Regeringens proposition 1990/91:41

om ändrade kassakravsavgifter

Prop. 1990/91:41

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokoilet den 11 oktober 1990.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föresläs en ändring i bestämmelserna i riksbankslagen (1988:1385) om särskild avgift vid åsidosättande av uppställda kassakrav (kassakravsavgift). Under normala förhållanden skall, som hittills, kassa-kravsavgiften svara mot en ränta på underskottet som uppgår till dubbla diskontot. Om räntenivån på penningmarknaden stiger så snabbi och kraftigt att banksystemels upplåning i riksbanken hamnar på ett steg i riksbankens räntetrappa som ligger nära eller överstiger dubbla diskontot, skall avgiften i stället svara mol en ränta som ligger tre procentenheter över trappsteget. Förslaget innebär dessutom alt avgiftsnivån, som hittills endast utgjort ett tak för avgiftssällningen, inte får underskridas i normala fall. Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 januari 1991.

1    Rik.sdagen 1990/91. I .saml. Nr 41

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs atl 52§ lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:41

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52

§

Den särskilda avgiften enligl 51 § skall svara mot en ränta på under­skottet för varje dag som Jår uppgå till högst två gånger diskontot vid varje lid.

Om det fmns särskilda skäl. får avgiften nedsättas eller efterges.

Den särskilda avgiften enligt 51 § skall svara mot en ränta på under­skottet för varje dag som uppgår t'\l\ två gånger diskontot vid varje tid, om inte annat Joljer av andra styc­ket.

Om riksbankens .samlade kredit enligt 18 fi Jörsta stycket till bankln-.stiiuten är så stor all motsvarande högsta räntesats (marginalräntan) överstiger den i jÖrsia stycket an­givna räntan minskad med tre pro­centenheter, .skallavgiften svara mot en ränta på underskottet JÖr varje dag .som överstiger marginalräntan med tre procentenheter.

Om del finns särskilda skäl, får avgiften sättas ned hdi eller delvis.

1.     Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

2.  I fråga om underskott som förelåg före ikraftträdandet tillämpas 52 § i

sin äldre lydelse.

Finansdepartementet

Prop. i990/9i:4i

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 oktober 1990

Närvarande: statsministern Carisson, ordförande, och statsråden S. An­dersson,[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R. Carisson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Mo­lin,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändrade kassakravsavgifter 1 Inledning

Fullmäktige i Sveriges riksbank har i en framställning den 22 mars 1990 till finansdepartementet hemställt atl regeringen föreslår riksdagen att anta ändrade bestämmelser avseende särskilda avgifter enligl lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank och lagen (1974:922) om kredilpolili­ska medel.

Framställningen har remissbehandlats.

Till protokollet i delta ärende bör fogas dels framställningen med lagför­slag som bilaga 1 resp. /. / och 1.2, dels en förteckning över remissinstan­serna och en sammanställning av remissyttrandena som bilaga 2.

Regeringen beslutade den 13 september 1990 att inhämta lagrådets ytt­rande över etl inom finansdepartementet upprättat förslag lill lag om änd­ring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Det till lagrådet överiämnade förslaget överensstämmer, frånsett vissa redaktionella ändringar, med del lagförslag som jag nu lägger fram.

Lagrådet har den 8 oktober 1990 lämnat det remitterade förslaget ulan erinran. Lagförslaget och lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3 och 4.

2 Bakgrund

1 kreditpolitiskt syfte får riksbanken genom beslut i enskilda fall uppställa kassakrav gentemot kreditinstitut (20§ riksbankslagen). Kassakrav inne­bär alt ett kreditinstitut måste hålla en viss andel högst 15 % av sina placeringar eller förbindelser (främst inlåningen) på konto i riksbanken. Motsvarande medel kan därmed inle disponeras för utlåning eller andra placeringar. Kassakraven för banker och finansbolag är för närvarande fyra procent. Beträffande övriga kreditinstitut har kassakrav ännu inle tillämpats. Någon ränta utgår för närvarande inte på de innestående med­len. Ändrade kassakrav för bankerna påverkar bankernas lånebehov i

ti    Riksdagen 1990/91. I saml. Nr41

riksbanken och därmed dagslåne- och penningmarknadsräntorna på sam- Prop. 1990/91:41 ma sätt som en ändring i riksbankens värdepappersinnehav eller valutare­servens storlek. Ändrade kassakrav påverkar dessutom bankernas finansi­eringskostnad genom atl kassakravsmedlen inle ger någon ränta. För alt kompensera sig för ökade kassakrav måste bankerna höja avkastningskra­ven på övriga placeringar (utlåningen) eller sänka inlåningsräntorna. Där­med kan kassakravet direkt påverka kreditvillkoren för näringsliv och hushåll.

Beslämmelserna om kassakrav var tidigare intagna i lagen om kredilpo­liliska medel. Med stöd av den lagen får riksbanken efter bemyndigande av regeringen besluta om en kredilpolitisk åtgärd. Detta sker genom alt riksbanken utfärdar tillämpningsföreskrifter lill lagen. 1 samband med tillkomsten av den nuvarande riksbankslagen fördes bestämmelserna om kassakrav över till den lagen. Samtidigt ändrades bestämmelserna på så sätt alt riksbanken beslutar om kassakrav genom förvaltningsbeslut i en­skilda fall.

De kredilpoliliska medel som regleras i lagen om kreditpolitiska medel är likviditetskrav, utlåningsregiering, emissionskontroll, allmän place­ringsplikt, särskild placeringsplikl och räntereglering. I takt med den av­reglering som ägt rum på valuta- och kreditmarknaderna har kreditpoliti­ska åtgärder enligt lagen använts i allt mindre utsträckning. Räntereglering för försäkringsföretag är del enda av lagens medel som används för närva­rande.

1 propositionen om fortsatt kredilpolitisk lagstiftning (prop. 1989/90:15) uttalade föredragande statsrådet att liden var mogen för en översyn av lagen om kredilpoliliska medel och att huvudinriktningen för översynen borde vara alt renodla lagen till en beredskapslag. 1 avvaktan på resultatet av översynen föreslogs atl lagen skulle förlängas i tre år, dvs. till utgången av år 1992. Vidare framhöll föredraganden alt utredningsarbetet borde bedrivas med sikte på att en ny kredilpolitisk lagstiftning skulle kunna träda i kraft senast vid den föreslagna giltighetstidens utgång. Riks­dagen har antagit förslaget (FiU 15, rskr. 49, SFS 1989:958).

Etl kreditinstitut som inle uppfyller uppställda kassakrav skall betala .särskild avgift (kassakravsavgift) till staten (51 § riksbankslagen). Riksban­ken prövar frågor om särskild avgift. Avgiften skall svara mot en ränta på underskottet för varje dag som får uppgå till högst två gånger diskontot vid varje tid (52 §). Avgiften får sättas ned eller efterges om det finns särskilda skäl.

