Regeringens proposition 1990/91:3

om skogsbruket i Qällnära skogar

Prop. 1990/91:3

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 21 juni 1990.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

De fjällnära skogarna utgör ett i huvudsak sammanhängande randområde av skogsmark längs den svenska fjällkedjan.

Skogsvårdslagen innehåller skötselregler och regler som innebär att man vid skötseln av skog skall ta hänsyn till allmänna intressen. Det är framför allt naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen som skall beaktas.

I propositionen föreslås ändringar i skogsvårdslagen som särskilt tar sikte på skyddet för dessa intressen i de fjällnära skogarna. Ändringar som rör rennäringens intressen avser dock hela eller delar av renskötselområdet som är ett större område än det fjällnära skogsområdet. Skogsvårdslagen skall på ett bättre sätt än hittills vara en garanti för att skogsbruket i de Ijällnära skogarna bedrivs med mycket stor återhållsamhet. Skogsbmket där skall inte bedrivas i vidare omfattning än vad som är förenligt med intressen som är viktiga för naturvården, kulturmiljövården och rennä­ringen.

Ändringarna i skogsvårdslagen innebär i huvudsak följande.

Skogsägarna blir skyldiga att i varje ansökan om tillstånd till avverkning redovisa de åtgärder som de avser att vidta för att tillgodose naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen.

Naturvårds- och kulturmiljövårdsintressena ges ett särskilt skydd genom en bestämmelse om att tillstånd till avverkning inte får ges om avverkning­en strider mot väsentliga sådana intressen. Om ett vägrat tillstånd innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras, har skogsägaren rätt till ersättning.

Till skydd för rennäringen införs en bestämmelse som innebär att av-    Prop. 1990/91:3 verkningstillstånd inte får meddelas om avverkningen medför ett så vä­sentligt betesbortfall att möjligheterna att hålla tillåtet renantal påverkas. Detsamma gäller om avverkningen omöjliggör sedvanlig samling och flytt­ning av renarna.

Skyddet för rennäringen framhävs också genom att en särskild hänsyns­regel tas in i skogsvårdslagen. I lagen förs dessutom in en bestämmelse om att en skogsägare är skyldig att bereda berörd sameby tillfälle till samråd innan en avverkning sker. Samrådsskyldigheten gäller för avverkning på renskötselns åretmntmarker enligt föreskrifter som meddelas av regering­en eller myndighet som regeringen bestämmer. Den som bryter mot en samrådsföreskrift eller mot ett föreläggande eller förbud som meddelats för att den särskilda hänsynsregeln skall iakttas kan straffas med böter.

När skogsvårdsstyrelsen meddelar tillstånd till avverkning skall styrel­sen besluta om hyggets storiek, föriäggning, tillåten avverkningsform och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Brott mot ett tillståndsvillkor kan föranleda böter.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall i föreskrif­ter avgränsa den fjällnära skogen inom området för svårföryngrad skog.

Skogsvårdslagen innehåller bestämmelser som innebär att en skogsägare är skyldig att under en viss period avverka en viss andel av den slutavverk-ningsmogna skogen på en brukningsenhet så att en jämn åldersfördelning på brukningsenheten främjas. I propositionen föreslås att kravet på slutav­verkning inte skall gälla i fjällnära skogar.

Föreskrifter skall få meddelas som innebär att tillstånd till avverkning på impedimentmarker inte får ges inom svårföryngrad skog i norra Sveri­ge. Undantag skall dock kunna göras om det finns särskilda skäl. Det skall också kunna föreskrivas att avverkning inom svårföryngrad skog i norra Sverige inte skall tillåtas för byggande av skogsbilväg om inte nyttan av vägen motsvarar kostnaden för den eller om den inte kan passas in i en vägnätsplan.

Skogsvårdslagen innehåller en bestämmelse om att en skogsägare under vissa förutsättningar kan åläggas att slutavverka överårig skog. Denna bestämmelse upphävs.

För att uppnå syftet med de föreslagna lagändringarna krävs också vissa ställningstaganden som inte mynnar ut i några lagförslag. Dit hör bl. a. att skogsägarna skall vara skyldiga att i ett tioårigt tidsperspektiv redovisa planerade avverkningar och den hänsyn som därvid skall tas till naturvår­dens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Förslagen rör dessut­om utnyttjandet av resultatet av den pågående markanvändningsinvente­ringen i det fjällnära skogsområdet, naturvärdesinventeringar, hyggesstor­lek, markberedningsmetoder och trädslagsval. Också dessa ställningsta­ganden redovisas i propositionen för att ge regeringens helhetssyn på skogsbruket i det Qällnära skogsområdet.

Ändringarna i skogsvårdslagen föranleder vissa följdändringar i na­turvårdslagen, vattenlagen och plan- och bygglagen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1991.

4

1 Förslag till

Lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429)

Härigenom föreskrivs i fråga om skogsvårdslagen (1979:429)'

dels att 6 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 21 a § skall betecknas 21 b §,

dels att 14, 18, 21 och 27§§ samt mbrikema närmast före l8och 21 §§ skall ha följande lydelse,

dels att mbriken närmast före 21 a § skall sättas närmast före 21 b §,

dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 19 a 19 e och 21 a §§, av följande lydelse.

Prop. 1990/91:3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

\Af

Skogsmarkens ägare svarar för att slutavverkning bedrivs i lämplig omfattning så att en jämn åldersfördelning av skogen på hans bmkningsen-het främjas.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om hur stor andel av en bmkningsenhets skogsmarksareal som högst får slutavverkas under en viss period och om hur stor andel av arealen som måste slutavverkas under perioden. Sistnämnda andel får inte överstiga hälften av den andel som det är tillåtet att slutavverka.

Skogsvårdsstyrelsen får i särskil­da fall medge undantag från första stycket.

Svårföryngrad skog och skyddsskog

För visst fall föreskrivs undantag från första stycket i 19b§. Skogs­vårdsstyrelsen får / övrigt i särskil­da fall medge undantag från första stycket.

Krav på tillstånd till avverkning m.m.

18§

Regeringen får föreskriva att skog som är svår att föryngra på gmnd av dess ogynnsamma läge eller som behövs som skydd mot sand- eller jordflykt eller för att förhindra att fjällgränsen flyttas ned skall avsät­tas som svårföryngrad skog eller skyddsskog.

Regeringen meddelar föreskrifter om att skog som är svår att föryngra på gmnd av dess ogynnsamma läge eller som behövs som skydd mot sand- eller jordflykt eller för att för­hindra att fjällgränsen flyttas ned skall avsättas som svårföryngrad skog eller skyddsskog. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar också före­skrifter om vilka delar av den svår-föryngrade skogen som skall anses utgöra fjällnära skog.

' Senaste lydelse av 6§ 1982:556. Senaste lydelse 1983:427.

19a§

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för visst eller vissa områden föreskriva

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:3

att tillstånd till avverkning av svår­föryngrad skog inte får ges

1.

i fråga om skog på mark som inte i genomsnitt kan producera minst en kubikmeter virke om året per hektar, om det inte finns särskil­da skäl,

2.

för byggande av skogsbilväg om nyttan av vägen för skogsbruket inte motsvarar kostnaden för den el­ler om vägen inte kan passas in i en vägnätsplan.

I9b§

I ansökan om tillstånd enligt 19§ till avverkning i fjällnära skog skall sökanden redovisa vad han avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen.

Tillstånd får inte meddelas om avverkningen är oförenlig med in­tressen som är av väsentlig betydelse för naturvärden eller kultur­miljövården.

När tillstånd ges skall skogsvårds­styrelsen besluta om vilka hänsyn som skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen, såsom i fråga om hyggets storlek och för­läggning samt tillåten avverknings­form.

Bestämmelserna i 14,§ första styc­ket i vad de avser krav på slutavverk­ning gäller inte ifråga om jjällnära skog

I9c§

1 fråga om rätt till ersättning för skada till följd av ett beslut enligt I9b§ andra eller tredje stycket gäl­ler bestämmelserna i 25 §, 26 § förs­ta stycket första meningen, 27§ förs­ta meningen, 27a§, 31 § andra styc­ket. 321 33§ första stycket, 34§, 35 § första stycket första meningen och andra stycket samt 36§ na­turvårdslagen (1964:822). Vad som i 32§ naturvårdslagen sägs om läns­styrelsen eller kommunen skall i stället gälla skogsvårdsstyrelsen.

I9d§

Innan avverkning sker inom ett

område där renskötsel får bedrivas

6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:3

Naturvårdshänsyn

enligt rennäringslagen (1971:437) under hela året (renskötselns året-runtmarker) skall berörd sameby beredas tillfälle till samråd enligt jö-reskrifter som meddelas av regering­en eller den myndighet som rege­ringen bestämmer.

19e§

I ansökan om tillstånd enligt 19§ till avverkning skall sökanden redo­visa vad han avser att göra för att tillgodose rennäringens intressen.

Inom renskötselns åretruntmar-ker får tillstånd inte meddelas om avverkningen

1.

medför sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheterna att hål­la tillåtet renantal påverkas, eller

2.

omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renhjord.

När tillstånd ges skall skogsvårds­styrelsen besluta om vilka hänsyn som skall tas till rennäringens in­tressen, såsom i fråga om hyggets storlek och förläggning samt tillåten avverkningsform. Sådana villkor får dock inte avse annat än vad som uppenbart påkallas med hänsyn till renskötselrätten.

Hänsyn till naturvården, kultur­miljövården och rennäringen

21§

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hän­syn som skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid skötseln av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvä-

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid skötseln av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvä­gars sträckning.

gars sträckning. Bemyndigandet medför inte befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

21a§

Vid skötsel av skog skall i fråga om hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars sträckning den anpassning ske som

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91: 3

uppenbart påkallas med hänsyn till rennäringen. Vid planläggning och genomjörande av åtgärderna skall eftersträvas att berörd sameby har årlig tillgång till sammanhängande betesområden och till vegetation som behövs inom områden för sam­ling, flyttning och rastning av renar­na.

27 f Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.   bryter mot föreskrift som har        1. bryter mot föreskrift som har

meddelats med stöd av 8§ första     meddelats med stöd av 8§ första

stycket eller 20 § första stycket,

stycket 19d§ eller 20 § första styc­

ket,

2.

bryter mot 12 § eller 13 § första stycket,

3.

bryter mot den avverkningsbegränsning som avses i 14§,

4.

bryter mot 19§ första stycket

4. bryter mot 19§ första stycket eller mot föreskrift om avverkning

eller mot villkor som gäller avverk-som har meddelats med stöd av

ningen och som har meddelats med 19§ andra stycket,

stöd av 19§ andra stycket, 19b§

tredje stycket eller 19 e§ tredje styc­ket,

5.

bryter mot avverkningsförbud som avses i 25 §,

6.

underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd av 17§,

7.

underlåter att iaktta förelag-

7. underlåter att iaktta föreläg­gande eller bryter mot förbud som

gande eller bryter mot förbud som har meddelats för att föreskrift en-

har meddelats för att 21 a§ eller fö-ligt 21 § skall efterlevas.

reskrift enligt 21 § skall efterlevas.

I ringa fall döms ej till ansvar.

Har flera medverkat till gäming som avses i första stycket gäller 23 kap. . 4 och 5 §§ brottsbalken.

Den som har överträtt vitesföreläggande eller vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gäming som omfattas av föreläggandet eller förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

1 ärende som avses i 19 b § första stycket eller 19 e § första stycket skall sökanden, även om ansökningen gjorts före ikraftträdandet av denna lag, om tillståndsmyndigheten begär det komplettera ansökningen med en redovisning av vad han avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens respektive rennäringens intressen.

'Senaste lydelse 1983:427.

2 Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs att 27 a § naturvårdslagen (1964:822)' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 a §

Vid tillämpningen av 26 och Vid tillämpningen av 26 och

27 §§ skall även beaktas andra be- 27 §§ skall även beaktas andra be­

slut enligt 8 och 9§§, beslut enligt slut enligt 8 och 9§§, beslut enligt

19 kap. 2§ vattenlagen (1983:291) 19b§ andra och tredje styckena

samt beslut som avses i 14 kap. 8§ skogsvårdslagen (1979:429), 19

första stycket plan- och bygglagen kap. 2 § vattenlagen (1983:291)

(1987:10), under fömtsättning att samt beslut som avses i 14kap. 8§

besluten har meddelats inom tio år första stycket plan- och bygglagen

före det senaste beslutet. Dessutom (1987:10), under fömtsättning att

skall beaktas sådan inverkan av besluten har meddelats inom tio år

hänsynstaganden enligt 21 § före det senaste beslutet. Dessutom

skogsvårdslagen (1979:429) som i skall beaktas sådan inverkan av

särskilda fall har inträtt inom sam- hänsynstaganden enligt 21 §

ma tid.

skogsvårdslagen som i särskilda fall

har inträtt inom samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som anges i första stycket förlorats på gmnd av bestämmelsema i 32 § eller 33 § eller motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygg­lagen, utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

' Lagen omtryckt 1974:1025.  Senaste lydelse 1987:133.

3 Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i vattenlagen (1983:291)

Härigenom föreskrivs att 19 kap. 7§ vattenlagen (1983:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 kap.

7

§

'

Fastighetsägare och innehavare av särskild rätt till fastighet har rätt till ersättning, om föreskrifter enligt 2§ andra stycket som meddelats efter ansökan medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten eller att mark tas i anspråk.

Om en föreskrift enligt 2 § andra stycket första meningen innebär förbud att vidta vissa åtgärder utan särskilt tillstånd, får ersättning på gmnd av den föreskriften utgå endast om sådant tillstånd har vägrats eller förenats med särskilda villkor.

Ersättningen skall betalas av den som har begärt föreskrifterna hos länsstyrelsen.

Om synnerligt men uppkommer vid användningen av fastigheten, skall fastigheten lösas av den ersättningsskyldige om ägaren begär det.

Vid tillämpningen av första, and- Vid tillämpningen av första, and­

ra och fjärde styckena skall även ra och fjärde styckena skall även

beaktas andra beslut enligt 2§, be- beaktas andra beslut enligt 2§, be­

slut enligt 8, 9, 11 och 19§§ na- slut enligt 8, 9, 11 och 19§§ na­

turvårdslagen (1964:822) samt be- turvårdslagen (1964:822), 19b§

slut som avses i 14 kap. 8§ första andra och tredje styckena skogs-

stycket plan- och bygglagen vårdslagen (1979:429) samt beslut

(1987:10), under fömtsättning att som avses i 14 kap. 8§ första styc-

besluten meddelats inom tio år före ket plan- och bygglagen (1987:10),

det senaste beslutet. Dessutom under fömtsättning att besluten

skall beaktas sådan inverkan av meddelats inom tio år före det se-

hänsynstaganden enligt 21 § naste beslutet. Dessutom skall be-

skogsvårdslagen (1979:429) som i aktas sådan inverkan av hänsynsta-

särskilda fall har inträtt inom sam- ganden enligt 21 § skogsvårdslagen

ma tid.

som i särskilda fall har inträtt inom

samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som anges i femte stycket förlorats på gmnd av bestämmelsen i 8 § eller motsvarande bestämmelser i naturvårdslagen eller plan- och bygglagen, utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

'Senaste lydelse 1987:139.

10

4 Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 8 § plan- och bygglagen (1987:10)' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

Ägare och innehavare av särskild rätt till fastigheter har rätt till ersätt­ning av kommunen, om skada uppkommer till följd av att

1.

bygglov vägras till att ersätta en riven eller genom olyckshändelse förstörd byggnad med en i huvudsak likadan byggnad och ansökan om bygglov har gjorts inom fem år från det att byggnaden revs eller förstördes,

2.

rivningsförbud meddelas i detaljplan eller områdesbestämmelser el­ler rivningslov vägras med stöd av 8 kap. 16 § 2 eller 3,

3.

skyddsbestämmelser för byggnader som avses i 3 kap. 12 § meddelas i en detaljplan eller i områdesbestämmelser,

4.

bestämmelser om vegetation samt markytans utformning och höjdlä-ge inom sådana områden som avses i 8 kap. 9§ tredje stycket meddelas i områdesbestämmelser,

5.

marklov vägras med stöd av 8 kap. 18 § första stycket 2 eller 3.

Rätt till ersättning föreligger i fall som avses i första stycket 1, om byggnaden förstörts genom olyckshändelse. I övriga fall som avses i första stycket 1 och i fall som avses i första stycket 2 föreligger rätt till ersättning, om skadan är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastighe­ten. I fall som avses i första stycket 3 5 föreligger rätt till ersättning, om skadan medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten.

Medför beslut som avses i första stycket att synnerligt men uppkommer vid användningen av fastigheten, är kommunen skyldig att lösa fastighe­ten, om ägaren begär det.

Vid tillämpningen av andra och

Vid tillämpningen av andra och

tredje styckena skall även beaktas

tredje styckena skall även beaktas

andra beslut som avses i första styc-

andra beslut som avses i första styc­

ket samt beslut enligt 3 kap. 2§

ket samt beslut enligt 3 kap. 2§

lagen (1988:950) om kulturminnen

lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m., 8, 9, 11 och 19§§ natur-

m.m., 8, 9, 11 och 19§§ natur­

vårdslagen (1964:822) och 19kap.

vårdslagen (1964:822), 19b§andra

2§ vattenlagen (1983:291), under

och tredje styckena skogsvårdslagen

fömtsättning att besluten medde-

(1979:429) och 19kap. 2§ vatten­

lats inom tio år före det senaste be-

lagen (1983:291), under fomtsätt-

slutet. Dessutom skall beaktas så-

ning att besluten meddelats inom

dan inverkan av hänsynstaganden

tio år före det senaste beslutet,

enligt 21 § skogsvårdslagen

Dessutom skall beaktas sådan in-

(1979:429) som i särskilda fall har

verkan av hänsynstaganden enligt

inträtt inom samma tid. Har talan

21 § skogsvårdslagen som i särskil-

eller rätt till ersättning eller inlösen

da fall har inträtt inom samma tid.

med anledning av nyss angivna be-

Har talan eller rätt till ersättning

Lagen omtryckt 1987:246. Senaste lydelse 1989:1049.

11

Nuvarande lydelse

slut förlorats på gmnd av bestäm­melserna i 15 kap. 4§ eller motsva­rande bestämmelser i lagen om kul­turminnen m.m., naturvårdslagen eller vattenlagen, utgör detta för­hållande inte något hinder mot att beslutet beaktas.

Föreslagen lydelse

eller inlösen med anledning av nyss angivna beslut förlorats på gmnd av bestämmelsema i 15 kap. 4 § el­ler motsvarande bestämmelser i lagen om kulturminnen m.m., na­turvårdslagen eller vattenlagen, ut­gör detta förhållande inte något

hinder mot att beslutet beaktas. Har kommunen efter föreläggande enligt 12 kap. 6§ beslutat om riv­ningsförbud eller skyddsbestämmelser som avses i första stycket 2 eller 3 för att tillgodose ett riksintresse enligt lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., är staten skyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning eller inlösen. I fall som avses i första stycket 4 och 5 är ägaren till den anläggning för vilken skydds- eller säkerhetsområdet har beslutats skyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning eller inlösen.

Prop. 1990/91:3

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

12

Jordbruksdepartementet

pp- 

' 990/91:3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 1990

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén, S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.Andersson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om skogsbruket i fjällnära skogar

1 Inledning

Skogsstyrelsens rapport

Skogsbmket inom det fjällnära skogsområdet har stått under debatt under framför allt det senaste årtiondet. Företrädarna för skogsbmket, för rennä­ringen och för naturvårdsintressena har haft olika uppfattningar om hur skogsbmket bör bedrivas i de Qällnära skogarna.

1 riksdagen har vid flera tillfällen behandlats motioner om den fjällnära skogen. Vid två tillfällen under senare år har riksdagen lämnat riktlinjer för det fjällnära skogsbmket, dels år 1985 då riksdagen uttalade att det finns anledning att iaktta stor återhållsamhet med bedrivande av skogs-bmk i de Qällnära områdena, dels år 1987 då riksdagen uttalade att skogsbilvägbyggnad inom området för svårföryngrad skog bör underkastas villkor om naturvårdshänsyn m. m. 1 olika sammanhang har också rege­ringen erinrat om den mycket stora återhållsamhet som skall gälla för skogsbmket i de fjällnära skogarna.

Riksdagens intentioner har kommit till uttryck i skogsstyrelsens före­skrifter och allmänna råd till skogsvårdslagen.

1 mars 1989 uppdrog regeringen åt skogsstyrelsen att göra en allsidig utvärdering av effekterna av dessa åtgärder. Skogsstyrelsen lämnade i juni 1989 rapporten Skogsbmket i fjällnära skogar. Rapporten har remissbe­handlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av rapporten som bilaga 1, dels det utkast till författningsändringar som läggs fram i rapporten som bilaga 2, dels en sammanställning av remissyttrande­na som bilaga 3.

Jordbruksdepartementet har vid en hearing inhämtat kompletterande upplysningar om skogsbmket i de fjällnära skogarna.

Samerättsutredningens förslag

Efter bemyndigande av regeringen i september 1982 tillkallade chefen för

justitiedepartementet i maj 1983 en kommitté med uppdrag att utreda

13

vissa frågor om sameraas ställning i Sverige. Kommittén antog namnet Prop. 1990/91:3 samerättsutredningen. Utredningen (chefen för hyresnämnden och arren­denämnden i Stockholm Hans-Åke Wängberg, ordförande, f d. riksdagsle­damoten Karl-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] samt riksdagsledamöterna Martin[REDACTED_EFTERNAMN] och Åke Selberg) överlämnade i juni 1989 sitt huvudbetänkande (SOU 1989:41) Samerätt och sameting. Betänkandet har remissbehandlats.

I samerättsutredningens betänkande behandlas bl. a. frågor om skogs-bmksåtgärder inom renskötselområdet och för sådana åtgärder föreslås nya bestämmelser i skogsvårdslagen och rennäringslagen. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betänkandet såvitt avser skogsbmket som bilaga 4, dels utredningens lagförslag i dessa delar som bilaga 5.

En sammanställning av remissyttrandena över samerättsutredningens betänkande finns i promemorian (Ds 1989:72) Sammanställning av re­missyttranden över samerättsutredningens betänkanden (SOU 1986:36) Sameraas folkrättsliga ställning och (SOU 1989:41) Samerätt och same­ting.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 17 maj 1990 att inhämta lagrådets yttrande över de lagförslag som utarbetats i ärendet. De till lagrådet remitterade lagför­slagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 6.

Lagrådet har yttrat sig över förslagen. Yttrandet bör fogas till protokollet som bilaga 7.

Lagrådet föreslär i vissa avseenden lagtekniska lösningar som skiljer sig från vad som tagits upp i det remitterade förslaget till ändringar i skogs­vårdslagen. Dessutom föreslår lagrådet att lagen i sitt ändrade skick redige­ras på ett sätt som skiljer sig från vad jag har förordat i remissen. Jag har i huvudsak följt lagrådets förslag med det undantaget att jag föreslår en särskild bestämmelse i skogsvårdslagen om hänsyn till renskötseln. Be­stämmelsen har utformats med beaktande av vad lagrådet har anfört i sammanhanget.

Jag återkommer till lagrådets yttrande i avsnitten 4 och 7 (utvecklade skogsbmksplaner respektive regler om hänsyn till rennäringen) samt i specialmotiveringen till ändringarna i skogsvårdslagen. Hämtöver bör vissa redaktionella ändringar göras i lagtexten.

I den följande framställningen redovisar jag först mina överväganden och förslag i en sammanfattning. Jag redogör därefter närmare för de allmänna utgångspunkterna för förslagen. I den återstående delen av pro­positionen behandlas de olika förslagen mer ingående.

14

2 Sammanfattning av mina överväganden och

Prop. 1990/91:3

förslag

Fjällregionen omfattar knappt 9 milj. ha. Det fjällnära barrskogsområdet omfattar drygt 3 milj. ha. Det består dels av produktiv skogsmark, dels av skogliga impediment såsom fjällbarrskog, myrar och skogbevuxna häll­marker. Impedimentmarkema är i praktiken undantagna från skogsbmk. Den produktiva fjällnära skogsmarken uppgår till ca 1,6 milj. ha, dvs. hälften av det fjällnära barrskogsområdet. Under åren 1981 1989 har tillstånd till avverkning i fjällnära skog beviljats på i genomsnitt ca 5 780 ha per år.

Genom reservatsbildningar har stora arealer av den produktiva skogs­marken i det Qällnära skogsområdet undantagits från skogsbmk. Därtill kommer att det enligt skogsstyrelsens bedömning finns ytterligare stora fjällskogsområden där man inte kan räkna med en skogsåterväxt inom rimlig tid. Fömtsättningama för avverkningstillstånd saknas alltså i dessa områden. Sammantaget innebär detta att minst två tredjedelar av den fjällnära barrskogen inte kommer att bli föremål för avverkning. Naturvår­dens och rennäringens intressen är därigenom skyddade i betydande ut­sträckning.

De inre delama av Norrland har med stöd av skogsvårdslagen avgrän­sats som svårföryngrade. Inom området för svårföryngrad skog krävs, till skillnad från i övriga landet, tillstånd av skogsvårdsstyrelsen för varje enskild kalavverkning. Sådant tillstånd skall inte ges om det inte går att få ny skog på den avverkade ytan inom rimlig tid eller om avverkningen kan leda till att fjällgränsen flyttas ned. Den fjällnära skogen ingår i sin helhet i området för svårföryngrad skog och omfattas alltså av tillståndstvånget.

Inom de delar av de fjällnära skogarna där det finns fömtsättningar för ett uthålligt skogsbmk måste det vara möjligt att bedriva en virkesproduk­tion som är förenlig med såväl naturvårdens intressen som ett mångsidigt utnyttjande av skogsmarken. Situationen är för närvarande inte alltid sådan att naturvårdens och rennäringens intressen beaktas i tillräcklig omfattning. Åtgärder måste därför vidtas för att ytterligare anpassa skogsbmket till naturvårdens och rennäringens anspråk. En utgångspunkt bör därvid vara att skogsbmket skall bedrivas med mycket stor återhåll­samhet. Detta innebär ett skogsbmk med små hyggen utan främmande trädslag och utan användande av radikala markberedningsmetoder.

En fömtsättning för att åstadkomma detta är att de som sysslar med

skogsbmk inte bara känner till var det finns anspråk som konkurrerar om

markanvändningen utan också inser vikten av att berättigade sådana

anspråk blir beaktade vid utförandet av olika skogsbmksåtgärder. Invente­

ring av skyddsvärda intressen och långsiktig planering av hänsynsåtgärder,

gmndade på samråd med olika intresseföreträdare såsom markägare, läns­

styrelsen, berörda samebyar, kommuner och företrädare för den ideella

naturvården, bör därför vara gmndläggande inslag i skogsbmket i de

fjällnära skogarna. Vidare bör skogsvårdsstyrelsens tillståndsbeslut alltid

innehålla villkor om den hänsyn som skall tas till naturvårdens, kultur­

miljövårdens och rennäringens intressen. I sådana fall då en avverkning

15

inte kan genomföras utan att väsentliga naturvårds- eller kulturmiljövårds-    Prop. 1990/91:3 intressen blir åsidosatta bör dock skogsvårdsstyrelsen kunna förbjuda av­verkningen även om pågående markanvändning därigenom avsevärt för­svåras. Avverkningar som på ett avgörande sätt påverkar fömtsättningar-na för fortsatt renskötsel bör också kunna vägras.

Mina förslag i det följande leder till att kunskaperna om förhållandena och om olika intressen i det Qällnära området kommer att öka. Planering­en av skogsbmkets verksamhet skall kunna redovisas mera långsiktigt. Vidare skapas fömtsättningar för att stärka naturvårdens och rennäringens intressen. De myndighetsbeslut som behövs kommer att kunna fattas snabbare än för närvarande. Skogsbmkets sektorsansvar för miljöfrågorna i enlighet med den fastlagda miljöpolitiken är gmndläggande för förslagen.

I detalj innebär mina bedömningar, ställningstaganden och förslag föl­jande.

Den information som kommer fram i den pågående inventeringen av olika markanvändningsintressen i det fjällnära skogsområdet bör ut­nyttjas av kommunerna i deras arbete med översiktsplaner. Därmed underlättas samrådet mellan kommunerna och företrädare för olika intressen.

Inom Qällnära skogsområden där det visar sig finnas särskilt stor kon­kurrens mellan olika markanvändningsintressen skall fördjupade verk­samhetsplaner kunna upprättas efter beslut av skogsvårdsstyrelsen. Länsstyrelsen, kommun eller annan kan ta initiativ till upprättandet av en sådan plan. I planen, som kan avse flera bmkningsenheter, skall för en tioårsperiod anges de skogsbmksåtgärder som intresseföreträdarna efter samråd kommit överens om. Att möjliggöra fördjupade verksam­hetsplaner fömtsätter inte lagändring.

En skogsägare skall vara skyldig att i skogsbmksplanen för sin bmk-ningsenhet, eller annan motsvarande plan, för en tioårsperiod ange planerade avverkningar på bmkningsenheten och den hänsyn som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Det fömtsätts att skogsägaren samråder med berörda intresseföreträda­re vid planeringen av hänsynsåtgärdema. Förslaget fömtsätter ingen lagändring.

I ansökan om tillstånd till avverkning skall sökanden redovisa de åtgär­der som skall vidtas för att naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennä­ringens intressen skall tillgodoses. Genom en sådan hänsynsredovisning får skogsvårdsstyrelsen en möjlighet att stämma av den aktuella avverk­ningen i förhållande till redovisningen i skogsbmksplanen. Nya bestäm­melser tas in i skogsvårdslagen.

Skogsvårdsstyrelsen skall kunna föranstalta om att erforderliga na­turvärdesinventeringar blir utförda innan tillståndsfrågan avgörs. Det fömtsätts att skogsvårdsstyrelsen samråder med länsstyrelsens miljö­vårds- och kulturmiljöenheter. Skogsvårdsstyrelsen fömtsätts också ut­nyttja den kunskap som lokalt kan finnas inom den ideella naturvården. Detta är särskilt viktigt när det gäller inventering av skyddsvärda små-biotoper. Möjligheten att förordna om naturvärdesinventering fömtsät­ter ingen lagändring.

16

      Tillstånd till avverkning i Qällnära skog skall inte få meddelas om     Prop. 1990/91:3

avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse

för naturvården eller kulturmiljövården. Skogsägaren skall ha rätt till ersättning om ett vägrat tillstånd medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Nya bestämmelser erfordras i skogsvårdslagen.

En särskild regel om hänsyn till rennäringen förs in i skogsvårdslagen. Vid bl. a. avverkning skall den anpassning ske som uppenbart behövs med hänsyn till rennäringen.

Tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog skall inte få meddelas om avverkningen medför ett så väsentligt bortfall av renbete att möjlighe­terna att hålla tillåtet renantal påverkas. Detsamma skall gälla om avverkningen omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renarna.

Ett avverkningstillstånd skall alltid innehålla villkor om den hänsyn som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Brott mot ett tillståndsvillkor skall kunna föranleda bötes­straff. Villkor av hänsyn till naturvård och kulturmiljövård som innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras utlöser rätt till ersätt­ning av statsmedel. Nya bestämmelser tas in i skogsvårdslagen.

En gmndläggande bestämmelse om skyldighet att bereda berörd sameby tillfälle till samråd före en avverkning tas in i skogsvårdslagen. Bestäm­melsen straffsanktioneras.

Skogsvårdsstyrelserna skall inventera och redovisa områden där avverk­ning inte kan företas på gmnd av återväxtsvårigheter eller där skogen behövs som skydd mot att Qällgränsen flyttas ned. Ingen lagändring behövs för genomförandet.

Hyggesstorleken begränsas från nuvarande 40 ha till 20ha. Gränsen får överskridas om det finns särskilda skäl. Begränsningen kan åstadkom­mas utan lagändring.

Hyggesplöjning förbjuds och användningen av andra radikala markbe-redningsåtgärder begränsas i Qällnära skog. Lagändring behövs inte för att genomföra förslaget.

Föreskrifter skall få meddelas som innebär att slutavverkning av skog förbjuds på skogliga impedimentmarker i svårföryngrad skog i norra Sverige. Undantag får göras om det finns särskilda skäl. Skogsvårds­lagen ändras.

Den möjlighet som nu finns enligt 6§ skogsvårdslagen att ålägga en skogsägare att slutavverka överårig skog avskaffas. Paragrafen upphävs helt.

Skogsvårdslagens krav på slutavverkning för att uppnå en jämn ålders­fördelning av skogen på en bmkningsenhet skall inte gälla fjällnära skog. Skogsvårdslagen ändras.

Vid tillämpningen av skogsvårdslagens ransoneringsbestämmelser skall i allmänhet principen om en bmkningsenhet per kommun iakttas. Nu­varande dispensmöjligheter skall därför begränsas. Genomförandet av begränsningen kan ske utan lagändring.

All användning av utländska trädslag skall förbjudas i fjällnära skog. Ett förbud ryms inom befintliga bemyndiganden i skogsvård slagen.

Föreskrifter skall få meddelas som innebär att en ansökan om avverk-

17

2   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

ning för byggande av skogsbilväg i svårföryngrad skog i norra Sverige     Prop. 1990/91:3 skall avslås om nyttan av vägen inte motsvarar kostnaden för den eller om vägen inte kan passas in i en vägnätsplan. Vid bedömningen av vägens lönsamhet skall hänsyn endast tas till nyttan i skogsbmkshän-seende. Skogsvårdslagen ändras.

Möjligheterna att låta bidraget till skogsbilvägar ersättas av stöd till väglösa transportformer skall undersökas.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall avgränsa den fjällnära skogen inom det svårföryngrade området. Skogsvårdslagen ändras.

Skogsforskningen bör ytterligare uppmärksamma problemen i fjäll­skogsområdet och i sin redovisning särskilt avgränsa sådana resultat som har speciell betydelse för de fjällnära skogarna.

Reservatsbildningar och rationaliseringar har haft negativa effekter på sysselsättningen i det fjällnära området. De förslag som nu lämnas bedöms inte ge sådana effekter.

Mina förslag innebär att gränser för skogsbmkets bedrivande i det Qällnära skogsområdet sätts upp på flera olika sätt till skydd för naturvår­dens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Förbudet mot av­verkning på impediment är en sådan gräns. Därigenom ges Qällbarrskogen och skogbevuxna myrmarker ett mycket starkt skydd. Inventeringen av områden där avverkning inte kan företas på gmnd av återväxtsvårigheter eller där skogen behövs som skydd mot att fjällgränsen flyttas ned är en annan typ av gränsdragning. Det kan fömtsättas att den inventeringen resulterar i att avverkningar inte kan komma i fråga i skogar på höga höjder där klimatet är kärvast. Det skydd som befintliga nationalparker, naturreservat och domänreservat innebär blir därigenom kompletterat. Arealbegränsningen till 20 ha och förbuden mot hyggesplöjning och mot användning av utländska trädslag innebär sammantaget betydelsefulla restriktioner till förmån för bl. a. naturvårdsintressena. Därtill kommer möjligheten att vägra tillstånd till en avverkning, om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården.

De förslag om naturvårdsgräns som presenterats i olika sammanhang innebär att en gräns läggs ut mera schablonmässigt på ett visst avstånd från eller på en viss nivå i förhållande till trädgränsen. Ovanför denna gräns skall enligt förslagen inget eller endast ett småskaligt skogsbmk utan kal­hyggen få förekomma. En sådan gränsdragning innebär otvivelaktigt olä­genheter av generell natur. Det kan t. ex. ovanför gränsen finnas områden som inte bedöms som speciellt svårföryngrade eller skyddsvärda från naturvårdssynpunkt medan det nedanför gränsen kan råda motsatt förhål­lande. Ett avverkningsförbud inom en höjdzon innebär att stora områden på mycket långa avstånd från fjällområdet skulle undantas från skogsbmk. Detta skulle innebära stora olägenheter för skogsbmket.

Mina förslag däremot innebär att varje tilltänkt slutavverkning kommer

att prövas på gmndval av ett lokalt och regionalt tillgängligt detaljerat

kunskapsunderlag om fömtsättningama för skogsförnyelse, om de försörj-

ningsmässiga fömtsättningama samt om de särskilda intressen som kan

18

finnas för naturvården, kulturmiljövården och rennäringen. Naturvärdes- Prop. 1990/91:3 inventeringen är därvid ett viktigt instmment för att aktualisera kunskaps­underlaget i samband med beslutet. De olika intressena kommer att kunna vägas mot varandra. Onödiga inskränkningar för markägarna eller oav­siktliga, för andra intressen negativa beslut kan undvikas. Möjligheten att vägra tillstånd till avverkning får särskild betydelse för skyddet av sådana värdefulla biotoper som en generell avgränsning inte alltid kan skydda. Genom mina förslag tillvaratas alltså de viktigaste naturvärdena utan att de olägenheter uppstår som en generell naturvårdsgräns för ett storskaligt skogsbmk skulle innebära.

Jag vill understryka vikten av att de intentioner som ligger till gmnd för mina förslag till skärpning av skogsvårdslagstiftningen kommer till fullt uttryck också i den kommande praktiska tillämpningen av bestämmelser­na. Ansvariga myndigheter, framför allt de sektorsansvariga, bör därför noga följa tillämpningen och göra de utvärderingar som behövs som un­derlag för en kontinuerlig bedömning av skogsbmkets förhållande till övriga konkurrerande markanvändningsanspråk i det fjällnära skogsområ­det.

3 Allmänna utgångspunkter

3.1 Inledning

Debatten om de s.k. fjällnära skogarna har pågått under flera år. Den kännetecknas av starka motstående uppfattningar som hävdas av na­turvårdens företrädare och av rennäringen och skogsbmket samt av kom-munema när det gäller intresset att tillgodose sysselsättning och försörj­ning. Det är ostridigt att de samtliga företräder viktiga intressen. Det finns därför all anledning att så snart som möjligt söka lösa konflikterna och så långt möjligt jämka samman de olika uppfattningama.

Kännetecknande för den debatt som har förts är att det råder olika uppfattningar om de faktiska förhållandena. Det gäller både i fråga om skyddade och oskyddade arealers omfattning och om vilka möjligheter det faktiskt kan finnas att bedriva skogsbmk i de fjällnära områdena. Men det gäller också vilka insatser som redan gjorts i fråga om reglering av markan­vändningen i dessa områden och frågan om vilka områden som egentligen avses med begreppet Qällnära skog.

I lagen om hushållning med naturresurser m.m. (1987:12) har införts

bestämmelser för avvägning mellan skilda markanvändningsintresseh i

syfte att uppnå en långsiktigt god hushållning med marken, vattnet och

den fysiska miljön i övrigt. Av särskild betydelse i detta sammanhang är

bestämmelserna till skydd för natur- och kulturvärden av riksintresse i

fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset i norr samt för

de s. k. obmtna Qällområdena. I propositionen med förslag till natufre-

surslag (prop. 1985/86:3) framhölls att man på ett vederhäftigt sätt kunde

ta ställning i frågan om det behövdes särskilda regler för skogsbmket i de

fjällnära skogarna först när då pågående eller strax dessförinnan avslutade

19

insatser hade utvärderats. Det underlag som nu har presenterats av skogs-     Prop. 1990/91:3 styrelsen och samerättsutredningen och de yttranden som har avgetts över de framlagda förslagen utgör enligt min mening en bra gmnd för ett sådant ställningstagande.

Innan jag i det följande går in på de olika förslagen kommer jag att redogöra närmare för de faktiska förhållandena och den utveckling som har varit i de Qällnära skogarna. Det gäller både i fråga om avverkning och reservatbildning. Jag kommer också att redovisa den lagreglering som gäller för skogsbmket i dessa områden. Jag går därefter över till mina förslag.

Avsikten med mina förslag är att skapa garantier för att skogsbmket i de Qällnära skogarna blir anpassat till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. En anpassning till naturvården innebär också att turismens intressen i allt väsentligt blir tillgodosedda. Förslagen innebär att det för alla parter skapas ett långsiktigare och tydligare underlag för samråd och bedömningar av skogsbmksåtgärder. Därmed kommer lokala och regionala förhållanden att bli beaktade. Sammantaget kommer mina förslag att medföra ett skogsbmk som beaktar de olika intressen som står mot skogsbmket utan att de olägenheter uppkommer som en schablonmäs­sig naturvårdsgräns skulle innebära.

3.2 Den fjällnära barrskogen

De svenska fjällnära barrskogarna är den del av ett barrskogsbälte som på nordligare breddgrader sträcker sig som ett bälte mnt det norra halvklotet. Karaktäristiskt för skogsområdet är det relativt kyliga klimatet, fattigdo­men på trädarter och rikedomen på myrar.

Med det fjällnära skogsområdet i Sverige avses ett i huvudsak samman­hängande skogsbälte längs fjällkedjan från Dalarna till norra Lappland. Området avgränsas i väster och i höjdled av trädgränsen och i öster av en linje som i stort sett motsvarar den skogsodlingsgräns som användes vid riksskogstaxeringen år 1969 och som på statens mark är identisk med domänverkets tidigare tillämpade skogsodlingsgräns.

Den fjällnära skogen kan skogligt sett indelas i olika kategorier. Närmast kalfjället finns fjällbjörkskogen. Denna skogstyp är ett skogligt impedi­ment, dvs. marken producerar mindre än 1 skogskubikmeter (m'sk) per hektar och år. Området närmast nedanför fjällbjörkskogen utgörs av Qäll-barrskog som också är ett skogligt impediment. Därefter kommer den produktiva skogsmarken. I det Qällnära området finns myrar, hällmarker och stenbundna marker som är skogbevuxna. Sådana områden är skogliga impediment.

Temperaturväxlingarna under vintem i de Qällnära barrskogarna är

häftigare och mer oregelbundna än i skogslandet i öster. Denna klimatiska

instabilitet är skogsodlingens främsta problem inom fjällskogszonen. Hi­

storiskt sett har Qällskogama, liksom skogarna i övriga landet, i högre grad

än i dag påverkats av kraftiga skogsbränder. Härigenom kom skogen att

präglas av en mosaik av björk, gran och tall i olika åldersstadier. Trädslags­

fördelningen är alltså ett resultat av såväl skogsbränder som klimatets

20

stora växlingar. Detta växelspel präglar i högre grad de fjällnära skogarna     Prop. 1990/91:3 än skogarna i övriga Norrland.

3.3 Skogsbruket i det flällnära området

Det fjällnära barrskogsområdet omfattar drygt 3 milj. ha. Den produktiva skogsmarken, dvs. mark där avverkning för virkesproduktion är möjlig, härav skogsstyrelsen uppskattats till ca 1,6milj. ha. Fjällbarrskogen upp­skattas till ca 700 000 ha. Den totala ytan för myrmarken, såväl skogbevux-en som icke skogbevuxen, är inte exakt känd men uppgår enligt riks­skogstaxeringen till ca 900000 ha.

Ungefar hälften av all produktiv skogsmark i det fjällnära skogsområdet ägs av staten. Ägarförhållandena varierar dock kraftigt mellan länen. En­skilda skogsägare äger ca en fjärdedel. Aktiebolagen och andra allmänna ägare än staten äger resterande del av den produktiva skogsmarken. Anta­let bmkningsenheter inom det fjällnära skogsområdet som ägs av enskilda uppgår till ca 4300. Medelstorleken varierar kraftigt mellan länen. I ge­nomsnitt för hela fjällnäraområdet har de enskilt ägda brakningsenhetema 85 ha produktiv skogsmark.

En stor del av arealen produktiv skogsmark i det Qällnära skogsområdet är bevuxen med gammal skog. På ca 60% av arealen är skogen äldre än den lägsta slutavverkningsåldem enligt skogsvårdslagen. Knappt hälften av skogen är granskog och en fjärdedel är tallskog. Resten utgörs av biandbe­stånd och lövskog.

Betydande arealer i det Qällnära skogsområdet har genom århundradena berörts av skogsbmk och då framför allt genom uthuggning i varierande omfattning av de grövsta träden. Fram till slutet av 1940-talet bedrevs sålunda skogsbmket här i form av blädning eller dimensionsavverkningar. Vid samma tid ändrades avverkningsmetodema och kalhyggesbmket bör­jade tillämpas. Trots detta finns i relativt stor omfattning helt orörd skog eller skog som endast marginellt har påverkats av skogsbmk. Enligt riks­skogstaxeringen åren 19831987 har omkring 80% av arealen produktiv skogsmark i det Qällnära skogsområdet inte berörts av ingripande skogs­bmksåtgärder under de senaste 25 åren. Slutavverkningama fick begrän­sad omfattning eftersom lönsamheten att avverka restbestånden efter di-mensionsavverkningama var låg. De skogbevuxna impedimenten Qällbjörkskog, fjällbarrskog samt skogbevuxen myr, hällmark och stenbun-den mark är praktiskt taget opåverkade av skogsbmksåtgärder i sen tid.

Virkesförrådet på produktiv skogsmark uppgår enligt riksskogstaxering­

en åren 1983-1987 till ca 120 milj. msk. Detta motsvarar ca 10% av

förrådet i hela Norrland. Gran är det dominerande trädslaget och utgör

58 % av förrådet. Den årliga bmttotillväxten på produktiv skogsmark är ca

2,5 milj. m'sk. Den naturliga avgången i form av torra, döda och vindfäll-

da träd är förhållandevis stor i fjällnära skog, framför allt därför att den till

stor del består av mycket gammal skog. Efter avdrag för naturlig avgång

kan nettotillväxten uppskattas till ca 2 milj.msk per år. Enligt riks­

skogstaxeringen avverkades i det Qällnära området ca 1 milj. msk per år

21

under perioden 1973-1987. Då nettotillväxten är dubbelt så stor har    Prop. 1990/91:3 virkesförrådet ökat med minst 1 milj. msk per år under perioden.

Avverkningen i fjällnära skog har successivt ökat under 1970- och bör­jan av 1980-talet. Trots att en för fjällnära förhållanden relativt stor avverkning har skett under andra hälften av 1970-talet och första hälften av 1980-talet har alltså virkesförrådet ändå byggts upp. Detta har skett genom i första hand en tillväxtökning i den äldre skogen. Allt tyder på att denna utveckling kommer att fortsätta inom en överblickbar framtid.

Det moderna skogsbmket som efterhand har ökat i omfattning innebär bl. a. slutavverkning i form av kalhyggen, radikala markberedningsmeto­der och användning av främmande trädslag vid återplantering.

Av skogsstyrelsens rapport framgår att förhållandena när det gäller klimat, ståndortsegenskaper och beståndshistorik är mycket varierande inom det Qällnära området. Det krävs därför stor kunskap och lokal erfarenhet för att föryngringsresultaten efter en avverkning skall bli nöjak­tiga inom detta område.

Vid tillgång på härdigt skogsodlingsmaterial av tall och framför allt gran ger enligt rapporten plantering på därför lämpliga ståndorter ett tillfreds­ställande resultat. Naturlig föryngring av tall bör endast användas inom de klimatiskt gynnsammaste delama av området och då fömtsättningama i övrigt är goda.

I avvaktan på att forskningen kring beståndsföryngring och fjällskogs-blädning ger resultat bör enligt skogsstyrelsen dessa avverkningsformer dock kunna användas i viss omfattning där fömtsättningama är gynnsam­ma och där de lokala erfarenhetema är goda.

Olika uppfattningar råder bland forskare om hur klimatet förändras på lång sikt. Skogsstyrelsen anser mot den bakgmnden att skogsbmket tills vidare bör kunna bedrivas med fömtsättningen att klimatet blir i huvud­sak oförändrat och i varje fall inte för skogsbmket gynnsammare i framti­den. Utvecklingen av skogsbmkets metoder, skogsodlingsmaterialets här­dighet m. m. måste enligt styrelsen prövas i praktisk skala innan de kan tas i bmk. Tills vidare bör man därför utgå från beprövade metoder vid bedömningen av föryngringsmöjligheteraa.

