Regeringens skrivelse

1997/98:89

Mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik

Skr.

1997/98:89

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lena Hjelm-Wallén

 (Utrikesdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I denna skrivelse redovisas i ett framåtblickande perspektiv de mänskliga

rättigheternas roll i regeringens utrikespolitik som helhet.

Främjandet av de mänskliga rättigheterna är en prioritet inom svensk

politik. Regeringen avser att ytterligare stärka detta arbete så att det blir

en integrerad dimension av utrikespolitiken som helhet.

Detta är första gången en samlad presentation görs av regeringens

politik för mänskliga rättigheter. Skrivelsen innehåller därför såväl en

bred redovisning av dagens politik som nya ambitioner. Skrivelsen visar

att Sveriges principiella ståndpunkter om de mänskliga rättigheterna

ligger fast på traditionell grund. Samtidigt kommer regeringen att ägna

större uppmärksamhet än hittills åt genomförandet av de ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheterna.

Innehållsförteckning

1 Inledning 8

2 Sammanfattning 9

3 Principerna för politiken för mänskliga rättigheter: rättigheterna är

universella och gäller varje människa 12

3.1 En väsentlig dimension av utrikespolitiken 12

3.2 Legitimt att lägga sig i 13

3.3 De mänskliga rättigheterna är universella 13

3.4 Rättigheterna gäller individer och är regeringars ansvar 14

3.5 Rättigheternas karaktär: frihet, skydd och tillfredsställande

standard 15

3.6 Rättigheterna är odelbara ekonomiska och sociala rättigheter

skall ges ökad vikt 16

3.7 Ingen får diskrimineras 17

3.8 Flyktingkonventionen ett skyddsnät 18

3.9 Terroristdåd skall fördömas 18

3.10 Rättigheter och utveckling 19

4 Inriktning av politiken för mänskliga rättigheter: konsekvens och

strävan efter resultat 21

4.1 Mål 21

4.2 Sverige använder flera kanaler i arbetet för de mänskliga

rättigheterna 23

4.3 Främja, förebygga och reagera verktyg för påverkan 24

4.4 Effektiva metoder att påverka andra länder 25

4.5 Utvecklingssamarbete för mänskliga rättigheter 27

4.6 Enskilda organisationer viktiga för de mänskliga rättigheterna 28

4.7 Näringslivet har en roll 29

4.8 Hållningen skall vara konsekvent 30

4.9 Arbetet för de mänskliga rättigheterna skall bygga på kunskap 31

4.10 Sverige samarbetar med internationella organ som övervakar

efterlevnaden 32

5 Sverige verkar för alla människors möjligheter att åtnjuta de mänskliga

rättigheterna 34

5.1 Alla människor är lika i värde och rättigheter 34

5.2 Kvinnors rättigheter 34

5.3 Barnets rättigheter 36

5.4 Rättigheter för personer som tillhör urbefolkningar och

nationella eller etniska, språkliga och religiösa minoriteter 38

6 Sverige verkar för ett totalt avskaffande av de grövsta formerna av

övergrepp och de svåraste kränkningarna av människors rättigheter 40

6.1 Den grundläggande rätten till liv 40

6.2 Sverige verkar särskilt för ett globalt avskaffande av

dödsstraffet 41

6.3 Sverige verkar mot utomrättsliga avrättningar, godtyckliga

frihetsberövanden och tvångsmässiga försvinnanden 42

6.4 Sverige verkar mot tortyr och annan grym, omänsklig eller

förnedrande behandling eller bestraffning 43

7 Sverige verkar för införandet och upprätthållandet av ett fungerande

rättssystem med rättsliga garantier 44

7.1 Utan ett fungerande rättssystem finns inga fungerande

rättigheter 44

7.2 Sverige verkar särskilt mot den utbredda förekomsten av

strafflöshet (impunity) 45

8 Sverige verkar för rättigheter som främjar demokratin 46

9 Sverige verkar för att ökad uppmärksamhet ges åt de ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheterna: arbete, utbildning, hälsa och en

tillfredsställande levnadsstandard 47

9.1 Alla mänskliga rättigheter är viktiga 47

9.2 Varför ett rättighetsperspektiv på välfärdsfrågor? 48

9.3 Vilka är de ekonomiska och sociala rättigheterna? 49

9.4 Statens ansvar och förpliktelser 50

9.5 FN:s kommitté för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter

 52

9.6 Internationella arbetsorganisationens rättighetsarbete 52

9.7 Den europeiska sociala stadgan 53

10 Sverige verkar för att de mänskliga rättigheternas roll och skydd före,

under och efter interna väpnade konflikter förstärks 55

10.1 Om dagens väpnade konflikter 55

10.2 De mänskliga rättigheterna utgör ett avgörande element i

konfliktförebyggande verksamhet 56

10.3 Det folkrättsliga skyddet i interna väpnade konflikter 58

10.4 Sverige verkar för ökat skydd för konfliktutsatt befolkning 59

10.5 Sverige verkar särskilt för ett heltäckande, grundläggande

skydd i form av allmänna humanitära grundregler

(standards of humanity) 60

10.6 De mänskliga rättigheternas roll i fredsprocessen och i

fredsbevarande operationer 61

10.7 Dilemman i fredsarbetet: försoning eller upprättelse? 62

11 FN och de mänskliga rättigheterna: Integration och effektivisering 63

11.1 Wienkonferensen bekräftar principerna 63

11.2 Världskonferenserna markerade betydelsen av barns och

kvinnors rättigheter 64

11.3 Rättigheterna är centrala i generalsekreterarens reformprogram 65

11.4 Säkerhetsrådet mänskliga rättigheter för internationell fred

och säkerhet 66

11.5 Generalförsamlingen och ECOSOC arbetet samordnas 67

11.6 Kommissionen för de mänskliga rättigheterna betoning på

efterlevnaden 67

11.7 Underkommissionen rollen oklar 69

11.8 Rapportörer, arbetsgrupper och särskilda representanter nya

länder och teman 69

11.9 Konventionerna ökad anslutning 70

11.10 Konventionssystemets problem 71

11.11 Högkommissarien och hennes kontor resursbrist 72

11.12 Tekniskt bistånd och rådgivande tjänster 73

11.13 Särskilda frågor i FN-arbetet för mänskliga rättigheter 74

12 Samarbetsformerna för främjandet av de mänskliga rättigheterna i

Europa 76

12.1 Inledning 76

12.2 Arbetet för mänskliga rättigheter inom och genom Europeiska

unionen 76

12.3 Europarådets arbete för mänskliga rättigheter 78

12.4 Europadomstolens praxis utvecklas ständigt 79

12.5 Behovet av nya konventionsrättigheter kan ifrågasättas 79

12.6 Nya övervakningsmekanismer 80

12.7 OSSE: Respekten för mänskliga rättigheter är en förutsättning

för säkerhet och fred 81

12.8 OSSE:s Högkommissarie för nationella minoriteter 82

12.9 Sverige verkar för att dynamiken inom OSSE:s mänskliga

dimension upprätthålls 82

12.10 Östersjöstaternas råd 83

12.11 Bättre samordning för ökad effektivitet 84

12.12 Särskilda frågor i arbetet för de mänskliga rättigheterna i

Europa 85

13 Slutord 87

Bilaga 1 Allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna 89

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 94

FÖRKORTNINGAR

DPA Avdelningen för politiska frågor inom FN-

sekretariatet

 (Department of Political Affairs)

DPKO Avdelningen för fredsbevarande operationer

inom FN-sekretariatet

 (Department of Peace-Keeping Operations)

ECOSOC Ekonomiska och sociala rådet

 (Economic and Social Council)

EU Europeiska unionen

 (European Union)

FAO FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation

 (Food and Agricultural Organisation)

FN Förenta Nationerna

 (United Nations)

International IDEA Internationella institutet för demokrati och

fria val

(International Institute for Democracy and

Electoral Assistance)

ILO Internationella arbetsorganisationen

 (International Labour Organization)

OAS Amerikanska samarbetsorganisationen

 (Organization of American States)

OAU Afrikanska enhetsorganisationen

 (Organization of African Unity)

ODIHR Kontoret för demokratiska institutioner och

 mänskliga rättigheter

 (Office for Democratic Institutions and

 Human Rights)

OSSE Organisationen för säkerhet och samarbete i

 Europa

 (Organization for Security and Co-operation

 in Europe, OSCE)

UNDP FN:s utvecklingsprogram

 (United Nations Development Programme)

UNESCO FN:s organisation för undervisning,

 vetenskap och kultur

 (United Nations Educational, Scientific and

 Cultural Organization)

UNHCR FN:s flyktingkommissarie

 (Office of the United Nations High

 Commissioner for Refugees)

UNICEF FN:s barnfond

 (United Nations Children''''s Fund)

UNIFEM FN:s utvecklingsfond för kvinnor

 (United Nations Development Fund for

 Women)

WHO Världshälsoorganisationen

 (World Health Organization)

WTO Världshandelsorganisationen

 (World Trade Organization)

DE STÖRRE INSTRUMENTEN OM DE MÄNSKLIGA RÄTTIG-

HETERNA

FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, 1948

Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig-

heterna och de grundläggande friheterna, 1950

Konventionen angående flyktingars rättsliga ställning, 1951

Den europeiska sociala stadgan, 1961, reviderad 1996

Internationella konventionen om avskaffande av alla former av

rasdiskriminering, 1965

Konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, 1966

Konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, 1966

Den amerikanska konventionen om mänskliga rättigheter, 1969

Konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor,

1979

Den afrikanska stadgan om mänskliga och folkens rättigheter, 1981

Konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande

behandling eller bestraffning, 1984

Konventionen om barnets rättigheter, 1989

Den internationella konventionen om skydd för alla migrerande arbetare

och deras familjemedlemmar antogs av FN:s generalförsamling 1990.

Konventionen har ratificerats av åtta länder och därför ännu ej trätt i

kraft.

1 Inledning

Den 10 december 1948 antog Förenta Nationernas (FN) generalför-

samling den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Den

är ett av FN:s viktigaste aktstycken, vars giltighet består och betydelse

blott ökat med åren. Den utgör grunden för dagens omfattande globala

och regionala nätverk för att skydda människans rättigheter.

Samtidigt med högtidlighållandet av 50-årsminnet föreläggs riksdagen

genom denna skrivelse en samlad presentation av regeringens policy för

mänskliga rättigheter inom svensk utrikespolitik som helhet. Den visar

att främjandet av de mänskliga rättigheterna är en prioritet inom svensk

politik och skall påverka bistånds-, migrations-, säkerhets-, handels- och

övrig utrikespolitik.

Engagemanget för de mänskliga rättigheterna ligger i vårt lands

intresse och speglar dessutom våra förhoppningar om en värld där

människor kan leva fria, utan fruktan och nöd. Skälen för att betona

denna del av utrikespolitiken är flera:

Som medlem av FN har Sverige enligt FN-stadgans artikel 55 och 56

förbundit sig att vidta åtgärder i samarbete med organisationen för att

främja allmän aktning och respekt för mänskliga rättigheter och

grundläggande friheter för alla, utan åtskillnad med avseende på ras, kön,

språk eller religion. FN-stadgan ger oss härvidlag både en rätt och en

förpliktelse att agera.

Ett anknytande skäl är den vikt Sverige sedan gammalt fäster vid att

alla stater respekterar folkrätten. Att folkrätten i sin helhet upprätthålls är

särskilt viktigt för små och medelstora stater. De mänskliga rättigheterna

är en del av folkrätten.

Ytterligare ett skäl är att förtryck och kränkningar av individens

rättigheter ofta, vilket inte minst det senaste årtiondets händelser har

visat, leder till instabilitet och väpnad konflikt såväl inom länder som

mellan länder och i förlängningen kan få konsekvenser för internationell

fred och säkerhet. Vår strävan att främja respekten för de mänskliga

rättigheterna har med andra ord också en säkerhetspolitisk bevekelse-

grund.

 Sist men inte minst är denna strävan ett uttryck för medmänsklig

solidaritet. Detta avspeglas också i utvecklingssamarbetets dagordning

och mål. Normerna för de mänskliga rättigheterna handlar om individens

grundläggande behov; de syftar till att garantera friheter, skydda den

enskildes integritet och tillgodose andra grundläggande behov för ett

drägligt liv för alla, kvinnor som män. Förtryckta människor har just

därför att de är förtryckta sällan möjlighet att själva hävda sina

intressen. För dem är det viktigt att det finns internationella

överenskommelser om mänskliga rättigheter och aktörer som är beredda

att försvara deras rättigheter. Även av det skälet är det ett egenintresse

för varje folk att verka för de mänskliga rättigheterna.

Detta är första gången en samlad presentation görs av regeringens politik

för mänskliga rättigheter, och skrivelsen redogör därför för såväl

existerande som nya ambitioner. Samtidigt som strävan måste vara att

snarast uppnå förbättringar i respekten för de mänskliga rättigheterna är

politiken i huvudsak långsiktig. Snabba förändringar är dessvärre sällan

att räkna med, ett mer realistiskt perspektiv är 10 till 15 år. Skrivelsen

visar att Sveriges principiella ståndpunkter om de mänskliga rättigheterna

ligger fast. Samtidigt kommer regeringen att ägna större uppmärksamhet

än hittills åt genomförandet av de ekonomiska, sociala och kulturella

rättigheterna. De mänskliga rättigheterna syftar till att alla människor

skall omfattas av ett liv i värdighet. Detta kan enbart ske om människan

och hennes liv betraktas utifrån en helhetssyn där samtliga rättigheter

beaktas.

Sverige bedriver sedan länge en aktiv politik för att främja respekten

för de mänskliga rättigheterna. Regeringen avser att ytterligare stärka

detta arbete. Arbetet för de mänskliga rättigheterna kommer därför att bli

en integrerad dimension av utrikespolitiken som helhet. Politiken skall

vara effektiv och resultatinriktad. Alla delar av utrikesförvaltningen,

inklusive utlandsmyndigheterna, har en roll i denna strävan. För att

politiken skall bli effektiv krävs god planering och samordning inom

Regeringskansliet.

Denna skrivelse visar de stora dragen i regeringens politik för de

mänskliga rättigheterna, och redovisar därför inte politiken i förhållande

till enskilda länder. Strategier för påverkan och samarbete kommer att

utarbetas inom utrikesförvaltningen med denna skrivelse som grund.

Under våren 1998 förelägger regeringen riksdagen flera nära samman-

hängande skrivelser och en proposition om utrikespolitiken och utveck-

lingssamarbetet. Dessa utgör, tillsammans med den redan framlagda

skrivelsen "De fattigas rätt vårt gemensamma ansvar. Fattigdoms-

bekämpning i Sveriges utvecklingssamarbete" (Skr 1996/97:169), en

grund för väsentliga delar av vår utrikespolitik och vårt samarbete med

andra länder under de första åren av det kommande seklet.

2 Sammanfattning

Svensk utrikespolitik skall främja respekten för de mänskliga rättig-

heterna. Denna ambition skall prägla hela utrikespolitiken och dess olika

delar, såväl bilateralt som multilateralt agerande. Regeringen strävar efter

att bedriva en politik för de mänskliga rättigheterna som är konsekvent

och resultatinriktad.

Målet för arbetet med de mänskliga rättigheterna i svensk

utrikespolitik är att bidra till att människor också i andra länder får del av

i folkrätten garanterade friheter, skydd mot övergrepp och en dräglig

levnadsstandard.

Följande delmål har identifierats:

 Regeringar skall påverkas att respektera de mänskliga rättigheterna.

 De mänskliga rättigheterna skall genomsyra arbetet i de globala och

regionala organisationerna.

 De internationella normerna för de mänskliga rättigheterna skall ges

djupare förankring och vidare spridning.

 Mekanismerna för att säkerställa respekten för de överenskomna

normerna skall göras effektivare.

I detta arbete verkar Sverige för:

 alla människors lika möjligheter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna.

Barnets rättigheter, kvinnans rättigheter samt rättigheterna för per-

soner som tillhör urbefolkningar och nationella eller etniska

minoriteter måste särskilt beaktas för att lika förutsättningar skall

föreligga

 rätten till liv, ett totalt avskaffande av dödsstraffet, effektiva åtgärder

mot alla former av utomrättsliga avrättningar samt kraftfulla åtgärder

för att hindra tvångsmässiga försvinnanden

 ett totalt avskaffande av alla former av tortyr eller annan grym,

omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning

 insatser för att införa och upprätthålla ett rättssystem med rättsliga

garantier, och göra slut på det utbredda bruket av strafflöshet

(impunity) för den som begått övergrepp eller andra brott

 rättigheter som främjar demokratin, särskilt tanke- och yttrandefrihet,

föreningsfrihet och allmän rösträtt

 utökad internationell övervakning av de ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheterna, inbegripet rätten till arbete, utbildning, hälsa

och en tillfredsställande levnadsstandard

De mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan statsmakten och

de enskilda människorna under dess jurisdiktion. Rättigheterna beskriver

statens ansvar gentemot den enskilda människan, såväl när det gäller att

respektera individens friheter som att skydda individen mot kränkningar

och att tillgodose individens grundläggande materiella behov utan

diskriminering.

Rättigheterna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättig-

heterna från 1948 är universella. Detta är en viktig princip. De gäller alla

människor, utan åtskillnad. Rättigheterna är universella också i den

meningen att de gäller över hela världen, oavsett land, kultur eller

specifik situation.

En annan viktig princip är att rättigheterna är en internationell

angelägenhet. Det är legitimt att framföra åsikter om hur de respekteras i

andra länder.

Det finns starka samband mellan mänskliga rättigheter och demokrati.

De två begreppen är inte identiska och bör inte blandas samman, men det

är uppenbart att en fördjupad och långsiktigt hållbar demokrati förutsätter

att de mänskliga rättigheterna respekteras. Enligt regeringens uppfattning

är det avgörande för utvecklingen av en demokratisk kultur att de

mänskliga rättigheterna respekteras.

De ekonomiska och sociala rättigheterna kommer att tillmätas en ökad

vikt i svensk utrikespolitik som helhet. De ekonomiska och sociala rättig-

heterna utgör en integrerad del av det samlade paketet av internationellt

överenskomna rättigheter. Det innebär självfallet inte minskad aktivitet

för de medborgerliga och politiska rättigheterna.

En effektiv politik för de mänskliga rättigheterna innehåller såväl

främjande och förebyggande som reaktiva åtgärder. Ofta kan insatser av

olika karaktär och genom olika kanaler kombineras. Det är inte alltid lätt

att avgöra vilken kombination av samarbete och kritik som ger bäst

effekt på kort och lång sikt. En ledstjärna i regeringens arbete för de

mänskliga rättigheterna är vad som bedöms bäst gagna de människor vi

vill hjälpa.

Som metod utgår vi från att regeringar som förbundit sig att efterleva

de internationella normerna menar allvar. När Sverige erbjuder erfaren-

hetsutbyte och biståndssamarbete skall det ske i konstruktiv anda.

Samtidigt måste vi givetvis vara beredda att reagera när en regim

ignorerar sina internationella åtaganden och medvetet kränker sina

invånares rättigheter. När befogat måste öppen och tydlig kritik kunna

tillgripas.

Det svenska utvecklingssamarbetet är ett viktigt verktyg i arbetet för

de mänskliga rättigheterna och kommer väsentligen att utformas i dessa

rättigheters anda och med förståelse för våra motparters förhållanden.

Mänskliga rättigheter skall bli en integrerad och väsentlig dimension

av det svenska utvecklingssamarbetet.

 Många nationella och internationella aktörer deltar i arbetet för att

förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna. Bland dessa spelar

regeringarna en central roll, bilateralt liksom genom och tillsammans

med internationella organisationer. Sveriges arbete för de mänskliga

rättigheterna bedrivs oftast i samarbete med andra länder. Sådant

samarbete sker numera regelmässigt i Europeiska Unionen (EU) inom

ramen för dess gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.

Enskilda organisationer ger betydande bidrag till människorättsarbetet

inom internationella fora, och det arbete som bedrivs av lokala enskilda

organisationer är av stor betydelse för rättighetsutvecklingen i enskilda

länder.

Näringslivet, och främst de multinationella bolagen, visar ett växande

intresse för problem kring de mänskliga rättigheterna, liksom för att

själva reglera sin verksamhet genom uppförandekoder.

 FN:s centrala arbete för de mänskliga rättigheterna behöver avsevärt

förbättras och effektiviseras. Sverige kommer därför att verka aktivt för

att de mänskliga rättigheterna integreras i FN:s samlade verksamhet i

enlighet med generalsekreterarens reformprogram. Sverige stödjer FN:s

Högkommissarie för de mänskliga rättigheterna i hennes viktiga uppdrag.

Sverige verkar för att arbetet med de mänskliga rättigheterna inom FN

i huvudsak inriktas på att övervaka och stödja staters efterlevnad av

existerande normer, snarare än att skapa nya.

Konventionssystemet som helhet måste effektiviseras och ges nöd-

vändiga resurser. Från svensk sida betonas vikten av saklig kompetens

och oberoende hos medlemmarna av de kommittéer som övervakar

konventionernas tillämpning.

Viktiga frågor som Sverige kommer att fortsätta att driva inom FN är

barnets och kvinnans rättigheter, avskaffande av dödsstraff och tortyr,

rättigheter för personer som tillhör minoriteter och urbefolkningar samt

en effektivare övervakning av de ekonomiska och sociala rättigheterna.

Det europeiska arbetet för mänskliga rättigheter står nu inför nya och

stora uppgifter. Främjandet av demokrati och mänskliga rättigheter har

fått en operativ, påtaglig och konkret innebörd i Europa, vilket på sikt

också gagnar den gemensamma europeiska säkerheten. Sverige verkar

för ett ökat samarbete på människorättsområdet mellan EU, Europarådet

och Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE).

Särskilt viktiga frågor i Europa är rättigheterna för personer som tillhör

etniska och nationella minoriteter, de ekonomiska och sociala rättig-

heterna, rättsstatens utveckling samt konfliktförebyggande i vid mening

genom arbete för de mänskliga rättigheterna.

De grövsta övergreppen och de svåraste kränkningarna sker i samband

med interna väpnade konflikter. Brott mot de mänskliga rättigheterna har

en destabiliserande effekt och utgör därmed en konfliktorsak. Sverige

verkar särskilt för ett heltäckande, grundläggande skydd i alla situationer

i form av allmänna humanitära grundregler, liksom för att respekten för

de mänskliga rättigheterna blir en central del i varje fredsprocess och allt

återuppbyggnadsarbete.

Ambitionen att integrera de mänskliga rättigheterna i all svensk

utrikes-, bistånds-, handels-, säkerhets- och migrationspolitik kräver

planering och samordning inom utrikesförvaltningen och hela

Regeringskansliet.

3 Principerna för politiken för mänskliga

rättigheter: rättigheterna är universella och

gäller varje människa

3.1 En väsentlig dimension av utrikespolitiken

Svensk utrikespolitik skall främja respekten för de mänskliga rättig-

heterna. Omsorgen om och försvaret av de mänskliga rättigheterna är en

integrerad och central del av den svenska utrikespolitiken. Den präglar

Sveriges agerande i globala och regionala fora och genomsyrar de

bilaterala kontakterna med andra länder.

Sverige betonar konsekvent betydelsen av att de överenskomna för-

pliktelserna om de mänskliga rättigheterna verkligen respekteras och

fullgörs. Vi verkar i detta syfte för effektiva internationella åtgärder för

att övervaka efterlevnaden och stödja reformer som främjar rättigheterna.

De mänskliga rättigheterna utgör en viktig dimension av Sveriges

direkta kontakter med andra länder, utvecklingssamarbetet inräknat. Att

de mänskliga rättigheterna respekteras och främjas är också en väsentlig

faktor vid säkerhets- och handelspolitiska överväganden.

3.2 Legitimt att lägga sig i

Från svensk sida tar vi avstånd från synen att det skulle vara en

otillbörlig inblandning i andra staters inre angelägenheter att påtala

kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vid 1993 års Världskonferens

om de mänskliga rättigheterna i Wien (Wienkonferensen, se vidare

avsnitt 11.1, sid. 63) bekräftades att främjande och skydd av mänskliga

rättigheter är en legitim angelägenhet för världssamfundet. Den princip

om icke-inblandning som uttrycks i FN-stadgans artikel 2:7 skall inte

tolkas som en begränsning av stadgans tydliga krav på insatser för att

främja de mänskliga rättigheterna. Redan i FN-stadgans första artikel

anges främjandet av de mänskliga rättigheterna som ett av

världsorganisationens ändamål.

Den folkrättsliga utvecklingen har bekräftat att de mänskliga

rättigheterna är en internationell angelägenhet och att det är fullt legitimt

att framföra åsikter om och försöka påverka situationen i olika länder på

detta område. Genom kritiken uttalas samtidigt en öppenhet att diskutera

med den kritiserade. Den internationalisering av de mänskliga rättig-

heterna som ligger i FN-stadgan och dess tillämpning är en avgörande

landvinning i arbetet att främja och skydda dessa rättigheter.

Staterna har frivilligt anslutit sig till de olika konventionerna om

mänskliga rättigheter och har därmed särskilt förpliktat sig att iaktta

dessa konventioners regler. Ett brott mot dem kan givetvis påtalas av

andra stater. Konventionerna har numera en mycket bred anslutning och

det kan hävdas att de, när det gäller ett flertal rättigheter, ger uttryck för

internationell sedvanerätt, dvs. att de är bindande även för stater som

ännu inte ratificerat dem.

3.3 De mänskliga rättigheterna är universella

Rättigheterna i 1948 års Allmänna förklaring om de mänskliga rättig-

heterna är universella. Det är en viktig princip. Rättigheterna gäller alla

människor, utan åtskillnad. De gäller över hela världen, oavsett land,

kultur eller specifik situation. Religionsfriheten skall respekteras i såväl

länder med som utan statsreligion; förbudet mot tortyr gäller såväl i fred

som under väpnade oroligheter; rätten till utbildning är lika angelägen i

fattiga länder som i rika; minoriteters rättigheter är lika viktiga i

heterogena som i homogena samhällen.

Regimer som kränker mänskliga rättigheter har ibland försvarat detta

med att just deras land har särskilda förhållanden som gör det befogat att

åsidosätta de internationella rättighetsreglerna; de har hänvisat till lokala

traditioner, religionens krav eller låg utvecklingsnivå. Det är argument

som måste avvisas. De mänskliga rättigheterna är lika viktiga och

okränkbara oavsett de speciella lokala förhållandena det är själva

poängen med deras universalitet.

FN:s generalsekreterare Kofi Annan tog upp detta i ett anförande i

oktober 1997:

 Mänskliga rättigheter är afrikanska rättigheter. De är också

asiatiska rättigheter; de är europeiska rättigheter; de är amerikanska

rättigheter. De tillhör ingen regering, de är inte begränsade till någon

kontinent, de är grundläggande för mänskligheten själv.

Generalsekreteraren kom tillbaka till detta tema i ett budskap på de

mänskliga rättigheternas dag, den 10 december, 1997:

 Mänskliga rättigheter är inte främmande för någon kultur och de är

inneboende i alla nationer. Tolerans och barmhärtighet har alltid och i

alla kulturer varit idealet för hur länder bör styras och människor bete

sig. I dag kallar vi dessa ideal mänskliga rättigheter.

Detta var också ett svar till dem som hävdar att FN:s verksamhet för de

mänskliga rättigheterna inte skulle vara globalt förankrad. Vissa kritiker

har, med hänvisning till vad de kallar "asiatiska värderingar", hävdat att

beslut inom FN har drivits igenom av västerländska regeringar och

speglar en annan samhällssyn än den som dominerar i asiatiska länder.

Särskilt har de menat att normerna sätter individen i centrum på

familjens, samhällets eller nationens bekostnad.

Det är riktigt att de mänskliga rättigheterna handlar om individens

ställning i förhållande till statsmakten. Men det betyder inte att FN-

normerna gynnar en ohämmad individualism; individens frihet når en

gräns när den inkräktar på andras frihet. Skulle en konflikt uppstå mellan

den enskilde och staten behövs reglerna för de mänskliga rättigheterna;

de sätter gränser för statens maktutövning.

Det är särskilt betydelsefullt att det internationella regelverket är

detsamma oavsett kulturella skillnader mellan länderna. Varför skulle

människor i vissa länder nöja sig med mindre frihet, sämre skydd eller

mindre tillgång till livets nödtorft än andra? En diskriminering av det

slaget skulle relativisera de mänskliga rättigheterna på ett sätt som på sikt

skulle underminera deras betydelse.

En helt annan sak är att informationen och pedagogiken kring de

mänskliga rättigheterna bör anpassas till de kulturella förutsättningarna i

olika länder. Anknytningar kan göras till kristna, muslimska, buddistiska,

hinduiska eller andra religiösa eller lokala traditionella begrepp,

beroende på omgivning och situation. Det viktiga är att principernas

relevans blir tydlig i olika miljöer utan att normerna urholkas.

3.4 Rättigheterna gäller individer och är regeringars

ansvar

FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna anknyter till

mänskliga strävanden och etiska handlingsregler med förankring i olika

samhällsåskådningar och religioner över hela världen. Den definierar

vissa konkreta regler med bäring på förhållandet mellan statsmakten och

den enskilde. Dessa regler är knutna till individen som skall kunna

åtnjuta rättigheterna ensam eller tillsammans med andra. De riktar sig till

"staten", dvs. i första hand regeringarna och deras olika exekutiva organ;

det är regeringarna som har ansvaret för att rättigheterna respekteras.

Varje rättighet för individen innebär således en skyldighet för

statsmakten.

Det är viktigt att rättighetsbegreppet kan omsättas i praktiskt

handlande. Det speglar en ambition att uppnå resultat. Diskussionen om

förverkligandet handlar ofta om huruvida en regering vidtagit tillräckliga

åtgärder lagstiftning, instruktioner, polisingripande, undervisning,

socialt stöd m.m. för att göra verklighet av rättigheten. För att garantera

de mänskliga rättigheterna måste staten således föreskriva skyldigheter

eller restriktioner för olika aktörer i samhället och, givetvis, beivra

övergrepp.

Denna balans mellan rättigheter och skyldigheter skulle förloras om

FN dessutom, som nyligen föreslagits i olika fora, skulle föreskriva

universella skyldigheter för den enskilde och ge sådana normer en

folkrättslig ställning. Sådana förslag avvisas från svensk sida.

FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna förespråkar

inte ett visst samhällssystem, men det är uppenbart att ett konsekvent

genomförande av rättigheterna leder till ett samhälle där individen kan

delta i den politiska processen, där makten inte är koncentrerad till en

person eller grupp, där det finns rättssäkerhet och rättsväsendet är

oberoende och fungerar opartiskt till individens bästa. Ett sådant sam-

hälle präglas av politisk, religiös och etnisk tolerans, social rättvisa och

näringsfrihet.

Därmed blir det tydligt att det finns klara samband mellan mänskliga

rättigheter och demokrati. De två begreppen är emellertid inte identiska

och bör inte blandas samman. Flera av rättigheterna berör inte landets

styrelseform. Vi vet att det finns demokratier som kränker vissa rättig-

heter och att en del av rättigheterna faktiskt respekteras i vissa odemokra-

tiska stater. Kvar står att de mänskliga rättigheterna trivs bäst i en

demokratisk miljö. Uppenbart är också att en fördjupad och långsiktigt

hållbar demokrati kräver att respekten för de mänskliga rättigheterna

upprätthålls. Detta är avgörande för utvecklingen av en demokratisk

kultur.

3.5 Rättigheternas karaktär: frihet, skydd och

tillfredsställande standard

De 30 artiklarna i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättig-

heterna beskriver och definierar de olika mänskliga rättigheterna. Sedan

1948 har dessa definitioner utvidgats och preciserats i en rad deklara-

tioner och konventioner som antagits av FN:s generalförsamling och av

andra fora. Den processen har inte varit okontroversiell. Uppföljningen

av den allmänna förklaringen ledde till att två separata konventioner

antogs år 1966, en om medborgerliga och politiska rättigheter och en om

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.

Rättigheterna innefattar:

1) de grundläggande friheterna, bl.a. rätten att hysa och uttrycka åsikter,

att utöva en religion, att bilda eller gå med i en organisation och att

ordna möten;

2) rätten till skydd mot övergrepp, t.ex. rätten att inte bli godtyckligt

arresterad eller utsättas för tortyr, samt

3) rättigheter för att tillgodose de grundläggande behoven, t.ex. rätten

till en tillfredsställande levnadsstandard, till hälsovård och till

utbildning. Till denna senare grupp hör flera av de ekonomiska och

sociala rättigheterna.

Statsmaktens skyldigheter i förhållande till den första kategorin

rättigheter är att respektera friheterna och, om nödvändigt, skapa

utrymme för dem så länge den enskildes frihet inte kränker andras

rättigheter. Den andra typen av rättigheter kräver att myndigheterna

själva respekterar den enskildes integritet men också erbjuder skydd mot

andras kränkningar. Den tredje kategorin kräver i allmänhet ekonomiska

resurser liksom en fördelningspolitik, och ålägger myndigheterna ett

ansvar för att tillgodose de grundläggande materiella behoven för den

enskilde utan diskriminering. Det är dock viktigt att understryka att också

det fulla genomförandet av de första kategorierna, exempelvis införandet

av ett fungerande rättsväsende, kan vara resurs- och tidskrävande.

3.6 Rättigheterna är odelbara ekonomiska och sociala

rättigheter skall ges ökad vikt

Presentationen av rättigheterna i kategorier innebär ingen gradering, de är

alla viktiga. En rad beslut inom FN har understrukit vikten av att de olika

rättigheterna ses som ömsesidigt samverkande och delar av samma hel-

het. Den markeringen har kommit som en reaktion på att de ekonomiska

och sociala rättigheterna i praktiken fått lägre prioritet än andra rättig-

heter och ibland även beskrivits som ambitioner snarare än som verkliga

rättigheter.

De ekonomiska och sociala rättigheterna anknyter till centrala politiska

frågor om ekonomisk fördelning, arbetsliv, hälsovård, utbildning och

familjepolitik vid sidan av mer övergripande aspekter om en

tillfredsställande levnadsstandard. Dessa frågor berör samtidigt centrala

rättighetsaspekter. Jämställdhet mellan könen, lika lön för likvärdigt

arbete, fackliga rättigheter för att kunna hävda sin rätt, rätt till skolgång

samt barns skydd mot exploatering är exempel på tydliga rättighetskrav

som också kan återspeglas i rättsregler. Andra rättigheter låter sig

emellertid inte lika lätt ges en rättslig form och juridiken är dessutom

bara en aspekt av genomförandet. Särskilt vad gäller de mer

resurskrävande rättigheterna fordras en mer sofistikerad metod för en

meningsfull värdering av efterlevnaden. Utrymme måste ges för ett

successivt genomförande. Indikatorer behöver utarbetas för att underlätta

bedömningen av såväl insatser som resultat. (Se vidare kapitel 9.)

De ekonomiska och sociala rättigheterna kommer att ges en ökad vikt i

svensk utrikes- och biståndspolitik. Dessa rättigheter utgör en integrerad

del av det samlade paketet av internationellt överenskomna rättigheter.

Det innebär självfallet inte minskad aktivitet för de medborgerliga och

politiska rättigheterna tvärtom.

Sverige stödjer FN:s Högkommissarie för de mänskliga rättigheterna,

Mary Robinson, i hennes strävan att effektivisera FN:s arbete för de

ekonomiska och sociala rättigheterna. Sveriges representanter kommer

att verka för en tydlig rättighetsdimension i de internationella sociala

programmen inom såväl FN:s olika organ som inom EU och

Europarådet.

Det är en viktig princip att huvudansvaret för genomförandet av de

mänskliga rättigheterna åligger den berörda regeringen. Det finns sålunda

inte något folkrättsligt ansvar för rika länder att bistå de fattiga. Dialogen

om de ekonomiska och sociala rättigheternas förverkligande kommer

dock att utgöra ett viktigt övervägande i svenskt utvecklingssamarbete.

Detta ligger i linje med Sveriges betonande av social rättvisa.

3.7 Ingen får diskrimineras

De rättigheter som anges i FN:s allmänna förklaring omfattar alla

människor. Detta gäller oavsett ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk

eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd

eller ställning i övrigt. Ingen får diskrimineras eller hindras från att

utnyttja sina rättigheter. För detta krävs ibland särskilda insatser från

statsmaktens sida, exempelvis genom positiv särbehandling av vissa

individer eller grupper. Att särskilda normer utarbetas för utsatta grupper

innebär således inte att de ges en privilegierad ställning i förhållande till

andra; arbetet är nödvändigt för att göra dem jämställda med andra.

Den internationella konventionen om avskaffande av all slags

diskriminering av kvinnor och konventionen om barnets rättigheter syftar

till att säkerställa att kvinnors respektive barns rättigheter respekteras i

praktiken. Det räcker inte med att kvinnor, män och barn formellt ges

lika chans. Samma tanke ligger bakom FN:s standardregler om de

handikappades rättigheter. Samhället bör anpassas till den enskildes

behov.

Reglerna mot främlingsfientlighet och rasdiskriminering ger dessutom

statsmakten en skyldighet att respektera reglerna och att skydda den

enskilde mot fördomar och negativa åtgärder från andra invånare.

Erfarenheten visar att personer, som tillhör etniska, språkliga eller

religiösa minoriteter, liksom urbefolkningar, behöver skydd. För dem är

klausulerna om icke-diskriminering i de allmänna rättighetsreglerna och

deras efterlevnad av avgörande betydelse. Det har dessutom visat sig

nödvändigt att formulera mer detaljerade normer. Regler och

mekanismer för att tillförsäkra dessa individer ett effektivt deltagande i

samhällslivet är av särskild vikt.

Tillhörigheten till en diskriminerad grupp blir i sig ett hot mot

individen eftersom den enskildes identitet ofta är nära knuten till

folkgruppen. Förtrycket av gruppens kultur och livsform blir således

skadligt för den enskilde medlemmen.

Detta är idag särskilt akut när det gäller urbefolkningar. För att indi-

vider inom dessa grupper skall kunna åtnjuta sina mänskliga rättigheter

krävs att samhället som helhet erkänner deras särskilda kulturella

situation, levnadssätt och traditionella rätt att bruka naturen. Sverige

deltar aktivt i normbildningsarbetet på detta område och välkomnar

initiativet till en internationell deklaration om urbefolkningar.

Skyddet mot diskriminering är en av hörnstenarna i arbetet för de

mänskliga rättigheterna. Sverige verkar aktivt för alla människors lika

rätt till alla rättigheter.

3.8 Flyktingkonventionen ett skyddsnät

 När människor utsätts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna och

inte har möjlighet att få skydd inom sitt land, söker de skydd i andra

länder.

1951 års flyktingkonvention med 1966 års tilläggsprotokoll kan sägas

utgöra ett grundläggande skyddsnät för dessa människor. Konventionen

syftar till att ge skydd för dem som utsätts för grova kränkningar av de

mänskliga rättigheterna. Många stater, däribland Sverige, har genom sin

nationella lagstiftning utökat kretsen av dem som kan få skydd.

Respekten för de mänskliga rättigheterna är grundläggande för den

svenska migrationspolitiken. Att värna om möjligheten för flyende

människor att söka fristad i Sverige är en viktig del i arbetet för de

mänskliga rättigheterna. Människor som behöver och söker skydd här

skall veta att de är välkomna i enlighet med de konventioner som Sverige

anslutit sig till och vår egen lagstiftning.

Tyvärr finns brister i flyktingmottagandet. Främlingsfientlighet möter

skyddsbehövande såväl i vårt land som på andra håll i världen. Med

Amsterdamfördraget stärks arbetet inom EU för en bättre samordnad

migrations- och flyktingpolitik, som enligt fördraget kommer att vila på

flyktingkonventionens grund. Fördraget blir en viktig plattform för

Sverige att driva frågor om stöd till och skydd för utsatta människor.

Det är angeläget att Sverige fortsätter att stödja FN:s flykting-

kommissarie i hennes arbete. Sverige verkar också för att konventionens

skyddsnät får en global täckning genom att uppmana de regeringar som

ännu ej gjort så att ansluta sig till 1951 års flyktingkonvention med

tilläggsprotokoll. Genom bistånd och stöd verkar Sverige även för en

praktiskt fungerande prövningsprocess och flyktingmottagning också i

andra länder som anslutit sig till konventionen.

3.9 Terroristdåd skall fördömas

Det händer att terroristgrupper våldför sig på enskilda människor på ett

sätt som motsvarar regeringars överträdelser av de mänskliga rättig-

heterna, t.ex. genom olagliga frihetsberövanden eller misshandel. För

offren innebär det i sådana fall ingen skillnad om förövaren representerar

en erkänd regering eller inte. Däremot gör den internationella rätten för

de mänskliga rättigheterna en distinktion mellan regeringar och icke-

statliga aktörer. Att behandla terroristdåd som kränkningar av mänskliga

rättigheter skulle också kunna uppfattas som ett erkännande av en

terroristgrupps legitimitet.

Alla förbrytelser mot enskilda är självfallet oacceptabla oavsett vem

som är förövare. Det är viktigt att terroristdåden fördöms och bekämpas,

även om de alltså definitionsmässigt inte i formell mening utgör

kränkningar av mänskliga rättigheter, såväl genom effektiva åtgärder av

den nationella rättsordningen som genom ett ökat internationellt

samarbete.

Vissa regeringar i konflikt med sådana grupper har ibland protesterat

mot att terroristgruppernas brott inte kritiseras internationellt medan

deras egna rättighetskränkningar fördöms. Samtidigt rättfärdigar dessa

regimer egna kränkningar just med hänvisning till terrorism. Sådan

argumentation skall avvisas.

3.10 Rättigheter och utveckling

Ett av de kontroversiella ämnena i FN:s arbete för de mänskliga

rättigheterna har gällt frågan om rätten till utveckling. Frågan har funnits

på dagordningen i mer än två decennier. En deklaration om rätten till

utveckling antogs efter omröstning av FN:s generalförsamling år 1986.

Wienkonferensen 1993 förklarade att rätten till utveckling var en viktig

och integrerad del av de mänskliga rättigheterna. Ännu återstår dock att

tydligare definiera innebörden av denna term.

En utgångspunkt har varit artikel 28 i FN:s allmänna förklaring om de

mänskliga rättigheterna som säger:

"Envar har rätt till en social och internationell ordning, i vilken de fri-

och rättigheter, som uttalas i denna förklaring, till fullo kunna

förverkligas."

Förutom de enskilda rättigheter som specificeras i förklaringen kan

varje individ således ställa krav på den nationella och internationella

politik som påverkar hennes situation. Den skall vara sådan att det blir

möjligt att förverkliga individens rättigheter. Denna formulering antyder

att det skulle finnas en skyldighet förutom för respektive statsmakt

också för internationella aktörer.

Det finns behov av en fördjupad diskussion om sambandet mellan

mänskliga rättigheter och utvecklingsarbete, inklusive biståndssam-

verkan. Inte minst företrädare för utvecklingsländer har dessutom velat

diskutera hur orättvisor i de internationella ekonomiska relationerna

inverkar på möjligheterna att främja rättigheterna i fattiga länder. På

senare tid har också miljö- och naturresursfrågor förts in i denna

diskussion.

Erfarenheten visar att respekten för de mänskliga rättigheterna,

åtminstone på sikt, gynnar ett lands utveckling. Och omvänt, ekonomiska

framsteg tenderar av flera skäl att underlätta arbetet för de mänskliga

rättigheterna; här finns i allmänhet ett positivt samband. Wienkonfe-

rensen slog emellertid fast att detta förhållande inte bör tolkas så att en

långsam utveckling rättfärdigar kränkningar av de överenskomna

rättighetsnormerna.

Tyvärr har diskussionen om rätten till utveckling ofta varit förvirrad.

Det har inte gjorts tillräcklig åtskillnad mellan, å ena sidan, vad som

faktiskt är rättigheter och, å den andra, faktorer som påverkar möjlig-

heten att främja och skydda rättigheterna. När den senare aspekten har

diskuterats har det inte heller varit klart på vem förpliktelsen vilar. Från

svensk sida har betonats att nya rättigheter inte bör beslutas om inne-

börden är oklar eller av andra skäl inte kan bindas i lag; det skulle kunna

försvaga redan antagna internationella normer. I det ljuset framstår

begreppet "rätten till utveckling" som olyckligt formulerat.

Försök har visserligen gjorts att definiera rätten till utveckling som den

enskildes rättighet att deltaga i utvecklingsarbetet. Detta har emellertid

knappast fört diskussionen framåt; en sådan rätt till deltagande följer

automatiskt av redan etablerade normer.

Däremot erbjuder diskussionen om rätten till utveckling en ram för att

granska relevanta samband mellan arbetet för de mänskliga rättigheterna

och såväl den nationella sociala ordningen som internationella

ekonomiska och andra relationer. Det handlar bl.a. om att ett demo-

kratiskt styrelsesätt, liksom respekten för minoriteter, är inslag i en social

ordning som bäst främjar individens rättigheter. Det handlar också om att

respekten för mänskliga rättigheter skall vara en dimension av de inter-

nationella kontakterna.

Rätten till utveckling innebär således inte att de rika länderna skulle

vara skyldiga att ge utvecklingsbistånd; en sådan skyldighet finns inte i

folkrätten. Den internationella dimensionen av begreppet låter sig inte

inordnas i den operativa definitionen av en rättighet som statsmaktens

skyldighet. Det är en annan sak att respektive regering, i den allmänna

förklaringens anda, bör verka för internationella relationer som främjar

rättigheterna och deras efterlevnad.

 Sverige kommer fortsatt att medverka konstruktivt i meningsutbytet om

rätten till utveckling i syfte att stärka uppslutningen bakom det inter-

nationella arbetet för de mänskliga rättigheterna. Det finns en tydlig

rättighetsaspekt i alla de avgörande utvecklingsfrågorna.

Principerna för mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik som

helhet är följande:

 svensk utrikespolitik skall främja de mänskliga rättigheterna

 de mänskliga rättigheterna utgör en viktig dimension av Sveriges

kontakter med andra länder

 Sverige kan och skall påverka andra staters respekt för de

mänskliga rättigheterna det är legitimt att lägga sig i

 de överenskomna förpliktelserna om de mänskliga rättigheterna

skall respekteras och genomföras

 de mänskliga rättigheterna är universella de gäller över hela

världen, oavsett land, kultur eller specifik situation

 de mänskliga rättigheterna är odelbara de ekonomiska, kulturella,

medborgerliga, politiska och sociala rättigheterna är alla viktiga

 alla människor är lika i värde och rättigheter ingen åtskillnad får

göras mellan människor och ingen människa får hindras från att

utnyttja sina rättigheter

 de mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan den

enskilde och statsmakten rättigheterna gäller individer och är

regeringars ansvar

4 Inriktning av politiken för mänskliga

rättigheter: konsekvens och strävan efter

resultat

4.1 Mål

Svensk utrikespolitik syftar till att öka respekten för de mänskliga

rättigheterna. Målet är att bidra till att människor också i andra länder får

del av garanterade friheter, skydd mot övergrepp och en tillfredsställande

levnadsstandard. Det handlar såväl om en reaktion mot pågående kränk-

ningar som om ett förebyggande och om ett främjande arbete.

Sverige strävar efter att bedriva en effektiv och resultatinriktad politik.

Arbetet för de mänskliga rättigheterna skall därför vara en integrerad

dimension av utrikespolitiken som helhet.

I syfte att väsentligt bidra till att främja och skydda de mänskliga

rättigheterna genom utrikespolitiken har följande fyra delmål

formulerats:

1. Regeringar skall påverkas att respektera rättigheterna. Sverige verkar

aktivt för att de överenskomna normerna efterlevs och söker inter-

nationell och bilateral samverkan i denna strävan. I svenskt

utvecklingssamarbete multilateralt och bilateralt är insatser för de

mänskliga rättigheterna prioriterade. Erfarenhetsutbyte och dialog

skall eftersträvas när sådana förutsättningar föreligger, t.ex. i samband

med förhandlingar om utvecklingssamarbete. Sverige skall då och i

andra sammanhang också ta upp konkreta överträdelser av de

internationella reglerna. Av särskild betydelse är att agera till skydd

för människor som arbetar för att försvara rättigheterna. Offentlig

kritik skall kunna framföras då detta bedöms bäst gagna de människor

vilkas situation vi vill förbättra.

2. De mänskliga rättigheterna skall genomsyra arbetet i de globala och

regionala organisationerna. Det innebär att svenska representanter

driver rättighetsaspekten i FN:s olika utvecklingsprogram och

konfliktförebyggande verksamheter samt verkar för att världs-

organisationens totala program genomsyras av rättighetsnormerna.

Vid toppmöten och andra viktiga konferenser skall de mänskliga

rättigheterna vara en integrerad aspekt. Samma hållning påverkar

Sveriges agerande i de internationella finansiella institutionerna och

EU. Inom OSSE och Europarådet skall Sverige fortsätta att betona de

mänskliga rättigheternas betydelse.

3. De internationella normerna för de mänskliga rättigheterna skall ges

djupare förankring och vidare spridning. Konventionerna och andra

instrument för de mänskliga rättigheterna skall ses som en viktig

utgångspunkt i kontakterna med andra regeringar, såväl bilateralt som

multilateralt. Sverige verkar för att konventionerna om de mänskliga

rättigheterna får bred anslutning samt att långtgående reservationer

undviks. Program för att sprida kunskap om de folkrättsliga normerna

är viktiga och skall stödjas. I diskussionen om en utveckling av

reglerna vänder sig Sverige emot förslag som leder till en uttunning av

existerande regelverk. Viktigt är att rättighetsbegreppet är precist och

att rättigheterna kan skyddas i lag.

4. Mekanismer för att säkerställa respekten för de överenskomna

normerna skall göras effektivare. De konventionsbaserade och övriga

övervakningsorganen inom FN och de regionala organisationerna skall

ges erforderligt stöd. Det är viktigt att dessa processer effektiviseras;

förslag om nya mekanismer bör stödjas endast om de bidrar till en

verklig förstärkning av de mänskliga rättigheternas efterlevnad.

Mekanismerna inom Internationella arbetsorganisationen (ILO) är

genom sin konkretion av särskilt intresse. Bistånd både multilateralt

och bilateralt kan behövas för att underlätta för resurssvaga länder

att verkligen rapportera om efterlevnad och genomföra rekommen-

dationer. Det är också viktigt att sådan granskning följs upp med

konkreta insatser för att bistå, vid behov, de aktuella länderna i deras

strävan att rätta till bristerna. Åtgärder bör vidtas mot regeringar som

vägrar att samarbeta med utsedda internationella rapportörer. De

enskilda organisationernas arbete att uppmärksamma överträdelser av

de mänskliga rättigheterna är av avgörande betydelse; det är viktigt att

de har möjlighet att lägga fram sin information inför relevanta

mellanstatliga organ. Det är av grundläggande betydelse att Sverige

också på hemmaplan tar de internationella normerna på stort allvar

och samarbetar konstruktivt med övervakningsorganen inom t.ex. FN

och Europarådet.

4.2 Sverige använder flera kanaler i arbetet för de

mänskliga rättigheterna

Det finns flera institutionella kanaler och arenor för att påverka. FN-

systemet är en viktig sådan. Sverige spelar tillsammans med andra

länder inom EU en pådrivande roll inom FN:s kommission för de

mänskliga rättigheterna och stödjer de mekanismer som upprättats inom

dess ram för att rapportera om rättigheternas efterlevnad, liksom de

oberoende konventionskommittéerna. Samarbetet med Högkommissarien

för mänskliga rättigheter skall prioriteras. I detta sammanhang är det

viktigt att svenska representanter verkar för de mänskliga rättigheterna

också inom ramen för andra organ inom FN, t.ex. Internationella arbets-

organisationen (ILO), FN:s barnfond (UNICEF), Världshälso-

organisationen (WHO), FN:s organisation för utbildning, vetenskap och

kultur (UNESCO), FN:s flyktingkommissarie (UNHCR) samt FN:s

utvecklingsprogram (UNDP).

Världsbanken har allt mer kommit att betona aspekter med anknytning

till mänskliga rättigheter och demokrati. Även Internationella

Valutafondens verksamhet är relevant, inte minst för de ekonomiska och

sociala rättigheterna. Svenska företrädare vid möten inom dessa

institutioner skall bevaka att relevanta frågor kring de mänskliga

rättigheterna faktiskt blir beaktade.

Inom den Europeiska unionen (EU) är de mänskliga rättigheterna en

viktig del av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.

Europarådet har utvecklat den europeiska konventionen angående skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och har

ett unikt övervakningssystem genom sin domstol där klagomål från såväl

enskilda som andra stater kan prövas. OSSE betraktar respekten för de

mänskliga rättigheterna som en integrerad del av politiska skeenden, och

därmed som ett omistligt element i organisationens konfliktförebyggande

arbete.

De mänskliga rättigheterna är ett återkommande tema i Sveriges

bilaterala kontakter och samarbete med andra länder. Mänskliga

rättigheter skall diskuteras regelmässigt med länder med vilka Sverige

har utvecklingssamarbete (se vidare avsnitt 4.5, nedan). Diplomatisk

dialog kan erbjuda öppningar för en prestigefri diskussion utan låsningar.

Förekomsten av ambassader innebär att det finns kunskap om

förhållandena i respektive land som bidrar till att göra diskussionen

välinformerad. Ambassaderna har i uppdrag att följa utvecklingen i

stationeringslandet inte minst vad avser de mänskliga rättigheterna. Att

bägge parter i en sådan situation ofta har en rad olika intressen att hantera

inom ramen för relationen underlättar möjligheterna att framföra

argument som annars inte skulle vara så lätta att kanalisera.

4.3 Främja, förebygga och reagera verktyg för

påverkan

En effektiv politik för de mänskliga rättigheterna innehåller såväl

främjande som förebyggande och reaktiva aspekter.

Arbetet med att utarbeta gemensamma normer på FN-nivå eller inom

de europeiska institutionerna och att utveckla övervakningsprocesser är

exempel på viktiga förebyggande insatser. Bistånd är också betydelsefullt

i detta sammanhang.

FN:s Högkommissarie för de mänskliga rättigheterna driver ett

program för att bistå regeringar att leva upp till FN-normerna och delta i

rapporteringsprocesserna enligt olika konventionsåtaganden. Så ges t.ex.

poliser, domare och andra nyckelgrupper specialutbildning om rättig-

heterna och försök görs att nå en bredare allmänhet med information.

En välgrundad kritik mot rättighetskränkningar kan ha en före-

byggande verkan, samtidigt som den är en reaktiv protest. Även här kan

biståndet vara ett medel för att uttrycka svenska ställningstaganden.

Såväl positiva som kritiska påpekanden kan göras i samband med

överläggningar med mottagarlandet. Ibland kan sådan diskussion leda till

en konstruktiv koppling mellan bistånd och landets åtgärder för att

undanröja missförhållanden. En annan linje är att uttrycka missnöje

genom att minska, avbryta eller aldrig inleda det statliga biståndet,

koncentrera utvecklingssamarbetet till enskilda organisationer, t.ex. dem

som verkar för de mänskliga rättigheterna, eller att inrikta biståndet på

sådana insatser som är ägnade att råda bot på missförhållandena, t.ex.

stöd till utvecklingen av rättsväsendet.

En ytterligare möjlighet till påverkan är att Sverige, på regeringsnivå,

vid behov uttalar sig offentligt om övergrepp och orättvisor i andra

länder.

Det finns således en rad verktyg för att påverka och främja

förbättringar av de mänskliga rättigheterna. Några av möjligheterna

illustreras i följande förenklade förteckning:

Agerande i multilaterala sammanhang såsom FN, Europarådet och

OSSE:

 aktivt deltagande i det normativa arbetet

 kritik eller positiva påpekanden i anföranden

 medförslagställarskap vid resolutioner

 svenska initiativ till resolutioner; däribland om övervakning

 förslag till multilaterala biståndsinsatser

 klagomål inför en internationell domstol eller annan internationell

instans

 stöd till effektiva nya mekanismer för nationell dialog

 Bilateralt agerande

 bistånd för att stärka kapaciteten att främja de mänskliga rättigheterna

 bistånd till enskilda organisationer

 dialog om mänskliga rättigheter, delegationsutbyte

 diskussion i samband med överläggningar om biståndssamarbete

 uppvaktningar, demarcher, uppkallande av diplomatisk representant

 avstående ifrån högnivåbesök

 utbildning av nyckelgrupper, polis, domare etc.

 villkor för bistånd, krigsmaterielexport m.m.

 erinringar vid högnivåbesök

Unilateralt agerande

 svar i riksdagen

 offentliga anföranden

 pressmeddelanden, uttalanden

En ny kanal har öppnats genom det svenska medlemskapet i EU. Inom

EU samordnas agerandet i multilaterala fora liksom initiativ gentemot

andra länder. EU:s gemensamma position avseende mänskliga rättigheter

blir härigenom en förlängning och förstärkning av den nationella

politiken.

Agerande inom EU

 verka för ökat EU-bistånd för mänskliga rättigheter

 konsultation om EU-initiativ gentemot tredje-land

 samordning av förslag och anföranden i multilaterala fora som t.ex.

FN

 uppvaktningar, demarcher från EU till en regering, t.ex. genom EU-

trojkan

 granskning av de blivande medlemsstaternas förverkligande av

mänskliga rättigheter i samband med östutvidgningen

Samtliga dessa verktyg används i den nu förda politiken. Grovt skulle

de kunna indelas i tre huvudgrupper: offentliga initiativ, inklusive kritik;

dialog och meningsutbyte vid bilaterala kontakter; samt samarbete och

biståndsinsatser. Det finns ingen motsättning mellan dessa tre metoder;

de kan ofta med fördel kombineras. Det handlar sällan om att välja ett

enda instrument utan snarare om att framföra samma budskap genom

lämpliga kanaler och vid olika tillfällen. Avsikten är att använda den

kombination av insatser som krävs för att gagna de människor vilkas

situation vi vill förbättra nu och på längre sikt. Av grundläggande

betydelse är att agerandet är konsekvent och resultatinriktat.

4.4 Effektiva metoder att påverka andra länder

Det är en framgång att så många länder nu ställt sig bakom de

internationella reglerna för mänskliga rättigheter. Detta är en utgångs-

punkt i såväl bilateralt som multilateralt samarbete.

Som metod utgår vi ifrån att regeringar som förbundit sig att efterleva

normerna faktiskt menar allvar. Ibland är det förmågan som brister

snarare än den politiska viljan. När Sverige erbjuder erfarenhetsutbyte

och biståndssamarbete skall det ske i en konstruktiv anda. Samtidigt

måste vi givetvis vara beredda att reagera när en regim ignorerar sina

internationella åtaganden och med berått mod kränker sina invånares

rättigheter.

 Det är inte alltid lätt att avgöra vilken kombination av samarbete och

kritik som ger bäst effekt på kort och lång sikt. I det konkreta fallet måste

också avvägningen göras av vilken insats som har störst utsikt att leda till

resultat; offentligt agerande eller att budskapet framförs direkt till de

ansvariga i det andra landet eller en kombination av båda.

Självfallet kan Sverige inte ensamt åstadkomma resultat. Det är viktigt

att söka samarbete i en större krets likasinnade länder för att budskapet

skall få effekt, hur det än framförs. Det är också viktigt att inse att olika

aktörer kan ha olika roller i förhållande till samma problem; det gäller

inte minst de internationella organisationerna. Inom FN-systemet, till

exempel, finns mekanismer för såväl bistånd som övervakning.

Generellt gäller att metoderna, eller verktygen, blir fler om det finns

nära bilaterala förbindelser eller gemensamma internationella eller

regionala institutionella ramar som underlättar dialog. Förutsättningarna

att verkligen påverka ett lands ledning ökar om vi har en djupare kunskap

om det landets förhållanden. Utvecklingssamarbetet erbjuder möjligheter

till konstruktiva samtal. Det är naturligt att Sverige ger prioritet åt

dialogen med de länder där förutsättningarna att påverka är större.

 Det är viktigt att de mänskliga rättigheterna nu blivit en naturlig del av

den pågående diplomatiska dialogen. Frågor om rättigheterna tas upp av

de svenska ambassaderna eller med andra länders företrädare i

Stockholm. Besök av ministrar i bägge riktningar erbjuder också

tillfällen till sådana diskussioner. På samma sätt används möten inom

t.ex. FN eller de europeiska institutionerna som tillfällen till bilaterala

samtal om de mänskliga rättigheterna. Sådana samtal kan ibland vara

första steget innan Sverige tar upp problemen i ett land i ett mer

offentligt sammanhang.