1 den kreditpolitiska lagen finns också bestämmelser om särskild avgift som skall erläggas vid åsidosättande av föreskrift som meddelats med stöd av förordnande enligt den lagen. Vid åsidosättande av likviditetskrav, utlåningsreglering och allmän placeringsplikt är den särskilda avgiften knuten till diskontot {30§ första stycket 1. 2 och 4). Avgiften skall i sådana fall motsvara en ränta som får överstiga riksbankens diskonto med högst tre procentenheter.

3 Överväganden

Prop. 1990/91:41

Mitt förslag: Under normala förhållanden skall, som hittills, kassa-kravsavgiften svara mot en ränta som uppgår till dubbla diskontot. Om räntenivån på penningmarknaden stiger så snabbt och kraftigt alt banksystemets samlade upplåning i riksbanken hamnar på ett steg i riksbankens ränletrappa som ligger nära eller överstiger dubb­la diskontot skall avgiften i stället svara mot en ränta som ligger tre procentenheter över trappsteget. Förslaget innebär dessutom att avgiftsnivån, som hittills endast utgjort elt tak för avgiftssällningen, inte får underskridas i normala fall.

Bestämmelserna om särskilda avgifter enligt lagen om kreditpoli­tiska medel föreslås inle ändrade i detta sammanhang.

Fullmäktiges förslag: Den övre gränsen för kassakravsavgiften bör alter­nativt kunna knytas till den för varje dag gällande penningmarknadsrän-lan. Taket för kassakravsavgiften skulle därmed motsvara en ränta på underskottet som uppgår till två gånger antingen diskontot eller den varje dag gällande penningmarknadsräntan. Motsvarande möjlighet atl anknyta till penningmarknadsräntan bör införas beträffande de särskilda avgifter enligl lagen om kredilpoliliska medel som nu är knutna till diskontot. Dessutom bör reglerna avseende sistnämnda avgifter ändras så all avgift skall kunna utgå med fem i stället för tre procentenheter över diskontot eller den varje dag gällande penningmarknadsräntan.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ansluter sig till huvudin­riktningen i fullmäktiges förslag. Endast riksgäldskoniorei avstyrker försla­get. Riksgäldskontoret anser att räntelagens bestämmelser om dröjsmåls­ränta bör tillämpas vid avgiftssättningen. Diskontots beräkningsmodell bör ändras om den inte anses tillräckligt följsam. Flera remissinstanser har invänt all begreppet "den varje dag gällande penningmarknadsräntan" inle är tillräckligt entydigt. Några remissinsanser har lagt fram förslag till. ett mer preciserat begrepp. Svenska Bankföreningen, Svenska Fondhandla­reJÖreningen och Sveriges Föreningbankers Förbund anser vidare att den föreslagna lagtexten är otillfredsställande såtillvida all den överlåter åt riksbanken att välja mellan diskontot och en penningmarknadsränla som beräkningsunderlag. Finansbolagens Förening anser att del av rättssäker­hetsskäl bör finnas endast en beräkningsmetod. Svenska sparbanksJÖre-ningen föreslår alt ett påslag i procentenheter skall övervägas i stället för dubbla penningmarknadsräntan. Bankinspektionen har som alternativ til! fullniäktiges förslag pekat på möjligheten att använda den vägda in- eller utlåningsräntan för banker i riksbanken vid slutet av varje dag. Som vikter skulle användas in- eller utlåningsvolymerna för varje individuell bank i riksbanken. Enligt bankinspektionen är alternativet objektivt fastställbart och ställningen vid slutet av varje dag låter sig klart anges. Metoden kan användas oberoende av om riksbanken tillämpar en ränletrappa eller ej. Svenska Bankföreningen och Sveriges Föreningsbankers Förbund har ifrå-

gasatt om det är nödvändigt att höja taket för de särskilda avgifterna enligt     Prop. 1990/91:41 den kreditpolitiska lagen från tre lill fem procentenheter.

Skälen för mitt förslag: Tidigare var diskontot den ränta till vilken bankerna upp till en viss gräns fick ta upp lån i riksbanken. Diskontot tillsammans med den straffränta som tillämpades när upplåningen över­steg denna gräns var då ett styrmedel för all påverka ränteutvecklingen. Diskontot anpassas numera i efterhand till redan inträffade varaktiga förändringar av marknadsräntorna och utgör därmed inle längre något penningpoliliskt styrmedel. Riksbanken påverkar i dag ränteutvecklingen genom att styra likviditeten i banksystemet och härigenom bl.a. bankernas upplåningsbehov i riksbanken samt genom att tillämpa en progressiv räntesättning för sådan upplåning, den s.k. räntetrappan. 1 departe­mentspromemorian (Ds 1989:76) Diskontot som referensränta konstate­ras att diskontot spelat ut sin penningpolitiska roll men att det har betydel­se som referensränta i ett stort antal författningar saml privata avtal som hänvisar till diskontot. 1 promemorian föreslås att diskontot skall finnas kvar med denna ändrade funktion.

Alt diskontot numera anpassas i efterhand till redan inträffade varaktiga förändringar av marknadsräntorna saknar i de flesta sammanhang betydel­se för diskontots funktion som referensränta. Denna eftersläpning och utjämning av mer extrema svängningar i ränteläget kan emellertid vara en nackdel för penningpolitiken. Det kan vid enstaka tillfällen uppstå situa­tioner då räntorna stiger mycket snabbt och kraftigt. 1 ett sådant fall kan marknadsräntorna komma att överskrida en nivå motsvarande del dubbla diskontot. Ränteutvecklingen i samband med regeringskrisen i början av 1990 gav en antydan om en sådan situation. Enligt nuvarande bestämmel­ser om kassakravsavgifter skulle det därvid vara mer förmånligt för elt kreditinstitut all åsidosätta gällande kassakrav än att låna upp nödvändiga medel på marknaden.

För att förhindra att en sådan situation uppkommer anser riksbanksfull­mäktige att reglerna om kassakravsavgifter måste vara knutna till det aktuella ränteläget som det framträder på marknaden. Fullmäktige har anfört följande: "Vid sidan av anknytning lill diskontot bör alternativt finnas möjlighet att knyta avgiften lill någon kortfristig penningmarknads­ränta. Den kortaste officiellt noterade räntan är f n. den på lån mellan stora banker med en veckas löptid, sjudagars STIBOR (Stockholm Inter-bank Offered Råtes). Denna bör kunna användas som mått på räntan på den korta marknaden. För den händelse någon STlBOR-ränta inte finns att tillgå kan den ränta riksbanken tillämpar för inlåning från eller utlåning till banker utnyttjas som referensränta för särskild avgift. Den högsta särskilda avgiften motsvarar därmed antingen det dubbla diskontot eller den dubbla penningmarknadsräntan."

Jag delar fullmäktiges mening såtillvida att reglerna om kassakravsavgif­

ter bör utformas så att de inte inbjuder till åsidosättande av kassakraven.