Mot ovanstående bakgmnd och fömtsättningar kan man enligt skogssty­relsen göra bedömningen att det finns goda möjligheter att bedriva ett uthålligt skogsbmk inom delar av det Qällnära området.

3.4 Sysselsättning och ekonomi i det fjällnära skogsbruket

Näringslivets fömtsättningar i de kommuner där de fjällnära barrskogarna är belägna varierar. Det framgår både av skogssstyrelsens rapport och av kommunemas remissyttranden. Skogsbmket är i samtliga berörda 18 kommuner en traditionell basnäring, men även dess betydelse varierar.

Den produktiva fjällnära skogen är endast en del av den skogsmark som

finns inom kommungränserna. Som har framgått i det föregående uppgår

arealen produktiv fjällnära skog till ca 1,6 milj. ha, varav ca 600000 ha är

reservat och minst 250 000 av sådan karaktär att de inte kan få avverkas på

22

gmnd av mycket stora föryngringsproblem. I genomsnitt berörs årligen ca     Prop. 1990/91:3 5000 ha av slutavverkning.

Av det virke som avverkas inom de fjällnära skogarna transporteras mer än hälften till industrier nära kusten. För lokala sågverk i Norrlands inland är det avverkade sågtimret viktigt även när det svarar för endast en marginell del av råvambehovet.

Skogsbmk som sådant genererar sysselsättning även inom transport- och servicesektorn. Betydelsen härav är stor i områden med svagt differentie­rat näringsliv där varje sysselsättningsmöjlighet är värdefull.

Skogsstyrelsen har i sin rapport med räknexempel visat den direkta och indirekta sysselsättning som dagens skogsbmk i det Qällnära området skapar. Det beräknade antalet årsverken sammanlagt för avverkning, ter­rängtransporter och skogsvård uppgår till 140 vilket motsvarar ca 300 arbetstillfällen av varierande längd. Transportarbetet i övrigt beräknas skapa ca 45 arbetstillfällen. Antalet arbetstillfällen i skogsindustri beräk­nas till drygt 100, varav 20 i lokal sågverksindustri. Inklusive ytterligare indirekta effekter bedöms den totala lokala sysselsättningsvolymen till 250270 årsverken som en följd av skogsbmket i de fjällnära områdena. Detta kan jämföras med folkmängden i de fjällnära församlingarna som år 1985 uppgick till drygt 110000 personer, varav ca 60000 i yrkesverksam ålder.

Av intresse i detta sammanhang är också hur skogsbmket som bas för sysselsättning och försörjning har utvecklats. Kännetecknande allmänt för skogsbmket är t. ex. det ökade antalet skogsägare som inte bor på sina fastigheter. Visserligen ger dessa fortfarande sysselsättning i orten men en stor del av nettoinkomsterna undantas den lokala ekonomin. En långvarig och långtgående rationalisering är en annan företeelse som kännetecknar skogsbmket. Den sysselsättningsminskning som detta har lett till är givet­vis särskilt påtaglig i bygder med dåligt differentierat näringsliv. För fjäll­kommuner tillkommer dessutom de stora och till dessa kommuner kon­centrerade reservatavsättningarna under senare år som givetvis har be­gränsat sysselsättningsunderlaget.

3.5 Naturvårds- och rennäringsintressen i det fjällnära skogsområdet

I det fjällnära skogsområdet gör sig flera olika markanvändningsintressen gällande. Fömtom de som bedriver skogsbmk, har företrädare för rennä­ringen, naturvården, kulturmiljövården, turismen och friluftslivet anspråk på att marken används på ett för dessa intressen godtagbart sätt.

I renskötselsammanhang har intresset främst riktats mot medelålders

och äldre skog med marklav och lavbärande träd. Den skogen utnyttjas

normalt för renbetning under längre eller kortare tid varje år, i första hand

under höst och vår men även vintertid. För renskötseln har tillgången på

hänglav och andra trädlavar alltid haft stor och vissa år avgörande betydel­

se för renarnas överievnad. Under perioder då snöförhållandena är sådana

att markbetet är otillgängligt för renarna utgör nämligen dessa lavar det

enda naturliga bete som står till förfogande. Dessa betesproblem förekom-

23

mer huvudsakligen under vårvinterns skarperiod. Renskötseln bedrivs i 51     Prop. 1990/91:3 samebyar. Huvuddelen av samebyarna utnyttjar under någon tid av året den fjällnära skogen.

De skogsmarksarealer som för närvarande är av intresse för moderat skogsbmk är begränsade till den produktiva skogsmarksarealen inom om­rådet. De mest produktiva bestånden ligger ofta utspridda på ett stort antal platser, ofta i sluttningar. Dessa produktivare marker innehåller värdefulla biotoper och är viktiga för ekosystemets mångfald och helhet.

Många växtarter som har sin huvudsakliga utbredning på kalQället och i fjällbjörkskogen finns också i den fjällnära barrskogen. I granskogen är de mest iögonfallande arterna de båda högörterna tolta och nordisk storm­hatt. Andra exempel på "Qällväxter" i dessa barrskogar är björnbrodd, fjällbräken, fjällskära, fjällvedel, fjällven, gullbräcka, lappljung, lappspira, lappvide, norsknoppa, ripbär, ripvide och svarthö. Merparten av dessa arter hittar man längs vattendrag, på myrar, vid källdrag och i störda biotoper (brandfält, hyggen, väg- och stigkanter etc).

Den fjällnära skogen har, bortsett från torta och nordisk stormhatt, knappast några exklusiva käriväxtarter. Granskogaraa utmärks dock av hönsbär som ofta uppträder mycket rikligt. Där de fjällnära barrskogarna ligger inom fjällbergarternas område är moränen ofta kalkförande. Här kan utbildas en påtagligt rik flora i jämförelse med inlandets barrskogar.

I de södra och mellersta delama av den fjällnära barrskogen finns de västligaste utpostlokalerna för alm. Av lavar och mossor finns det många arter som bara förekommer i barrskogsregionens översta delar.

Exempel på arter som är känsliga för skogsskötselåtgärder är nordlig knappnålslav och liten aspgelélav bland lavarna och taigaskinn, rosenticka och doftskinn bland svamparna. Vissa arter med begränsad utbredning inom fjällregionen och vars existens hotas av skogliga skötselåtgärder är t. ex. ryssbräken och lappblågull bland kärlväxteraa och skör kvastmossa bland mossorna. Kunskapema och om arternas utbredning och biotopkrav är ofullständiga.

I den fjällnära barrskogen finns djurarter som i första hand är anpassade till kalfjället men också sådana som är direkt barrskogsbundna. Gemen­samt för många arter är att de är beroende eller gynnade av ostörda förhållanden både i den egna miljön och omgivningen. Några viktiga djurarter i den fjällnära barrskogen är björn, havsörn, kungsörn, fladder­möss och vissa tättingar och hackspettar. Den lägre djurvärlden är liksom växterna ofullständigt kartlagd. De flesta av de djurarter som förekommer i den fjällnära barrskogen finns emellertid även utanför denna zon.

De fjällnära barrskogarna har sålunda ofta stora naturvärden. Värdena ligger främst i områdenas storlek, relativa orördhet och långa skogliga kontinuitet. Till sin ytvidd saknar de motsvarighet i Europa med undantag för Sovjetunionen. Kombinationen av väglöst land, oreglerade vattendrag och sjöar, opåverkade myrar, Qällhedar och barrskogar anses vara fjäll-randzonens gmndläggande kvaliteter i såväl fauna- som florahänseende och en viktig förutsättning för många arters överlevnad. I dessa kvaliteter ligger också en stor del av det turistiska värdet. När det gäller friluftslivet i

24

dessa områden kan nämnas verksamheter som jakt, fiske, bär- och     Prop. 1990/91:3 svampplockning.

Genom sin storlek och i många områden låga grad av kulturpåverkan erbjuder den fjällnära barrskogen en unik möjlighet för barrskogens fauna att utvecklas naturiigt. Detta ger möjlighet för ekologisk forskning om naturliga förändringar i såväl faunans som florans sammansättning. Den­na forskning kan vara av grandläggande betydelse i fråga om artbevarande och i fråga om förståelsen av det nordliga skogsekosystemet. Detta gör områdena speciellt viktiga från forskningssynpunkt.

Beträffande kulturmiljövården är kunskapsläget sådant att endast ytterst begränsade yttäckande inventeringar har utförts och då framför allt i samband med planerade vattenkraftutbyggnader. En inventering på vanlig skogsmark i delar av Stommans kommun i samband med markanvänd­ningsplaneringen visade på talrika spår från nybyggartiden efter år 1700 och av tidigare samisk kultur. Kunskapen om kulturmiljövårdens intresse­områden i de fjällnära skogarna måste bedömas som bristfällig.

3.6 Skogspolitiken och skogsvårdslagen

Skogsnäringen är vår viktigaste exportnäring. Den har utomordentligt goda fömtsättningar att medverka till en förbättrad balans i våra utrikes-betalningar. Skogens betydelse för landets ekonomi och välstånd motive­rar att skogsmarken som produktionsresurs tas till vara på bästa sätt. Målet för skogspolitiken enligt 1979 års skogspolitiska beslut är mot bak­gmnd härav en varaktig, hög och värdefull virkesavkastning under hän­synstagande till naturvårdens och andra allmänna intressen. Genom riks­dagsbeslut år 1983 kompletterades skogsvårdslagen med uttryckliga krav på aktivt utnyttjande av skogen i syfte att öka produktionen och sysselsätt­ningen i skogsnäringen.

Skogsproduktionens lämpliga omfattning och sammansättning är inte exakt fastslagen i riktlinjeraa för skogspolitiken. Strävan skall emellertid vara en ökad produktion både kvantitativt och kvalitativt. En utgångs­punkt är sålunda att åstadkomma en skogsproduktion som möjliggör en långsiktig årlig bruttoavverkning av åtminstone 75 milj. msk. Dämtöver skall strävan vara att öka produktionen ytterligare i den mån detta är möjligt och lämpligt med hänsyn till andra viktiga samhällsmål.

Skogsvårdslagen innehåller regler om hur skogsmark skall skötas så att den varaktigt ger en hög och värdefull virkesavkastning. Lagen innehåller också regler om att hänsyn skall tas till naturvårdens och andra allmänna intressen vid skötseln av skogsmark. Det är i första hand naturvårdens, kulturmiljövårdens och friluftslivets intressen som berörs av sättet att sköta skog. 1 de norra delarna av landet berörs också rennäringens intres­sen.

Skogsvårdslagen behandlar främst avverkning och plantering av skog.

Innan avverkning sker skall skogsägaren göra en anmälan till skogsvårds­

styrelsen. Något särskilt tillstånd behövs inte. Detta gäller dock inte inom

ett område som enligt skogsvårdslagen har avgränsats som svårföryngrad

skog och skyddsskog. 1 detta område får avverkning inte ske utan skogs-

25

vårdsstyrelsens tillstånd. För att få tillstånd att avverka krävs att man kan     Prop. 1990/91:3 få upp ny skog inom rimlig tid efter en avverkning. Tillsynen över att skogsägaraa följer skogsvårdslagens regler utövas av skogsstyrelsen och skogsvårdsstyrelsen, som på olika sätt kan ingripa mot skogsägare som bryter mot gällande regler.

En av utgångspunkteraa för den nuvarande skogsvårdslagen är att skogsbmket skall bedrivas så att fömtsättningama för en mångsidig an­vändning av skogarna inte mbbas. Hänsynsreglema ställer upp minimi­krav som under alla omständigheter måste uppfyllas. En fömtsättning är dock att hänsynen kan förenas med ett rationellt skogsbrak. Detta innebär att kraven på hänsynstagande inte får ställas så högt att pågående markan­vändning avsevärt försvåras. När det gäller naturvårdens intressen får i sådana fall, då det anses erfoderligt att överskrida denna gräns, i stället naturreservat bildas. Markägaren är då berättigad till ersättning för den skada som han lider genom ett beslut om reservatsbildning.

Hänsynsreglema i skogsvårdslagen är ett uttryck för det s. k. sektorsan­svaret. Detta innebär att varje samhällssektor har ett ansvar dels för att förhindra att verksamheten inom sektora skapar problem i förhållande till konkurrerande intressen, dels för att lösa de problem som redan finns. Inom skogssektora är det skogsbrakets utövare och skogsvårdsorganisa­tionen som har det närmaste ansvaret för att skogsbraket anpassas till andra intressen så att ett mångbrak av skogsmarken blir möjligt. Innebör­den av sektorsansvaret har närmare utvecklats i prop. 1987/88:85 om miljöpolitiken på 1990-talet.

3.7 De senaste årens utveckling

Skogsbrakets utövare har kritiserats för att inte ta den hänsyn till konkur­rerande markanvändningsintressen som ryms inom ramen för ett ratio­nellt skogsbrak. När det gäller naturvårdshänsynen förklarade sig jord-bmksutskottet våren 1989 dela den uppfattning som framförts i flera motioner i riksdagen att det på sina håll brister åskilligt i efterlevnaden av reglerna om naturvårdshänsyn i skogsbraket. Enligt utskottet är det dock inte reglerna i sig som är alltför krångligt utformade. Snarare gäller det enligt utskottet att utveckla kunskapen hös skogsägare och skogshuggare om de biologiska och ekologiska förhållanden som utgör granden för hänsynsreglema (JoU 1988/89:16).

I förra årets budgetproposition pekade jag på behovet av att skogsägarna lever upp till de krav som är föreskrivna i skogsvårdslagstiftningen i fråga om hänsyn till naturvårdens och andra allmänna intressen. För natur­vårdsutbildning av skogsbrakare föreslogs därför att skogsvårdsorganisa­tionen skulle tillföras 10milj. kr. Förslaget godkändes av riksdagen.

När det gäller skogsbraket i de Qällnära skogama är det framför allt

avverkning genom kalhuggning och radikala markberedningsmetoder som

skapar problem för de med skogsbraket konkurrerande markanvändnings­

intressena. En kalavverkning, kanske med en efterföljande hyggesplöjning,

förändrar för avsevärd tid på ett genomgripande sätt landskapsbilden.

26

Också ekologiska förändringar sker. Djurens livsbetingelser påverkas och     Prop. 1990/91:3 föratsättningaraa för skogsmarkens utnyttjande för friluftsliv ändras.

Avvägningen av verksamheten i det fjällnära området har under senare år skett efter två huvudlinjer. Dels har omfattande reservatsbildningar gjorts inom de områden där skyddsintressena har varit särskilt starka, dels har skogsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till skogsvårdslagens hänsynsregler anpassats allt eftersom riksdagen och regeringen har lämnat riktlinjer för det Qällnära skogsbmket. Skogsstyrelsen har även på eget initiativ ändrat sina föreskrifter i detta avseende.

Före år 1987 fanns endast ett fåtal naturreservat i det Qällnära området. År 1987 satte man igång med att bilda reservat av de värdefulla urskogs­områden som kartlagts vid naturvårdsverkets och skogsstyrelsens invente­ring av fjällregionen. Även utanför det fjällnära området har urskogar avsatts som natur- och domänreservat.

I hela fjällregionen, som omfattar en area! om knappt 9 milj. ha, var i juni 1989 122 områden skyddade i form av nationalparker, befintliga eller planerade naturreservat och domänreservat. En stor del av dessa områden, som tillsammans utgör ca 3,7 milj. ha, består av kalfjäll, fjällbjörkskog och vatten. Ytterligare domänreservat har bildats under år 1989 och under innevarande år.

Del fjällnära barrskogsområdet avgränsas i figuren (s. 28) av barrskogs­gränsen i väster (den prickade linjen i figuren) och gränsen för fjällnära skog i öster (den heldragna linjen i figuren). Det är inom detta område som de 1,6 milj. ha produktiv skogsmark finns.

När avsättningen av de planerade naturreservaten är slutförd inom några år kommer enligt skogsstyrelsens och naturvårdsverkets bedömning­ar ca öOOOOOha av den produktiva skogsmarken att vara skyddad i det fjällnära området. Detta innebär att skyddet totalt kommer att omfatta 38% av den fjällnära produktiva skogsmarken.

Inom områden som är nationalpark eller naturreservat bedrivs givetvis inte skogsbmk. En stor del av de skyddade områdena ligger på statens mark. När det gäller domänreservaten skall enligt avsättningsbesluten skogsbmk inte bedrivas inom reservaten. Domänverket har utfäst sig att inte ändra föreskriftema utan regeringens medgivande.

De fjällnära skogama ligger inom det område som i skogsvårdslagen avgränsats som svårföryngrat. Det innebär att skogsägaren måste ha skogsvårdsstyrelsens tillstånd för varje slutavverkning inkl. s.k. fjäll-skogsblädning. I samband med att tillståndsfrågan prövas bedömer skogsvårdsstyrelsen om föryngring kan ske och vilka åtgärder som behövs för att trygga återväxten.

Skogsstyrelsen har i en promemoria den 27 november 1989 uppskattat

att arealen av sådan produktiv skogsmark där man inte kan påräkna någon

skogsåterväxt inom rimlig tid uppgår till minst 250000ha i hela det

fjällnära området, varav minst 100000 ha i Norrbottens län och minst

150000 ha i övriga län tillsammans. Det är således fråga om betydande

arealer utanför de skyddade områdena där tillstånd till slutavverkning inte

kan medges. Dessa arealer är belägna dels som ett bälte utmed de samman­

hängande fjällområdena från Kopparbergs till Norrbottens län, dels som

27

en stor mängd större och mindre öar inne i övriga områden. Bältets bredd

är störst i Norrbotten.

Skyddade arealer inom det svårföryngrade området. Större delen av de skyddade        Prop. 1990/91: 3 områdena har avsatts under åren 19871990.

\    1

1      \

,.___ 

n/     

.;...

feS

X.

y-.

1||1 Nationalpark Dom

ä

nreservat Naturreservat

Gr

ä

nsen f

ö

r fj

ä

lln

ä

ra skog

Gr

ä

ns f

ö

r sv

å

rf

ö

ryngrad skog (18

§

SVL)

Barrskogsgr

ä

ns  .

28

Sammantaget innebär vad jag nu har redovisat att mindre än hälften     Prop. 1990/91:3 eller ca 750 000ha av den produktiva skogsmarken i det fjällnära området är tillgänglig för skogsbrak.

Under senare år har en rad åtgärder vidtagits för att skogsbmket i det Qällnära området skall bedrivas på en nivå och på ett sätt som kan godtas med hänsyn till konkurrerande markanvändningsintressen. Enligt skogs­styrelsen har det fjällnära skogsbmket sålunda i stort utvecklats i enlighet med riksdagens och regeringens uttalanden.

Under perioden 1985-1988 har enligt skogsstyrelsen den medgivna slutavverkningsarealen liksom de enskilda hyggesytomas storlek minskat, hyggesplöjningen i det närmaste upphört, användningen av contortatallen avsevärt reducerats och skogsbmket har i ökad utsträckning samrått med rennäringen. 1 rennäringens och naturvårdens intressen har alltmer skog sparats i samband med avverkning.

Den genomsnittliga avverkningen var enligt skogsstyrelsen betydligt större åren före än åren efter 1985. Under åren 1981 1984 beviljades tillstånd för avverkning på ca 6 600ha per år. Motsvarande statistik för åren 1985-1989 visar en nedgång med ca 25%. Då gavs tillstånd till avverkning av ca 4 900 ha per år.

Enligt skogsstyrelsen finns vissa osäkerhetsfaktorer när det gäller be­dömningen av utvecklingen. Sålunda kan enligt styrelsen den minskade avverkningsarealen på senare år till en viss del bero på bristen på härdigt tallfrö under senare år samt det år 1987 beslutade förbudet mot att använ­da contortatall i de mest utsatta klimatlägena. Statistik för år 1989 visar också att den tillståndsgivna slutavverkningsarealen i Qällnära skog för samtliga kategorier av skogsägare är större för detta år än för den närmast föregående fyraårsperioden. Ökningen torde bl. a. bero på det goda fröåret 1988 som gav god tillgång på inhemskt, härdigt plantmaterial.

3.8 Skogsstyrelsens förslag i huvuddrag

Skogsstyrelsen föreslår att vissa delar av styrelsens föreskrifter och allmän­na råd befästs i skogsvårdslagen och skogsvårdsförordningen. Enligt styrel­sen skapas därmed garantier för att statsmaktemas intentioner när det gäller skogsbmk i de fjällnära skogama kommer att uppfyllas. På vissa punkter föreslår skogsstyrelsen också att lagen och förordningen förtydli­gas. Detta gäller bl. a. skogsvårdsstyrelsens möjligheter att föreskriva hän­syn till olika intressen vid en prövning av en ansökan om avverkning i svårföryngrad skog eller skyddsskog.

I vissa avseenden fordras dock enligt skogsstyrelsen att nya bestämmel­

ser införs i skogsvårdslagstiftningen. Skogsvårdsstyrelsen föreslås sålunda

få en befogenhet att kräva att den som ansöker om tillstånd att slutavverka

på Qällnära skogsmark redovisar de åtgärder som behövs för att återväxten

skall tryggas. På samma sätt skall skogsvårdsstyrelsen kunna kräva att

sökanden redovisar att en planerad åtgärd inte riskerar fjällgränsens ned­

flyttande. Denna skyldighet skall bara gälla storskogsbraket. En sökande

skall också kunna krävas på redovisning av den hänsyn till naturvårdens,

kulturmiljövårdens och rennäringens intressen som han har för avsikt att

29

iaktta. Detta skall gälla samtliga ägarkategorier. Vidare föreslås skogs- Prop. 1990/91:3 vårdsstyrelsen få befogenhet att genomföra en naturvärdesinventering in­nan tillstånd till avverkning prövas. Skogsstyrelsens förslag till nya be­stämmelser innehåller även föreskrifter om att det skall finnas en aktuell skogsbraksplan för områden där skogsbilvägbyggnad aktualiseras. Skogs­styrelsen föreslår slutligen att skogsvårdsstyrelsen skall inventera och redo­visa sådan produktiv skogsmark där skogen på grand av återväxtsvårighe­ter inte bör slutavverkas. Detsamma gäller skog som behövs för att hindra fjällgränsens nedflyttande.

Skogsstyrelsens rapport har fått ett blandat mottagande av remissinstan­serna. Av de remissinstanser som har avgett ett helhetsomdöme över rapporten har en majoritet tillstyrkt eller förklarat sig inte ha någon erin­ran mot att förslagen i rapporten genomförs. Den kritik som riktats mot förslagen går å ena sidan ut på att skogsbraket i det fjällnära området inte behöver styras och detaljregleras genom ändrade eller nya bestämmelser i skogsvårdslagstiftningen. Enligt denna kritik visar skogsstyrelsens redovis­ning av det Qällnära skogsbraket under senare år att skogsbmket kan anpassa sig till andra intressen utan lagreglering. Företrädare för denna uppfattning finns framför allt inom skogsnäringen, men även vissa kom­muner har gett uttryck för samma uppfattning. Andra remissinstanser har å andra sidan ansett att förslagen i skogsstyrelsens rapport inte är tillräckli­ga. Denna inställning har framför allt företrädare för naturvårdsintresse­na. Naturvårdsverket anser att markanvändningen och utnyttjandet av de fjällnära områdena inte enbart är en fråga för skogsbraket och således inte heller i sin helhet kan regleras genom skogsvårdslagstiftningen. Natur­vårdsverket anser det därför befogat att överväga en särskild lagstiftning för markanvändningen inom de fjällnära skogsområdena. Svenska natur­skyddsföreningen framför kravet på en naturvårdsgräns som en samlad helhetslösning av konflikterna i de fjällnära skogama. Svenska samemas riksförbund anser att skogsstyrelsens förslag till ändringar och tillägg i skogsvårdslagstiftningen sammantaget kan karaktäriseras som angelägna och vällovliga men samtidigt otillräckliga mot bakgrand av behovet av skydd för de kvarvarande trädlavförande skogama.

3.9 Samerättsutredningens förslag i huvuddrag

När det gäller rennäringens ställning gentemot skogsbraket konstaterar

samerättsutredningen att främst det storskaliga skogsbraket med dess

markberedningsmetoder orsakar rennäringen skada. Utredningen föreslår

därför att särskilda skyddsregler gentemot skogsbraket förs in i rennärings­

lagen och skogsvårdslagen. Förslaget innebär att den som äger eller brakar

mark inom renskötselområdet skall vara skyldig att samråda med berörd

sameby i vissa fall vid större skogsavverkningar. 1 fråga om slutavverkning

av skog och därmed sammanhängande skogsbmksåtgärder på åretrant-

markema föreslås dämtöver gälla att avverkningen eller åtgärden i princip

inte får vidtas utan tillstånd av skogsvårdsstyrelsen om det saknas medgi­

vande från samebyn. Tillstånd skall ges såvida inte avverkningen eller

åtgärden medför bortfall av renbete av sådan art och omfattning att det

30

inte kan ersättas genom att alternativa betesområden utnyttjas eller leder    Prop. 1990/91:3 till att sedvanlig samling och flyttning av renhjord omöjliggörs. Tillstånd får inte ges utan att det av utredningen föreslagna sametinget har beretts tillfälle att avge yttrande.

Samerättsutredningen har som utgångspunkt för sitt förslag till obligato­riskt samråd haft skogsstyrelsens föreskrifter om samråd med rennäringen vid avverkning av svårföryngrad skog. Samerättsutredningens förslag går emellertid längre än dessa föreskrifter genom att samrådsskyldigheten skall omfatta även vinterbetesmarkema och genom att tillståndsprövning av skogsbmksåtgärder skall gälla på åretrantmarkema.

Remissutfallet av samerättsutredningens förslag är blandat. Något för­enklat kan sägas att företrädare för skogsnäringen avstyrker förslaget om utökat samråd och om tillståndsplikt medan de samiska organisationema jämte några andra remissinstanser anser att tillståndsplikten även bör omfatta skogsbmksåtgärder på vinterbetesmarkerna.

3.10 Förslagen om naturvårdsgräns och hasardgräns

Naturvårdsverket föreslår att ett avverkningsförbud införs i skogsvårds­lagen för en höjdzon med utgångspunkt i gränsen mot kalfjäll eller fjällbjörkskog och med en vertikal avgränsning varierade mellan 100 och 200 m i höjd. Avsikten är att den så avgränsade zonen skall skydda skog med höga naturvärden och utgöra ett skydd mot att fjällgränsen flyttas ned.

Naturskyddsföreningens förslag till naturvårdsgräns innebär en ca 380 mil lång sammanhängande gräns inom det svårföryngrade skogsområdet. Gränsen är huvudsakligen dragen väster om men i vissa fall öster om gränsen för fjällnära skog. Avgränsningen har gjorts utifrån kriterier som skogens utseende och grad av påverkan samt betydelse för växt- och djurliv.

I en zon mellan fjällbarrskogens trädgräns i väster och naturvårdsgrän­sen i öster finns enligt föreningen ca 900000 ha produktiv skogsmark som i huvudsak är opåverkad av kalhuggning och genom sin orördhet har höga naturvärden. I denna zon föreslås ett förbud mot kalhuggning och skogs­bilvägar. Avverkning skall här endast få ske i form av fjällskogsblädning på lämpliga marker. På statens marker bör restriktionerna vara mycket stora.

I den fjällnära skogen öster om den föreslagna naturvårdsgränsen finns enligt föreningen ca 800000 ha produktiv skogsmark. Här skall endast små kalhyggen om 510ha få tas upp. Skogsodling skall bara få ske med inhemskt plantmaterial.

Vid prövning av tillstånd till avverkning måste enligt föreningen även hänsyn tas till risken för att återväxten äventyras på gmnd av klimatför­ändringar. Särskilt stor är risken enligt föreningen i en vertikal zon med utgångspunkt i fjällbarrskogens trädgräns och avgränsning 200 m nedåt i höjdled (klimatisk hasardgräns).

31

3.11 Behovet av åtgärder

Prop. 1990/91:3

När det gäller möjligheterna att bedriva skogsbmk i det Qällnära området delar jag skogsstyrelsens bedömning att det går att bedriva ett uthålligt sådant inom delar av området. Hänsynen till andra allmänna intressen får dock inte eftersättas. Dessa intressen gör sig särskilt starkt gällande i det fjällnära skogsområdet. Riksdagens uttalanden om att det bör iakttas stor återhållsamhet med bedrivande av skogsbrak i de fjällnära skogama äger därför alltjämt full giltighet.

I fråga om behovet av lagstiftning för att uppnå en sådan återhållsamhet gör jag följande bedömningar.

En gmndläggande fömtsättning för att skogsvårdslagens hänsynsregler skall få en effektiv tillämpning är att de skyddsvärda intressena är kända för dem som skall tillämpa reglerna. Detta gäller såväl skogsägare och dem som de anlitar i skogsbmket som tjänstemän i skogsvårdsorganisationen. Skogsvårdslagstiftningen och naturvårdslagstiftningen innehåller i detta syfte regler om kommunikation och om samråd. Länsstyrelsen får sålunda för tillämpningen av naturvårdslagen genom skogsvårdsstyrelsen del av anmälningar och ansökningar som rör avverkning av skog inom områden som länsstyrelsen särskilt angett. Skogsvårdsstyrelsen skall också i fråga om naturvårdshänsyn samråda med kommunen i frågor som är av särskild vikt med hänsyn till de lokala förhållandena. En skogsägare som vill slutavverka inom de delar av renskötselns åretmntmarker, som ligger inom området för svårföryngrad skog skall, när han ansöker om avverk­ningstillstånd, visa att han har berett berörd sameby tillfälle till samråd. 1 annat fall riskerar han att hans avverkningsansökan avvisas. För områden som är av utpräglat intresse för naturvården eller det rörliga friluftslivet och som angetts av länsstyrelsen i samråd med skogsvårdsstyrelsen kan naturvårdsinriktade skogsbmksplaner upprättas. Sådana planer upprättas av skogsvårdsstyrelsen och bekostas av staten.

Som framgår av vad jag tidigare har anfört tas inte alltid den hänsyn till allmänna intressen som är möjlig inom ramen för ett rationellt skogsbmk. Inte sällan beror detta på bristande kunskap om dessa intressen. På gmnd av de fjällnära skogamas stora betydelse för rennäringen och med hänsyn till den särskilda styrka varmed bevarandeintressena gör sig gällande i dessa skogar bör lagstiftningen i högre grad än vad som för närvarande är fallet vara inriktad på att olika intressen som konkurrerar med skogsbraket om markens användning blir väl kända. Därmed kan dessa intressen beaktas när olika skogsbraksåtgärder planeras. De nuvarande reglema bör därför kompletteras. Skogsstyrelsen har föreslagit nya bestämmelser om naturvärdesinventering och om möjlighet att ställa krav på den som vill avverka att redovisa den hänsyn som han tänker ta till konkurrerande intressen. Dessa förslag kan enligt min mening ligga till gmnd för en sådan komplettering av skogsvårdslagstiftningen. Vissa skärpningar av förslagen bör dock göras.

Vad jag nu har anfört tar sikte på bestämmelser som behövs för att få

fram nödvändig information i det enskilda fallet. En långsiktig planering

av skogsbraket är nödvändig med hänsyn till konkurrerande markanvänd-

32

ningsintressen. Planeringen ger också ett bättre kunskapsunderlag. Det bör    Prop. 1990/91:3 därför ställas krav på skogsägaraa att de arbetar fram planer som för en längre tid, tio år, redovisar framtida avverkningar och vilken hänsyn som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen.

Av stor betydelse för kunskapsuppbyggnaden, både när det gäller enskil­da avverkningsärenden och i fråga om skogsbrakets långsiktiga planering, är resultatet av den samordnade markanvändningsinventering som pågår i de fjällnära skogsområdena. Syftet med denna verksamhet är att översikt­ligt redovisa anspråken från de olika markanvändnings- och bevarandein­tressena. Skogsstyrelsen föreslår att resultatet av denna inventering utnytt­jas i kommunemas översiktsplaner. Dessa planer, som upprättas enligt bestämmelser i plan- och bygglagen (PBL), utgör en redovisning av och kommunens syn på avvägningen av olika markanvändningsintressen inom kommunens yta. Skogsstyrelsen föreslår också att skogsvårdsstyrelsen skall kunna låta upprätta s.k. fördjupade verksamhetsplaner inom områden som är särskilt utsatta för konkurrerande markanvändningsanspråk. För­slagen har i huvudsak bemötts positivt av remissinstanserna och jag är för egen del beredd att godta dem.

Jag kommer längre fram under särskilda avsnitt att närmare redovisa mina överväganden i de frågor som jag nu har berört.

I skogsvårdslagen uttrycks kravet på hänsyn till naturvården i 1 och 21 §§. Övriga allmänna intressen, dvs. framför allt rennäringen och kultur­miljövården omfattas av 1 § men nämns inte uttryckligen i lagen. Skogssty­relsen anser att hänsynen till de allmänna intressena bör bli mer systema­tiskt genomförd. Jag delar den uppfattningen. Detta kommer till uttryck i de bestämmelser om hänsynsredovisning, långsiktiga planer och naturvär­desinventering, som jag nyss har berört. Dämtöver bör enligt min mening ytterligare ett steg tas genom att i skogsvårdslagen föra in en föreskrift om att tillstånd till avverkning i Qällnära skog inte skall få meddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården.

Hänsynen till rennäringen bör komma till uttryck bl. a. genom en sär­skild bestämmelse i skogsvårdslagen. Tillstånd till en avverkning i svårför­yngrad skog bör inte få ges om avverkningen påtagligt rabbar fömtsätt­ningama för fortsatt renskötsel. Bestämmelser om samråd med berörd sameby före en avverkning bör också tas in i skogsvårdslagen.

Den utformning av bestämmelsema i skogsvårdslagen som jag nu har skisserat kommer att medföra en ökad garanti för att intressena naturvård, kulturmiljövård och rennäring blir beaktade i tillräcklig utsträckning i skogsbmket. De intentioner när det gäller en långsiktigt god hushållning med mark- och vattenresursema som uttrycks i 1987 års naturresurslag (NRL) får därmed anses vara tillgodosedda. En formell koppling till NRL av de nya tillståndsbestämmelser som jag nyss förordat anser jag inte vara nödvändig. Med den skärpning av skogsvårdslagstiftningen som jag före­slår är det enligt min mening inte heller nödvändigt att införa en särskild markanvändningslag för det Qällnära skogsområdet av den typ som na­turvårdsverket har föreslagit.

I det följande kommer jag att närmare gå igenom de lagstiftningsåtgär-

33

3   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

der som jag nu har berört. Jag kommer också att behandla en rad andra     Prop. 1990/91:3 förslag rörande skogsbraket i de fjällnära skogarna som skogsstyrelsen har lämnat i sin rapport.

Utgångspunkteraa för utformningen av de olika förslagen kan samman­fattas på följande sätt. I fjällnära skog där ett uthålligt skogsbmk är möjligt skall skogsbmket bedrivas hänsynsfullt med små hyggen utan främmande trädslag och utan radikala markberedningsmetoder. Skogsbmkets utövare skall ha ett större ansvar än hittills när det gäller att redovisa hänsyn till allmänna intressen vid planeringen av skogsbmksåtgärder. Lokala och regionala myndigheter skall få ett ökat inflytande över skogsbmket i områ­det. Inga avverkningar skall startas utan att natur- och kulturmiljövärdena samt avverkningsområdenas betydelse för rennäringen är väl kända. På avverkade områden skall utföras ett föryngringsarbete som skapar goda framtidsskogar. Möjligheterna att arbeta och bo kvar i det fjällnära skogs­området skall inte bli påtagligt försämrade jämfört med nuvarande förhål­landen.

1 vissa avseenden har jag ansett det nödvändigt att gå längre än vad skogsstyrelsen har gjort för att de angivna målsättningarna skall uppfyllas.

Ett förbud mot avverkning på impediment inom hela det svårföryngrade området ger såväl fjällbarrskogen som icke-produktiva våtmarker ett myc­ket starkt skydd.

Den föreslagna avgränsningen av områden där avverkning inte kan ske på gmnd av att föryngring inte kan påräknas kommer sannolikt att beröra just höglägesskogarna. Härigenom kompletteras de befintliga nationalpar-kema, naturreservaten och domänreservaten varför jag inte anser en gene­rell skyddszon vara nödvändig.

Mina förslag om anpassning av skogsbraksmetodema inom det fjällnära skogsområdet ökar skyddet för specifika naturvärden. För att öka skogs-brakarens möjligheter att ta hänsyn till fauna och flora och bibehålla en biologisk mångfald undantas den fjällnära barrskogen från skyldigheten att slutavverka för att en jämn åldersfördelning skall uppnås. Skyddet av värdefulla biotoper förstärks ytterligare genom den föreslagna möjligheten att vägra tillstånd till avverkning av hänsyn till särskilt skyddsvärda na­turvärden.

Mina förslag innebär att varje tilltänkt slutavverkning och vad därmed sammanhänger kommer att prövas på grandval av ett lokalt och regionalt tillgängligt detaljerat kunskapsunderlag om motstående intressen. Därmed kommer dessa intressen att kunna tillgodoses samtidigt som onödiga in­skränkningar för markägarna kan undvikas. Genom förslagen tillvaratas därför de viktigaste naturvärdena utan att de olägenheter uppstår som en schablonmässig naturvårdsgräns för storskaligt skogsbrak skulle innebära. Den bedömningen gör jag med hänsyn till den samlade effekten av mina förslag i förening med det förhållandet att stora arealer inom det fjällnära skogsområdet är skyddade eller inte kommer ifråga för slutavverkningar.

För att underlätta för alla inblandade parter att hantera frågor som rör

skogsbrak i de fjällnära skogarna kan det behövas ett särskilt informations­

material i form av t. ex. en handbok. Skogsstyrelsen bedriver en omfattan­

de och väl utvecklad informationsverksamhet i skogsbraksfrågor. Enligt

34

vad jag har erfarit kommer skogsstyrelsen att ta fram ett informationsma­terial också för skogsbrak i de fjällnära skogama. I det följande tar jag upp frågor om

utveckling av markanvändningsplaneringen (avsnitt 4),

naturvårds- och kulturmiljövårdshänsyn vid prövning av ansökningar om avverkningstillstånd (avsnitt 5),

inventering av svårföryngrad skog (avsnitt 6),

hänsynen till rennäringen (avsnitt 7),

vissa frågor om avverkning, markberedning och föryngring (avsnitt 8),

skogsvägsbyggnad (avsnitt 9),

forskning om Qällnära skogar (avsnitt 10),

de ekonomiska effekterna av mina förslag m. m. (avsnitt 11).

Prop. 1990/91:3

4 Utveckling av markanvändningsplaneringen

Mina bedömningar och förslag: Den pågående inventeringen av markanvändningsintressen i de fjällnära skogama bör utnyttjas i den kommunala översiktsplaneringen.

Av skogsbmksplanen eller annan motsvarande plan för en bmk­ningsenhet inom det fjällnära skogsområdet skall framgå framtida planerade avverkningar på tio års sikt och den hänsyn som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Redovisningskravet när det gäller rennäringens intressen avser dock bmkningsenheter inom hela renskötselns åretrantmarker. Skyldig­heten att upprätta och bekosta en sådan plan skall åligga braknings-enhetens ägare.

Inom fjällnära skogsområden som är särskilt utsatta för konkur­rens från olika intressen skall s.k. fördjupade verksamhetsplaner kunna utarbetas efter beslut av skogsvårdsstyrelsen. En fördjupad verksamhetsplan bekostas av staten men bidrag till täckande av kostnaderna skall kunna tas ut som en avgift av den som har tagit initiativ till planens upprättande.

Skogsstyrelsens förslag: Överensstämmer med min bedömning när det gäller utnyttjandet av resultatet i den pågående markanvändningsinvente­ringen i den kommunala översiktsplaneringen och utarbetandet av fördju­pade verksamhetsplaner.

Mitt förslag om långsiktiga skogsbraksplaner eller andra motsvarande planer saknar motsvarighet i skogsstyrelsens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget om utnyttjande av resultatet i den pågående markanvändningsinventeringen i den kommunala översiktsplaneringen. Naturvårdsverket anser att mark­användningsinventeringen bör förankras i naturresurslagen, skogsvårds­lagen och naturvårdslagen så att länsstyrelsen kan besluta om en gällande plan för markanvändningen inom de fjällnära områdena. Svenska samer-

35

nas riksförbund tillstyrker förslaget endast under föratsättning att en fort-     Prop. 1990/91:3 satt markanvändningsplanering grandas på en fastare rättslig reglering.

Förslaget om fördjupade verksamhetsplaner tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstansema. Enligt naturskyddsföreningen kan dock en fördjupad planering i särskilt konkurrensutsatta områden endast i begrän­sad utsträckning bidra till en lösning på konflikterna. Detta beror enligt föreningen på att planeringsprocessen styrs av kravet på att pågående markanvändning inte avsevärt får försvåras.

Skälen för mina bedömningar och förslag:

Markanvändningsinventeringen i fjällnära skogar

Med markanvändningsinventering i de Qällnära skogsområdena avses i detta sammanhang den inventering av olika markanspråk (skogsbrak, rennäring, turism, naturvård och kulturmiljövård) som skogsstyrelsen har tagit initiativ till och som pågått några år i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län.

Syftet med verksamheten är att som ett första steg mot samordnade bedömningar i markanvändningsfrågor relativt översiktligt redovisa an­språken från de olika markanvändnings- och bevarandeintressena. Redo­visningen ger i vissa fall också en bild av de naturgivna föratsättningaraa för de olika markanvändningsintressena.

Resultatet av inventeringsarbetet utgör i första hand ett underlag för såväl skogsvårdsstyrelsen som skogsägarna när de skall fatta beslut i olika skogsbraksfrågor. Beslutsunderlaget kan även användas vid de samråd som regelbundet sker mellan rennäringen och skogsbmket. Beslutsunder­laget innehåller inte några förslag med avvägningar mellan olika intressen, I Jämtlands och Västerbottens län har dock resultatet av inventeringarna lett till att länsstyrelserna lämnat rekommendationer om hur konflikter i området så långt möjligt skall kunna undvikas eller begränsas.

Projektorganisationen varierar mellan länen. Gemensamt är dock att länsstyrelsen som övergripande regional myndighet i resp. län är projekt­ansvarig samt att alla berörda (myndigheter, organisationer, näringsutöva­re, markägare m. fl.) ges möjlighet att följa och lägga synpunkter på arbe­tet.

Den skogliga inventeringen har i regel utförts av skogsvårdsstyrelsen genom bildtolkning av flygbilder i stereoinstrament. Därefter har fältkon­troller gjorts stickprovsvis eller så har tolkningsresultatet enbart kontrolle­rats mot befintliga skogsbmksplaner. I samtliga län har aktuellt indelnings­material ställts till förfogande av berörda markägare. I Norrbottens län har lantmäteriets vegetationskarta varit till stor hjälp i inventeringsarbetet.

Ansvaret för inventeringen av områden av intresse för rennäringen har

åvilat lantbmksnämndens rennäringsenhet (i Norrbottens län länsstyrel­

sens rennäringsenhet), medan länsstyrelsernas miljövårdsenheter och läns­

antikvarier svarat för inventeringarna som rör naturvården och kultur­

miljövården. I Norrbottens län har kulturmiljövärdena dock inte invente­

rats. Kommunema har redovisat turism- och friluftslivsintressena.

36

I samtliga län sker redovisningen på översiktskartor. I Norrbottens län     Prop. 1990/91:3 utnyttjas ett datoriserat kartsystem. Detta innebär bl. a. att aktuella kartor snabbt kan tas fram för att belysa ett speciellt problem eller en viss egenskap, s. k. temakartor.

Markanvändningsinventeringen har enligt min mening givit ett väsent­ligt förbättrat kunskapsunderlag. Den har utvecklats på olika sätt i de olika länen. Olika näringar och intressen har nått olika långt i redovisning av sina anspråk på marken. Intresset har hittills i första hand koncentrerats kring inventeringsarbete, samordning av insatser och den kartmässiga redovisningen. Det är nu dags att gå över i nästa fas som bör handla om kunskapsunderlagets användning. Den lokala anknytningen är då en viktig föratsättning.

Skogsstyrelsen har övervägt två alternativ där markanvändningsinven­teringens resultat utgör grand för verksamhetsplaner som fastställs av myndighet och som skogsägaren måste följa, dvs. bindande verksamhets­planer. Skogsstyrelsen har funnit att båda alteraativen innebär nackdelar inte bara för skogsbrakets planering utan att de även kan försvåra motstå­ende intressens planering och verksamhet. Skogsstyrelsen har därför gjort den bedömningen att verksamhetsplaner som är bindande för skogsbraket inte bör införas. Jag delar den bedömningen.

Enligt min mening bör markanvändningsinventeringens fortsatta redo­visning och användning utnyttjas i den kommunala översiktsplaneringen enligt PBL. Materialet bör nämligen också vara av stort värde när det gäller att konkretisera de hänsyn som enligt naturresurslagens bestämmel­ser behöver tas vid avvägningen i exploateringsfrågor i det fjällnära skogs­området. Det finns därför anledning att överväga hur resultatet av den samordnande markanvändningsinventeringen skall göras tillgängligt och i vilken utsträckning som kommunernas planering kan kopplas till det som framkommer vid den samordnade markanvändningsinventeringen.

Det kan vara lämpligt att länsstyrelsen som hittills leder inventeringsar­betet och samordnar de aktiva insatser som behövs från olika statliga och andra organ så länge inventeringsfasen pågår. När den grandläggande inventeringen är avklarad bör framkomna uppgifter i tillämpliga delar kunna tas in i kommunernas översiktsplaner. Dessa planer anger i stort hur markområden i hela kommunen avses bli använda. Av intresse att redovisa i den kommunala planeringen är bl. a. de marker som inte är möjliga att föryngra inom rimlig tid efter slutavverkning och den skog som behövs till skydd mot fjällgränsens nedflyttande. Översiktsplanerna, som inte är bindande, har en vägledande funktion dels vid prövning av olika exploateringsföretag i förhållande till de allmänna intressen som redovisas i planen, dels för olika näringars och intressens långsiktiga utveckling med hänsyn till konkurrens och samutnyttjande av mark.

På detta sätt fullföljs den arbetsfördelning mellan stat och kommun som utgör ett väsentligt inslag i det nya planeringssystemet för mark och vatten så som detta system har utformats i PBL och NRL.

Markanvändningsinventeringen i det fjällnära skogsområdet är ännu

inte avslutad. Enligt min mening är de rekommendationer som länsstyrel­

serna i Jämtlands och Västerbottens län lämnat om hur konflikter i områ-

37

det bör undvikas eller begränsas av stort värde för skogsvårdsstyrelsen och     Prop. 1990/91:3 skogsägarna men även för kommunerna. Det är därför angeläget att såda­na rekommendationer görs även i den fortsatta markanvändningsinvente­ringen.

Plan- och bostadsverket har i sitt remissyttrande förklarat sig berett att tillsammans med skogsstyrelsen och berörda länsstyrelser och kommuner utveckla metoder att hantera skogsbraket i den kommunala översiktspla­neringen. Något behov av att, som naturvårdsverket anfört, förankra markanvändningsinventeringen i naturresurslagen, skogsvårdslagen och naturvårdslagen finns därför inte.