Dialogen måste vara resultatinriktad. Den får inte ge motparten

möjlighet att fortsätta kränkningarna och samtidigt undgå risken för

kritik. Där förhållandena så påkallar måste öppen kritik kunna tillgripas.

Omvärldens uppmärksamhet på en situation kan också bidra till att sätta

rättighetsfrågorna på den politiska agendan i landet. Den innebär också

ett stöd för dem som inom landet arbetar för de mänskliga rättigheterna,

vilket i sin tur kan öka pressen på landets ledning att genomföra

förbättringar.

Öppna ställningstaganden kan vara verkningsfulla när vi snabbt vill

reagera på en inträffad situation och sätta internationellt tryck på ett land.

Det kan gälla när en dramatisk förändring inträffat, eller när grova

kränkningar riktas mot en viss grupp av befolkningen eller enskilda

individer.

Ord som "konfrontation" och "dömande" har ibland använts av

kritiserade regeringar som etiketter på öppna påpekanden om

rättighetsbrott. Flera av de regimer som reagerar starkt är diktaturer och

enpartisystem som inte tolererar offentlig kritik på hemmaplan. Utländsk

kritik är för dem svår att hantera, eftersom den trots inhemsk censur kan

nå också den egna befolkningen och stärka en intern opposition. Kritiska

påpekanden tenderar därför att sjunka in djupt.

Diktaturstatens reaktion på öppen kritik kan ibland se ut att leda till

försämringar. Den kritiserade regeringen vill gärna själv demonstrera att

sådana utspel inte leder till någon omprövning. Det kan i sämsta fall leda

till att regeringen sluter sig i självförsvar, och att starka nationalistiska

stämningar frammanas till stöd för regimen. Samtidigt försämrar

allvarliga övergrepp av de mänskliga rättigheterna landets anseende och

utgör en belastning i det internationella umgänget. På sikt kan ingen

regering nonchalera det budskapet. Kritik av övergrepp inom

demokratiska stater har större förutsättningar att bidra till omprövning av

existerande politik.

Erfarenheten från diskussionerna inom FN:s kommission för de

mänskliga rättigheterna är att en öppen debatt om missförhållanden i ett

land har positiv verkan, åtminstone på sikt. Den kan också bana väg för

andra kontakter. Utpekade länder försöker ofta förhindra att de hamnar

på dagordningen eller att en resolution antas, men effekten är likafullt att

bristerna i efterlevnaden av normerna får uppmärksamhet.

Det är också påtagligt att tydliga ställningstaganden mot förtryck

väcker sympati inom en opposition som en dag kan förväntas ta över

landets ledning, och bäddar därmed för särskilt konstruktiva relationer i

framtiden, liksom för en demokratisk förändring. Den svenska hållningen

mot apartheidpolitiken i Sydafrika och diktaturregimen i Chile är

exempel på detta.

4.5 Utvecklingssamarbete för mänskliga rättigheter

Utveckling handlar i hög utsträckning om att förverkliga de mänskliga

rättigheterna. Biståndet syftar till att bidra till utveckling och blir därmed

ett viktigt verktyg i arbetet för de mänskliga rättigheterna.

Redan tidigt utgjordes utvecklingssamarbetet av program som skulle

kunna beskrivas som ansträngningar att förverkliga vissa ekonomiska

och sociala rättigheter, t.ex. rätten till hälsa och utbildning även om

målen sällan beskrevs i rättighetstermer. På senare år har de

medborgerliga och politiska rättigheterna allt mer diskuterats i

biståndsdebatten. En orsak är den växande insikten om att vissa

rättigheter direkt främjar en demokratisk utveckling och att en sådan är

avgörande också för den ekonomiska utvecklingen. Sambandet har blivit

uppenbart mellan de medborgerliga och politiska rättigheterna å ena

sidan och gott styrelseskick, kamp mot korruption och ett oberoende

rättsväsende å den andra.

 Mänskliga rättigheter skall vara en integrerad dimension av det

svenska utvecklingssamarbetet. Det gäller det multilaterala biståndet

genom olika FN-organ och -program, Sveriges bidrag till EU-biståndet,

det bilaterala utvecklingssamarbetet och biståndet via de enskilda

organisationerna. Även här finns den dubbla strävan: dels att säkerställa

att det verkligen finns en rättighetsdimension i de bredare programmen,

dels att ge de mer riktade programmen för mänskliga rättigheter en rimlig

prioritet och möjlighet att bli effektiva. Regeringens politik för demokrati

och mänskliga rättigheter i utvecklingssamarbetet presenteras i en separat

skrivelse till riksdagen (Skr. 1997/98:76).

Mänskliga rättigheter skall ingå som en del av den utvecklingspolitiska

dialog som Sverige för med samarbetsländerna på biståndsområdet.

Sverige kommer också att på olika sätt konkret stödja samarbetsländerna

i deras strävanden att förbättra respekten för de mänskliga rättigheterna

inom t.ex. polis- och rättsväsendet.

Stödet till de mänskliga rättigheterna är med andra ord inte ett extra

program vid sidan av andra, tyngre satsningar. Strävan mot integration är

viktig. Större insatser krävs för åtgärder för t.ex. barn och personer som

tillhör minoriteter och urbefolkningar. Rätten till delaktighet och

jämlikhet för personer med funktionshinder skall ges prioritet i

utvecklingssamarbetet. Väsentligt är också att alla biståndsprogram

präglas av respekten för att människorna själva kan deltaga i

utvecklingsarbetet. Det ligger en särskild utmaning i att utforma hela

biståndet i de mänskliga rättigheternas anda.

Självfallet fungerar utvecklingssamarbetet både det bilaterala och

multilaterala mer långsiktigt och har större effekt för att förebygga

kränkningar än för att stoppa dem som redan pågår. Men det ligger ingen

motsättning mellan detta institutionsbyggande för mänskliga rättigheter

och övervakningen av dem; de kompletterar varandra. Rapporter om

kränkningar av mänskliga rättigheter är viktiga också för analysen av

vilka biståndsinsatser som fordras.

Denna biståndets roll i politiken för de mänskliga rättigheterna ställer

krav på samspel mellan Sida och Utrikesdepartementet, liksom

respektive avdelningar och enheter. Samordningen av de båda

organisationernas verksamhet utomlands underlättar.

4.6 Enskilda organisationer viktiga för de mänskliga

rättigheterna

Såväl nationella som internationella enskilda organisationer spelar en

viktig roll i arbetet för de mänskliga rättigheterna. Regeringen har

fortlöpande, direkta kontakter med enskilda svenska organisationer som

bidrar med information och förslag av väsentligt värde. Det sker också ett

utbyte med internationella organisationer inom området Amnesty

International, Internationella juristkommissionen, Human Rights Watch

och andra. I det svenska biståndsprogrammet upprätthålls också

kontakter med enskilda nationella grupper. Stödet till enskilda

organisationer ger regeringen möjlighet att främja arbetet för mänskliga

rättigheter också i länder där Sverige inte har biståndsprogram.

En styrka hos många av de enskilda organisationerna är att de står fria

från regeringar och mellanstatliga organisationer. Samtidigt innebär det

att deras information om situationen i olika länder ofta har stor

trovärdighet. De har i praktiken kommit att tala för de människor som

drabbats av kränkningar, offren.

En rad av de internationella enskilda grupperna har en erkänd status

inom FN-systemet liksom inom Europarådet, vilken ger dem rätt att

närvara vid möten, tala vid vissa av dem och/eller lägga fram skriftliga

bidrag. Deras erfarenheter från konkret fältarbete har därvidlag varit av

stort värde. De internationella grupperna har också utgjort en väsentlig

brygga till de nationella grupperna och underlättat deras kontakter med

mekanismerna för mänskliga rättigheter eller direkt representerat dem i

sådana sammanhang.

De enskilda organisationerna spelar därutöver en väsentlig roll som

påtryckare. De har varit pådrivande för beslut om nya normer och för en

effektivisering av övervakningsmekanismerna. Svenska regerings-

representanter drar stor nytta av de fortlöpande kontakterna med

företrädare för dessa organisationer under mötena inom bl.a. FN:s

kommission för de mänskliga rättigheterna. I arbetet på att utforma

konventionen om barnets rättigheter deltog de intresserade enskilda

organisationerna mycket aktivt och påverkade innehållet åtskilligt. Det

avgörande i dessa sammanhang har varit att de enskilda organisationerna

varit kompetenta, att de haft något väsentligt att säga och att budskapet

varit underbyggt med fakta och god analys.

En väsentlig del av svenskt bistånd för mänskliga rättigheter

kanaliseras genom enskilda organisationer: svenska, internationella och

utländska nationella, inkluderande bl.a. Rödakorsrörelsen, Rädda Barnen

och andra organisationer som direkt eller indirekt bidrar till främjandet

av rättigheterna. I svenskt demokratibistånd ses de enskilda

organisationerna en viktig del av det civila samhället som värdefulla.

4.7 Näringslivet har en roll

Företagens roll i arbetet för de mänskliga rättigheterna uppmärksammas

allt mer. Det handlar om arbetsförhållanden för anställda men även om

konsekvenser för andra människor av investeringar och handel. I vissa

utvecklingsländer har utländska storföretag haft en så dominerande

ställning att deras agerande starkt påverkat de lokala förhållandena, i

vissa fall positivt, i andra negativt. Globaliseringen får såväl positiva som

negativa konsekvenser.

Konsumenterna blir allt mer medvetna om sitt ansvar och ställer i allt

högre grad krav på att varor och tjänster skall produceras med anständiga

medel. Ett exempel på frågor som med rätta kommit upp i detta

sammanhang är kravet på effektiva åtgärder mot skadligt barnarbete.

ILO spelar en betydande roll för att upprätthålla rättighetsnormer vad

gäller bl.a. arbetsförhållanden. Problem diskuteras mot bakgrund av

överenskomna konventioner och rekommendationer och med deltagande

av såväl arbetsgivar- som arbetstagarrepresentanter.

Som alla andra aktörer skall företagen självfallet anpassa sin

verksamhet till nationella lagar och bestämmelser, t.ex. när det gäller

arbetsrätten, vilka i sin tur bör vara präglade av respekten för de

mänskliga rättigheterna. Genom deras dominerande inflytande och

transnationella karaktär finns ibland risk för att de största företagen inte

så lätt kan kontrolleras via sådana instrument.

Desto viktigare är att en rad företag på eget initiativ börjat formulera

uppförandekoder som också täcker situationer som berör de mänskliga

rättigheterna. Sådana etiska koder ligger i företagens eget intresse,

åtminstone på sikt.

Utöver intresset för att konsumenterna köper företagets produkter har

företaget också ett intresse av stabila förhållanden i produktionslandet,

för att säkra investeringar och upprätthålla produktionen. Flera

transnationella företag uppmärksammar idag betydelsen för stabiliteten

av att de mänskliga rättigheterna respekteras och av att ett demokratiskt

samhällsskick med bl.a. fungerande rättssystem, fria media och

samhällelig insyn upprätthålls.

I diskussionen har ibland framförts att uppmärksammandet av

efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna skulle kunna äventyra

svenska företags möjligheter att exportera till och handla med vissa

länder. Sådana farhågor bör dock kunna avvisas. Sverige har en lång

tradition av att stå på de mänskliga rättigheternas sida, och ingen

erfarenhet av sådana negativa effekter. Tvärt om är det av avgörande

betydelse för hela den svenska utrikespolitikens trovärdighet att

principerna upprätthålls inom alla dess delar.

4.8 Hållningen skall vara konsekvent

De länder som Sverige särskilt tar upp för kritik i FN och andra lämpliga

fora är i allmänhet sådana där övergreppen är utslag av en systematisk

politik eller där de, utan att vara systematiska, är särskilt grymma,

utbredda eller massiva. Även i andra fall kan det finnas skäl att agera,

exempelvis när en påtaglig försämring av den allmänna situationen för de

mänskliga rättigheterna har inträffat i ett land eller där kränkningarna

riktar sig mot en viss grupp eller del av befolkningen. Det finns givetvis

särskild anledning att bevaka situationer som kan befaras leda till öppen

konflikt. Samtidigt är det naturligt att Sverige lägger speciell vikt vid

rättighetssituationen i länder som också av andra skäl är viktiga för oss,

t.ex. grannländer och huvudmottagarländer för det svenska bistånds-

samarbetet. Detta kan bl.a. motiveras med att det är i samarbetet med

dessa länder som vi har störst möjlighet att positivt påverka.

Det är angeläget att den svenska hållningen är, och av omgivningen

upplevs som, konsekvent. Konsekvens i ställningstaganden, liksom att

dessa vilar på en saklig och principiellt fast grund, är av avgörande

betydelse för tilltron till och framgången för vår politik. Detta gäller

utrikespolitiken som helhet men är inte minst viktigt på området

mänskliga rättigheter, där det skulle kunna ligga i en motparts intresse att

misstänkliggöra uppsåtet i vår kritik.

Samtidigt bör betonas att det är viktigt hur vår kritik framförs i de

bilaterala kontakterna. Om budbäraren tycks bagatellisera budskapet med

antydningar om att detta bara är en eftergift för hemmaopinionen eller av

andra skäl inte behöver tas så allvarligt, liksom om budbäraren är

okunnig om landets svårigheter, förtar det förstås en del av effekten.

Konsekvensen i vår politik kommer ibland också att bedömas mot

bakgrund av om vi behandlar parter som står mot varandra med samma

måttstock. Det gäller särskilt agerandet i konfliktområden. Respekten för

de internationella normerna bör bevakas på bägge sidor och kränkningar

påtalas. Det är viktigt att därvid inte förväxla "balans" med "opartiskhet".

4.9 Arbetet för de mänskliga rättigheterna skall bygga på

kunskap

För att kunna driva en trovärdig och effektiv politik är det nödvändigt

att agerandet bygger på ett relevant och korrekt faktaunderlag.

Rapporteringen från våra ambassader spelar en viktig roll för regeringens

ställningstagande. Utöver den årliga rapporten om situationen vad gäller

de mänskliga rättigheterna finns ett behov av regelbunden rapportering

om utvecklingen i vissa länder, för att förbättra underlaget för vårt

agerande. Kunskap behövs också om landets specifika situation och

historia för att sätta in kränkningar i sitt sammanhang. Ett led i detta

arbete är den redovisning av det svenska internationella utvecklings-

samarbetet som regeringen gör årligen, i vilken situationen för de

mänskliga rättigheterna i Sveriges samarbetsländer kommer att

inkluderas.

Rapporter från ambassaderna kompletteras med information från FN-

rapportörerna och arbetsgrupperna samt från de kommittéer som

övervakar efterlevnaden av konventionerna. De regionala mellanstatliga

organisationerna i Europa, Amerika och Afrika besitter också värdefull

kunskap. Andra regeringar, inte minst de nordiska, kan också ha

kompletterande information. Inom EU-kretsen utbyts och diskuteras

regelbundet relevant information vilket starkt bidrar till vår analys och

våra ställningstaganden.

Andra viktiga källor är nyhetsmedierna liksom de enskilda

organisationerna, såsom Amnesty International, Human Rights Watch

och Lawyers Committee for Human Rights. Dokumentation från

forskningsinstitut, som bl.a. Raoul Wallenberginstitutet i[REDACTED_EFTERNAMN], är

värdefull för den fortsatta analysen av arbetet kring de mänskliga

rättigheterna. Tillämpade policy-studier bedrivs av nybildade

International Council for Human Rights Policy i Genève.

Utrikesdepartementet skall samla in, självständigt bedöma och

effektivt behandla all denna information. Förmågan att ta den till vara är

avhängig av att handläggare har goda kunskaper om olika länder och om

hur det internationella systemet för de mänskliga rättigheterna fungerar.

Det i sin tur kräver att den aspekten avspeglas i handläggarutbildningen

och internfortbildningen.

I huvudsak skall vår politik när det gäller de mänskliga rättigheterna

vara öppen. Undantag måste göras om offentlighet kan skada enskilda

människor eller utsätta dem för risk, eller på annat sätt motverka

Sveriges målsättning.

4.10 Sverige samarbetar med internationella organ som

övervakar efterlevnaden

De internationella normerna för mänskliga rättigheter är självfallet giltiga

också för svenska förhållanden. Denna skrivelse handlar om utrikes-

politiken i bred bemärkelse och analyserar därför inte efterlevnaden av

rättigheterna i Sverige. Det ansvaret ligger inom andra grenar av svensk

politik. Det måste emellertid betonas att det finns ett uppenbart samband

mellan Sveriges möjligheter att på ett trovärdigt vis agera pådrivande i

internationella fora och uppfattningen om i vilken mån vårt eget land tar

de internationella reglerna på allvar.

Sverige har ratificerat de viktigaste internationella överenskom-

melserna om mänskliga rättigheter och så långt möjligt undvikit att göra

reservationer. En översyn av Sveriges reservationer görs regelbundet.

Viktigt är också att rapporter till FN:s konventionskommittéer och

liknade organ inlämnas inom föreskriven tid och att de följer uppställda

riktlinjer för rapportskrivandet. Svenska myndigheter analyserar också

noga de rekommendationer som lämnats av t.ex. konventions-

kommittéerna på grundval av svenska rapporter eller anmälningar om

förhållanden i vårt land. Utvecklingen av rättspraxis i Europadomstolen

och i de olika konventionskommittéerna kommer fortsatt att uppmärk-

sammas och lojalt följas genom lagstiftning och med andra nödvändiga

åtgärder. Den ambitionen har funnits sedan länge och Sverige har ett gott

internationellt anseende i de här avseendena. Men det kan likafullt vara

motiverat att regelbundet göra en översyn över alla sådana relationer

mellan Sverige och de internationella institutionerna.

Den utredning som genomfördes under 1996-97 om barnkonventionen

och dess tillämpning i Sverige (Barnets bästa i främsta rummet, SOU

1997:116) var ett modellarbete som väckt uppmärksamhet internationellt.

Den har därmed givit ett bidrag till den internationella diskussionen om

åtgärder för att bättre förankra de internationella processerna på ett

nationellt plan.

Svensk utrikespolitik syftar till att öka respekten för de

mänskliga rättigheterna.

Målet för arbetet med de mänskliga rättigheterna i svensk

utrikespolitik är att bidra till att människor också i andra länder får del

av i folkrätten garanterade friheter, skydd mot övergrepp och en

tillfredsställande levnadsstandard.

Främjandet av de mänskliga rättigheterna är en prioritet inom svensk

utrikespolitik, och skall påverka bistånds-, migrations-, handels-,

säkerhets- och övrig utrikespolitik.

Följande delmål har identifierats:

 Regeringar skall påverkas att respektera de mänskliga rättigheterna.

 De mänskliga rättigheterna skall genomsyra arbetet i de globala

och regionala organisationerna.

 De internationella normerna för de mänskliga rättigheterna skall

ges djupare förankring och vidare spridning.

 Mekanismerna för att säkerställa respekten för de överenskomna

normerna skall göras effektivare.

Svensk utrikespolitik för mänskliga rättigheter skall vara konse-

kvent och inriktad på resultat genom att:

 integrera arbetet för de mänskliga rättigheterna i utrikespolitiken

som helhet, så att detta arbete genomsyrar bistånds-, säkerhets-,

handels-, migrations- och övrig utrikespolitik

 välja den kanal och den kombination av verktyg som i varje

situation är mest verkningsfulla verktygen kan vara främjande,

förebyggande och reaktiva

 samarbeta med och ge stöd till olika aktörer regeringar, statliga

och enskilda nationella och internationella organisationer

 verka för en effektivisering av arbetet för de mänskliga rättig-

heterna inom de internationella organisationerna

 utveckla ett rättighetsperspektiv i allt svenskt utvecklingssamarbete

 tillämpa överenskomna internationella regler för de mänskliga

rättigheterna i vårt eget land och samarbeta konstruktivt med

övervakningsorganen

5 Sverige verkar för alla människors möjlig-

heter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna

5.1 Alla människor är lika i värde och rättigheter

Principen om icke-diskriminering bildar basen för hela det system av

rättsregler som skapats för de mänskliga rättigheterna. Alla människor

har dock inte samma möjligheter att åtnjuta eller att ta till vara sina

rättigheter, utan diskrimineras av olika anledningar. FN uppmärksam-

made tidigt att det fanns skäl att lyfta fram rättigheter och skyddsbehov

för vissa individer eller grupper som traditionellt utsatts för eller riskerat

diskriminering. Rasdiskrimineringskonventionen, konventionen om av-

skaffande av all slags diskriminering av kvinnor och barnkonventionen,

liksom det aktuella arbetet kring skydd för minoriteter och urbefolk-

ningar, utgör exempel på dessa strävanden.

Full jämställdhet mellan och lika förutsättningar för kvinnor och män

existerar inte någonstans i världen. Barn har ett särskilt behov av skydd.

Homosexuella kvinnor och män diskrimineras fortsatt liksom medlem-

mar av nationella eller etniska, religiösa och språkliga minoriteter.

Särskilda insatser behövs för att funktionshindrade personer skall ha

samma möjlighet som människor utan handikapp att helt och fullt

utnyttja sina rättigheter. (Se också avsnitt 3.7, sid. 17).

Alla människor är lika i värde och rättigheter

Sverige verkar för alla människors möjligheter att åtnjuta de

mänskliga rättigheterna. Barnens rättigheter, kvinnors rättigheter samt

rättigheter för personer som tillhör urbefolkningar och nationella eller

etniska, religiösa och språkliga minoriteter måste särskilt beaktas i

syfte att garantera lika förutsättningar.

5.2 Kvinnors rättigheter

En av det nybildade FN:s första åtgärder var att i organisationens stadga

slå fast att de mänskliga rättigheterna gäller både kvinnor och män,

flickor och pojkar. FN har därefter under årens lopp fortsatt att

konsekvent föra in denna princip i olika konventioner.

Frågor rörande kvinnors rättigheter behandlas i olika FN-organ, i första

hand FN:s kvinnokommission och FN:s kommission för de mänskliga

rättigheterna. Dessa frågor har rönt ökad politisk uppmärksamhet under

det senaste årtiondet, bl.a. under Wienkonferensen 1993 och FN:s

befolkningskonferens i Kairo. FN:s fjärde världskonferens om kvinnor i

Peking 1995 fattade flera viktiga beslut, bl.a. om att kulturella och

religiösa sedvänjor inte får tas till intäkt för att inte respektera kvinnors

mänskliga rättigheter.

1979 års konvention om avskaffande av all slags diskriminering av

kvinnor är en av FN:s centrala konventioner för mänskliga rättigheter.

Denna konvention ger ett ramverk för att säkerställa lika rätt för kvinnor

och män. Konventionen lyfter fram regeringars skyldighet att i lag-

stiftning och praxis utrota de vanligaste formerna av diskriminering av

kvinnor. I syfte att påskynda utvecklingen tillåts positiv särbehandling i

ett övergångsskede. Idag har 161 stater anslutit sig till denna konvention

och målet är att den inom några år, i likhet med barnkonventionen, skall

ha erhållit universell anslutning.

Det är beklämmande att just denna konvention givit upphov till fler

vittgående reservationer än någon annan konvention om mänskliga rättig-

heter. Sverige har tillsammans med andra EU-länder invänt mot sådana

reservationer och i flertalet fall underkänt deras giltighet.

En särskild expertkommitté har i uppdrag att övervaka att konventions-

staterna efterlever konventionen om avskaffande av alla former av diskri-

minering av kvinnor, bl.a. genom att granska konventionsstaternas

rapporter samt genom auktoritativa tolkningar av konventionens bestäm-

melser. Ett förslag till fakultativt protokoll till kvinnokonventionen om

enskild klagorätt utarbetas för närvarande. Sverige verkar för att det skall

bli ett så effektivt instrument som möjligt, inte minst med beaktande av

de svårigheter övervakningskommittéerna för närvarande kämpar med.

(Se vidare avsnitt 11.10, sidan 71.)

Med utgångspunkt i konventionen driver Sverige, i samarbete med

EU-länder och andra likasinnade stater, en rad frågor som syftar till att

uppmärksamma kvinnors situation och diskriminering, bl.a. att dessa

frågor integreras i alla verksamheter och organ inom FN. Våldet mot

kvinnor kräver särskild uppmärksamhet, inte minst den utsatta

situationen för kvinnor under väpnad konflikt där våldtäkt och andra

brutala sexuella övergrepp inte sällan är ett led i krigföringen.

Sverige kommer fortsatt att ta upp frågan om kvinnors och flickors

rättigheter i den utvecklingspolitiska dialogen, liksom i diskussioner med

regeringsföreträdare i multilaterala sammanhang, med utgångspunkt i de

konventioner som staten ratificerat.

Sverige verkar även för effektivare åtgärder i syfte att förbättra

kvinnors ekonomiska och sociala rättigheter. Inom ramen för FN:s arbete

finns en rad möjligheter att stärka kvinnors rättigheter i vid bemärkelse.

Det våld som kvinnor i alla världsdelar utsätts för i det egna hemmet har

under senare år uppmärksammats av FN:s olika organ.

Insatser för att stärka kvinnors ekonomiska ställning leder, som

Världsbanken visat, till bättre utvecklingseffekter och till att kvinnor kan

hävda sina rättigheter och minska riskerna att utsättas för våld.

Sverige stödjer FN:s generalsekreterare i ambitionen att FN:s olika

verksamheter skall utgå ifrån såväl kvinnors som mäns behov och

förutsättningar, och kommer att i diskussioner om FN:s inre reformarbete

framhålla vikten av att ett sådant synsätt präglar FN:s strategiska

planering och utvecklingsarbetet i stort. Samma resonemang kommer att

föras av Sveriges representanter globalt och regionalt, t.ex. i styrelserna i

FN:s olika fonder och program, liksom inom Europarådet, OSSE och

EU.

Sverige kommer att fortsätta att internationellt uppmärksamma och

motverka systematiska och särskilt grova kränkningar av kvinnors och

flickors mänskliga rättigheter t.ex. könsstympning av flickor, barn-

äktenskap, förvägran av grundläggande hälsovård och undervisning för

kvinnor och flickor liksom systematiska kränkningar av kvinnors

ekonomiska rättigheter, som äganderätt och arvsrätt. Sverige kommer

fortsatt att aktivt stödja åtgärder som motverkar sådana övergrepp, varvid

bl.a. Högkommissarien för mänskliga rättigheter och hennes kontor

liksom FN:s kommittéer och mekanismer för mänskliga rättigheter spelar

en viktig roll.

Kvinnors rättigheter

Med utgångspunkt i konventionen om avskaffande av all slags

diskriminering av kvinnor (kvinnokonventionen) driver Sverige, i

samarbete med likasinnade stater, en rad frågor som syftar till att

uppmärksamma kvinnors bristande åtnjutande av de mänskliga rättig-

heterna.

I detta arbete kommer Sverige fortsatt att:

 bevaka och påtala reservationer som strider mot kvinnokonven-

tionens ändamål och syfte

 stödja det arbete som bedrivs av FN:s rapportör för våld mot

kvinnor

 verka för att konventionens övervakningskommitté stärks samt

bidra till att dess arbetsformer effektiviseras

 uppmärksamma krigsförbrytelser och kränkningar av de mänskliga

rättigheterna riktade mot kvinnor och flickor

 betona att det är av avgörande betydelse för främjandet av kvinnors

rättigheter, att dessa frågor utgör en integrerad del av arbetet i FN:s

samtliga mekanismer för mänskliga rättigheter

 verka för att ett fakultativt protokoll till kvinnokonventionen om

enskild klagorätt blir ett så effektivt instrument som möjligt

5.3 Barnets rättigheter

FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen) är idag i

princip ett universellt dokument, ratificerat av 191 stater, med Somalia

och USA som undantag. Mycket återstår dock innan konventionen också

är globalt tillämpad.

Sverige har en mångårig erfarenhet av utvecklingssamarbete för att

stärka barnets rättigheter och livsvillkor såväl bilateralt som multilateralt.

Sverige är en av de största bidragsgivarna till UNICEF. Inom ramen för

UNICEF driver Sverige bl.a. frågan om ett ökat barnrättsperspektiv. På

uppdrag av riksdagen har ett arbete påbörjats inom Regeringskansliet för

att med utgångspunkt i barnkonventionen utveckla ett systematiskt

barnperspektiv i det samlade biståndet.

En särskilt prioriterad fråga i Sveriges internationella utvecklings-

samarbete är barn med funktionshinder och åtgärder för de många barn

som placerats på institutioner. Sverige är aktivt pådrivande för att

förbättra livssituationen för barn med funktionshinder bl. a. genom att

identifiera deras särskilda behov och verka för deras ökade integration i

samhällslivet.

Sverige var värdland för Världskongressen mot kommersiell sexuell

exploatering av barn som hölls 1996 och är fortsatt aktivt i dess

uppföljning, bl.a. genom att i multilaterala organ verka för att resultaten

implementeras i landprogram. Inom ramen för Östersjöstaternas råd har

på bl.a. svenskt initiativ påbörjats ett arbete mot sådan exploatering.

Frågan om barnarbete uppmärksammas nu efter rapporter om hur

flickor och pojkar utnyttjas i arbete som skadar deras hälsa och

utveckling eller försvårar deras skolgång. ILO har inlett en diskussion

om en ny internationell konvention som skall förbjuda de värsta formerna

av sådan exploatering, inklusive nedbrytande och farliga

arbetsförhållanden, skuldslaveri där familjer i flera generationer binds av

skulder till arbetsgivaren och barnprostitution. Sverige stödjer aktivt

detta initiativ och har genom medlemskap i ILO:s styrelse särskild

möjlighet att påverka frågans utveckling.

Sverige är starkt engagerat i arbetet att skydda barn i väpnade

konflikter. Vi stödjer generalsekreterarens särskilde representant i denna

fråga, bl.a. vad gäller hans uppmaning till de olika FN-organen att inom

sina respektive program ta större hänsyn till barns intressen i konflikter

och därefter. Flera svenska enskilda organisationer är också engagerade i

arbetet att skydda och hjälpa barn i krig, däribland Svenska Röda Korset

och Rädda Barnen.

Regeringen vänder sig särskilt mot utnyttjandet av barn som soldater.

