i förväg utan hans fordran skall i princip

omfattas av

skuldsaneringen. Han kan alltså få finna sig i att hans fordran sätts

ned sam-

tidigt som gäldenärens fordran mot honom kvarstår oförändrad och

utgör en

tillgång vid skuldsaneringen som kommer gäldenären och övriga

borgenärer till

godo. Visserligen kan en fordran som inte förfallit till betalning

när för-

farandet inleds undantas från skuldsaneringen, men någon rätt härtill

föreligger

inte för borgenären och i remissen sägs inte något som ger stöd för

ett undan-

tagande i ett fall av angivet slag. Frågan om kvittning från

borgenärens sida

har över huvud taget inte behandlats i remissen, vilket kan synas

anmärkningsvärt med hänsyn till att det såväl i 5 kap. konkurslagen

(1987:672)

som i 20 § ackordslagen (1970:847) finns bestämmelser som ger en

borgenär rätt

att kvitta i motsvarande fall. Den likabehandlingsprincip som enligt

remissen

normalt skall gälla synes inte utan vidare kunna åberopas till stöd

för att

några särregler inte behövs, eftersom undantag från principen

förekommer bl.a. i

6 § tredje stycket med avseende på fordringar för vilka gäller

panträtt och

annan förmånsrätt. Mot denna bakgrund finns anledning att överväga om

inte

regler motsvarande de som finns i konkurslagen och ackordslagen bör

införas i

skuldsaneringslagen.

29 §

I 29 § tredje stycket föreslås att tingsrätten, när den bifaller ett

överklagande, som regel skall återförvisa ärendet till

kronofogdemyndigheten och

att ett sådant återförvisningsbeslut inte får överklagas.

 De ärenden om skuldsanering som kan komma under tingsrättens

prövning är av

vitt skilda slag. Till att börja med kan gäldenären överklaga ett

beslut av

kronofogdemyndigheten om att avvisa eller avslå en ansökan om

skuldsanering. Han

kan också överklaga ett beslut om att avskriva ett

skuldsaneringsärende från

vidare handläggning. Borgenärerna å andra sidan kan överklaga

kronofogdemyndig-

hetens beslut om att inleda eller fastställa en skuldsanering. I

samtliga dessa

fall kan det vara av vikt till ledning av rättstillämpningen att

talan prövas av

hovrätt.

 Den ordning som föreslås i 29 § tredje stycket blockerar

möjligheterna till

prejudikatbildning. Det är att beklaga med hänsyn till att det är

fråga om en ny

lagstiftning som kan få betydelsefulla verkningar både för enskilda

och för

institutioner som sysslar med låneverksamhet. Lagrådet föreslår

därför, efter

mönster av bestämmelserna i 54 kap. 2 a § rättegångsbalken, att

tingsrätten får

tillåta att återförvisningsbeslut i skuldsaneringsärende överklagas,

om det

föreligger särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges

enligt 31 §

första stycket. Bestämmelserna bör placeras i en särskild paragraf.

 I detta sammanhang skall påpekas att det endast undantagsvis blir

aktuellt med

återförvisning om det är borgenären som har överklagat. Fråga om

återförvisning

kan då bara komma upp när en borgenär för talan mot ett beslut att

fastställa en

skuldsanering och tingsrätten finner att kronofogdemyndighetens

utredning i

ärendet behöver kompletteras. Att återförvisning då kan ske följer av

allmänna

regler. Däremot blir det som regel aktuellt att återförvisa ärendet

till

kronofogdemyndigheten när gäldenären har överklagat myndighetens

beslut att

avvisa eller avslå hans ansökan eller avskriva ärende om

skuldsanering. Det bör

framgå av lagtexten.

30 §

I förevarande paragraf i det remitterade förslaget ges vissa

fullföljdsregler

beträffande tingsrätts beslut i ärende om skuldsanering. De

föreslagna reglerna

följer emellertid redan av lagen (1946:807) om domstolsärenden, som

enligt 22 §

andra stycket skall tillämpas vid handläggningen i tingsrätt av

ärenden om

skuldsanering. Lagrådet föreslår därför att förevarande paragraf

utgår.

 Lagrådsförslagets 30 § innehåller motsvarigheten till 29 § tredje

stycket i

remissförslaget.