Utvecklade skogsbruksplaner

En kommunal översiktsplan behöver, som nyss framgått, normalt inte innehålla några detaljerade redovisningar och avvägningar när det gäller skogsbraket. Jag anser därför att planeringen inom fjällskogsområdena behöver utvecklas ytterligare. Att göra en långsiktig plan som mera i detalj redovisar vilka olika markanvändningsanspråk som finns på en braknings-enhet i det fjällnära skogsområdet och vilken hänsyn som skall tas till dessa anspråk vid avverkning av skog på enheten bör som jag berört i föregående avsnitt vara en skyldighet för brakningsenhetens ägare. När det gäller rennäringens intressen bör redovisningskravet gälla brakningsenhe-ter inom hela det område som utgör renskötselns åretmntmarker och alltså inte bara den del därav som utgörs av de Qällnära skogarna.

Enligt 21 a§ skogsvårdslagen skall för varje bmkningsenhet finnas en skogsbraksplan med riktlinjer för skogens skötsel på enheten. Skogsbruks­planen beskriver hur och när skogsvårdsåtgärder och avverkning bör gö­ras. Skogsstyrelsen meddelar föreskrifter om på vilket sätt och inom vilken tid skogsbruksplaner skall upprättas. Enligt dessa föreskrifter skall i planen bl. a. anges de begränsningar i utnyttjandet av brukningsenheten som gäller med anledning av förordnanden enligt naturvårdslagen. I skogssty­relsens allmänna råd sägs att även annan hänsyn från natur- eller kultur­minnesvårdssynpunkt eller annan allmän synpunkt, t. ex. hänsyn till ren­skötseln eller förekomst av fasta fornlämningar, bör framgå av planen.

Enligt skogsstyrelsens föreskrifter skall för varje bmkningsenhet finnas en högst tio år gammal skogsbraksplan senast år 1993 eller senast ett år efter den tidigare tidpunkt då den översiktliga skogsinventeringen (ÖSI) färdigställts på hela eller på huvuddelen av brakningsenhetens skogs­marksareal. Skogsbruksplanen skall avse en tioårsperiod.

En skogsägares långsiktiga detaljplanering av skogsbraket med avseende

på hänsynen till allmänna intressen bör enligt min mening också framgå av

skogsbruksplanen liksom i vilken utsträckning planerad hänsyn är resulta­

tet av samråd med företrädare för berörda intressen. Genom ÖSI och

markanvändningsinventeringen kommer skogsägarna att ha en bra ut­

gångspunkt för detaljplaneringen. Det är givet att det ibland kan innebära

svårigheter att förutsäga vilken hänsyn som behöver tas till de angivna

intressena vid avverkningar som ligger långt fram i tiden. En bra redovis­

ning förutsätter därför att företrädare för motstående intressen medverkar

38

till att redovisa uppgifter om sina driftsförhållanden och sin inriktning av Prop. 1990/91:3 markanvändningen. Jag vill också erinra om att nuvarande skogsbmkspla­ner inte är bindande planer för verksamheten. Mitt förslag innebär ingen ändring härvidlag. Om ändrade förhållanden kräver det måste givetvis planen få frångås. En avverkning kan t. ex. av olika skäl behöva tidigare-läggas.

Som jag nyss nämnt kan som en följd av skogsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd en skogsbraksplan redan i dag innehålla uppgifter om hän­syn till allmänna intressen som konkurrerar med skogsbraket om markan­vändningen. I fortsättningen bör det enligt min mening finnas bindande bestämmelser som innebär att en skogsbraksplan för en brakningsenhet inom det Qällnära skogsområdet skall innehålla uppgifter som redovisar framtida avverkningar och den hänsyn som därvid skall tas till naturvår­dens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Av dessa bestäm­melser bör vidare framgå att kravet på redovisning av hänsyn till rennä­ringens intressen också skall gälla för brakningsenheter inom renskötselns åretmntmarker som ligger utanför det fjällnära skogsområdet. I lagrådsre­missen föreslogs att bestämmelser med sådant innehåll skulle tas in i 21 a§ skogsvårdslagen. Enligt lagrådet skulle emellertid dessa nya bestämmelser genom sin begränsning till fjällnära skog resp. renskötselns åretmntmar­ker närmast ge intryck av att naturvårdshänsyn osv. inte alls behöver redovisas i skogsbmksplaner beträffande övriga delar av landet. Lagrådet påpekar också att de föreslagna lagbestämmelserna framstår som onödiga med hänsyn till den möjlighet som redan finns att meddela föreskrifter om vad en skogsbraksplan skall innehålla. På grand av det anförda förordar lagrådet att 21 a§ inte ändras.

Jag har anslutit mig till lagrådets mening. Det innebär att de ifrågava­rande bestämmelserna om skogsbmksplanernas innehåll får meddelas av regeringen eller, efter regeringens bestämmande, av skogsstyrelsen med stöd av det bemyndigande som finns i 21 a §. Jag avser att i ett senare sammanhang återkomma till regeringen i den frågan.

Skogsstyrelsen får enligt gällande bestämmelser medge undantag från kravet på skogsbruksplan (21 a § skogsvårdslagen och 22 a § skogsvårdsför­ordningen). Generellt undantag har gjorts för brakningsenheter för vilka det finns detaljerade indelningssystem kopplade till särskilda planerings-instrament som ger minst samma underlag för skogens skötsel som krävs enligt bestämmelserna om skogsbraksplan. Detta gäller främst storskogs­bruket.

Mitt förslag om mera detaljerade skogsbrakplaner kommer inte att innebära någon inskränkning av denna undantagsmöjlighet. Skogsstyrel­sen bör givetvis se till att dessa särskilda planeringsinstmment uppfyller kravet på redovisning av hänsyn till allmänna intressen så att det för dessa bmkningsenheter finns en redovisning med motsvarande innehåll som för de mindre enheterna.

För brakningsenheter som har mindre än 20ha produktiv skogsmark

krävs enligt skogsstyrelsens föreskrifter ingen fullständig skogsbraksplan.

För bmkningsenheter inom område för svårföryngrad skog i norra Sverige

är gränsen satt till 40 ha. För dessa enheter skall i stället finnas en enkel

39

förteckning över behövliga skogsvårdsåtgärder och lämplig avverkning.     Prop. 1990/91:3 Fastighetsägaren bör enligt min mening vara skyldig att i förteckningen också redovisa den hänsyn som skall tas till allmänna intressen.

Fördjupade verksamhetsplaner

Genom den markanvändningsinventering som för närvarande pågår i de Qällnära skogama kan utpekas vissa områden där skogsbmket är särskilt utsatt för konkurrens från olika intressen. Inom dessa områden bör en fördjupad planering grandad på samråd mellan de olika intresseföreträ-dama kunna göras. Ansvaret för att fördjupade planer kommer till stånd inom sådana områden bör ligga på skogsvårdsstyrelsen. När skogsvårds-styrelsen överväger ett beslut om att en fördjupad verksamhetsplan skall upprättas bör skogsvårdsstyrelsen samråda med länsstyrelsen. Samråd bör också ske med berörda kommuner och i förekommande fall med lant­bmksnämndens rennäringsenhet (i Norrbottens län länsstyrelsens rennä­ringsenhet). När den nyligen beslutade länsstyrelsereformen träder i kraft den Ijuli 1991 kommer rennäringsfrågoma att handhas av den nya läns­styrelsen.

Länsstyrelsereformen innebär att länsstyrelsen skall ha ett ansvar för viktiga övergripande skogliga frågor som rör markanvändning och natur­vård samt att länsjägmästaren skall föredra dessa ärenden i länsstyrelsens styrelse. Mot den bakgranden är det naturligt att ett initiativ till en fördjupad verksamhetsplan kan tas av länsstyrelsen. Med hänsyn till läns­styrelsens övergripande planeringsansvar bör själva upprättandet av en fördjupad verksamhetsplan också ske i samråd med länsstyrelsen, inte bara i de fall då länsstyrelsen tagit initiativ till planen utan även när initiativet kommit från annat håll. I en verksamhetsplan bör anges för en tioårsperiod de skogliga åtgärder som intresseföreträdama efter ett frivil­ligt samråd har kommit överens om eller som skogsvårdsstyrelsen bedömt som lämpliga.

Ett grandläggande inslag vid utarbetandet av en sådan fördjupad verk­samhetsplan som här avses är att samråd också sker mellan markägare och olika intresseföreträdare såsom berörda samebyar, länsstyrelsen, kommu­nen och företrädare för den ideella naturvården. Ett annat viktigt inslag är att den som deltar i samrådet ger sådan information om sin verksamhet att samrådet blir meningsfullt. Vid samrådet bör belysas i vad mån det finns alternativa sätt att tillgodose olika intressen. Skogsvårdsstyrelsen skall vid upprättandet av planen på olika sätt underlätta samrådet mellan de olika intresseföreträdama.

Till skillnad mot en skogsbraksplan av det slag jag har förordat i det föregående kan en fördjupad verksamhetsplan omfatta flera bmkningsen­heter. För brakningsenheter som helt omfattas av en fördjupad verksam­hetsplan bör undantag kunna göras från det i det föregående förordade kravet på hänsynsredovisning i skogsbraksplanen.

Genom att det krävs skogsvårdsstyrelsens tillstånd till avverkning i

fjällnära skog har skogsvårdsstyrelsen möjlighet att kontrollera att avverk­

ningen stämmer överens med en eventuell fördjupad verksamhetsplan. I

40

övrigt kan skogsvårdsstyrelsen kontrollera planens efterlevnad med stöd av sin allmänna tillsynsbefogenhet enligt 22 § skogsvårdslagen. Givetvis kan det bli- så att en sökt avverkning inte helt stämmer överens med vad som föratsatts i en plan. I en sådan situation kan samråd med berörda parter och intressenter samt kommunen behöva aktualiseras på nytt.

Den fördjupade planering, som jag nu har förordat, är en utveckling och anpassning av den hittillsvarande verksamheten med naturvårdsinriktade skogsbmksplaner. Bestämmelser om naturvårdsinriktade skogsbmkspla­ner finns i skogsvårdsförordningen. Jag avser att senare lägga fram ett förslag för regeringen om ändring i förordningen i överensstämmelse med vad jag nu har anfört. Av 22 § skogsvårdsförordningen framgår att en naturvårdsinriktad skogsbraksplan bekostas av staten. Mitt förslag inne­bär som jag nyss anfört, att skogsvårdsstyrelsen, liksom hittills när det gäller naturvårdsinriktade skogsbraksplaner, skall besluta om att en för­djupad verksamhetsplan upprättas. Om initiativet till en sådan plan tagits av annan, t. ex. en kommun eller ett skogsbolag, är det enligt min mening också rimligt att initiativtagaren bidrar till kostnaderna för planens upp­rättande. Detta torde oftast kunna ske inom ramen för skogsvårdsstyrel­sens uppdragsverksamhet. Det bör dock finnas en möjlighet för skogs­vårdsstyrelsen att få bidrag till kostnaderna även då det inte är fråga om uppdragsverksamhet. Riksdagen bör därför ge regeringen ett bemyndigan­de att föreskriva att i ärenden om upprättande av fördjupade verksam­hetsplaner får tas ut avgifter som bidrag till att täcka kostnaderna för planens upprättande.

Prop. 1990/91:3

5 Naturvårds- och kulturmiljövårdshänsyn vid prövning av ansökningar om avverkningstillstånd

Mitt förslag: Den som ansöker om tillstånd till avverkning i fjällnä­ra skog skall i ansökan redovisa vad som skall göras för att naturvår­dens och kulturmiljövårdens intressen skall tillgodoses (hänsynsre­dovisning). En bestämmelse om detta tas in i skogsvårdslagen.

Skogsvårdsstyrelsen skall kunna föranstalta om att erforderliga naturvärdesinventeringar blir utförda innan tillståndsfrågan avgörs.

I skogsvårdslagen införs en bestämmelse om att tillstånd till av­verkning i fjällnära skog inte skall få meddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvår­den eller kulturmiljövården. När tillstånd ges skall skogsvårdsstyrel­sen besluta om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverknings-form och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Den som bryter mot ett villkor i till­ståndet skall kunna dömas till böter.

Om en avverkning inte kan tillåtas av hänsyn till naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen, eller om ett tillstånd förenas med sådana inskränkningar och krav att pågående markanvändning där­igenom avsevärt försvåras, skall markägaren vara berättigad till ersättning enligt ersättningsbestämmelserna i naturvårdslagen.

41

Skogsstyrelsens förslag: Skogsstyrelsen föreslår att bestämmelser om Prop. 1990/91:3 hänsynsredovisning och föranstaltande om naturvärdesinventering förs in i skogsvårdslagstiftningen. Skogsstyrelsens förslag skiljer sig från mitt främst genom att det inte föreskrivs någon generell skyldighet för den enskilde resp. skogsvårdsstyrelsen att redovisa hänsyn resp. besluta om naturvärdesinventering. Mitt förslag i övrigt saknar motsvarighet i skogs­styrelsens rapport. Skogsstyrelsen föreslår dock en ändring i 19§ skogs­vårdslagen som innebär att skogsvårdsstyrelsen i samband med tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog eller skyddsskog får besluta om åtgär­der för att tillgodose hänsynen till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Åtgärderna får enligt förslaget dock inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Remissinstanserna är övervägande positiva till skogsstyrelsens förslag. Lantbmkamas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund avstyrker dock förslaget om att en avverkningssökande skall kunna avkrävas en hänsyns­redovisning. Förbunden anser att de anpassningar till andra intressen som skogsbraket kan åläggas efter en ansökan om avverkningstillstånd måste förbli en myndighetsuppgift. Denna uppfattning har också Sågverkens råvaraförening. Naturvårdsverket anser att skogsvårdsstyrelsen regelmäs­sigt skall kräva en hänsynsredovisning. Verket anser också skogsstyrelsens förslag om möjlighet för skogsvårdsstyrelsen att besluta om hänsynsåtgär­der i samband med ett avverkningstillstånd bör skärpas så att det skall vara en skyldighet för skogsvårdssstyrelsen att meddela föreskrifter om sådana åtgärder.

När det gäller förslaget om naturvärdesinventering anser länsstyrelsen i Norrbottens län att inventeringen bör kopplas till naturvårdslagen och vara en uppgift för länsstyrelsen. Också Naturskyddsföreningen anser att inventeringen bör ske i länsstyrelsens regi. Lantbrakamas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund tillstyrker förslaget under fömtsättning att in-venteringama bekostas av staten.

Skälen för mitt förslag:

Hänsynsredovisning

Enligt 19 § skogsvårdslagen får avverkning inte ske i svårföryngrad skog eller skyddsskog utan skogsvårdsstyrelsens tillstånd. Som tidigare har framgått ligger de fjällnära skogama inom området för svårföryngrad skog i norra Sverige. Ansvaret för att hänsynen till naturvårdens och kultur­miljövårdens intressen blir uppmärksammade vid tillståndsprövningen ligger hos skogsvårdsstyrelsen.

1 föregående avsnitt har jag föreslagit att skogsägarna i sina skogsbraks­

planer eller förteckningar över lämpliga avverkningar också skall ange

vilken hänsyn som skall tas till bl. a. naturvårdens och kulturmiljövårdens

intressen. När en ansökan om avverkning görs bör också av ansökan

framgå de åtgärder som sökanden skall vidta av hänsyn till naturvård och

kulturmiljövård. Skogsvårdsstyrelsen kan därmed snabbt bilda sig en upp­

fattning om hur den aktuella avverkningen och den planerade hänsynen

42

förhåller sig till skogbraksplanen och eventuell fördjupad verksam- Prop. 1990/91:3 hetsplan. Överensstämmer redovisningen i ansökan med uppgifter i skogsbmksplanen eller annan verksamhetsplan, som är resultatet av ett samråd med olika intresseföreträdare, bör handläggningen av avverk­ningsärendet hos skogsvårdsstyrelsen kunna gå snabbt, bl. a. genom att remissförfarandet när det gäller berörda intresseföreträdare kan förenklas. Skogsstyrelsens förslag innebär att skogsvårdsstyrelsen från fall till fall skall kunna avgöra om den som begär tillstånd till avverkning behöver göra någon redovisning av planerad hänsyn till naturvården och kultur­miljövården. Enligt min mening bör man dock direkt i skogsvårdslagen föreskriva att avverkningssökanden skall ha denna skyldighet. Därigenom framhävs den enskilde skogsägarens roll i sektorsansvaret och delaktighet i utredningsarbetet på ett tydligare sätt än med skogsstyrelsens förslag. Vad jag nu har anfört innebär naturiigtvis inte att myndighetens normala utredningsansvar skall vältras över på skogsägaren. I kravet på redovisning av planerad hänsyn ingår inte att redovisa mer än vad som är rimligt och möjligt med hänsyn till den enskilde skogsägarens förhållanden, såväl ekonomiska som andra. Detta innebär att man normalt skall kunna ställa större krav på t. ex. ett skogsbolag än på en privatskogsbrakare.

Naturvärdesinventering

Det är givet att skogsvårdsstyrelsen i varje enskilt ärende inte alltid kan få ett fullständigt beslutsunderlag genom de åtgärder jag behandlat i avsnitt 4 och genom kravet på hänsynsredovisning från den som begär tillstånd till avverkning. Vid prövning av en ansökan om tillstånd till en slutavverk­ning i ett område där naturvärdena visar sig vara ofullständigt kända och kan antas vara höga bör därför skogsvårdsstyrelsen kunna besluta om att en naturvärdesinventering skall göras innan tillståndsfrågan avgörs. Som skogsstyrelsen anfört bör, om det behövs, en hel vegetationsperiod kunna tas i anspråk för inventeringen. Normalt skall alltså högst ett år tas i anspråk för en inventering. Enligt min mening bör man dock inte i författ­ning ange någon tidsrymd inom vilken inventeringen skall vara utförd (jämför skogsstyrelsens förslag till en ny 19b§ i skogsvårdsförordningen). Den tid som i varje enskilt fall behövs för att få fram ett tillfredsställande beslutsunderlag måste få tas i anspråk.

Jag anser alltså att det är skogsvårdsstyrelsen som skall se till att erfor­derliga naturvärdesinventeringar utförs. Detta stämmer överens med prin­cipen om sektorsansvaret som jag berört i de allmänna utgångspunkterna. Jag delar alltså inte länsstyrelsens i Norrbotten och Naturskyddsförening­ens uppfattning att inventeringarna skall ske i länsstyrelsens regi. Enligt min mening är det emellertid en självklarhet att skogsvårdsstyrelsen sam­råder med länsstyrelsen i frågan om och på vilket sätt en naturvärdesin­ventering skall genomföras. Detta innebär inte att skogsvårdsstyrelsen i varje enskilt fall skall behöva samråda med länsstyrelsen. Jag föratsätter att skogsvårdsstyrelsen och länsstyrelsen kommer överens i vilken ut­sträckning samråd skall ske.

Jag avser att senare återkomma till regeringen med förslag om komplet-

43

tering av skogsvårdsförordningen med bestämmelser om naturvärdesin-     Prop. 1990/91:3 ventering.

Inventeringsarbetet kräver att skogsvårdsstyrelsema i de berörda länen breddar sin egen kompetens. Detta kan ske genom utbildning av persona­len och genom att hänsyn tas till förändrat kompetenskrav vid nyanställ­ningar. Stora naturvetenskapliga kunskaper finns på många håll både regionalt hos länsstyrelsen och forskningsinstitutioner och lokalt inom t. ex. den idella naturvården. Denna kompetens bör givetvis utnyttjas av skogsvårdsstyrelsen i det inventeringsarbete som kräver särskilda kunska­per och lokalkännedom.

Inventeringarna bör enligt min mening bekostas av staten. Jag återkom­mer längre fram till frågan om behovet av medel i dessa avseenden.

Tillståndsprövningen

I 19§ andra stycket skogsvårdslagen föreskrivs att skogsvårdsstyrelsen i samband med att tillstånd ges till avverkning kan besluta om åtgärder för att begränsa eller motverka olägenhet och trygga återväxten. Skogsstyrel­sen har som jag nyss nämnt föreslagit att 19 § skogsvårdslagen utformas så att skogsvårdsstyrelsen får en befogenhet att föreskriva hänsyn till bl. a. naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid tillståndsgivningen. Förslaget motiveras av att hänsynen till de berörda intressena i de fjällnära skogama behöver förbättras och genomföras mer systematiskt. Som jag har anfört i de allmänna utgångspunkterna delar jag skogsstyrelsens upp­fattning. Med hänsyn till de unika värden som fjällskogama representerar är det dock enligt min mening motiverat att gå längre än vad skogsstyrel­sen gjort när det gäller att markera vikten av att hänsynen till naturvården och kulturmiljövården iakttas vid en prövning av en ansökan om avverk­ning i dessa skogar. Jag föreslår därför att det i skogsvårdslagen tas in en föreskrift som innebär att tillstånd till avverkning i fjällnära skog inte skall få meddelas om avverkningen är oförenlig med naturvårdens eller kultur­miljövårdens intressen.

Därmed finns det goda fömtsättningar att bevaka alla väsentliga natur­vårds- och kulturmiljövårdsintressen i ett planerat avverkningsområde. Bestämmelsen bör avse bl. a. områden som hyser hotade eller sällsynta växter och djurarter. Även naturtyper eller kulturmiljöer av särskilt värde kan avses. Det får bli en uppgift för skogsstyrelsen att i samråd med natur­vårdsverket och riksantikvarieämbetet lämna de allmänna råd som behövs för tillämpningen av bestämmelsen.

När ett tillstånd ges bör det åligga skogsvårdsstyrelsen att i tillståndsbe­slutet ange de villkor om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverk­ningsform och övriga åtgärder som skall vidtas av hänsyn till naturvården och kulturmiljövården. Den som bryter mot ett sådant villkor bör kunna ådömas en bötespåföljd på samma sätt som nu kan ske om någon bryter mot ett villkor om avverkning som beslutats med stöd av 19 § andra stycket skogsvårdslagen.

Skogsstyrelsen har i sin rapport lämnat ett förslag till förtydligande av

skogsvårdslagstiftningen när det gäller möjligheten att föreskriva vissa

44

åtgärder i fjällnära skog. Skogsstyrelsen föreslår sålunda att det i skogs- Prop. 1990/91:3 vårdsförordningen tas in en bestämmelse om att skogsvårdsstyrelsen i Qällnära skog skall få föreskriva fjällskogsblädning i granskog och be­ståndsföryngring i tallskog, om därigenom en tillfredställande föryngring kan erhållas och motstående intressen samtidigt tillgodoses på ett påtagligt bättre sätt än annars.

De förslag till nya bestämmelser som jag nyss förordat möjliggör, när de motstående intressena är naturvård och kulturmiljövård, sådana föreskrif­ter som skogsstyrelsen åsyftar med sitt förslag.

Skogsvårdsstyrelsen skall alltså kunna avslå en ansökan om tillstånd till avverkning, inte bara när återväxten inte kan tryggas, utan också om styrelsen finner att avverkningen inte går att förena med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården. Bestäm­melsen skall ses som ett komplement till naturvårdslagens regler om natur­reservat och naturvårdsområde samt till föreskrifterna i 20 § andra stycket naturvårdslagen om befogenhet för länsstyrelsen att meddela föreläggan­den i syfte att begränsa eller motverka skador på naturmiljön av arbetsfö­retag. Jag vill här framhålla att det fortfarande finns områden kvar som bör skyddas genom reservat. Om det t. ex. blir fråga om att skydda större sammanhängande områden som är betydelsefulla för naturvården bör naturreservatsinstitutet i stället tillämpas. Är det frågan om ett tillgodo­seende av utpräglat lokala friluftsintressen bör även i det fallet naturre­servatsinstitutet komma till användning och då genom kommunens för­sorg. Det ligger i sakens natur att en skogsvårdsstyrelse som överväger att vägra en avverkning av naturvårds- eller kulturmiljövårdsskäl samråder med länsstyrelsen så att det blir klarlagt om det ena eller andra institutet bör användas.

Genom de samrådsförfaranden vid naturvärdesinventeringar och vid tillståndsprövningen, som jag nu har förordat, är det väl sörjt för att den regionala statliga naturvårdens och kulturmiljövårdens företrädare får tillfälle att ge sin syn på tillgodoseendet av naturvårds- och kulturmiljö­vårdsintressena i aktuella ärenden hos skogsvårdsstyrelsen. Det är emeller­tid viktigt att tillämpningen av det nya prövningsförfarandet följs nog­grant. Om det skulle visa sig att det brister i naturvårds- och kultur-miljövårdshänsynen vid reglernas praktiska tillämpning får frågan om prövningsförfarandets utformning tas upp till förnyat övervägande.

Ersättningförförsvårad markanvändning

Enligt de riktlinjer om ersättning vid markreglerande föreskrifter som antogs av riksdagen i samband med den fysiska riksplaneringen år 1972 och som kommit till uttryck i bl. a. naturvårdslagen genom bestämmelser om rätt till ersättning vid beslut om bildande av naturreservat är markäga­ren och vissa andra rättsinnehavare berättigade till ersättning om beslutet innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Den i det föregående förordade bestämmelsen att tillstånd till avverk­

ning inte får meddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är

av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården kan, liksom

45

möjligheten att besluta om villkor, komma att medföra att pågående Prop. 1990/91:3 markanvändning avsevärt försvåras på berörd fastighet. Den nya bestäm­melsen innebär att naturvårds- och kulturmiljövårdsintressena blir jäm­ställda med skogsbrakets intressen vid en prövning enligt skogsvårdslagen av en ansökan om avverkning i fjällnära skog. Detta är en principiell nyhet i skogsvårdslagen. Som jag tidigare har anfört innebär nuvarande regler att naturvårdslagens bestämmelser om naturreservat får utnyttjas när det anses erforderligt att överskrida gränsen "avsevärt försvårande av pågåen­de markanvändning". Skogsvårdslagen innehåller som en följd härav inte några ersättningsbestämmelser.

Den nya tillståndsprövningen enligt skogsvårdslagen tjänar delvis sam­ma syften som naturvårdslagens bestämmelser om bildande av naturre­servat. På gmnd härav och då ersättningsfallen är begränsade till fjällnära skog och dessutom kan bedömas bli få till antalet anser jag inte att man bör tynga skogsvårdslagen med bestämmelser om ersättning. I stället bör na­turvårdslagens nuvarande bestämmelser som gäller ersättning vid bildan­de av naturreservat kunna utnyttjas. En hänvisning i detta avseende till naturvårdslagen bör därför tas in i skogsvårdslagen. Jag vill dock framhålla att naturvårdslagens bestämmelser om ersättning vid bildande av naturre­servat täcker ett betydligt större antal ersättningsgrandande omständighe­ter än de nu aktuella ingreppen i rätten att avverka fjällnära skog. Därför kan det givetvis bli aktuellt att välja en annan lagteknisk lösning om en ändring av naturvårdslagens ersättningsbestämmelser aktualiseras. Frågan om ersättningsreglernas placering och utformning bör också beaktas i den översyn av skogsvårdslagen som är aviserad. Jag återkommer i specialmo­tiveringen till innehållet i naturvårdslagens ersättningsregler.

När det gäller tillämpningen av begreppet pågående markanvändning för skogsbraket har ibland framförts den uppfattningen att det är ologiskt att kalla en verksamhet som planeras att genomföras i ett område där den inte tidigare har förekommit för pågående markanvändning. Med ett sådant synsätt skulle en kalavverkning i områden där en sådan skogsbraks-åtgärd inte tidigare skett inte vara att betrakta som ett led i en pågående markanvändning. Om denna inställning godtas skulle alltså en kalavverk­ning kunna stoppas utan att markägaren får ersättning för den skada han därigenom lider.

Frågan huruvida kalavverkning av skogsmark utgör ett led i pågående markanvändning har tidigare varit aktuell i lagstiftningssammanhang, bl. a. år 1974 i samband med ändringar i naturvårdslagen (se prop. 1974:166). Riksdagen har därvid konstaterat att trakthyggesbrak, som bl. a. innebär att avverkningen koncentreras till en yta av viss storlek, måste betraktas som en normal driftsmetod i skogsbraket. Metoden får naturiigtvis bara användas inom område där en godtagbar återväxt kan förväntas. Om skogsvårdsstyrelsen vid en prövning enligt 19 § skogsvårds­lagen av en ansökan om tillstånd till avverkning finner att man efter en avverkning inte kan påräkna en tillfredsställande återväxt, får alltså skogsvårdsstyrelsen inte medge tillstånd till avverkningen. Någon ersätt­ning lämnas i ett sådant fall inte till markägaren eftersom en avverkning av

46

detta slag snarast skulle vara att jämställa med en exploatering än utgöra    Prop. 1990/91:3 ett led i pågående markanvändning.

Enligt skogsstyrelsen är det möjligt att bedriva ett uthålligt skogsbrak inom delar av det Qällnära skogsområdet. Tillfredsställande föryngringar kan enligt styrelsen uppnås genom framför allt plantering men även andra föryngringsmetoder kan i vissa fall ge tillfredställande resultat. Mot den bakgranden saknas det enligt min mening fog för att generellt hävda att slutavverkning genom kalhuggning inte skulle vara en rationell skogs-braksmetod i de delar av det fjällnära skogsområdet där en godtagbar återväxt kan fås efter avverkningen.

Den aktuella ersättningsregeln i naturvårdslagen (26 §) fick sin nuvaran­de utformning år 1987 som en följd av den nya plan- och bygglagen. Regeln innebär att rätt till ersättning föreligger om en reservatsföreskrift medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom den del av fastigheten som berörs av föreskriften. Utformningen har sin grand i ett av riksdagen godkänt betänkande av bostadsutskottet. Utskottet gjorde föl­jande uttalande om regelns tillämpning. En fastighetsägare skall endast behöva tolerera ett intrång som är bagatellartat för honom. Intrånget skall sättas i relation till den behandlingsenhet, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd, som avses bli behandlade med samma åtgärd samtidigt. En toleransgräns på 10% inom berörd del av fastigheten är den högsta som i något fall skall behöva tålas om den berörda delen representerar ett i pengar litet belopp. Om den berörda delen representerar ett högt värde, är det en i relativa tal väsentligt mindre värdenedsättning som fastighetsäga­ren behöver tåla. Ett för ägaren i absoluta tal stort belopp kan aldrig vara bagatellartat. Det relativa betraktelsesättet innebär att ersättningströskeln uttryckt i absoluta belopp ligger högre för ett stort skogsbolag än för en liten skogsägare. Storskogsbraket har vanligen större bestånd och avverk­ningsenheter än privatskogsbraket. Vad som ter sig som bagatellartat för ett skogsbolag är ofta ett stort intrång för en privat skogsägare (BoU 1986/87: Is. 150).

För egen del vill jag i fråga om ersättning då en avverkning vägras eller

begränsas i fjällnära skog anföra följande. De fjällnära skogama innehåller

unika möjligheter för barrskogens flora och fauna att utvecklas naturiigt.

Risken för att dessa naturvärden föröds vid ett alltför intensivt bedrivet

skogsbmk är mycket stor. Det kan därför ligga nära till hands att anse att

den som vill bedriva skogsbmk i dessa trakter också borde få tåla mera av

intrång utan att få ersättning än vad som skulle vara fallet i områden där

visserligen naturvärdena är skyddsvärda men inte i lika hög grad som i det

fjällnära skogsområdet. En skogsägare som vill avverka i fjällnära skog

skulle så att säga få betala en högre självrisk för sitt skogsbrak än skogsäga­

re på andra håll. Det är emellertid svårt att överblicka vad en sådan regel

skulle få för konsekvenser, inte bara för ägare av Qällnära skog utan även

för andra markägare. Den bedömningen gör jag mot bakgrand av att

begreppet "avsevärt försvårande av pågående markanvändning" är ge­

mensamt för flera lagar när det gäller att bestämma ersättningsgränsen vid

markreglerande åtgärder. En särregel kan fömtsättas leda till krav på

särskilda regleringar också för andra områden. Jag kan bl. a. mot den

47

bakgranden inte förorda att Qällskogaraa bryts loss ur den enhetlighet mellan olika lagar som nu finns när det gäller att bestämma ersättning för intrång i pågående markanvändning.

Vad jag nu har behandlat gäller frågan om möjlighetema att generellt höja tröskeln för den gräns där rätten till ersättning inträder. Jag övergår nu till frågan om hur mycket av hänsyn till naturvård och kulturmiljövård som enligt gällande regler ryms inom det ersättningsfria utrymmet. Som framgår av vad jag tidigare har anfört har den hittillsvarande tillämpning­en av skogsvårdslagens hänsynsregler präglats av en viss försiktighet. En uppfattning som inte sällan framförs är att det ryms mera av hänsyn till naturvård och kulturmiljövård inom det ersättningsfria utrymmet än vad som återspeglas i skogsvårdsmyndighetemas rekommendationer och be­slut. Jag delar den uppfattningen. De förslag till nya hänsynsregler som jag nu lägger fram kommer emellertid enligt min mening att leda till en ändring av detta förhållande.

Naturvårdslagens ersättningsregler innehåller en bestämmelse om s. k. ackumulerad skada. Bestämmelsen innebär att man, vid en bedömning av frågan om rätt till ersättning finns vid ett beslut om naturreservat, skall beakta den samlade effekten av olika intrång som skett på berörd del av fastigheten under en tioårsperiod. I bestämmelsen räknas upp vilka in­trångsbeslut som skall beaktas. Bestämmelsen bör omfatta även sådana beslut som kan bli en följd av den utvidgade prövningsbefogenhet för skogsvårdsstyrelsen som jag har förordat i det föregående. Regler om ackumulerad skada finns också i vattenlagen och PBL. Även dessa bör kompletteras.

Prop. 1990/91:3

6 Inventering av svårföryngrad skog

Mitt förslag: Skogsvårdsstyrelsema skall inom området för svårför­yngrad skog i norra Sverige inventera och redovisa områden där avverkning inte kan företas på grand av återväxtsvårigheter eller där skogen behövs som skydd mot att fjällgränsen flyttas ned.

Skogsstyrelsens förslag: Överensstämmer med mitt.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Det fram­hålls dock från flera håll att de avgränsningar som görs måste kunna prövas på nytt i det enskilda fallet eller då ny kunskap så motiverar. Svenska naturskyddsföreningen anser att förslaget är jämförbart med för­eningens s. k. klimatiska hasardgräns under fömtsättning att hänsyn tas till aktuella klimatförhållanden med nöjaktig säkerhetsmarginal.

Skälen för mitt förslag: Inom det svårföryngrade området i norra Sverige finns betydande arealer produktiv skogsmark där skogen i dag inte får avverkas därför att den behövs som skydd mot att fjällgränsen flyttas ned eller i övrigt föryngring inte kan åstadkommas inom rimlig tid på gmnd av ett ogynnsamt läge. En avgränsning av dessa områden kan ske på olika

48

sätt. Ett sätt är att såsom naturvårdsverket föreslagit, införa generellt Prop. 1990/91:3 avverkningsförbud i en höjdzon 100 200 meter nedanför barrskogsgrän­sen. En annan väg är att som Naturskyddsföreningen föreslagit betrakta en höjdzon om 200 m nedanför trädgränsen såsom alltför riskfylld för att skogsbruk skall få bedrivas. Ett tredje sätt är att efter en inventering i fält med högre precision redovisa områdena i fråga på kartan.

Min bedömning är, som jag tidigare anfört, att det finns goda möjlighe­ter att bedriva ett uthålligt skogsbrak inom delar av det fjällnära området. Betydande arealer produktiv skogsmark utanför de reservat som hittills har avsatts, av skogsstyrelsen uppskattade till minst 250000ha, kan dock bedömas vara så belägna bl. a. i förhållande till fjällgränsen och ha sådana ståndortsegenskaper att de inte kommer i fråga för slutavverkning. För att göra skyddet av dessa skogsområden tydligt innan en avverkning aktuali­seras genom en ansökan föreslår jag att de inventeras och redovisas på . kartor. Detta bör ligga i markägamas såväl som naturvårdens och rennä­ringens intresse.

Den stora variationen längs fjällkedjan beträffande exempelvis klimat, berggmnd, topografi, jordart och markfuktighet innebär att en linjär av­gränsning skulle innebära en schablonisering i fråga om föratsättningaraa för föryngring. Ovanför en sådan gräns kan det finnas områden som inte bedöms vara speciellt svårföryngrade samtidigt som det nedanför gränsen kan råda motsatt förhållande. Ett förbud mot avverkning i en höjdzon 100 200 m nedanför trädgränsen såsom naturvårdsverket har önskat eller 200 m som Naturskyddsföreningen har föreslagit skulle innebära att stora områden på mycket långa avstånd från fjällområdet undantas från skogs­brak. Skogsstyrelsen har uppskattat att det rör sig om mellan 200000 och 1 milj, ha produktiv skogsmark. Det skärgårdsliknande utseende som de fjällnära skogsområdena delvis har försvårar en utläggning av skyddszoner med utgångspunkt i kalfjällets utsträckning. De olägenheter som sådana avgränsningsmetoder innebär för skogsbraket undviks om man gör av­gränsningen efter en fältinventering. Jag anser därför att det alternativet bör väljas.

Inventeringen bör ske så snart det är möjligt inom ramen för tillgängliga resurser. Den bör också utföras i ett sammanhang inom hela det svårför­yngrade området.

Skogsbmkets metoder, avverknings- och föryngringsformer m.m. ut­vecklas fortlöpande. Men de nya metodema måste prövas i praktisk skala innan de kan tas i brak. Den inventering som jag nu har förordat måste utgå från i dag beprövade metoder vid bedömningen av föryngringsmöjlig­heteraa. Någon spekulation i framtida metodutveckling får inte komma i fråga.

Mitt förslag innebär inte någon ändrad rättsställning för skogsägaren. Det handlar om en inventering och redovisning av skogsvårdsstyrelsens uppfattning om föryngringsmöjligheteraa. öm skogsägaren ifrågasätter bedömningen kan han enligt 19§ skogsvårdslagen ansöka om tillstånd till slutavverkning. Om han därvid är missnöjd med ett beslut av skogsvårds­styrelsen finns möjligheten att få ett sådant beslut prövat i högre instans.

49

4   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

7 Hänsynen till rennäringen

Prop. 1990/91:3

Mitt förslag: I skogsvårdslagen tas in en bestämmelse om den hän­syn som skall tas till rennäringen vid skötsel av skog. Skogsvårdssty­relsen skall med stöd av bestämmelsen kunna meddela föreläggan­den om vilka hänsyn som skall tas.

Inom renskötselområdets åretrantmarker skall berörd sameby be­redas tillfälle till samråd innan en avverkning av skog sker. Denna skyldighet skrivs in i skogsvårdslagen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får befogenhet att meddela närmare föreskrifter om samrådsskyldighetens omfattning.

Den som ansöker om tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog eller skyddsskog skall i ansökan redovisa vad han avser att göra för att tillgodose rennäringens intressen. Tillstånd skall inte få medde­las om avverkningen skulle rabba föratsättningaraa för fortsatt renskötsel. När avverkningstillstånd ges skall skogsvårdsstyrelsen besluta om vilken hänsyn som skall tas till rennäringens intressen. Villkoren skall inte få avse annat än vad som uppenbart behövs med hänsyn till renskötselrätten. Bestämmelser härom tas in i skogs­vårdslagen.

Skogsvårdslagens ansvarsregler utvidgas till att omfatta brott mot de nya bestämmelsema eller villkor som har meddelats med stöd av dem.

Skogsstyrelsens förslag: Skogsstyrelsen föreslår en ändring i 19§ andra stycket skogsvårdslagen som innebär att skogsvårdsstyrelsen i samband med tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog eller skyddsskog får besluta om åtgärder för att tillgodose hänsynen bl. a. till rennäringens intressen. En åtgärd får dock enligt förslaget inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Skogsvårdsstyrelsen skall också kunna kräva att den som ansöker om tillstånd att avverka i fjällnära skog skall redovisa vilken hänsyn han ämnar ta beträffande rennäringens intressen.

Skogsstyrelsen föreslår vidare att det i skogsvårdsförordningen förs in en

bestämmelse som i princip innebär en samrådsskyldighet. Bestämmelsen

är utformad så att till en ansökan om avverkning inom renskötselns

åretmntmarker skall fogas bevis om att berörd sameby har beretts tillfälle

till samråd beträffande såväl avverkningen som efterföljande skogsvårds-

åtgärder. Om sådant bevis inte bifogas en ansökan skall enligt förslaget

ansökan få avvisas. Skogsstyrelsen skall kunna meddela föreskrifter om

undantag från samrådsskyldigheten i vissa fall.

;

Remissyttrandena över skogsstyrelsens förslag: Skogsstyrelsens förslag har i huvudsak lämnats utan erinran av remissinstansema. Lantbrakamas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund har dock avstyrkt förslaget om hänsynsredovisning på samma grand som i fråga om redovisning av na­turvårds- och kulturmiljövårdshänsyn (se avsnitt 5).

Samerättsutredningens förslag: Den som äger eller brakar mark inom

50

renskötselområdet skall inte få vidta mer omfattande skogsbraksåtgärder    Prop. 1990/91:3 utan att påkalla samråd med berörd sameby. På åretrantmarkeraa föreslås samrådsplikten däratöver omfatta avverkningar som rör för renskötseln särskilt känsliga områden. Om överenskommelse inte träffas vid samrådet skall åtgärden få vidtas

på vinterbetesmarkerna om en månad förflutit från det samråd påkalla­des,

på åretruntmarkerna om en månad förflutit från det samråd påkallades och skogsägaren därefter hos skogsvårdsstyrelsen sökt och fått tillstånd till åtgärden.

Tillstånd skall enligt förslaget ges såvida åtgärden inte medför bortfall av renbete som inte kan ersättas genom att altemativa betesområden utnytt­jas eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renar. Tillstånd fär inte ges utan att det av utredningen föreslagna sametinget har beretts tillfälle att avge yttrande.

Skyldigheten att samråda och söka tillstånd hos skogsvårdsstyrelsen skall gälla om inte annat har överenskommits med samebyn.

Bestämmelsema om samråd föreslås bli intagna i rennäringslagen me­dan föreskrifterna om tillståndsprövningen huvudsakligen enligt förslaget tas in i skogsvårdslagen.

Remissyttrandena över samerättsutredningens förslag: Remissutfallet av samerättsutredningens förslag är blandat. Företrädare för skogsnäringen avstyrker genomgående förslaget om samråd på vinterbetesmarkema och om tillståndsplikt. Kritiken går i huvudsak ut på att samerättsutredningen i sin beskrivning av skogsbraket inom renskötselområdet inte beaktat de för rennäringen stora positiva förändringar i skogsbraket som skett under de senaste åren. Bland dem som avstyrker finns också länsstyrelseraa i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. De samiska organisationer­na anser å sin sida att tillståndsplikten även bör omfatta skogsbraksåtgär­der på vinterbetesmarkema. Denna ståndpunkt delas av bl. a. kammarkol­legiet och lantbraksstyrelsen. Några av de remissinstanser som tillstyrker tillståndsprövning anser att prövningen bör läggas på en mer opartisk myndighet än skogsvårdsstyrelsen. Skogsstyrelsen har i sitt remissyttrande ingen erinran mot den föreslagna samrådsplikten såvitt avser åretrantmar­kema men avstyrker när det gäller vinterbetesmarkema. Avstyrkandet grandas på att det enligt styrelsen inte är helt klart vad som är vinterbetes­marker. I stället för det föreslagna prövningsförfarandet förordar skogssty­relsen att samråden byggs ut med en möjlighet för parterna att engagera skogsvårdsstyrelsen som medlare. Om partema inte kan komma överens bör enligt skogsstyrelsens remissyttrande parterna vara oförhindrade att föra saken inför domstol eller skiljenämnd.

Skälen för mitt förslag:

Ny hänsynsregel i skogsvårdslagen

Enligt 1 § skogsvårdslagen skall vid skötseln av skog hänsyn tas till na­

turvårdens och andra allmänna intressen. Med annat allihänt intresse

51

avses bl. a. rennäringen. För naturvårdens del finns utöver 1 § en särskild Prop. 1990/91:3 hänsynsbestämmelse i 21 §. Denna bestämmelse innebär ett bemyndigan­de för regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid skötseln av skog. Av paragrafen framgår att föreskrifterna kan avse bl. a. hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars sträckning. Bemyndigandet innebär dock inte befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Någon motsvarande be­stämmelse finns inte för rennäringens vidkommande. Utfärdande av före­skrifter av hänsyn till rennäringen får alltså stödjas enbart på 1 § skogs­vårdslagen.

Som jag har anfört i de allmänna utgångspunkterna delar jag skogsstyrel­sens uppfattning att regleringen av hänsynen till de allmänna intressena i skogsvårdslagen bör bli mer systematiskt genomförd. Detta innebär enligt min mening att hänsynen till rennäringen bör markeras på ett tydligare sätt i skogsvårdslagen än vad som för närvarande är fallet.

Skogsstyrelsen har efter samråd med lantbraksstyrelsen utfärdat allmän­na råd beträffande skogsbrakets hänsynstagande till rennäringen. Råden, som finns intagna i skogsstyrelsens författningssamling (SKSFS 1982:2), gäller inom de områden där renskötseln enligt 3§ rennäringslagen (1971:437) får bedrivas. Av råden framgår bl. a. följande. För att samman­hängande betesområden årligen skall finnas tillgängliga för varje sameby, måste koncentration av slutavverkningsytor undvikas. Flyttleder och rast-beten som används regelbundet och av hävd måste ägnas särskild upp­märksamhet. När renhjorden vandrar underlättas sammanhållning och framkomlighet om förflyttningen kan ske i anslutning till viss trädvegeta­tion. När en slutavverkning berör en sådan flyttled, skall därför vid av­verkningsplaneringen eftersträvas att hygget inte utsträcks över flyttleden. Om föratsättningarna inte medger detta, bör i stället t. ex. i kanten av ett myrstråk lämnas trädvegetation av tillräcklig bredd. De allmänna råden innehåller också uttalanden om beståndsanläggning, beståndsvård och skogsbilvägar. När det gäller skogsbilvägar bör dessa enligt råden planeras så att sönderstyckning av betesområden och svårigheter att hålla en samlad betning undviks.

1 de allmänna råden uttalas att de hänsynsåtgärder som exemplifieras i råden normalt kan förenas med ett rationellt skogsbruk.

Mot den bakgrund jag nu har angett föreslogs i lagrådsremissen en hänsynsregel till förmån för rennäringen utformad efter mönster av be­stämmelsen i 21 § om hänsyn till naturvården. Förslaget innebar att rege­ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före­skrifter om den hänsyn som skall tas till rennäringens intressen vid skötsel av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning, beståndsanlägg­ning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars sträckning. Be­myndigandet skulle inte medföra befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Enligt lagrådet är den föreslagna regeln inte förenlig med regeringsfor­

mens regler om normgivningen. En föreskrift om vilken hänsyn som skall

52

tas till rennäringens intressen vid skötseln av skog är enligt lagrådet till sin Prop. 1990/91:3 karaktär privaträttslig, dvs. den berör väsentligen enbart förhållandet mel­lan den som driver rennäringsverksamheten och den som äger eller arren­derar skogsmarken. En sådan föreskrift hör till lagområdet enligt 8 kap. 2 § regeringsformen. Det kan alltså inte överlåtas till regeringen eller någon myndighet att meddela den. Att hänsyn till rennäringen också kan ha inslag av allmänintresse kan enligt lagrådet inte ändra detta förhållande; exemplifieringen av vad föreskrifterna avsetts innehålla bestämmelser om hyggens storlek och utläggning, skogsbilvägars sträckning m.m. illustrerar att det är fråga om ingrepp i en privatekonomisk sfär till förmån för en annan.