Sverige bär ett särskilt ansvar för denna fråga genom en svensk

ordförande i den arbetsgrupp inom FN:s kommission för de mänskliga

rättigheterna, som utarbetar ett fakultativt protokoll till barnkonventionen

om en åldersgräns för rekrytering till väpnade styrkor och deltagande i

väpnad konflikt. Sverige driver förslaget om en 18-årsgräns som

minimiålder. Genom utvecklingssamarbetet ger Sverige också bidrag till

strävanden att demobilisera barnsoldater och stödja deras rehabilitering.

Sverige kommer att fortsätta att kraftfullt stödja FN:s Högkommissarie

i ansträngningarna att effektivisera FN:s kommitté för barnets rättigheter

(barnrättskommittén), som spelat en avgörande roll för den praktiska

tillämpningen av barnkonventionen. Sverige kommer också att verka för

att andra organ inom FN i större utsträckning i sitt arbete inkluderar

frågor om flickors och pojkars rättigheter, bättre samordnar insatser för

alla barn och följer upp barnrättskommitténs rekommendationer i

kontakter med regeringar. På samma sätt bör de tematiska rapportörerna

och landrapportörerna, som tillsätts av FN:s kommission för de

mänskliga rättigheterna, ta upp aspekter om flickor och pojkar när detta

är relevant, något som idag inte alltid sker. De på vissa håll omfattande

kränkningarna av flickors rättigheter bör uppmärksammas särskilt.

Barnets rättigheter

Varje barn, oavsett bakgrund, har rätt att behandlas med respekt. I

varje beslut som rör barnet skall barnets bästa alltid sättas i främsta

rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen)

är idag i princip ett universellt dokument. Mycket återstår dock innan

konventionen också är globalt tillämpad.

Sverige kommer därför fortsatt att:

 stärka barnets rättigheter och livsvillkor genom såväl bilateralt som

multilateralt utvecklingssamarbete

 vara pådrivande för att förbättra livssituationen för barn med

funktionshinder

 verka för uppföljningen av resultaten från Världskongressen mot

kommersiell sexuell exploatering av barn

 stödja ILO:s initiativ om en ny internationell konvention som skall

förbjuda de värsta formerna av skadligt barnarbete

 verka för att förbättra situationen för barn i väpnade konflikter

 särskilt driva förslaget om en 18-årsgräns som minimiålder för

rekrytering till väpnade styrkor och deltagande i väpnad konflikt

 stödja strävanden att demobilisera barnsoldater och stödja deras

rehabilitering

 stödja FN:s Högkommissarie i ansträngningarna att effektivisera

FN:s kommitté för barnets rättigheter (barnrättskommittén)

 verka för att andra organ inom FN i kontakter med regeringar i

större utsträckning följer upp barnrättskommitténs rekommenda-

tioner

 särskilt uppmärksamma de på vissa håll omfattande kränkningarna

av flickors rättigheter

5.4 Rättigheter för personer som tillhör urbefolkningar

och nationella eller etniska, språkliga och religiösa

minoriteter

Sverige verkar för att personer som tillhör nationella eller etniska,

språkliga och religiösa minoriteter i alla länder ges möjlighet att på lika

villkor med majoritetsbefolkningen effektivt åtnjuta alla de mänskliga

rättigheterna.

Sådana minoritetsgrupper har i många länder inte samma möjligheter

som majoritetsbefolkningen. De tillhör ofta de svagaste och fattigaste

grupperna i samhället, med den största arbetslösheten, de sämsta

bostäderna och flest antal ungdomar med ingen eller oavslutad skolgång.

Det är angeläget att öka respekten för dessa människors rättigheter.

Diskriminering får aldrig förekomma, oavsett ekonomisk eller politisk

ställning.

 Det har beräknats att antalet nationella eller etniska, religiösa och

språkliga minoritetsgrupper världen över uppgår till många tusen, med

långt mer än en och en halv miljard medlemmar eller mer än en fjärdedel

av jordens befolkning. Staterna har ett ansvar att utan diskriminering ge

personer ur minoritetsgrupperna samma rättigheter som landets övriga

befolkning, t.ex. till socialt skydd, utbildning, hälsovård eller kommuni-

kation med domstolarna.

Många stater är ovilliga att uppmärksamma minoritetsproblem med

hänvisning till suveränitet och nationell sammanhållning. Dock måste

kravet om lika rättigheter för personer som tillhör minoriteter skiljas från

krav på självbestämmande i folkrättslig mening. Grupper som strävar

efter att behålla sin särart bör få möjlighet att leva på sitt sätt inom den

större gruppen. För att de olika minoritetsgrupperna skall få samma

möjlighet som majoritetsgruppen, eller den mest inflytelserika gruppen,

krävs ofta åtgärder för positiv särbehandling. Nationella lagar måste

spegla befolkningens sammansättning och garantera rättigheter också för

personer som tillhör mindre eller svagare grupper.

För att påverka minoritetsgruppernas situation krävs i första hand

nationella åtgärder av samarbete och dialog mellan olika grupper.

Sverige kommer bl.a. genom biståndet att stödja sådana nationella

processer, liksom multilaterala insatser för att främja lika möjligheter för

personer som tillhör nationella eller etniska, religiösa och språkliga

minoriteter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna. FN:s olika organ

förutsätts utarbeta strategier för att uppmärksamma och stödja minoritets-

grupper.

En rad internationella instrument behandlar nationella eller etniska,

religiösa och språkliga minoriteter. Enligt FN:s konvention om

medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 27) skall de som tillhör

etniska, religiösa eller språkliga minoriteter tillåtas att i gemenskap med

andra i sin grupp ha ett eget kulturliv, utöva sin religion och använda sitt

eget språk. Slutdokumentet från OSSE:s (dåvarande ESK)

Köpenhamnsmöte om den mänskliga dimensionen, 1990, redogör

utförligt för behandlingen av frågor om nationella minoriteter och

staternas åtaganden. Europarådets ramkonvention om skydd för

nationella minoriteter, liksom dess minoritetsspråkskonvention, utvecklar

skyddet för personer som tillhör nationella minoriteter. ILO-

konventionen 169 från 1989 behandlar urbefolkningars och stamfolks

rättigheter. Regeringen överväger att föreslå riksdagen att godkänna

ratifikation av Europarådets båda konventioner. Vidare utreder

regeringen möjligheterna av en svensk ratificering av ILO-konventionen

169.

FN:s deklaration om rättigheter för personer som tillhör nationella eller

etniska, religiösa och språkliga minoriteter syftar till att skydda dessa

människors identitet och tillgodose deras rättigheter. Sverige kommer att

verka för att kunskapen om och förståelsen för deklarationen ökar.

Urbefolkningarnas krav på att få sina rättigheter erkända och

respekterade sammanfaller i stora delar med minoriteternas. En

betydande skillnad är emellertid att urbefolkningar levt och verkat i sina

områden före den dominerande gruppens ankomst och där i generationer

brukat land, vatten och naturresurser.

FN har proklamerat åren 1994 till 2004 som urbefolkningsårtionde.

Sverige stödjer det handlingsprogram som antagits för årtiondet. Två av

målsättningarna inom ramen för årtiondet är att en internationell

deklaration om urbefolkningar skall antas och att ett permanent forum för

urbefolkningsfrågor skall inrättas inom FN-systemet. Sverige stödjer

båda dessa initiativ och deltar aktivt i arbetet med dem, och kommer

också att efter urbefolkningsårtiondet fortsätta att delta i arbetet med

dessa frågor.

Rättigheter för personer som tillhör urbefolkningar och

nationella eller etniska, språkliga och kulturella minoriteter

Sverige verkar för att personer som tillhör nationella eller etniska,

språkliga och religiösa minoriteter i alla länder ges möjlighet att på

lika villkor med majoritetsbefolkningen effektivt åtnjuta alla de

mänskliga rättigheterna.

I detta arbete kommer Sverige att:

 verka för ökad kunskap om och förståelse för FN:s deklaration om

rättigheter för personer som tillhör nationella eller etniska, religiösa

och språkliga minoriteter

 stödja, bl.a. genom biståndet, nationella processer av samarbete och

dialog mellan olika befolkningsgrupper

 verka för att FN:s olika organ utarbetar strategier för att uppmärk-

samma och stödja minoritetsgrupper

 delta i utarbetandet av en internationell deklaration om urbefolk-

ningar

 stödja inrättandet av ett permanent forum för urbefolkningsfrågor

inom FN-systemet

6 Sverige verkar för ett totalt avskaffande av de

grövsta formerna av övergrepp och de

svåraste kränkningarna av människors

rättigheter

6.1 Den grundläggande rätten till liv

Även om rätten till liv finns inskriven i FN:s Allmänna förklaring om de

mänskliga rättigheterna, liksom i konventionen om medborgerliga och

politiska rättigheter och i Europakonventionen om mänskliga rättigheter

finns idag inte något internationellt generellt förbud mot dödsstraffet, om

det utdöms enligt lag och med tillräckliga rättsliga garantier. Stater som

avskaffat dödsstraffet i fredstid kan dock ansluta sig till det andra

fakultativa protokollet till 1966 års konvention om medborgerliga och

politiska rättigheter. Europeiska stater kan dessutom ansluta sig till det

sjätte tilläggsprotokollet till Europakonventionen om de mänskliga

rättigheterna om avskaffande av dödsstraffet, och amerikanska stater till

protokollet om avskaffande av dödsstraffet till den amerikanska

konventionen om mänskliga rättigheter.

FN:s ekonomiska och sociala råd (ECOSOC) antog 1984 s.k. minimi-

garantier för personer dömda till döden. Minimigarantierna utvecklar de

begränsningar som finns i FN:s konvention om medborgerliga och

politiska rättigheter enligt vilka dödsstraff endast får utdömas för de

grövsta brotten, i enlighet med gällande lag och av en kompetent

domstol. De som döms till döden skall enligt konventionen ha rätt att

söka nåd eller omvandling av straffet. Det är vidare förbjudet att utdöma

dödsstraff för brott som begåtts av minderåriga och att verkställa

dödsstraff av gravida kvinnor. ECOSOC:s minimiregler innehåller

ytterligare rättssäkerhetsregler för dödsdömda och personer som riskerar

dödsstraff.

FN:s kommitté för de mänskliga rättigheterna, övervakningsorganet

för konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (se vidare

avsnitt 11.9, sid. 70), har i en särskild kommentar givit riktlinjer för hur

konventionsstaterna bör tolka bestämmelserna om rätten till liv och

inskränkningar kring dödsstraffets användande.

6.2 Sverige verkar särskilt för ett globalt avskaffande av

dödsstraffet

Dödsstraffet är enligt svensk uppfattning ett djupt inhumant straff. Dess

grymhet, som i många fall kan jämställas med tortyr, och dess

oåterkalleliga natur gör det till ett straff som inte bör ha någon plats i en

modern och civiliserad rättsordning.

Sverige arbetar sedan många år för att dödsstraffet så snart som möjligt

skall avskaffas världen över och att, i avvaktan därpå, utdömande och

genomförande av dödsstraffet skall inskränkas och endast ske med

iakttagande av de begränsningar som trots allt finns i internationell rätt.

Sverige driver frågan multilateralt inom FN, Europarådet och OSSE.

Sverige deltog aktivt i utarbetandet av den resolution om dödsstraffet

den första i sitt slag som antogs av FN:s kommission för de mänskliga

rättigheterna under våren 1997, och kommer att verka för dess

uppföljning.

Sverige söker, som ett led i strävandena mot ett totalt avskaffande av

dödsstraffet, förmå andra stater att tillträda det andra fakultativa

protokollet till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter

eller det sjätte tilläggsprotokollet till Europarådets konvention om

mänskliga rättigheter. Regeringen uppmanar också stater till efterlevnad

av andra åtaganden på området, framför allt ECOSOC:s minimigarantier.

Under vissa förutsättningar gör Sverige bilaterala framställningar om att

dödsstraff inte skall verkställas i enskilda fall, bland annat om döds-

straffet utdömts eller skall verkställas i strid med begränsningar i

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, om det strider

mot ECOSOC:s minimiregler, om den dömde har svensk anknytning

eller om domen innehåller element av politisk eller religiös förföljelse,

riktas mot en försvarare av de mänskliga rättigheterna eller innebär en

förändring av det aktuella landets praxis eller lagstiftning om dödsstraff.

Dessa förutsättningar speglar i stort motsvarande regler som utarbetats,

men ännu inte antagits inom EU. Framställningar om enskilda fall görs i

de flesta fall gemensamt av EU.

Sverige kommer som en särskilt angelägen fråga att intensifiera

ansträngningarna att uppnå ett totalt, globalt avskaffande av dödsstraffet.

Samarbetet inom EU är idag väl utvecklat och förbud mot dödsstraff kan

väntas bli ett kriterium för medlemskap i unionen. En strategi håller för

närvarande på att utarbetas inom EU, som kommer att leda till ökade

insatser från EU:s sida. Sverige fortsätter även att löpande i bilaterala

kontakter med länder som ännu inte avskaffat dödsstraffet erinra om vår

hållning i denna fråga.

Sverige verkar konsekvent i alla relevanta fora för ett totalt,

globalt avskaffande av dödsstraffet.

6.3 Sverige verkar mot utomrättsliga avrättningar,

godtyckliga frihetsberövanden och tvångsmässiga

försvinnanden

Idag förekommer utomrättsliga, summariska och godtyckliga avrätt-

ningar och hot om sådana övergrepp i alla världsdelar enligt FN:s

särskilde rapportör för dessa frågor. Avrättningarna utförs med en

regerings goda minne utanför lagens ram av ett lands polis- och

säkerhetsstyrkor, eller andra personer eller grupper som samarbetar med

eller tolereras av landets regering. Anklagelser om övergrepp utreds och

prövas inte rättsligt, vilket bidrar till det omfattande bruket av utomrätts-

liga avrättningar. Sverige är sedan flera år huvudförslagställare till den

årliga resolutionen i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna om

utomrättsliga, summariska och godtyckliga avrättningar vilken bl.a. ger

mandat till den särskilda rapportören. Regeringen kommer även

fortsättningsvis att aktivt driva att dessa uppenbara brott mot rätten till

livet internationellt belyses och klaras ut. De kan endast motverkas

genom att strafflösheten minskas (se vidare avsnitt 7.2). Sveriges stöd för

den särskilde rapportören är ett viktigt medel för att åstadkomma detta.

Frihetsberövanden genom att människor förs bort utan att någonsin

ställas inför rätta och anklagas för något brott förekommer i flera länder.

Metoden är ett lika grymt som effektivt sätt att våldföra sig på och

därmed kontrollera befolkningen. Dessa så kallade "ofrivilliga

försvinnanden" skapar en osäkerhet om vad som hänt den människa som

förts bort, om var hon eller han befinner sig, om hon eller han lever eller

är död. Sådana försvinnanden innebär nära nog alltid att personen utsätts

för tortyr eller grov misshandel, och slutar många gånger i mord.

Sverige stödjer det arbete som utförs av den av kommissionen för de

mänskliga rättigheterna tillsatta arbetsgruppen mot tvångsmässiga eller

ofrivilliga försvinnanden, och särskilt genomförandet i alla stater av FN:s

deklaration om skydd av alla personer mot tvångsmässiga försvinnanden.

Sverige kommer fortsatt att verka mot utomrättsliga avrätt-

ningar, godtyckliga frihetsberövanden och tvångsmässiga försvin-

nanden.

6.4 Sverige verkar mot tortyr och annan grym, omänsklig

eller förnedrande behandling eller bestraffning

Förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande

behandling eller bestraffning finns i samtliga generella instrument om

mänskliga rättigheter, liksom i den humanitära rätten, och kan idag sägas

vara jus cogens, dvs. tvingande folkrätt utan undantag. Sverige har en

lång tradition av att aktivt motverka alla former av tortyr som utförs av

eller på uppdrag av en regering eller på något sätt tolereras av en

regering. Våldtäkt och andra former av sexuella övergrepp är en vanligt

förekommande form av tortyr särskilt riktad mot kvinnor.

Inga former av tortyr eller annan grym eller förnedrande behandling

kan någonsin accepteras i vilket syfte det vara må.

 Detta tar sig också uttryck i flyktingpolitiken; avvisningsbeslut

verkställs inte om det finns skälig anledning att anta att den som skall

avvisas kommer att utsättas för tortyr i hemlandet. Detta gäller också

terrorismmisstänkta personer, som Sverige enligt 1951 års Flykting-

konvention inte är skyldig att ge uppehållstillstånd. Det händer att

Sverige i sådana lägen utsätts för internationella klagomål om att

härbärgera utländska terrorister, men principen om att skydda människor

mot tortyr måste här gå före.

Sverige kommer att fortsätta, såväl multilateralt som bilateralt och

genom stöd till enskilda organisationer, att aktivt verka mot alla former

av tortyr, inkluderande alla former av kroppsstraff. I varje land skall

finnas såväl nationell lagstiftning som förbjuder bruket av tortyr, som

effektiva mekanismer inom det nationella rättssystemet för att förhindra

och beivra sådana övergrepp.

Förhållanden som kan leda till tortyr eller annan omänsklig

behandling, inte minst på slutna anstalter häkten, mentalsjukhus,

institutioner för barn eller fängelser är en fråga som måste ägnas ökad

internationell uppmärksamhet. Regeringar har en skyldighet att tillse att

frihetsberövade personer eller barn på offentliga institutioner behandlas

på ett människovärdigt sätt. Sverige engagerar sig aktivt i dessa frågor,

bl.a. i förhandlingarna om tillkomsten av ett protokoll till 1984 års FN-

konvention mot tortyr, som skulle ge en internationell inspektionsrätt av

samma slag som Europarådets kommitté mot tortyr har enligt 1988 års

Europakonvention mot tortyr. Syftet skall även inom FN-systemet vara

att, i samarbete med respektive lands regering genom besök i bl.a.

fängelser, motverka en ofta slentrianmässigt förekommande misshandel

eller förnedrande behandling.

 Sedan länge medverkar Sverige också till att uppmärksamma

tortyroffrens situation och behov av rehabilitering.

Ingen form av tortyr eller annan grym eller förnedrande

behandling får accepteras.

Sverige kommer fortsatt att:

 verka mot alla former av tortyr, inkluderande alla former av

kroppsstraff

 främja nationell lagstiftning i varje land som förbjuder bruket av

tortyr

 stödja upprättandet av effektiva mekanismer inom det nationella

rättssystemet för att förhindra och beivra sådana övergrepp

 verka för ökad internationell uppmärksamhet på förhållanden som,

inte minst på slutna anstalter, kan leda till tortyr eller annan

omänsklig behandling

 agera pådrivande i förhandlingarna om ett tilläggsprotokoll till

1984 års FN-konvention mot tortyr om internationell inspektions-

rätt i bl.a. fängelser

 uppmärksamma och stödja rehabilitering av tortyroffer

7 Sverige verkar för införandet och

upprätthållandet av ett fungerande

rättssystem med rättsliga garantier

7.1 Utan ett fungerande rättssystem finns inga

fungerande rättigheter

Ett fungerande nationellt rättssystem med lagar, domstolar, poliser, och

fängelser är en förutsättning för att de mänskliga rättigheterna skall

kunna förverkligas. Ingen skall dömas och straffas i en rättegång utan

rättsliga garantier. Enligt FN:s allmänna förklaring om de mänskliga

rättigheterna är alla människor berättigade till en rättvis och offentlig

rannsakning inför en opartisk och självständig domstol. Ett fungerande

rättssystem är beroende av obundna, opartiska och icke-korrumperade

domare. I många länder är korruptionen inom rättssystemet utbredd,

vilket innebär att rätt i praktiken kan köpas genom inflytande eller

pengar.

För att garantera skyddet för de mänskliga rättigheterna i det nationella

systemet, innehåller de internationella konventionerna en rad föreskrifter

som tillsammans garanterar rättssäkerheten. Bland dessa ingår likheten

inför lagen, rätten att få anklagelser om brott utredda och prövade i

domstol inom rimlig tid, förbudet mot godtyckligt frihetsberövande

liksom rätten till en korrekt och opartisk rättegång.

Sverige understödjer aktivt ansträngningarna att ge alla människor

tillgång till ett fungerande rättssystem med rättsliga garantier.

Diskriminering genom lag eller i domstolar, oavsett den grundas på kön

eller etnisk eller annan tillhörighet, skall särskilt uppmärksammas.

Genom biståndssamarbetet stödjer Sverige förbättringar av rättssystemets

tillgänglighet och funktion liksom en konsolidering av dess organisation i

den offentliga sektorn och det civila samhället. Detta inkluderar

stärkande av rättsväsendets oberoende; revidering, utarbetande och

tillämpning av lagar, etablerande av rättshjälps- och ombudsmanna-

funktioner samt reformer av åklagar-, polis- och fängelseväsendena i

enlighet med kriterier som står i överensstämmelse med de mänskliga

rättigheterna. Ett starkt och fungerande rättsväsende är nödvändigt också

för handel och investeringar. Sverige betonar det civila samhällets

betydelse för ett fungerande rättssystem, innefattande bl.a. en

självständig, av statsmakten oberoende, advokatkår.

Sverige stödjer aktivt ansträngningar att ge alla människor

tillgång till ett fungerande rättssystem med rättsliga garantier.

 Genom utvecklingssamarbetet stödjer Sverige förbättringar av

rättssystemets tillgänglighet och effektivitet.

 Diskriminering genom lag eller i domstolar skall särskilt uppmärk-

sammas.

 Sverige betonar det civila samhällets betydelse för ett fungerande

rättssystem.

7.2 Sverige verkar särskilt mot den utbredda förekomsten

av strafflöshet (impunity)

Strafflöshet (impunity), dvs. metoden att underlåta att beivra och

bestraffa brott och särskilt övergrepp mot de mänskliga rättigheterna,

förekommer i många länder. Sådana övergrepp utförs av regeringens

representanter eller med regeringens goda minne, t.ex. genom döds-

patruller. Strafflösheten som metod i kampen mot en politisk eller facklig

opposition är särskilt spridd i länder där den militära makten har

avgörande inrikespolitisk betydelse.

Strafflösheten är ett allvarligt hinder för upprättandet av demokrati och

en rättsstat. Den vars rättigheter kränkts, eller dennes släktingar, skall ha

rätt och möjlighet att klaga och få rätt inför domstol, och den som begått

kränkningen skall lagföras och straffas. Sverige kommer därför, i linje

med vårt långvariga arbete för att införa och upprätthålla respekten för

rättsstatens principer ("the rule of law"), att såväl i det multilaterala som

det bilaterala arbetet uppmärksamma och motverka strafflöshet. (Se

också avsnitt 10.7, sidan 62.)

Sverige kommer särskilt att verka mot den utbredda förekomsten

av strafflöshet (impunity).

8 Sverige verkar för rättigheter som främjar

demokratin

FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna liksom

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och de

regionala rättighetskonventionerna innehåller en rad rättigheter som

direkt eller indirekt utgör grunden för en demokratisk samhällsbyggnad.

De rättigheter som har en mer direkt koppling till det demokratiska

beslutsfattandet är åsikts- och yttrandefriheten, mötes- och förenings-

friheten samt den allmänna rösträtten. Även övriga rättigheter har

betydelse för demokratiseringsprocessen, t.ex. de som sammanlagt syftar

till upprätthållandet av rättsstatens principer och rätten till utbildning.

Den rättighet som mest direkt är en förutsättning för ett demokratiskt

samhällsskick är rätten för envar att ta del i sitt lands styrelse direkt eller

genom fritt valda ombud. Den enskilde har rätt att välja och att vara

kandidat i val som är periodiska, fria och rättvisa. Rösträtten skall vara

allmän och lika. Det skall finnas garantier för att väljarnas vilja kommer

fritt till uttryck. Detta är viktiga aspekter av den formella demokratin.

Sverige stödjer på olika sätt valprocesser, partier och parlament i olika

länder, bl.a. genom utvecklingssamarbetet och International Institute for

Democracy and Electoral Assistance (International IDEA).

Lika viktigt för demokratiprocessen är rätten att fritt uttrycka sin åsikt,

att mötas för att höra och diskutera andras och egna idéer, liksom att

genom föreningsfriheten organisera sig tillsammans med andra.

Dessutom behövs den gransknings- och informationsfunktion som fria

och oberoende media utövar. Sverige verkar genom biståndet för åsikts-

och yttrandefrihet, bl.a. genom ett omfattande mediastöd.

Dessa rättigheter är grundläggande för demokratin. De mänskliga

rättigheterna måste respekteras om demokratin i längden skall kunna

upprätthållas och fördjupas. De omvända sambanden är lika uppenbara.

Demokratiska beslutsprocesser tenderar att förstärka skyddet för de

mänskliga rättigheterna. Ett folkligt deltagande i politiken är ofta den

bästa garantin för att människors rättigheter skall tas till vara.

Mänskliga rättigheter och demokrati i Sveriges utvecklingssamarbete

presenteras i en separat skrivelse (Skr. 1997/98:76). Också regeringens

skrivelse "Afrika i förändring. En förnyad svensk Afrikapolitik inför

2000-talet" (Skr. 1997/98:122) liksom propositionen rörande Sveriges

framtida samarbete med Öst- och Centraleuropa (Prop. 1997/98:70)

behandlar demokrati och mänskliga rättigheter.

Sverige verkar för rättigheter som stärker demokratin, särskilt

åsikts- och yttrandefrihet, föreningsfrihet och allmän rösträtt.

9 Sverige verkar för att ökad uppmärksamhet

ges åt de ekonomiska, sociala och kulturella

rättigheterna: arbete, utbildning, hälsa och en

tillfredsställande levnadsstandard

9.1 Alla mänskliga rättigheter är viktiga

FN:s Högkommissarie för mänskliga rättigheter, Mary Robinson, har

sagt sig vilja ge ökad tyngd inom FN åt de ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheterna. Hon har betonat dessa rättigheters vikt och att de

bör få en effektivare uppföljning inom FN:s institutioner. Regeringen

välkomnar den markeringen.

Hittills har de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna blivit

mindre uppmärksammade. Den uppdelning av de olika rättigheterna som

skedde när 1948 års allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna

följdes upp med två konventioner, nämligen konventionen om med-

borgerliga och politiska rättigheter och konventionen om ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheter, har sannolikt bidragit till denna ned-

prioritering. De ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna ses på

sina håll mer som ambitioner än som verkliga rättigheter. Det finns

emellertid ingen saklig grund för att behandla de ekonomiska, sociala

och kulturella rättigheterna som mindre viktiga eller radikalt annorlunda

än de övriga. De utgör en integrerad del av den allmänna förklaringen;

skyddet av människans värdighet nödvändiggör såväl politiska som

sociala rättigheter. De ekonomiska och sociala rättigheterna definierades

samtidigt med de medborgerliga och politiska i den allmänna

förklaringen; kravet på "frihet från nöd" var vid den tiden lika starkt som

kravet på "frihet från fruktan".

Den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheter från 1966 har idag ratificerats av 137 stater. Med

denna konvention som grund finns artiklar om ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheter inskrivna i de senare tillkomna konventionerna om

avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor och om barnets

rättigheter.

Uppdelningen av rättigheterna i två separata konventioner var olycklig.

Den orsakades av politiska motsättningar i det kalla krigets skugga och

bidrar alltjämt till irritation i FN-diskussionerna. Att den gränslinje som

drogs är godtycklig illustreras bland annat av att de kulturella rättig-

heterna hamnat i bägge texterna och endast obetydligt täcks av den

konvention som enligt sitt namn borde precisera normerna på det

området.

Påståendet att den ena kategorin handlar om rättigheter som kan

genomföras omedelbart och utan kostnad (politiska och medborgerliga)

medan den andra är kostnadskrävande och endast kan förverkligas

stegvis (ekonomiska, sociala och kulturella) är förenklat och bara delvis

korrekt.

FN:s officiella hållning är att de mänskliga rättigheterna oavsett hur

de paketerats i konventionerna är "universella, odelbara, ömsesidigt

beroende och relaterar till varandra", som det uttrycktes vid 1993 års

Wienkonferens. Människan är en helhet, och ett mänskligt liv i värdighet

förutsätter att alla rättigheter respekteras.

9.2 Varför ett rättighetsperspektiv på välfärdsfrågor?

Att de sociala och socio-ekonomiska frågorna är av avgörande betydelse

för det internationella samfundet demonstrerades tydligt vid FN:s topp-

möte om social utveckling i Köpenhamn 1995. De principer och åtagan-

den som stats- och regeringschefer då enades om innebar i praktiken en

förnyad uppslutning bakom flera ekonomiska och sociala rättigheter.

Toppmötet, vars huvudteman var kampen mot fattigdom, arbetslöshet

och social utslagning, utmynnade i Köpenhamnsdeklarationen i ett antal

åtaganden som nära sammanfaller med rätten till en tillfredsställande

levnadsstandard, rätten till arbete och rätten till social trygghet. Deklara-

tionen framhåller dessutom allmänt att de mänskliga rättigheterna är en

viktig grundval för sociala framsteg.

De sakfrågor som diskuterades vid det sociala toppmötet i Köpenhamn

berörs i konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.

De handlar om centrala politiska frågor som arbetsliv, hälsovård,

utbildning och familjepolitik. Frågorna i sig är idag redan uppmärk-

sammade. Många av dem drivs dessutom aktivt av FN:s fackorgan,

fonder och program och av regionala organ. Likväl behövs ett rättighets-

perspektiv.

Det går visserligen inte att hävda att alla aspekter av t.ex. hälsa och

utbildning skall diskuteras enbart utifrån ett perspektiv av mänskliga

rättigheter. Det finns givetvis andra överväganden. Likafullt är det

väsentligt att slå fast t.ex. barnets rätt att gå i skola. Det gör att

myndigheterna blir skyldiga att erbjuda en sådan möjlighet, vilket

påverkar det politiska beslutsfattandet. Detta gäller alla rättigheter, men

eftersom vissa ekonomiska och sociala rättigheter tenderar att vara

särskilt resurskrävande blir sambandet tydligare mellan den nationella

politiken och de nödvändiga åtgärderna för att tillgodose dessa

rättigheter.

Betydelsen av dessa rättigheter har varit särskilt uppenbar vad gäller

barn. Barnets rätt till utbildning har länge påverkat UNESCO:s program.

Samma syn präglade Världskonferensen om utbildning för alla 1970.