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

Lagrådet ifrågasätter om inte andra stycket i 11 kap. 3 och 4 §§ bör

ändras på

motsvarande sätt som andra stycket i 11 kap. 1 §.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

 301

Bilaga till

Lagrådets protokoll 1994-01-25

Förslag till

SKULDSANERINGSLAG

Allmänna bestämmelser

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

3 §

Vid skuldsanering enligt denna lag behöver hänsyn inte tas till

föreskrifter om

eftergift eller nedsättning i annan författning.

 En borgenär får utan hinder av föreskrifter i någon annan

författning godta ett

förslag om skuldsanering enligt denna lag.

Allmänna villkor för skuldsanering

4 §

Skuldsanering får beviljas en gäldenär med hemvist i Sverige som är

fysisk

person och inte är näringsidkare, om

1. han är på obestånd och så skuldsatt att han inte kan antas ha

förmåga att

betala sina skulder inom överskådlig tid och

2. det inte med hänsyn till hans personliga och ekonomiska

förhållanden eller

andra omständigheter är oskäligt att skuldsanering beviljas honom.

 Den som är folkbokförd i Sverige skall vid tillämpningen av första

stycket

anses ha hemvist i Sverige.

 Vid tillämpningen av första stycket 2 skall särskilt beaktas

skuldernas ålder,

omständigheterna vid deras tillkomst, de ansträngningar gäldenären

har gjort för

att fullgöra sina förpliktelser och att på egen hand nå en uppgörelse

med sina

borgenärer samt det sätt på vilket gäldenären har medverkat under

handläggningen

av ärendet om skuldsanering.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Skulderna

6 §

En skuldsanering omfattar, om inte annat föreskrivs i denna lag, alla

fordringar

på pengar mot gäldenären som har uppkommit före den dag då beslut

meddelas

enligt 13 § andra stycket att inleda skuldsanering. Skuldsanering

medför att

rätten till ränta på en sådan fordran bortfaller för tiden efter

nämnda dag.

Skuldsaneringen får dock inskränkas till att avse de fordringar som

har

uppkommit före viss tidigare dag, om det är skäligt med hänsyn till

omständigheterna vid skuldernas uppkomst eller andra särskilda

omständigheter.

 Vid skuldsaneringen får bestämmas att en fordran som avses i första

stycket och

som är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställd eller

inte är

förfallen till betalning, inte skall omfattas av skuldsaneringen. I

fråga om en

sådan fordran får borgenären utan hinder av föreskrifter i annan

författning

bevilja anstånd med betalningen under den tid betalningsplanen enligt

8 § löper.

 En skuldsanering omfattar inte

1. en fordran på underhåll enligt äktenskapsbalken eller

föräldrabalken,

2. en fordran för vilken borgenären har panträtt eller annan

förmånsrätt enligt

6 eller 7 § förmånsrättslagen (1970:979) eller retentionsrätt, till

den del

säkerheten förslår till betalning av fordran,

3. en fordran för vilken borgenären, innan beslut om att inleda

skuldsanering

har meddelats, har fått förmånsrätt enligt 8 § förmånsrättslagen,

såvitt avser

egendom som har tagits i anpråk vid verkställigheten,

4. en fordran som inte är förfallen till betalning och som är

beroende av att

borgenären tillhandahåller en motprestation eller

5. en fordran som är tvistig.

 Bestämmelsen i tredje stycket 1 gäller inte en försäkringskassas

fordran enligt

15 § lagen (1964:143) om bidragsförskott eller 12 § lagen (1984:1095)

om

förlängt bidragsförskott för studerande.

Innehållet i en skuldsanering

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

8 §

Vid en skuldsanering skall bestämmas

1. vilka fordringar som enligt 6 § skall omfattas av skuldsaneringen

och vad som

enligt 7 § skall gälla för dem,

2. vilket belopp som skall fördelas mellan borgenärerna,

3. en betalningsplan som visar när och hur kvarstående belopp av

varje borgenärs

fordran skall betalas.

 Belopp som avses i första stycket 2 skall bestämmas så att

skuldsaneringen tar

i anspråk gäldenärens samtliga tillgångar och inkomster efter avdrag

för vad som

skall förbehållas gäldenären för hans och hans familjs försörjning.

Därvid skall

bestämmelserna i 15 kap. 6 a § utsökningsbalken om förbehållsbelopp

vara

vägledande. Vid skuldsaneringen får bestämmas att förbehåll även

skall göras för

betalning av en fordran som enligt 6 § tredje stycket eller beslut

som fattas

med stöd av 6 § andra stycket inte omfattas av skuldsaneringen.