Med hänsyn till vad lagrådet har anfört avstår jag från att lägga fram det förslag som togs upp i lagrådsremissen. Jag vill emellertid anmärka att jag inte i alla avseenden kan ansluta mig till lagrådets synpunkter när det gäller karaktären av de aktuella hänsynsföreskrifterna. Det är självfallet riktigt att tillämpningen av sådana föreskrifter är av betydelse för rennä-ringsidkarna i den berörda samebyn. Föreskrifterna har emellertid enligt min mening också till syfte att bevara de gmndläggande fömtsättningama för en fortsatt rennäring inom renskötselområdet. Det är följaktligen fråga om ett skydd av samma slag som det skydd rennäringen tillförsäkrats genom bl. a. naturresurslagen. I den lagen skyddas som ett riksintresse områden som har avgörande betydelse för möjligheten att varaktigt bedri­va renskötsel i en viss sameby.

Lagrådet har pekat på möjligheten att i stället för den i remissen före­slagna bestämmelsen direkt i lagen närmare beskriva vilka hänsyn som skall tas. Till en sådan lagbestämmelse skulle regeringen eller skogsstyrel­sen kunna meddela kompletterande och förtydligande föreskrifter som verkställighetsföreskrifter. Enligt lagrådet synes det emellertid knappast möjligt att i lagen precisera vilka hänsyn som vid avverkningen skall tas till rennäringen. Lagrådet hänvisar i stället till att de nuvarande allmänna råden i inte obetydlig mån synes tjäna det syfte som har avsetts med det remitterade förslaget.

Enligt min mening är det emellertid i hög grad önskvärt att på ett starkare sätt markera hänsynen till rennäringen än vad som sker genom de allmänna råden. Jag är av den uppfattningen att det bör vara möjligt att direkt i lagen reglera denna hänsyn. Hänsynskraven måste emellertid begränsas så att de kan förenas med ett rationellt skogsbmk. I det remitte­rade förslaget skedde den begränsningen genom förbudet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Den begränsningen bör nu i stället uttryckas så att den anpass­ning av skogsbmket bör ske som uppenbart påkallas med hänsyn till rennäringen. Som jag strax återkommer till motsvarar en sådan begräns­ning vad lagrådet föreslagit i fråga om villkor till förmån för rennäringen i beslut om tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog.

Jag föreslår följaktligen att det i skogsvårdslagen föreskrivs att vid

skötseln av skog skall i fråga om hyggens storlek och utläggning, bestånds­

anläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars sträck­

ning, den anpassning ske som uppenbart påkallas med hänsyn till rennä-

53

ringen. Av bestämmelsen bör framgå att det vid olika åtgärder i skogsbra- Prop. 1990/91:3 ket bör eftersträvas att berörd sameby har årlig tillgång till sammanhäng­ande betesområden och till den vegetation som behövs inom områden för samling, flyttning och rastning av renaraa. Med den utformning bestäm­melsen föreslås få är det knappast nödvändigt med några verkställighetsfö­reskrifter.

Hänsynsbestämmelsen bör avse hela renskötselområdet. På samma sätt som gäller i fråga om naturvården bör böter kunna ådömas den som låter bli att följa förelägganden som meddelas för att den nya hänsynsregeln skall efterlevas. Jag föratsätter att skogsstyrelsen kommer att meddela allmänna råd till ledning för tillämpningen.

Renskötselområdet består dels av marker där renskötsel får bedrivas hela året (åretrantmarkema), dels av områden där renskötsel får bedrivas bara under vinterhalvåret (vinterbetesmarker eller sedvanemarker). I vissa delar av landet råder det oenighet mellan markägare och samer om vinter­betesmarkemas omfattning. Frågan om gränsdragningen är en civilrättslig fråga. Sådana frågor kan med rättsligt bindande verkan bara avgöras av allmän domstol. Detta hindrar emellertid inte att skogsvårdsstyrelsen som en s. k. preliminärfråga i ett beslut om föreläggande kan ta ställning i gränsdragningsfrågan. Om gränsdragningen senare blir aktuell hos dom­stol i t. ex. ett mål om utdömande av vite eller i ett mål om ansvar för brott mot föreläggandet är skogsvårdsstyrelsens ställningstagande i frågan inte bindande för domstolen. När det gäller skogsvårdsstyrelsens handläggning får styrelsen från fall till fall utifrån de allmänna reglema i förvaltningsla­gen avgöra vilken utredning som behövs för att styrelsen skall kunna ta ställning i den preliminära frågan om gränsdragningen.

Samrådsskyldighet

1 syfte att verka för att konflikter mellan skogsbraket och rennäringen skulle lösas i samförstånd tillsatte lantbraksstyrelsen år 1971 en samråds-gmpp skogsbrakrennäring. Huvudmannaskapet för samrådsgrappen togs år 1983 över av skogsstyrelsen. I grappen ingår representanter för skogsstyrelsen, lantbraksstyrelsen. Svenska samemas riksförbund, domän­verket, bolagsskogsbmket, allmänningsskogsbmket, Svenska skogsarbeta­reförbundet och Skogsägarnas riksförbund.

Samrådsgrappen skogsbrak rennäring har numera funktionen av cen­tral rådgivande och initierande instans för ett antal lokala samrådsgrap-per.

Uppbyggnaden av den lokala samrådsorganisationen har som gmnd en

modell som prövats inom Jokkmokks kommun. Den s. k. Jokkmokksmo­

dellen innebär i korthet att berörda storskogsbrakare i slutet av varje

kalenderår redovisar planerade skogsbmksåtgärder för kommande säsong

och för en femårig planeringsperiod. Skogsvårdsstyrelsema i de tre ren­

skötsellänen sammanställer uppgiftema och tillställer dem berörda same­

byar. Samebyarna får därigenom möjlighet att studera och överblicka

skogsföretagens planer. På gmnd härav sker sedan samråd mellan flertalet

skogsägare och samebyarna. Lokala samrådsmöten brakar hållas en gång

54

om året eller oftare vid behov. Denna samrådsmodell håller nu på att    Prop. 1990/91:3 utvecklas av samrådsgrappen skogsbrak rennäring bl. a. med hjälp av digitaliserat kartmaterial.

I skogsstyrelsens allmänna råd (SKSFS 1982:2) som nämnts ovan beto­nas nödvändigheten av fasta, åriiga samråd mellan samebyama och stor­skogsbraket om planerade åtgärder. Enligt råden bör samrådet i första hand avse slutavverkningar för en planeringsperiod om tre eller fem år, varvid hela kedjan av efterföljande skogsvårdsåtgärder skall redovisas. Behovet av tidiga samrådskontakter poängteras för att undvika onormal slutavverkningskoncentration inom en sameby och för att skydda områ­den där det finns hänglav.

Det nu beskrivna samrådsförfarandet omfattar enbart storskogsbraket. Jordbraksutskottet uttalade i januari 1985 i sitt betänkande om bevarande av fjällnära skogar (JoU 1984/85:20) att det är naturligt att samrådsförfa­randet utvecklas till att omfatta alla skogsägare och inte enbart storskogs-braket samt i princip görs obligatoriskt inom renskötselns åretrantmarker. Till följd härav innehåller skogsstyrelsens föreskrifter angående tillämp­ningen av 19§ skogsvårdslagen om tillståndplikt vid avverkning i svårför­yngrad skog numera ett krav på samråd inte bara vid storskogsbmkets avverkningar. Föreskriftema innebär följande.

Till en ansökan om tillstånd till slutavverkning inom åretrantmarkema skall sökanden foga bevis om att berörd sameby beretts tillfälle till samråd. Samrådet skall omfatta slutavverkning med efterföljande skogsvårdsåtgär­der samt byggande av skogsbilväg. En tillståndsansökan enligt 19§ skogsvårdslagen får avvisas av skogsvårdsstyrelsen om samebyn inte be­retts tillfälle till samråd. Bevis om samråd krävs dock inte om avverkning­en avser en brakningsenhet som är mindre än 500 ha och hygget är mindre än 20 ha produktiv skogsmark. Undantaget gäller inte såvida slutavverk­ningen berör hänglavbärande skog, nattbetesplats, rastställe, arbetshage, flyttled eller om hygget ansluter till kalmark eller plantskog som samman­lagt med den planerade avverkningstrakten överstiger 20 ha inom brak-ningsenheten. För större brakningsenheter kan parterna komma överens om lättnader i samrådet.

Samrådsgrappen skogsbmk rennäring har gjort en utvärdering av de frivilliga samråden under åren 1984 och 1985 (Meddelande från skogssty­relsen Nr 3, 1987).

Av utvärderingen framgår bl. a. följande. Samråd förekommer inom större delen av renskötselområdet. Samråden är vanligare i Västerbottens och Norrbottens län än i Jämtlands län. I regel omfattar samråden skogs­bmksåtgärder som planeras för det närmaste året men det blir allt vanli­gare med samråd för en tidshorisont av några år. I allmänhet leder samrå­den till överenskommelser, i vissa fall efter jämkningar från båda håll. Vissa samebyar anser att samråden har karaktär av ensidig information från skogsbmket och att viljan till överenskommelse saknas. Samråden tycks ha större betydelse för rennäringen än för skogsbraket. Skogsvårds­styrelsen är representerad vid ca 50% av samrådsmötena i Norrbottens län, vid 35% i Västerbottens län och mer sällan i övriga län.

Skogsstyrelsens bedömning av samråden efter år 1985 är att de ökat i

55

omfattning och att samråd numera även förekommer regelbundet i Jämt-     Prop. 1990/91:3 lands län. Kvarstående konflikter mellan rennäringen och skogsbraket efter samråden förekommer enligt skogsstyrelsen i begränsad omfattning.

Enligt samerättsutredningen bör det om de frivilliga samråden kunna sägas att de huvudsakligen har fungerat tämligen väl. Utredningen konsta­terar emellertid också att rennäringen inte kan acceptera den omständighe­ten att det beror på skogsägarens gottfinnande om samråd skall komma till stånd eller inte. Utredningen delar uppfattningen att det måste finnas garantier för att samråd verkligen kommer till stånd när det rör sig om mer omfattande eller för rennäringen särskilt ingripande skogsbraksåtgärder. För dessa fall bör enligt samerättsutredningen samrådsförfarandet lagstad­gas.

Skogsstyrelsens rapport och samerättsutredningen ger alltså stöd för att det etablerade samrådsförfarandet är ett bra sätt att få till stånd lösningar på konflikter mellan skogsbmk och rennäring. En svårighet i samrådsförfa­randet har dock varit bristen på underlagsmaterial när det gäller att bedö­ma rennäringens markanvändning. Situationen har dock blivit bättre un­der senare år och kommer ytterligare att väsentligt förbättras. 1 den pågå­ende markanvändningsplaneringen inom ramen för plan- och bygglagen och i den särskilda markanvändningsinventeringen i de fjällnära skogsom­rådena ingår nämligen en kartläggning av de markområden som är av särskild betydelse för renskötseln. I detta sammanhang skall också fram­hållas de hänglavs- och urskogsinventeringar som lantbmksnämnder och skogsvårdsstyrelser har utfört. En renbetesinventering som är baserad på kartor som tas fram bl. a. genom fjärranalys pågår för närvarande i lant-braksverkets regi. Sådana s.k. vegetationskartor har upprättats över stora delar av Norrbottens län. En enklare form av vegetationskartor (skogstyps-kartor) tas fram över Västerbottens län. Efter mönster från Norrbotten har också vegetationskartering påbörjats i Jämtlands län.

Mot den bakgranden bör, som samerättsutredningen har anfört, ett regelsystem för samrådsförfarandet bygga på de förfaranden som redan har etablerats. Enligt min mening är det dock inte nödvändigt att i lag detaljreglera samrådsförfarandet. En grandläggande föreskrift om att be­rörd sameby skall beredas tillfälle till samråd innan en avverkning av skog sker bör dock finnas i lag. Föreskriften bör tas in i skogsvårdslagen och kombineras med ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om samrådet. Jag avser att i denna fråga återkomma till regeringen med förslag till ändring i skogsvårdsförordningen.

Den skogsägare som inte bryr sig om att samråda bör drabbas av någon påföljd. Jag föreslår därför att den som bryter mot samrådsplikten skall kunna dömas till böter.

Samerättsutredningen har föreslagit att samrådskyldigheten skall gälla

för alla fastigheter som är belastade med renskötselrätt. Förslaget har

lämnats utan erinran av remissinstansema när det gäller samrådsskyldig­

het på åretrantmarkema. Samrådsskyldigheten på vinterbetesmarkema

har däremot mött stark kritik från skogsnäringen men även från skogssty­

relsen.

56

Mot bakgrand av remissutfallet råder det ingen tvekan om att mitt Prop. 1990/91:3 förslag till lagreglering av samrådsplikten bör omfatta åretrantmarkema. När det gäller vinterbetesmarkema är frågan mera svårbedömd. För en samrådsplikt talar det förhållandet att vinterbetet är av stor betydelse för en samebys renskötsel, eftersom det i regel är dimensionerande för renan­talet. Omfattande skogsbraksåtgärder på vinterbetesmarkerna kan därför medföra betydande störningar för renskötseln. Å andra sidan har, generellt sett, renskötselrätten inte lika stark ställning på vinterbetesmarkerna som på åretrantmarkema. Som tidigare har framgått råder på vissa håll i landet, särskilt i Härjedalen, också oenighet mellan markägare och samer om hur långt vinterbeteslandet sträcker sig. Praktiska problem kan också uppstå genom att det finns många privatskogsbrak inom vinterbeteslan­det. Jag anser därför att övervägande skäl talar för att någon obligatorisk samrådsplikt inte bör införas på vinterbetesmarkema. Samrådsförfarande bör alltså här komma till stånd efter frivilliga överenskommelser om detta. Det bör vara en uppgift för den centrala samrådsgrappen skogsbrak rennäring att verka för att sådant samråd blir av. Jag vill i detta samman­hang framhålla vikten av att samebyamas markanvändningsplaner tas fram så snabbt det är möjligt så att dessa kan underlätta möjligheterna till samråd.

Tillståndsprövningen enligt 19§ skogsvårdslagen

Jag har tidigare, när det gäller hänsynen till naturvården och kultur­miljövården, föreslagit att den som ansöker om tillstånd till avverkning i fjällnära skog i ansökan skall redovisa den hänsyn han avser att iaktta för att tillgodose dessa intressen. En motsvarande regel bör införas i skogs­vårdslagen när det gäller hänsynen till rennäringen. Den utgångspunkt för redovisningen som jag har angett i fråga om hänsynen till naturvården och kulturmiljövården bör också gälla i detta sammanhang. Den enskilde skogsägarens redovisningsskyldighet sträcker sig således inte längre än vad som är möjligt med hänsyn till hans ekonomiska och andra förhållanden. Som jag anfört när det gäller redovisningen av naturvårds- och kultur-miljövårdshänsynen innebär detta att man normalt skall kunna ställa större krav på ett skogsbolag än på en privatskogsbrakare. Jag vill dock här framhålla att en generell föratsättning för att en skogsägare skall kunna göra en bra hänsynsredovisning är att berörd sameby för skogsägaren redovisar sina markanvändningsanspråk och uppgifter om betesförhållan­den samt andra uppgifter av betydelse.

Skyldigheten att redovisa hänsyn bör inte inskränkas till det fjällnära skogsområdet utan avse hela det svårföryngrade området i norra Sverige, eftersom detta i huvudsak motsvarar åretrantmarkema.

Jag lägger i dag också fram förslag om ändringar i rennäringslagen. Som framgår av den propositionen förordar lagrådet att det bör ankomma på skogsvårdsstyrelsen att, med hänsyn till renskötseln, pröva tillåtligheten av vissa avverkningar. Jag har godtagit lagrådets förslag.

Följaktligen bör i skogsvårdslagen införas en bestämmelse som innebär

att tillstånd till avverkning inom svårföryngrad skog inte får meddelas om

57

avverkningen medför sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheter-     Prop. 1990/91:3 na att hålla tillåtet renantal påverkas eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renar. Bestämmelsen bör gälla svårföryngrad skog inom renskötselns åretrantmarker.

Att vägra tillstånd kan bara bli aktuellt om den planerade avverkningen skulle komma att rabba de grandläggande föratsättningaraa för fortsatt renskötsel i den berörda samebyn. Till dessa föratsättningar hör tillgången till naturbete och möjligheten att flytta mellan olika betesområden. Ett sådant synsätt överensstämmer väl med naturresurslagen när det gäller skyddet för rennäringen vid prövning av exploateringsföretag. Bestämmel­sen bör främst få sin betydelse när det framstår som nödvändigt att begränsa tidsmässigt och geografiskt koncentrerade större avverkningar.

Det kan också vara fråga om att begränsa eller åstadkomma uppskov med avverkningar som rör från rennäringssynpunkt särskilt känsliga om­råden. Vinterbetet brakar anses dimensionerande för det renantal en sa­meby kan hålla på bete uthålligt. Renskötseln innebär emellertid regel­bundna flyttningar av renhjorden från område till område som vart och ett har värdefulla egenskaper ur olika synpunkter. Dessa specialområden kan ibland vara små i förhållande till samebyns hela betesområde och använ­das under en liten del av året. Det kan gälla exempelvis uppehållsbete under flyttningarna eller hänglavsbärande skog. Tillgången på hänglavar kan ofta vara av avgörande betydelse för renarnas överlevnad. Hänglavar-na har stor betydelse som betesresurs vid svåra betesförhållanden. Häng-lavsförekomsten i en sameby ligger dock inte till grand vid renbetesinven­teringar för fastställande av högsta tillåtna renantal. Enligt lantbraksstyrel-sens meddelande (1984:4) Hänglavskog varierar den hänglavsbärande barrskogsarealen kraftigt mellan samebyarna, från 0,1 till över 20 ha sådan skog per ren. Uppgifterna i meddelandet är dock delvis föråldrade. Skogsbrakets företrädare har därför börjat ta fram egna mer tillföriitliga uppgifter. Det är mot den nu angivna bakgranden svårt att ange hur stor förlusten av bete måste vara innan möjlighetema att hålla det tillåtna renantalet påverkas. Det måste emellertid vara fråga om särskilt värdefulla betesområden, t. ex. hänglavsbete eller särskilt värdefulla rastbeten för att bestämmelsen skall bli tillämplig.

Har samebyn fler renar än det fastställda antalet kan den inte ställa krav på bete för de övertaliga renarna. Fastställande av högsta renantal för samebyarna kommer i fortsättningen att få stor betydelse för vilket skydd den nya föreslagna bestämmelsen ger.

En ansökan om avverkning skall vidare avslås om avverkningen omöj­

liggör en sedvanlig samling och flyttning av en renhjord. Det förhållandet

att vissa förändringar måste göras av en flyttleds sträckning bör inte kunna

åberopas som hinder för en avverkning. Det måste emellertid röra sig om

realistiska alternativ. Skulle en flyttled behöva ändras så mycket att det

framstår som helt orationeUt från renskötselsynpunkt att använda leden,

kan man inte längre tala om en sedvanlig flyttning. Om flyttningen av

renarna regelmässigt sker med lastbil bör en skogsavverkning som påver­

kar möjligheten att använda en tidigare utnyttjad flyttled inte utan vidare

anses otillåten. Flyttleden används ju då inte längre för sitt tidigare ända-

58

mål. Det måste då bli fråga om att i det enskilda fallet göra en bedömning    Prop. 1990/91:3 av hur flyttningen kommer att ske i framtiden.

Bestämmelsen bör enligt min mening få betydelse inte minst genom att samebyns ställning stärks i det samråd som skall ske mellan skogsägaren och samebyn. Av stor betydelse i sammanhanget är följaktligen kravet på samråd på gmndval av långsiktiga skogsbraksplaner.

Bestämmelsen kommer att få störst betydelse för skogsbraket på statens marker. Det ligger i renskötselns natur att olika markområden utnyttjas mer eller mindre intensivt och att näringen kan bedrivas med en viss flexibilitet när det gäller markutnyttjandet. Utanför kronomarken bör mot den bakgranden inte andra marker komma att beröras än sådana som omfattar större skogsinnehav. I likhet med rennäringen har det storskaliga skogsbraket möjlighet att anpassa sin verksamhet genom att ta i anspråk geografiskt skilda områden och genom att i tiden förskjuta olika skogs­braksåtgärder. Med hänsyn till vad jag nu anfört bör det även med den nya tillståndsregeln finnas goda föratsättningar för ett rationellt och utvecklat skogsbmk som i huvudsak innebär att nuvarande avverkningsvolymer kan behållas.

I lagrådsremissen föreslogs en bestämmelse i skogsvårdslagen som inne­bär att skogsvårdsstyrelsen i sitt beslut om tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog närmare skall ange vilka hänsyn som skall tas till rennäringens intressen. Beslutade åtgärder skulle dock inte få vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Lagrådet har, med hänvisning till vad som anförts i anledning av försla­get om hänsynsföreskrifter till förmån för rennäringen, i fråga om de föreslagna tillståndsvillkoren uttalat att det enligt lagrådets mening här inte kan röra sig om att enbart tillgodose ett allmänintresse av rennäringen utan om en gränsdragning mot det enskilda rennäringsintresset. Regeln att tillståndsvillkoren inte får innebära avsevärt försvårande av pågående markanvändning hör enligt lagrådet inte hemma i ett sådant sammanhang. Lagrådet, som uttalar att en inskränkning när det gäller föreskrifternas innehåll är behövlig, föreslår i stället en regel som innebär att villkoren inte får avse annat än vad som uppenbart påkallas med hänsyn till rensköt­selrätten. Enligt lagrådet torde detta förslag inte innebära större inskränk­ningar i möjligheten att meddela föreskrifter än som följer av bestämmel­sens lydelse i det remitterade förslaget. Enligt lagrådet finns det emellertid särskild anledning att följa tillämpningen av bestämmelserna med tanke på den aviserade översynen av skogsvårdslagen.

Jag har i det föregående redovisat mina synpunkter på den uppfattning som ligger till grund för lagrådets förslag. Jag har emellertid inte något att erinra mot att den aktuella bestämmelsen utformas i enlighet med vad lagrådet förordat.

59

8 Vissa frågor om avverkning, markberedning och föryngring

Prop. 1990/91:3

Mitt förslag: Hyggesstorleken begränsas i det Qällnära området från nuvarande 40ha till 20ha. Denna gräns skall få överskridas om det finns särskilda skäl. Kalavverkning intill ett tidigare hygge får inte ske förrän föryngringen där kan anses säkerställd. Hänsynen till värdefulla biotoper skall förbättras vid utformningen av hyggen.

Hyggesplöjning förbjuds i det fjällnära området. Användningen av andra radikala markberedningsmetoder skall där också begrän­sas.

Slutavverkning av skog på skogliga impedimentmarker i svårför­yngrad skog i norra Sverige skall kunna förbjudas med stöd av skogsvärd slagen. Avverkningsskyldigheten enligt skogsvårdslagen skall inte gälla i fjällnära områden. Dessutom slopas helt den möjlig­het som nu finns att under vissa föratsättningar ålägga en skogsägare att slutavverka överårig skog.

Vid tillämpningen av skogsvårdslagens ransoneringsbestämmel­ser skall framdeles i allmänhet lagens huvudregel om brakningsen­het gälla. Denna innebär att som bmkningsenhet skall räknas den skogsmark inom en kommun som tillhör samma ägare. Nuvarande dispensmöjligheter skall därför begränsas.

All användning av utländska trädslag skall förbjudas i fjällnära skog.

Skogsstyrelsens förslag: Skogsstyrelsens förslag skiljer sig från mitt för­slag genom att gränsen för hyggesstorleken bibehålls vid 40 ha samt att förbudet mot avverkning på impedimentmarker är begränsat till det Qäll-nära skogsområdet. Skogsstyrelsens förslag innehåller vidare till skillnad mot mitt förslag en möjlighet att göra undantag från förbudet mot använd­ning av utländska trädslag. Skogsstyrelsen har inte lagt fram några förslag till författningsändringar när det gäller förbud mot slutavverkning på impedimentmarker, undantag från avverkningsskyldigheten enligt skogsvårdslagen, slopandet av möjligheten till avverkningsåläggande i frå­ga om överårig skog samt dispensmöjligheten från huvudregeln om bmk­ningsenhet. Även i de delar skogsstyrelsen föreslagit författningsändringar föreligger vissa skillnader i förhållande till mitt förslag.

Remissinstanserna: Skogsstyrelsens förslag har i huvudsak bemötts posi­tivt av remissinstanserna. Flera remissinstanser anser dock att gränsen för hyggesstorleken bör sättas lägre än 40 ha. Några remissinstanser avstyrker förbuden mot avverkning på impedimentmarker resp. hyggesplöjning. När det gäller användningen av främmande trädslag förordar några remissin­stanser ett totalförbud. Andra avstyrker ett sådant och förordar i stället ett begränsat förbud.

60

Skälen för mitt förslag:

Prop. 1990/91:3

Hyggesupptagning

Enligt 21 § skogsvårdslagen får regeringen eller den myndighet som rege­ringen bestämmer meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid skötseln av skog bl. a. i fråga om hyggens storlek och utläggning. Bemyndigandet medför dock inte befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

I 21§ skogsvårdsförordningen finns ett uppdrag för skogsstyrelsen att meddela föreskrifter som avses i 21 § skogsvårdslagen. Innan skogsstyrel­sen meddelar en föreskrift skall samråd ha skett med naturvårdsverket och annan central förvaltningsmyndighet som kan vara berörd.

Skogsstyrelsens föreskrifter innehåller en allmän bestämmelse om att en begränsning av kalhyggesytomas storlek skall eftersträvas. I de allmänna råden som skogsstyrelsen utfärdat till denna föreskrift framhålls att be­gränsningen av hyggesstorleken syftar till att minska en eventuell negativ påverkan på växt- och djurlivet, vattenbalansen och lokalklimatet samt att minska en störande inverkan på landskapsbilden.

När det gäller fjällnära skog finns en erinran i skogsstyrelsens föreskrif­ter om att stor återhållsamhet skall iakttas med bedrivande av skogsbmk i sådan skog. 1 de allmänna råden till denna föreskrift sägs att det är särskilt angeläget att hyggesstorieken begränsas. Det bör enligt råden eftersträvas att det enskilda hygget inte får en storiek över 40 ha. Faktorer som har betydelse för hyggenas storlek och form är enligt skogsstyrelsen de aktuella föryngringsbetingelsema, skogstillståndet, topografin, lokalklimatet, an­gränsande skogs ålder samt huggningsformen.

Av skogsstyrelsens rapport framgår att den genomsnittliga storleken på de 281 hyggen som togs upp per år i fjällnära skog under perioden 1985 1988 var ca 18 ha. Fyra av tio hyggen var större än 20 ha. Nästan hälften av hyggena hos privata skogsägare var mindre än 10 ha. Hos storskogsbraket var mer än vart femte hygge större än 40 ha medan privatskogsbraket har mycket få sådana hyggen.

Det är enligt min mening utan tvekan så att skogsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd, som har sin utgångspunkt i riksdagens rekommendatio­ner, starkt bidragit till att hyggesstorlekama har minskat. Med hänsyn till de mycket stora naturvärden som finns i det fjällnära skogsområdet men även av hänsyn till andra markanvändningsintressen, främst rennäringen, bör emellertid den nuvarande rekommendationen om största hyggesareal på 40 ha skärpas.

De remissinstanser som uttalat sig för en lägre gräns än 40ha förordar hyggen som ligger inom ramen 5-30 ha.

Den artbevarande naturvårdens intressen talar för att hyggen i allmän­

het görs så små som möjligt. Små hyggen innebär en minskad risk för att

sällsynta arter i floran och faunan går förlorade vid en avverkning. Vid

allför små hyggen kan emellertid återväxten riskeras, t. ex. på gmnd av

svampskador eller den omgivande skogens ökade näringsupptag från hyg­

gesområdet. För rennäringens del innebär mindre hyggen att störningarna

.

när det gäller spridningen av hänglavar också blir mindre. Å andra sidan Prop. 1990/91:3 leder många små hyggen till ett ökat vägbyggande, vilket ibland kan vara till nackdel för renskötseln med avseende på möjlighetema att hålla renhjordama samlade. För skogsbrakets del innebär ett större vägnät ökade kostnader. Från landskapsvårdande synpunkt kan också ett större antal små hyggen som förbinds av ett större vägnät upplevas väl så nega­tivt som några få men något större hyggen. En viktig faktor, som i allmän­het ligger bakom skogsbrakets behov av stora hyggen i Norrlands inland, är intresset att få en avverkning som sammantaget är av sådan storlek att man uppnår en tillräcklig lönsamhet på avverkningen.

Jag har vid en samlad bedömning av de skilda faktorer som gör sig gällande i sammanhanget och mot bakgrand av den nu redovisade utveck­lingen av hyggesarealema under senare år, funnit att en lämplig gräns för ett hygges storlek i det Qällnära området bör ligga vid 20 ha. Jag vill dock betona att det här är fråga om en högsta tillåten hyggesstorlek. Det är angeläget att hyggesstorlekama hålls nere. Rekommendationen om 20 ha skall därför inte uppfattas så att en skogsägare regelmässigt skall ha rätt att ta upp hyggen på 20 ha. Hänsynen till naturvården, kullurmiljövården och rennäringens intressen kan i det enskilda fallet medföra att hyggesytoma måste bli mindre än 20 ha.

Gränsen på 20 ha bör kunna överskridas om det finns särskilda skäl. En uppdelning av ett område i mindre hyggen kan t. ex. vara olämplig med hänsyn till beståndets ålder, sammansättning eller historik.

Enligt en rekommendation i skogsstyrelsens allmänna råd till föreskrif­terna om naturvårdshänsyn bör upptagande av ett stort hygge i kant med en tidigare stor föryngringsyta undvikas så länge plantskogen inte är väl synlig.

När det gäller det fjällnära skogsområdet är det särskilt viktigt att ta hänsyn till den stora risken för att planterade träd dör inte bara i plantsta-diet utan även i ungskogsstadiet. Enligt min mening bör därför den angiv­na rekommendationen förtydligas när det gäller hyggen i fjällnära skog. Sålunda bör, som skogsstyrelsen har föreslagit, gälla att en kalavverkning av ett bestånd som gränsar till ett tidigare hygge inte får ske förrän skogen på detta hygge uppnått en sådan utvecklingsgrad att den kan anses vara säkerställd. Jag vill betona vikten av att hyggesutläggningen även i övrigt sker med så god naturvårdsanpassning som möjligt. En tillämpning av dessa rekommendationer kommer att vara till fördel också för renskötseln.

I budgetpropositionen 1990 har jag framhållit att kunskapema om na­

turvärdena ofta är bristfälliga i områden som aktualiserad för avverkning.

Detta gäller särskilt de små, värdefulla biotoper som hyser sällsynta växt-

eller djurarter. Kunskaper om existensen av sådana småbiotoper är också

viktiga då andra skogsbmksåtgärder planeras utan att myndigheterna är

inblandade. För framtiden måste man räkna med att större hänsyn måste

tas till dessa småbiotoper. För att detta skall bli möjligt måste kunskapsun­

derlaget ökas både hos skogs- och naturvårdsmyndighetema och hos mark-

ägama. Man kan utgå från att förståelsen härför kommer att öka som en

följd av den naturvårds- och ekologiutbildning som skogsvårdsorganisa­

tionen nu bedriver. Mot bakgrand härav har skogsvårdsorganisationen nu

62

getts resurser för en försöksverksamhet med inventering av värdefulla     Prop. 1990/91:3 småbiotoper. En sådan inventering kan komma att kräva både specialkun­skaper och lokalkännedom. Det är därför naturligt att skogsstyrelsen prö­var att engagera t. ex. lokala naturvårdsorganisationer i verksamheten.

Jag vill i detta sammanhang särskilt understryka hur viktigt det är att hyggena i det Qällnära skogsområdet utformas så att värdefulla småbioto­per undantas från kalavverkning och att den kunskap som lokalt kan finnas inom den ideella naturvården utnyttjas. När det gäller biotopskyd­det vill jag i detta sammanhang erinra om att detta är en fråga som också nyligen har behandlats av naturvårdslagsutredningen i betänkandet (SOU 1990:38) Översyn av naturvårdslagen m. m.

Jag avser att återkomma till regeringen med förslag till ändringar i skogsvårdsförordningen i de frågor som jag nu har berört.

Jag vill slutligen påminna om mina förslag i avsnitt 5 och 6 som bl. a. innebär att skogsvårdsstyrelsen, när avverkningstillstånd ges, skall vara skyldig att besluta om hyggets storlek och föriäggning, tillåten avverk­ningsform och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens, kultur­miljövårdens och rennäringens intressen.

Radikala markberedningsmetoder

I skogsstyrelsens uppdrag har ingått att pröva frågan om en begränsning av eller ett förbud mot radikala markberedningsmetoder. Med markbered­ning avses en bearbetning av skogsmarken för att åstadkomma en gynnsam grobädd och växtplats. En radikal markberedningsmetod är hyggesplöj­ning. Denna metod innebär att marken plöjs med en särskild markbered-ningsplog. Metoden används främst på mark med mycket tjockt humus­täcke. Såväl naturvårdens som rennäringens företrädare har framfört myc­ket starka invändningar mot metodens användning. Företrädare för na­turvården framhåller framför allt den långsiktiga negativa inverkan som en hyggesplöjning har på naturen. För renskötseln kan en hyggesplöjning innebära att tillgång på renbete försvinner för lång tid samt att flyttnings­vägarna påverkas.

Enligt skogsstyrelsens föreskrifter får markberedning genom hyggesplöj­ning i fjällnära skog utföras endast om andra metoder inte bedöms ge ett godtagbart föryngringsresultat.

I skogsstyrelsens rapport anförs att hyggesplöjningen i det fjällnära skogsområdet förefaller vara på väg att upphöra. Skogsstyrelsen föreslår att ett förbud mot hyggesplöjning tas in i skogsvårdsförordningen. Försla­get är kombinerat med ett förslag till nytt bemyndigande i skogsvårdslagen för regeringen att meddela föreskrifter om bl. a. markberedning i Qällnära skog.

De remissinstanser som avstyrker skogsstyrelsens förslag har som skäl för avstyrkandet i huvudsak anfört att ett förbud är onödigt mot bakgmnd av att hyggesplöjning numera är sällan förekommande i det fjällnära skogsområdet.

En hyggesplöjning innebär ett mycket radikalt ingrepp i naturmiljön.

Även om en hyggesplöjning många gånger ger goda föryngringsbetingelser

63

så finns i dag flera andra metoder som i de allra flesta fall ger lika bra     Prop. 1990/91:3 resultat men som är skonsammare mot naturen. Jag tänker framför allt på s. k. högläggning och harvning men även hyggesbränning kan i många fall vara ett bra markberedningsaltemativ.

Mot bakgrand av vad jag har anfört anser jag att det nu är dags att införa ett förbud mot hyggesplöjning i det fjällnära skogsområdet. Eftersom det finns altemativa markberedningsmetoder som inom ramen för ett ratio­nellt skogsbrak ger lika goda föryngringsbetingelser som hyggesplöjning anser jag att det inte är nödvändigt att förena förbudet med bestämmelser om rätt till ersättning från det allmänna. Ett förbud ryms inom ramen för regeringens befogenheter enligt 21 § skogsvårdslagen.

När det gäller andra radikala markberedningsmetoder, bl. a. vissa for­mer av harvning, har skogsstyrelsen föreslagit att skogsvårdsförordningen kompletteras med en bestämmelse om att sådana metoder skall få använ­das i fjällnära skog endast om andra ahemativ inte kan ge en godtagbar återväxt. Jag instämmer i det förslaget och avser att återkomma till rege­ringen i denna fråga.

Avverkning på impedimentmarker m. m.

Mark som inte kan producera minst en kubikmeter virke om året per hektar utgör s. k. skogligt impediment. Som har framgått av de allmänna utgångspunkteraa är fjällbjörkskog och fjällbarrskog impediment. Exem­pel på sådan mark är också skogbevuxna hällmarker och myrar.

Det har ingått i skogsstyrelsens uppdrag att särskilt pröva behovet av ett uttryckligt förbud mot avverkning av skog på impedimentmarker inom det fjällnära skogsområdet.

Skogsstyrelsen erinrar om att styrelsen i en föreskrift till 21 § skogsvårds­lagen uttryckt att avverkning på impediment i regel skall undvikas. Enligt skogsstyrelsen kan det dock från pedagogisk och strikt juridisk synpunkt upplevas som en brist att det inte finns uttryckt i lag att slutavverkning inte är tillåten på skogliga impediment.

De remissinstanser som avstyrkt ett förbud mot avverkning på impedi­mentmarker har anfört att ett sådant förbud är onödigt med hänsyn till att nuvarande tillämpningsföreskrifter till lagen är tillräckliga. Ett lagfäst förbud skulle enligt dessa remissinstanser leda till praktiska svårigheter vid tillämpningen genom att svåra gränsdragningsproblem skulle uppkom­ma.

För egen del instämmer jag i skogsstyrelsens uppfattning att det från pedagogisk synpunkt finns skäl att lagfasta ett förbud mot avverkning på impedimentmarker såvitt avser det fjällnära området. Jag gör den bedöm­ningen särskilt mot bakgmnd av de starka naturvårdsintressen som gör sig gällande inom detta område.

Det fjällnära området utgörs ofta av en mosaik av orörda skogar och våtmarker. Jag vill i detta sammanhang erinra om att det är angeläget att våtmarker som ingår i skyddsvärda skogsområden också kan bevaras.

För avverkning av skog inom området för svårföryngrad skog, vari det

fjällnära skogsområdet ingår, krävs enligt 19 § skogsvårdslagen tillstånd av

64

skogsvårdsstyrelsen. Lagtekniskt kan ett förbud mot avverkning på impe- Prop. 1990/91:3 dimentmarker komma till uttryck som en föreskrift om att tillstånd till avverkning inte får ges i fråga om skog på impedimentmarker. Av skäl som jag återkommer till i specialmotiveringen bör det få ankomma på regering­en eller, efter regeringens bestämmande, skogsstyrelsen att meddela såda­na föreskrifter. Det bör tas in ett bemyndigande för sådana föreskrifter i skogsvårdslagen. Även om min bedömning av behovet av ett förbud i första hand avser Qällnära skogar ser jag dock ingen anledning att begränsa ett förbud till detta område utan förbudet bör avse hela området för svårföryngrad skog i norra Sverige.

Förslaget innebär alltså att skogsvårdsstyrelsen från fall till fall får pröva om en avverkning berör impedimentmarker. Enligt min mening är farhå­gorna för de praktiska svårigheterna vid tillämpningen överdrivna.

För att inte avverkningsförbudet skall medföra att en markägare hindras att ta marken i anspråk för annat ändamål än virkesproduktion bör förbu­det inte vara absolut. Tillstånd skall kunna ges om det finns särskilda skäl. Ett sådant kan vara att avverkning måste ske för att t. ex. en byggnad skall kunna uppföras.

1 skogsvårdslagstiftningen finns bestämmelser som ålägger skogsägaren att under en tioårsperiod avverka en viss andel av den slutavverknings-mogna skogen på bmkningsenheten. Den fjällnära skogen har genom särskilda föreskrifter kunnat undantas från dessa bestämmelser. Från na­turvårdssynpunkt är det enligt min mening inte lämpligt att ställa krav på slutavverkning av skog inom det Qällnära området. Jag förordar därför att en undantagsbestämmelse tas in i skogsvårdslagen.

Vid tillämpning av de i föregående stycke berörda bestämmelsema om avverkningsskyldighet och bestämmelserna om skyldighet att ransonera den slutavverkningsmogna skogen gäller enligt 15 § skogsvårdslagen som huvudregel att som brakningsenhet skall räknas den skogsmark inom en kommun som tillhör samma ägare. Paragrafen innehåller ett bemyndigan­de för regeringen att meddela andra föreskrifter. Sådana föreskrifter finns i 17 § skogsvårdsförordningen.

Föreskrifteraa innebär följande. Om det är lämpligt med hänsyn till behovet av sysselsättning inom olika arbetskraftsområden, får skogsvårds­styrelsen på begäran av skogsmarkens ägare medge att hans skogsmarks­innehav inom en kommun betraktas som två eller flera bmkningsenheter eller att hans skogsmarksinnehav inom två eller flera kommuner betraktas som en brakningsenhet. Föreligger särskilda skäl får skogsvårdsstyrelsen i det enskilda fallet föreskriva att ett skogsmarksinnehav inom en kommun skall betraktas som två eller flera bmkningsenheter. Enligt skogsstyrelsens föreskrifter får en dispens gälla i högst tio år.

Dessa dispensmöjligheter har i vissa fall lett till att skogsägare med stora

brukningsenheter inom flera kommuner har kunnat lägga ut hyggen i det

fjällnära området i en omfattning som inte skulle ha varit möjlig om

huvudprincipen om en brakningsenhet per kommun tillämpats. Enligt

min mening bör möjligheten till dispens begränsas för att sådana effekter

inte skall uppkomma i framtiden. Enligt vad skogsstyrelsen uppgett i sin

rapport kommer de flesta dispenser som meddelats i det fjällnära området

65

5   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

att löpa ut under början av detta decennium. En omprövning av dessa     Prop. 1990/91:3 dispenser blir därför troligen aktuell under de närmaste åren. Jag avser att snarast återkomma till regeringen med förslag till ändringar i skogsvårds­förordningen i enlighet med vad jag nu har anfört.

Enligt 6§ skogsvårdslagen kan en skogsägare under vissa föratsättningar åläggas att slutavverka överårig skog. Erfarenheterna visar att ett krav på avverkning av överårig skog med låg tillväxt har mycket liten betydelse för landets virkesförsörjning. Då en skog lämnats orörd så länge att en tillämp­ning av skogsvårdslagens bestämmelser om avverkningsskyldighet kan bli aktuell har naturvärdena också förstärkts. Nämnda bestämmelse bör där­för tas bort ur lagen.

Förbud mot utländska trädslag

I skogsstyrelsens uppdrag har ingått att pröva frågan om begränsning eller förbud mot främmande trädslag i det Qällnära skogsområdet.

Regleringen av användningen av främmande trädslag i Sverige finns i 8 § skogsvårdslagen och 1012§§ skogsvårdsförordningen. Den angivna be­stämmelsen i skogsvårdslagen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp villkor för bl. a. användning av visst slag av skogsodlingsmaterial av utländskt ursprang vid anläggning av skog. I 10§ skogsvårdsförordningen har skogsstyrelsen getts ett uppdrag att meddela föreskrifter som med avseende på trädslag och ursprang får användas inom olika områden och om vilka villkor som skall gälla för sådan använd­ning. Skogsstyrelsen har utfärdat föreskrifter om bl. a. användningen av contortatall.

De föreskrifter som gällde före år 1988 medgav en relativt omfattande användning av contortatall i fjällnära skog. Från och med år 1988 är plantering av contortatall tillåten endast i vissa delar av de fjällnära områdena i Västerbottens, Jämtlands och Kopparbergs län. På grund av övergångsbestämmelser finns dock möjlighet att utnyttja detta trädslag på hyggen som tagits upp före den 1 januari 1988 inom tidigare tillåtna områden.

Den totala arealen med contortatall i fjällnära skog uppskattades av skogsstyrelsen per den 1 januari 1989 vara ca 11 000 ha. Detta är mindre än en procent av den produktiva skogsmarksarealen i fjällnära skog. Relativt sett är contortaarealen störst i Kopparbergs län och den avtar sedan mot norr. I Jämtlands län är användningen av contortatall koncentrerad till Härjedalen.

Skogsstyrelsen har gjort den bedömningen att användningen av utländs­ka trädslag bör förbjudas i fjällnära skog. Enligt skogsstyrelsen skall dock skogsvårdsstyrelsen kunna medge undantag från förbudet om det finns särskilda skäl. Som exempel på sådana undantag har skogsstyrelsen angett försöksmässig odling eller användning av contortatall i områden där sådan användning hittills med godtagbart resultat förekommit i större omfatt­ning. Undantaget bör enligt skogsstyrelsen inte omfatta hjälpplantering.

Det har begåtts misstag vid val av trädslag för återväxtåtgärder i höjd-

66

lägen. Misstagen har sin gmnd i otillräcklig kunskap om betydelsen av trädslagens ursprang, dvs. om den växtplats där använda frön och plantor har sitt föräldrabestånd. Effekterna av sådana misstag har i vissa fall blivit att inte bara plantor utan även ungskog har dött i en oacceptabel omfatt­ning. När det gäller contortatallen har de svåraste skadoma uppstått i kärva klimatlägen.

Risken för att misslyckas vid val av utländska trädslag för föryngring i det Qällnära skogsområdet är uppenbariigen mycket stor. Mot den bak­gmnden anser jag även om vissa odlingar lyckats att övervägande skäl talar för att totalförbjuda främmande trädslag i det fjällnära området. Även naturvårds- och kulturmiljövårdsskäl talar för detta. Om det skulle visa sig att befintliga bestånd eller framtida forskningsresultat ger anled­ning till detta får frågan om tillåtande av utländska trädslag i detta område tas upp till förnyat övervägande.

Det förbud jag förordar bör skrivas in i skogsvårdsförordningen. Be­myndigande för förbudet finns i 8 och 21 §§ skogsvårdslagen. Jag avser att senare återkomma till regeringen med förslag till en sådan förordnings­ändring.

Prop. 1990/91:3

9 Om skogsvägbyggnad

Mitt förslag: Inom området för svårföryngrad skog i norra Sverige skall tillstånd till avverkning för att bygga skogsbilväg bara få ges om nyttan av vägen i skogsbmkshänseende motsvarar kostnaden för den och om vägen kan passas in i en vägnätsplan. Ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela föreskrifter om detta tas in i skogsvårdslagen.

Möjlighetema att låta det statliga stödet till skogsbilvägar ersättas av stöd till väglösa transportformer skall undersökas.

Skogsstyrelsens förslag: Överenstämmer i sak med mitt förslag men skiljer sig från detta i lagtekniskt hänseende.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att erin­ra mot skogsstyrelsens förslag. Lantbmkamas riksförbund och Skogsägar­nas riksförbund avstyrker förslaget om att s.k. båtnadskalkylering och inpassande i vägnätsplan skall vara villkor för vägdragning i fjällnära skog. Många remissinstanser anser att hänsyn bör tas till den samlade nyttan av vägen vid prövningen. Flertalet remissinstanser stöder förslaget att möjlig­heterna till väglösa transportformer bör undersökas.

Skälen för mitt förslag: Skogsbilvägbyggnad är en fråga som har stor aktualitet inte bara i den fjällnära skogen utan i hela området för svårför­yngrad skog. Skogsbilvägar har stor betydelse för avverkning och efter­följande skogsvårdsåtgärder samt för vidaretransport av det avverkade virket till industrin både lokalt och regionalt. Skogsvägarna har också stor betydelse för renskötselns utövare, för lokalbefolkningen och för turismen.

67

Enligt 19§ skogsvårdslagen får avverkning i svårföryngrad skog och Prop. 1990/91:3 skyddsskog inte ske utan skogsvårdsstyrelsens tillstånd. Tillståndsplikten avser all slutavverkning. Enligt skogsstyrelsens föreskrifter till 19 § får tillstånd till avverkning av skog för byggande av skogsbilväg i svårföryng­rad skog i norra Sverige medges endast om nyttan av vägbyggnadsföretaget kan beräknas motsvara kostnadema för företaget och om vägen kan passas in i en vägnätsplan.

Skogsstyrelsen har också i anslutning till 21 § skogsvårdslagen om na­turvårdshänsyn utfärdat föreskrifter och lämnat allmänna råd om skogsvägbyggnad. Råden innehåller bl. a. ett uttalande om att onödiga störningar i miljön i många fall kan undvikas genom att vägen inpassas i en vägnätsplan. Föreskriftema innebär följande. Vid någorlunda jämbördiga altemativa vägsträckningar skall den sträckning väljas som innebär minsta negativa inverkan på natur- och kulturmiljön. Sträckningar över sällsynta eller märkliga geologiska formationer skall så långt möjligt undvikas. Skogsbilvägar skall vidare ges en sådan sträckning att vägen så litet som möjligt framhävs i landskapet. Vid vägbyggnad skall också eftersträvas att lokaler för skyddsvärda växt- och djurarter inte förstörs eller utsätts för onödiga störningar.