En lösning i linje med fullmäktiges förslag vore lämplig från ändamålssyn-

punkl. Som framgår av remissyttrandena kan emellertid principiella in­

vändningar riktas mot förslaget. Dessa sammanhänger främst med kravet

på entydiga och klara rättsregler. Fullmäktiges förslag innebär att riksban-

6

ken vid avgifisberäkningen kan välja mellan två ränlebegrepp: diskontot Prop. 1990/91:41 och den kortfristiga penningmarknadsräntan. Det framgår inle under vilka omständigheter riksbanken skall välja den ena eller andra metoden. Det kan inte anses lämpligt att på della sätt ge en myndighet möjlighet alt fritt välja beräkningsalternativ. Vidare finns det flera räntor som enligl nor­malt språkbruk kan hänföras till det föreslagna begreppet "den varje dag gällande penningmarknadsränlan". Begreppet är därför inte så entydigt att det kan användas som norm i bestämmelser om sanktioner.

Bankinspektionen har föreslagit att man i stället skall använda den vägda in- eller utlåningsräntan för banker i riksbanken vid slutet av varje dag. Med stöd av 18§ riksbankslagen använder riksbanken villkor i form av räntesatser för lån till bankerna som etl kreditpolitiskt instrument. Enligt samma lagrum skall räntevillkoren offentliggöras, vilket sker i riks­bankens författningsamling. Som jag tidigare antytt har villkoren utfor­mats som en räntetrappa. Varje trappsteg utgör en viss andel av bankens eget beskattade kapital och halva värdet av dess värderegleringskonton (upplåningsbasen). Trappan innehåller för närvarande tolv steg från nio till tjugo procent. För upplåning utöver det översta trappsteget tillämpas de villkor som riksbanken från lid till annan bestämmer. Riksbanken får därigenom möjlighet att hantera allvarliga spekulationer mot kronan. Sys­temet innebär att bankerna vid ökad upplåning i riksbanken successivt drabbas av en högre upplåningskostnad. Genom atl på delta sätl styra bankernas upplåningskostnader kan riksbanken påverka räntan på pen­ningmarknaden.

Vid allvarliga spekulationer mot kronan och kraftiga valutautflöden kan del bli nödvändigt att etablera en myckel hög räntenivå. Detta kan göras bl.a. med hjälp av justeringar av ränletrappan. Riksbanken kan höja ett eller flera steg i den befintliga trappan. Riksbanken kan också genom marknadsoperationer eller höjda kassakrav minska likviditeten i banksys­temet så att bankerna tvingas låna upp så mycket i riksbanken att det högsta trappsteget överskrids och därvid bygga på trappan med ytterligare steg. Oavsett vilken metod som används måste justeringarna av trappan offentliggöras i riksbankens författningssamling.

Den ränletrappa som offentliggörs i riksbankens författningssamling avser som tidigare nämnts en enskild bank som har räll att låna i riksban­ken. Det belopp som en enskild bank kan låna till en given ränta utgör en viss andel av bankens upplåningsbas (eget beskattat kapital samt hälften av värderegleringsreserverna). Denna andel är densamma för samtliga banker. Del belopp som en bank på della sätt kan låna utgör ett trappsteg i ränle­trappan.

Om en bank behöver låna elt större belopp sker denna ytteriigare upplå­ning till en högre ränta, dvs. banken lånar på nästa trappsteg. Upplånings­villkoren är vidare sådana att varje trappsteg i ränletrappan är lika stort. Med dessa, villkor för upplåningen i riksbanken träffas sålunda bankens totala upplåning av olika räntesatser - en räntesats för varje belopp mot­svarande elt trappsteg.

Upplåningen i det översta skiktet kommer alltså atl ske till en högsta

räntesats fortsättningsvis kallad för marginalräntan. Om bankernas upp-

7

t2    Riksdagen 1990/91. I .saml. Nr 41

låning sker till samma högsta räntesats kommer också den totala riksbank-     Prop. 1990/91:41 supplåningen atl slå i samma proportion lill upplåningsbasen för varje en­skild bank eftersom varje trappsteg (i förhållande till upplåningsbasen) är lika stort för samtliga banker.

Ett vedertaget begrepp är dessutom den inofficiella ränletrappa som avser bankernas samlade upplåning i riksbanken. Storleken på varje trapp­steg i banksystemels ränletrappa är summan av samtliga bankers upplå­ningsmöjligheter lill en given ränta. Dessa trappsteg utgör den inofiiciella ränletrappan för hela banksystemet. Med ledning av bankernas samman­lagda faktiska upplåning en viss dag kan således även den högsta upplå­ningsräntan i den inofiiciella ränletrappan (marginalränian) beräknas.

Normalt lånar alla banker till samma högsta ränta i riksbanken. Om bankerna skulle låna i riksbanken till olika högsta räntor blir det nämligen lönsamt för bankerna atl utnyttja dessa ränteskillnader. En bank som lånar till en låg ränta i riksbanken kan öka sin upplåning för att på så sätl kunna låna ul till andra banker som har ett stort lånebehov och följaktligen annars måste låna till en hög ränta i riksbanken.

Eftersom det därmed blir lönsamt för banker med etl litet lånebehov atl låna större belopp än nödvändigt i riksbanken kommer marginalränian för dessa banker att bli högre än eljest. På motsvarande sätt kommer den högsta räntan för upplåning i riksbanken för banker med stort lånebehov att bli lägre genom denna inlerbankmarknad. Dessa banker tillfredsställer sitt lånebehov genom all låna av andra banker i stället för att låna hela beloppet av riksbanken. I normala fall lånar därför bankerna i riksbanken till samma högsta ränta. Den högsta räntan i den inofficiella räntetrappan för hela banksystemet (marginalränian) sammanfaller i normalfallet med den högsta ränta lill vilken varje enskild bank lånar i riksbanken.

Även om bankerna av olika skäl vid någol enstaka tillfälle lånar till olika högsta räntesatser är den inofficiella marginalränian en god mätare av bankernas upplåningsbehov och ränteläget på dagslånemarknaden och därmed även för ränteläget på hela den kortfristiga penningmarknaden eftersom detta i hög grad påverkas av dagslåneräntan.

Vid slutet av varje bankdag har riksbanken en preliminär uppgift om bankernas s,ammanlagda upplåning. Den preliminära ställningen offentlig­görs dagligen via Penningmarknadsinformation PMI AB, som bl.a. ägs av riksbanken. Den slutliga ställningen framgår av riksbankens veckorappor­ter. Dessutom tillkännages banksystemets sammanlagda upplåningsmöj­lighet på en viss räntenivå (trappstegens bredd) genom PMI i samband med ändringar av räntevillkoren. Med stöd av dessa offentliggjorda upp­gifter kan man härleda marginalräntan. Denna publiceras också dagligen i vissa affärstidningar.