Rätten till hälsa är en annan viktig dimension av konventionen om

barnets rättigheter som fått genomslag inom såväl UNICEF:s som

WHO:s program. Rättighetsperspektivet har således gett en särskild

tyngd åt kraven på reformer. Ytterligare ett exempel är rätten för barnet

att inte utnyttjas i nedbrytande arbete. Barnkonventionen stadgar att

barnet skall skyddas mot arbete som stör skolgången eller skadar barnets

utveckling och hälsa. Särskilt ILO driver de kraven genom konkret

normskapande arbete och biståndsprogram. Att det här också handlar om

rättigheter har varit till hjälp.

På samma sätt har FN:s jämställdhetsarbete fått ett rejält uppsving

genom betoningen av enskilda kvinnors situation och rättigheter.

På arbetslivets område i övrigt har det också visat sig värdefullt att

formulera reformer i rättighetstermer. Metoden har lång tradition i en rad

länder. ILO-konventionerna och den europeiska sociala stadgan ger stöd

till den utvecklingen och är särskilt värdefulla för de länder som inte

kommit så långt i strävan att kodifiera minimiregler för skydd på

arbetslivets område. Formuleringen av rättigheter på detta område står

inte i motsats till en fri förhandlingsrätt. En viktig aspekt av rättigheterna

är tvärtom att säkerställa att anställda kan organisera sig och försvara

sina intressen i förhandlingar. Övriga regler är minimibestämmelser som

skall respekteras oavsett förhandlingsresultat.

Sakdiskussionerna i frågor om utbildning, hälsa, arbetsliv och

tillfredsställande levnadsstandard kan således främjas av rättighets-

perspektivet.

Ett ytterligare argument för att anlägga ett rättighetsperspektiv på dessa

frågor är betydelsen av en helhetssyn på de mänskliga rättigheterna.

Deklarationer under Wienkonferensen och vid andra tillfällen må ha fått

en retorisk språkdräkt, men de speglar en väsentlig dimension av hela

idén med de mänskliga rättigheterna. Det ligger ett värde i att människors

mest väsentliga behov tillgodoses i form av rättigheter och att så sker inte

bara rörande några av dem. Det är vidare sant att en individ som berövas

någon eller några viktiga rättigheter i allmänhet har svårt att utnyttja de

övriga.

9.3 Vilka är de ekonomiska och sociala rättigheterna?

De ekonomiska och sociala rättigheterna täcker in ett brett spektrum av

en människas liv och vardag. De rättigheter som definieras i FN:s

konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter är bl.a.

rätten till social trygghet, rätten till en tillfredsställande levnadsstandard,

rätten att vara tryggad från hunger, rätten till en tillfredsställande bostad,

rätten till hälsa, skyddet för familjen, rätten att fritt ingå äktenskap, rätten

till arbete och rätten till vila och fritid.

Föreningsfriheten finns reglerad såväl i denna konvention som i

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter liksom i

Europakonventionen om mänskliga rättigheter. ILO-konventionerna

reglerar en rad rättigheter på arbetslivets område. Den europeiska sociala

stadgan innehåller i rättighetsform bl.a. bestämmelser om arbetsmark-

nadspolitik, arbetsvillkor, arbetarskydd, förenings- och förhandlingsrätt,

socialförsäkring och andra sociala trygghetsanordningar samt familje-

politik. Den innehåller också bestämmelser om rätt till skydd för

migrerande arbetstagare och deras familjer.

En central princip i samtliga konventioner är förbudet mot

diskriminering. Principen om icke-diskriminering återkommer också i

enskilda artiklar, ifråga om arbetsvillkor stadgas t.ex. om lika ersättning

för arbete av lika värde och, enligt FN:s konvention om ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheter, "i synnerhet skall kvinnan tillförsäkras

arbetsvillkor som inte är sämre än dem som män åtnjuter, och erhålla lika

lön för lika arbete".

9.4 Statens ansvar och förpliktelser

Konventionsstatens ansvar för förverkligandet av de ekonomiska och

sociala rättigheterna kan, liksom när det gäller de medborgerliga och

politiska rättigheterna, indelas i tre slags skyldigheter:

 respektera individens rättigheter;

 skydda individens rättigheter från att kränkas av andra individer eller

grupper; och

 tillgodose individens grundläggande behov, erkända som mänskliga

rättigheter, vilka individen själv inte kan tillfredsställa.

Samtliga dessa tre typer av skyldigheter är relevanta för de

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Den tredje typen kan

vara särskilt kostnadskrävande och ses därför ofta som det mest

kontroversiella inslaget.

Konventionerna är inriktade på de resultat som skall nås, snarare än på

vilka metoder som bör användas för att nå dithän. Den nyckelformulering

som finns i artikel 2 i FN:s konvention om ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheter anger konventionsstaternas ansvar:

"Varje konventionsstat förpliktar sig att genom såväl egna åtgärder

som internationellt bistånd och samarbete ... till fullo utnyttja sina

tillgängliga resurser för att säkerställa att de i denna konvention

inskrivna rättigheterna gradvis förverkligas i sin helhet genom alla

därtill ägnade medel, i synnerhet genom åtgärder på lagstiftningens

område...".

Detta innebär att alla tillgängliga resurser, oavsett om de är inhemska

eller kommer från biståndet, skall utnyttjas till fullo för att rättigheterna i

sin helhet gradvis skall förverkligas. Staterna skall således sträva efter att

så snart och effektivt som möjligt närma sig målet.

Konventionens formuleringar om att staten till fullo skall utnyttja sina

resurser samt om ett gradvis förverkligande av rättigheterna leder till

några av de svårigheter som är förknippade med att värdera en stats

efterlevnad av konventionen. Generellt gäller att formuleringen om ett

gradvis förverkligande under inga omständigheter kan tolkas som att

staten har rätt att på obestämd tid uppskjuta ansträngningarna att

förverkliga konventionen. Det är givet att förverkligandet av flera kon-

ventionsartiklar är beroende av tillgången till resurser. Men detta

reducerar inte konventionen till en samlingstext av politiska ambitioner.

Konventionen förpliktar staten att nyttja tillgängliga resurser i syfte att

säkerställa individens rättigheter. Även frågan om staten effektivt

utnyttjar resurserna bör ställas vid granskningen av en stats efterlevnad

av konventionen. Inga enkla svar kan mot den bakgrunden ges huruvida

en regering vidtagit tillräckliga åtgärder för att förbättra situationen.

Särskilt svårt ur ett rättighetsperspektiv är att värdera avvägningen

mellan att utnyttja resurser för investeringar eller för konsumtion.

Innebär de internationella normerna att en viss minimistandard måste

upprätthållas i alla länder eller att kraven måste ställas högre för de mer

utvecklade staterna? Den tolkning som gjorts, bl.a. av FN:s kommitté för

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (se nedan), har inneburit en

kombination: en miniminivå för statens åtaganden har definierats sam-

tidigt som krav rests på att stater med resurser skall gå längre. Detta

innebär att alla stater oavsett ekonomiska förhållanden måste

garantera en lägsta godtagbar standard (minimum core entitlement) som

motsvaras av en viss skyldighet för staten (minimum obligation).

Samtidigt skall rättigheterna förverkligas med utnyttjande till det yttersta

av landets tillgängliga resurser, vilket innebär att nivån på t.ex.

utbildning och hälsovård skall vara högre i rikare länder.

Större vikt bör läggas vid den internationella övervakningen av

efterlevnaden av de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Detta

kräver mer diskussion i syfte att åstadkomma precision i utvärderings-

arbetet. För detta måste sociala indikatorer identifieras. Det arbete som

på den punkten gjorts inom UNICEF, UNESCO och WHO har varit

värdefullt för flera av konventionskommittéerna, särskilt för kommittén

för barnets rättigheter och den kommitté som övervakar efterlevnaden av

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Indikatorerna,

särskilt vad gäller utbildning och hälsa, har underlättat diskussionerna

om efterlevnaden och t.ex. varit värdefulla för en avstämning av om

kvinnor och män, eller flickor och pojkar, fått en likvärdig behandling av

ansvariga myndigheter.

Icke-diskriminering är en huvudaspekt i uppföljningen av de

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Förbudet mot diskrimi-

nering kan hävdas även i sammanhang där dilemmat om de totala resur-

serna försvårar diskussionen. Oavsett landets resurser får ingen

diskriminering förekomma mellan invånarnas tillgång till de ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheterna, t.ex. genom att skolutbildning

erbjuds endast till vissa befolkningsgrupper. Barn får heller inte

diskrimineras för att de är unga, och ingen diskriminering skall ske

mellan olika grupper av barn.

Icke-diskriminering är ett självklart krav. Varje individ skall ha de

stipulerade rättigheterna, oavsett kön, ålder, nationalitet eller andra egen-

skaper som kan orsaka åtskillnad.

9.5 FN:s kommitté för ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheter

Kommittén för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter har till

uppgift att övervaka efterlevnaden av FN:s konvention om ekonomiska,

sociala och kulturella rättigheter. Detta sker främst genom staternas

rapporteringsskyldighet samt genom kontakter och samarbete med andra

FN-organ. Granskningen av de nationella rapporterna är kommitténs

huvuduppgift.

Kommittén har en svår uppgift att finna lämpliga metoder och kriterier

vid granskningen av olika staters efterlevnad av konventionen. Viktigt är

att kommittén strävar såväl efter att fastställa i vilken mån konventionen

genomförts och, där så är påkallat, peka ut överträdelser, som att den

också i en konstruktiv anda söker dialog med konventionsstaten om

möjliga sätt att förverkliga konventionens artiklar. En sådan metodik är

också meningsfull i ett biståndsperspektiv.

Kommittén har möjlighet att föra ärenden vidare till FN-organ som har

biståndsprogram. En sådan koppling mellan normativ granskning och

operativ stödverksamhet kan bli ett resultat av generalsekreterarens

reformprogram för bättre integration och samordning av programmen

inom FN-systemet. Det vore emellertid missriktat att göra bistånd till ett

standardsvar på bristande efterlevnad, ens för de fattiga länderna. Bistånd

bör aktualiseras först när det hos mottagaren finns en politisk vilja till

förändring.

Sverige stödjer kommitténs strävan att utveckla en dialog med

konventionsstaterna om genomförandet av konventionen. Kommittén bör

ges resurser att genomföra sitt granskningsuppdrag och förslag från den

om särskilda studier bör prövas i positiv anda.

Fortsatt diskussion är nödvändig om metoder att övervaka efterlev-

naden av de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna, bl.a. genom

definitionen av sociala indikatorer. Sverige kommer att stödja Hög-

kommissariens arbete därvidlag.

9.6 Internationella arbetsorganisationens rättighetsarbete

Internationella arbetsorganisationen (ILO) spelar en central roll i arbetet

för de ekonomiska och sociala rättigheterna. Under närmare 80 år har

inom ILO:s ram ett trepartssamarbete mellan regeringar, arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer bedrivits, vilket lett till c:a 180 konventioner

och än fler rekommendationer i arbets- och sociala frågor. Som ett av

FN:s fackorgan deltog ILO aktivt i utarbetandet av konventionen om

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och har under senare år

nära följt konventionskommitténs verksamhet.

ILO:s verksamhet är baserad på konventioner med ett utvecklat

expertbaserat och opolitiserat övervakningssystem i form av rapporter

och klagomålsförfarande och organisationen har en central funktion att

fylla i debatten om mänskliga rättigheter i en globaliserad ekonomi. Vad

gäller normer kan ILO-konventionerna med sin detaljerade utformning

ge vägledning vid uttolkningen av de mer allmänt hållna artiklarna i

konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Ett ökat

samarbete mellan ILO-sekretariatet och Högkommissariens för

mänskliga rättigheter kontor skulle kunna bidra till detta. Sverige stödjer

aktivt ILO:s normskapande arbete liksom dess processer för prövning av

efterlevnaden och kommer att verka för att erfarenheterna inom ILO

utnyttjas som modell av andra organisationer.

En kampanj bedrivs inom ILO för ratifikation av organisationens sju

"nyckelkonventioner" relaterade till de mänskliga rättigheterna; konven-

tionerna 87 och 98 om föreningsfrihet och förhandlingsrätt; konven-

tionerna 29 och 105 om avskaffande av tvångsarbete; konventionerna

100 och 111 om icke-diskriminering i arbetslivet samt konvention 138

om minimiålder för arbete. Denna kampanj har svenskt stöd, liksom

förslaget om en deklaration som binder samman och förklarar de sju

fördragen. Dessa är så grundläggande att de bör uppfattas som bindande

för samtliga ILO:s medlemsländer.

ILO:s projekt att utforma särskilda regler för att stävja de värsta

formerna av exploaterande barnarbete är högst angeläget. Sverige stödjer

också ILO-program som inriktas på att bistå medlemmarna att genomföra

konventionerna.

Särskilt vill regeringen understryka betydelsen av att ILO-normer

beaktas inom de verksamheter som bedrivs av andra relevanta

internationella organisationer, inklusive Världsbanken, Internationella

valutafonden och de regionala utvecklingsbankerna. Regeringen kommer

att bevaka att beslutet inom Världshandelsorganisationen, WTO, om en

dialog med ILO om arbetsrättsliga frågor fullföljs.

9.7 Den europeiska sociala stadgan

Vid sidan av Europakonventionen om mänskliga rättigheter finns sedan

1961 en av Europarådet utarbetad europeisk social stadga. Den anger i

rättighetsform bestämmelser om arbetsmarknadspolitik, arbetsvillkor,

arbetarskydd, förenings- och förhandlingsrätt, socialförsäkring, familje-

politik m.m. Efter en översyn av stadgan beslutade Europarådets

ministerkommitté 1996 att anta en reviderad social stadga som ännu inte

trätt i kraft. Den reviderade europeiska sociala stadgan innehåller

ytterligare rättigheter, bl.a. vad beträffar jämställdhet för arbetstagare

med familjeansvar, skydd mot sexuella och andra trakasserier på arbets-

platsen samt äldres rätt till socialt skydd, rätten till bostad och till skydd

mot fattigdom och social utslagning.

 Till den sociala stadgan hör ett ändringsprotokoll samt två tilläggs-

protokoll varav ett rör kollektivt klagomålsförfarande och antogs 1995.

Det finns en betydande överensstämmelse mellan FN:s konvention om

ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och den europeiska

stadgans första del vad avser rättighetskatalogen. I stadgans andra del

följs dessa upp med föreskrifter om vad parterna skall anses förpliktade

till för att förverkliga de mer principiellt formulerade rättighetsartiklarna.

Den mekanism som nu används för att övervaka efterlevnaden av

stadgan är granskning av rapporter från konventionsstaterna om

tillämpningen av stadgan. Till detta kommer det kollektiva klagomåls-

förfarandet när det trätt i kraft, vilket beräknas ske under 1998.

Tilläggsprotokollet om kollektivt klagomålsförfarande ger möjlighet åt

internationella och nationella arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer

liksom för internationella enskilda organisationer med konsultativ status i

Europarådet att inkomma med klagomål över påstådd otillfredsställande

tillämpning av stadgan. Konventionsstaterna kan också tillerkänna andra

nationella enskilda organisationers klagorätt.

Klagomålen kan gälla lagar och praxis vilka anses stå i strid med

stadgans föreskrifter. Däremot omfattar klagorätten inte enskilda fall.

I det förslag om ratificering som utarbetats av Arbetsmarknads-

departementet föreslås att Sverige ratificerar både den reviderade sociala

stadgan och tilläggsprotokollet. Vad gäller stadgan föreslås att undantag

görs för vissa av de materiella artiklarna. Det föreslås vidare att tilläggs-

protokollet ratificeras utan att andra nationella enskilda organisationer än

arbetsgivare- och arbetstagarorganisationer ges klagorätt. Regeringen

beslutade den 19 februari 1998 att lägga förslag till riksdagens

godkännande om ratificering av såväl den reviderade stadgan som

protokollet om klagorätt (Prop. 1997/98:82).

Sverige har aktivt deltagit i arbetet inom Europarådet med den

reviderade sociala stadgan och tilläggsprotokollet om kollektiva

klagomål och resultatet har välkomnats från svensk sida. Utvecklingen av

denna europeiska mekanism för sociala rättigheter kommer att följas med

konstruktivt intresse från svensk sida. Den bör få betydelse för

kommande diskussioner om sociala frågor inom EU. Det kan nämnas att

i det EU-fördrag som antogs 1997 i Amsterdam finns hänvisningar till

den europeiska sociala stadgan.

De ekonomiska och sociala rättigheterna skall ges ökad vikt

Ekonomiska och sociala rättigheter kommer att betonas i Sveriges

arbete inom de globala och regionala organisationerna. Vi skall aktivt

verka för ett rättighetsperspektiv i internationellt utvecklingssam-

arbete och för att den internationella övervakningen av dessa

rättigheter effektiviseras.

Sverige kommer särskilt att:

 prioritera frågan om alla invånares lika rätt till de ekonomiska och

sociala rättigheterna (principen om icke-diskriminering)

 fästa särskild vikt vid fördelningspolitiska åtgärder för att möjlig-

göra att rättigheterna kan åtnjutas, såsom landreform och skatte-

uppbörd

 stödja utvecklingen av metoder för att övervaka efterlevnaden av

de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna, bl.a. genom

identifiering av sociala indikatorer

 verka för att de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna ges

högre prioritet inom FN-systemet

 utveckla ett rättighetsperspektiv i alla program kring utbildning,

hälsa, arbetsliv och andra sociala frågor inom svenskt utvecklings-

samarbete

 verka för att program kring sociala frågor också inom FN-systemet

ges en tydlig rättighetsdimension

10 Sverige verkar för att de mänskliga

rättigheternas roll och skydd före, under och

efter interna väpnade konflikter förstärks

10.1 Om dagens väpnade konflikter

De flesta av dagens väpnade konflikter är interna, eller med en annan

term, inbördeskrig. Ett växande antal interna konflikter har internationali-

serats, med militär inblandning av aktörer från flera länder.

Dagens interna väpnade konflikter uppvisar en rad gemensamma drag.

Ofta förekommer ett flertal stridande parter. I vissa konflikter finns ingen

egentlig statsmakt. I flera konflikter råder en anarkisk situation, helt utan

struktur och kontroll. Regeringen förlorar kontrollen över delar av sitt

territorium och över sina väpnade styrkor, vilket leder till att styrmedel

över konfliktens utveckling förloras. Befälsstrukturer och disciplin

försvagas eller försvinner. Ledare för oppositionsgrupper har dålig eller

ingen kontroll över lokala befälhavare och förlorar därmed i trovärdighet

och förhandlingskapacitet. I sådana situationer blir kontakter med

parterna i syfte att förhandla om hjälpsändningar till civilbefolkningen

eller om fri passage för flyende ofta mycket svåra.

De interna konflikterna är ofta långvariga och får därmed långvariga

effekter såväl för landets samhällsstruktur och ekonomi som för enskilda

människor. Barn kan bli helt utan skolgång och vaccinationsprogram blir

inte genomförda. Minfält kanske i flera lager omöjliggör jordbruk

och transporter, flyktingar hindras återvända och naturen återtar

mödosamt uppodlad jordbruksmark.

I de interna konflikternas gerillakrigföring är befolkningen särskilt

utsatt. Hur människorna än vänder sig kan de bli utsatta för övergrepp av

den ena eller andra parten. I en sådan situation ger sig många av, i första

hand som internflyktingar i det egna landet, eller om de blir tvungna, som

flyktingar i andra länder. Antalet flyktingar och internflyktingar står ofta

i direkt paritet till omfånget av och grymheten i övergreppen. Ökad

respekt för de mänskliga rättigheterna och den internationella humanitära

rätten (se nedan) skulle därför leda till ett minskat antal flyktingar.

10.2 De mänskliga rättigheterna utgör ett avgörande

element i konfliktförebyggande verksamhet

En repressiv regim, med sträng kontroll över media, organisationer och

rättsväsende kan kortsiktigt skapa intryck av ett land med lugn och

stabilitet. Men förtryck och kontroll leder ofta till en eskalerande

våldsspiral. Lugnet kan komma att förbytas i väpnat motstånd och intern

konflikt. Ekonomisk tillväxt kan inte garantera stabilitet när maktbasen är

snäv.

Etnisk diskriminering och andra typer av brott mot gruppmedlemmars

mänskliga rättigheter är några av de främsta orsakerna till interna

konflikter. Minoritetsfrågorna får därför en allt viktigare ställning i den

internationella diskussionen, särskilt i samband med det konflikt-

förebyggande arbetet. De etniska konflikterna, som ofta är det synliga

uttrycket för andra underliggande motsättningar, är ett av de mest

framträdande säkerhetspolitiska problemen under överblickbar framtid. I

länder med mer eller mindre distinkta etniska grupper utnyttjas allt oftare

ojämlik fördelning mellan majoritet och minoritet för att underblåsa

missnöje och skapa våldsamma etniska motsättningar, ibland även krav

på autonomi eller en egen stat.

I syfte att förebygga etniska konflikter verkar Sverige mot

diskriminering av minoritetsgrupper. Sverige stödjer särskilt det

pionjärarbete som utförs av OSSE:s Högkommissarie för nationella

minoriteter, vars arbete inriktas på att genom dialog mellan minoritet och

regering eller direkt mellan olika befolkningsgrupper söka förhindra att

motsättningar utvecklas till väpnade konflikter.

Brott mot de mänskliga rättigheterna förekommer i stor omfattning

under väpnade konflikter och kränkningar av de mänskliga rättigheterna

tenderar i sig att vara konfliktskapande. Omvänt är respekten för de

mänskliga rättigheterna konfliktförebyggande. Sverige söker därför

stimulera en ökad förståelse för de mänskliga rättigheternas konflikt-

förebyggande roll. Rapporter om kränkningar av de mänskliga

rättigheterna sammanställs såväl inom FN-systemet som av länders

regeringar, däribland Sverige, och olika enskilda organisationer. Dessa

rapporter bör i större utsträckning kunna utnyttjas av stater och av det

internationella samfundet bl.a. genom FN:s säkerhetsråd som s.k. tidiga

varningssignaler (early warning). Varningssignaler har dock inte något

värde om de inte snart leder till åtgärder. Många rapporter om mänskliga

rättigheter har producerats och presenterats men inte lett till någon

reaktion. Så t.ex. varnade FN:s rapportör för utomrättsliga, summariska

och godtyckliga avrättningar i mars 1994 för ett folkmord i Rwanda om

inte insatser snabbt gjordes. Folkmordet inleddes någon månad senare.

Det är av yttersta vikt att det internationella samfundet utvecklar en

kapacitet att faktiskt reagera på varningssignalerna. För detta krävs en

politisk handlingsberedskap men också logistiska resurser inte minst

inom FN. Sverige stödjer förslag i den riktningen, inklusive idén om en

stående beredskap att sända FN-trupp och civilpoliser till krisområden

snarast möjligt efter beslut i säkerhetsrådet.

 Genom biståndet kan också Sverige bidra till mer långsiktiga insatser

för att förhindra grova överträdelser av de mänskliga rättigheterna, bland

annat genom utbildningsinsatser på olika nivåer, mediastöd, stöd till

utveckling av fungerande rättssystem och stöd till det civila samhällets

organisationer.

Respekten för de mänskliga rättigheterna är också en del av

bedömningsgrunden för tillstånd om utförsel av svensk krigsmateriel.

Tillstånd bör inte beviljas om det i mottagarlandet förekommer

omfattande och grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

Konfliktförebyggande verksamhet utvecklas ytterligare i regeringens

studie med samma namn (Ds 1997:18) samt i den handlingsplan för

regeringens konfliktförebyggande verksamhet som utarbetas inom

Utrikesdepartementet.

De mänskliga rättigheterna utgör ett avgörande element i all

konfliktförebyggande verksamhet

Sverige kommer därför att:

 verka för en ökad förståelse för de mänskliga rättigheternas

konfliktförebyggande roll

 arbeta för nationella eller etniska, religiösa och språkliga

minoriteters rättigheter i syfte att förebygga s.k. etniska konflikter

 verka för att det internationella samfundet utvecklar en kapacitet att

faktiskt reagera på varningssignaler för detta krävs såväl politisk

handlingsberedskap som logistiska resurser

 bidra genom biståndet till långsiktiga insatser för att förhindra

grova överträdelser av de mänskliga rättigheterna

10.3 Det folkrättsliga skyddet i interna väpnade konflikter

Skyddsreglerna i interna och internationella väpnade konflikter utgörs i

första hand av den internationella humanitära rätten och de mänskliga

rättigheterna.

Trots delvis olika tillämpningsområden utgår de två rättsområdena från

samma grundsats: alla människors lika värde. Oavsett vem en människa

är, oavsett varifrån hon kommer eller vad hon har gjort, har hon samma

rättigheter. De som inte deltar i striderna har rätt till skydd och hjälp

också i en konfliktsituation. Båda regelverken bör ligga till grund för

insatser i syfte att skydda civilbefolkningen och stimulera fredsprocesser.

De mänskliga rättigheterna behandlar huvudsakligen förhållandet

mellan statsmakten och den enskilde under dess jurisdiktion. De

mänskliga rättigheterna gäller i princip såväl i fred som i krig. Undantag

 utom från de mest grundläggande rättigheterna tillåts under väpnad

konflikt och större oroligheter. FN:s konvention om medborgerliga och

politiska rättigheter och Europakonventionen om mänskliga rättigheter

tillåter sådana undantag i en särskild derogeringsklausul, enligt vilken

konventionsstaterna under en tid får sätta en del av de konventions-

skyddade rättigheterna ur kraft vid oroligheter i landet som hotar dess

fortsatta existens.

Den internationella humanitära rätten är tillämplig under väpnade

konflikter och innehåller regler för krigföring. Dessa regler är således

tillämpliga också i situationer där en regering satt delar av de mänskliga

rättigheterna ur kraft.

Den absolut mest grundläggande principen inom den humanitära rätten

är den s.k. distinktionsprincipen, vilken stadgar att endast militära mål får

attackeras och att civilbefolkningen inte får utsättas för anfall utan skall

skyddas och respekteras. Därtill stadgar den humanitära rätten att de

krigförande inte får använda mer våld än nödvändigt. Den begränsar även

de stridandes val av stridsmetoder och stridsmedel. Huvuddelen av den

humanitära rätten tar sikte på mellanstatliga väpnade konflikter och

återfinns bl.a. i de fyra Genèvekonventionerna om skydd för krigets offer

från 1949 och det första tilläggsprotokollet till dessa konventioner från

1977 (tilläggsprotokoll I).

De konventionsbaserade reglerna för interna väpnade konflikter

återfinns främst i den för de fyra Genèvekonventionerna gemensamma

artikel 3 och i det andra tilläggsprotokollet (tilläggsprotokoll II) från

1977. Artikel 3 anses idag utgöra allmän sedvanerätt och är därmed alltid

tillämplig oavsett om den aktuella staten har biträtt konventionerna.

Enligt denna artikel skall varje stridande part utan åtskillnad behandla

alla icke-stridande humant, och ta om hand sårade och sjuka. Vidare

förbjuds bl.a. mord, tortyr, tagande av gisslan, kränkande behandling

samt straff och avrättning utan föregående dom. Tilläggsprotokoll II är

tillämpligt enbart i interna konflikter, där staten ratificerat protokollet och

där konflikten är av en sådan omfattning att oppositionsgruppen

kontrollerar en del av landet. Dessa tillämplighetskrav gör att de flesta

interna konflikter formellt inte kommer över protokollets höga tröskel.

Dock anses många av reglerna i tilläggsprotokoll II utgöra sedvanerätt.

10.4 Sverige verkar för ökat skydd för konfliktutsatt

befolkning

Situationen för civilbefolkningen i dagens konfliktområden är djupt

tragisk. I många fall hamnar befolkningen mellan olika stridande

fraktioner eller utnyttjas på olika sätt av de stridande parterna. Allt

vanligare är att ett av konfliktens mål är att fördriva och förinta en annan

befolkningsgrupp. Etnisk rensning har blivit ett begrepp som tydligt

klargör syftet med krigshandlingarna.

Det internationella samfundet har här ett grundläggande ansvar.

Förutom ansträngningar för konfliktförebyggande och humanitära

insatser måste, på det rättsliga området, oklarheten om de olika stridande

parternas ansvar för övergrepp utredas. I detta sammanhang har arbetet

på en internationell permanent brottmålsdomstol särskild betydelse.

Traditionellt ligger ansvaret för iakttagandet av de mänskliga

rättigheterna hos staten. Den humanitära rätten däremot ålägger både

staterna och de enskilda individerna ett ansvar att följa dess regler. Det

individuella straffansvaret innebär att enskilda personer kan ställas till

svars internationellt, liksom av andra stater, för att ha begått allvarliga

överträdelser av den humanitära rätten. Genom de två internationella ad

hoc tribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda har ett individuellt

straffansvar utsträckts till brott begångna under dessa särskilt grymma

och omfattande interna konflikter, inkluderande såväl folkmord som brott

mot mänskligheten och brott mot den humanitära rätten. Som noterats

under 10.3 torde vissa delar av tilläggsprotokoll II nämligen utgöra

sedvanerätt. Regeringen verkar i arbetet på upprättandet av en

internationell permanent brottmålsdomstol för att grova kränkningar av

de mänskliga rättigheterna, som förekommer systematiskt och i stor

skala, skall falla under domstolens jurisdiktion och därmed bli ett

internationellt brott jämställt med krigsförbrytelse.

Till skillnad från situationen beträffande mänskliga rättigheter finns

idag inte något självklart politiskt forum för att diskutera och granska

brott mot den internationella humanitära rätten i interna väpnade

konflikter. Det finns hos vissa stater ett motstånd mot att använda

existerande fora, t.ex. FN:s generalförsamling eller kommission för

mänskliga rättigheter, eller att inrätta något nytt forum för att diskutera

brott mot den humanitära rätten. Sverige arbetar för att existerande fora

utnyttjas för att diskutera också dessa frågor, samt för att något slags

övervakningsmekanism för brott mot den humanitära rätten inrättas.

Sverige verkar således för att övergrepp mot civilbefolkningen begångna

av såväl stater som större oppositionsgrupper på detta sätt granskas av

det internationella statssamfundet.