1 skogsstyrelsens allmänna råd om skogsbrakets hänsynstagande till rennäringen framhålls att skogsbilvägar kan underlätta renskötseln, men även försvåra den. Enligt råden bör därför skogsbrakets vägnätsplanering ske efter samråd med berörda samebyar för att undvika sönderstyckning av betesområden och svårigheter att hålla en samlad betning.

Det är angeläget att skogsvägbyggandet inom det svårföryngrade områ­det inte blir mer omfattande än nödvändigt. Genom att bortse från ägar-gränseraa vid den ekonomiska beräkning (båtnadsberäkning) som bör göras som gmnd för beslut om vägens läge uppnås detta syfte. Denna mtin tillämpas i skogsvårdsstyrelseraas vägnätsplanering. Det är dessutom na­turligt att skogsvårdsstyrelsen vid sin prövning av tillstånd till avverkning av väggatan inte bara tar hänsyn till om det finns skog inom båtnadsområ­det som skulle kunna avverkas utan också gör en prövning av om det är möjligt att ge tillstånd till dessa avverkningar. Om man inte anser sig vara beredd att ge sådana tillstånd bör vägen inte heller komma till stånd, i varje fall inte som skogsbilväg.

Skogsstyrelsens föreskrifter till 19 § skogsvårdslagen om båtnadsberäk­ning och vägnätsplan har kommit till efter ett riksdagsuttalande (JoU 1986/87:16) och bör i fortsättningen ha stöd i skogsvårdslagen.

Vid behandling av en ansökan om avverkning för byggande av skogs­

bilväg i Qällnära skog bör skogsvårdsstyrelsen ha tillgång till skogsbraks­

planer för de brakningsenheter som ingår i vägens s. k. båtnadsområde. I

skogsbmksplanema bör fömtom planerade avverkningar redovisas sådana

områden där föryngringssvårighetema har bedömts vara sådana att man

inte kan räkna med ny skog inom rimlig tid efter slutavverkning och

områden där skogen behövs till skydd mot Qällgränsens nedflyttande. De

avverkningsåtgärder och andra åtgärdsförslag som redovisas i skogsbmks­

planema bör utgöra grand för den båtnadsberäkning som behövs i sam­

manhanget.

68

De närmare föreskrifter som behövs för båtnadsberäkningen och om hur en tilltänkt väg skall passas in i en vägnätsplan kan skogsstyrelsen utfärda inom ramen för sin befogenhet enligt 24 § skogsvårdsförordningen att meddela ytterligare föreskrifter för verkställigheten av skogsvårdslagen. Föreskrifter om skogsbraksplanemas innehåll med avseende på vägbygg­nad kan skogsstyrelsen utfärda med stöd av befintliga bemyndiganden i nuvarande 21 a § skogsvårdslagen och 22 a § skogsvårdsförordningen.

I det Qällnära området finns områden där väglösheten i sig utgör ett betydande naturvärde. Detta gäller t.ex. inom de s. k. obratna fjällområde­na. Jag instämmer därför i skogsstyrelsens förslag att möjligheterna att låta bidraget till skogsbilvägar ersättas av stöd till väglösa transportformer i vissa områden bör undersökas. Undersökningen bör finansieras inom ramen för anslaget Stöd till byggande av skogsvägar.

Prop. 1990/91:3

10 Forskning om Qällnära skogar

Min bedömning: Skogsforskningen bör ytterligare uppmärksamma problemen i fjällskogsområdet och i sin redovisning särskilt avgrän­sa sådana resultat som har speciell betydelse för de fjällnära skogar­na.

Bakgrunden till min bedömning: En ökad medvetenhet råder numera om att skogsbraket måste bedrivas med hänsyn tagen till de naturgivna förhål­landena i det enskilda fallet. En s. k. ståndsortsanpassning av skogsbraket är i dag allmänt accepterad.

Sedan år 1986 bedrivs ett särskilt tvärvetenskapligt skogsforsknings­program med miljöinriktning. Det administreras av skogs- och jordbmkets forskningsråd (SJFR) och naturvetenskapliga forskningsrådet. En stor del av verksamheten är förlagd till Sveriges lantbmksuniversitet (SLU). Sam­manlagt avsätts varje år 29 milj. kr. för programmet.

I årets forskningsproposition (prop. 1989/90:90) har regeringen förordat en fortsättning av detta program under ytterligare tre år. 1 propositionen betonas också med utgångspunkt i de av SLU redovisade flerårsplanema för forskning bl. a. det angelägna i en miljörelatering av skogsforskningen.

Flera forskningsprojekt vid SLU är specifikt inriktade mot problem som rör de fjällnära skogama. Merparten av skogsforskningen har emellertid från geografisk synpunkt mer allmängiltig karaktär. Med hänsyn till be­gränsad resurstillgång och till behovet av att utnyttja resurserna rationellt är detta naturligt. Det bör emellertid vara möjligt för SLU, samtidigt som problemen i fjällskogsområdet uppmärksammas ytterligare, att i sin redo­visning av forskningsresultat till myndigheter och skogsägare särskilt av­gränsa de resultat som har särskild bäring på sådana förhållanden som råder i Qällskogsområdet.

69

11 De ekonomiska effekterna av mina förslag m. m.    Pop. 1990/91:3

Min bedömning; De negativa effekter på sysselsättningens omfatt­ning i de fjällnära området som reservatsbildningar och rationalise­ringar tidigare har gett bedöms inte förstärkas ytterligare genom de förslag som nu lämnas. Skogsägaraa i fjällskogsområdet kommer inte att drabbas av ökade kostnader av någon betydelse till följd av mina förslag. Statens ökade kostnader kan täckas med tillgängliga medel.

Bakgrunden till min bedömning: Av vad jag har redovisat i det föregåen­de framgår det att stora värden av olika slag är knutna till de fjällnära skogarna. De vetenskapliga värdena av en orörd natur med dess variation av växt- och djurarter är inte möjliga att översätta i pengar. Men även de värden som övriga intressen representerar är stora och svåra att mäta. Det gäller både rennäringens och skogsnäringens intressen. Räknat i pengar för de enskilda näringsidkarna är värdet visserligen förhållandevis obetydligt. Men räknar man nettovärdet för samhället blir resultatet ett helt annat. Båda dessa näringar bidrar väsentligt till underlaget för samhällelig service av skilda slag. I de trakter det här är fråga om med obetydligt differentierat näringsliv har varje sysselsättningstillfälle en större betydelse än i andra delar av landet. Det hänger inte minst samman med att en persons årssys-selsättning inte sällan består av en kombination av olika arbeten som var för sig inte är tillräckliga för försörjningen.

De förslag som jag har lagt fram i det föregående bygger på den självkla­ra uppfattningen att olika intressen inom fjällskogsområdet måste respek­tera varandra. En annan utgångspunkt är insikten om att olika intressen är beroende av varandra. Så t. ex. kan rennäringen inte existera ensam i dessa områden om dess företrädare vill ha tillgång till den samhälleliga service som är en självklarhet i vårt land numera. Skogsbraket kan inte bedrivas långsiktigt utan hänsynstagande till de naturgivna föratsättningar som hävdas av naturvårdens intressen. Långtgående naturvårdsintressen kan inte tillgodoses utan den ekonomiska styrka som en aktiv näringsverksam­het skapar.

Stora delar av de fjällnära skogama är avsatta som reservat av olika slag. Därtill kommer att stora arealer skog måste lämnas orörda om vi vill hålla fast vid kravet på att skog skall kunna fömyas efter avverkning. Naturvår­dens och rennäringens intressen blir därmed tillgodosedda i en utsträck­ning som tidigare inte gjorts klar. Betydelsen allmänt sett av återstående skogsareal från skogsproduktionssynpunkt inom det fjällnära området bör inte övervärderas. Den utgör som har framgått av den tidigare redovis­ningen endast en mycket liten del av skogama i Norrlands inland. För den enskilde skogsägaren eller skogsarbetaren kan den dock ha stor betydelse. Tillsammans med den snabba och kraftiga rationaliseringen i skogsbmket har den tidigare avsättningen av omfattande reservat utan tvekan haft stor negativ inverkan på sysselsättningsunderlaget i de fjällnära områdena. De förslag jag nu lägger fram har en sådan karaktär att de enligt min bedöm-

70

ning inte kommer att ytterligare nämnvärt försvaga försörjningsunderla-     Prop. 1990/91:3 get.

Vad gäller de ekonomiska effektema för skogsägarna av de olika försla­gen gör jag följande bedömning. I flera avseenden innebär mina förslag att skogsägaren på ett tydligare och mer långsiktigt sätt än hittills skall redovi­sa sina planer för skogsbmket. I och för sig kan det tänkas att detta momentant kommer att leda till ökade kostnader. Men samtidigt bildar denna redovisning underlag för en snabbare och smidigare handläggning av tillståndsärenden än hittills. Enligt min bedömning uppväger detta mer än väl de nya slag av kostnader som kan komma att uppstå.

Vad så gäller kostnadema för inventeringar och fördjupade verksam­hetsplaner och för ersättningar för nya, väsentliga inskränkningar i pågå­ende markanvändning är dessa i huvudsak en fråga för samhället. Skogs­styrelsen anmälde i sin anslagsframställning för budgetåret 1990/91 ett medelsbehov på 3 milj. kr. för sitt arbete med inventeringarna, verksam-hetsplanema och vissa undersökningar rörande åtgärder i väglösa områ­den. I min anmälan till budgetpropositionen 1990 har jag tagit hänsyn härtill (prop. 1989/90:100 bil. 11 s. 38). öm någon annan än skogsvårds­styrelsen tar initiativ till en fördjupad verksamhetsplan bör denne också, som jag har förordat i det föregående, medverka i finansieringen av pla­nen. Ett ökat engagemang från länsstyrelsemas sida i naturvårdsfrågoma bör kunna möjliggöras genom bl. a. de rationaliseringseffekter som kan åstadkommas i den nya länsorganisationen fr. o. m. den Ijuli 1991.

På jordbmksutskottets initiativ har riksdagen nyljgen genom beslut givit regeringen till känna att statsbidragen till skogsodling efter avverkning av lågproducerande bestånd bör utmönstras stegvis och frigjorda medel över­föras till anslaget för åtgärder inom det skogliga stödområdet (1989/90: JoU 14, rskr. 194). Enligt min mening är det därvid naturiigt att dessa medel kan disponeras även för finansiering av eventuella ersättning­ar vid sådana intrång i pågående markanvändning som jag har förordat skall kunna beslutas med stöd av skogsvårdslagen inom de fjällnära sko­gama. Med hänsyn till vad jag har förordat om tålighetsgränsen och värdet av skogsegendomar i dessa trakter torde omfattningen av de sammanlagda ersättningarna bli begränsad.

Mot bakgmnd av nyss nämnda riksdagsbeslut om omföring av medel till

åtgärder i det skogliga stödområdet vill jag anföra följande. En ökad

bidragsgivning inom de fjällnära skogama, vilket kan bli följden av detta

beslut, får inte leda till att hänsynen till andra intressen försvagas. Enligt

skogsstyrelsens föreskrifter får stöd inte beviljas till åtgärd som påtagligt

skadar särskilda värden för naturvården och kulturmiljövården eller sär­

skilt påtagligt skadar för rennäringen väsentliga intressen. Jag anser att

denna mer preciserade bestämmelse i fortsättningen bör ingå i regeringens

förordning om statligt stöd till skogsbmket (1979:792, omtryckt

1988:1000). Av denna bör även framgå att den båtnadsberäkning som

ligger till gmnd för beslut om skogsbilväg inte får inbegripa den förmån

som ett eventuellt statsbidrag medför. Vidare bör de försiktighetsprinciper

som skall gälla för dessa skogsbidrag omfatta även de bidrag för motsva­

rande åtgärder som i vissa delar av landet finansieras med s. k. bygdeav-

71

giftsmedel som är utdömda i vattenmål. Jag har för avsikt att i annat     Prop. 1990/91:3 sammanhang återkomma till regeringen med förslag till ändringar av gäl­lande bestämmelser i dessa avseenden.

12 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom jordbmksdepartementet upprättats förslag till

1. lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429).

2.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

3.

lag om ändring i vattenlagen (1983:291).

4.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Lagförslaget under 2 har upprättats i samråd med chefen för miljödepar­tementet, förslaget under 3 i samråd med chefen för justitiedepartementet och förslaget under 4 i samråd med chefen för bostadsdepartementet.

13 Specialmotivering

13.1 Förslaget till lag om ändring i skogsvårdslagen

Som jag har nämnt inledningsvis har lagrådet föreslagit en annan redige­ring när det gäller ändringarna i skogsvårdslagen än den som föreslogs i lagrådsremissen. Jag har följt lagrådets förslag. Omredigeringen tillsam­mans med lagrådets förslag i övrigt, som jag också har biträtt, leder till att de i remissen upptagna ändringarna i 14 och 19§§ utgått och att en omnumrering skett av föreslagna nya paragrafer. Den bestämmelse som i remissen togs upp som 21 a§ har utgått och ersatts av bestämmelsen om hänsyn till rennäringen. På inrådan av lagrådet föreslås också en ändring i 21 §.

14§

I ett tillägg till paragrafens tredje stycke erinras om det undantag från av­verkningsskyldigheten som förts in i 19b§ fjärde stycket.

18§

Den nuvarande bestämningen av gränsen för det fjällnära skogsområdet

grandas på den skogsodlingsgräns som användes vid riksskogstaxeringen

år 1969 och som på statens mark är identisk med domänverkets tidigare

tillämpade skogsodlingsgräns. Gränsdragningen på privat mark i Jämt­

lands län och i StöttingQällsområdet i Västerbottens län är schablonmäs­

sigt gjord. För att bl. a. rätta till olägenheter som har uppstått på grand av

detta kan smärre justeringar av gränsen behöva göras i vissa delar. Vägle­

dande skall därvid vara att justeringama skall göras med utgångspunkt i

72

skogsföryngringsförhållandena och vara så små som möjligt. Någon större     Prop. 1990/91:3 förändring av den totala produktiva arealen Qällnära skog per län innebär detta inte.

Förevarande paragraf som ersätter 19 a § i det remitterade förslaget, har utformats efter förslag av lagrådet. Enligt lagrådet är det en nödvändighet att den fjällnära skogens omfattning konkretiseras lämpligen på samma sätt som har skett beträffande begreppet svårföryngrad skog och att detta sker så att bestämningen blir gällande från den dag de materiella reglema träder i kraft. Detta med hänsyn till de precisa ålägganden för den enskilde skogsägaren och andra särskilda regler som skall gälla i fråga om fjällnära skog. Bemyndigandet att föreskriva en avgränsning av den Qäll-nära skogen har på lagrådets inrådan utformats i överensstämmelse med bemyndigandet avseende den svårföryngrade skogen och innebär ett ålig­gande för regeringen att meddela sådana föreskrifter. Jag har ansett att regeringen bör ges möjlighet att överlåta den uppgiften till skogsstyrelsen.

19a§

Paragrafen, som är ny, innehåller ett bemyndigande som gör det möjligt att reglera tillståndsgivningen i fråga dels om avverkning på s.k. skogliga impediment (punkt 1), dels avverkning som avser byggande av skogsbilväg (punkt 2) i svårföryngrad skog. Avsikten är att föreskrifterna skall gälla de delar av det svårföryngrade området som ligger i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. 1 lagrådsremissen föreslogs direkt i lagen bestämmelser för tillståndsprövningen att gälla för den svårföryngra­de skogen i Norra Sverige. Lagrådet har inte godtagit den bestämningen. Om en begränsning till vissa delar av landet är nödvändig, bör den enligt lagrådet göras i föreskrifter som meddelas av regeringen. Paragrafen har utformats i enlighet med lagrådets förslag.

Föreskrifterna skall innebära att tillstånd till avverkning på skogliga impedimentmarker inte får ges, om det inte finns särskilda skäl att tillåta en avverkning. Med impediment avses mark som inte i genomsnitt kan producera minst en kubikmeter virke om året per hektar. Ett särskilt skäl att tillåta en avverkning är när avverkningen skall ske för annat ändamål än virkesproduktion, t. ex. för byggnation. Bestämmelsen har i denna del motiverats i avsnitt 8.

När det gäller avverkning för att bygga skogsbilväg skall tillstånd till

avverkning för ett sådant bygge bara få lämnas om vägen har båtnad, dvs.

om nyttan av vägen motsvarar kostnaden för den, och om vägen kan

passas in i en vägnätsplan. Vid båtnadsberäkningen skall bara nyttan i

skogsbmkshänseende beaktas. Hänsyn bör därvid, som anförts i avsnitt 9,

tas till möjligheten att ge tillstånd till avverkning inom båtnadsområdet.

Om vägen inte bedöms vara lönsam från skogsbmkssynpunkt skall till­

stånd inte lämnas. Det skall betonas att punkten 2 i bestämmelsen bara

gäller ansökningar som avser avverkning för skogsbilväg. Ansökan om

tillstånd till avverkning för att bygga väg som motiveras av andra intressen

som t. ex. jakt, fiske, bärplockning och turism får prövas enligt bestämmel­

serna i 19§. 1 anledning av vad lagrådet har anfört i sammanhanget bör

73

påpekas att detta också gäller i de fall skogsbmksintresset av en väg är    Prop. 1990/91:3 framträdande men endast i förening med andra intressen bär upp kostna­den för vägen. I övrigt hänvisas beträffande motiveringen till avsnitt 9.

19b§

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 5.

1 första stycket anges att den som ansöker om tillstånd till avverkning i fjällnära skog i ansökan skall redovisa vad han avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Syftet med den­na bestämmelse är, som angetts i avsnitt 5, att markera sökandens delak­tighet i utredningen av naturvårdshänsynen på ett tydligare sätt än hittills. Sökanden måste alltså, inom den ram som har angetts i avsnitt 5, innan ansökan sker bilda sig en uppfattning om vilka åtgärder skogsvårdslagstift­ningens hänsynsregler kräver av honom.

Den hänsyn som sökanden skall redovisa i samband med ansökan om avverkning bör i första hand avse den mer kvalificerade hänsyn som kräver utmärkning på kartskiss över avverkningsområdet och/eller särskil­da preciserade anteckningar om sparande av trädsamlingar etc. Men även den mer vardagliga hänsynen som kommer till uttryck först vid åtgärdens utförande och som handlar om att spara bryn, lämna träd och träddungar för utveckling till framtida boträd, undvika markberedning och plantering på använda stigar, spara rönn och sälg för det vilda och liknande åtgärder bör särskilt anges om det inte i det enskilda fallet kan anses obehövligt.

Andra stycket innehåller en regel om att tillstånd till avverkning i fjällnära skog inte får meddelas om avverkningen är oförenlig med intres­sen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården. Om skogsvårdsstyrelsen är tveksam om vilken inverkan en avverkning kan komma att få på naturmiljön eller kulturmiljön måste myndigheten givet­vis före sitt beslut samråda med länsstyrelsens miljövårdsenhet resp. kul­turmiljöenhet. Vid skogsvårdsstyrelsens tillståndsprövning gäller den ord­ningen mellan 19§, de föreskrifter som meddelas med stöd av 19a§ och det nu behandlade andra stycket i 19 b§ att skogsvårdsstyrelsen först skall pröva ansökningen enligt 19§ och enligt de föreskrifter som meddelats med stöd av 19a§. Om dessa bestämmelser inte utgör hinder mot avverk­ning skall ansökan prövas enligt andra stycket i denna paragraf Tillstånd till avverkning av skog på impedimentmark i det fjällnära skogsområdet kan bara ges enligt föreskrifterna med stöd i 19a§. Undantaget från tillståndsplikten i 19§ sista stycket gäller också i fjällnära skog.

1 tredje stycket har tagits in en erinran om att skogsvårdsstyrelsen i samband med ett tillståndsbeslut också skall besluta villkor om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverkningsform och vilken hänsyn som i övrigt skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Möjlig­heten att föreskriva villkor av detta slag i ett tillståndsbeslut är ingen nyhet i förhållande till gällande rätt. Genom denna bestämmelse framhävs dock betydelsen av att naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen blir iakt­tagna när det gäller avverkningar i fjällnära skogar.

Vid prövningen enligt de nu behandlade bestämmelserna skall hänsyn

74

tas enbart till naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen. Humvida     Prop. 1990/91:3 ett beslut kan ge upphov till ersättning enligt 19c§ skall prövas särskilt när tillståndsfrågan är avgjord.

Genom bestämmelsen i paragrafens sista stycke undantas ägama av fjällnära skog generellt från skyldigheten att slutavverka för att främja en jämn åldersfördelning av skogen på bmkningsenheten. Bestämmelsen har utformats efter förslag av lagrådet.

19c§

Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om ersättning. Paragrafen innebär att rätt till ersättning inträder om skada uppkommer till följd av vägrat avverkningstillstånd eller på gmnd av föreskrifter i ett tillståndsbe­slut enligt 19 b §. Genom en hänvisning i paragrafen har vissa ersättnings­bestämmelser i naturvårdslagen som gäller vid beslut om bildande av naturreservat gjorts tillämpliga på beslut enligt 19b§. De bestämmelser som avses är 25 §, 26 § första stycket första meningen, 27 § första mening­en, 27a§, 31 § andra stycket, 32 §, 33 § första stycket, 34 §, 35 § första stycket första meningen och andra stycket och 36 § naturvårdslagen.

Ersättningsrätt föreligger om skogsvårdsstyrelsens beslut medför en så­dan inskränkning att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten (26 § första stycket naturvårdslagen jämförd med 25 § samma lag). Begreppet avsevärt försvårande av pågående markan­vändning har behandlats i avsnitt 5. Ersättningsberättigade är markägaren och innehavare av särskild rätt till fastigheten. Även borgenärer som har panträtt i fastigheten har under vissa fömtsättningar rätt till ersättning.

Fastighetsägaren kan begära att fastigheten inlöses om synnerligt men uppkommer i fastighetens användning. Detta framgår av 25 och 27 §§ naturvårdslagen. När det gäller bestämmandet av ersättning och inlösen hänvisas i 25 § andra stycket naturvårdslagen till expropriationslagen.

Bestämmelsen i 31§ andra stycket naturvårdslagen medför att ersätt­ningen under vissa föratsättningar får betalas ut med visst årligt belopp i stället för som en engångsersättning.

I 32§ första stycket naturvårdslagen föreskrivs att länsstyrelsen eller kommunen, innan beslut fattas som kan medföra ersättningsskyldighet, får förelägga den som vill göra anspråk på ersättning eller fordra inlösen av fastighet, att inom viss tid, minst två månader, göra anmälan om detta till länsstyrelsen eller kommunen vid påföljd att han annars skall ha förlorat sin talan. I förevarande paragraf i skogsvårdslagen har tagits in en bestäm­melse som innebär att det är skogsvårdsstyrelsen som får utöva denna rätt när det gäller ersättningsgrandande beslut enligt skogsvårdslagen. 1 annat sammanhang kommer att föreslås en bestämmelse i skogsvårdsförordning­en som ålägger skogsvårdsstyrelsen en skyldighet att på statens vägnar söka träffa uppgörelse med sakägare som gör anspråk på ersättning eller fordrar inlösen av fastighet. Detta gäller även vissa andra bestämmelser som behövs för handläggningen av ersättningsfrågorna.

Redan gällande bestämmelser i skogsvårdslagen innebär att skogsvårds­

styrelsen måste bedöma vilka hänsynstaganden en fastighetsägare får tåla

75

utan rätt till ersättning. De erfarenheter som skogsvårdsstyrelsema därvid Prop. 1990/91:3 förvärvat sammanställda med de allmänna råd för beräkning av natur­vårdsintrång i skogsbraket som getts ut av naturvårdsverket bör innebära att det inte skall behöva uppstå några allvarligare tillämpningsproblem när det gäller ersättningsberäkningar. Vid behov får skogsvårdsstyrelsen söka biträde från länsstyrelsen eller naturvårdsverket.

Ett beslut enligt 19 b § skogsvårdslagen varigenom tillstånd till avverk­ning vägrats gäller liksom t. ex. föreskrifter enligt naturvårdslagen även mot ny ägare av fastigheten. Detta innebär t. ex. att en ny ägare inte har rätt till ersättning om ersättning har utgått till föregående ägare. Den nye ägarens rättigheter mot den föregående ägaren i anledning av att avverk­ning inte får ske bestäms av köpeavtalet och jordabalkens regler om fel i fastighet.

Enligt 32 § andra stycket naturvårdslagen gäller att vad som i fråga om ersättning eller lösen har avtalats eller uppenbarligen föratsatts gälla mel­lan staten och sakägare skall gälla även mot den som efter det att rätten till gottgörelse uppkom har förvärvat sakägarens rätt i avseende på fastighe­ten.

I 33 § första stycket naturvårdslagen finns en bestämmelse som rör rätten för sakägare att föra talan hos fastighetsdomstol i de fall där över­enskommelse i fråga om ersättning eller inlösen inte kunnat nås.

I 34 § naturvårdslagen finns vissa bestämmelser till skydd för borgenär som har panträtt i fastighet som berörs av en intrångsreglering.

Enligt 35 § naturvårdslagen kan en markägare under vissa fömtsättning­ar bli skyldig att betala tillbaka en ersättning som har lämnats med anled­ning av en intrångsföreskrift eller en tillståndsvägran.

I 36 § naturvårdslagen finns en bestämmelse om rättegångskostnader.

19dochl9e§§

Paragrafema har behandlats i avsnitt 7.

I 19d§ har tagits in en föreskrift om att en sameby som berörs av en avverkning skall beredas tillfälle till samråd innan avverkning sker. Sam­rådsskyldigheten gäller renskötselns åretmntmarker. Omfattningen av des­sa marker framgår av 3§ rennäringslagen (1971:437). Paragrafen innehål­ler ett bemyndigande för regeringen eller myndighet som regeringen be­stämmer att meddela föreskrifter för samrådet.

Som framgått i avsnitt 7 innebär de nuvarande samrådsreglema att samråd bara behöver ske om avverkningen avser brakningsenheter på mer än 500 ha och hygget överstiger 20 ha produktiv skogsmark. Samrådsskyl­digheten gäller också för avverkningar på mindre fastigheter i vissa fall.

Avsikten med den nya bestämmelsen är inte att ändra på omfattningen

av samrådsskyldigheten utan, som framgått i avsnitt 7, lagfästa den grand­

läggande skyldigheten att bereda berörd sameby tillfälle till samråd. Re­

kommendationen i avsnitt 8 om att hyggesstorlekarna i det Qällnära skogs­

området högst bör uppgå till 20 ha bör dock för detta område medföra en

justering neråt av den gräns för hyggesstorleken på 20 ha som gäller för

76

samrådsskyldigheten. För övriga delar av åretrantmarkema bör den nuva-     Prop. 1990/91:3 rande gränsen kunna behållas.

Enligt 19e§första stycket skall den som ansöker om tillstånd till avverk­ning enligt 19§ redovisa vad han avser att göra för att tillgodose rennä­ringens intressen. Paragrafen har sin motsvarighet i 19 b § första stycket när det gäller naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Någon be­gränsning till det Qällnära skogsområdet har dock inte gjorts här utan kravet på redovisning gäller hela det område som avgränsats som svårför­yngrad skog och skyddsskog. Kravet kommer därmed att omfatta i stort sett hela området för renskötselns åretmntmarker.

Enligt 19 e§ andra stycket får tillstånd inte meddelas om en avverkning får särskilt ingripande konsekvenser för rennäringen. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 7.

I 19 e§ tredje stycket föreskrivs att skogsvårdsstyrelsen, när tillstånd enligt 19 § ges, skall besluta om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverkningsform och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till rennäringens intressen. Bestämmelsen motsvaras av 19 b § tredje stycket när det gäller naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. När det gäller rennä­ringens intressen får villkoren inte avse annat än vad som uppenbart behövs med hänsyn till renskötselrätten. Motiven för bestämmelsen har utvecklats i avsnitt 7.

21§

På inrådan av lagrådet har paragrafen ändrats så att kulturmiljövården nämns särskilt.

21a§

I paragrafen, som är ny, har förts in en bestämmelse om den hänsyn som skall tas till rennäringen vid skötseln av skog. För att någon sanktion skall inträda vid brott mot hänsynsregeln krävs att skogsvårdsstyrelsen har meddelat ett föreläggande om vilka hänsyn som skall tas. Bakgranden till bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.

27

§

Paragrafen, som anger i vilka fall överträdelser av skogsvårdslagstiftningen föranleder straffansvar, har kompletterats med bestämmelser om straff för den som bryter mot föreskrift om samrådsskyldighet eller mot villkor som har meddelats med stöd av de nya bestämmelsema i 19b§ tredje stycket och 19e§ tredje stycket. Straffansvar inträder också vid underiåtenhet att iaktta föreläggande eller förbud som har meddelats för att nya 21 a § skall efterlevas. I övrigt har en redaktionell ändring gjorts i första stycket 4.

Övergångsbestämmelser

övergångsbestämmelser har införts på förslag av lagrådet. Lagrådet har

förklarat sig inte ha något att invända mot att de nya bestämmelserna skall

77

kunna tillämpas fullt ut från och med dagen för ikraftträdandet och alltså i     Prop. 1990/91:3

alla ärenden som inte dessförinnan har avgjorts genom ett lagakraftvunnet

avgörande.

Emellertid har lagrådet påpekat att det kan tänkas uppkomma praktiska problem i ett avseende. En sökande kan inte utan vidare vara skyldig att iaktta de nya redovisningskraven enligt 19b§ första stycket och 19e§ första stycket om ansökan görs före ikraftträdandet. Med hänsyn härtill har lagrådet föreslagit en bestämmelse att en sådan redovisningsskyldighet skall gälla. Jag har anslutit mig till lagrådets förslag med den jämkningen att det bör överlåtas till tillståndsmyndigheten att avgöra i vilka ärenden en redovisning skall ske.

13.2 övriga lagförslag

I 27a§ naturvårdslagen. 19 kap. 7§ vattenlagen och 14kap. 8§ plan- och bygglagen har ändringar gjorts som en följd av de nya bestämmelsema i 19 b § skogsvårdslagen.

14 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

dels att anta förslagen till

1. lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429),

2.

lagom ändring i naturvårdslagen (1964:822),

3.

lag om ändring i vattenlagen (1983:291),

4.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10), dels att

5.

bemyndiga regeringen att besluta föreskrifter om avgift i ären­den om upprättande av fördjupade verksamhetsplaner samt medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet att meddela be­stämmelser om sådan avgift.

15 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

78

Bilagal    Prop. 1990/91:3 

Bilaga 1

Skogsstyrelsens sammanfattning av rapporten Skogsbruket i fjällnära skogar

Skogsbruk i fjällnära skog ingen ny företeelse

Fjällnära skog är ett i huvudsak sammanhängande skogsbälte längs fjäll­kedjan från Dalarna till norra Lappland. Gränsen i öster följer utom på några få ställen domänverkets skogsodlingsgräns som denna var dragen i slutet av 1960-talet. Den fjällnära skogen består dels av produktiv skogs­mark som till stora delar är möjlig att bedriva skogsbruk på och dels av icke produktiv mark. Den icke produktiva marken, i huvudsak fjällbjörk-skog och fjällbarrskog samt skogbevuxna myrar, är inte aktuell för skogs­bruk. Husbehovshuggningar har dock förekommit och förekommer allt­jämt i dessa skogar.

Före 1800-talets mitt utnyttjades de fjällnära skogarna ytterst extensivt. När sågverks- och massaindustrin utvecklades snabbt under senare delen av 1800-talet och under första halvan av 1900-talet blev dessa skogar en viktig råvarukälla. Avverkningen utfördes i form av s. k. dimensionshugg­ning, dvs. man högg de grövsta och värdefullaste träden. Stora arealer dimensionshöggs mer än en gång. Skogen blev härigenom på många håll hårt exploaterad. Den blev gles och oväxtlig och återväxten försummades.

Från slutet av 1940-talet övergick skogsbruket, i fjällnära skog liksom i övriga delar av landet, alltmer till trakthyggesbrak, dvs. den gamla skogen slutavverkas och aktiva återväxtåtgärder sätts in. Efter det att domänver­ket upprättade skogsodlingsgränsen i början av 1950-talet berörde statens skogsbruk endast vissa begränsade delar av det fjällnära området. Från och med 1982 då domänverket avskaffade skogsodlingsgränsen har även do­mänverket slutavverkat på olika håll inom området.

Under ett decennium med början i mitten av 1970-talet ökade av olika skäl avverkningarna i de fjällnära skogarna. Samtidigt kom en livlig debatt igång om hur dessa skogar borde utnyttjas i framtiden. Förutom skogsbru­ket har framför allt naturvården och rennäringen starka intressen i områ­det. Fjällskogsfrågan behandlades i riksdagen 1983, 1985 och 1987. Där­vid uttalades att stor återhållsamhet bör iakttas med bedrivande av skogsbruk i de fjällnära skogarna. Den politiska behandlingen ledde fram till att föreskrifterna och de allmänna råden till skogsvårdslagen utökades. Detta innebar en skärpning av gällande regler på bl. a. följande punkter:

Begränsning av hyggesstorleken

Ytterligt restriktiv användning av hyggesplöjning

Begränsning och bättre planering av vägutbyggnaden

Samrådsskyldighet med samebyar vid slutavverkning och byggande av skogsbilväg inom renskötselns åretmntmarker.

Även om betydande arealer i fjällnära skog berörts av skogsbruk och då framför allt dimensionshuggningar av varierande styrka så förekommer helt orörd skog eller skog som endast marginellt påverkats av skogsbruk i relativt stor omfattning. Under de senaste ca 25 åren har 80% av den

79

produktiva skogsmarksarealen inte berörts av ingripande skogsbruksåtgär-     Prop. 1990/91:3

der.

Bilaga 1

Stora arealer är skyddade

1 fjällnära skog finns ca 1,6 milj. hektar produktiv skogsmark och ca 0,6 milj. hektar fjällbarrskog. Staten äger mer än hälften och privata ägare ungefar en fjärdedel av den produktiva skogsmarken. Antalet privata bmkningsenheter är ca 4 300 och dessa har i genomsnitt 85 hektar produk­tiv skogsmark. Privata skogsägare har också del i de allmänningsskogar som ingår i gruppen övriga allmänna ägare. Denna grupp och aktiebolagen äger tillsammans något mer än en femtedel av den produktiva skogsmar­ken.

Inom det fjällnära området finns 9 nationalparker, 47 befintliga eller planerade naturreservat samt 66 domänreservat. Den sammanlagda are­alen av dessa är 3,7 milj. hektar. Större delen av de skyddade områdena har avsatts 1987 eller därefter. Avsättningen av de planerade naturreserva­ten beräknas slutföras inom några år. En mycket stor del av de skyddade områdena ligger på statens mark.

När den planerade reservatbildningen slutförts kommer ca 0,6 milj. hektar produktiv skogsmark och ca 0,4 milj. hektar fjällbarrskog att vara skyddad. Detta innebär att skyddet i det fjällnära området kommer att omfatta 37% av den produktiva skogsmarken och 62% av fjällbarrskogen. De skyddade arealerna produktiv skogsmark utgör 4,4% resp. 2,5 % av den totala arealen produktiv skogsmark i hela Norrland resp. hela landet.

Varierande föryngringsmöjligheter

De fjällnära skogarna ligger inom det område som i skogsvårdslagen av­gränsats som svårföryngrat. Det innebär att skogsägaren måste ha skogsvårdsstyrelsens tillstånd för varje slutavverkning inklusive s.k. fjäll­skogsblädning. I samband med att tillståndsfrågan prövas bedömer skogsvårdsstyrelsen om föryngring kan ske och vilka åtgärder som behövs för att trygga återväxten.

Förutsättningarna för att skapa goda skogsföryngringar efter slutavverk­ning i fjällnära skog är mycket varierande. Vissa områden har ett förhål­landevis gynnsamt klimatiskt läge och gynnsamma växtförhållanden i övrigt. Där kan man i allmänhet skapa goda föryngringar. Inom andra områden och då framför allt i närheten av barrskogsgränsen är föryng­ringssvårighetema så stora att man efter slutavverkning inte kan få ny skog inom rimlig tid.

Skogsstyrelsen har gjort en utvärdering av 38 slumpmässigt utvalda föryngringar i fjällnära skog. De är såpass gamla (i genomsnitt 23 år) att endast en mindre avgång (dödlighet) kan förväntas i framtiden. Föryng-ringarna representerar marker med varierande föryngringssvårigheter, men de allra svåraste markerna saknas i materialet. Detta är också för litet för att man skall kunna dra entydiga generella slutsatser.

Utvärderingen har bl. a. gett följande resultat:

80

                                                                              Granplanteringarna uppvisar ett gott resultat.

Prop. 1990/91:3

    Tallplanteringarna är sämre än granplanteringarna men är i genomsnitt     Bilaga 1

acceptabla.

    Föryngring med fröträd har i genomsnitt gett dåligt resultat men undan­

tag finns.

Fjällskogsblädning och beståndsföryngring är metoder för skogsföryng-ring som i vissa fall kan tillgodose naturvårdens och rennäringens intres­sen. Kunskaperna om dessa metoder är emellertid bristfälliga och behovet av forsknings- och försöksverksamhet är stort. De kan, med hänsyn till kravet på hög och uthållig virkesproduktion, under överskådlig framtid bara användas i bestånd där plantuppslag redan finns och föratsättningar­na i övrigt är gynnsamma. Sådana bestånd finns endast i begränsad om­fattning.

Skogsstyrelsen kommer att senast i oktober 1989 redovisa en översiktlig beräkning av de arealer i fjällnära skog, som kan föryngras med olika metoder. Även de arealer utanför de skyddade områdena som med dagens metoder inte bedöms vara möjliga att föryngra kommer att redovisas. I dessa ingår även de områden som behövs till skydd mot fjällgränsens nedflyttande.

Riksdagens intentioner i hög grad uppfyllda

Enligt riksskogstaxeringen slutavverkades i fjällnära skog i genomsnitt 10000 hektar per år under andra hälften av 1970- och första hälften av 1980-talet. Denna uppgift är relativt osäker. Slutavverkningen under peri­ oden 19851988 var enligt skogsstyrelsen i genomsnitt ca 4 700 ha per år. Trots osäkerheten i riksskogstaxeringens material kan man klart konstate­ra att slutavverkningsarealen minskat kraftigt.

Statistiken över medgivna tillstånd till slutavverkning ger en beskriv­ning av skogsägarnas avverkningsplaner för den närmaste framtiden. Den areal för vilken tillstånd medgivits minskade från 5 537 hektar år 1985 till 2845 hektar år 1988. Den areal som borde kunna slutavverkas enbart med hänsyn till den långsiktiga skogshushållningen är betydligt större än till­ståndsarealen för 1988. Bland annat följande faktorer har bidragit till att slutavverkningsarealen minskat under perioden 1985 1988:

De skärpta reglerna för fjällnära skog som infördes år 1985 och 1987

Förbudet mot användningen av contortatall i större delen av det fjällnä­ra området som infördes år 1987

Bristen på härdiga inhemska plantor av framför allt tall.

Enligt de regler som infördes 1985 bör hyggesstorieken normalt inte vara större än 40 hektar. Den genomsnittliga storleken minskade från 21 hektar år 1985 till 14 hektar 1988. Fortfarande är 13% av storskogsbmkets hyggen större än 40 hektar men denna andel har minskat kraftigt sedan 1985. Däremot förekommer det att fler hyggen, som vart och ett är mindre än 40 hektar, läggs ut med kvariämnade smala skogspartier eller impedi­ment emellan. Man uppnår då inte den mosaik av skog i olika utvecklings­stadier som eftersträvas.

Hyggesplöjningen förefaller vara på väg att i det närmaste upphöra i

6   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

fjällnära skog. Skogsbraket har på denna punkt i hög grad efterievt stats-     Prop. 1990/91:3 makternas intentioner. År 1988 beviljades inget tillstånd till slutavverk-     Bilaga 1 ning med efterföljande hyggesplöjning.

Tillstånd till avverkning av våglinje för skogsbilväg medgavs för totalt 391 kilometer under perioden 1985-1988. Den åriiga vägsträckan har legat på ungefär samma nivå under alla de fyra åren trots att tillstånden till slutavverkning enligt ovan har minskat kraftigt. En trolig förklaring till detta är följande. Vid en given slutavverkningsareal ökar behovet av skogsbilvägar om hyggesstorleken minskas och hyggena sprids på ett sätt som eftersträvas i fjällnära skog.

Ungefär en tredjedel av vägutbyggnaden stöds med statligt bidrag. Stö­det är riktat mot privata markägare samt även mot övriga ägarkategorier i de fall samfällda skogsbilvägar byggs.

De regler i skogsvårdslagen som gällde före 1988 medgav en omfattande användning av contortatall i Qällnära skog. Därefter har reglerna skärpts och plantering av contortatall är nu tillåten endast i vissa begränsade delar av det fjällnära området i Västerbottens, Jämtlands och Kopparbergs län. Den totala arealen med contortatall i fjällnära skog är nu ca 11 300 hektar eller 0,8% av den totala arealen produktiv skogsmark. Under år 1988 planterades totalt 626 hektar med contortatall.

Det obligatoriska samrådet mellan skogsbraket och samebyarna leder i allmänhet till överenskommelse, i vissa fall efter kompromisser från båda håll. Vissa samebyar anser dock att samråden har fortfarande karaktär av ensidig information från skogsbmkets sida och att kompromissvilja sak­nas. Utöver det obligatoriska samrådet förekommer också ett omfattande frivilligt samråd mellan storskogsbraket och samebyarna.

Det fjällnära skogsbrukets betydelse för sysselsättning och ekonomi i fjällkommunerna

Den fjällnära skogen utgör större eller mindre delar av skogen i 47 försam­lingar i 18 kommuner från Malung i söder till Kimna i norr. Skogsbmket i det fjällnära området har därför varierande betydelse för kommunernas näringsliv, service m. m. och också för kommuninvånarnas utkomstmöj­ligheter. I de 47 församlingarna bor ca 100000 personer.

Utredningen har genom en modellstudie beräknats arbetskraftsbehovet vid två alternativ beträffande slutavverkningarnas omfattning. I alternativ 1 är den årliga slutavverkningsarealen 10000 hektar. Detta alternativ innebär ett intensivt utnyttjande av de fjällnära skogarna. Det bedöms vara realistiskt åtminstone under en 10-20 årsperiod om man enbart tar hänsyn till den långsiktiga skogshushållningen och således ej beaktar krav på låg avverkning från motstående intressen. I alternativ 2 är slutavverk­ningsarealen 2 900 hektar dvs. ungefär samma areal för vilken tillstånd till slutavverkning gavs år 1988. Detta altemativ kan betraktas som extensivt.

Arbetskraftsbehovet uttrycks i antal hela årsverken och innefattar s.k.

lokala spridningseffekter, dvs. sysselsättning i industri, handel, tjänstesek­

tor, offentlig service m.m. i de berörda kommunema. Altemativ 1 ger

850-910 och alternativ 2 ger 250-270 årsverken. Skillnaden mellan

82

alteraativen, ca 600 årsverken, ger en uppfattning om hur arbetskraftsbe-     Prop. 1990/91:3 hovet har minskat till följd av de minskade slutavverkningama under de     Bilaga 1 senaste 510 åren.

Antalet årsverken ger emellertid en på många sätt ofullständig bild av hur många människor som berörs vid en ökning eller minskning av av­verkningarnas omfattning. Som exempel kan nämnas skogsvårdsarbetet som utförs praktiskt taget enbart av tillfälligt anställda personer under 1 -4 månader. Inkomstema av skogsvårdsarbetet kan vara ett betydande tillskott och ibland avgörande för försörjningen för många familjer i det fjällnära området.

Skogsbraket har på många olika sätt stor betydelse för den lokala ekono­min i det fjällnära området. Inlandskommunema understryker skogsbra­kets mycket stora betydelse för försörjningen och för infrastrakturens utveckling. Skogsarbetareförbundets arbetslöshetsstatistik visar att alter­nativa sysselsättningar här oftas saknas. Marknadskraftema förmår inte kompensera sysselsättningsbortfall i skogsbmket i dessa trakter. Det är inte otroligt att även mer marginella minskningar av arbetstillfällena i vissa fall kan få drastiska följder. Detta kan vara fallet t. ex. då en visstids-anställning i skogsbraket med skogsvårdsarbete ger den ytterligare in­komst som möjiggör ett fortsatt boende i bygden för en familj.

Skogsstyrelsen har under den korta utredningstiden inte haft möjlighet att mer ingående belysa i vilken mån sådana effekter kan uppstå. Vi anser att statsmakterna bör initiera undersökningar som belyser bosättningens och befolkningsutvecklingens beroende av skogsbrak i det fjällnära områ­det.

Begränsning av skogsbruket på skogsbiologiska grunder

I det fjällnära området finns i betydande omfattning mark som efter slutavverkning ej är möjlig föryngra inom rimlig tid. Denna är belägen främst i närheten av kalfjället men även som isolerade "öar" i skogsland­skapet. Dessutom bör det finnas en skyddszon med skog närmast kalfjället till skydd mot fjällgränsens nedflyttande. En del av de nämnda markerna ligger i de skyddade områderna.

Skogsstyrelsen föreslår att skogsvårdsstyrelserna i de fyra berörda länen får i uppgift att utanför de skyddade områdena inventera och redovisa den mark som efter slutavverkning inte är möjlig att föryngra och den skog som inte bör slutavverkas för att den behövs till skydd mot fjällgränsens nedflyttande. Här blir slutavverkning och vägbyggnad inte aktuell och därmed undviks på stora arealer - i storleksordningen 100000-300000 hektar eventuella konflikter med naturvårds- och rennäringsintressena. Tillsammans med den skyddade produktiva skogsmarken innebär detta att ungefär hälften av all produktiv skogsmark i det fjällnära området är undantagen från aktivt skogsbrak.

83

Bindande föreskrifter om hänsyn till naturvård m. m.

Prop. 1990/91:3

De fjällnära skogama är föratom virkesproduktion ofta av intresse för     ""äga naturvården, kulturmiljövården och rennäringen. Det visar att skogarna är en naturresurs med mångsidig användning. Därför är ett s. k. mångbrak på en stor del av den fjällnära skogsmarken ett viktigt mål.

Skogsstyrelsen anser att hänsynen till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen behöver förbättras och genomföras mer syste­matiskt. Därför föreslås att skogsvårdsstyrelsen skall kunna ge bindande föreskrifter om sådan hänsyn i samband med tillstånd till slutavverkning.

Skogsvårdsstyrelsen bör i samband med prövning av tillstånd till slutav­verkning kunna kräva att den sökande redovisar planerade åtgärder för tryggande av återväxten och att en planerad åtgärd ej leder till att fjällgrän­sen flyttas ner. Detta krav gäller dock inte privata markägare.

Skogsvårdsstyrelsen bör också kunna kräva att den sökande redovisar planerad hänsyn till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Detta krav gäller samtliga sökanden.

Utländska trädslag tillåts ej

Skogsstyrelsen anser att användning av utländska trädslag i fjällnära skog ej bör vara tillåten. Undantag bör emellertid kunna ges för försöksmässig odling samt för contortatall i områden där detta trädslag redan förekom­mer i större omfattning med tillfredsställande resultat. Undantaget beträf­fande contortatall skall endast få ges om det överensstämmer med de allmänna bestämmelserna i skogsvårdslagstiftningen om begränsad an­vändning av detta trädslag.