Ränletrappan kan alltså sägas ha dubbla betydelser genom att den kan avse antingen varje enskild bank eller banksystemet som helhet. Ett alter­nativ vore att låta kassakravsavgiften för varje enskild bank knytas till varje enskild banks högsta upplåningsränta i riksbanken. Delta skulle emellertid kunna leda till vissa icke önskvärda konsekvenser.

Öm kassakravsavgiften är knuten lill den enskilda bankens högsta upp­

låningsränta kan varje bank själv påverka storleken på kassakravsavgiften.

8

Vid liten upplåning i riksbanken blir nämligen marginalräntan och där-     Prop. 1990/91:41

med i della fall även kassakravsavgiften låg. Om en bank underlåter atl

uppfylla kassakravet minskar behovei av likviditet, eftersom bankernas

likviditetsbehov bl.a. är beroende av hur stora belopp som avsätts för all

uppfylla kassakravet. Om en bank underiåter atl uppfylla kassakravel

minskar därför upplåningsbehovel i riksbanken och därmed blir även

kassakravsavgiften lägre.

Det skulle t.o.m. kunna bli lönsamt att underlåta att uppfylla kassa­kravet och i stället erlägga kassakravsavgift, om avgifterna understeg rän­tekostnaden för upplåning på dagslånemarknaden eller i riksbanken av ett belopp som är lika stort som kassakravet.

Om kassakravsavgiflerna i stället knyts till marginalräntan för hela banksystemets upplåning i riksbanken finns det inle ulrymme för sådana förfaranden. Mol en sådan anknytning kan anföras att det i realiteten blir riksbanken som bestämmer avgiftsnivån. Enligl min mening finns det emellertid inte någon anledning till betänkligheter i detta hänseende. Räntevillkoren för bankernas upplåning, dvs. räntetrappan, är ett kredit­politiskt instrument för att uppnå vissa kreditpolitiska mål. En ändring av avgiftsnivån blir endast en sekundär effekt av en kredilpolitisk åtgärd som beslutats av riksbanken. Detta förhållande måste enligl min mening god­tas. Motsvarande kritik skulle dessutom kunna riktas även mol det nuva­rande systemet eftersom detta är knutet till det av riksbanken bestämda diskontot. Som jag tidigare nämnt har detta numera betydelse endast som referensränta och anpassas i efterhand till förändringar av marknadsrän­torna. Syftet med en diskonloändring är alltså inle alt ändra nivån för kassakravsavgiflerna.

Mol bakgrund av del anförda anser jag all en anknytning av kassakrav­savgiflerna lill marginalränian för bankernas upplåning i riksbanken är godtagbar ur lagstiflningssynpunkt. Samtidigt tillgodoses kravet på flexibi­litet vid snabba och kraftiga räntesvängningar.

Den nuvarande avgiftsnivån, dubbla diskontot, bör emellertid inle från­gås helt. Tvärtom anser jag att det är den nivån som skall gälla under normala förhållanden. Endast i sådana extrema situationer när räntenivån på penningmarknaden ligger nära eller överkrider del dubbla diskontot bör lagstiftningen medge högre avgiftsnivåer. Om riksbankens samlade kredit till bankinslitulen motsvarar en högsta räntesats enligt riksbankens räntevillkor (marginalräntan) som överstiger del dubbla diskontot minskal med tre procentenheter, bör avgiften i stället svara mot en ränta på underskottet som överstiger marginalräntan med tre procentenheter. För­slaget innebär således att den högre avgiftsnivån blir tillämplig redan när marknadsräntan någol understiger dubbla diskontot. Anledningen härtill är att andra upplåningskostnader än ränta, exempelvis kreditavgifter, kan medföra att det kostar mindre att åsidosätta gällande kassakrav än att låna upp nödvändiga medel på marknaden även när marknadsräntan är något lägre än dubbla diskontot.

Som tidigare nämnts offentliggörs först en preliminär och därefter en

slutlig uppgift om riksbankens sammanlagda kredit till bankinslitulen.

Avgifisberäkningen bör grundas på den slutliga uppgiften. Den marginal-

9

ränta för en viss dag som härieds från denna uppgift bestämmer avgifts­nivån för den dagen.

Del sagda kan belysas av följande exempel.

E.xempel I: Diskontot är 11 %. Marginalräntan för banksystemets sam­manlagda upplåning i riksbankenär 18%. Marginalränian(18%)överstiger inte (2 x 113 =) 19%. Alltså tillämpas normalnivån för avgiften, dvs. avgiften svarar mol en ränta på (2 x 11 =) 22%.

E.xempel 2: Diskontot är 11 %. Marginalräntan för banksystemets sammanlagda upplåning i riksbanken är 20%. Marginalräntan (20%) över­stiger (2 x 113=) 19%. Avgiften svarar alltså mot en ränta på (20 + 3=) 23%.

Exemplen visar atl avgiften alltid skall svara mol en ränta som ligger minst tre procentenheter över bankernas kostnad för upplåning i riksban­ken. När marginalränian ligger exakt tre procentenheter under dubbla diskontot leder båda beräkningsmetoderna lill samma resultat.

Elfekterna av reglerna illustreras också av figur I.

Prop. 1990/91:41

Figur I. Räntetrappan for banksystemets totala upplåning i riksbanken

R

ä

ntesats 26

24

22

20-1

18

16

14

12

10

Kassakrovsavaift

R

ö

ntelroppan  l|

6 4 2-1

10

11       12 Trappsteg

Anm.: Kassakravsovgiften vid olika storlek p

å

 uppl

å

ningen i riksbanken di diskontot  

ä

r  10Z.

Jag anser vidare att den lagtekniska utformningen av bestämmelserna om kassakravsavgifter behöver justeras. Såväl bestämmelserna avseende kassakravsavgifter som motsvarande bestämmelser i den kreditpolitiska lagen anger en ram för avgiftssällningen, Detta föranleder inga invänd­ningar när det gäller den kredilpoliliska lagen. Som tidigare nämnts får riksbanken efter regeringens bemyndigande meddela de tillämpningsföre­skrifter som behövs för användning av en åtgärd enligt den lagen. 1

10

samband med att sådana föreskrifter utfärdas skall riksbanken inom den Prop. 1990/91:41 angivna ramen ange storleken av den särskilda avgift som kan utgå vid överträdelse av föreskriften. Till skillnad härifrån innebär riksbankslagens bestämmelser om kassakrav och om kassakravsavgifter att beslut fattas i form av förvaltningsbeslul i enskilda fall. Det är därför inte lämpligt att lagens bestämmelser endast anger en ram inom vilken riksbanken i enskil­da fall kan besluta om avgiftens storlek. Detta blir särskilt uppenbart genom att avgiften får sättas ned eller efterges om det finns särskilda skäl. 1 lagtexten bör därför direkt anges på vilken nivå avgiften skall ligga. En sådan utformning skulle även överensstämma med riksbankens praxis. Riksbanken tillämpar regelmässigt den högsta tillåtna avgiftsnivån.