I vissa situationer har de icke-statliga väpnade grupperna en sådan

kontroll över en del av landets territorium att de kan utföra

sammanhängande och samordnade militära operationer. Sådana

situationer regleras av tilläggsprotokoll II. Inom dessa områden har

regeringen ingen eller liten kontroll och oppositionsgrupperna agerar

genom sin makt över folket och områdets resurser som om de vore

staten. I viss mån kan de sägas vara en regering de facto. Medan den

humanitära rätten är relevant i sådana situationer har de internationella

reglerna för de mänskliga rättigheterna inte kunnas tillämpas.

 Respekt för de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten

förutsätter medvetenhet och kunskap om dem. Sverige kommer därför att

fortsätta att stödja insatser för att sprida kunskap om dessa regler bland

såväl soldater som allmänhet och, där så är möjligt, även bland väpnade

grupper.

Parternas skyldighet att tillåta hjälpsändningar till krigets offer regleras

i Genèvekonventionernas tilläggsprotokoll och har också bekräftats

genom beslut av FN:s generalförsamling. Sverige verkar aktivt för att

denna skyldighet skall respekteras av de stridande parterna.

I samband med humanitärt arbete, inte minst i samband med väpnade

konflikter och flyktingsituationer, skall kvinnors och unga flickors

utsatthet vad gäller bl.a. sexuellt våld uppmärksammas liksom behovet

av att utbilda kvinnliga socialarbetare och kvinnliga poliser/vakter, både

bland den utländska personalen, i mottagarlandet och bland flyktingar.

Effektiva insatser förutsätter kvinnornas medverkan i planering och

beslut. Barns situation i krig och särskilt barns utnyttjande som soldater

uppmärksammas särskilt av Sverige i bilaterala och multilaterala

kontakter. Regeringen kommer att fortsätta arbeta för olika sätt att stärka

det internationella skyddet för konfliktutsatt befolkning och för att den

folkrättsliga basen för det humanitära agerandet i interna konflikter

stärks. En process inleds därför för att effektivisera samarbetet med och

stödet till de större humanitära aktörerna och enskilda organisationerna.

10.5 Sverige verkar särskilt för ett heltäckande,

grundläggande skydd i form av allmänna humanitära

grundregler (standards of humanity)

Sverige verkar för en klarare rättighetssituation såväl i fred som under

väpnad konflikt. Den humanitära rätten utvecklades för internationella

konflikter mellan stater och är i stora delar inte anpassad för situationer

där icke-statliga aktörer dominerar. Till detta kommer att få stater är

beredda att erkänna att en intern konflikt pågår i landet och därmed att

den humanitära rätten är tillämplig. Många länder hänvisar bestämt till

principen om icke-inblandning i interna angelägenheter för att komma

ifrån det internationella strålkastarljuset.

De höga kraven för tillämplighet i Genèvekonventionernas andra

tilläggsprotokoll gör att detta protokoll sällan är tillämpligt i dagens

konflikter. Om en regering i en sådan situation väljer att sätta en rad

skyldigheter i konventionerna om de mänskliga rättigheterna ur kraft

innebär detta i praktiken att de enda tydliga regler som finns kvar är

Genèvekonventionernas gemensamma artikel 3. Sverige kommer att

verka för en större internationell insyn i situationer där regimen på detta

sätt satt delar av de mänskliga rättigheterna ur kraft.

De nordiska länderna driver sedan några år tillbaka frågan om

allmänna humanitära grundregler kallade "standards of humanity", med

förslag om entydiga, lätt tillgängliga regler som skall vara tillämpliga för

alla aktörer i alla situationer, såväl i fred som i krig. De skall vara enkla

att förstå, förmedla och använda för både soldater, rebeller, civila,

internationella organ och humanitära organisationer. FN:s general-

sekreterare utreder för närvarande denna fråga på uppdrag av FN:s

kommission för de mänskliga rättigheterna och väntas lägga fram en

studie under våren 1998. Regeringen kommer att fortsätta arbeta för en

sådan allmän värdegrund för alla situationer.

De mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten utgör

tillsammans det grundläggande skyddet för civilbefolkningen i

områden av intern väpnad konflikt och ställer krav på de

stridande parterna.

Sverige kommer därför fortsatt att:

 verka för en ökad respekt för de existerande skyddsreglerna

 verka för ett heltäckande, grundläggande skydd också i de

situationer som i dag inte täcks av existerande skyddsregler

(standards of humanity)

 arbeta för att grova, omfattande och systematiska kränkningar av

de mänskliga rättigheterna skall falla under den planerade

internationella permanenta brottmålsdomstolens jurisdiktion

 verka för större internationell insyn i situationer där regimen satt

stora delar av reglerna om de mänskliga rättigheterna ur kraft (s.k.

derogering)

 verka för att de stridande parterna respekterar skyldigheten att

tillåta hjälpsändningar till nödlidande civilbefolkning

 arbeta för att brott mot den internationella humanitära rätten tas

upp och diskuteras i internationella fora

 uppmuntra och stödja insatser för att sprida kunskap om de

mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten

 särskilt uppmärksamma grova övergrepp mot kvinnor och flickor

under väpnade konflikter

 särskilt arbeta för att främja och skydda barnets rättigheter i

väpnade konflikter

10.6 De mänskliga rättigheternas roll i fredsprocessen och

i fredsbevarande operationer

Sverige kommer att fortsatt verka för att återupprättandet av respekten

för de mänskliga rättigheterna ingår som en central komponent i

fredsförhandlingar och internationella fredsbevarande insatser.

Erfarenheter från fredsprocesserna i El Salvador och Guatemala visar

på svårigheterna men också möjligheterna att bedriva ett sådant arbete

för mänskliga rättigheter under pågående konflikt och i fredsprocessen. I

El Salvador arbetade FN för en överenskommelse om mänskliga

rättigheter redan före själva fredsavtalet. På så sätt blev ansträngningarna

att förbättra respekten för mänskliga rättigheter en del av ansträng-

ningarna att lösa konflikten. FN sågs därigenom av befolkningen genom

sin närvaro bidraga till att påtagligt minska våldet. Förhoppningar och

förväntningar skapades, som i sin tur ledde till ökade interna krav på

respekt för de mänskliga rättigheterna.

Mandatet för alla fredsbevarande insatser i FN liksom i de regionala

organisationerna bör innehålla en tydlig plikt att respektera och främja de

mänskliga rättigheterna. Ett sådant ansvar gäller samtliga medlemmar av

den fredsbevarande gruppen, såväl militär som civil personal.

Utvecklingen av demokratiska institutioner är särskilt viktig i

återuppbyggnadsarbetet. I detta ingår att skapa ett fungerande

rättsväsende och en professionell, opartisk polismakt. Stöd till enskilda

organisationer och oberoende media är i många fall angelägna priori-

teringar. Fredsbevarande liksom alla insatser under återuppbyggnads-

skedet bör också lägga vikt vid genomförandet av ekonomiska och

sociala rättigheter för att på så vis lägga en långsiktig grund för rättvisa

och fred.

Ofta finns lokala aktörer som motverkar sådana insatser, vilket ställer

särskilda krav på flexibilitet i stödarbetet.

Erfarenheter från OSSE:s konfliktförebyggande och fredsbevarande

arbete bör tas tillvara av FN och andra regionala organisationer.

Mandaten för FN:s olika bistånds- och utvecklingsorgan i konflikt-

områden bör utvecklas för att tydligt avspegla dessa organs ansvar för att

stärka respekten för de mänskliga rättigheterna i de länder där de verkar.

Viktigt är också att all FN-personal, inklusive de fredsbevarande

styrkorna ges utbildning i mänskliga rättigheter.

10.7 Dilemman i fredsarbetet: försoning eller upprättelse?

En av de avgörande frågorna är hur tidigare förbrytelser mot mänskliga

rättigheter hanteras i fredsprocessen. En allmän amnesti kan påskynda

fredsavtalet, medan de långsiktiga effekterna av att inte göra upp med

tidigare övergrepp kan bli ett hot mot fredens hållbarhet. (Se också

avsnitt 7.2 om strafflöshet, sid. 45.)

Olika länder har hanterat detta problem med olika metoder. Amnesti

för övergrepp begångna under konflikten kan, som i ett par latinameri-

kanska länder, ges i ett tidigt skede av fredsprocessen. Detta kan skapa

risk för att sanningen om vad som inträffade inte kommer fram. I

Sydafrika tillsattes en sanningskommission med mandat att söka blott-

lägga sanningen och därefter, när alla fakta lagts på bordet, erbjuda

amnesti åt personer som begått övergrepp i samband med konflikten.

Behovet av politisk stabilitet kan i vissa lägen tala för tidiga amnestier.

Samtidigt är det viktigt att offren och deras familjer ges upprättelse.

Detta kan vara avgörande också i strävan att åstadkomma nationell

försoning. Det finns en smärtgräns där freden inte blir hållbar om över-

grepp sopas under mattan; fred och rättigheter är nödvändiga delar av

samma helhet.

Ytterligare ett dilemma ligger i det humanitära biståndets behov av

opartiskhet och neutralitet för genomförande av arbete i konfliktområden.

Detta har lett till att FN-organisationer ofta hållit sig på avstånd från

programmen för mänskliga rättigheter, oroliga över att ett närmare

samarbete skulle kunna få negativa konsekvenser för genomförandet av

deras "egentliga" uppdrag. Till en del kan detta bero på FN-personalens

bristande utbildning om mänskliga rättigheter samt en ofullständig

förståelse för att endast respekten för mänskliga rättigheter kan skapa de

långsiktiga förutsättningar som krävs för att biståndsinsatserna skall nå

hållbara resultat.

Respekten för de mänskliga rättigheterna skall vara ett centralt

inslag i fredsförhandlingar och fredsbevarande insatser

Sverige kommer därför att:

 arbeta för att mandaten för alla fredsbevarande insatser innehåller

en tydlig plikt att respektera och främja de mänskliga rättigheterna

 bidra till att erfarenheter från såväl OSSE:s konfliktförebyggande

som fredsbevarande verksamhet uppmärksammas av andra

internationella organisationer

 verka för att mandaten för FN:s bistånds- och utvecklingsorgan

utvecklas för att inkludera ett ansvar för stärkandet av de mänskliga

rättigheterna

 arbeta för att öka kunskapen om de mänskliga rättigheterna bland

såväl militär som civil personal underställd OSSE och FN

11 FN och de mänskliga rättigheterna:

Integration och effektivisering

11.1 Wienkonferensen bekräftar principerna

Världskonferensen om mänskliga rättigheter 1993 i Wien började för-

beredas efter det kalla krigets slut. Det visade sig emellertid att andra

ideologiska och politiska skillnader nu främst mellan vissa länder i Syd

och dem i Nord fortfarande försvårade överenskommelser. Den deklar-

ation och det handlingsprogram som till slut kunde antas bekräftade i

huvudsak vad som dittills beslutats både i fråga om normerna och

övervakningsmekanismerna. Detta var i och för sig inte oviktigt mot

bakgrund av att många av instrumenten och processerna hade beslutats

av ett FN med betydligt färre medlemmar; sedan den allmänna

förklaringen antogs har medlemsantalet mer än fördubblats.

De följande var några av de viktigare besluten på Wienkonferensen:

 Rättigheternas universalitet bekräftades.

 Det klargjordes att det är en legitim angelägenhet för det inter-

nationella samfundet att främja och skydda de mänskliga rättigheterna.

 Kvinnors mänskliga rättigheter betonades som en integrerad och

oskiljbar del av de universella rättigheterna. Barns rättigheter och

betydelsen av dem bekräftades likaså.

 Betydelsen av de ekonomiska och sociala rättigheterna underströks

liksom att alla rättigheter är ömsesidigt beroende och del av samma

helhet.

 I diskussionen om rätten till utveckling nåddes enighet om att den

enskilda individen är det väsentliga subjektet i all utveckling och om

att utveckling underlättar åtnjutandet av rättigheterna samtidigt som

bristen på utveckling inte kan rättfärdiga kränkningar.

 Det slogs fast att demokrati, utveckling och respekt för de mänskliga

rättigheterna är inbördes beroende och förstärkande. FN-systemet

uppmanades att väsentligt öka resurserna för de program som syftar

till att stärka rättsstaten, demokratin och de mänskliga rättigheterna.

 FN-organ och -program som relaterar till mänskliga rättigheter

uppmanades att samarbeta och integrera rättighetsaspekten i sina

program.

11.2 Världskonferenserna markerade betydelsen av barns

och kvinnors rättigheter

Utöver Wienkonferensen har flera andra större världskonferenser under

1990-talet också diskuterat aspekter av de mänskliga rättigheterna:

 Toppmötet om barn i New York 1990 tog ett väsentligt steg för att

driva idén om barnets rättigheter och uppmanade alla stater att

ratificera den då överenskomna konventionen om barnets rättigheter.

 Jämställdhet mellan könen, kvinnors rättigheter och rätten till

reproduktiv hälsa betonades på världskonferensen om befolkning och

utveckling i Kairo 1994.

 Demokratiskt styre, respekt för mänskliga rättigheter för alla, rätten

till utveckling och vikten av det civila samhället underströks i den

deklaration och det handlingsprogram som antogs vid toppmötet om

social utveckling i Köpenhamn 1995.

 Flera av de konkreta åtaganden för att åstadkomma jämställdhet

mellan kvinnor och män som antogs vid fjärde världskonferensen om

kvinnor i Peking 1995 utgör en uppföljning av Wienkonferensens

beslut. Ett konkret handlingsprogram antogs.

 Rätten till bostad behandlades på konferensen om boende (Habitat II) i

Istanbul 1996.

Genom de beslut som regeringarna fattade vid världskonferenserna

åtog de sig att vidta åtgärder. De olika FN-organen och -programmen

skall ta hänsyn till konferensbesluten inom sina respektive verksamheter.

De stora världskonferenserna ger, bl.a. genom hänvisningar till de

mänskliga rättigheterna, uttryck för en global, gemensam värdegrund.

11.3 Rättigheterna är centrala i generalsekreterarens

reformprogram

Generalsekreterare Kofi Annan har presenterat ett program för förnyelse

av FN:s organisation och program som till en del utgår från

världskonferenserna. Han föreslår däri att de mänskliga rättigheterna

integreras i alla väsentliga aktiviteter och program inom FN.

Genom reformpaketet tillsattes fyra exekutivkommittéer för att

samordna FN-programmen för följande områden: fred och säkerhet;

ekonomiska och sociala frågor; utvecklingssamarbete; och humanitära

frågor. Mänskliga rättigheter betecknas som ett tvärgående program som

skall integreras i alla de fyra exekutivkommittéernas arbete.

Högkommissarien inbjuds nu till deras möten och hennes

sambandskontor vid högkvarteret i New York skall förstärkas.

Särskilt betonas vikten av Högkommissariens medverkan i det

fredsbevarande arbetet, inklusive återuppbyggnaden av krigshärjade

länder. Vidare betonas att en analys av situationen avseende de

mänskliga rättigheterna skall integreras i FN-systemet för tidig varning.

Mänskliga rättigheter skall ses som en nyckelaspekt i fredsskapande och

fredsbyggande arbete och vara ett viktigt övervägande i samband med

humanitära operationer.

En rad organ inom FN-systemet har mandat som redan inbegriper

aspekter av mänskliga rättigheter. Det gäller fackorganen, fonderna och

de särskilda programmen liksom några av avdelningarna inom

sekretariatet. Deras verksamhet kan också ha indirekt inverkan på

situationen vad gäller mänskliga rättigheter i enskilda länder.

Verksamheterna inom FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation

(FAO) har en koppling till rätten till föda, Världshälsoorganisationen

(WHO) skulle i än större utsträckning kunna verka för rätten till hälsa,

Internationella arbetsorganisationen (ILO) utvecklar rätten till arbete och

FN:s organisation för undervisning, vetenskap och kultur (UNESCO)

arbetar inom området för rätten till utbildning och kultur samt yttrande-

och pressfrihet. FN:s barnfond (UNICEF) antog häromåret ett uttalande

om verksamhetens inriktning som slog fast barnets rättigheter som

organisationens syfte och använder numera barnkonventionen och dess

rapporteringsprocess som underlag i programdialogen med regeringar.

FN:s utvecklingsfond för kvinnor (UNIFEM) använder

kvinnokonventionen på liknande sätt.

Mänskliga rättigheter är en viktig dimension av mandatet för FN:s

flyktingkommissarie, vilket grundas i 1951 års flyktingkonvention. Från

svensk sida betonar vi att denna skyddsfunktion inte får tunnas ut och att

regeringarna bör ge sitt stöd till UNHCR:s arbete. Utvecklingen i

Centralafrika har gett en serie skakande exempel på hur utsatta flyktingar

kan vara. UNHCR har också gjort medvetna ansträngningar att införliva

kvinnans och barnets rättigheter i sina pågående program.

Generalsekreterarens beslut att mänskliga rättigheter skall genomsyra

FN-systemets aktiviteter får självfallet också betydelse för FN:s

utvecklingsprogram, (UNDP), särskilt som dess roll som en

samordnande faktor inom systemet, inte minst på landnivå, nu markeras

ytterligare.

Koordineringen av FN:s humanitära katastrofinsatser relaterar

självfallet också till mänskliga rättigheter. Avdelningen för

fredsbevarande operationer (DPKO), inom FN-sekretariatet liksom

avdelningen för politiska frågor (DPA), har alltmer börjat integrera

rättighetsperspektivet i sina verksamheter. Världsbanken, Internationella

valutafonden och bilaterala givare har betonat sambandet mellan

ekonomisk tillväxt, demokrati, fungerande rättssystem, effektiv

förvaltning och respekt för mänskliga rättigheter. Utlåning eller bidrag

villkoras ibland till att förbättringar sker vad gäller de mänskliga

rättigheterna. Detta integrerade synsätt har föranlett länder att begära

tekniskt bistånd från FN i syfte att stärka skyddet för de mänskliga

rättigheterna. För närvarande pågår sådana insatser i bl.a. Burundi,

Georgien, Guatemala, Rwanda och forna Jugoslavien.

Sverige välkomnar tendenserna inom FN-systemet att införliva de

mänskliga rättigheterna i de samordnade programmen. Det är viktigt att

världsorganisationen själv står för de normer som antagits inom dess

egen ram. Utvecklingen mot ökad integration och förbättrat samarbete på

detta område bör fullföljas. Inte minst viktigt är att de överenskomna

rättighetskonventionerna prioriteras inom programmen för fred och

utveckling liksom inom de ekonomiska och sociala samt humanitära

verksamheterna.

11.4 Säkerhetsrådet mänskliga rättigheter för

internationell fred och säkerhet

FN:s säkerhetsråd har till uppgift att upprätthålla internationell fred och

säkerhet. Även om skyddet av de mänskliga rättigheterna inte uttryck-

ligen ingår i denna uppgift diskuteras de mänskliga rättigheterna allt

oftare i rådet. Från svensk sida understryks betydelsen av en allt tydligare

rättighetsdimension i säkerhetsrådets arbete. Som medlem av rådet under

perioden 1997-98 har Sverige vid upprepade tillfällen verkat för att de

mänskliga rättigheterna skall ses som en integrerad del av fredsarbetet.

Tyvärr har den hållningen inte alltid vunnit alla medlemmars stöd.

Grova kränkningar kan ibland vara ett hot mot fred och säkerhet eller

åtminstone tillsammans med symptom som t.ex. flyktingströmmar, anses

utgöra ett sådant hot. Rådet har också diskuterat rättighetsfrågor i fasen

efter en väpnad konflikt i samband med ett lands återuppbyggnad; här

har det bl.a. gällt FN:s roll för att organisera eller övervaka

folkomröstningar och val. Vidare är utbildningen av civilpoliser en fråga

som Sverige särskilt verkat för.

Vid några tillfällen har säkerhetsrådet beslutat om sanktioner i situa-

tioner som också innefattat brott mot de mänskliga rättigheterna; Irak,

Haiti och Förbundsrepubliken Jugoslavien är sentida exempel. Samtidigt

bör omsorgen om mänskliga rättigheter ibland leda till begränsningar av

tvångsåtgärderna. Sverige har betonat att sanktioner inte bör tillgripas på

sätt som svårt drabbar civilbefolkningen, t.ex. dess rätt till föda och

hälsovård.

De mänskliga rättigheterna är självfallet en viktig komponent i de

fredsbevarande operationernas genomförande. Detta har också blivit allt

tydligare i säkerhetsrådets diskussioner och i sekretariatets uppföljning.

Det är nu naturligt att dessa operationer omfattar sakkunskap om hur

rättigheterna skall övervakas, hur kränkningar utreds och rapporteras, hur

undervisning om mänskliga rättigheter kan organiseras och hur relationer

till de enskilda organisationerna kan utvecklas. Det är därför viktigt att

Högkommissarien för mänskliga rättigheter liksom flyktingkommis-

sarien tidigt involveras i planeringen av sådana operationer. General-

sekreterarens nya organisationsmodell innebär en förbättring.

 Brott mot mänskliga rättigheter och humanitär rätt bör uppmärk-

sammas i rådets uttalanden. En angelägen aspekt är skyddet för

flyktingar, också i flyktingläger. Säkerhetsrådet bör också i sina

uttalanden betona alla staters plikt att beivra svåra överträdelser av de

mänskliga rättigheterna samt av den humanitära rätten.

11.5 Generalförsamlingen och ECOSOC arbetet

samordnas

Generalförsamlingens tredje utskott är ett viktigt forum för Sverige att

föra fram vår politik avseende de mänskliga rättigheterna, ofta sam-

ordnad inom EU. Sverige har haft huvudansvaret för delar av resolutions-

arbetet; barnets rättigheter och Burma/Myanmar är exempel.

Från svensk sida har tagits initiativ till samordning av olika förslag i

syfte att rationalisera diskussionerna i generalförsamlingens tredje

utskott. Så har t.ex. de olika förslagen kring barnets rättigheter samlats

upp i en sammanhängande resolution som därmed också fått större tyngd.

Ytterligare försök i den riktningen bör göras i syfte att ge utrymme för

mer meningsfulla diskussioner, inklusive om prioriteringar.

Diskussionerna inom det ekonomiska och sociala rådet, ECOSOC,

skulle också kunna rationaliseras. Enligt FN-stadgan är mänskliga

rättigheter en av de frågor som det organet skall täcka. Men i praktiken

har ECOSOC vad gäller mänskliga rättigheter ofta blivit en onödig

mellanstation i ärendenas vandring från kommissionen för de mänskliga

rättigheterna till generalförsamlingen.

11.6 Kommissionen för de mänskliga rättigheterna

betoning på efterlevnaden

FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, som formellt är

underställd ECOSOC, har varit nyckelorganet för utarbetande av de

normer för de mänskliga rättigheterna som därefter antagits av

generalförsamlingen. De grundläggande reglerna har lagts fast i FN:s

allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, konventioner och

andra instrument. Under senare år har kommissionen mer kommit att

fokusera på hur normerna efterlevs.

När det gäller det fortsatta normskapande arbetet har Sverige en

restriktiv inställning till förslag om nya instrument. Sådana riskerar att

urvattna redan existerande regler. Om nya instrument skall utarbetas

måste det klarläggas att det föreligger ett verkligt behov som inte redan

är täckt. Sverige bör i sådana fall, liksom i det pågående

normgivningsarbetet, verka för att redan etablerade normer inte

undermineras.

Det normskapande arbetet bör emellertid inte ses som helt avslutat. Ur

svensk synvinkel är det viktigt att överenskommelse nås om en 18-

årsgräns för användning och rekrytering av soldater. Sverige verkar

också för en tydlig deklaration till skydd för människor och grupper som

försvarar de mänskliga rättigheterna. Vi stödjer förslaget om en FN-

kommitté med rätt att inspektera polisstationer, fängelser och andra

anstalter i syfte att öka skyddet mot tortyr och annan omänsklig

behandling.

De politiska motsättningarna i kommissionen har försvårat diskus-

sionen om prioriteringar och arbetsmetoder. Det finns risk att förslag till

effektiviseringar utnyttjas av vissa regeringar till att sätta stopp för

obekväm granskning. Samtidigt är det uppenbart att förbättringar behövs.

Likaså är det angeläget att kritiskt granska förslag som i praktiken inte

leder åt rätt håll, utan bara kommer att tynga kommissionen och Hög-

kommissariens kontor. Exempel kan vara förslag till nya eller

kompletterande normer som antingen framstår som överflödiga eller i

värsta fall är ägnade att undergräva existerande regler. Viktigt är att

enskilda förslag avstäms mot ett helhetsperspektiv. Väsentligt är förstås

också att resurser avsätts i samma takt som nya uppgifter läggs på

Högkommissarien; hennes kontor pressas nu att genomföra ett växande

antal beslut med oförändrade resurser. En mängd av nya texter och

processer är med andra ord inte önskvärd, betoningen bör snarare ligga

på att effektivisera de etablerade mekanismerna.

De enskilda organisationerna deltar i möten inom kommissionen och

underkommissionen och medverkar genom sina inlägg till att väsentlig

information kommer in i diskussionerna. Deras konkreta information om

situationen i olika länder och även om enskilda fall har gett förstärkt

innehåll till de mekanismer som upprättats för att övervaka efterlevnaden

av normerna. De har också varit pådrivande för beslut om nya normer

och för en effektivisering av övervakningsmekanismerna. Sverige

understryker den avgörande positiva roll de enskilda organisationerna

spelar för FN-arbetet för de mänskliga rättigheterna.

Sammanfattningsvis kommer regeringen som hittills att lägga

huvudvikten på att staternas efterlevnad av existerande normer förbättras.

Sverige verkar därför för att övervakningsmaskineriet inte urholkas, utan

tvärt om stärks. Kommissionen bör besluta om granskning av ytterligare

länder där allvarliga kränkningar förekommer. Mandaten bör förstärkas

för de rapportörer och arbetsgrupper som fått i uppdrag att granska

förekomsten av brott mot de mänskliga rättigheterna. Förslag om nya

instrument och mekanismer bör prövas kritiskt samtidigt som pågående

diskussioner om barnsoldater, om åtgärder för att förebygga tortyr och

förbättra förhållandena på slutna anstalter samt om skydd för

rättighetsaktivister bör fullföljas med kraft. Sverige verkar vidare för att

kommissionen behandlar åtgärder mot diskriminering av kvinnor.

Behovet av att rationalisera mekanismerna bör analyseras i syfte att

effektivisera processerna.

11.7 Underkommissionen rollen oklar

Underkommissionen för förebyggande av diskriminering och skydd av

minoriteter skapades för att åt FN:s kommission för de mänskliga rättig-

heterna förbereda bl.a. arbetet kring minoritetsfrågor. I praktiken har

underkommissionen kommit att sysselsätta sig med en rad frågor för

vilka den inte nödvändigtvis har kompetens. Därmed har dess mandat

och roll blivit oklara.

 Underkommissionen är tänkt som ett expertorgan med oberoende

medlemmar utsedda på egna meriter, om än nominerade och valda av

regeringarna. Flera av medlemmarna har emellertid agerat som

representanter för sina regeringar snarare än som fristående sakkunniga.

Kvaliteten i arbetet har också på annat sätt försämrats.

Sverige kommer inom ramen för pågående diskussioner inom bl.a. EU

att verka för en genomgripande reform som skulle innebära att antalet

medlemmar av underkommissionen reduceras, att tydligare kriterier

formuleras rörande medlemmarnas oberoende och sakliga kompetens, att

arbetsformerna och dagordningen rationaliseras så att underkommis-

sionens arbete blir mer meningsfullt för kommissionen och konventions-

kommittéerna.

11.8 Rapportörer, arbetsgrupper och särskilda

representanter nya länder och teman

Genom resolutioner inom kommissionen för de mänskliga rättigheterna

har rapportörer tillsatts om såväl landsituationer som tematiska problem.

Antalet landrapportörer uppgår nu till tolv och avser bl.a. Sudan, Iran,

Irak, Burma-Myanmar, Rwanda, forna Jugoslavien och Demokratiska

Republiken Kongo. De tematiska rapportörerna eller arbetsgrupperna är

nu fjorton och inbegriper bl.a. våld mot kvinnor, barnprostitution och

handel med barn, rättsväsendets oberoende, religionsförföljelse, tortyr,

tvångsmässiga försvinnanden, summariska avrättningar och godtyckliga

frihetsberövanden. Därutöver har generalsekreteraren utsett särskilda

representanter i några fall (Kambodja, internflyktingar samt barn i

väpnade konflikter); dessa fungerar i praktiken på liknande sätt som

kommissionens rapportörer.

Kretsen av länder under granskning bör enligt svensk uppfattning

utvidgas. Dels finns uppenbara sakliga skäl härför, bl.a. skulle detta

reducera grunden för beskyllningar om selektivitet och därmed stärka

tilltron till och effekterna av detta granskningsmaskineri. Enligt svensk

uppfattning har besluten om rapportörer och arbetsgrupper varit

befogade; de aktuella förhållandena har rättfärdigat övervakning och

rapportering. Det betyder dock inte att det saknas anledning att diskutera

prioriteringar inom ramen för systemet.

Regeringar reagerar som regel negativt på beslut om att utvecklingen i

deras land skall följas av en särskild rapportör. I vissa fall vägras FN-

rapportören inresa i landet; exempel är Irak, Nigeria och Kuba.

Reaktionerna från t.ex. Burma/Myanmar, Iran och Sudan har också tidvis

varit negativa. Sådan obstruktion har självfallet försvårat rapportörernas

arbete men också bekräftat att systemet är relevant.

11.9 Konventionerna ökad anslutning

Sex av de av FN antagna konventionerna för de mänskliga rättigheterna

har en särställning därigenom att staternas efterlevnad av konventions-

åtagandena övervakas av en till varje konvention knuten kommitté.

De sex konventionerna, som samtliga ratificerats av Sverige, är

följande:

 Internationella konventionen om medborgerliga och politiska

rättigheter (1966) med Fakultativt protokoll om möjlighet till

klagomål (1966) och Andra fakultativa protokollet syftande till

dödsstraffets avskaffande (1989);

 Internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella

rättigheter (1966);

 Internationella konventionen om avskaffande av alla former av

rasdiskriminering (1965);

 Konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor

(1979);

 Konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller

förnedrande behandling eller bestraffning (1984);

 Konventionen om barnets rättigheter (1989).