 Av fördelningen enligt första stycket 2 skall framgå hur stor

procentandel av

fordringarnas belopp som skall kvarstå.

 Den betalningsplan som skall bestämmas enligt första stycket 3 skall

löpa under

fem år, om det inte finns särskilda skäl att bestämma en längre eller

kortare

tid.

Ansökan om skuldsanering

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

10 §

Ansökan skall innehålla

1. uppgifter om gäldenären i de hänseenden som anges i 33 kap. 1 §

första

stycket rättegångsbalken samt uppgift som visar att han har hemvist i

Sverige,

2. en förteckning över gäldenärens tillgångar och skulder med uppgift

om varje

borgenärs namn, person- eller organisationsnummer, postadress och

telefon,

3. uppgift om gäldenärens inkomster och utgifter,

4. uppgift om förhållanden som avses i 4 § tredje stycket,

5. de uppgifter om gäldenärens och hans familjs personliga och

ekonomiska

förhållanden som i övrigt är av betydelse för prövning av frågan om

skuldsanering skall inledas.

 Uppgifterna enligt första stycket skall lämnas av gäldenären på

heder och

samvete.

Bristfällig ansökan

11 §

Om en ansökan är bristfällig, skall kronofogdemyndigheten förelägga

gäldenären

att avhjälpa bristen. Av föreläggandet skall framgå att ansökan kan

avvisas om

föreläggandet inte följs. Föreläggandet behöver inte delges.

 Kronofogdemyndigheten skall avvisa en ansökan om skuldsanering, om

den är så

bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i sak och

gäldenären

inte har följt ett föreläggande att avhjälpa bristen.

Avslag hos kronofogdemyndigheten

12 §

Om det av ansökan om skuldsanering eller annan tillgänglig utredning

framgår att

gäldenären inte uppfyller villkoren enligt 4 § eller inte kan

beviljas

skuldsanering på grund av 5 §, skall kronofogdemyndigheten avslå

ansökan.

 Om det, sedan beslut har fattats enligt 13 § andra stycket om att

inleda

skuldsanering, framkommer att förutsättningarna för skuldsanering

enligt denna

lag inte är uppfyllda skall kronofogdemyndigheten avslå ansökan.

Ansökan får

också avslås, om gäldenären inte inställer sig personligen vid ett

sammanträde

eller om han i övrigt inte medverkar vid ärendets handläggning.

Inledande av skuldsanering

13 §

Kronofogdemyndigheten skall i den utsträckning det behövs inhämta

upplysningar

om gäldenärens personliga och ekonomiska förhållanden från andra

myndigheter.

Kronofogdemyndigheten får också om det finns särskilda skäl hålla

sammanträde

som avses i 16 § för att avgöra om skuldsanering skall inledas.

 Om kronofogdemyndigheten inte enligt 11 § avvisar eller enligt 12 §

första

stycket avslår en ansökan om skuldsanering, skall myndigheten snarast

besluta

att skuldsanering skall inledas.

14 §

När beslut har meddelats om att inleda skuldsanering skall

kronofogdemyndigheten

genast genom en kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar uppmana var

och en som

har en fordran mot gäldenären att skriftligen anmäla sin fordran till

kronofogdemyndigheten senast en månad från dagen för kungörelsens

införande. Om

särskilda skäl föreligger, kan kronofogdemyndigheten införa

kungörelsen även i

en eller flera ortstidningar. Kronofogdemyndigheten kan också

förlänga fristen

till två månader om det finns särskilda skäl.

Utredningen hos kronofogdemyndigheten

15 §

Har skuldsanering inletts skall kronofogdemyndigheten se till att

ärendet blir

så utrett som dess beskaffenhet kräver.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Frivillig skuldsanering

 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

19 §

Förslaget om skuldsanering skall tillställas samtliga kända

borgenärer vilkas

fordringar omfattas av skuldsaneringen med föreläggande för dem att

yttra sig

över förslaget inom viss tid. I föreläggandet skall anges att

uteblivet yttrande

inte hindrar ett beslut om frivillig skuldsanering enligt förslaget.

Föreläggandet skall delges borgenärerna. Om en fordran som anmälts

enligt 14 §

inte omfattas av skuldsaneringen skall borgenären underrättas om

detta.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Överlämnande till domstol

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

21 §

Har någon borgenär motsatt sig förslaget skall kronofogdemyndigheten,

om ansökan

inte skall avslås enligt 12 § andra stycket, överlämna ärendet till

tingsrätten

i den ort där gäldenären är bosatt för vidare handläggning där. Om

gäldenären

inte är bosatt i Sverige skall ärendet överlämnas till Stockholms

tingsrätt.