Den föreslagna lagändringen bör träda i kraft den 1 januari 1991. Den nya regeln bör dock inle tillämpas beträffande underskott som är hänför-ligl lill tiden före ikraftträdandet.

Fullmäktige har även föreslagit att de bestämmelser om särskilda avgif­ter i den kreditpolitiska lagen som är knutna lill diskontot alternativt skall kunna knytas till den varje dag gällande penningmarknadsräntan. Dessut­om föreslås att avgiftsnivån höjs på så sätt att referensräntan får överskri­das med fem procentenheter mot som för närvarande tre procentenheter.

Som jag tidigare nämnt har den kreditpolitiska lagen kommit att tilläm­pas i allt mindre utsträckning. Lagen är för närvarande föremål för över­syn med inriktning på att göra den till en ren beredskapslag. Mol denna bakgrund anser jag del för närvarande inte påkallat att ändra avgifisbe-slämmelserna i den lagen.

4 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom finansdepartementet upprät­tats förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank. Förslaget har som framgår av det tidigare granskats av lagrådet.

5 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen atl anta det av lagrådet granskade förslaget lill lag om ändring i lagen (1988: 1385) om Sveriges riksbank.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen alt anta del förslag föredraganden har lagt fram.

11

SVERIGES RIKSBANK

1990-03-22

Dnr 90-40-DlR     Prop. 1990/91:41

Bilaga 1 Till Finansdepartementet

Bestämmelser om högsta särskild avgift 1  Inledning

1 denna skrivelse hemställer fullmäktige i riksbanken om ändrade bestäm­melser avseende högsta medgivna särskild avgift. Sådan avgift skall betalas till staten om ett kreditinstitut inte uppfyller uppställda kassakrav enligt lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank eller om ett kreditinstitut eller annan åsidosätter föreskrift som meddelats med stöd av förordnande enligt lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel. Särskild avgift avseende kassakrav får uppgå till högst två gånger diskontot medan särskild avgift avseende likviditetskrav, utlåningsreglering och allmän placeringsplikt får fastställas till ett belopp som motsvarar en ränta som får översliga riksban­kens diskonto med högst tre procentenheter.

Genom diskontots ändrade roll inom penningpolitiken är det inle längre räntestyrande. Diskontot fastställs i efterhand till redan etablerade nya räntenivåer, vilka bedöms vara varaktiga. Vid räntehöjningar finns därför risk för att särskild avgift som anknyter till diskontot, vilket sålunda fastställs med viss eftersläpning, blir alltför låg och därigenom ineffektiv. Vid sidan av sådan anknytning bör därför finnas en relatering lill del aktuella ränteläget.

2 Gällande rätt

Ett kreditinstitut som inte uppfyller uppställda kassakrav skall enligt 51 § riksbankslagen belala särskild avgift lill staten. Riksbanken prövar frågan om särskild avgift, vilken enligt 52 § skall svara mol en ränta på underskot­tet för varje dag som får uppgå till högst två gånger diskontot vid varje lid. Avgiften får nedsättas eller efterges om det finns särskilda skäl.

Dessa bestämmelser flyttades över till den nya riksbankslagen i sam­band med att kassakravsbesiammelserna överfördes från den kreditpoliti­ska lagen (prop 1986/87:143).

1 den kredilpoliliska lagen finns också bestämmelser om särskild avgift

som skall eriäggas vid åsidosättande av föreskrift som meddelats med stöd

av förordnande enligl den lagen. 1 vissa fall är den särskilda avgiften också

i den kreditpolitiska lagen baserad på riksbankens diskonto, nämligen vid

åsidosättande av likviditetskrav, utlåningsreglering och allmän placerings­

plikt (30 § första slycket 1, 2 och 4). Vid beräkning av särskild avgift i

sådana fall skall beloppet motsvara ränta som får överstiga riksbankens

diskonto med högst tre procentenheter.

12

3 Överväganden

Prop. i990/9i:4i

Bilaga 1

Diskontot anpassas numera i efterhand till redan inträffade varaktiga

förändringar av marknadsräntorna och utgör alltså inle längre ett styrme­del för att påverka ränteutvecklingen. Tidigare var diskontot den ränta till vilken bankerna fick la upp lån i riksbanken. Numera påverkar riksbanken i stället ränteutvecklingen genom atl styra likviditeten i banksystemet och härigenom bankernas upplåningsbehov i riksbanken samt genom all til­lämpa en progressiv räntesättning för sådan upplåning, den s. k, ränletrap­pan.

1 en av en arbetsgrupp på finansdepartementet avgiven promemoria ("Diskontot såsom referensränta" Ds 1989:76) dras konsekvenserna av den utveckling som skett. Där föreslås sålunda alt riksbanken i efterhand skall fastställa diskontot såsom en referensränta för de regler i författning­ar och avtal som hänvisar till diskontot. Denna referensränta framräknas på visst sätt på grundval av ränteläget under föregående kvartal. Formeln härför är konstruerad så all det "nya" diskontot skall hamna på samma nivå som om tidigare principer följts. Avsikten härmed är alt säkra all de regler som hänvisar lill diskontot i olika sammanhang inle skall få elt annat materiellt innehåll.

Med hänsyn härtill kan synas alt också hänvisningarna till diskontot i riksbankslagen och i lagen om kreditpolitiska medel kunde behållas oför­ändrade. Den gradvisa anpassning som kommer att känneteckna del nya diskontot, och som kan fungera utmärkt i flertalet lagar där diskontot utnyttjas, är emellertid en allvarlig nackdel i ett penningpoliliskt samman­hang. Detta problem finns i viss mån redan i det nuvarande systemet, där den praxis som säger att diskontot skall anpassas i efterhand lill varaktiga förändringar i räntelägel medför en motsvarande eftersläpning.

Det kan från tid till annan uppslå situationer då en mycket snabb och kraftig uppdragning av marknadsräntorna är nödvändig. 1 ett sådant fall kan det inträffa all de marknadsräntor som riksbanken önskar etablera närmar sig eller till och med överskrider en nivå motsvarande det dubbla diskontot. Med den nuvarande utformningen av bestämmelserna för sär­skild avgift för underskridande av kassakrav kan det därvid vara mer förmånligt för etl kreditinstitut all dra ner behållningen på kassakravskon-tot i riksbanken än all låna upp nödvändiga medel på marknaden. En särskild avgift som skall kunna vara bindande och förhindra att kreditin­stituten i sådana situationer medvetet underskrider de uppställda kraven måste därför vara kopplad lill del aktuella ränteläget som det framträder på marknaden.