Dessa konventioner innehåller krav om att staterna som ratificerat

konventionerna rapporterar om hur konventionerna efterlevs. Avsikten är

att detta skall vara något mer än en formalitet, enskilda organisationer

och relevanta yrkesgrupper samt myndigheter bör ges tillfälle att lämna

synpunkter när respektive rapport utarbetas. Efter det att rapporten

behandlats inom övervakningskommittén bör dess rekommendationer

också delges samma berörda grupper. Övervakningskommittéerna

betonar starkt denna nationella dimension av processen, och på den

punkten finns utrymme för förbättringar också på svensk sida.

För att göra processen meningsfull försöker övervaknings-

kommittéerna samverka med relevanta internationella och nationella

organisationer och organ. Barnrättskommittén, till exempel, har strävat

efter att utveckla nära kontakter med enskilda organisationer, också på

nationell nivå, och med FN-organ som UNICEF, ILO, UNHCR, WHO

och UNESCO. En annan tendens är att kommittéerna gör kopplingar

mellan de egna slutsatserna och bistånd.

Konventionskommittéerna har en viktig roll att klargöra tolkningen av

normerna. Några av dem formulerar s.k. allmänna kommentarer till

respektive artiklar som ofta är av värde också för den nationella

diskussionen i enskilda stater.

En konventionskommittés uttalanden efter det att den granskat ett

lands rapport eller beslutat om ett enskilt klagomål utgör en auktoritativ

tolkning av staternas ansvar enligt konventionen. Uttalandena är

emellertid inte domslut likt sådana i den europeiska eller den

interamerikanska domstolen för mänskliga rättigheter. En stat som

genom ratifikation accepterat den individuella klagorätten bör dock full-

följa detta sitt åtagande och rätta sig efter kommitténs uttalande.

Wienkonferensen 1993 rekommenderade de stater som ännu inte

ratificerat de sex konventionerna att göra så. Drygt trettio procent av

staterna har emellertid ännu inte ratificerat någon av de två

konventionerna från 1966 om medborgerliga och politiska rättigheter

respektive ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Bara drygt

hälften av FN:s medlemsstater har ännu ratificerat den speciella konven-

tionen mot tortyr, trots att långt fler ställt sig bakom det allmänna

tortyrförbudet i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter

och ännu fler bakom motsvarande norm i barnkonventionen.

Ett närliggande problem utgör de reservationer som gjorts i samband

med ratifikation; sådana har inlämnats av en rad konventionsstater. En

del av reservationerna är så svepande att de skapar oklarhet om statens

åtagande. Några regeringar, Sverige bland dem, bevakar frågan

systematiskt och reagerar officiellt när reservationer som står i strid med

konventionernas ändamål och syfte kommer in från andra stater. Sådana

invändningar är ett bidrag till att stärka konventionssystemet.

11.10 Konventionssystemets problem

Konventionssystemet befinner sig i kris. Resurserna är på intet sätt i nivå

med den underförstådda ambitionen. Samtliga kommittéer har nu en kö

av rapporter som väntar på att bli genomgångna. Detta har till en del

dolts av problemet att en rad stater rapporterar mycket sent eller inte alls.

Vore det inte för detta förhållande skulle Högkommissariens kontor och

övervakningskommittéerna vara överbelastade bortom bristningsgränsen.

När kommittéerna nu börjat vidta åtgärder för att pressa försumliga

regeringar att lämna in rapporter blir följden att problemen i

konventionssystemet ännu mer kommer upp till ytan.

Krisen handlar inte bara om att kommittéerna inte hinner behandla

inkomna rapporter inom rimlig tid, vilket i sig är allvarligt. Lika oroande

är att kvaliteten i arbetet har satts i fara. Redan i dag är många av

diskussionerna mellan konventionskommittéerna och regeringsföre-

trädare otillfredsställande, delvis som en följd av resursbristerna inom

kommittéerna. Sker inte en förbättring kommer snart hela systemet att

förlora i trovärdighet. Det i sin tur skulle få negativ inverkan på den

viktiga del av processen med självprövning och fokuserad debatt som

ligger på nationell nivå.

Ett annat resursproblem, i såväl tid som pengar, gäller de individuella

klagomålen inför tre av kommittéerna (konventionerna om medborger-

liga och politiska rättigheter, om eliminering av rasdiskriminering samt

mot tortyr). För närvarande ligger cirka 800 klagomål hos kommittéerna

och antalet växer, trots att endast ett fåtal konventionsstater tillåter

sådana klagomål riktade mot landet. De långa väntetiderna leder till att

hela systemet måste utvärderas. För systemets fortsatta trovärdighet

behövs idag en fördjupning av kommittéernas arbete liksom en mer

övergripande diskussion om mekanismerna för den individuella klago-

rätten i ljuset av kommittéernas oförmåga att hantera processen. Klart är

att det idag inte finns förutsättningar att också införa individuell klagorätt

under konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.

Det är inte meningsfullt att introducera nya normer och mekanismer

även sådana som i och för sig är högst motiverade förrän systemet

reformerats så att förändringarna har förutsättningar att fungera

tillfredsställande. Vikten av kvalitet i övervakningssystemet måste

betonas.

Ytterligare resurser behöver tillföras kommittéerna samtidigt som

kommittéernas arbete måste effektiviseras.

Vad som behövs är således:

1. en helt annan nivå av sekretariatsservice och därmed större resurser,

2. nya och effektivare arbetsmetoder,

3. förbättrad kompetens inom själva kommittéerna, samt

4. bättre samarbete från konventionsstaternas sida.

11.11 Högkommissarien och hennes kontor resursbrist

Högkommissarien för de mänskliga rättigheterna skall enligt sitt mandat

bl.a. spela en aktiv roll för att förhindra och eliminera kränkningar av de

mänskliga rättigheterna; uppmuntra internationellt samarbete; samordna

och integrera systemet för de mänskliga rättigheterna; rationalisera,

utveckla och stärka FN-maskineriet på området mänskliga rättigheter i

syfte att förbättra dess effektivitet.

Dessa uppgifter är krävande och Högkommissarien behöver stöd för att

kunna uppnå resultat. Regeringarna bör samarbeta med henne i rollen av

internationellt samvete för mänskliga rättigheter, de bör medverka till att

hon får gehör inom FN-systemet och de bör försäkra henne om resurser

som gör att hennes kontor kan börja arbeta under drägliga förhållanden.

De ansträngningar som gjorts att omstrukturera, rationalisera och

datorisera verksamheten skall nu fullföljas; det är viktigt att de

strävandena blir framgångsrika. Sveriges stödjer reformerna och

rationaliseringarna och verkar för större anslag till verksamheten. Det bör

i huvudsak ske över den reguljära budgeten. Finansiering genom

öronmärkta bidrag från vissa regeringar tenderar att underminera den

legitimitet som följer av att det är hela världsorganisationen som står

bakom programmet. Däremot skulle en öppen frivilligfond till

Högkommissariens förfogande stärka hennes verksamhet utan att oför-

delaktigt styra inriktningen. Sverige föreslår en sådan lösning i avvaktan

på högre anslag från budgeten.

11.12 Tekniskt bistånd och rådgivande tjänster

Högkommissariens kontor driver i dag ett förhållandevis blygsamt

biståndsprogram, delvis finansierat av en frivillig fond. Det organiserar

seminarier och kurser om konventionerna och övervakningsmekanis-

merna. Det erbjuder också direkt rådgivning till regeringar, exempelvis

om processen att sammanställa rapporter till konventionskommittéerna.

Ett program som expanderat under de senaste åren är rådgivningen vad

gäller nationella institutioner, dvs. strukturer för oberoende bevakning

och rapportering på nationell nivå kring de mänskliga rättigheterna, t.ex.

ombudsmän.

En växande del av verksamheten sker nu via fältkontor. Högkom-

missarien har i dag representanter i bl.a. Georgien, Bosnien-Hercegovina,

Burundi, Colombia, Demokratiska Republiken Kongo, Gaza, Kambodja,

Kroatien, Malawi, Mongoliet och Rwanda. På de kontoren finns nu

sammantaget fler medarbetare än på högkvarteret i Genève. Inriktningen

av dessa fältkontor skiftar beroende på förhållanden och överens-

kommelser men i huvudsak är de alla inriktade på att bistå regeringarna

att etablera institutioner till de mänskliga rättigheternas försvar. I detta

ingår ofta specialutbildning för personer inom relevanta yrkeskategorier,

t.ex. poliser och domare.

En viktig uppgift för Högkommissariens representanter är att genom

sin närvaro medverka till att dämpa motsättningar och konflikter som

annars skulle kunna leda till kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

Det var en av uppgifterna för Högkommissariens operation i Rwanda.

Detta innebär att det på fältkontoren också kan läggas uppgiften att

rapportera om den aktuella utvecklingen vad gäller respekten för de

mänskliga rättigheterna.

Detta program skall nu utvärderas och omprövas. Det är väsentligt att

den översynen också tar upp huvudfrågan om arbetsfördelningen mellan

Högkommissarien och fackorgan, program och fonder. Det är rimligt att

Högkommissarien organiserar direkta insatser för rådgivning, då

utnyttjandet av andra FN-organ skulle vara en omväg, och därmed har en

viss fältverksamhet. I övrigt bör inriktningen vara att Högkommissariens

kontor utvecklar en saklig expertis som står till biståndsorganens tjänst,

snarare än att kontoret självt etablerar sig som ett separat biståndsorgan.

Detta tycks också vara i linje med generalsekreterarens önskan att

integrera de mänskliga rättigheterna i alla FN-program.

Ett politiskt problem som kastat skugga över Högkommissariens

biståndsprogram hittills har gällt samspelet mellan stöd till

institutionsutveckling och övervakningen av utvecklingen i fråga om

respekten för de mänskliga rättigheterna. Det bör slås fast som en viktig

princip att bägge dessa aspekter bör rymmas inom programmen. Bistånd

och övervakning är inte alternativ, de är kompletterande aspekter av

samma strävan.

Sverige skall i Förenta Nationerna verka för att:

 de mänskliga rättigheterna genomsyrar FN:s hela verksamhet

 de mänskliga rättigheterna ges ökad uppmärksamhet i de freds-

bevarande programmen

 de ekonomiska och sociala programmen ges en tydlig rättighets-

dimension

 normerna för de mänskliga rättigheterna ges djupare förankring och

vidare spridning

 mekanismerna för de mänskliga rättigheterna får stöd i syfte att

effektivisera övervakningen

11.13 Särskilda frågor i FN-arbetet för mänskliga

rättigheter

Sveriges arbete inom FN speglar regeringens allmänna ambition att

förstärka de internationella insatserna för de mänskliga rättigheterna. De

sakfrågor som Sverige särskilt bevakar är i huvudsak desamma som tas

upp i bilaterala eller i andra multilaterala sammanhang. Viktigt är

givetvis att Sverige dessutom har en beredskap att reagera på initiativ

från annat håll. FN-diskussionerna är också en mötesplats för olika

ståndpunkter. De följande är några av de frågor som kommer att bevakas

med särskild kraft av Sveriges representanter under de närmaste åren.

De ekonomiska och sociala rättigheterna skall ges ökad prioritet i

FN-arbetet

Betydelsen av de ekonomiska och sociala rättigheterna skall från svensk

sida betonas inom FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och

andra relevanta FN-organ. Detta skall också vara ett övervägande i beslut

om nya rapportörer i framtiden.

Inom ILO skall Sverige delta aktivt i arbetet att skärpa reglerna mot

skadligt barnarbete och för att stärka uppslutningen bakom sju

prioriterade konventioner, alla med anknytning till de mänskliga

rättigheterna.

Förstärkning av FN:s arbete för mänskliga rättigheter i väpnade

konflikter

Sverige kommer bl.a. i säkerhetsrådet att betona vikten av de mänskliga

rättigheterna för att förebygga konflikter, för att skydda människor under

konflikterna och för att säkerställa en utveckling mot fred. FN-insatser i

alla sådana sammanhang bör inkludera rättighetsaspekten. En

internationell beredskap måste byggas upp för att reagera på tydliga

varningssignaler om grova kränkningar. FN:s fältarbete för de mänskliga

rättigheterna måste effektiviseras. Sverige skall fortsatt stödja FN:s

flyktingkommissarie i hennes viktiga arbete att bistå människor som flytt

undan konflikter; detta är humanitärt angeläget och dessutom ett viktigt

arbete för framtida fred.

Fortsatt stark betoning av allas lika rättigheter

Kampen mot diskriminering kommer att vara en huvudfråga för Sverige i

det fortsatta FN-arbetet. Arbetet för jämställdhet mellan kvinnor och män

och mot kvinnoförtryck av alla slag skall betonas. Systematiska

kränkningar av kvinnor skall kritiseras tydligt och utvecklingsprogram

för att motverka diskrimineringen stödjas. Flickors möjlighet till

skolgång är en viktig prioritet. Barns rättigheter kommer att prioriteras

också framgent. Bland de aspekter som skall tas upp är förutom

skadligt barnarbete och rätten till skolgång barnprostitution, rekrytering

av barn som soldater och barn med handikapp. Arbetet för de

handikappades rättigheter i samhället skall drivas vidare. Särskild vikt

skall läggas vid att FN:s s.k. standardregler om människor med

funktionsnedsättning genomförs i konkret handling. Sverige skall också

inom FN-systemet aktivt stödja det fortsatta arbetet att stärka

rättigheterna för personer som tillhör nationella eller etniska, språkliga

och religiösa minoriteter och urbefolkningar.

Utökat arbete mot förtryckets värsta former

Sverige kommer också inom FN att verka för dödsstraffets avskaffande.

Utomrättsliga avrättningar, framtvingade försvinnanden och tortyr skall

även framgent tas upp i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna

och Sverige skall verka för att sådana övergrepp får effektiva svar från

världssamfundet.

Sverige kommer i FN-arbetet att ge uppmärksamhet åt bl.a.

följande aspekter av de mänskliga rättigheterna:

 jämställdhet mellan kvinnor och män

 barnets rättigheter

 rättigheter för personer som tillhör nationella eller etniska,

språkliga och religiösa minoriteter eller urbefolkningar

 rättigheter för personer med funktionshinder

 åtgärder mot dödsstraffet, utomrättsliga avrättningar, ofrivilliga

försvinnanden och tortyr

12 Samarbetsformerna för främjandet av de

mänskliga rättigheterna i Europa

12.1 Inledning

Huvudsakligen tre samarbetsformer mellan de europeiska staterna spelar

en viktig roll i arbetet för att främja respekten för de mänskliga

rättigheterna i Europa: Europarådet och Organisationen för säkerhet och

samarbete i Europa (OSSE), och på senare år, EU. I Sveriges närområde

spelar också Östersjöstaternas råd en viktig roll. Detta samarbete har

olika uppbyggnad, och trots likartade mål närmar dessa organisationer

eller institutioner sig arbetet för de mänskliga rättigheterna från olika

utgångspunkter och av olika skäl. Medan EU:s verksamhetsfält är

globalt, verkar de övriga organisationerna enbart inom den egna regi-

onen. De europeiska mellanstatliga organisationerna är av betydande

intresse för svenskt vidkommande såväl som arenor för att driva svensk

politik för mänskliga rättigheter som i egenskap av aktörer för mänskliga

rättigheter.

Såväl Europarådet som OSSE söker främja säkerhet i vid bemärkelse

och ser respekten för mänskliga rättigheter som en av flera

förutsättningar för stabilitet och fred. Europarådet lägger därvid särskild

vikt vid den enskilda människans skydd och rättigheter. EU är en allt

viktigare aktör för de mänskliga rättigheterna genom den ökande sam-

ordningen mellan dagens EU-länder, och den framtida östutvidgningen.

Europarådet har här en viktig funktion som utbildnings- och integrations-

forum inför EU:s framtida östutvidgning.

Genom de politiska omvälvningarna i Europa har organisationernas

medlemskarta drastiskt förändrats. Behoven att förstärka respekt för och

skydd av de mänskliga rättigheterna ser annorlunda ut idag, och därmed

också prioriteringarna för åtgärder och stöd. Genom samarbete och

bistånd har Sverige getts en möjlighet att konstruktivt stödja

demokratiseringsprocessen i Central- och Östeuropa, vilket på sikt

gagnar den gemensamma europeiska säkerheten. Sverige anslår årligen

800 miljoner kronor för att integrera dessa länder i de europeiska

strukturerna.

12.2 Arbetet för mänskliga rättigheter inom och genom

Europeiska unionen

EU arbetar för mänskliga rättigheter såväl internt inom gemenskapen

som externt i förhållande till länder i andra regioner. Arbetet för

mänskliga rättigheter i Europa genomgår i samband med östutvidgningen

en avsevärd förändring. Genom 1997 års Amsterdamfördrag läggs fast

att EU bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de

mänskliga rättigheterna. Dessa principer måste ovillkorligen respekteras

av alla medlemsstater, såväl dagens som framtidens. En medlemsstat som

allvarligt och ihållande åsidosätter dessa principer skall kunna bli

föremål för suspensionsåtgärder, vilka innebär att vissa rättigheter i

fördragen, däribland rösträtten i rådet, tillfälligt upphävs för staten i

fråga. Ändringen som införs i Amsterdamfördraget innebär att det i

Unionsfördraget formellt slås fast att en europeisk stat som inte

respekterar de grundläggande principerna inte heller kan bli medlem i

unionen.

Detta innebär en unik möjlighet att föra hela Europa mot ökad

demokrati och respekt för mänskliga rättigheter.

Genom Amsterdamfördraget ges EG-domstolen rättslig kontroll av att

institutionerna respekterar de rättigheter som garanteras i Europakonven-

tionen om de mänskliga rättigheterna. Denna rättsliga kontroll skall även

omfatta samarbetet gällande rättsliga och inrikesfrågor inom tredje

pelaren.

Frågor om mänskliga rättigheter drivs på ett allt mer aktivt och

samordnat sätt inom EU. Dessutom uppmärksammas nödvändigheten av

att frågor om mänskliga rättigheter integreras på ett bättre sätt inom

globala och regionala organisationer. Exakt hur detta kommer att ta sig

uttryck i det europeiska sammanhanget är idag inte klart. Troligt är att

Europeiska kommissionen, genom biståndsinsatser och utvidgnings-

arbetet, kommer att spela en ökad roll, såväl i det bilaterala samarbetet

med icke-EU-stater och med kandidatländerna som med Europarådet och

OSSE. I detta sammanhang är det viktigt att säkerställa att samarbetet

mellan EU-staterna inte marginaliserar övriga europeiska stater i de

andra organisationerna.

Medlemskapet i EU har för Sverige inneburit att vårt internationella

arbete för mänskliga rättigheter i stor utsträckning drivs genom EU, som

en förlängning av svensk utrikespolitik. Svenska initiativ arbetas således

in i det gemensamma EU-arbetet, t.ex. i form av gemensamma EU-

anföranden, ståndpunkter, åtgärder och uttalanden. Samtidigt som

samarbetet ibland kan leda till att en möjlighet till nationell profilering

går förlorad, innebär det att resultaten ofta blir mer omfattande och att

svenska resurser kan sparas.

Sverige kommer fortsatt att delta aktivt i konsultationerna inom EU om

initiativ för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna.

Samordningen mellan EU-staterna inom ramen för den gemensamma

utrikes- och säkerhetspolitiken skapar förutsättningar för initiativ med

ökad effekt. Detta är en möjlighet, inte en begränsning: när så är befogat

kan Sverige markera en egen hållning.

Sverige kommer också inom EU att verka för en ökad integration

av frågorna om mänskliga rättigheter inom unionens interna och

externa politik, i syfte att uppnå en samlad och konsekvent politik

för mänskliga rättigheter inom EU, med effektiva och öppna

processer för styrning och uppföljning.

12.3 Europarådets arbete för mänskliga rättigheter

Skyddet för de mänskliga rättigheterna tillhör Europarådets

kärnområden. Europarådet spelar en avgörande roll för skapandet och

upprätthållandet av en europeisk värdegemenskap kring grundläggande

normer som demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens principer.

Dess verksamhet delas in i tre större områden; mänskliga rättigheter och

demokratifrågor, sociala frågor och livskvalitet samt kultur och kulturell

mångfald.

Arbetet för de mänskliga rättigheterna bedrivs brett och inkluderar,

förutom Europadomstolens judiciella prövning av hur staterna

respekterar sina åtaganden enligt den Europeiska konventionen om de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-

konventionen om de mänskliga rättigheterna), arbete mot rasism och

främlingsfientlighet, jämställdhet mellan kvinnor och män, uppföljning

av staternas åtaganden enligt Europarådets konventioner, lokal demokrati

och stöd till konstitutionell och annan rättslig utveckling.

Redan genom att en stat blir medlem i Europarådet åtar den sig på ett

allmänt plan, genom Europarådets stadga, att garantera de mänskliga

rättigheterna för alla personer inom statens jurisdiktion. Medlemsstaterna

åtar sig också att ansluta sig till de konventioner om mänskliga

rättigheter som utarbetats inom Europarådets ram.

Dessa konventioner omfattar förutom den ovannämnda Europa-

konventionen om de mänskliga rättigheterna och dess tilläggsprotokoll

också den europeiska sociala stadgan. Hit hör också den europeiska

ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter och den europeiska

konventionen till förebyggande av tortyr m.m. samt flera andra

konventioner.

Genom Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna från 1950

och dess 11 tilläggs- och ändringsprotokoll, som ratificerats av Europa-

rådets samtliga medlemsstater utom Ryssland, har ett effektivt interna-

tionellt skydd för de mänskliga rättigheterna upprättats. Konventionen

och dess tilläggsprotokoll upptar visserligen samma medborgerliga och

politiska rättigheter som återfinns i de flesta internationella regelverken

på området. Det unika med systemet är i stället det övervakningssystem

som upprättats enligt konventionen.

Tre organ övervakar för närvarande att staterna fullgör sina åtaganden

enligt konventionen, den europeiska kommissionen för de mänskliga

rättigheterna (Europakommissionen), den europeiska domstolen för de

mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) samt Europarådets minister-

kommitté.

Genom protokoll nummer 11 till Europakonventionen om mänskliga

rättigheter genomförs en genomgripande reform av konventionens över-

vakningssystem. Den innebär att den nuvarande kommissionen och dom-

stolen ersätts med en permanent domstol med heltidsanställda ledamöter

för prövning av såväl individuella som mellanstatliga klagomål.

Ministerkommitténs uppgift enligt konventionen begränsas till att

övervaka efterlevnaden och verkställigheten av den nya domstolens

domar. Reformen har till syfte att rationalisera övervakningssystemet och

minska de långa handläggningstider som uppstått i det nuvarande

systemet. Dessa kan uppgå till 5-6 år innan ett slutligt avgörande erhålls.

Måltillströmningen beror på en ökande medvetenhet om konventions-

systemet i många länder samt utvidgningen av konventionsstatskretsen.

För närvarande registreras över 5000 klagomål per år hos kommissionen.

Den nya domstolen träder i funktion den 1 november 1998 och kommer

att bestå av en ledamot från varje konventionsstat.

Europarådets andra toppmöte i oktober 1997 beslutade, på initiativ av

Finland, bl.a. att studera förutsättningarna för inrättandet av en europeisk

kommissionär för mänskliga rättigheter. Arbetet med att utforma ett

mandat för denna funktion pågår.

12.4 Europadomstolens praxis utvecklas ständigt

Europadomstolen har sedan sin tillkomst avgjort mer än 600 mål. I dessa

har en praxis utvecklats som är avgörande för förståelsen av

konventionens egentliga innehåll. Domstolens praxis är inte statisk utan

konventionen tolkas mot bakgrund av samhällsutvecklingen i konven-

tionsstaterna och i ljuset av förändrade etiska och rättspolitiska

värderingar i dessa.

Domstolen söker således hitta en minsta gemensam europeisk

värderingsgrund på vilken den kan grunda sina ställningstaganden när en

stat hävdar att ett visst rättighetsintrång är nödvändigt. Ytterst handlar det

som regel om att domstolen gör en rimlighetsavvägning mellan vad den

enskilde bör kunna tåla som ett rättighetsintrång och vad samhällsnyttan

 statsintresset kräver. Domstolens praxis har haft stor betydelse för

rättsutvecklingen i Sverige.

12.5 Behovet av nya konventionsrättigheter kan

ifrågasättas

En av Europarådets politiska huvuduppgifter har varit att utveckla nya

rättigheter i konventionens rättighetskatalog, vilket sker i form av

tilläggsprotokoll till konventionen. På senare år har det blivit allt svårare

att nå enighet om nya rättigheter. Det senaste tilläggsprotokollet som

innehöll nya rättigheter, protokoll nummer 7, antogs 1984, och har

ratificerats av endast hälften av konventionsstaterna. En anledning till

detta kan antas vara att staterna blivit allt mer försiktiga att underkasta

sig domstolens jurisdiktion på nya områden allteftersom Europa-

domstolens praxis sträckt sig över fler områden och på så vis i högre grad

påverkat innehållet i nationell rättstillämpning och lagstiftning. Till detta

kommer svårigheten att förutse domstolens kommande tolkningar av nya

eller utvidgade rättigheter. Således har det misslyckats att nå enighet t.ex.

om att föra vissa sociala rättigheter under domstolens jurisdiktion.

Svårigheter föreligger likaså att nå enighet om ett protokoll med vissa

rättsgarantier för frihetsberövade. Också när det gäller att utvidga

konventionens bestämmelser mot diskriminering och att utarbeta en

konventionstext om jämställdhet mellan kvinnor och män föreligger

betydande svårigheter att nå enighet. Inte heller Sverige har varit

pådrivande i detta arbete.

Det reella behovet av att utveckla rättighetskatalogen kan ifrågasättas.

Liksom i andra fora är den svenska huvudlinjen att verka för ökad

betydelse av att existerande normer efterlevs. Europakonventionen om

mänskliga rättigheter och tilläggsprotokollen ger idag ett omfattande

skydd, särskilt med den extensiva tolkning domstolen gett vissa

rättigheter.

12.6 Nya övervakningsmekanismer

En växande insikt om att det föreligger problem med att säkerställa en

hög nivå för de mänskliga rättigheterna i Europa har lett sökandet efter

nya övervakningsmekanismer inom Europarådet. År 1996 påbörjades en

särskild procedur för ministerkommitténs övervakning av medlems-

ländernas efterlevnad av gjorda åtaganden enligt vilken minister-

kommittén utför en politisk övervakning som skiljer sig från det

traditionella judiciella övervakningssystemet. Avsikten är att inom

ministerkommittén föra en konstruktiv dialog som skall leda till bistånds-

insatser, med utgångspunkt i rapporter utarbetade i samspel mellan

staterna och Europarådets sekretariat om hur de följer sina åtaganden,

t.ex. när det gäller yttrande- och informationsfriheten, demokratiska

institutioners sätt att fungera och rättsordningens uppbyggnad.

Vid sidan av ministerkommittén bedriver den parlamentariska

församlingen övervakning genom att en delegation från församlingens

särskilda övervakningsutskott besöker den stat som är föremål för

övervakning. Genom samtal med representanter för såväl regering som

opposition och andra beslutsfattare försöker delegationen fastställa hur

långt staten kommit i uppfyllandet av sina medlemskapsförpliktelser.

Staten utsätts därigenom för en politisk press att söka uppfylla medlem-

skapsåtagandena.

Respekt för de mänskliga rättigheterna är en förutsättning för

medlemskap i Europarådet. En aktiv utveckling av ministerkommitténs

granskningsfunktion och dialog mellan medlemsstater kan väntas leda till

att Europarådets politiska relevans ökar, vilken i sin tur ger ökade

möjligheter att påverka staternas respekt för de mänskliga rättigheterna.

Regeringen verkar därför för att Europarådets ministerkommitté i större

utsträckning gör en fortlöpande och praktisk granskning av medlems-

staternas respekt för de mänskliga fri- och rättigheterna.

En omfattande utveckling har skett inom Europarådet under de senaste

10 åren, med ett i det närmaste dubblerat antal medlemsstater. I ett skede

när antalet medlemmar i Europarådet fördubblats på kort tid är det av

särskild vikt att bevaka, främja och stärka skyddet för de mänskliga

rättigheterna i Europa. Sverige kommer därför att fortsatt verka för upp-

rätthållandet av den höga nivå på skyddet för de mänskliga rättigheterna

som uppnåtts inom Europarådet, liksom en utveckling av rådets

konstitutionella och institutionella arbete för rättsliga garantier och

rättssäkerheten.

Europarådets övervakningsmekanismer bör stärkas, medan

behovet av att utvidga rättighetskatalogen kan ifrågasättas.

Inom Europarådet kommer Sverige fortsatt att verka för:

 ökad respekt för existerande normer

 upprätthållandet av den höga nivå på skyddet för de mänskliga

rättigheterna

 regelbunden granskning av medlemsstaternas respekt för de

mänskliga fri- och rättigheterna i Europarådets ministerkommitté

 utveckling av Europarådets konstitutionella och institutionella

arbete för rättsliga garantier och rättssäkerheten

12.7 OSSE: Respekten för mänskliga rättigheter är en

förutsättning för säkerhet och fred

OSSE syftar till att främja säkerhet och samarbete mellan de deltagande

staterna, vilka inkluderar samtliga länder i Europa liksom USA och

Kanada. Organisationens arbete inriktas i huvudsak på konfliktföre-

byggande verksamhet, krishantering och återuppbyggnad av samhälleliga

funktioner efter konflikter. En grundsats är att varaktig säkerhet förut-

sätter demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och rättsstatens

principer.

En nyckel till OSSE:s framgångar är att respekten för de mänskliga

rättigheterna betraktas som en integrerad del av politiska skeenden, och

inte som en fristående fråga. Organisationen strävar inte primärt efter

skydd för enskilda personer, utan betraktar kränkningar av de mänskliga

rättigheterna som politiska fenomen som kan utgöra hot mot säkerheten.

På detta sätt ingår främjandet av de mänskliga rättigheterna som ett

naturligt och nödvändigt element i alla stadier av konflikthanteringen.

Inom OSSE behandlas frågor om demokrati, respekt för de mänskliga

rättigheterna och rättsstatens principer inom den s.k. mänskliga

dimensionen. Arbetet utförs direkt eller indirekt av det permanenta rådet i

Wien, kontoret för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter i

Warszawa (ODIHR), fältmissionerna, ordförandeskapets personliga

representanter, Högkommissarien för nationella minoriteter samt den

särskilde representanten för mediafrågor. Hur åtagandena efterlevs

granskas, förutom i nyss nämnda organs dagliga arbete, vid implemen-

teringsmöten och översynsmöten som hålls växelvis vartannat år.