Små hyggen och mosaikartat skogstillstånd

Utvecklingen beträffande hyggestorleken i fjällnära skog är i huvudsak tillfredsställande. Det finns enligt skogsstyrelsens mening inget behov av en ytterligare generell begränsning. Däremot bör skogsvårdsstyrelsen kun­na ge bindande föreskrifter om betydligt mindre hyggen än 40 hektar om det är befogat med hänsyn till föryngringssvårighetema.

Regler om hyggesutläggning saknas i nuvarande skogsvårdslagstiftning. Från skogsbiologisk synpunkt är det angeläget att hyggena i Qällnära skog läggs ut så att en mosaik av skog i olika utvecklingsstadier skapas. På så sätt tillgodoses till viss del även naturvårdens intressen. Skogsstyrelsen föreslår därför att regler om hyggesutläggning i fjällnära skog införs.

Hyggesplöjningen upphör

Hyggesplöjning i fjällnära skog bör enligt skogsstyrelsen förbjudas. Övriga

radikala markberedningsmetoder bör tillåtas endast om de är nödvändiga

för att få godtagbar föryngring.

84

Fjällskogsblädning och beståndsföryngring

Prop. 1990/91: 3

Fjällskogsblädning och beståndsföryngring är föryngringsmetoder som bör tJäS användas restriktivt. Detta motiveras av att de erfarenhetsmässigt ofta lett till ett dåligt föryngringsresultat. Dock bör de i begränsad omfattning kunna användas i bestånd där plantuppslag redan finns och fömtsättning­ama i övrigt är gynnsamma. Skogsvårdsstyrelsen föreslås få möjlighet att föreskriva fjällskogsblädning eller beståndsföryngring i sådana bestånd om samtidigt starka konflikter med motstående intressen föreligger.

Naturvärdesinventeringar och bättre underlag vid vägutbyggnad

Naturvärden och kulturminnen är för det mesta bristfälligt kartlagda inom stora områden i fjällnära skog. Inkommer en ansökan om tillstånd till slutavverkning i ett sådant område bör skogsvårdsstyrelsen kunna besluta om att en naturvärdesinventering genomförs. Denna skall kunna genomfö­ras på barmark. Syftet med inventeringen är att inga naturvärden och kulturminnen skall förstöras på grund av att de inte är kända. Skogsvårds­styrelsen skall ha ansvaret för att sådan inventering genomförs.

Enligt nuvarande regler gäller bl. a. att den skogliga nyttan skall vara större än kostnaden för en planerad skogsbilväg för att tillstånd till avverk­ning av våglinje skall kunna ges. Dessa regler föreslås bli oförändrade. Däremot anser skogsstyrelsen att en skogsbraksplan bör finnas för det område som vägen skall betjäna. Av planen framgår var och när avverk­ningar och skogsvårdsåtgärder skall utföras samt hänsynen till de allmänna intressena. Endast då kan den skogliga nyttan av vägföretaget korrekt fastställas.

Bättre avvägningar vid beslut om bidrag

Bidragen till skogsvård, skogsbilvägar m. m. i fjällnära skog är omdebatte­rade. För närvarande gäller att statligt stöd inte får beviljas till åtgärder som påtagligt skadar rennäringen, särskilda värden för natur- och kultur­miljövården eller andra allmänna intressen. Beslut i bidragsfrågor innefat­tar således avvägningar mellan olika intressen.

Enligt skogsstyrelsen bör kommunema och inom de s. k. riksintresseom­rådena även länsstyrelserna få ett stort inflytande i bidragsfrågan. På så sätt uppnås lokala avvägningar mellan olika intressen, vilket är i linje med intentionerna i plan- och bygglagen. Kommunernas ställningstagande bör i hög grad kunna grandas på de kommunala översiktsplanerna.

Utveckling av markanvändningsplaneringen

I fjällkommunema genomförs för närvarande en samordnad markanvänd­

ningsplanering. Verksamheten har hittills inriktats på att inventera skog

och mark och att ange betydelsen för olika intressen (skogsbrak, rennäring,

naturvård, kulturmiljövård m.m.) Detta arbete skall vara slutfört 1991.

Skogsstyrelsen föreslår nu att markanvändningsplaneringen kopplas till

85

den kommunala planeringen. På så sätt fullföljs den arbetsfördelning    Prop. 1990/91:3 mellan stat och kommun som i väsentliga delar legat till grand för upp-     Bilaga 1 byggnad av det nya planeringssystemet för mark och vatten (PBL/NRL).

Statliga organ tar ansvar för sina respektive sektorsredovisningar, läns­styrelsen samordnar sådant planeringsunderlag som finns hos statliga myndigheter och förmedlar det till kommunema och kommunerna upp­rättar planerna. De kommunala översiktsplanerna har en vägledande funktion för

olika exploateringsföretag i förhållande till de allmänna intressena som redovisas i planen

olika näringars och intressens långsiktiga utveckling med hänsyn till konkurrens och samutnyttjande av mark.

I översiktsplanen kan kommunen ange sin uppfattning om användning av skogligt statligt stöd. Vad beträffar områden som är särskilt utsatta för konkurrens från olika intressen kan kommunen ta ställning till om fördju­pade verksamhetsplaner för skogsbmket avseende viss tidsperiod skall upprättas. I dessa planer anges för en 10-årsperiod de skogliga åtgärder som parterna efter ett frivilligt samråd kommit överens om eller som skogsvårdsstyrelsen med utgångspunkt i de begränsningar som föreskrivs i skogsvårdslagen och andra lagar bedömt lämpliga.

övriga förslag m. m.

Många av nu gällande bestämmelser angående fjällnära skog finns som föreskrift och allmänna råd till skogsvårdslagen. En del av dessa bör enligt skogsstyrelsen befästas och upphöjas till lag eller förordning. Detta gäller bestämmelser avseende

obligatoriskt samråd med berörd sameby

ansökan om avverkning för byggande av skogsbilväg

hyggesstorlek

radikala markberedningsmetoder

Samerättsutredningen som snart skall lägga fram sitt slutbetänkande behandlar bl. a. frågor som rör konkurrens i markanvändningen mellan rennäringen och skogsbmket. Mot denna bakgmnd avstår skogsstyrelsen att nu föra fram nya förslag i samma fråga.

Den s.k. avverkningsskyldigheten i skogsvårdslagen tillämpas inte i fjällnära skog. Detta regleras i de allmänna råden till lagen. Skogsstyrelsen ifrågasätter om inte detta borde komma till uttryck i lagtexten.

Enligt skogsvårdslagen kan skogsvårdsstyrelsen besluta om avverkning av överårig skog. Denna bestämmelse tillämpas inte heller i fjällnära skog och i övriga delar av landet endast i undantagsfall. I allmänhet har överårig skog sådana naturvärden att man inte bör tvinga en markägare till avverk­ning. Enligt skogsstyrelsen kan det ifrågasättas om inte bestämmelsen borde tas bort ur lagen.

Enligt skogsstyrelsens bestämda uppfattning är slutavverkning på skogli­

ga impediment var de än ligger i landet inte tillåten. Det kan dock

upplevas som en brist att detta inte finns uttryckt i lag. Ett tillägg i

skogsvårdslagen om detta kan därför vara befogat.

86

Bilaga 2    Prop. 1990/91:3 Bilaga 2

Skogsstyrelsen

Utkast till ändringar i och tillägg till skogsvårdslagen och skogsvårdsför­ordningen

Skogsstyrelsen har funnit det lämpligt att göra nedan angivna redovisning. Den är inte avsedd att i första hand vara ett förslag till lag och förordning utan en exemplifiering av hur delar av vad skogsstyrelsen föreslagit kan uttryckas i författningsform.

Skogsvårdslagen 19§   (omarbetad)

1 svårföryngrad skog eller skyddsskog får avverkning inte ske utan skogsvårdsstyrelsens tillstånd. En avverkning får inte medföra att de i 18§ angivna skyddsintressena åsidosätts. Vid prövningen av en ansökan skall även övriga bestämmelser i denna lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter beaktas.

I samband med att tillstånd till avverkning ges får skogsvårdsstyrelsen besluta om åtgärder för att begränsa olägenheter och trygga återväxten samt för att tillgodose hänsynen till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen. Åtgärder med hänsyn till sistnämnda intressen får dock sammantagna ej vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Tillstånd till röjning eller gallring som främjar skogens utveckling krävs inte.

Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer beslutar närmare föreskrifter om de regler som skall gälla vid skogsvårdsstyrelsens prövning av ansökan om tillstånd till avverkning.

Fjällnära skog   (ny rubrik)

Skogsvårdslagen 19 a §   (ny)

Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om att del av den svårföryngrade skogen skall avgränsas som fjällnära skog.

1 fjällnära skog skall särskild återhållsamhet iakttas vid bedrivandet av skogsbruk.

Vid ansökan om tillstånd till avverkning i fjällnära skog kan skogsvårds­styrelsen kräva att sökanden dels visar att de i 18 § angivna skyddsintresse­na inte äventyras, dels redovisar vilken hänsyn sökanden ämnar iaktta beträffande naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen.

Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer meddelar närmare

föreskrifter om skogsbruket i fjällnära skog, bl. a. om hyggens storlek och

utläggning, utländska trädslags användning, föryngrings- och markbered­

ningsmetoder. Bemyndigandet medför inte befogenhet att av hänsyn till

87

annat än i 18 § angivna skyddsintressen meddela föreskrifter som är så     Prop. 1990/91:3

ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

Bilaga 2

Svårföryngrad skog och skyddsskog   (ny rabrik)

Skogsvårdsförordningen 19a§   (ny)

Inom renskötselns åretrantmarker skall till en ansökan om avverkning fogas bevis om att berörd sameby beretts tillfälle till samråd beträffande såväl avverkningen som efterföljande skogsvårdsåtgärder. Om sådant be­vis inte bifogats en ansökan får den avvisas.

En ansökan om avverkning för byggande av skogsbilväg i svårföryngrad skog i norra Sverige skall avslås om nyttan av vägbyggnadsföretaget inte motsvarar kostnaden eller om vägen inte kan inpassas i en vägnätsplan. Vid bedömningen av vägens lönsamhet skall hänsyn endast tas till nyttan i skogsbrukshänseende.

Skogsstyrelsen meddelar föreskrifter om

1. undantag från samrådsskyldigheten i vissa fall

2.   båtnadsberäkning i samband med byggande av skogsbilväg och om

hur sådan väg skall inpassas i en vägnätsplan.

Fjällnära skog   (ny rubrik)

Skogsvårdsförordningen 19b§   (ny)

1 fjällnära skog får hyggesstorieken endast om särskilda skäl föreligger överstiga 40 ha.

I fjällnära skog får radikala markberedningsmetoder användas endast om andra alternativ inte kan ge en godtagbar återväxt. Hyggesplöjning är dock inte tillåten.

I fjällnära skog får utländska trädslag inte användas. Skogsvårdsstyrel­sen får dock, om särskilda skäl föreligger, medge tillstånd.

I fjällnära skog får skogsvårdsstyrelsen, om tillfredsställande föryngring kan erhållas och motstående intressen samtidigt tillgodoses på ett påtagligt bättre sätt än eljest, föreskriva fjällskogsblädning i granskog och bestånds­föryngring eller självföryngring i tallskog.

Skogsvårdsstyrelsen kan om så är påkallat skjuta upp prövningen av en ansökan om avverkning i fjällnära skog i högst ett år för att säkerstäl­la möjligheten att inventera natur- och kulturmiljövärden och bedöma föryngringsbetingelsema.

Vid en ansökan om avverkning för byggande av skogsbilväg i Qällnära skog kan krävas att en högst 10 år gammal skogsbruksplan finns för varje i vägens båtnadsområde ingående brukningsenhet.

Skogsstyrelsen meddelar föreskrifter om

1. slutavverkning i nära anslutning till tidigare avverkningsyta

2.

användningen av utländska trädslag

3.

kravet på skogsbruksplan vid byggandet av skogsbilväg, därvid un­dantag får medges i vissa fall.

88

Skogsvårdsförordningen 19c§   (ny)

Prop. 1990/91:3

Skogsvårdsstyrelsen skall inventera och redovisa sådana områden i fjällnä-       ' ° ra skog där slutavverkning inte kan företas på grand av återväxtsvårigheter eller risken för fjällgränsens nedflyttande.

89

Bilaga 3    Prop. 1990/91:3

-,

..,,   

,        ..

Bilaga 3

Sammanställning av remissyttrandena över skogsstyrelsens rapport Skogsbruket i fjällnära skogar

1 Inledning

Efter remiss har yttranden över rapporten avgetts av riksantikvarieämbe­tet (RAÄ) och statens historiska museer, lantbraksstyrelsen, plan- och bostadsverket, domänverket, statens naturvårdsverk (SNV), länsstyrelser­na i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län, egen­domsnämnden i Luleå stift. Malungs, Bergs, Härjedalens, Krokoms, Åre, Stommans, Vilhelmina, Arjeplogs, Gällivare, Jokkmokks och Pajala kom­muner, Lantbrakamas riksförbund (LRF), Skogsindustrierna, Skogsägar­nas riksförbund, Sågverkens råvaraförening, Västerbottens allmänningars förbund. Fjällnära urskogars räddningsaktion (FURA), Svenska natur­skyddsföreningen (SNF), Svenska samernas riksförbund (SSR), Svenska skogsarbetareförbundet. Svenska pappersindustriarbetareförbundet och Svenska träindustriarbetareförbundet.

Lantbrakamas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund har avgett ett gemensamt yttrande, även Svenska skogsarbetareförbundet. Svenska pap­persindustriarbetareförbundet och Svenska träindustriarbetareförbundet har avgett ett gemensamt yttrande.

Lantbraksstyrelsen har bifogat yttranden från lantbraksnämndema i Jämtlands och Västerbottens län samt länsstyrelsen i Norrbottens län.

Dessutom har yttranden inkommit från kammarkollegiet och Steget Före.

I den följande sammanställningen redovisas allmänna och sammanfat­tande synpunkter i ett inledande avsnitt. I detta avsnitt redovisas också kommentarer som remissinstanserna gjort när det gäller faktaredovisning­en under avsnitten 1 8 i rapporten. I sammanställningen tas därefter upp remissinstansernas inställning till de olika förslagen som läggs fram i rapporten. Smärre redaktionella redigeringar har gjorts.

2 Allmänna och sammanfattande synpunkter

Lantbruksstyrelsen

Många av de av skogsstyrelsen föreslagna ändringarna i skogsvårdslagen utgör steg i rätt riktning mot ett bättre anpassat skogsbmk och medvetet mångbrak i de fjällnära områdena i ett långsiktigt hushållningsperspektiv.

Domänverket

Skogsstyrelsen har gjort en förtjänstfull beskrivning av historik, händelse­

utveckling och föratsättningar för skogsbruk i det fjällnära området.

Skogsnäringens betydelse för sysselsättningen inom området har också

belysts på ett utmärkt sätt.

90

1 rapporten konstateras att händelseutvecklingen sedan år 1985 visar att Prop. 1990/91:3 skogsbraket utvecklats i enlighet med vad statsmakterna uttalat som nöd- Bilaga 3 vändigt och önskvärt. Skogsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd har således visat sig vara fullt tillräckliga för att nå uppsatta mål. Det innebär att en utökad reglering och utökade krav på detaljplanering i avverknings-ansökningarna inte kan motiveras av sakskäl. En ytterligare reglering är enligt verket allvarlig med hänsyn till den betydelse skogsbmket i det Qällnära området har för sysselsättningen och möjligheterna att upprätt­hålla en infrastraktur som underlag för ett näringsliv inom fjällkommuner­na. Såsom skogsstyrelsen redovisat är det inte endast sysselsättningen i skogsbraket som kommer att påverkas av minskade avverkningar utan även transport- och serviceindustri, liksom inlandssågverken som för sin virkesförsörjning är beroende av timmerleveranser även från det fjällnära området. Sågverken i Norrlands inland påtalar ständigt för domänverket att ytterligare minskning av avverkningama där inte får ske till följd av att ytterligare restriktioner införs. Liknande synpunkter har enligt vad vi erfarit också delgivits industridepartementet.

Verkets principiella uppfattning är att den avvägning mellan olika in­tressen som skett under senare hälften av 1980-talet genom tillskapandet av de nya urskogs- och domänreservaten tillsammans med nya regler för skogsbmket inom det fjällnära området är tillfyllest.

Vid en överflyttning av föreskrifter till lag eller förordning är det viktigt att ordalydelsen inte förändras så att också en reell skärpning av reglema sker om inte motiv för en sådan skärpning föreligger. Det är också av betydelse att de föreslagna ändringama enbart kommer att avse den fjäll­nära skogen och inte hela området för svårföryngrad skog och skyddad skog. Mot den bakgranden ifrågasätts behovet av att, såsom gjorts i utkast till ändringar och tillägg, ändra lydelsen till § 19.

Kammarkollegiet

Kollegiet har i några fall kommit i kontakt med sådana frågor som berörs av rapporten. Förvaltningen av kyrklig jord skall enligt LFKJ i princip inriktas på att egendomens avkastningsförmåga tas till vara på ekonomiskt bästa sätt, en LFKJ föreskriver samtidigt att naturvårdens intressen skall beaktas i skälig omfattning. I den allmänna debatten har också uttryckts uppfattningen att särskilda krav kan ställas på förvaltningen av kyrklig jord bl. a. i fråga om den Qällnära skogen.

Trossamfundet svenska kyrkan äger genom sina församlingar och pasto­rat ca 370000 ha skogsmark. Enligt uppgift från egendomsnämnderna i Härnösands och Luleå stift - uppgift saknas från egendomsnämnden i Västerås stift där det finns mindre områden som kan beröras av rapporten - ligger ca 2 500 ha inom det område som omfattas av begreppet Qällnära skogar så som detta definieras i rapporten.

öm skogsstyrelsens förslag genomförs, beräknas det få ekonomiska kon­

sekvenser för stiftens skogsförvaltningar som helhet. De enskilda pastora­

ten som har skogsfastigheter inom området för Qällnära skogar drabbas

däremot inte ensamma eftersom systemet med en samlad skogsförvaltning

91

i stiftet med andelar för de enskilda pastoraten har en utjämnande effekt     Prop. 1990/91:3 mellan pastoraten. Bara en mindre del av den kyrkliga jorden inom de     Bilaga 3 berörda stiften ligger inom området för Qällnära skogar. De beräknade konsekvensema för det kyrkliga skogsbraket får anses rymmas inom ra­men för den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen. De föreslagna åtgärderna ryms därför inom ramen för LFKJ.

Konflikten mellan skogliga intressen och rennäringen behandlas även i betänkandet (SOU 1989:41) Samerätt och sameting som för närvarande är under remissbehandling. Det förefaller knappast möjligt att ta ställning till denna konflikt enbart på grandval av rapporten. Det gäller bl. a. frågan vilken instans som bör göra den slutliga sammanvägningen mellan mot­stridiga intressen. I denna fråga kan kollegiet inte ta ställning förrän i samband med behandlingen av betänkandet. Kollegiet vill emellertid erin­ra om att frågan om vägbyggnad i Qällområdena måste bedömas genom en avvägning av de skogliga intressena mot inte bara naturvårdens utan även rennäringens intressen.

Kammarkollegiet ansluter sig till vad egendomsnämnderna anfört i sina yttranden och har i övrigt för egen del inget att erinra mot de förslag som framförts av skogsstyrelsen.

Statens naturvårdsverk

Naturvårdsverket anser att skogsbrak inom de Qällnära områdena framför allt i höjdzonen närmast nedom kalQäll och Qällbjörkskog ger upphov till en rad olika problem. Följande huvudproblem kan urskiljas:

-

skador på och hot mot höga naturvärden

-

svårigheter att få upp ny skog efter avverkning

-

konflikter med andra markanvändningsintressen än naturvård t. ex. rennäring, kulturminnesvård, turism och röriigt friluftsliv.

Naturvårdsverket har i skrivelse till skogsstyrelsen den 17 april år 1989 ingående beskrivit dessa problemområden.

1 de regionala miljöanalyser som länsstyrelseraa arbetat med under år 1989 har samtliga norrlandslän tagit upp problemen med det storskaliga skogsbraket, särskilt i de Qällnära områdena.

Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att "den fortsatta utvecklingen i det Qällnära skogsområdet är en för länet synnerligen viktig naturvårdsfrå­ga".

Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller bl. a. att "omläggningen av driftsformerna i skogsbmket har resulterat i betydande förändringar i landskapet. Särskilt påtaglig är förändringarna i de Qällnära områdena

---- . Det är länsstyrelsens uppfattning att miljöfrågomas hantering i

skogsbraket kräver ökad uppmärksamhet och att styrmöjligheterna måste förbättras".

Även länsstyrelserna i Västerbottens och Kopparbergs län tar upp dessa

frågor. Västerbottens län har gjort en mycket omfattande problembeskriv­

ning av det moderna skogsbraket och anser att "innehållet i 21§ och

kogsstyrelsens föreskrifter behöver breddas och fördjupas på flera punk-

92

ter. Det gäller t. ex. naturvårdshänsynen inom det Qällnära området i     Prop. 1990/91:3

enlighet med regeringens uppdrag".

Bilaga 3

Länsstyrelsen i Kopparbergs län avser att i samarbete med kommunerna precisera de ekologiskt känsliga områdena. Man föreslår vidare till­ståndsplikt för hyggesplöjning och byggande av skogsbilvägar samt att skogsbruket skall delta i finansieringen av skyddet av naturskogarna.

Rapporten från skogsstyrelsen innehåller en utförlig beskrivning av skogsbruket inom de Qällnära områdena och utvecklingen under den se­naste femårsperioden. Skogsstyrelsen föreslår också många olika åtgärder för att begränsa skogsbrukets skadeverkningar och för att förbättra na­turvårdshänsynen i skogsbruket. Naturvårdsverket anser att flertalet för­slag är bra och att de kan bidra till att skadeverkningama på bl. a. flora och fauna i viss mån kan begränsas. Det gäller bl. a. förbud mot hyggesplöjning och användning av främmande trädslag. Naturvårdsverket har i skrivelse den 19 maj 1989 till skogsstyrelsen ingående behandlat de förslag som skogsstyrelsen tidigare lagt fram.

Mot bakgrund av de huvudproblem i utnyttjandet av de Qällnära skogar­na, som naturvårdsverket och länsstyrelserna ovan redovisat, framgår att markanvändningen och utnyttjandet av de Qällnära områdena inte enbart är en fråga för skogsbruket och således inte heller kan regleras i sin helhet genom skogsvårdslagen med tillhörande förordning och föreskrifter. Na­turvårdsverket anser att de förslag, som skogsstyrelsen har presenterat, icke är tillräckliga för att lösa de olika problem, som är förbundna med det moderna skogsbrukets bedrivande inom de Qällnära skogarna. Det är därför befogat att överväga en särskild lagstiftning för markanvändningen och utnyttjandet av de Qällnära skogsområdena, särskilt med hänsyn till att naturresurslagen inte är tillämplig på skogsvårdslagstiftningen. Syftet med en sådan lagstiftning är inte att förhindra allt skogsbruk utan att skapa former och garantier för att andra intressen kan tillgodoses.

Naturvårdsverket har i de nämnda skrivelserna till skogsstyrelsen fört fram flera förslag, vilka inte ingår i skogsstyrelsens förslag till åtgärder. Det gäller bl. a. skyddet av en höjdzon 100 ä 200 m nedanför kalQälls/björk-skogsgränsen samt att bidragen till skogsbilvägar och andra skogsvårdsåt­gärder inom de Qällnära områdena skall användas mycket restriktivt eller helt slopas, för att riksdagens uttalande om stor återhållsamhet med skogsbruk i dessa områden skall kunna uppnås.

Naturvårdsverket upprepar nu dessa förslag. Verket anser inte att det är rimligt att statsbidrag utgår till ett högrationellt skogsbruk i detta område där ett särskilt skydd i stället är motiverat, särskilt för den övre barrskogs­zonen.

I avsnitten 2.2 till 2.5 redovisas areal uppgifter över skyddade områden, inkl. områden som planeras skyddas som naturreservat. Bl. a. redovisas andelen produktiv skog och Qällbarrskog. Dessa uppgifter är av stort intresse. Det framgår bl. a. att drygt en tredjedel (ca 37% eller 585000 ha) av den Qällnära produktiva skogsmarken ingår i befintliga eller planerade skyddade områden (nationalparker, naturreservat och domänreservat).

Naturvårdsverket saknar i detta sammanhang en analys av och diskus­

sion av begreppet produktiv skogsmark inom de Qällnära områdena. Som

93

exempel på förhållandena här anges att av totalt 317000 ha barrskog Prop. 1990/91:3 (produktiv skog och Qällbarrskog) på domänverkets marker var endast ca Bilaga 3 40000 ha indelade för skogsbmk. Med domänverkets skogsbraksmetoder och principer för naturvårdshänsyn bedömdes alltså en mindre del vara av intresse för skogsbrak. Det finns inom de Qällnära områdena stora arealer av produktiv skogsmark som av biologiska, ekonomiska eller andra orsa­ker ej är lämpade för skogsbruk och som sannolikt ej kommer att användas för skogsbrak inom överskådlig tid. Dessa områden har inte heller tidigare berörts av storskogsbrak. En närmare redovisning av dessa områdens arealer är av stort intresse och bör ingå i beslutsunderlaget för de Qällnära skogarnas användning och utnyttjande.

Vid skydd av områden, t. ex. enligt naturvårdslagen, aktualiseras i regel ersättningsfrågorna. Det hävdas att pågående markanvändning därvid avsevärt kommer att försvåras. Naturvårdsverket finner det ologiskt att kalla en verksamhet, som tidigare ej har förekommit i området, för pågå­ende markanvändning, som därvid skulle försvåras. Det strider mot en allmän medvetenhet och mot gängse språkbrak.

När det gäller ekonomisk ersättning till privata markägare anser na­turvårdsverket däremot att det är rimligt med ekonomisk kompensation för intrång i en pågående skogsbruksverksamhet. För att skydda samtliga från naturvårdssynpunkt värdefulla områden inom de Qällnära områdena är dock tillgängligt anslag (Mark för naturvård), trots en ökning under innevarande budgetår, inte tillräckligt. Endast de största och mest värde­fulla områdena (klass 1-objekt) kan skyddas på detta sätt med tillgängliga medel.

Länsstyrelsen i Jämtlands län

Möjligheter till kompensation för försvårat skogsbruk måste tillskapas. Stödet bör utgå till miljöanpassning som går längre än vad som ryms inom begreppet pågående markanvändning avsevärt försvåras. Sammantaget med de hushållningsregler som föreslås i rapporten skulle detta innebära att ökad lokal nytta erhålles av Qällskogsbruket samtidigt som miljövinster åstadkommes.

Länsstyrelsen i Västerbottens län

Av särskilt intresse från naturvårdens och rennäringens synpunkter är att 80% av den produktiva Qällnära skogsmarken och praktiskt taget alla skogbevuxna impediment (Qällbjörkskog, Qällbarrskog, skogbevuxen myr, hällmark etc.) inte berörts av några skogsbruksåtgärder under de senaste 25 åren.

Skogsstyrelsens beskrivningar av rennäringens, naturvårdens och kul­turminnesvårdens intressen för de Qällnära skogarna är mycket kortfatta­de men kännetecknas av en betydande förståelse för dessa sektorvärden.

Redovisningen av ägandeförhållandena visar att antalet privata bruk­

ningsenheter är särskilt stort i Västerbottens län. Mer än hälften av dessa

finns i länet. Samtidigt är medelarealen förhållandevis liten. Inlands-

94

skogsbruket har också stor regional politisk betydelse. Det är därför viktigt     Prop. 1990/91:3

att skogsbruket kan bedrivas med rimliga lönsamhetskrav.

Bilaga 3

Skogsstyrelsen har ännu ej sammanställt siffror om de skyddade arealer­na. För Västerbottens län har dock skogsvårdsstyrelsen, domänverket och länsstyrelsen räknat fram att naturreservaten och domänreservaten inom Qällkommunerna totalt omfattar 816870 ha och att ca 73000 ha härav utgörs av produktiv skogsmark. Detta innebär således att ca 9% av den skyddade arealen inom Sorsele, Storumans, Vilhelmina och Dorotea kom­muner är produktiv skogsmark.

Att hyggesstorieken minskat starkt under perioden 1985-1988 och att hyggesplöjning och plantering med contortatall praktiskt taget upphört är positivt från miljösynpunkt. Av tillgänglig statistik framgår dock inte om skyddsdikningen, som från miljösynpunkt är minst lika kontroversiell, har ökat eller minskat.

Möjligheten att upprätta naturvårdsinriktade skogsbruksplaner (NISP) bör även fortsättningsvis utnyttjas i områden som är av betydelse för t. ex. friluftslivet, rennäringen eller har geovetenskapliga värden. Instramentet är dock självfallet helt otillräckligt beträffande större områden där na­turvärdena Ur knutna till själva skogsbestånden, dess ålder, sammansätt­ning och naturiiga utveckling.

Länsstyrelsen i Norrbottens län

Trots att gällande regler för skogsbrak i Qällnära skogar medfört en viss minskning av slutavverkningsareal och hyggesstorlek kvarstår konflikterna mellan skogsbruket och rennäringen naturvården.

Skogsstyrelsens förslag innebär en mer mångsidig bedömning av skogs­bruksåtgärderna inom det Qällnära området och kan därigenom förhopp­ningsvis leda till minskade konflikter.

Egendomsnämnden i Luleå stift

1.21.3 Redovisningen av Qällskogsområdets omfattning, tidigare skogsbruksmetoder m.m. är enligt egendomsnämndens mening en väl genomarbetad och noggrann beskrivning av verkliga förhållanden.

Observeras bör uppgiften om att ca 80% av arealen produktiv skogs­mark i de Qällnära skogarna inte berörts av några skogsbruksåtgärder under de senaste 25 åren. Det är därför naturligt att ett uppsamlat åtgärds­behov nu föreligger.

1.4 Rennäringen

Hänglavsförekomsten har stor betydelse som renbete vid ogynnsamma

snöförhållanden. Dock torde renskötselns beroende av hänglaven numera

ha reducerats något genom effektivare metoder för stödutfodring. Även

om förekommande hänglavsskogar lämnas orörda torde behovet av en

organisation för stödutfodring kvarstå för perioder av extremt ogynnsam

väderlek.

95

Av stor betydelse för betestillgången är att verkligt antal renar inte tillåts     Prop. 1990/91:3

överstiga det antal som renbetesmarkema långsiktigt kan försörja.

Bilaga 3

1.5 Bevarandeintressena

Skogsbrakets betydelse för turism, rörligt friluftsliv, jakt och fiske får ej glömmas. Flertalet naturintresserade människor har varken tid eller eko­nomiska och fysiska resurser att utnyttja de orörda ödemarkerna utan är beroende av vägar, kommunikationer, övernattningsställen m. m.

4.1   Egendomsnämnden vill betona utredningens konstaterande att det

råder stor variation längs Qällkedjan beträffande klimat, topografi m. m.

En geografisk avgränsning av Qällskogsområdet genom en sammanhäng­

ande gräns är därför mycket olämplig eftersom bevarandeintresset knyts

till värdefulla objekt oavsett deras belägenhet i förhållande till någon

konstraerad gränslinje.

Utredningens antagande om ett oförändrat klimat under överblickbar tid förefaller rimligt.

4.2  4.4 Utredningen bekräftar de praktiska erfarenheterna om att kul-

turema ger högre stamantal än självföryngringarna. Mot bakgmnd av att

klimatet under de senaste årtiondena varit ogynnsamt och kanske under

kommande årtionden normaliseras eller förhoppningsvis inte blir avsevärt

sämre bör det bli minst lika goda föratsättningar för skogsodling inom

överskådlig framtid. Därtill kommer att den efter årets kottplockning

sensationellt förbättrade frösituationen för Qällskogsområdet säkerställer

tillgången på lämpligt plantmaterial för lång tid framåt.

5.15.2 Ändringen av skogsvårdslagen 1985 har uppenbarligen givit avsedd effekt. Utredningen konstaterar lägre total hyggesareal, mindre enskilda hyggen, bättre föryngringsresultat och minskad areal hyggesplöj­ning för perioden efter 1985. Någon ytterligare skärpning av skogsvårds­lagen skulle mot den bakgrunden inte vara särskilt nödvändig.

Malungs kommun

Kommunen förordar altemativ 2 (beträffande avverkningsnivån) och till­styrker i huvudsak utredningen med följande uttalanden och komplette­ringar.

Det är angeläget att det bedrivs ett hänsynsfullt skogsbrak i Qällnära omrden liksom i svårföryngrade områden.

Förslaget om att inga avverkningar startas utan att natur- och kulturvär­dena är väl kända är synnerligen angeläget.

En viktig fråga som skogsstyrelsen inte aktualiserat är att hyggesrens­ning och/eller gallring absolut inte får ske förrän avverkningstillstånd meddelats. Det moderna skogsbrukets avverkningsmetoder får således inte styra tidpunkten för hyggesrensning eller gallring.

Beträffande gränsen för Qällnära skog inom Malungs kommun bör denna närmare läggas fast först sedan resultatet av skogsvårdsstyrelsens

och länsstyrelsens nu pågående markanvändningsplanering för Trän-

96

strandsQällen färdigställts. Gränsen bör därefter redovisas i kommu-     Prop. 1990/91:3

nens översiktsplan.

Bilaga 3

Bergs kommun

Kommunen har ingen erinran mot vad som sägs i skogsstyrelsens utred­ning av Qällnära skogar.

Härjedalens kommun

Kommunen motsätter sig en naturvårdsgräns såsom den är föreslagen av Svenska naturskyddsföreningen. Kommunen anser att de regler som finns i 8, 19 och 21 §§ skogsvårdslagen är tillräckliga för att ge Qällskogarna det skydd som krävs. Kommunens uppfattning är dessutom att skogsstyrel­sens gräns för "Qällnära skog" bör få en bättre biologisk anpassning och att innanför denna gräns bör tillåtna hyggesarealer begränsas ytterligare från nuvarande 40 ha till ca 10 ha.

Krokoms kommun

Kommunen har inte någon erinran mot skogsstyrelsens förslag.

Åre kommun

Kommunen konstaterar inledningsvis att utredaren noterat att skogsbra­ket i Qällnära områden sedan 1985 utvecklats i enlighet med vad statsmak­terna ansett som önskvärt. Slutavverkningsarealen har sjunkit, hyggesstor­leken har minskat, hyggesplöjningen har så gott som upphört och använd­ningen av contortatallen minskat radikalt. Hänsynen till rennäringen och naturvårdens intressen har ökat.

Skogsvårdslagen är med av kommunen föreslagna ändringar och tillägg tillräcklig för att skydda de Qällnära skogarna under förutsättning att den tillämpas enligt sin anda. För att den skall kunna tillämpas på rätt sätt krävs: stora utbildningsinsatser på alla nivåer då miljö- och ekologifrågor­na kommer att dominera i framtiden. Skogsvårdsstyrelsen bör lokalt sam­råda med lokalbefolkning och naturvårdsenheten.

Älvdalens kommun

Kommunen ställer krav på ett sammanhållet område med Qällnära barr­skog längs hela Qällkedjan.

Storumans kommun

Kommunen anser rent generellt, att nuvarande lagstiftning om Qällnära

skogar mer än väl täcker de intentioner som statsmakterna hade, då lagen

tillkom.

97

7   Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 3

Vilhelmina kommun

Prop. 1990/91:3

Kommunen har tillsammans med övriga Qällkommuner i Västerbotten bilaga 3 noga följt utvecklingen inom det Qällnära skogsbmket. I flera olika sam­manhang har vi påtalat behovet av en politik på området, som långsiktigt skall garantera både ett livgivande och servicestärkande skogsbmk i den Qällnära skogen och ett balanserat bevarande av natur- och kulturintres­sen. Hittills har utvecklingen gått enbart den ena vägen, nämligen den som leder till utarmning av möjligheterna till skogsbrak i Qällnära områden. Detta förhållande, kopplat till andra problem som vi brottas med, gör att vi känner stor oro inför framtiden och vad som skall hända med den näring som fortfarande utgör en viktig förutsättning för att kommunen skall kunna upprätthålla både sysselsättning och nödvändig service.

Det kan konstateras att det, sedan riksdagsbeslutet i januari 1985 beträf­fande återhållsamhet i det Qällnära skogsbruket, skett en påtaglig föränd­ring i verksamheten. Avverkade arealer har minskat och hyggesstoriekarna har krympt till gott och väl acceptabla nivåer. Hänsynstagande till natur­vård och kulturmiljövård har också ökat, liksom samrådet med samerna i förhållande till deras berättigade anspråk på mark och utrymme för sin näring. Det kan ifrågasättas om tidpunkten för införande av ytterligare restriktioner i det Qällnära skogsbmket är väl vald med tanke på den korta tid som förflutit sedan de nya reglerna införts och någon heltäckande utvärdering inte kunnat göras.

Kommunen förordar ett mångbrak i den Qällnära skogen .Att

någon näring eller verksamhet skulle ges ett alltför dominant utrymme i det Qällnära området, kan vi inte acceptera. Det skulle på längre sikt utarma stora områden sysselsättnings- och servicemässigt. Det gagnar varken Vilhelmina kommun eller nationen i övrigt. Vad vi nu behöver är en gnutta lugn och ro för att vi skall kunna ta itu med överlevnadsfrågorna. För detta behövs en förståndig och solidarisk politik inom många områ­den, inte minst när det gäller den Qällnära skogen.

Gällivare kommun

Kommunen önskar poängtera nödvändigheten av en politik inom skogs­brakets område som långsiktigt garanterar ett livskraftigt skogsbmk bl. a. i de Qällnära områdena och ett balanserat bevarande av natur- och kul­turvärdena.

Skogen har varit och är fortfarande en viktig näring inom kommunen och därmed en av föratsättningarna för att upprätthålla en fortsatt syssel­sättning och därmed sammanhängande service i kommunen.

Kommunen konstaterar med tillfredsställelse att alltsedan riksdagens

beslut 1985 har en förändring av skogsbruket i de Qällnära områdena skett.

Denna förändring har bl. a. medfört att de avverkade arealerna har mins­

kat, hyggesstorlekarna har krympt och hänsynstagandet till natur- och

kulturvård har ökat. Samråd med samerna beträffande deras berättigade

anspråk på mark för sin näring har också ökat.

98

Det är således en relativt kort tidsrymd som förflutit sedan 1985 och den     Prop. 1990/91:3 framtida utvecklingen kommer med största sannolikhet att resultera i att     Bilaga 3 berörda parter på ett ännu mer nyanserat och balanserat sätt kommer att se på skogsbraket i de Qällnära områdena.

Jokkmokks kommun

Skogsstyrelsens förslag är, om det leder till beslut, en garanti för övriga intressen att skogsbruket måste ta större hänsyn än i dag.

Kravet på att aktuell skogsbruksplan skall upprättas inom område där skogsbilvägbyggnad aktualiseras, kommer sannolikt att i praktiken göra det omöjligt aktualisera avverkning inom många områden.

Inom Jokkmokks kommun har mycket stora områden av produktiv skogsmark undantagits från skogsbruk. Detta har fått till följd att hundra­talet arbetstillfällen försvunnit. Ytterligare beslut om begränsningar inom skogsbruket bör kombineras med beslut att kompensera bortfallet av ar­betstillfällen i de aktuella avflyttningskommunerna.

Förslaget stöds dock i princip av Jokkmokks kommunstyrelse.

Pajala kommun

Kommunen berörs endast marginellt av Qällnära skog och kommunstyrel­sen är därför inte så insatt i eller engagerad i frågan. Det förefaller oss dock som om utredningsförslaget, om det genomförs, skulle komma att lösa många av de konflikter som nu råder mellan skogsbmket å ena sidan och framför allt naturvården och renskötseln å den andra.

Den osäkerhet som ändå finns om möjligheterna till föryngring efter avverkning i Qällnära lägen manar till försiktighet. Att gå in med slutav­verkningar i dessa kärva lägen innebär en betydande risktagning. Naturens villkor bör få styra skogsbmksformen i större utsträckning än som hittills varit fallet. Andra former av aktivt skogsbruk än det allenarådande kalhyg­gesbmket med markberedning bör kunna prövas. Ett sådant försiktigare skogsbruk med inga eller mycket små kalhyggesytor behöver inte vara enbart negativt för sysselsättningen. Den beräknade minskningen av ar­betstillfällena inom skogsbmket bör åtminstone i viss utsträckning kunna kompenseras genom ett mindre storskaligt, dvs. högmekaniserat, skogs­bruk, genom naturvårdsinsatser, ökad turism, bättre fömtsättningar för renskötsel m. m. Genom hittillsvarande avverkningstakt och avverknings­system kan befaras ett stort glapp mellan de koncentrerade avverkningarna och avverkningsbar återväxt och tömning av befolkning i stora delar av Norrlands inland under den tiden. Näringslivet får inte innebära exploate­ring. Planeringen måste gå ut på bevarande på lång sikt av underlag för näringsliv och befolkning i dessa redan glest befolkade trakter och inte inrättas efter den kortsiktiga syn som industrin har.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

Riksförbundens utgångspunkter

Regeringens uppdrag till skogsstyrelsen om skogsbraket i de Qällnära sko-

99

gama omspänner frågor av stor principiell vikt för privatskogsbrakets    Prop. 1990/91:3

framtid.

Bilaga 3

Brakningsrätten till fastigheten ger markägaren befogenhet att bedriva skogsbruk och dra nytta av skogens värden. Mark som av ekologiska skäl inte kan återbeskogas nöjaktigt skall dock undantas från skogsbrak. Re­surshushållningen gör det motiverat att staten genom okomplicerade ran­soneringsregler skapar garantier för ett långsiktigt skogsbrak. LRF och Skogsägarna reagerar däremot skarpt mot det generella "avgränsningstän-kandet" av produktiv skogsmark som en s. k. naturvårdsgräns är ett exem­pel på.

I skogspolitiken talas allt oftare om "intresseavvägning". Det finns politiska ambitioner att tillfredsställa allmänna men även kommersiella intressen genom ökade regleringar av skogsbmket via lagstiftning och samhällsplanering. Det är vår bestämda uppfattning att de allmänna in­tressena i de flesta fall tillfredsställs genom allemansrätten och markägar­nas känsla för miljön och bygdens liv. Grandprincipen måste vara att intrång i skogsbruket skall kompenseras ekonomiskt så länge det inte är bagatellartat. Markägarens förluster måste ersättas om myndighet i enskil­da fall vill gå längre i regleringen av skogsbraket än vad skötsellagarnas generella hänsynsregler kräver. Ersättningsprincipen måste emellertid ock­så vara giltig om staten i stället väljer att genom lagar och föreskrifter förändra fömtsättningen för ett effektivt skogsbruk för att gynna andra intressen. Samma förhållanden skulle kunna uppstå om staten eller myn­dighet via bindande planer låser skogsbrukarna så att näringens verksam­het avsevärt försvåras.

De Qällnära skogarnas läge och tidigare ringa värde har gjort att det i dag finns relativt opåverkade skogsområden med specifika naturvärden i dessa trakter. Efter inventeringar har stora områden utpekats som bevaran­devärda riksintressen enligt naturresurslagen. Riksförbunden vill under­stryka det nödvändiga i att i den fortsatta samhällsplaneringen fullödigt väga in skogsbruket som varande en av få näringsgrenar, som kan upprätt­hålla infrastruktur och ge försörjning i denna del av landet.

LRF och Skogsägarna anser att det regionalpolitiska stödet till skogsbru­ket i inre Norrland behövs också i fortsättningen. Stödet skall vara en långsiktig och given ekonomisk faktor för skogsbruk i dessa trakter. Det är därför principiellt oacceptabelt att stöd till skogsbruk kan dras undan då andra intressen allmänna eller kommersiella gör anspråk på anpass­ning av brukandet.

Synpunkter på skogsstyrelsens överväganden

Vi delar skogsstyrelsens uppfattning att det finns goda förutsättningar att

bedriva ett långsiktigt skogsbruk i de Qällnära områdena. Det enskilda

skogsbruket är efter senare tids reservatsbildningar den störste ägaren äv

produktiv mark i dessa trakter. Det är utomordentligt angeläget att denna

areal kan utnyttjas i ett aktivt skogsbruk och ligga till grund för infrastruk­

turen i dessa ekonomiskt svaga områden.

Skogsstyrelsen visar i sin faktabakgrund att stora förändringar skett i

100

skogsdriften under de senaste åren - och då på ett sätt som tillgodoser de Prop. 1990/91:3 krav som ställdes i riksdagsbeslutet frånl985. Utvecklingen som sådan ger Bilaga 3 därför inte motiv för en eventuell skärpning eller utvidgning av skogs­vårdslagen. Skogsstyrelsen drar därför fel slutsatser när man föreslår att skogsbrukarna skall vidkännas ytterligare restriktioner och byråkratiska rutiner. LRF och Skogsägarna avvisar därför förslagen till utvidgad lag­stiftning och byråkrati som innebär ökade restriktioner och kostnader för skogsbrukarna.

LRF och Skogsägarna efteriyser en positiv grundsyn på skogsbruket. Detta skulle stärka framtidstron hos de ca 100000 människor som bor i det Qällnära området. Över stora arealer skulle produktionen kunna höjas till minst den dubbla mot dagens nivå. Skogsstyrelsens överväganden framstår därför inte som rimliga för den lokala befolkning, som har behov av ett ökat underiag för sin näringsutövning.

Skogsbruket i Qällnära skog är mycket kunskapskrävande. Skogsägarna måste kunna ställa krav på god kompetens i den externa rådgivningen. Riksförbunden delar därför skogsstyrelsens målsättning om ökad utbild­ning för skogsägare och fältpersonal.

Utöver de enskilt ägda fastigheterna finns betydande arealer allmän-ningsskog, ?om är avsatta för bondebefolkningen i området. Många Qäll-bönder har sina marker ovanför den produktiva skogsmarken, varför deras enda egentliga skogstillgång består av delaktighet i allmänningarna. En betydande del av dessa Qällbönders inkomster har kommit i form av avkastning från allmänningsskogen. Ett regelsystem som avsevärt för­sämrar det ekonomiska utbytet för skogsbruk på allmänningsskogarna får därför stor inverkan på lokalbefolkningens möjligheter till utkomst.

LRF och Skogsägarna delar också skogsstyrelsens syn på den pågående s. k. markanvändningsplaneringen. Denna består huvudsakligen av omfat­tande inventeringar som ger ett bra underlag för Qällkommunernas arbete med de kommunala översiktsplanerna, liksom för skogsbrukets planering och kontakter med företrädare för andra intressen.

I direktiven talas om att skogsstyrelsen bör pröva om resultaten från markanvändningsplaneringen kan utgöra grund för av myndighet fast­ställda verksamhetsplaner, vilka måste följas av skogsägaren. Skogsstyrel­sen beskriver två alternativa principer för hur sådana för markägarna bindande planer kan konstrueras. Man drar emellertid slutsatsen - på både saklig och principiell grund att ingen av de två skisserade ansatser­na nu bör genomföras. Riksförbunden finner direktiven anmärkningsvär­da i dessa avseenden. Det synes närmast vara en ren planhushållningsmo­dell, som regeringen haft för ögonen. Det intrång i äganderätten som bindande planer innebär är helt oacceptabelt. Det skulle leda till behov av en ytterligare utbyggd byråkrati, sänka effektiviteten i skogsbruket, ge försämrad ekonomi för skogsägarna och verka förlamande på företagaran-dan.

Enligt direktiven skall skogsstyrelsens eventuella förslag baseras på för­utsättningen att pågående markanvändning ej avsevärt skall försvåras. Förslagen får inte leda till ersättningsanspråk.