Det sagda visar på nödvändigheten av att ändra den föreskrivna max­

imigränsen för särskild avgift för underskridande av kassakrav. Vid sidan

av anknytning lill diskontot bör alternativt finnas möjlighet alt knyta

avgiften till någon kortfristig penningmarknadsränta. Den kortaste ränta

för vilken en officiellt noterad kurs f n. finns är räntan på lån mellan

banker med en veckas löptid, dvs. sjudagars STIBOR. Denna bör kunna

användas som mått på räntan på den korta marknaden. För den händelse

någon STIBOR-ränta inte finns att tillgå kan den ränta riksbanken till-

,-,

lämpar för inlåning från eller utlåning lill banker utnyttjas som referens-     Prop. 1990/91:41 ränta för särskild avgift. Den högsta särskilda avgiften motsvarar därmed     Bilaga 1 antingen det dubbla diskontot eller den dubbla penningmarknadsräntan.

Även bestämmelser om högsta särskilda avgift enligt lagen om kreditpo­litiska medel bör ändras i de fall maximigränsen har knutits till diskontot, nämligen vid åsidosättande av föreskrift som avser likviditetskrav, utlå­ningsreglering och allmän placeringsplikt.

För att den särskilda avgiften enligl lagen om kreditpolitiska medel alltid skall kunna bli verkningsfull föreslås att sanklionsmöjligheten för­stärks genom alt avgiften högst får motsvara diskontot eller den varje dag gällande penningmarknadsräntan plus fem procentenheter. Med penning­marknadsräntan åsyftas de räntor som ovan redogjorts för. Ändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1990.

Förslag till lag om ändring i riksbankslagen och till lag om ändring i lagen om kredilpoliliska medel framgår av bilaga I och 2.

4 Hemställan

Fullmäktige i riksbanken hemställer att regeringen föreslår riksdagen alt anta dels lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank, dels lag om ändring i lagen (1974:922) om kredilpoliliska medel.

På fullmäktiges vägnar: Jan[REDACTED_EFTERNAMN]

Inger Kindgren

14

Bilaga I.l    Prop. 1990/91:41 Bilaga I

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Enligt riksdagens beslul föreskrivs alt 52 § lagen (1988:1385) om Sveri­ges riksbank skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52 §

Den särskilda avgiften enligl 51 § skall svara mol en ränta på under­skottet för varje dag som får uppgå till högst två gånger diskontot vid varje tid.

Om det finns särskilda skal, får avgiften nedsättas eller efterges.

Den särskilda avgiften enligt 51 § skall svara mot en ränta på under­skottet för varje dag som får uppgå lill högst två gånger antingen dis­kontot vid varje lid efter den varje dag gällande penningsmarknads­räntan.

Om det finns särskilda skäl, får avgiften nedsättas eller efterges.

15

Bilaga 1.2

Förslag till

Lagom ändring i lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel

Enligt riksdagens beslut föreskrivs att 30§ lagen (1974:922) om kredit-politiska medel skall ha följande lydelse

Prop. 1990/91:41 

Bilaga 1

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

30

§

Särskild avgift skall utgöra, vid åsidosättande av föreskrift i fråga om

1.

likviditetskrav, ett belopp som svarar mot ränta på underskot­tet för tiden från föregående beräk-ningslidpunkt eller, om tidigare be­räkning ej skett, från del föreskrif­ten trätt i tillämpning eller för be­räkningsperioden, varvid räntesats­en för år får överstiga riksbankens diskonto med högst tre procenten­heter,

2.

utlåningsreglering, elt belopp som för tiden från den föregående beräkningslidpunkten eller, om en tidigare beräkning ej skett, från del föreskriften trätt i tillämpning eller för beräkningsperioden svarar mot ränta på det belopp med vilkel utlå­ningen, garantiförbindelserna eller leasingobjektens värde överskridit den fastställda gränsen, varvid rän­tesatsen för år får med högst tre procentenheter överstiga riksban­kens diskonto,

3.

emissionskontroll, högst två procent av hela lånesumman för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden,

4.

allmän placeringsplikt, elt be­lopp som för beräkningsperiod sva­rar mol ränta på den del av ålagd placeringsplikl för perioden eller för perioden och tidigare beräk­ningsperioder sammatagna som ej uppfyllts, varvid räntesatsen för år får med högst tre procentenheter överstiga riksbankens diskonto.

Särskild avgift skall utgöra, vid åsidosättande av föreskrift i fråga om

1.

likviditetskrav, elt belopp som svarar mot ränta på underskot­tet för liden från föregående beräk-ningslidpunkt eller, om tidigare be­räkning ej skett, från det föreskrif­ten trätt i tillämpning eller för be­räkningsperioden, varvid räntesats­en för år får överstiga riksbankens diskonto eller den varje dag gällan­de penningmarknadsräntan med högst /é'/« procentenheter,

2.

utlåningsreglering, etl belopp för liden från den föregående be­räkningstidpunkten eller, om en ti­digare beräkning ej skett, från det föreskriften trätt i tillämpning eller för beräkningsperioden svarar mot ränta på del belopp med vilket utlå­ningen, garantiförbindelserna eller leasingobjeklens värde överskridit den fastställda gränsen, varvid rän­tesatsen för år får med högst fem procentenheter översliga riksban­kens diskonto eller den varje dag gällande penningmarknadsräitlan,

3.

emissionskontroll, högst två procent av hela lånesumman för varje år av den för lånet bestämda längsta löptiden,

4.

allmän placeringsplikl, elt be­lopp som för beräkningsperiod sva­rar mol ränta på den del av ålagd placeringsplikt för perioden eller för perioden och tidigare beräk­ningsperioder sammantagna som ej uppfyllts, varvid räntesatsen för år får med högst Jem procentenheter överstiga riksbankens diskonto el­ler den varje dag gällande penning-

Nuvarande lyddse

5.

särskild placeringsplikt, högst fem procent av den del av ålagd placeringsplikt som ej uppfyllt,

6.

räntereglering, två gånger det belopp med vilket räntan avviker från den ränta som skolat utgå en­ligt fastställd räntesats.

Vid tillämpning av första stycket 1 får utjämning ske mellan över-och underskott vid olika beräk-ningslidpunkler eller under två el­ler flera beräkningsperioder och räntan beräknas på det genomsnitt­liga underskottet.

Föreslagen lydelse

marknadsräntan,

5.

särskild placeringsplikl, högst fem procent av den del av ålagd placeringsplikt som ej uppfyllts,

6.

räntereglering, två gånger del belopp med vilket räntan avviker från den ränta som skolat utgå en­ligt fastställd räntesats.

Vid tillämpning av första stycket 1 får utjämning ske mellan över-och underskott vid olika beräk­ningstidpunkter eller under två el­ler flera beräkningsperioder och räntan beräknas på det genomsnitt­liga underskottet.

Prop. 1990/91:41 Bilaga I

17

Sammanställning av remissyttranden över

Prop-1990/91:4i

riksbanksfullmäktiges framställning om

'' 

bestämmelser om högsta särskild avgift

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över framställningen avgetts av bankinspektio­nen, försäkringsinspektionen, riksgäldskontoret, riksrevisionsverket. Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges För­eningsbankers Förbund (SFF), Svenska Försäkringsbolags Riksförbund, Finansbolagens Förening och Svenska Fondhandlareföreningen.