Tyngdpunkten i granskningen av åtagandena rörande mänskliga

rättigheter håller dock på att förskjutas från dessa möten till OSSE-

institutionernas dagliga verksamhet.

Kontoret för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter

(ODIHR) anordnar seminarier och möten samt tillhandahåller utbildning

i frågor med anknytning till mänskliga rättigheter. Kontorets betydelse

har ökat under senare år och kontoret kommer i framtiden att fästa ökad

vikt vid valfrågor och genomförandet av konkreta projekt för att stärka

mänskliga rättigheter och demokrati i de enskilda OSSE-länderna.

En huvuduppgift för OSSE:s fältrepresentationer är att på plats verka

för att främja de mänskliga rättigheterna i vid bemärkelse.

12.8 OSSE:s Högkommissarie för nationella minoriteter

Mandatet för OSSE:s Högkommissarie för nationella minoriteter är att

söka dämpa motsättningar i frågor som rör nationella minoriteter och

som annars skulle riskera att trappas upp till en konflikt. Således är

Högkommissarien inte någon övervakare av mänskliga rättigheter i

traditionell mening utan ett instrument för konfliktförebyggande

verksamhet och krishantering. Detta hindrar inte att Högkommissarien i

sin verksamhet dagligen arbetar med mänskliga rättigheter, exempelvis

språk- och utbildningsfrågor.

Högkommissarien har på ett mycket förtjänstfullt sätt bidragit till att

lösa svåra minoritetsfrågor. En förklaring till framgångarna är de

konfidentiella arbetsmetoderna, som ofta skapat förutsättningar för

konstruktiva lösningar där direkt berörda parter deltar i processen att lösa

svåra problem. Högkommissariens arbete har helhjärtat svenskt stöd.

12.9 Sverige verkar för att dynamiken inom OSSE:s

mänskliga dimension upprätthålls

Sverige fäster stor vikt vid den mänskliga dimensionen inom OSSE.

Detta är också en dimension som nu betonas av flera medlemsstater.

Stora framsteg har gjorts på detta område, inte minst genom 1990 års

Köpenhamnsdokument och Parisstadga och 1992 års Helsingfors-

dokument. OSSE har sedan dess genomgått en omvandling från

diplomatkonferens till en mellanstatlig organisation som utför konkreta

insatser på fältet. Sverige verkar för att dynamiken inom den mänskliga

dimensionen upprätthålls och att denna ges en operativ och påtaglig roll i

OSSE:s verksamhet. Sverige kommer därför att verka för att frågor

rörande mänskliga rättigheter, inklusive kvinnors rättigheter, bättre

integreras i OSSE:s löpande verksamhet som komplement till de

översynsmöten som hålls årligen.

Sverige kommer också att verka för att OSSE på olika sätt stärker och

utvecklar arbetet med att övervaka hur medlemsstaterna följer sina

åtaganden rörande mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens

principer. Det är samtidigt viktigt att utveckla arbetet med att vid behov

ge stöd åt den rådgivande verksamhet som finns.

Sverige fäster stor vikt vid den mänskliga dimensionen inom

OSSE, och kommer fortsatt att:

 verka för att dynamiken inom den mänskliga dimensionen

upprätthålls och att denna ges en operativ roll i OSSE:s verksamhet

 ge ett starkt stöd till OSSE:s Högkommissarie för nationella

minoriteter

 verka för att frågor rörande mänskliga rättigheter, inklusive

kvinnors rättigheter, bättre integreras i OSSE:s löpande verksamhet

såsom komplement till de översynsmöten som hålls årligen

 verka för att OSSE stärker och utvecklar övervakningen av

medlemsstaternas åtaganden rörande mänskliga rättigheter,

demokrati och rättsstatens principer

12.10 Östersjöstaternas råd

Östersjöstaternas råd (Council of the Baltic Sea States) är ett informellt

samarbetsorgan för utrikesministrarna i Danmark, Estland, Finland,

Island, Lettland, Litauen, Norge, Polen, Tyskland, Ryssland och Sverige

samt Europeiska kommissionen.

Rådet tillkom 1992 på initiativ av Tyskland och Danmark i syfte att

skapa ett forum för samverkan i frågor om demokrati och mänskliga

rättigheter, ekonomiskt samarbete och miljö mellan östersjöstaterna efter

de genomgripande förändringarna i Östeuropa.

Rådet fattade 1994 beslut om att tillsätta en särskild Kommissarie för

demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, inbegripet

rättigheter för personer som tillhör minoriteter. Mandatet som ursprung-

ligen gällde en treårsperiod, har förlängts med ytterligare tre år.

Kommissarien granskar demokratiutvecklingen och de mänskliga

rättigheterna i regionen, tar emot klagomål från enskilda och organi-

sationer samt bidrar med kunskap och råd i människorättsfrågor till stater

och enskilda organisationer i Östersjöområdet.

Kommissarien har gjort ett stort antal översyner av läget i frågor om

mänskliga rättigheter och demokrati samt av utvecklingen i dessa frågor i

regionen, vilka bl.a. omfattat aspekter på rättigheter och skyldigheter för

militär personal, föreningsfrihet liksom rättigheter för icke-medborgare

som är bosatta i ett Östersjöland; rätt till tillträde till offentlig tjänst,

rösträtt, åsiktsfrihet och rasdiskriminering samt kriterier och procedurer

för att erhålla medborgarskap.

En arbetsgrupp för bistånd till demokratiska institutioner och

mänskliga rättigheter upprättades 1993. I den diskuteras och samordnas

projekt av regional karaktär. På senare tid har även kommissariens

rapporter och rekommendationer kunnat diskuteras.

Mellanfolklig kontakt, demokrati och respekt för mänskliga rättigheter

bildar grunden för samförståndet mellan Östersjöstaterna. Som en upp-

följning av Världskongressen mot kommersiellt sexuellt utnyttjande av

barn som ägde rum i Stockholm hösten 1996 har på svenskt initiativ ett

regionalt samarbete i denna fråga påbörjats i Östersjöregionen.

Östersjöstaternas råd

Sverige kommer fortsatt att stödja arbetet för mänskliga rättigheter

inom Östersjöstaternas råd, och aktivt verka för samarbetets utveck-

ling.

12.11 Bättre samordning för ökad effektivitet

De europeiska organisationerna arbetar alla med att främja respekten för

och förverkligandet av mänskliga rättigheter i Europa. Samarbete före-

kommer i omfattande utsträckning. Formerna för ett system för att regel-

bundet utbyta information mellan organisationerna bör dock övervägas, i

syfte att nå en effektivitetsökning, liksom bättre resursanvändning, inom

samtliga institutioner.

Frågor som rör hur OSSE och Europarådet bäst kan samverka för att

främja den demokratiska säkerheten och förtroendet för rättsstatens

principer är föremål för intensiva diskussioner. Inom ramen för de båda

organisationerna har medlemsländerna gjort en rad vittgående åtaganden

om att främja, upprätthålla och utveckla demokrati, mänskliga rättigheter

och rättsstatens principer. Samverkan mellan OSSE och Europarådet har

således flera dimensioner. Dels skall organisationerna som sådana sam-

verka, dels skall medlemsländerna koordinera sin policy i respektive

organ.

Sverige anser, i likhet med EU i stort, att det inte bör göras en strikt

arbetsfördelning mellan OSSE och Europarådet utan att möjligheten till

flexibilitet skall bibehållas.

Om ett flexibelt utnyttjande av respektive organisations kompetens

skall kunna bli verklighet krävs ett öppet informationsutbyte mellan

organisationerna. Inte minst viktigt är att främja ett samarbetsklimat där

det är naturligt för medarbetare i de två organisationerna att hålla

kontakter med varandra på olika nivåer.

Bättre samordning för ökad effektivitet

Sverige kommer att verka för:

 ett ökat informations- och erfarenhetsutbyte mellan de europeiska

organisationerna

 en ökad samordning mellan organisationerna så att de komparativa

fördelarna utnyttjas

 en utökad roll för enskilda organisationer inom de europeiska

mellanstatliga organisationerna

12.12 Särskilda frågor i arbetet för de mänskliga

rättigheterna i Europa

Mänskliga rättigheter före, under och efter väpnade konflikter

Inom de europeiska organisationerna finns ett väl utvecklat system för att

i konfliktförebyggande syfte främja respekten för de mänskliga

rättigheterna. Likaså är arbetet för ökad respekt under väpnad konflikt

och beaktandet av mänskliga rättigheter i återuppbyggnadsskedet efter en

konflikt väl utvecklat. Sverige kommer att fortsätta att stödja detta arbete

och verka för att de mänskliga rättigheterna blir en komponent i varje

fredsfrämjande eller fredsbevarande insats.

OSSE:s system med en högkommissarie för förebyggande av

konflikter orsakade av motsättningar mellan majoritetsbefolkningen och

nationella minoriteter har varit mycket framgångsrikt. Utvecklandet av

liknande system i andra regioner bör stimuleras. Samtliga europeiska

organisationer bör sträva efter att redan i fredstid öka medvetenheten

bland allmänheten om de mänskliga rättigheterna och den humanitära

rätten i syfte att förebygga de grövsta övergreppen i eventuella

kommande konflikter.

Rättigheter för personer som tillhör nationella eller etniska, religiösa

eller språkliga minoriteter och ursprungsbefolkningar

Sverige kommer inom Europa att verka långsiktigt för minoriteters

situation och möjligheter att på lika villkor med majoritetsbefolkningen

åtnjuta alla de mänskliga rättigheterna.

Etniska minoritetsgrupper finns inom i stort sett samtliga europeiska

länder. I flera länder är rättigheterna relativt väl tillgodosedda, i många

länder är detta dock inte fallet.

Såväl OSSE som Europarådet och EU har särskilt uppmärksammat

romernas (zigenarnas) situation som en av Europas mycket få minoriteter

utan anknytning till ett visst territorium. Flera beslut och resolutioner har

antagits, och särskilt inom OSSE har ett arbete påbörjats för att

genomföra olika projekt tillsammans med romernas organisationer.

Sverige kommer att stödja detta arbete och särskilt främja romernas rätt

till utbildning, i syfte att stärka identiteten och självkänslan inom

gruppen liksom individernas förutsättningar att själva hävda sina

rättigheter.

I Sverige har minoritetsspråkskommittén i sitt betänkande "Steg mot

en minoritetspolitik" (SOU 1997:192) föreslagit regeringen att alla

varieteter av romani chib, samiska samt alla varieteter av finska inklusive

tornedalsfinskan skall utgöra minoritetsspråk i Sverige. (Se vidare avsnitt

5.4 ovan, sid. 38.)

Ekonomiska och sociala rättigheter i Europa

Också förverkligandet av de ekonomiska och sociala rättigheterna är en

angelägen utmaning för de europeiska staterna. De flesta europeiska

stater är parter till FN:s konvention om ekonomiska, sociala och

kulturella rättigheter och har därmed en skyldighet att till det yttersta av

sina tillgängliga resurser tillse att varje invånare får tillgång till sina

rättigheter enligt konventionen. Europarådets reviderade sociala stadga

med tilläggsprotokoll erbjuder ett än mer utvecklat grundläggande socialt

skydd.

Svåra sociala orättvisor inom och mellan länder kan i förlängningen

utvecklas till väpnad konflikt. Det ligger därför i de europeiska staternas

intresse att gemensamt motverka grova sociala missförhållanden. Likaså

är främjandet av de ekonomiska och sociala rättigheterna en avgörande

faktor i strävandena att utveckla de nya demokratierna i Europa. Sverige

kommer att verka för att ett rättighetstänkande och därmed erkänt

statligt ansvar ligger till grund för bistånds-, arbetslöshets- och andra

sociala diskussioner liksom för konfliktförebyggande och återupp-

byggnadsarbetet inom såväl Europarådet som OSSE, Östersjöstaternas

råd och EU.

Rasism och främlingsfientlighet

Problemet med en ökande främlingsrädsla som på sina håll tar sig uttryck

i främlingsfientlighet och ren rasism, måste tas på största allvar.

Regeringen välkomnar och stödjer det inom EU nybildade institutet mot

rasism, och kommer att fortsatt aktivt delta i det europeiska samarbetet

mot främlingsfientlighet och rasism.

Demokratifrämjande samarbete

Det demokratifrämjande arbetet inom det europeiska samarbetet är i dag

omfattande och väl utvecklat. Sverige kommer att fortsätta att aktivt

stödja detta arbete. Se vidare propositionen om Öst- och Centraleuropa

(Prop. 1997/98:70).

Sverige kommer i arbetet för de mänskliga rättigheterna i Europa

att ge uppmärksamhet åt följande aspekter:

 mänskliga rättigheter före, under och efter väpnade konflikter

 rättigheter för personer som tillhör nationella eller etniska, religiösa

och språkliga minoriteter eller ursprungsbefolkningar

 ekonomiska och sociala rättigheter i Europa

 rasism och främlingsfientlighet

 demokratifrämjande samarbete

13 Slutord

Omsorgen om de mänskliga rättigheterna är en integrerad och central del

av utrikespolitiken. Den präglar Sveriges agerande i globala och europe-

iska fora och utgör en viktig dimension av de direkta kontakterna med

andra länder, utvecklingssamarbetet inräknat.

Arbetet för de mänskliga rättigheterna främjar demokratiska styrelse-

former. Ett konsekvent genomförande av rättigheterna leder till ett sam-

hälle där individen kan delta i den politiska processen, där makten inte är

koncentrerad till en person eller en begränsad grupp, där det finns

rättssäkerhet och där rättsväsendet är oberoende och fungerar opartiskt

till individens bästa. Ett sådant samhälle tenderar att präglas av politisk

och religiös pluralism, etnisk tolerans, näringsfrihet och social rättvisa.

Omvänt gäller att demokratiska styrelseskick främjar respekten för de

mänskliga rättigheterna.

Erfarenheten visar också att respekten för de mänskliga rättigheterna,

åtminstone på sikt, gynnar ett lands utveckling. Det finns också många

exempel på det omvända sambandet: att ekonomiska framsteg underlättar

arbetet för de mänskliga rättigheterna. Det innebär dock givetvis inte att

långsam ekonomisk utveckling rättfärdigar kränkningar av rättigheterna.

Normerna för de mänskliga rättigheterna är resultatet av en inter-

nationell debatt som alltjämt pågår. FN:s allmänna förklaring om de

mänskliga rättigheterna ger en auktoritativ definition av rättigheterna.

Sedan den entogs 1948 har förklaringens normer fördjupats och

förtydligats genom nya instrument som antagits inom FN liksom av

regionala organisationer som Europarådet, Amerikanska samarbetsorga-

nisationen (OAS) och Afrikanska enhetsorganisationen (OAU).

Detta regelverk är således ett arv från många års internationella

diskussioner. Det anknyter till mänskliga strävanden och etiska hand-

lingsregler med rötter i olika samhällsåskådningar och religioner över

hela världen. Det är viktigt att det arvet förvaltas väl. Från svensk sida

kommer vi att slå vakt om de viktiga principer som bär upp arbetet för de

mänskliga rättigheterna: att de är universella; att det är en internationell

angelägenhet att de genomförs och att det därför är legitimt att framföra

åsikter om hur de respekteras och främjas i andra länder; att rättigheterna

är knutna till individer och anger skyldigheter för staterna; och inte

minst att de gäller alla.

De olika rättigheterna är en del av samma helhet. De är alla viktiga och

ömsesidigt beroende av varandra. Av olika skäl har de ekonomiska och

sociala rättigheterna inte fått samma uppmärksamhet som andra rättig-

heter. Sverige skall verka för att de rättigheterna som bl.a. handlar om

arbete, utbildning, hälsa och en tillfredsställande levnadsstandard skall

ges större utrymme i de särskilda organen för mänskliga rättigheter

samtidigt som rättighetsdimensionen skall stärkas i utvecklingssam-

arbetet.

Arbetet för de mänskliga rättigheterna i är flera avseenden ett svenskt

intresse. Respekten för folkrätten och dess efterlevnad är viktig för vårt

land. Men engagemanget för rättigheterna har också en solidarisk

klangbotten. Många människor i vårt land reagerar mot övergrepp och

orättvisor i vårt närområde och längre bort. Det är regeringens skyldighet

att kanalisera denna opinion i effektiva insatser.

Det handlar mindre om att markera åsikter än om att faktiskt bidra

effektivt. Sveriges politik för de mänskliga rättigheterna skall vara

resultatinriktad. Det fordrar en kompetens som i sin tur kräver både

kunskap och klok strategi. Våra representanter måste vara kunniga om

folkrätten på detta område och hur den fungerar. De måste ha vetskap om

förhållandena i de aktuella länderna.

Strategierna bör kombinera de olika redskap som står till buds på ett

verkningsfullt sätt: bilaterala eller multilaterala initiativ, diplomatiska

eller andra aktioner, samarbete eller öppen kritik, kort eller lång sikt.

Ofta är det en fråga om att kombinera flera olika åtgärder. En ledstjärna

skall vara vad som bäst gagnar dem vi vill hjälpa.

Att ett land ställt sig bakom de internationella normerna är en god

utgångspunkt för diskussionen om problem vad gäller mänskliga

rättigheter. Som arbetsmetod utgår vi från att länder som ratificerat

konventionerna faktiskt menar allvar. Det betyder att vi i allmänhet söker

dialog, men denna skall vara resultatinriktad. Den är svår att försvara om

det blir tydligt att den andra regeringen använder dialogen som en

dimridå för att dölja det faktum att kränkningar bara fortsätter. Där

förhållandena så påkallar måste öppen kritik kunna tillgripas.

Arbetet för de mänskliga rättigheterna handlar ofta i grunden om makt-

förhållanden. Att verkligen påverka är därför ofta mycket svårt; en viss

ödmjukhet är påkallad. När strategier utarbetas för att bemöta olika

situationer vad gäller mänskliga rättigheter är det således viktigt att

etablera en klok rollfördelning. Detta är nödvändigt också av rena

resursskäl. Sveriges möjlighet att bidraga till att rättigheterna främjas är

naturligtvis begränsad. Dessutom är vi nästan aldrig den enda aktören;

förutom andra regeringar finns där globala och regionala organisationer

i flera av dem är Sverige dessutom medlem.

Dessa aktörer kan komplettera varandra och den samlade effekten kan

därmed bli mer heltäckande och effektiv. OSSE:s mer politiska och

förebyggande hållning till mänskliga rättigheter har, till exempel, visat

sig vara ett värdefullt komplement till de konventionsbaserade

processerna i Europarådet och vissa FN-mekanismer. Samordningen av

initiativ inom EU är också positiv.

Det är ofta svårt att mäta resultatet av arbetet för att främja de

mänskliga rättigheterna, även om seriösa försök görs att definiera

indikatorer, inte minst för de ekonomiska och sociala rättigheterna. Ett

skäl är att genuina förbättringar ofta kräver attitydförändringar hos både

makthavare och bredare grupper i samhället. Ett annat är att reformer av

rättsväsende, polismakt och andra relevanta institutioner med nödvändig-

het tar tid. Det är därför naturligt att ett resultatinriktat arbete för de

mänskliga rättigheterna måste vara långsiktigt. Det bör prägla

strategierna.

Det är angeläget att den svenska hållningen är, och upplevs vara,

konsekvent. Att våra ställningstaganden vilar på en sakligt och

principiellt fast grund är av avgörande betydelse för tilltron till vår

politik. Och därmed för dess möjligheter till framgång.

Bilaga 1 Allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna

Antagen den 10 december 1948.

GA Res. 217 (III).

Inledning

Enär erkännandet av det inneboende värdet hos alla medlemmar av

människosläktet och av deras lika och oförytterliga rättigheter är grund-

valen för frihet, rättvisa och fred i världen,

enär ringaktning och förakt för de mänskliga rättigheterna lett till

barbariska gärningar, som upprört mänsklighetens samvete, och enär

skapandet av en värld, där människorna åtnjuta yttrandefrihet, trosfrihet

samt frihet från fruktan och nöd, kungjorts som folkens högsta strävan,

enär det är väsentligt, för att icke människan skall tvingas att som en

sista utväg tillgripa uppror mot tyranni och förtryck, att de mänskliga

rättigheterna skyddas genom lagens överhöghet,

enär det är väsentligt att främja utvecklandet av vänskapliga förbindel-

ser mellan nationerna,

enär Förenta Nationernas folk i stadgan ånyo uttryckt sin tro på de

grundläggande mänskliga rättigheterna, den enskilda människans värdig-

het och värde samt männens och kvinnornas lika rättigheter, ävensom

beslutat främja socialt framåtskridande och bättre levnadsvillkor under

större frihet,

enär medlemsstaterna åtagit sig att i samverkan med Förenta

Nationerna säkerställa allmän och effektiv respekt för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna,

enär en gemensam uppfattning av dessa fri- och rättigheters innebörd

är av största betydelse för uppfyllande av detta åtagande, kungör

Generalförsamlingen denna allmänna förklaring om de mänskliga

rättigheterna såsom en gemensam riktlinje för alla folk och alla nationer,

på det att varje individ och varje samhällsorgan må med denna förklaring

i åtanke ständigt sträva efter att genom undervisning och uppfostran

befordra respekten för dessa fri- och rättigheter samt genom framstegs-

främjande inhemska och internationella åtgärder säkerställa deras

allmänna och verksamma erkännande och tillämpning såväl bland folken

i medlemsstaterna som bland folken i områden under deras överhöghet.

 Artikel 1

Alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. De är

utrustade med förnuft och samvete och bör handla gentemot varandra i

en anda av broderskap.

Artikel 2

Envar är berättigad till alla de fri- och rättigheter, som uttalas i denna

förklaring, utan åtskillnad av något slag, såsom ras, hudfärg, kön, språk,

religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung,

egendom, börd eller ställning i övrigt. Ingen åtskillnad må vidare göras

på grund av den politiska, juridiska eller internationella ställning, som

intages av det land eller område, till vilket en person hör, vare sig detta

land eller område är oberoende, står under förvaltarskap, är icke-

självstyrande eller är underkastat någon annan begränsning av sin

suveränitet.

Artikel 3

Envar har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet.

Artikel 4

Ingen må hållas i slaveri eller träldom; slaveri och slavhandel i alla dess

former är förbjudna.

Artikel 5

Ingen må utsättas för tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande

behandling eller bestraffning.

Artikel 6

Envar har rätt att allestädes erkännas som person i lagens mening.

Artikel 7

Alla är lika inför lagen och är utan åtskillnad berättigade till lika skydd

från lagens sida. Alla är berättigade till lika skydd mot varje åtskillnad i

strid med denna förklaring och mot varje framkallande av sådan

åtskillnad.

Artikel 8

Envar har rätt till verksam hjälp från sitt lands behöriga domstolar mot

handlingar, som kränker de grundläggande rättigheter, vilka tillkommer

honom genom lag eller författning.

Artikel 9

Ingen må godtyckligt anhållas, fängslas eller landsförvisas.

Artikel 10

Envar är under full likställdhet berättigad till rättvis och offentlig

rannsakning inför oavhängig och opartisk domstol vid fastställandet av

såväl hans rättigheter och skyldigheter som varje anklagelse mot honom

för brott.

Artikel 11

1. Envar, som blivit anklagad för straffbar gärning, har rätt att betraktas

som oskyldig, till dess hans skuld blivit lagligen fastställd vid offentlig

rättegång, under vilken han åtnjutit alla för sitt försvar nödiga garantier.

2. Ingen må dömas för handling eller underlåtenhet, som vid tidpunkten

för dess begående icke var straffbar enligt inhemsk eller internationell

rätt. Ej heller må högre straff utmätas än vad som var tillämpligt vid

tidpunkten för den straffbara gärningens begående.

Artikel 12

Ingen må utsättas för godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv,

familj, hem eller korrespondens, ej heller angrepp på heder och anseende.

Envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp.

Artikel 13

1. Envar har rätt att inom varje stats gränser fritt förflytta sig och välja

sin vistelseort.

2. Envar har rätt att lämna varje land, inbegripet sitt eget, och att

återvända till sitt eget land.

Artikel 14

1. Envar har rätt att i andra länder söka och åtnjuta fristad från

förföljelse.

2. Denna rätt må icke åberopas vid laga åtgärder, reellt grundade på icke-

politiska brott eller på handlingar, som strider mot Förenta Nationernas

ändamål och grundsatser.

Artikel 15

1. Envar har rätt till en nationalitet.

2. Ingen må godtyckligt berövas sin nationalitet eller förmenas rätten att

ändra nationalitet.

Artikel 16

1. Fullvuxna män och kvinnor har rätt att utan någon inskränkning på

grund av sin ras, nationalitet eller religion ingå äktenskap och bilda

familj. De äger lika rättigheter vid giftermål, under äktenskap och vid

äktenskaps upplösning.

2. Äktenskap må ingås endast med de blivande makarnas fria och

fullständiga samtycke.

3. Familjen är den naturliga och grundläggande enheten i samhället och

äger rätt till skydd från samhället och staten.

Artikel 17

1. Envar har rätt att äga egendom såväl ensam som i förening med andra.

2. Ingen må godtyckligt berövas sin egendom.

Artikel 18

Envar har rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Denna

rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och att ensam eller i

gemenskap med andra offentligt eller enskilt utöva sin religion eller tro

genom undervisning, andaktsövningar, gudstjänst och iakttagande av

religiösa sedvänjor.

Artikel 19

Envar har rätt till åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Denna rätt innefattar

frihet för envar att utan ingripanden hysa åsikter och frihet att söka,

mottaga och sprida upplysningar och tankar genom varje slags

uttrycksmedel och utan hänsyn till gränser.

Artikel 20

1. Envar har rätt till frihet i fråga om fredliga möten och samman-

slutningar.

2. Ingen må tvingas att tillhöra en sammanslutning.

Artikel 21

1. Envar har rätt att ta del i sitt lands styrelse direkt eller genom fritt

valda ombud.

2. Envar har rätt till lika tillträde till allmän tjänst i sitt land.

3. Folkets vilja skall utgöra grundvalen för statsmakternas myndighet.

Denna vilja skall uttryckas i periodiska och verkliga val, vilka skall äga

rum med tillämpning av allmän och lika rösträtt samt hemlig röstning

eller likvärdiga fria röstningsförfaranden.

Artikel 22

Envar äger i sin egenskap av samhällsmedlem rätt till social trygghet och

är berättigad till att de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, som

är oundgängliga för hans värdighet och för en fri utveckling av hans

personlighet, förverkligas genom nationella åtgärder och mellanfolkligt

samarbete med hänsyn tagen till varje stats organisation och resurser.

Artikel 23

1. Envar har rätt till arbete, till fritt val av sysselsättning, till rättvisa

och

tillfredsställande arbetsförhållanden och till skydd mot arbetslöshet.

2. Envar har utan åtskillnad rätt till lika lön för lika arbete. 3. Envar, som

arbetar, har rätt till rättvis och tillfredsställande ersättning, som

tillförsäkrar honom själv och hans familj en människovärdig tillvaro och

som, där så är nödvändigt, kompletteras med andra medel för socialt

skydd.

4. Envar har rätt att bilda och ansluta sig till fackföreningar till skydd för

sina intressen.

Artikel 24

Envar har rätt till vila och fritid, innefattande rimlig begränsning av

arbetstiden och regelbunden semester med bibehållen lön.

Artikel 25

1. Envar har rätt till en levnadsstandard, som är tillräcklig för hans egen

och hans familjs hälsa och välbefinnande, däri inbegripet föda, kläder,

bostad, hälsovård och nödvändiga sociala förmåner, vidare rätt till

trygghet i händelse av arbetslöshet, sjukdom, invaliditet, makes död,

ålderdom eller annan förlust av försörjning under omständigheter, över

vilka han icke kunnat råda.

2. Mödrar och barn är berättigade till särskild omvårdnad och hjälp. Alla

barn, vare sig födda inom eller utom äktenskap, skall åtnjuta samma

sociala skydd.

Artikel 26

1. Envar har rätt till undervisning. Undervisningen skall vara kostnadsfri,

åtminstone på de elementära och grundläggande stadierna. Den

elementära undervisningen skall vara obligatorisk. Yrkesundervisning

och teknisk undervisning skall vara allmänt tillgänglig. Den högre

undervisningen skall stå öppen i lika mån för alla på grundval av deras

duglighet.

2. Undervisningen ska syfta till personlighetens fulla utveckling och till

att stärka respekten för människans grundläggande fri- och rättigheter.

Undervisningen skall främja förståelse, tolerans och vänskap mellan alla

nationer, rasgrupper och religiösa grupper samt befordra Förenta

Nationernas verksamhet för fredens bevarande.

3. Rätten att välja den undervisning, som skall ges åt barnen, tillkommer

i främsta rummet deras föräldrar.

Artikel 27

1. Envar har rätt att fritt ta del i samhällets kulturella liv, att njuta av

konsten samt att bli delaktig av vetenskapens framsteg och dess

förmåner.

2. Envar har rätt till skydd för de moraliska och materiella intressen, som

härrör från varje vetenskapligt, litterärt eller konstnärligt verk, till vilket

han är upphovsman.

Artikel 28

Envar har rätt till en social och internationell ordning, i vilken de fri- och

rättigheter, som uttalas i denna förklaring, till fullo kan förverkligas.

Artikel 29

1. Envar har plikter mot samhället, i vilket den fria och fullständiga

utvecklingen av hans personlighet ensamt är möjlig.

2. Vid utövandet av sina fri- och rättigheter må envar underkastas endast

sådana inskränkningar, som blivit fastställda i lag i uteslutande syfte att

trygga tillbörlig hänsyn till och respekt för andras fri- och rättigheter

samt för att tillgodose det demokratiska samhällets rättmätiga krav på

moral, allmän ordning och allmän välfärd.

3. Dessa fri- och rättigheter må i intet fall utövas i strid med Förenta

Nationernas ändamål och grundsatser.

Artikel 30

Intet i denna förklaring må tolkas såsom innebärande rättighet för någon

stat, grupp eller person att ägna sig åt verksamhet eller utföra handling,

som syftar till att omintetgöra någon av häri uttalade fri- och rättigheter.

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Lena Hjelm-Wallén

Regeringen beslutar skrivelse 1997/98:89

Mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik

Skr. 1997/98:89

3

1