 Om en tingsrätt då den tar emot ett ärende om skuldsanering finner

att den inte

är behörig skall rätten överlämna ärendet till en tingsrätt som är

behörig.

Tingsrättens beslut om överlämnande får inte överklagas.

Tvingande skuldsanering

22 §

Rätten får besluta om skuldsanering utan hinder av att någon borgenär

motsatt

sig att gäldenären helt eller delvis befrias från ansvar för

betalningen av

borgenärens fordran.

 Om inte annat följer av denna lag gäller för handläggningen lagen

(1946:807) om

handläggning av domstolsärenden. En tingsrätt skall vid

handläggningen alltid

bestå av en lagfaren domare.

 Tingsrätten skall kalla gäldenären och samtliga borgenärer till ett

sammanträde

vid vilket frågan om tvingande skuldsanering skall prövas. Kallelsen

skall

delges de kända borgenärerna. Kallelsen skall sändas till gäldenären

under den

adress han senast uppgivit i ärendet. Gäldenären behöver inte delges.

Till

sammanträdet får också företrädare för socialnämnden eller annan

kallas. Om

någon som har kallats till sammanträdet uteblir, utgör det inte

hinder för att

avgöra ärendet. Kallelsen skall innehålla en erinran om detta.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

24 §

Om rätten beslutar om skuldsanering, skall beslutet innehålla de

uppgifter som

anges i 8 §.

 Ett beslut enligt första stycket skall genast kungöras i Post- och

Inrikes

Tidningar.

Förbud mot exekutiva åtgärder

25 §

Efter kronofogdemyndighetens beslut om att inleda skuldsanering får

utmätning

eller införsel för fordringar som uppkommit dessförinnan och ränta på

sådana

fordringar inte äga rum, innan frågan om skuldsanering är avgjord, om

inte,

efter överlämnande eller överklagande, rätten på begäran av en

borgenär

bestämmer annat. Om utmätning eller införsel ändå sker är åtgärden

utan verkan.

 Första stycket gäller inte fordringar, som enligt 6 § tredje

stycket inte

omfattas av skuldsaneringen.

 Vad som sägs i denna paragraf tillämpas även i fråga om beslut om

betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut.

Verkan av skuldsanering

26 §

En skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för betalningen av de

skulder

som omfattas av skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts

ned. Genom

skuldsaneringen befrias gäldenären från ansvar för betalningen av

fordringar som

inte är kända i ärendet, om inte fordringarna är sådana som avses i 6

§ tredje

stycket.

 Skuldsaneringen inverkar inte på den rätt en borgenär har mot en

borgensman

eller annan som förutom gäldenären svarar för fordringen.

Omprövning av skuldsanering

27 §

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering

kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som avses i

5, ändra

beslutet om

1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer

eller i

hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på

skuldsaneringsfrågans

avgörande.

2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under

ärendets

handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för

borgenären,

3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets

beslut i fråga

om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller

underlåtit att lämna

uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften

eller

underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte

fattats,

4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är

ringa

eller

5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter

skuldsaneringen.

 I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år

från dagen

för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid

gäller i stället

den tiden.

 Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de

borgenärer som

avses i 19 § höras. I övrigt tillämpas lagen (1946:807) om

handläggning av

domstolsärenden.

 Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan

säkerhet som

tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första

stycket 3

ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känna till de i

27 §

första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att

gäldenären

åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Överklagande

29 §

Kronofogdemyndighetens beslut att avvisa eller avslå en ansökan om

skuldsanering, inleda skuldsanering eller fastställa en skuldsanering

överklagas

till den tingsrätt som avses i 21 §. Detsamma gäller

kronofogdemyndighetens

beslut att avskriva ett skuldsaneringsärende från vidare

handläggning.

Skrivelsen med överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten

inom tre

veckor från dagen för beslutet.

 Ett beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till tingsrätt

får inte

överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan om

skuldsanering

förklaras vilande.

30 §

Om tingsrätten bifaller ett överklagande av gäldenären, skall den

återförvisa

ärendet till kronofogdemyndigheten eller, om kronofogdemyndigheten

avslagit

gäldenärens ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket, besluta om

tvingande

skuldsanering.

 Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till

kronofogdemyndigheten

får inte överklagas. Tingsrätten får dock tillåta att beslutet

överklagas till

hovrätten, om det föreligger särskilda skäl för en prövning om

tillstånd skall

ges enligt 31 § första stycket.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Övriga bestämmelser

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

37 §

Socialnämnder och andra myndigheter skall till kronofogdemyndighet

eller domstol

som handlägger ett ärende om skuldsanering enligt denna lag på

begäran överlämna

sådana uppgifter om gäldenärens personliga och ekonomiska

förhållanden som

behövs för prövning av ärendet.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 302

INNEHÅLL

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 4

1 1nledning 32

2 Bakgrund 33

 2.1 Allmänt om privatpersoners skuldsituation33

 2.2 Skuldsaneringsfrågans tidigare behandling m.m.36

 2.3 Riksdagens tillkännagivande 39

 2.4 Ekonomisk rådgivning och frivillig skuldsaneringsverk-

 samhet 41

3 Utländska förhållanden 44

 3.1 Allmänt 44

 3.2 Danmark 46

 3.3 Finland 54

 3.4 Norge 61

4 Allmänna överväganden 71

 4.1 Huvuddragen i ett skuldsaneringsförfarande71

 4.2 Förfarandets tre steg- handläggande myndigheter79

 4.3 Allmänna villkor för skuldsanering 87

 4.3.1 Gäldenärskretsen 87

 4.3.2 Ett kvalificerat insolvensrekvisit91

 4.3.3 En allmän skälighetsbedömning 94

 4.4 Den rättsliga innebörden av skuldsanering103

 4.5 Den praktiska innebörden av skuldsanering107

 4.5.1 Betalningsplanen 107

 4.5.2 Gäldenärens förbehållsbelopp 110

 4.6 Skulderna 115

 4.6.1 Huvudregeln om tidpunkten för en

 fordrans uppkomst som det avgörande kriteriet115

 4.6.2 Skatter och avgifter m.m. 116

 4.6.3 Statliga studielån 119

 4.6.4 Familjerättsliga underhållsbidrag123

 4.6.5 Fordringar förenade med panträtt m.m..126

 4.6.6 Fordringar förenade med borgen som

 säkerhet m.m. 132

 4.6.7 Ömsesidiga fordringsförhållanden134

 4.6.8 Villkorade fordringar m.m. 136

 4.6.9 "Småfordringar" och borgenärs med-

 givande 141

 4.6.10 Tvistiga fordringar 142

 4.7 Förfarandet 145

 4.7.1 Ansökan 145

 4.7.2 Inledande av skuldsanering 148

 4.7.3 Allmänt om förfarandet 153

 4.7.4 Närmare om kronofogdemyndighetens

 och tingsrättens handläggning 155

 4.7.5 Sekretessfrågor 163

 4.7.6 Frågor om överklagande, forum och tings-

 rätts sammansättning 165

 4.7.7 Omprövning av ett beslut om skuldsa-

 nering................................170

 4.8 Förhållandet till annan lagstiftning 173

 4.8.1 Förhållandet till konkurs och ackord173

 4.8.2 Vissa frågor om förhållandet till annan

 lagstiftning i övrigt 175

5 Reformens genomförande 180

6 Ekonomiska konsekvenser 181

 6.1 Inledning 181

 6.2 Kostnader för staten 184

 6.3 Samhällsekonomiska vinster 189

7 Ikraftträdande m.m. 191

8 Upprättade lagförslag 191

9 Specialmotivering 192

 9.1 Förslaget till skuldsaneringslag 192

 9.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken240

 9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77)

 om försäkringsavtal 240

 9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:81) om

 skuldebrev 241

 9.5 Förslaget till lag om ändring i ackordslagen (1970:847)241

 9.6 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen

 (1972:429)................................241

 9.7 Förslaget till lag om ändring i kreditupplys-

 ningslagen (1973:1173) 242

 9.8 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 242

 9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:188)

 om preskription av skattefordringar m.m. 242

 9.10 Förslaget till lag om ändring i utsökningsre-

 gisterlagen (1986:617) 243

 9.11 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen

 (1987:672) 243

 9.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:892)

 om ackord rörande statliga fordringar m.m.244

 9.13 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:1539) om avdrag för underskott av närings-

 verksamhet 245

10 Hemställan 245

11 Beslut 245

Bilagor

1 Insolvensutredningens lagförslag 246

2 Förteckning över de remissinstanser som har

 yttrat sig över utredningens lagförslag271

3 Lagrådsremissens lagförslag 273

4 Lagrådets yttrande 301

 317