1 Bankinspektionen

Bankinspektionen tillstyrker i sak förslagen. Inspektionen vill dock tillfoga alt den i författningsförslagen definierade räntenivån som avses utgöra grund för den särskilda avgiften kan framstå som alltför obestämd. "Den varje dag gällande penningmarknadsräntan" kan avläsas på många sätt och även om man lyckas precisera exakt vilken delmarknad som avses, så varierar dessa korta räntor under dagen. Att använda riksbankens ränte­trappa som bas stöter på liknande problem eftersom bankerna normalt lånar på skilda trappsteg i sin upplåning i riksbanken.

Nämnda svårigheter, som också riksbanksfullmäktige brottats med, uppstår så snart man är obenägen att acceptera att riksbanken ensidigt fastställer de särskilda avgifternas nivå samtidigt som man måste medge en obegränsad flexibilitet med hänsyn till räntesättningen i en vid lagstift-ningstillfället helt oförutsebar framlida ekonomisk-politisk situation.

Det gäller sålunda all finna en objektivt fastställbar räntenivå som kan preciseras i författningstext och som medger obegränsad anpassning av avgiftsnivån till även mycket höga räntenivåer.

Som ett alternativ till riksbanksfullmäktiges förslag vill bankinspektio­nen peka på möjligheten atl använda den vägda in- eller utlåningsränlan för banker i riksbanken vid slutet av varje dag. Som vikter skulle användas in- eller utlåningsvolymen för varje individuell bank i riksbanken.

Del föreslagna alternativet är objektivt fastställbart, låt vara att de individuella bankernas transaktioner med riksbanken inte publiceras av riksbanken. Ställningen vid utgången av varje dag låter sig klart anges. Metoden kan också användas oberoende av om riksbanken tillämpar en ränletrappa eller ej.

2 Försäkringsinspektionen

Penningmarknadsräntor noteras normalt för ett flertal olika perioder (ex.

O/N, T/N, 7 dagar, 14 dagar, 1, 2 resp. 3 månader samt 6, 9 resp. 12

månader). Enligt inspektionen måste av lagtexten framgå den särskilda

penningmarknadsränla som avses.

18

Utifrån de synpunkter försäkringsinspektionen har alt beakta har in-     Prop. 1990/91:41 spektionen ingenting dämtöver att erinra mol riksbanksfullmäktiges för-     Bilaga 2 slag.

3 Svenska Bankföreningen

De särskilda avgifter, som finns för närvarande och som enligt förslaget skall utvidgas, utgör lill sin faktiska karaktär vad som närmast kan liknas vid straffavgifter; i likhet med straffsankloner har de prohibitiva syften. Det är därför enligt bankföreningens uppfattning väsentligt att avgifternas storlek kan fömtses av de berörda företagen och att de därför i möjligaste mån framgår av lagtexten; det är mindre väl förenligt med god lagstiftning att normgivningen i sådana frågor av riksdagen överlämnas till myndighet, i detta fall riksbanken.

Bankföreningen konstaterar till en början den ändringen i förhållande till gällande avgiftsbestämmelser att riksbanken enligt lagtextförslagen ges möjlighet att vid avgiftsberäkningen välja mellan två olika beräkningsme­toder: diskontot och penningmarknadsräntan. Av lagtexten och motive­ringen framgår inte någon prioritering mellan dessa båda metoder eller under vilka omständigheter riksbanken skall välja den ena eller andra metoden. Det bör inte lämnas åt myndighet att på detta sätt fritt välja avgiftsberäkningsalternativ.

1 de föreslagna lagtexterna används vidare uttrycket "den varje dag gällande penningmarknadsräntan". Enligt motiven avses härmed räntan på lån mellan banker med en veckas löptid (sjudagars STIBOR). Eftersom även andra räntor än denna enligt vedertaget språkbmk torde kunna hänföras till "den varje dag gällande penningsmarknadsräntan", är sist­nämnda uttryck inte tillräckligt preciserat för att lämpligen böra användas i lagtexter som avhandlar straffliknande sanktioner.

Enligt motiven synes till "den varje dag gällande penningmarknadsrän­tan" kunna hänföras även den ränta som riksbanken tillämpar för inlåning från eller utlåning till banker. Av motiven men inte av lagtexten framgår att dessa beräkningsgrunder får användas endast om STIBOR saknas. Till yttermera visso är också i denna situation inbyggd en valfrihet för riksbanken: inlåningsränta eller utlåningsränta kan tillämpas.

Bankföreningen, som på angivna grunder finner de föreslagna lagtexter­na som ger riksbanken valfrihet mellan fyra skilda beräkningsmeto­der till sin konstruktion tveksamma, förordar

alt uttrycket "den varje dag gällande penningmarknadsräntan" i lagtex­ten preciseras så att det framgår atl hämed avses vad som i fullmäktiges framställning, s. 4, ullrycks med orden "den kortaste ränta för vilken en officiellt noterad kurs föreligger",

att, om ytterligare beräkningsmetoder skall förekomma, dessa också preciseras i lagtexten,

att del inte övertals åt riksbanken all välja metod; i lagen bör anges att en viss andra eller tredje metod får tillämpas endast om praktiska förutsättningar för den första respektive andra saknas,

19

att, således, om flera avgifisberäkningsmetoder erfordras, lagen anger     Prop. 1990/91:41

prioriteringsordning.

Bilaga 2

När det gäller den föreslagna höjningen av "pålägget" från tre till fem procentenheter är fullmäktiges enda motivering lill denna ändring: "För att den särskilda avgiften ... alllid skall kunna bli verkningsfull föreslås atl sanklionsmöjligheten förstärks...". Bankföreningen vill framhålla att del givetvis är svårt alt i förväg bedöma exakt hur höga avgifter som kan behövas för att de i olika ekonomiska lägen skall bli "verkningsfulla". Såvitt bankföreningen kan bedöma finns det dock inga belägg för att avgifter med "pålägg" på tre procentenheter enligl nuvarande bestämmel­ser inle skulle ha varit "verkningsfulla" under hittillsvarande period. Bankföreningen ifrågasätter därför om höjningen från tre till fem procent­enheter är behövlig.

4 Svenska Fondhandlareföreningen

Föreningen ansluter sig till de uppfattningar som framförts av Svenska Bankföreningen.

5 Sveriges Föreningsbankers Förbund (SFF)

SFF har ingenting att invända mol förslaget att riksbanken får möjlighet all vid beräkning av särskilda avgifter använda penningmarknadsränta istället för diskonto. Diskontot har ju alltmer upphört alt vara styrmedel för räntesätlningen. Det sätts numera i efterhand och så som anpassning till gällande marknadsränta.