Märkligt nog har skogsstyrelsen inte analyserat sådana konsekvenser i

101

sin rapport. Enligt riksförbundens bestämda uppfattning innebär de före-     Prop. 1990/91:3

slagna restriktionerna och styrmedlen till förmån för andra intressen att     Bilaga 3

skogsbruk i området avsevärt kommer att försvåras. För att förslagen på

ett uttömmande sätt skall kunna behandlas av regering och riksdag måste

de kompletteras så att beslutsfattarna får ett begrepp om hur olika grader

av restriktioner negativt återverkar på skogsbrukets ekonomi och därmed

ger rätt till ersättningsanspråk från skogsbrukarna.

Skogsindustrierna

Sammanfattning

Vårt huvudintryck är att skogsstyrelsens omfattande rapport på ett ut­märkt och objektivt sätt beskriver såväl den historiska utvecklingen av de Qällnära skogarnas utnytQande som dagsläget och de senaste årens trender. Man kan genomgående konstatera att skogsbmket snabbt reagerat på de politiska och administrativa signaler som kommit under senare år. Det är också sannolikt att flera av dessa förändringstrender kommer att fortsätta i samma riktning utan särskilda åtgärder.

Vi har uppfattat att skogsstyrelsens huvudsakliga slutsats är att något

behov av drastiska förändringar av skogspolitik eller signalsystem inom

dessa områden inte föreligger. Nu gäller det att med tillförsikt fullfölja den

påbörjade utvecklingen. Skogsstyrelsens olika förslag syftar till att under­

lätta denna process. 1 huvudsak stöder vi därför skogsstyrelsens framförda

förslag med vissa principiella kommentarer och förbehåll   .

De redovisade uppgifterna är för många säkerligen överraskande, kan­ske t. o. m. sensationella. Redovisningen av utvecklingen av skogsbruket i de Qällnära områdena visar klart och tydligt att det stora steget redan är taget. Om önskemålet är att bevara stora arealer typiska Qällskogsområden samt säkerställa ett begränsat och varsamt skogsbruk i övriga områden är syftet redan uppnått. Ytterligare reservat eller restriktioner måste tolkas så att samhället önskar en successiv avveckling av skogsbruket i dessa områ­den.

Tyvärr har vi anledning tro att skogsbrukets traditionella kritiker inte uppfattar utvecklingen på detta sätt. Fortsatta krav på inskränkningar i skogsbrukets bedrivande måste emellertid nu snarare uppfattas som ett sätt att upprätthålla en image än omsorg om natur och människor i Norriand.

1 Skogsindustrins grundsyn

1.1 Fjällnära skogsbruk en svår konst

Tyvärr har de senaste årens debatt om skogsbruket i Qällnära skogar blivit

olyckligt förenklad och uppladdad. Skogsbruk och skogsodling uppfattas

som ett hot som skall stoppas i stället för en möjlighet som går att utveckla

i samspel med andra viktiga värden. Det dåliga debattklimatet har tyvärr

under lång tid blockerat en konstruktiv diskussion som dock nu glädjande

nog tycks vara under utveckling. Skogsstyrelsens rapport torde härvid vara

en viktig ingrediens.

102

Ju närmare skogamas biologiska utredningsgränser vi befinner oss desto Prop. 1990/91:3 större blir generellt de biologiska och ekonomiska svårigheterna att bedri- Bilaga 3 va skogsbmk. Samtidigt finns emellertid inom dessa områden en mycket stor lokal variation i dessa föratsättningar. Skogsbmk måste här bedrivas med stor respekt för de naturgivna föratsättningarna och det krävs natur­ligtvis stor erfarenhet och gedigna kunskaper för att lyckas. Det är vår bestämda uppfattning att denna kompetens finns inom våra företag och att skogsbraket också bedrivs med stort ansvar och ödmjukhet. Bakom ett avverkningsbeslut ligger naturligtvis noggranna överväganden eftersom en misslyckad skogsodling medför mycket stora kostnader för omplantering och andra hjälpåtgärder.

En viktig fömtsättning för framgång är att skogsskötseln är väl för­ankrad i lokala kunskaper och beslut. Med de varierande föratsättningarna går det inte att tillämpa förenklade schabloner utan det handlar om att på ett nyanserat sätt utnyttja de biologiska och ekonomiska möjligheterna.

1.2 Fjällnära skog en viktig resurs

Från såväl industrins som samhällets synpunkt är ett klokt utnyttjande av den Qällnära skogen av synnerligen stor betydelse. De samlade virkespro-duktionsmöjlighetema inom detta stora område är under överskådlig tid av stor betydelse för berörda bygders samhälls- och arbetsliv liksom för industrins virkesförsörjning lokalt och regionalt. Det är nödvändigt att vid varje diskussion om eventuella begränsningar av dessa virkesproduktions­möjligheter samtidigt analysera de samhälls- och företagsekonomiska kon­sekvenserna. Detta är nu särskilt viktigt i ett läge där flera parallella utrednings- och planeringsaktiviteter på olika sätt diskuterar inskränk­ningar i skogsbmket i den felaktiga tron och förhoppningen att de sociala och ekonomiska konsekvenserna är försumbara eller kan övervältras på någon annan.

Vi finner det viktigt att framhålla att även om regler för ersättning och kompensation i enskilda fall kan utvecklas så blir det samlade resultatet att hela landsdelens ekonomiska bärkraft urholkas. För stora områden är vi nu oroande nära denna gräns. En fortsatt utveckling åt detta håll skulle i onödan gå stick i stäv med regionalpolitiska ambitioner, glesbygdskam­panjer m.m.

1.3 Vi har gott om skyddad skog

Skogsstyrelsens utredning bekräftar vår uppfattning att naturvårdens sak

nu inte bäst gagnas av flera reservat och gränser. Statistiken visar att

betydande andelar av den Qällnära skogsmarken redan på olika sätt är

skyddad eller har restriktioner för aktivt skogsbrak. Här avses då inte bara

nationalparker och naturreservat utan även de mycket stora arealer som i

frivilliga policybeslut avsatts inom olika företag. Från naturvårdssynpunkt

torde det därför i dagsläget ge avsevärt större effekt i skogslandskapet om

välmotiverade naturvårdshänsyn m.m. på ett naturligt sätt tas in i sköt-

103

seln av de arealer där ett aktivt skogsbrak bedrivs. Samtliga berörda     Prop. 1990/91:3 företag har klart deklarerat denna policyinriktning och genom instraktion     Bilaga 3 och utbildningsaktiviteter fungerar också arbetet allt bättre i praktiken.

2. Kommentarer till skogsstyrelsens bakgrundsbeskrivningar

2.1 Kap. 2 arealförhållanden

De redovisade sifferappgifterna angående omfattningen av den produk­tiva skogsmarksareal som numera är skyddad på olika sätt är närmast sensationella. För första gången görs här en sådan sammanställning som således visar att den utveckling som skett, särskilt under senare år, resul­terat i synnerligen betydande reserveringar och restriktioner för skogsbm­kets bedrivande på vanlig skogsmark. Vi finner ingen anledning ifrågasätta siffrornas riktighet utan konstaterar att ca 600000 ha nu är undantagna från aktivt skogsbmk motsvarande 37% av den produktiva skogsmarken, eller 4,4% av all skogsmark i Norrland eller 2,5% av all skogsmark i hela landet. Till detta kommer betydande arealer av skyddad myr och Qällbarr­skog. Internationelh sett innebär dessa siffror och andelar synnerligen höga ambitioner i naturvårdsarbetet och behovet av ytterligare reserveringar måste numera rimligen anses vara mycket begränsat.

Till de redovisade siffroma tillkommer dessutom betydande arealer som av lokala biologiska, ekonomiska eller praktiska orsaker också i fortsätt­ningen ej kommer att utnyttjas för aktivt skogsbrak. Sådana marker ingår som en mosaik i skogslandskapet utan att formella reservatsgränser dragtis upp och fastställts. Vi delar skogsstyrelsens uppfattning att dessa marker tillsammans med de formella reserveringarna motsvarar ungefär hälften av den produktiva skogsmarken inom området.

Vi konstaterar även att eftersom huvuddelen av reserveringarna gjorts på statlig mark så är det enskilda skogsbruket numera dominerande mark­ägare inom de arealer som utnytQas för skogsbmk. Det finns således en uppenbar risk att ytterligare reserveringar kommer att direkt gå ut över förutsättningarna för det enskilda skogsbrukets bedrivande i dessa områ­den.

2.2 Kap. 4 - föryngringsförhållanden

De redovisade siffrorna visar att omfattningen av contortaodlingen inom det Qällnära området varit mycket begränsad och att den faktiska plante­ringen i dag endast är marginell. Det är vår uppfattning att contortaodling­en inom dessa områden också i fortsättningen kommer att bedrivas myc­ket restriktivt.

2.3 Kap. 5 - bidrag till återväxt

Inom dessa skogsekonomiskt svaga områden är bidrag till långsiktiga

återväxtåtgärder av stor betydelse ur såväl regionalpolitiska som privat­

ekonomiska synpunkter. Med hänsyn till de reserveringar av produktiv

104

skogsmark som gjorts är det naturiigtvis logiskt att skogsbraket på den     Prop. 1990/91:3 mark som återstår får bedrivas under samma villkor som hittills. Det kan     Bilaga 3 knappast anses som konsekvent regionalpolitik att minska eller dra in bidrag där de är av störst värde.

2.4 Kap. 7 arbetsmöjligheter i den Qällnära skogen

På ett konsekvent och realistiskt sätt görs här en analys av de sysselsätt-ningsmässiga konsekvensema av ökade restriktioner för skogsbrakets be­drivande i Qällnära området. Det är naturiigtvis avverkningsnivån som helt styr sysselsättningseffekterna i hela kedjan av avverkning, transport, skogsvård, industriell förädling och indirekta samhälls- och serviceeffek­ter. Analyser, liksom andra uppgifter i skogsstyrelsens utredning, visar att det stora steget redan är taget. Under perioden 19731987 slutavverkades i genomsnitt 10000 ha mot 2 900 ha 1988.

Denna utveckling har inneburit att i stort sett 800 personer på helårsba­sis förlorat sina arbeten. Då en dominerande del av dessa personer anställs under säsong eller på deltid, speciellt i skogsvårdsarbetet, är det mångfalt fler människor som blivit direkt berörda av denna utveckling. Eftersom sysselsättning i skogsnäringen i dessa områden ofta är ett komplement till annan sysselsättning och en betydelsefull andel av familjeekonomin kan man utgå ifrån att den sjunkande avverkningsnivån på ett påtagligt sätt urholkat landsdelens ekonomiska bärkraft och utkomstmöjligheter. Denna utveckling kontrasterar mot glesbygdskampanjer och andra regional- och lokalpolitiska aktiviteter.

Till de redovisade sysselsättningseffekterna kan tilläggas de företags- och nationalekonomiska effekterna/förlusterna genom bortfall i produktion och resursskapande, minskad skattekraft, minskade exportintäkter osv. Beräkningar över dessa effekter är svåra att exakt göra men storleksord­ningen är ur samhällsekonomisk synpunkt högst betydande. En ökad eller minskad skogsavverkning har en multiplikatoreffekt i landsdelens hela ekonomi.

3 Kommentarer till skogsstyrelsens förslag

3.1 Kap. 9 skogsvårdslagen och skogsvårdsförordningen

Då det gäller förslagen till förändringar inom skogsvårdslag och skogs­

vårdsförordning har vi den bestämda uppfattningen att huvuddelen av de

förslag till förflyttningar av olika detaljbestämmelser från föreskrifter och

allmänna råd till skogsvårdslag och skogsvårdsförordning egentligen är

helt onödiga i sak. Skogsbraket har accepterat signalema och ändrat sitt

beteende. Detta kommer inte att förändras ytterligare genom förflyttning­

ar av detaljbestämmelser inom ett redan komplicerat regelsystem. I prin­

cip borde det i stället uppfattas som en styrka att skogsbraket kan reagera

utan direkt styrning från landets tyngsta politiska organ. I tider av avregle-

ring finner vi det således tveksamt föreslå uppstramningar av regelverken

105

som kanske mera syftar till att demonstrera politisk handlingskraft än att i     Prop. 1990/91: 3 praktiken förändra skogsskötsel och naturvård. Det kan knappast vara     Bilaga 3 riksdag och regerings uppgift att reglera detaljer i skogsskötseln.

Med nedan följande kommentarer och undantag stöder vi emellertid de förslag och förändringar som i sak är nya.

Vi vill avslutningsvis åter understryka att lokal förankring och anpass­ning till varierande biologiska, praktiska och ekonomiska förhållanden är helt nödvändig då det gäller skogsbruk i Qällnära områden. Den tiden måste vara förbi när centrala myndigheter drar upp schablonmässiga streck i landskapet. När de lokalt förankrade planeringsaktiviteterna suc­cessivt fullföljs kommer ett skärgårdsliknande mönster för skogsbruk i dessa Qällnära områden att framträda. Detta sätt att beskriva gränser ger större och meningsfullare möjligheter såväl för skogsbruk som andra in­tressen. Vi upprepar till slut vår bestämda uppfattning att aktivt skogsbruk mycket väl kan kombineras med alla dessa andra intressen också inom det Qällnära området.

Sågverkens råvaruförening

Skogsstyrelsen har på regeringens uppdrag snabbutrett vissa frågor röran­de det Qällnära skogsbmket. Utredningen syftar till att utröna, hur befint­liga regler påverkat skogsbruket, liksom ett antal föreslagna förändringar i text och tillämpning av skogsvårdslagen. Parallellt med denna utredning har samerättsutredningen lämnat ett betänkande, som också berör skogs­bruket i de Qällnära områdena. Även om dessa utredningar görs utifrån skilda utgångspunkter, utgår Råvaruföreningen från att regeringen be­handlar skogsnäringsavsnitten i båda utredningarna i ett sammanhang.

De aktuella motsättningarna mellan rennäring och skogsnäring beror, såvitt Råvaraföreningen finner, på utnyttjandet av moderna metoder inom resp. näring. Inom rennäringen används i dag regelmässigt moderna kommunikationer, helikopter, flyg, lastbilstransporter av renar, snö­skotrar och andra terrängfordon, och inom skogsnäringen används stor­skaliga mekaniserade metoder för såväl återbeskogning, skogsvård som avverkning. Reglering av rennäringens metoder och renstammens storlek å ena sidan och skogsbrakets metoder och avverkningarnas storlek å den andra är instmmenten att samsa näringarna på samma arealer.

Bristen på klara handlingsregler och tendensen att blockera avverkning­ar genom ideliga överklaganden slår sönder skogsbmkets långsiktiga plane­ring och leder till kortsiktighet och improvisation, där inte minst den lokala träindustrins råvaraförsörjning blir lidande.

Genom kraftigt höjda virkespriser och snabb mekanisering har skogs­brakets rotnetton sedan mitten av 1970-talet ökat markant. Stora delar av Norrlands inland, som varit stabila O-zoner, ger i dag rotnetton t. o. m. i gallring. Säkerheten framåt vad gäller nuvarande rotnetton kan diskuteras, de svenska virkespriserna har internationellt sett blivit höga och de stora rationaliseringsvinsterna genom mekanisering har redan exploaterats.

Råvaraföreningen har förstått, att nybratna skogsvägar stör rennäring-

J06

en, främst genom att kanalisera renens vandringar. Därför bör väglöst     Prop. 1990/91:3 skogsbruk kunna nyttjas på arealer, där eljest störningen för rennäringen     Bilaga 3 är oacceptabel, kanske i form av Qällblädning, där värdefulla träd plockas och vindfasta lämnas. Väglös avverkning sker med terrängmaskiner på frusen mark, och väglös skogsvård utförs t. ex. med helikopterburen perso­nal, utrustning och plantor.

Andelen gammal skog är högre i de Qällnära skogarna än i norra Sverige i övrigt. Inom undersökningsområdet steg virkesförrådet med ca 1 milj. m per år mellan 1973 och 1987 trots relativt stora avverkningar. Tillväxten var dubbelt så stor som avverkningarna. 1 området finns sålunda stora avverkningsbara volymer till särskild gagn för den lokala sågverks- och träindustrin, vilken bransch måste betecknas som basindustri i området. Minskning av befolkningens försörjningstillfällen skulle fortsätta den ne­gativa utveckling som pågår, mot det beslut som riksdagen fattat om vidmakthållet sysselsättningsläge i de inre delarna av Norrland.

Utredningen visar, att stor anpassning av skogsbruket skett under senare år, då medelhyggesarealen minskat påtagligt, då hyggesplöjningen är på väg att upphöra och ersättas med högläggning, då vägbyggnadsverksamhe­ten endast omfattar ca 100 km per år. Råvamföreningen anser det vara viktigt att bevara markägarens befogenhet att bedriva skogsbruk och nyttja markens produktionsförmåga. Områden som av ekologiska skäl inte kan återbeskogas nöjaktigt, skall givetvis undantas från skogsbruk.

En grundprincip bör vara att reglering av det Qällnära skogsbruket utöver skogsvårdslagen bör kompenseras ekonomiskt av staten, såvida det inte är bagatellartat.

Föreningen delar utredarnas uppfattning att Qällskogsbmk är delikat och kräver god kunskap och kompetens i rådgivningen. Utbildning och träning för skogsägare och fältpersonal bör därför ökas. Råvaruföreningen delar skogsstyrelsens uppfattning att den markanvändningsplanering, som huvudsakligen omfattar inventeringar, också ger ett bra underiag för kom­munernas arbete med översiktsplaneringen liksom för skogsbrukets plane­ring och kontakterna med andra näringar. Reglering av renarnas antal och rennäringens moderna metoder bör på samma sätt inarbetas i den kommu­nala markanvändningsplaneringen.

De Qällnära skogarna omfattar i dag. ca 3 milj. ha, varav 1,6 milj. ha består av produktiv skogsmark. Av denna areal är i dag 37 %, eller en skog 12 km 

X 

500 km stor, avsatt till reservat och nationalparker. Till detta kommer avsevärda arealer Qällbarrskog undandraget skogsbruk.

Västerbottens allmänningars förbund

1 det underiag som framtagits finns för närvarande ingen saklig grund för en skärpning av skogsvårdslagen i förslagets nuvarande utformning. Vi anser att möjligheterna att arbeta och bo kvar inom de Qällnära skogarna ej ytterligare får försämras i förhållande till nuläget.

År 1979 fastställdes ny skogsvårdslag. År 1985 skärptes föreskrifterna

för skogsbruk inom Qällnära skogar och Qällbarrskogar. Under åren

19851987 har skogsvårdsstyrelsen tillämpat de skärpta föreskrifterna.

107

Av samstämmiga uppgifter framgår klart att riksdagens intentioner i myc-     Prop. 1990/91:3 ket hög grad blivit uppfyllda och att ytterligare inskränkningar i verksam-     Bilaga 3 heten ej är påkallade.

För närvarande pågår dessutom ett intensivt arbete med att färdigställa markanvändningsplaner inom berörda kommuner (klar inom Storumans kommun). Meningen med dessa planer är ju att de skall fungera som ett instrument för det framtida återhållsamma skogsbruket inom det Qällnära skogsområdet, då det i framtaget underlag skall finnas redovisningar över områden där konflikter kan uppkomma.

Genomföres detta lagförslag kommer det att få mycket stora konse­kvenser för en liten markägargrupp som vi enskilda markägare inom allmänningarna utgör. Allmänningsförbundet anser att lagda förslag ytter­ligare kommer att försvåra användningen av våra marker inom det Qällnä­ra skogsområdet, som genom ökad byråkrati ger försämrad ekonomi.

Fjällnära urskogars räddningsaktion

Sammanfattningsvis kan sägas att rapporten inte leder till någonting. Den grundas på ett mycket vagt sifferunderlag. De slutsatser som dras är sällan välgrandade ens utifrån detta vaga material. Förslagen till ändringar av skogsvårdslag och skogsvårdsförordning är dessutom så urvattnade att de har liten eller ingen praktisk betydelse för de Qällnära skogarna.

Den springande punkten är det faktum att pågående markanvändning varmed avses skogsbruk inte avsevärt får försvåras. Verkligt hän­synstagande till naturvärden och rennäring kan inte ske utan inskränk­ningar för skogsbruket. Det ligger så att säga i sakens natur.

Skogsbruket skall inte förbjudas i de Qällnära skogarna, men det måste ovillkoriigen anpassas till övriga intressen. Som vi ser det är det bara ett småskaligt skogsbruk utan vägar som kan förenas med både rennäringens krav och de ofta höga naturvärdena i Qällnära skog. Det vore av största vikt att utreda hur ett sådant skogsbruk kan ske i det Qällnära området, exempelvis ovanför den av Naturskyddsföreningen föreslagna naturvårds­gränsen. Vidare måste det utredas hur staten ekonomiskt kan göra detta småskaliga skogsbruk möjligt.

Enda lösningen är, enligt vår mening, en helhetslösning för den Qällnära skogen, exempelvis i form av en naturvårdsgräns av Naturskyddsförening­ens modell. Rennäring, naturvård och småskalig turism måste ha en chans att delta i diskussionerna på samma villkor som skogsbruket.

Detta är vår övergripande syn på rapporten. Det finns dock mängder av detaljer i materialet som förtjänar att kommenteras:

1:2 De områden inom Qällnära skog där inga markanvändningskonflik­ter föreligger torde vara marginella.

1:3 Bland orsakerna till att skogsbruket visade ett ökande intresse för

de Qällnära skogarna måste man nämna den exempellösa överavverkning

som storskogsbruket tidigare bedrivit i Norrlands inland. Hade inlands­

skogsbruket skötts med planering och ansvarskännande hade skogsod­

lingsgränsen troligen fått vara kvar och stora arealer skulle aldrig ha

kommit i fråga för skogsbruk.

108

I detta avsnitt kan man också notera att avverkningama i slutet av     Prop. 1990/91:3 perioden 1973-1987 var betydligt högre än i början. Det måste enligt vår    Bilaga 3 mening innebära att Qällskogsbraket knappast blivit återhållsammare.

Här liksom på andra ställen i rapporten stödjer sig skogsstyrelsen på uppgifter från riksskogstaxeringen. När det gäller området ovan gamla skogsodlingsgränsen är dock taxeringens uppgifter mycket osäkra, efter­som antalet provytor är litet.

1:4 Avsnittet om rennäringen är mycket bristfälligt. Där finns exempel­vis inga uppgifter om det ekonomiska värdet av rennäringen eller dess bidrag till sysselsättningen i Qällområdet.

Om hänglavsinventeringen skall åberopas i sammanhanget måste man ha i minnet att den är ett hastverk. Den borde göras om med större utredningsresurser.

1:5 Avsnittet om naturvården är också bristfälligt, men beskriver gans­ka fint vilket värde de Qällnära skogarna har. Det är trist att skogsstyrelsen inte dragit några som helst slutsatser av detta i resten av rapporten.

De Qällnära skogarna döljer också en enorm rikedom av kulturminnen, vilka är dåligt kända och vilka förstörs av skogsbrak med stora maskiner.

2:2 En särredovisning av vad som är skyddat i dagsläget saknas. Om stora urskogsområden av högsta värde som t. ex. BlaikQället blir skyddat vet ingen i dagsläget. NjakaQäll och Järvsjöliden är exempel på områden ur statens naturvårdsverks PM 1511 som är starkt hotade och där t. o. m. skogsbruksåtgärder påbörjats. Ingen redovisning av hur stor del av den "produktiva" skogsmarken som är möjlig att bruka finns. Stora arealer av detta utgörs av drivningstekniska, föryngringstekniska och biologiska im­pediment. Boniteringssystemets tillämpning i dessa områden vilar på bräcklig grund och kan starkt ifrågasättas.

4:1 Skogsstyrelsen påtalar helt riktigt att det under senare år förts en intensiv debatt om en pågående klimatförändring. Här har forskarna olika uppfattningar i den viktiga frågan om klimatet blir kyligare eller varmare. Väderleken i norra Sverige 19841987 har redan varit extrem påtalar skogsstyrelsen. 14:2 s. 23 påtalas också: "Resultaten måste också bedömas mot bakgrund av att medeltemperaturen under sommaren i genomsnitt i området under perioden 1950 1980 varit svalare än genomsnittet för den senaste 100-års perioden". Hur kan då skogsstyrelsen komma fram till att det enda rätta är för skogsbruket att utgå från ett inom överblickbar tid i stort oförändrat klimat. Så oansvarigt anser vi inte en statlig myndighet får agera. Bara några graders sänkning av temperaturen i Qällnära områden kan betyda massdöd av skog över mycket stora områden. Den kalkylbarhe-ten anser vi inte är värt att ta. Den Qällnära skogen är alltför värdefull för att utsättas för storskaliga, kortsiktiga experiment.

4:2 I skogsstyrelsens projekt "Skogsskötsel i norriändska höglägen"

redovisas resultat från 148 utvalda föryngringar inom områden för svår­

föryngrad skog. Från dessa 148 föryngringar ligger endast 38 bestånd inom

Qällnära skog. Man kan inte dra några långtgående säkra slutsatser av ett

sådant litet undermåligt material. Områden inom svårföryngrad skog kan

sträcka sig flera mil från närmaste Qäll. Att då dra slutsatser som man gör i

4.3.2 s. 26: "Genom att tillämpa ovan diskuterade riktlinjer och anpass-

109

ningar samt lokal erfarenhet bör resultatet om framtida planteringar inom     Prop. 1990/91:3 det Qällnära området kunna bli fullt nöjaktigt." Utnyttjas dagens kunska-     Bilaga 3 per samtidigt som en hög ambitionsnivå tillämpas i skogsvården finns goda föratsättningar för ett uthålligt skogsbrak i delar av de Qällnära skogarna hävdar skogsstyrelsen vidare.

Denna slutledning anser vi vara rena önsketänkandet från skogsstyrel­sens sida. Det finns inget i dag som tyder på denna slutledning. Hög ambitionsnåvå att plantera och åtgärda misslyckade 20 30 åriga kal­hyggen inom kärva klimatlägen har vi hittills inte sett mycket av. Det kan även vara av intresse att citera Forskarrapporten "Skogsföryngring i Qäll­nära skogar 1984" (s. 56): " Kunskap om återväxten i Qällnära skog. Under de senaste 25 åren har domänverket starkt reducerat sin personal. Detta har främst åstadkommits genom omorganisation av verksamheten och genom kraftig mekanisering av skogsarbetet. Efter vår resa i Qällnära områden anser vi att den arbetsledande personalen ute på reviren nu reducerats så långt, att möjligheterna att klara skogsvårdsarbetet på ett acceptabelt sätt äventyras."

Vi kan inte se att det rent generellt kommer att bli fler anställda inom skogsbmket som tar sig an det viktiga skogsvårdsarbetet. Det finns t. o. m. en undantagsparagraf i skogsvårdslagen som ger skogsägaren rättighet att strunta i återväxtarbetet. Enligt 7§ i nämnda lag kan en skogsägare, som tidigare misslyckats med återbeskogning på svårföryngrade marker, ej tvingas att återupprepa planteringen.

5 I detta avsnitt drar skogsstyrelsen slutsatser om trender utifrån siffror från fyra år. Om inte ett mer omfattande material presenteras, inbegripan­de i varje fall hela 1980-talet, går det inte att säga något alls om utveckling­en.

5:4 Högläggning och harvning är knappast särskilt skonsamma markbe­redningsmetoder.

5:6 Om man med aktiva naturvårds- och kulturvårdsåtgärder menar upprättande av s.k. NISP-planer, så anser vi att dessa bidrag påtagligt skadar särskilda värden för natur och kulturminnesvården (t. ex. Nja­kaQäll). Att lägga pengar på att planera en modifiering av storskaligt skogsbrak i urskogsområden ter sig meningslöst och fyller ingen funktion.

6:1 NISP:arna fungerar inte alls som ett instrument för anpassning av skogsbruket till naturvårdens och rennäringens intressen. 1 fallet Bielite togs ingen hänsyn till rennäringens och FURA:s kritik. I fallet NjakaQäll har t. o. m. länsstyrelsens naturvårdsenhet och naturvårdsverket omsorgs­fullt negligerats. Att dra in vägar i ett obrutet urskogsområde är att förstöra stora naturvärden. Det är också en mycket liten del av skogen i NjakaQäll som sparas med hänsyn till naturvård och rennäring, det mesta är tekniska impediment.

6:3 Även om samråden blivit obligatoriska finns det fortfarande ingen­ting som säger att samebyar och skogsbruk måste komma överens. Vill skogsbruket göra som det vill finns det inget som tvingar det att ta hänsyn till rennäringens synpunkter.

7: 1 Man säger att detta inte är någon djuplodande studie men samtidigt

drar man slutsatser, vilket är motsägelsefullt. Att titta på ett 10000 ha/år

110

alternativ är felaktigt eftersom det innebär en överavverkning av Qällsko- Prop. 1990/91:3 garna (en omloppstid på ca 90 år om all produktiv skogsmark utanför de Bilaga 3 tänkta reservaten brakas). Att man endast tittar på skogsbrakets sysselsätt­ning visar på utredningens ensidiga synsätt. Fjällskogarnas betydelse för sysselsättning inom turism och rennäring saknas. Även områdets värden för rekreation, jakt och fiske. En samhällsekonomisk kostnadsnyttoanalys av den typ som Lars Hultcrantz gjorde i Vålådalen skulle ge en bättre bild av den totala markanvändningen.

Att ingen analys gjorts om ett småskaligt skogsbruk dess möjligheter, kostnader och sysselsättningseffekter är en stor brist. Hur kan man t. ex. med en omfördelning av statsbidragen gynna självverksamheten. Hur stor del av virket ovan skogsodlingsgränsen är egentligen sågtimmer? En full­ständig virkesflödesanalys vore värdefull för att se var egentligen virket hamnar.

7:2 På s. 45 påtalar skogsstyrelsen angående skogsvårdsarbetet att detta ofta utförs av kvinnor och ferielediga skolungdomar som enligt skogssty­relsen har stor betydelse ur sysselsättningssynpunkt som planteringsarbe­tet utgör. Men skogsstyrelsen undviker att nämna att dessa planteringsar­beten i stor utsträckning utförs på ackord. Det ligger i sakens natur att arbeten som utförs under ackordshets inte gynnar den kvalitativa sidan speciellt mycket. Vi tror nämligen att risken är mycket stor att tillfällig arbetskraft, anställd som ackordsarbetare, kommer att skapa undermåliga framtidsskogar.

8 Markanvändningsplanerna är behäftade med precis samma problem som samråd och NISP:ar: skogsbruket kommer alltid i första hand. Det krävs en ändrad lagstiftning för att komma till rätta med detta. Rennäring och naturvård måste också få tillräckliga resurser för att utarbeta ordentli­ga underiag. I Vilhelmina fick naturvårdsinventeringen kosta 50000 kr. totalt (att jämföras med de 100150 kr./ha som NISP:ar uppges kosta enligt stycke 6:1).

Svenska naturskyddsföreningen

Sammanfattande bedömning

Den rapport och de förslag skogsstyrelsen redovisat kommer inte att ange någon "bortre gräns" för skogsbrukets ianspråktagande av nya marker i det Qällnära området. Förslag om verkningsfulla styrmedel för att skapa en naturvårdsgräns saknas, liksom för att uppnå det som riksdagen fastslagit, nämligen "mycket stor återhållsamhet med skogsbruk i Qällnära skogar". Förslagen är helt otillräckliga för att nämnvärt minska den oåterkalleliga förstörelsen av unika naturvärden som pågår för närvarande i Qällskogar­na. Naturvården ges inte en reell chans att hävda sina intressen i dessa skogar.

Beskrivningen av återbeskogningsproblemen anför ett alltför kortsiktigt

perspektiv och tar alltför lätt på de klara indikationer om ett försämrat

lokalklimat som finns. Utredningens slutsats att skogsbraket bör utgå

från ett i huvudsak oförändrat klimat är, enligt föreningens mening, helt

orimlig.

111

Rapporten beskriver en sjunkande avverkningsintensitet som ett fram- Prop. 1990/91:3 steg från naturvårdssynpunkt. Detta är givetvis riktigt på kort sikt men det Bilaga 3 viktiga är vad som händer på lång sikt. Om förstörelsen bara skjuts framåt i tiden är framsteget begränsat. Sedan Qällskogsdebatten på allvar startade i mitten av 1970-talet har 150 000 ha Qällnära skog avverkats. En betydan­de del av denna areal var sannolikt naturskogar eller rena urskogar. Ingen vet, eftersom skogarna var helt oinventerade.

Fortsatt intensivt skogsbmk i de Qällnära skogarna kommer att innebära att många tillbakaträngda och hotade arter förlorar ytterligare livsmiljöer. Flera av arterna, framför allt vissa svampar, lavar och vedlevande insek­ter, kommer att försvinna inom stora områden och kan t. o. m. få svårt att överleva över huvud taget i landet.

En sådan utveckling rimmar illa med de utfästelser Sverige har givit internationellt beträffande skydd av hotade arter och deras livsmiljöer genom att ansluta sig till den s. k. Bemkonventionen.

Bristen på förslag till verkningsfulla återhållsamhetsregler innebär att skogsstyrelsen accepterar ett irreversibelt byte av ekosystem i den Qällnära skogen.

Om den pågående markanvändningsplaneringen fortsätter, och utgör grund för skogsbraket i de berörda regionerna, är det ett absolut krav att ordentliga, ekologiskt heltäckande naturvärdesinventeringar görs innan avverkningar får ske. I vissa fall måste inventeringarna inkludera angrän­sande områden till aktuella avverkningstrakter. Det är speciellt viktigt att den lägre floran och faunan beaktas, eftersom dessa arter ofta är de bästa indikatorerna på låg skoglig kontinuitet.

1 skogsstyrelsens rapport saknas tyvärr en ordentlig diskussion om vad som skall ske när man påträffar stora naturvärden vid planeringen av en avverkning. Styrelsen ber att få utreda frågan vidare, vilket föreningen tycker är mycket angeläget. En central fråga i sammanhanget är att utfor­ma en mindre rigid tolkning av begreppet "pågående markanvändning" än dagens som, enligt föreningens mening, enögt tillvaratar skogsbrukets intressen. Arbetet bör ske i samarbete med naturvårdsverket och i samråd med bl. a. Naturskyddsföreningen. I lagstiftningen saknas för närvarande användbara styrmedel för att skydda viktiga naturvärden utan att tillgripa naturvårdslagen.

Avslutningsvis vill föreningen upprepa sitt krav på en samlad helhetslös­ning av konfliktema kring de Qällnära skogarna i form av en naturvårds­gräns. Vi beklagar att regeringen fortfarande inte gett de ansvariga myn­digheterna i uppdrag att utforma förslag som motsvarar de utfästelser som gjordes i samband med 1988 års riksdagsval.

Kommentarer till faktaredovisningen

(Kommentarerna ansluter till rapportens indelning)

1.5 Skogsstyrelsen gör en mycket bra beskrivning av den Qällnära skogens

ekologiska värden samt dess värde för friluftsliv, turism och forskning.

Samtidigt konstaterar styrelsen att naturvärdena enligt länsstyrelserna är

112

relativt dåligt kända inom dessa områden. Detta förhållande har förening-     Prop. 1990/91:3 en vid ett flertal tillfällen påpekat och det är alltjämt mycket angeläget att     Bilaga 3 radikalt förbättra kunskapsläget innan ytterligare arealer tas i anspråk för skogsbruk.

2.2 Enligt rapporten kommer 37% av den produktiva Qällnära skogen att i någon form vara skyddad mot skogsbrak när pågående reservatsbild­ningar är avslutade. 24% skulle då ligga under naturvårdslagens skydd. Detta är naturligtvis positivt från naturvårdssynpunkt.

Rapporten visar också att den lågproduktiva skogsmarken dominerar inom de skyddade områdena, något som är speciellt påtagligt ju längre söderut man kommer och den Qällnära skogsmarkens bonitet stiger på grund av gynnsammare klimat och berggrund. Ca 50% av den skyddade arealen produktiv mark har en bonitet under ca 2 msk/ha och närmare 85% ligger under 3 msk/ha. De normal-/högproduktiva Qällnära skogarna är således, från naturvårdssynpunkt, en "bristvara" inom de skyddade områdena.

Inom de 63% (950000 ha) den produktiva Qällnära skogen som i dag endast regleras av skogsvårdslagen finns betydande naturvärden. Dessa kan inte hävdas på ett tillfredsställande sätt med hjälp av skogsvårdslagens 21 § eller övriga förordningar, bestämmelser eller motivuttalanden. Med detta vill föreningen framhålla att det inte går att utifrån ett visst procent­tal skyddad mark säga när "det räcker". Naturvärdesbedömningar måste avgöra om skogsbrak kan bedrivas utan konflikt med naturvårdsintressen eller ej.

1 avsnitten 4.3.2 och 4.3.6 behandlas bl. a. de delar av den Qällnära skogen som är svårast att föryngra. Skogsstyrelsen föreslår att dessa av­gränsas, vilket, enligt skogsstyrelsens uppskattning, skulle undanta ytterli­gare ca 200000 ha Qällnära skog från skogsbrak.

1 skogsstyrelsens sammanfattningsrapport, liksom i ett flertal pressmed­delanden, räknas denna areal in i de marker som betecknas som skyddade av naturvårdsskäl. På så sätt kommer man fram till resultatet att hälften av den produktiva Qällnära skogen skulle vara skyddad, ett resonemang som sannolikt finns bakom det ovan refererade citatet från s. 68.

Föreningen har i remissvar till skogsstyrelsen tillstyrkt att denna mark avgränsas, men inte i första hand av renodlade naturskyddsskäl utan på gmnd av dess biologiskt utsatta läge. Dessa områden är enligt skogsvårds­lagens regler inte avverkningsbara, och att betrakta ett undantagande av dem som ett skydd för naturvårdsändamål är naturiigtvis felaktigt. Givet­vis är en avgränsning ändå något positivt även om den bidrar till att förstärka den snedbalans som redan råder mellan naturskyddad lågpro­duktiv resp. högproduktiv skogsmark.

4.1 Till de sakligt svagaste avsnitten i skogsstyrelsens rapport hör be­

skrivningen av de klimatiskt betingade återbeskogningsproblemen. "De

Qällnära skogarnas existens är ett bevis på att klimatet i sig inte hindrar

skogsförnyelse" heter det i utredningsrapporten, ett från flera synpunkter

märkligt påpekande. Det från föryngringssynpunkt intressanta är nämli­

gen i vilken mån framgångsrik föryngring kan garanteras i samband med

avverkning och under de klimatförhållanden som råder för närvarande

113

8   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

och i framtiden. Klimatet är den faktor som begränsar den Qällnära     Prop. 1990/91:3 skogens utbredning i främst höjdled. Ett förändrat klimat har kraftigare     Bilaga 3 effekter på skogsföryngring än på växande slutna bestånd.

Skogsstyrelsen nämner att vädret i norra Sverige under perioden 1984-1987 varit extremt, att liknande förhållanden kan förväntas inträffa någon gång under en 100-årsperiod och att man därför på dessa begränsade erfarenheter inte kan sluta sig till en eventuell långsiktig, trendmässig förändring av klimatet. Skogsstyrelsens slutsats blir att "skogsbraket tills vidare utgår från ett inom överblickbar tid i stort oförändrat klimat".

1 avsnitt 4.2 redovisas ett svalare sommarklimat under perioden 1950 1980 i förhållande till den senaste 100-årsperioden som förklaring till bitvis dåliga föryngringsresultat. Ett annat sätt att beskriva det hela är att nittonhundratalets första halva då föryngringsresultaten var förhållan­devis goda var den varmaste perioden under de senaste 1000 åren och att den klimatförsämringen på hittills 0,51,0 °C (något mer på somma­ren än på vintern), som sedan 1950 skett, innebär en återgång till de förhållanden som varit dominerande under mycket lång tid dessförinnan.

Mot bakgrund av ovanstående är det märkligt att skogsstyrelsen katego­riskt väljer att tills vidare utgå från ett oförändrat klimat, trots att man alltså själv konstaterar fallande temperaturer sedan 40 år tillbaka. 1 margi­nalområden, som t. ex. de Qällnära skogarna, får dessutom små föränd­ringar på tiondels grader betydligt större effekt än i de nedanföriiggande skogarna inom området för svårföryngrad skog. Skogsstyrelsen borde ha dragit konsekvenserna av det svalare klimat man själv beskriver och påtala dess effekter på skogsföryngring i de kärvaste klimatlägena. I avsnitt 4.4.6 påtalas underförstått att den s. k. växthuseffekten skulle kunna balansera en "naturiig" klimatförsämring, ett förvånansvärt resonemang, dels med tanke på att den lokala klimatförsämringen i Qällområdena inträffat trots att det globala klimatet blivit varmare, dels genom att det antyder att man betraktar vissa former av ödesdigra miljöförändringar som något positivt.

4.2 De resultat som presenteras i detta avsnitt är valda avsnitt ur skogsstyrelsens "Kärvaprojekt". För helhetens skull är det nödvändigt att påpeka att resultaten avser hela området med svårföryngrad skog (totalt ca 4 milj. ha) som når betydligt längre österut och till lägre nivåer än de verkligt kärva klimatlägena i den övre delen av den Qällnära skogen. Av de utvalda föryngringarna som granskats inom projektet berör endast 25% Qällnära skog och dessa är dessutom inte vilket hävdas i rapporten genomgående slumpvis utvalda, ett förhållande som sannolikt leder till att utredningens användbarhet har klara begränsningar.

Från Norrbotten, som har närmare hälften av landets Qällnära skog, redovisas endast åtta provytor belägna ovan den f d. skogsodlingsgränsen. Man kan för övrigt konstatera att de nya bedömningsprinciper för återväx­ten, som bl. a. innebär att den tidigare negligerade björken numera räknas in i återväxttaxeringen, ger ett gynnsammare återväxtresultat än vad barr­kulturen ensam åstadkommer.

Medelåldern på föryngringarna är 23 år och plantavgångarna har ej upphört ännu. 1 vissa lägen kan betydande avgångar förväntas bl. a. bero-

114

ende på klimatstress. Många av de studerade föryngringarna har just    Prop. 1990/91:3 kommit över snöytan och når därmed en kritisk punkt i utvecklingsfasen.      Bilaga 3

Föreningen håller med skogsstyrelsen om att det "finns goda fömtsätt­ningar för ett uthålligt skogsbmk i delar av de Qällnära skogarna", men det bör samtidigt påpekas att det också finns områden där skogsbrak i dag bedrivs och återväxtproblemen är eller kan föväntas bli mycket svåra.

I sammanhanget bör man också påminna om de s. k. historiska impedi­menten, dvs. områden som avverkats men där man nu givit upp alla försök till återbeskogning. I enbart Gällivare kommun gäller detta ca 10000 ha. Varken i "Kärvaprojektets" material eller i den här aktuella rapporten nämns förekomsten av dessa ytor. Föreningen anser att återbe­skogning av dessa arealer måste ske innan nya marker i Qällskogen utnytt­jas för skogsbrak.

5 Skogsstyrelsens nya föreskrifter till 19 § i skogsvårdslagen har nu gällt i drygt tre år och den samordnade markanvändningsplaneringen är avslu­tad i ett antal kommuner. Därför fann föreningen det motiverat att i januari 1989 genomföra en enkel utvärdering av vad riksdagsbeslutet om "stor återhållsamhet med bedrivande av skogsbruk" har inneburit (presen­terat i PM den 4 januari 1989). Totalt har under åren 1985-1987 givits slutavverkningstillstånd för ca 16 500 ha Qällnära barrskog. För år 1988 skedde en minskning jämfört med året innan, de beviljade slutavverk-ningstillstånden var 2845 ha. Avverkningstillstånden 1985-1988 kan sä­gas motsvara ett knappt 200 m brett sammanhängande kalhygge utmed den 100 mil långa Qällkedjan eller med ett annat mått en fotbollsplan/tim dygnet runt, året runt under dessa år. Avverkningarna fördelar sig i stort jämnt över de tre första åren med ca 5 000 ha/år. Under åren 1986 och 1987 har de nya föreskrifterna alltså inte inneburit någon minskning av den årliga arealen jämfört med året innan.

Minskningen år 1988 förklaras till delar med den allvarliga fröbristen och contortastoppet samt eventuellt även på grund av snödjupsproblemen som minskade avverkningsansökningarna. En begynnande brist på av-verkningsmogna lämpliga bestånd inom vissa revir kan också ha spelat in.

Att hyggesstorlekarna har minskat på grund av föreskrifterna om att det enskilda hygget ej bör överstiga 40 ha är något av en myt. Bakgrunden till storleksbegränsningen om 40 ha står att finna i rapporten "Skogsföryng­ring i Qällnära skogar" (SLU 1984): "Både avverknings- och skogsvårds­kostnaderna minskar i regel med ökande storlek hos behandlingsenheterna intill en viss gräns. Detta talar i allmänhet för stora enheter. Med dagens maskinella system står dock från ekonomisk synpunkt inte mycket mer att vinna när man överskrider ett virkesuttag på ca 5000 m' sk.

Detta innebär inom det aktuella området en hyggesstorlek på 25 40 ha. Med tanke på långa transportavstånd, snöförhållanden m.m. i Qällnära områden är en hyggesstoriek på ca 40 ha fullt tillräcklig från ekonomisk synpunkt".

Den fastlagda gränsen är alltså styrd av ekonomin primärt och ej de

ekologiska kraven. Mellan åren 1985- 1988 har medelstorleken för hygge­

na i W, Z och AC län varit i stort konstant (1985 18 ha, 1988 15 ha). I W

115

län har medelstorieken ökat från 1986 till 1988 med ca 60 %. I BD län har     Prop. 1990/91:3

medelstorleken däremot sjunkit från 32 ha 1985 till 15 ha 1988.

Bilaga 3

Då de Qällnära skogarna inom stora ornråden kanske mer accentuerat än i skogssverige i övrigt är genomkorsade av bäckar, surdrog, myrar, impedimentytor etc. blir ofta det "enskilda" hygget mindre än 40 ha då hänsyn tagits till skogsvårdslagens §2 och §21. Sammantaget kan dock en avverkningstrakt vara betydligt större. Ett exempel är det omskrivna åskådningsobjektet Halmape inom Jokkmokks revir som totalt omfattar 189 ha uppdelat på 39 "olika" hyggen. Objektet, som ligger i tidigare obrutet land, bör dock betraktas som en avverkningstrakt. En redovisning på detta sätt ger givetvis en skenbar minskning av hyggesmedelstorleken.

6 Naturvårdsinriktade skogsbraksplaner (NISP) har upprättats över två områden i Qällnära skog, båda i Vilhelmina kommun. De har upprättats vid skogsvårdsstyrelsens kontor i Vilhelmina och bygger på ett synnerligen bristfälligt naturvårdsunderlag som tagits fram till betydande kostnader.

Arbetet med NISP Bielite påbörjades först när den nyanlagda vägen (9 km) var i stort färdig. Planen omfattar 240 ha avverkning under en första tioårsperiod, vägens båtnadsareal är 1 570 ha. Planen redovisar ca 300 ha slutavverkningsbar skog (S3) som inte bör avverkas av hänsyn till andra intressen. Över halva områdets areal har tidigare dimensionshug-gits/blädats vilket tydligt syns, förutom på närvaron av stubbar, genom frånvaron av vissa krävande arter vad gäller t. ex. behovet av grova lågor med gott mikroklimat.

Beklagligtvis omfattar planen slutavverkningar i form av kalavverkning med åtföljande dikning och markberedning på områden som mycket väl lämpar sig för blädning. Med det extremt kyliga lokalklimat som här råder (nordsluttning, temperatursumma ca 550) och täta kalla jordar är det tveksamt om föryngringen kommer att lyckas.

Blädningarna har ej, som planen skriver, genomgående skett motorma-nuellt. Processorer och skötare har medfört markskador. Utförseln av virket har skett på ofrusen mark, tvärtemot planen och av skyddsdik-ningarna har blivit tillståndsgivna skogsdikningar.