SFF ifrågasätter om det är nödvändigt all höja taket för den särskilda avgiften enligl lagen om kredilpoliliska medel med två procentenheter. Det har knappast någon prohibitiv betydelse för överträdelse om taket höjs. Såvitt SFF har erfarit har nuvarande påslag räckt till.

De föreslagna lagtexterna är enligt SFF:s mening inte tillräckligt entydi­ga. Det ger utrymme för riksbanken alt välja mellan diskonto eller pen­ningmarknadsränla. Det finns inte heller angivet vilken penningmark­nadsränta som skalltillämpas. 1 motivet till lagändringarna anges att det skall vara STIBOR 7 dagar. 1 de fall någon STlBOR-ränla inte finns att tillgå föreslås att räntan riksbanken tillämpar för inlåning eller utlåning till banker skall utnyttjas. Det bör framgå av lagtexten hur räntorna beräknas.

6 Svenska sparbanksföreningen

Diskontot har idag en helt annan roll än då de särskilda avgifterna inför­

des. Svenska sparbanksföreningen tillstyrker att de särskilda avgifterna

bör beräknas på andra grunder än diskontot. Den föreslagna räntan, sju

dagars STIBOR, kan vara en lämplig ersättning.

Svenska sparbanksföreningen fömtsätter att banker och andra kreditin-

20

slitul uppfyller de krav som riksbanken från tid till annan ställer. De     Prop. 1990/91:41 särskilda avgifterna drabbar därför institut som gör administrativa miss-     Bilaga 2 tag eller missbedömer likviditetens utveckling. Medveten underlåtenhet att, exempelvis, ha för lite pengar på ett kassakravskonto är inte menings­fullt när de särskilda avgifterna knyts direkt till marknadsräntan i enlighet med förslaget.

Den föreslagna grundräntesatsen varierar kraftigt och ligger i allmänhet betydligt högre än diskontot. Grundräntan är naturligtvis särskilt hög när kreditpoliliken är stram. Förändringen leder således till att den högsta avgiften blir betydligt högre än idag. 1 skrivelsen anges inga behov av skärpta avgifter.

Svenska sparbanksföreningen föreslår att etl i procentenheter begränsat påslag övervägs. Sju procentenheter för kreditinstitut som inte uppfyller kassakraven och ett oförändrat påslag om tre procentenheter för övriga uppräknade förseelser kan vara en rimlig kredilpolitisk anpassning till dagens högsta avgifter. Avgifterna riskerar ändå att bli betydligt högre än idag.

7 Finansbolagens Förening

Föreningen delar fullmäktiges uppfattning att reglerna bör reformeras i angiven riktning. Del är dock otillfredsställande att spännvidden mellan de två föreslagna alternativa beräkningsgrunderna kan bli så stor i procent­enheter räknat, idag sålunda från max 24 till max ca 30 procent. Av rättssäkerhetsskäl vore del alt föredraga alt endast en beräkningsmetod fanns alt tillgå.

8 Riksgäldskontoret

Riksgäidskontoret är kritisk mot riksbanksfullmäktiges framställning om förändrade bestämmelser om högsta särskilda avgift. Förslaget innebär att avgiften kan baseras på penningmarknadsräntor då diskontot avviker mar­kant från den rådande räntenivån.

Riksgäldskoniorei vill betona viklen av att avgifterna baseras på ett enhetligt system som är anpassat till liknande system för andra aktörer i marknaden. Eftersom diskontot har ändrats till att gälla som referensränta med en direkt koppling till penningmarknadsräntor anser kontoret att det är en tillräcklig anpassning till marknaden. Om följsamheten till markna­den anses otillräcklig bör enligt kontoret diskontots beräkningsmodell förändras.

Riksgäldskontoret vill i delta sammanhang åter framhålla vikten av att underlagsräntorna vid beräkning av diskontot utgörs av 3-månaders stats­skuldväxlar.

Då avgifterna har karaktären av dröjsmålsränta är det enligt riksgälds-

kontoret rimligt att riksbanken i sina avgifter följer räntelagen. Avgiften

följer då diskontot med påslag av åtta procentenheter.

21

Mot bakgrund av ovanslående avstyrker riksgäldskontoret riksbanks-     Prop. 1990/91:41 fullmäktiges förslag om högsta särskilda avgift baserat på penningmark-     Bilaga 2 nadsränlor. Kontoret vill avslutningsvis påpeka vikten av atl diskontot anpassas så all del kan användas inte bara av marknaden utan även av riksbanken i sina avgifter.

9 Övriga remissinstanser

Riksrevisionsverket och Svenska Försäkringsbolags Riksförbund har inte haft några erinringar mot förslaget.

22

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs att 52 § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:41 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52 

§

Den särskilda avgiften enligt 51 § skall svara mot en ränta på under­skottet för varje dag som fär uppgå till högst två gånger diskontot vid varje lid.

Om del finns särskilda skäl, får avgiften ned.sättas eller efterges.

Den särskilda avgiften enligt 51 § skall svara mot en ränta på under­skottet för varje dag som uppgår lill två gånger diskontot vid varje tid om inte annat följer av andra styc­ket.

Om riksbankens samlade kredit enligl 18§ första stycket lift bank­instituten motsvarar en högsta rän­tesals (marginalränian) som över­stiger den i första stycket angivna räntan minskad med tre procenten­heter, .skall avgiften svara mol en ränta på underskottet för varje dag som överstiger marginalräntan med tre procentenheter.

Om det finns särskilda skäl, får avgiften sältas ned helt eller delvis.

I. 

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

2.1 fråga om underskott som är hänföriigt till tiden före ikraftträdandet tillämpas 52 § i sin äldre lydelse.

23

Lagrådet

Prop. 1990/91:41

Bilaga 4 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1990 10 08

Närvarande: fd. regeringsrådet Bengt O. Hamdahl, regeringsrådet Bertil Werner, justitierådet Hans-Gunnar Soterud

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 13 september 1990 har re­geringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

Förslaget har inför lagrådet föredragils av hovrättsassessorn Håkan Ny-holm.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

24

Innehållsförteckning

Prop. 1990/91:41

Proposition......................................................... 

.... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll  ...................... 

.... 

I

Propositionens lagförslag ...................................... 

2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 oktober 1990 .

3

1

Inledning......................................................... 

3

2

Bakgrund  ....................................................... 

3

3

Överväganden  ................................................ 

5

4

Uppr

ä

ttat lagf

ö

rslag   ....................................................... 11

5

Hemslällan....................................................... 

II

6

Beslut............................................................. 

II

Bilaga 1     Frainställning från riksbanksfullmäktige...... 

12

Bilaga 2     Sammanställning av remissyttranden........ 

.. 

18

Bilaga 3     Lagrådsremissens lagförslag.................... 

.. 

23

Bilaga 4     Lagrådels yttrande............................... 

.. 

24

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1990                                                                                                                     25