Naturvärdesinventeringen är inte fullständig enligt inventeringen på grund av kunskaps- och tidsbrist. Detta är naturligtvis helt oacceptabelt i en Naturvårdsinriktad SkogsbmksPlan (NISP)!

Föreningens bedömning av det planerade och nu pågående skogsbraket i Bielite kan sammanfattas i följande punkter:

De dimensionshuggna/blädade partierna kan brukas genom fortsatt blädning. Bestånden bör dock inventeras även vad gäller lägre fauna och flora innan ett definitivt klartecken kan ges. Partier som ej uppfyl­ler kriterierna för blädning klassas som S3-skog och lämnas till fri utveckling. Eventuellt kan behov av kompensation till markägaren bli aktuellt.

Förutsättningarna för skogsbrak utan fast anlagd väg borde undersökts (sjö/istransporter). Skogsstyrelsens förslag till stöd åt alternativa trans­portformer är positivt i ett sådant här sammanhang.

Skiftet Bielite 1:1 ("Lapprutan", markägare domänverket) bör avsättas

som domän- eller naturreservat på gmnd av sina urskogskvalitéer.

116

Detta skifte gränsar till GitsQällets naturreservat och här skulle en    Prop. 1990/91:3 orörd gradient från kalQäll ner till sjön erhållas. Då Sveriges lantbmks-     Bilaga 3 universitets institution för skogsskötsel har blädningsförsök i angrän­sande tidigare brakade skifte torde det dessutom vara av vetenskapligt värde med opåverkad skog i samma exposition som lämnas helt utan åtgärder.

NISP NjakaQäll har utpekat ca 200 ha till slutavverkning i en första tioårsplan. Vidare utpekas ca 900 ha som inte föreslås avverkade av hänsyn till naturvårdens och rennäringens intressen. Dessa är dock alla, enligt avdelningsbeskrivningen, att betrakta som mer eller mindre teknis­ka impediment. Samtliga är klassificerade som S3-skogar och har lågt virkesförråd. Bedömningen blir därför att naturvårdsintresset i detta fall har fått hålla till godo med de delar av området som är skogsekonomiskt ointressanta. Ekonomiska skogsimpediment är emellertid för naturvårds­intresset inte alls den "bristvara" som mera produktiva marker är.

Föreningen har på eget initiativ låtit inventera de aktuella områdena (den planerade vägens båtnadsområde). Inventeringen utfördes i juni 1989 och visade på mycket höga naturvärden i de avdelningar som planen redovisar som avverkningsobjekt. Granskningen var inriktad på hotade kryptogamarter enligt skogsstyrelsens förteckningar. Planen måste därför, från naturvårdssynpunkt, betraktas som ett fullständigt misslyckande. Det är, milt uttryckt, anmärkningsvärt att länsstyrelsen, som har att ta tillvara det nationella naturvårdsintresset i området, bedömer att skogsbrak enligt planen ej påtagligt skulle skada naturvärdena.

Den grandläggande frågeställningen är i detta fall, liksom vid varje tillfälle då tidigare icke skogsbrakad mark tas i anspråk för skogsbrak, att myndigheterna anser skogsbrak vara "pågående markanvändning". 1 och med detta inriktas NlSP-arbetet på att skogsbmk skall bedrivas i görligaste mån och att åtgärderna endast marginellt kan jämkas i enlighet med naturvårdens intresse. Krav på hänsyn får enligt lagen inte överstiga tröskeln "avsevärt försvåra pågående markanvändning". 1 ett orört skogs­ekosystem är det en ekologisk självklarhet att vägbyggnation, slutavverk­ningar, skyddsdikningar och markberedning inte kan utföras med bibe­hållna naturvärden. Alternativen i ett område av den här typen är ett försiktigt, anpassat blädningsskogsbruk eller fullständigt bevarande, inget annat.

Halmape-modellen är ett omskrivet exempel på s. k. ståndortsanpassat skogsbmk. Av bil. 2 framgår att de naturgivna föratsättningarna gett en "uppsplittrad hyggesbild". Surdrog, frostsvackor och impedimentryggar har medfört att ett flertal trädridåer genomtvärar hyggena. Efter det att den aktuella artikeln i tidskriften Skogen skrevs har föreningen "upptäckt" att ytterligare ca 16 nya hyggen av Halmape-typ har tagits upp i obmtet och av skogsbrak tidigare orört land någon km sydost om Halmapeområ-det. Detta har skett utan fast anlagd väg, sannolikt erfordras här skydds-dikning utöver markberedning.

Avverkningen har ej varit medtagen i domänverkets för föreningen presenterade femårsplaner. Om denna slutna attityd att ej öppet redovi-

117

sa förväntat kontroversiella objekt - är mer omfattande än detta enskilda    Prop. 1990/91:3

fall känner föreningen inte till.

Bilaga 3

Skogsstyrelsen gör i rapporten bedömningen att "Halmapehyggena upp­visar en hänsynsnivå till de övriga intressena (naturvård, rennäring) som väl överstiger vad lagen i dag kräver". Detta är mycket anmärkningsvärt då skogsstyrelsen är medveten om de naturvärden som har spolierats i samband med avverkningarna. Detta har påpekats i remissvar genom en inventering utförd av Naturskyddsföreningens gmpp "Steget Före". I rap­porten omnämns grappen (som för övrigt helt ideellt utför uppgifter som rimligen borde ligga på markägaren och skogsvårdsstyrelsen) men inte dess resultat! Det material "Steget Före" sammanställt visar att skogsbraket vid Halmape strider mot anvisningarna i skogsstyrelsens egen handbok i äm­net, "Floravård i skogsbmket".

6.4 Föreningen vänder sig skarpt mot skogsstyrelsens bedömning att "den kanske mest värdefulla naturvårdshänsynen visas i form av hyggesut­formning, sparande av trädgrapper och linjeföringen i en vägbyggnad m. m.", dvs. vid den bedömning som skogsvårdsstyrelsernas personal gör tillsammans med avverkningssökanden, som regel markägaren. Vilka eko­logiskt motiverade naturvårdshänsyn som bör tas kan bedömas med säker­het först efter inventering av naturvärden på barmark av kompetent perso­nal. Det skogsstyrelsen avser är i första hand ofta rent estetiska naturvårds­hänsyn som ingår som ett led i ett ståndortsanpassat skogsbrak.

Det är vidare viktigt att de hänsynskrav skogsvårdsstyrelsen anser bör tas alltid föreskrivs i besluten, dvs. även i de fall myndigheten själv medverkat vid upprättandet av ansökan. Detta av flera skäl:

avverkningstillståndet gäller fem år,

avverkningen kan utföras utan sökandens/markägarens medverkan, t. ex. vid rotpostförsäljning efter utfärdat tillstånd,

missvisande bild av efterlevnaden av naturvårdshänsynen fås vid even­tuell uppföljning om endast muntliga överenskommelser finns.

7 Skogsstyrelsen har valt att i stället för en reell "arbetstillfällesinvente­ring" utgå från en modellstudie grandad på material från domänverket, skogsstyrelsen, Sveriges lantbraksuniversitet och Forskningsstiftelsen Skogsarbeten. Kvaliteten hos dessa beräkningar är svår att bedöma, men föreningen vill ändå framföra en viss tveksamhet mot de beräkningar av skogsbruksprogrammets spridningseffekter som rapporten redovisar. Des­sa beräkningar grundar sig på en ca 15 år gammal studie från Lycksele. Med de förändringar som skett i inlandet genom bl. a. strukturrationalise­ringar och förändrad infrastruktur torde föratsättningaraa i dag vara kraf­tigt förändrade jämfört med mitten av 1970-talet. Relevansen hos det underlagsmaterial skogsstyrelsen utgår från kan därför ifrågasättas.

Vid studien har två olika avverkningsnivåer valts, altemativ 1 på 10000

ha/år och alternativ 2 på 2 900 ha/år. Valet av beräkningsnivåer är, enligt

föreningens mening, mycket märkligt. Den högre nivån, alternativ 1,

överstiger nämligen mer än dubbelt den nivå som i medeltal anmälts för

avverkning sedan 1985 års föreskrifter trädde i kraft. Då regeringen nu vill

utreda behovet av ytterligare restriktioner och en mera uttalad återhåll­

samhet förefaller det föga meningsfullt att beräkna sysselsättningseffekter

118

av avverkningsnivåer som är betydligt högre än de nuvarande och som     Prop. 1990/91:3

därför knappast kan bli aktuella i framtiden.

Bilaga 3

Alternativ i innebär dessutom sannolikt på sikt en överavverkning. 950000 ha är i dag "oskyddat", 12% av den Qällnära skogen, dvs. 180000 ha, är enligt rapporten kalmark, plant- eller ungskog. Under en kommande 100-årsperiod återstår därmed ca 770000 ha minus naturvårdshänsyn motsvarande lågt räknat 10%, dvs. 700000 ha. Från detta skall även dras svårappskattade arealer tekniska/ekonomiska/biologiska impediment. Av den totala oskyddade arealen kan därmed uppskattningsvis 500000 ha vara möjliga att avverka, vilket med en avverkningsnivå på lOOOO ha/år inte skulle tillåta kontinueriig avverkning i mer än 50 år. Omloppstiden bör inom dessa områden sättas till minst 130 år.

När "potentiella arbetstillfällen" presenteras i denna typ av beräkning­ar, på ett orealistiskt underiag, förs siffror in i debatten som bara kan försvåra sakliga diskussioner kring avvägningen sysselsättning/naturvård.

Mera intressant hade varit att jämföra ett altemativ 1 vid ca 5000 ha/år och ett alternativ 3 vid. samma avverkningsnivå som altemativ 2, men där andelen motormanuella avverkningar hade varit t. ex. 85% och högmeka-niserade 15 %, dvs. tvärtemot vad beräkningama i alternativ 2 grandar sig på.

Av den totala kvantiteten sågtimmer har beräkningarna baserats på en lokal sågnings-Zvidareförädlingsnivå på 40%. I rapporten "Strategiskt pro­gram för sågverksindustrin i Norrbottens län" (Utvecklingsfonden i Norr­bottens län den 28 september 1988) sägs att "för att bibehålla och utveckla fungerande samhällen i inlandet är det nödvändigt att sågverksindustrin där ges möjligheter till utveckling" och att "de stora bulksågverken vid kusten bör minska sin råvaraförbrakning". Denna inställning redovisar också föreningen i sin Qällskogsutredning (maj 1988). Det hade i detta sammanhang varit värdefullt att få sysselsättningseffekterna av en utökad lokal sågning/vidareförädling ordentligt belysta.

Föreningen vill med detta poängtera behovet av ytterligare och fördju­pade studier om arbetstillfällen inom den Qällnära skogen, dels vad de reellt ger i dag, dels vad andra braknings- och vidareförädlingsformer kan betyda.

8 I föreningens tidskrift Sveriges Natur (nr 3/88 och 6/88) har skildrats ett exempel från markanvändningsplaneringen i Jämtlands län som visar hur naturvården "drar det kortaste strået". De områden som planen här utpekar som skyddsvärda är till stora delar skoglösa och saknar intresse för skogsbmket.

I Västerbottens län är markanvändningsplaneringen klar i Storamans

kommun. Här redovisas områden bl. a. i olika hänsynskatergorier efter

bl. a. naturvårdens och rennäringens intressen. Urskogsobjekt i de högsta

skyddsklasserna enligt naturvårdsverkets och skogsstyrelsens inventering

har redovisats i hänsynskategori A, vilket innebär enligt planen att inga

avverkningar bör tillåtas och därmed heller inga skogsbilvägar. Ett aktuellt

exempel är objektet Järvsjöliden som föratom det höga naturskyddsvär­

det, klass 2, också hyser hänglavbärande skog och är därmed viktig för

rennäringen. Länsstyrelsens miljövårdsenhet, naturvårdsverket och same-

119

byn har motsatt sig avverkning här. Vintem 1988/89 bröts väg in i områ-     Prop. 1990/91:3 det efter godkännande av skogsvårdsstyrelsen. Vägen byggdes med egna     Bilaga 3 medel av Tärna-Stensele Allmänningskog då man med intryck från Nja-kaQällsärendet inte ville få en tidsutsträckning som en bidragsansökan till vägen hade medfört. Hänsynskategori A, i den av skogsvårdsstyrelsen upprättade markanvändningsplanen, visade sig vara betydelselös.

I Norrbotten har planeringen kommit längst i Jokkmokks kommun. Avverkningar pågår som vanligt i obmtet område parallellt med planering­en. Från domänverkets sida har man klart deklarerat att det ej går att avvakta med avverkningar till dess att planeringen är klar. Samråden med samebyarna upplevs av rennäringen ofta som information där påverkans­möjligheten är i det närmaste obefintlig.

Naturvården har stora problem att på ett relevant sätt kunna redovisa sina intresseområden här. Orsakerna är två, kunskapsbrist (som en följd av medelsbrist ytterst) och sekretesskäl. Kunskapsbristen har behandlats tidigare. Sekretessen är viktig då det gäller störningskänslig fauna där exempelvis lyor, iden, risbon etc. i många fall inte kan kartredovisas exakt. Denna brist på tydlighet har kritiserats från skogsbrukets/skogsmyndighe­ternas sida vilka ofta har svårt att acceptera ett större intresseområde för skydd alternativt ökad hänsyn. I många fall blir slutresultatet att naturvår­dens intresseområden blir starkt underrepresenterade i markanvändnings­planerna.

En av "ledstjärnorna" i markanvändningsplaneringen är att denna skall medverka till att lösa uppkomna konflikter lokalt. Att modellen inte funge­rar visas tydligt i ett aktuellt exempel från Jokkmokk. Domänverket har ansökt om ett antal vägar i viktiga av skogsbrak helt opåverkade områden för Sirkas sameby. Skogsvårdsstyrelsen i Luleå gjorde en lokal intresseavvägning och gav ej tillstånd till dessa vägar. Domänverket över­klagade till skogsstyrelsen som den 30 juni 1989 fattade beslut (dnr 422/88 Sv 55.10) att tillåta vägarna och därmed underkände man den lokalt lösta konflikten. Skogsstyrelsen ger i beslutet medhåll till bedömningen att områdena är av betydelse för rennäringen men anser sig ej finna stöd i skogsvårdslagen för att hindra vägbyggnation och kommande avverkning­ar.

Den definitiva markanvändningsplaneringen beräknas vara klar inom ca ett halvt år, men skogsstyrelsen gör bedömningen att domänverket ej skall behöva tåla den inskränkning i "pågående markanvändning" som ett halvt års väntan på beslut skulle innebära. Vad gäller begreppet "pågående markanvändning" bör ånyo påtalas att skogsbrak aldrig har förekommit i någon form i dessa områden.

Svenska samernas riksförbund

Riksförbundet har under en lång tid fört en kamp för att få till stånd en

ändring av skogspolitiken och därmed formerna för storskogsbraket i

Sämpi. Det var också de samiska vamingssignalema, som startade det som

senare har betecknats som Qällskogsdebatten. Från samisk utgångspunkt

är frågan dock inte geografiskt begränsad till Qällområdet; den gäller i

120

stället renens hela miljö och då särskilt säkerställande av tillräckliga betes-     Prop. 1990/91:3 resurser under varje del av renskötselåret. Tillgången på trädlavsbete - i     Bilaga 3 de Qällnära skogarna och på andra ställen har här en särskild betydelse med hänsyn till tillgängliga betesresurser under vårvintern och delar av vintern i övrigt.

Med detta som grund har riksförbundet, för att begränsa tidsperspek­tivet till de senare åren, redovisat sin syn med reformkrav bl. a. i följande sammanhang i form av framställningar, yttranden m. m.

Av det här redovisade framgår

att gällande författningar (skogsvårdslagen och rennäringslagen) inte bygger på en rätt uppfattning om innehållet i renskötselrätten,

att nuvarande bestämmelser om samråd inte är ett fungerande instm­ment,

att förutsättningarna för markanvändningsplanering samordnad och sektoriell måste preciseras vad gäller resurser, ansvar och rättsverkning­ar,

att formerna för ett rennäringsanpassat skogsbruk nu måste tas fram.

Vad gäller det senare får riksförbundet återge och med instämmande hänvisa till vad som redovisas i skogs- och jordbrukets forskningsråds förslag till forskningsprogram för rennäringen (departementets ärende 1472/89, remiss den 19 juli 1989).

En viktig forskningsuppgift är att identifiera alternativa renskötselan-passade skogsskötselmodeller, som gynnar produktionen av olika renbe­tesväxter. Med detta som utgångspunkt bör differentierade skogsbruksmo­deller (mångbruksmodeller) utarbetas, i vilka renbetet är en viktig produkt men där även skogsproduktionen beaktas. Pågående forskning rörande flerskiktad skog och blädningsskogsbruk i syfte att överbrygga hyggesfasen är synneriigen intressant från renbetessynpunkt. Olika skötselmodeller kan behövas för produktion av olika renbetesväxter och för marker som betas under olika årstider. Likaså kan kravet på skötselmodell vara olika beroende på om marken betas av skogssamebyar eller Qällsamebyar och på hur frekvent marken behöver utnyttjas.

Behovet av preciseringar beträffande markanvändningsplaneringen framgår direkt eller om man så vill indirekt av regeringens (jord­bruksdepartementet) beslut den 1 juni 1989 angående överklagande i fråga om tillstånd till slutavverkning inom Semisjaur-Njargs sameby (departe­mentets ärende 1274/88). En konsekvens av beslutet är att incitamenten till fortsatt markanvändningsplanering i grunden rubbas. Med hänsyn till de stora insatser som nu görs ekonomiskt och tidsmässigt framstår det som uppenbart att ett fortsatt arbete måste grundas på en fastare rättslig regle­ring. Den av skogsstyrelsen i rapporten föreslagna kopplingen till den kommunala planeringen kan riksförbundet inte tillstyrka utan att det kommer till stånd en rättslig reglering på här anfört sätt.

De förslag i övrigt skogsstyrelsen lämnar till viss revidering av formerna för skogsbrak i renskötselområdet kan sammantaget karaktäriseras som angelägna och vällovliga men samtidigt otillräckliga mot bakgrund av behovet av skydd för de kvarvarande trädlavförande skogarna. En grund

121

till det snäva perspektivet är att söka i de begränsade direktiv skogsstyrel-     Prop. 1990/91:3

sen fick för sitt arbete.

Bilaga 3

Den tid måste nu vara inne då regeringen och riksdagen tar ett samlat grepp på formerna för storskogsbruket i Säpmi. Grund härtill finns också genom att det inom regeringskansliet för närvarande bereds två frågor, vilka har omedelbar koppling till de här aktuella. Detta gäller framför allt med hänsyn till de förslag som finns aktualiserade av same­rättsutredningen resp. i anledning av utredningens förslag. Hithörande frågor berörs även inom ramen för lämnade förslag angående renforsk­ningen.

Enligt riksförbundets uppfattning kan något ställningstagande inte göras nu till de av skogsstyrelsen lämnade förslagen, i vart fall inte slutgiltigt. Det är i stället nödvändigt att avvakta i första hand till dess att ställnings­tagande finns till de förslag som är aktualiserade i anledning av samerätts­utredningens betänkande med beaktande av att renskötselrätten inte en­bart är ett allmänt intresse utan även en fastighetsrättslig rätt.

Svenska skogsarbetareförbundet Svenska pappersindustriarbetareförbundet Svenska träindustriarbetareförbundet

Förbunden instämmer i huvudsak i rapportens redovisningar och har inga erinringar mot skogsstyrelsens förslag utan lägger rent allmänt fram vissa synpunkter.

Den debatt som av och till blossar upp beträffande de Qällnära skogarna intresserar i hög grad de tre LO-förbunden som är verksamma inom skogsnäringen och har medlemmar som direkt eller indirekt berörs av åtgärder som får verkningar för skogsbruket.

Naturligen har förbunden ett speciellt intresse av sysselsättningsaspek­terna. Det bör dock betonas, att det också finns ett starkt intresse för miljö, naturvård och bevarandefrågor.

De människor som bor och verkar i de Qällnära områdena och inlands­kommunerna är oftast i ett underläge massmedialt i jämförelse med hög­röstade miljögrupper och olika bevarandeintressen.

Förbunden anser att det måste finnas rimliga proportioner mellan olika intressegruppers krav. Av debatten att döma förefaller det vara lätt att sitta i de större tätorterna och lägga förslag på långtgående restriktioner, där konsekvenserna får bäras av lokalbefolkningen.

Det förtjänar att upprepas det välkända faktumet, att skogsbruk och sågverksindustri är av stor betydelse för inlandskommunerna när det gäller sysselsättning och förmåga att upprätthålla den samhälleliga servicen. Starka restriktioner för skogsbruket i de Qällnära skogarna medför otvivel­aktigt betydande negativa konsekvenser. Dessa verkningar kan inte uppvä­gas av ökad turism och lokalisering av andra näringar till drabbade orter. All erfarenhet pekar på att förhållandet är sådant.

Om man ser till förhållandena i Norrbotten och Västerbotten så innebär

minskade avverkningar av de Qällnära skogarna inte bara bortfall av

122

hundratals arbetstillfällen inom skogsbruket, utan också betydande verk- Prop. 1990/91:3 ningar på annat sätt. Virkesbristen inom länen är stor. Sågverken i inlands- Bilaga 3 kommunerna har genomgående sämre ekonomi än genomsnittet och över­lever tack vare närheten till råvaran. Även marginella neddragningar av råvarutillgången kan vara nog för att de skall slås ut. Träindustriarbetare­förbundet har beräknat att 600-800 arbetstillfällen är i farozonen inom sågverksindustrin ifall det skulle bli ytterligare avverkningsbegränsningar i de Qällnära områdena.

Beträffande skogsbruket bör framhållas, att en sysselsättningsminskning till betydande del skulle beröra säsongsanställd personal inom skogsvår­den. Ofta rör det sig om kvinnlig personal och där inkomsttillskottet är en viktig del av familjens försörjning. Denna personal har ringa eller ingen möjlighet till alternativa arbetstillfällen.

Även för massa- och pappersindustrin får minskade avverkningsförat-sättningar verkningar genom minskad tillgång på massaved från de Qällnä­ra skogarna.

Det skall sägas, att förbunden är väl medvetna om att det inom skogs­braket förekommit missgrepp. Vårt intryck är dock, att skogsbraket börjat finna former för naturvårdsanspassningar som bör tillfredsställa tämligen högt ställda krav. En betydande satsning i samarbete med bl. a. Skogsarbe­tareförbundet sker genom utbildning av de skogsanställda i praktisk natur­vård och ståndortsanpassning.

I den allmänna debatten glöms ofta bort att erfarenhet inte saknas om skogsskötsel utifrån de biologiska förutsättningarna. Lokalt finns värde­fulla kunskaper sedan lång tid över de lokala variationer som finns vad gäller klimat och växtförhållanden. En ansvarskännande skogsägare ger sig knappast till att avverka områden som inte kan återbeskogas. Dessutom finns skogsvårdsstyrelsernas sakkunskap att tillgå för att förhindra avverk­ning på olämpliga lokaler.

Förbundens grunduppfattning är att skogsavverkning skall kunna ske på produktiv skogsmark inom de Qällnära områdena. Rimlig hänsyn skall dock tas till naturvården, rörliga friluftslivet och rennäringen. De intressen som finns för bevarande av Qällurskog och andra värdefulla naturområden anser förbunden vara tillgodosedda genom de nationalparker, naturre­servat och domänreservat på totalt 3,7 milj. ha som finns eller planeras bli avsatta inom det Qällnära området. Av den produktiva skogsmarken blir 37% eller 0,6 milj. ha skyddade.

I den allmänna debatten har bl. a. förekommit krav på en naturvårds­gräns och en vetorätt för rennäringen. Dessa krav är orimliga och skulle lamslå skogsbruket i stora områden, lämpliga för denna näring.

Förbunden anser att skogsbrukets negativa verkningar för rennäringen är överdrivna. Vår erfarenhet grundad på lokala källor talar för att det även finns positiva effekter, bl. a. betestillgången på hyggena.

Antalet renar har ökat markant sedan början av 1970-talet. Det kan ifrågasättas om inte rennäringen bör effektiviseras och också åläggas re­striktioner. Antalet renar borde begränsas för att minska betestrycket, bl. a. med beaktande av tillgången till trädlavar vintertid.

Byggandet av skogsbilvägar bör inte hindras annat än i mycket speciella

123

fall. Vägnätet är av stor betydelse inte bara för avverkningstillfällena utan     Prop. 1990/91:3 också för skogsvården inom områdena. Vid båtnadsberäkningarna bör     Bilaga 3 även hänsyn tas till övrig nytta. För det rörliga friluftslivet och ortsbefolk­ningens tillgång till fiske och bärmarker har bilvägarna stor betydelse. Även rennäringen drar nytta av vägarna.

Avslutningsvis har förbunden uppfattningen att det finns goda föratsätt­ningar för bedrivande av ett varaktigt skogsbmk även i de Qällnära skogar­na. Vad som fordras är ett ömsesidigt hänsynstagande och sakliga utgångs­punkter ifrån olika partsintressen. Vi ser det som möjligt att tillämpa mångbrak inom betydande delar av de Qällnära områdena.

Förbunden anser att nuvarande skogsvårdslagstiftning tillsammans med skogsvårdsstyrelsernas sakkunskap egentligen är tillräcklig för att i prak­tisk tillämpning väga samman olika intressen. De föreslagna preciseringar­na i skogsstyrelsens rapport anses dock inte orimliga.

Steget Före

Urskogsinventeringen

Skogsstyrelsen konstaterar i sin utredningsrapport "Fjällnära skog" (juni 1989) att urskogsinventeringen kan vara behäftad med vissa brister.

Vi vill hävda att den är behäftad med mycket stora brister, och att den ger en falsk bild av verkligheten. Fö' det första saknas stora arealer urskog i inventeringen. Den sammanlagda yta av skyddad urskog som uppges i inventeringen är därför direkt missvisande. Nedanför skogsodlingsgränsen (SO-gränsen) har endast 5 (fem)% av urskogsarealen kommit med, alltså ett mycket dåligt beslutsunderlag. Även ovan SO-gränsen saknas stora och värdefulla områden.

Eftersom man vidare utgått i huvudsak från vad skogsbraket kunnat avvara av produktiv skog när man avsatt reservat, har stora områden med mycket höga naturvärden lämnats helt utan skydd. Ett exempel från Jokk­mokks kommun är Jelkaområdet.

Steget Före som är en lokal, ideellt arbetande grapp har detaljkunskaper om urskogsinventeringens missar i Jokkmokks kommun, men liknande förhållanden råder troligen i andra delar av Norrbottens län samt i Väster­botten, där vi kan framföra exemplet NjakaQäll. Där har länsstyrelsen i Västerbottens län efter sex års arbete slutligen kommit fram till vilka delar som får avverkas. Steget Före inventerade där i somras utifrån vår metod att undersöka förekomsten av hotade arter, s. k. indikatorarter. Vi fann då att just de botaniskt och zoologiskt mest värdefulla områdena har snitslats för avverkning.

Exemplet NjakaQäll som dessutom gäller en liten yta av ringa ekono­misk betydelse för bygdens skogsbruk och arbetsmarknad visar att om skogsbruket hela tiden får göra prioriteringarna påverkas naturvärdena väldigt drastiskt.

124

Inventeringsmetodik

Prop. 1990/91:3

Genom att inventera förekomsten av arter som finns upptagna i handböc- '"ga i kerna Floravård i skogsbruket och Faunavård i skogsbraket (skogsstyrel­sen 1984) kan man för ett område redovisa naturvärdet genom poängsätt­ning. Högsta skyddsklassen, det som i böckema benämns hotkategori 1, tillmäts 6 poäng, hotkategori 2 får 5 poäng osv. Man kan då illustrera en skogs status med en värdepyramid, där de mest hotade arterna bildar den smala toppen. Även ett mycket försiktigt skogsbrak, t. ex. blädning, i ett ekosystem med lång kontinuitet (urskog), kapar av toppen på värdepyra­miden, alhså de känsligaste och mest hotade arterna.

Hyggesbrak och markberedning kapar pyramiden ytterligare

Om man slutligen dikar och planterar, exempelvis tall på tidigare grando-minerad mark eller tar in helt främmande trädslag, sätts ekosystemet ur funktion och t. o. m. värdepyramidens bas av mindre känsliga hotarter förintas.

Vi vill med denna liknelse visa att i skogar med urskogskvaliteter är naturvård och skogsbruk icke förenliga. Ekosystemet är alltför ömtåligt.

Hotläget

Många nu hotade arter har tidigare varit vanliga i stora delar av Sverige. Framför allt på grund av storskogsbraket är de nu utgångna i södra och mellersta Sverige. Några utbredningskartor i Flora- och Faunavårdsböc-kerna speglar den tidigare kända större utbredningen och är därför missvi­sande.

Trots reservatsbildningen har aldrig så stora arealer som nu varit till­gängliga för skogsbruk, samtidigt som den gamla skogen aldrig varit så liten som i dag. Hoten mot de växter och djur som kräver gammal skog har aldrig tidigare varit så allvarliga som i dag då paradoxalt nog många svenskar arbetar för att bevara urskogar i andra väridsdelar.

Bristande kunskaper och bristande efterlevnad av 21 § skogsvårdslagen (svi)

Tyvärr är kunskaperna om hotade arter i skogen bristfälliga på alla nivåer i förvaltningar och skogsbolag. Trots att skogsvårdslagen funnits sedan år 1980 och Flora- och Faunavårdsböckerna sedan år 1984 har inte personal på skogsvårdsstyrelser eller skogsförvaltningar och bolag utbildats i art­kunskap. Detta måste rättas till. Men i avvaktan på utbildning får vi inte låta värdefulla miljöer av riks- och europaintresse gå till spillo med ursäk­ten att vi inte hade kunskapen.

Kunskapen finns, men inte hos dem som sköter Sveriges skogar. Därför

måste förvaltningar och bolag anlita expertis. Det kan inte vara rimligt att

den lokala, ideella naturvården skall fylla luckorna och ta ansvaret, men

tyvärr fungerar det så i dag.

125

Inte ens de blygsamma hänsynstaganden som föreskrivs i 21§ SVL     Prop. 1990/91:3 efterievs, vare sig det gäller allmän hänsyn eller särskild hänsyn. Lagen     Bilaga 3 ignoreras både ovan och nedan SO-gränsen.

I Jokkmokks kommun avverkas i dag rena urskogar av riksintresse, i vissa fall av internationellt intresse. Vägbyggnader genom urskogsområ­den har i dagarna godkänts av skogsstyrelsen. Urskogar avverkas även med s. k. väglöst skogsbmk, vilket innebär att man anlägger vinterväg. Så har skett bl. a. i det omdebatterade Halmapeområdet, där ett femtontal nya hyggen avverkats.

Jakt- och fiskeföreningarna i Jokkmokk och Porjus står eniga med naturvården. De väglösa, opåverkade skogsområden som finns kvar inom deras jaktmarker anses ytterst värdefulla. Skogsstyrelsen säger svepande i sin rapport att fler skogsbilvägar är av intresse för t. ex. jägare. Det stäm­mer inte i Jokkmokks stora kommun.

Myndighetemas ansvar

Som exempel på en hotad urskog av internationellt intresse kan vi nämna Jelkaområdet NV om Porjus. Steget Föres inventeringar har visat att Jelkaområdet är av riks- och europaintresse genom de rika förekomsterna av ringlav och grenlav, båda hotkategori 2. Dessa växter saknas nästan helt i de angränsande områden som avsatts till natur- och domänreservat ännu ett exempel på att bristande artkunskap kombinerad med företags­ekonomiska överväganden får avgöra vad som skall skyddas, inte natur­kunskapen.

Det unika Jelkaområdet skall nu till att börja med naggas i kanten genom att skogsstyrelsen tillstyrkt byggandet av Stuorkåbbåvägen och därmed följande avverkning i vägens båtnadsområde. Beslutet har över­klagats av bl. a. rennäringen.

Jelkaområdet är presenterat för länsstyrelsens naturvårdsenhet i Luleå. Naturvårdsenheten har dock visat föga intresse för denna urskog, och räddningsarbetet vilar således än en gång på den ideella naturvården.

Det är bråttom

Det är bråttom. Vi kräver därför att myndigheterna tar sitt ansvar för att naturvården fungerar. Sverige har genom Bernkonventionen förbundit sig att skydda arter. 1 norra Sverige är utgångsläget ännu ganska gott, med en artrik flora och fauna av livskraftiga populationer, trots att vi på bara det senaste året mistat flera oersättliga områden genom avverkningar. Därför är det oerhört bråttom att skydda de återstående miljöerna. Om miljöerna går föriorade försvinner också arterna även om enstaka träd eller växtloka­ler skulle lämnas kvar.

Pågående markanvändning

I alla sammanhang när det gäller Qällnära skog sägs att "pågående markan­

vändning" ej avsevärt får försvåras. Domänverket är förvaltare av större

126

delen av Sveriges Qällnära skog. På stora arealer av dessa skogar har    Prop. 1990/91:3 skogsbruk aldrig bedrivits. Skogsbruket kan därför inte göra anspråk på att     Bilaga 3 i alla lägen vara pågående markanvändare. Utan tvivel kan man däremot påstå att rennäringen använt dessa marker varje år sedan flera sekler, och kommer så att göra under århundraden framåt om den rika lavfloran bevaras intakt. Det må jämföras med det fåtal arbetstillfällen under en enda säsong som en avverkning ger. Samma marker nyttjas också av biologer, arkeologer och andra forskare, lärare, jägare, turister och konst­närer. Med stöd av ovanstående kräver vi:

I    Urskogsinventeringen måste kompletteras både ovan och nedan SO-

gränsen enligt riksskogstaxeringen (1969).

vid inventeringen måste naturvärdena bedömas utifrån biologiska och ekologiska grunder.

samtliga kriterier enligt statens naturvårdsverks PM 1511 "Urskogar" skall beaktas.

II    Ett tre-årigt stopp för avverkning och vägbyggnad i av skogsbruk

hittills opåverkade områden.

III   Stor restriktivitet i skogar som tidigare dimensionshuggits men som

fortfarande hyser stora naturvärden.

skogsvårdsstyrelsen får ej ge tillstånd till vägbyggnad eller avverkning innan naturvärdesinventering gjorts.

tillståndet måste innehålla föreskrifter om aktuella naturvårdshänsyn.

samarbete bör ske med den lokala naturvården.

IV    

Slopa 5:3-bidraget. Som bidraget i dag är utformat beviljas det till

förstörande av några av Sveriges och Europas finaste skogsmiljöer.

V Utredning av begreppet "Pågående markanvändning".

3 Markanvändningsplanering

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

Den påbörjade verksamheten med samordnad markanvändningsplanering och den koppling mellan skogsbruket och den kommunala planeringspro­cessen som föreslås i utredningen anser RAÄ också bör fortsätta.

Lantbruksstyrelsen

Skogsstyrelsen har föreslagit att kommunernas uppfattningar om det skog­liga stödets tillämpning skall komma till uttryck direkt i de kommunala översiktsplanerna. Ett sådant förfarande skulle underlätta handläggningen av ärenden om statligt stöd. Skogsägarna och skogsvårdsstyrelsen skulle genom översiktsplanerna få kännedom om kommunernas uppfattningar. Därigenom skulle det också uppnås en lokal förankring och en demokra­tisk behandling av det skogliga stödet.

Lantbruksstyrelsen är tveksam i fråga om lämpligheten av att ge kom­

munerna ett förstärkt inflytande.

127

I samband med tillkomsten av rennäringslagen tog riksdagen mot Prop. 1990/91:3 bakgrund av renskötselrätten avstånd från principen om optimal mark- Bilaga 3 användning vid upplåtelser enligt 32 § i denna lag. Enligt lantbruksstyrel­sens uppfattning bör principen inte heller få vara en utgångspunkt för den kommunala fysiska planeringsprocessen. Denna uppfattning har dock va­rit omstridd. Det har i den allmänna debatten bl. a. hävdats att det inte behövs någon analys av renskötselrätten utan att planeringen skall vara inriktad på befolkningens bästa oberoende av om de är renskötande sa­mer, samer som lämnat renskötseln eller icke samer.

Lantbruksstyrelsen anser att det är staten som i första hand skall verka för att skyddet för renskötselrätten upprätthålls. Om stödet till skogsbru­ket över huvud taget skall ingå i den kommunala planeringen bör det klariäggas hur kommunerna skall beakta denna rätt. Styrelsen anser alltså att ett ökat kommunalt inflytande inte bör komma till stånd utan ytterliga­re överväganden.

Plan- och bostadsverket

Vi har utgått från vårt ansvar att bevaka tillämpningen av PBL/NRL, hur de möjligheter tas till vara som kommunernas översiktsplanering och -plan erbjuder, hur olika markanvändningsintressen kan föras fram, samordnas och avvägas och hur frågan om hushållningen med naturresurser behand­las. Vidare har vi frågor som rör boende och bebyggelseutveckling även på landsbygden inom vårt ansvarsområde.

Vi läser ut av rapporten (kap. 8, 9 och 10) att markanvändningsplane­ring för skogsbruk har många principiella likheter med den fysiska plane­ringen enligt PBL/NRL.

Den samordnade markanvändningsplanering som beskrivs i kap. 8 och det förslag till icke bindande, fördjupade verksamhetsplaner som beskrivs i kap. 10.2.2 kan i vissa avseenden jämföras med översiktsplanering resp. fördjupad översiktsplan enligt PBL.

I båda fallen gäller det att skilda intressen skall komma till tals. Egenska­per och kvaliteter hos skogen och marken utgör utgångspunkter för avväg­ningen och beslut som bl. a. rör markens användning.

Trots att skogsvårdslagen inte är anknuten till PBL/NRL menar vi att det är både möjligt och angeläget att den samordnade markanvändnings­planeringen enligt kap. 8 även inordnas i gällande regler för planering av användningen av mark och vatten enligt PBL/NRL. Det är viktigt att utredarens slutsatser i kap. 10.2 får genomslag för att inte parallella system av markanvändningsplanering utan inbördes koppling skall uppstå.

Det finns vidare mycket att vinna på en sådan koppling. Av kap. 8, 9 och 10 framgår att markanvändningsplanering för skogsbruk i många stycken både kan producera underiagsmaterial för och dra nytta av sådant under­lag som andra markanvändningsintressenter producerar för den kommu­nala översiktsplaneringen. Samrådsverksamheten kan samordnas med den kommunala översiktsplaneringen eller kan resultaten av skilda samråd ömsesidigt utnyttjas.

De som har att arbeta och fatta beslut enligt skogsvårdslagen kan dra

128

nytta av det fomm som översiktsplaneringen utgör. Översiktsplanen kom-    Prop. 1990/91:3

mer att bli en nyckel till länsstyrelsernas och kommunernas kunskapsun-     Bilaga 3

derlag och deras anspråk på inflytande över beslut som rör användningen

av mark och vatten samt hushållningen med naturresurser. En sådan

nyckel kan även vara användbar i bidragsfrågor, t. ex. för skogsbilvägut-

byggnad, eller andra åtgärder. Att samarbetsbehov finns framgår av kap.

9.2.5.

Slutligen vill vi stryka under utredarens påpekande att syftet med en samordnad markanvändning är att åstadkomma mångbrak (kap. 8) och även ge utrymme för omsorg om naturkvaliteter och kulturarv. Det är viktigt att vidmakthålla möjligheterna till utkomst för att människor skall kunna vara bosatta i de Qällnära bygderna. Skogsbruk är en sådan möjlig­het, rennäring en annan. Jakt, fiske, bär- och svampplockning bidrar till hushållsekonomin. Genom att värna om natur- och kulturmiljöer och den allemansrättsliga tillgängligheten bibehålls värden även för rekreation och turism. Det är i sammanhanget viktigt att se till att inte bara värna om de traditionellt manliga verksamhetsområdena, som t. ex. skogsbrak är, för att en bygd skall behålla sitt liv.

Boverket är berett att tillsammans med skogsstyrelserna och berörda länsstyrelser och kommuner utveckla metoder att hantera skogsbruket i den kommunala översiktsplaneringen.

Domänverket

Förslaget att markanvändningsplaneringen inlemmas i den kommunala översiktsplaneringen förefaller riktigt. Därmed övergår ansvaret för plane­ringen till kommunen som då rimligen bör svara för genomförandet och anlita den expertis som behövs härför. Det är väsentligt att markanvänd­ningsplanerna inte ges status av bindande planer utan även i fortsättningen utgör underlag för förhandlingar mellan olika intressen.

Enligt direktiven har skogsstyrelsen också uppdrag att pröva om mark­användningsplaneringens inventeringsresultat inom områden med starka motstående intressen kan utgöra grund för verksamhetsplaner som efter fastställande av myndighet måste följas av skogsägarna. Skogsstyrelsen har skissat på två olika modeller härför men funnit att den första modellen kommer att omintetgöra den flexibilitet som det innebär att med kort varsel kunna anpassa verksamheten till ändrade förutsättningar i klimat, marknad och den enskilde skogsägarens ekonomi. Det andra alternativet avvisas med hänsyn till eventuella förslag från samerättsutredningen. Det andra alternativet kommer från skogsägarens synpunkt att bli minst lika stelbent som det första. Verket avråder således från att över huvud taget försöka gå vägen över verksamhetsplaner som fastställs av myndighet. Däremot tillstyrker verket att för vissa mindre men angelägna områden görs en fördjupad verksamhetsplan i form av en utvecklad och anpassad naturvårdsinriktad skogsbruksplan (NISP).

129

9   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

Statens naturvårdsverk

Prop. 1990/91:3

När det gäller den fortsatta markanvändningsplaneringen är det viktigt att "Haga 3 framhålla de olika myndigheternas ansvar för och fördelningen av ansva­ret för bl. a. områden av riksintresse för naturvård och kulturminnesvård. I anslutning till förslaget 10.2.3 kan konstateras att effektiva styrmedel saknas och att planerna endast grundas på frivilliga överenskommelser med nuvarande regler. Naturvårdsverket anser att markanvändningspla­neringen bör förankras i befintlig lagstiftning. Detta kan göras genom tillägg till naturresurslagen, naturvårdslagen, skogsvårdslagen m. fl. så att t. ex. länsstyrelsen kan besluta om en gällande plan för markanvändningen inom de Qällnära områdena.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län

Skogsstyrelsens förslag att markanvändningsplaneringen skall inordnas under den kommunala översiktsplaneringen har tidigt tillstyrkts av läns­styrelsen. En sådan hantering leder till att kommunen lättare kan medver­ka och möjligen även få ett större inflytande i diskussionen om avverk­ningen i de Qällnära skogarna.

Länsstyrelsen i Västerbottens län

Hittillsvarande erfarenheter av försöksverksamheten med markanvänd­ningsplanering inom Stommans och Vilhelmina kommuner är i huvudsak positiva. Länsstyrelsen delar dock skogsstyrelsens uppfattning om att man behöver gå vidare med ett andra steg, en planeringsfas där man gör avvägningar mellan olika intressen. Länsstyrelsen delar även skogsstyrel­sens bedömning att resurser för inventering av natur- och kulturmin­nesvärden samt för rennäringen varit begränsad och att resursbristen för dessa intressens företrädare kan medföra att de preliminära tidsplanerna förskjuts något.

Länsstyrelsen anser att markanvändningsplaneringen så långt möjligt bör anpassas till de fömtsättningar som gäller enligt plan- och bygglagen.

Länsstyrelsen i Norrbottens län

Länsstyrelsen instämmer i förslaget att den nu pågående markanvänd­ningsplaneringen skall kopplas till den kommunala översiktsplaneringen. Länsstyrelsen anser dock att det är en svaghet att skogsvårdslagen ej är kopplad till naturresurslagen. 1 en samordnad planeringsmodell för att lösa markanvändningskonflikterna borde även skogsvårdslagen anhängiggöras den övergripande naturresurslagstiftningen.

Slutligen vill länsstyrelsen starkt framhålla vikten av att markanvänd­

ningsplaneringen tillförs tillräckliga resurser för att ge underiag för framti­

da beslut. Speciellt gäller detta resurser till naturvärdesinventering och

inventering och beskrivning av rennäringsintresset som i förhållande till

skogsbruksintresset har ett svagare utgångsläge.

130

Egendomsnämnden i Luleå stift

Prop. 1990/91:3

Skogsbruket har i sina skogsbruksplaner den bästa markanvändningspla-     ""Sä i neringen av de intressenter som kan göra anspråk på att få disponera de Qällnära skogarna i något avseende. Som grund för framtida markanvänd­ning bör därför markanspråk även preciseras för rennäring, turism, natur-och kulturminnesvård, åtminstone för de mest angelägna områdena.

Åre kommun

Det är riktigt att markanvändningsplaneringen ingår i kommunens över-siktplanearbete, men den bör successivt tillföras.

Storumans kommun

Att kommunerna får ett ökat inflytande i planerings- och bidragsfrågor är av väsentlig betydelse.

Vilhelmina kommun

Ju mer av lokal förankring som kan tillföras, desto större förståelse kan skapas för nödvändiga balansåtgärder i olika näringar. Som underiag för sådana bedömningar kan markanvändningsplaner och den kommunala översiktsplanen tjäna. Det bör då uppmärksammas att markanvändnings­planeringen inte då får ha formen enbart av inventering, utan vissa viktiga ställningstaganden måste ha gjorts i planen beträffande hur vissa konflikt­situationer skall kunna lösas i fråga om motstående intressen. Resultatet av markanvändningsplaneringen kan inte överföras till den kommunala översiktsplanen, om markanvändningsplanen enbart har formen av en inventering. 1 ett sådant läge skulle översiktsplanen bli ett värdelöst instru­ment i den kommunala planerings- och verksamhetsprocessen. Tilltron till en sådan plan även i andra avseenden skulle bli obefintlig om olösta problem skulle införas i densamma.

Gällivare kommun

Kommunen instämmer i förslaget om en koppling mellan den pågående markanvändningsplaneringen och kommunens översiktsplaner. För att en sådan koppling skall vara meningsfull bör markanvändningsplaneringen inte enbart vara en inventering av anspråk/intresse av mark utan de eventuella motstående intressena bör penetreras och vissa ställningstagan­den måste göras i dessa konfliktsituationer.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

Samhällets markanvändningsplanering i det Qällnära området måste själv­

fallet bygga på samma principer som i övriga delar av landet, nämligen en

decentraliserad planering i kommunerna. Det underlag som nu tagits fram

131

i den s.k. markanvändningsplaneringen blir då till stor nytta. LRF och Prop. 1990/91:3 Skogsägarna delar således skogsstyrelsens uppfattning om markanvänd- Bilaga 3 ningsplaneringen som ett underlag för kommunerna i deras översiktplane­ring liksom för skogsvårdsstyrelsen i myndighetsutövningen. Den markan­vändningsplanering som bedrivits under ledning av länsstyrelserna i de fyra nordligaste länen är i sig inte ägnad att utgöra planer för hur skogsbru­ket skall bedrivas i de Qällnära skogarna. En sådan tanke, som antyds i utredningsdirektiven, är fullkomligt orealistisk. Ett skäl är att bl. a. resur­serna för att inventera dessa vidsträckta arealer gör att underlaget för de skilda markanvändningsintressena måste bli mycket schabloniserat. Ett annat skal är att sammanvägningen av olika allmänna intressen i stället skall ske i kommunernas översiktsplaner.

Genom markanvändningsplaneringen öppnas möjligheter att systema­tiskt peka ut konfliktområden, där flera markanvändningsintressen sammanfaller. Skogsstyrelsen erbjuder sig att för dessa konfliktområden utarbeta en typ av verksamhetsplan, som är en utveckling av den natur­vårdsinriktade skogsbruksplanen (NISP). I en sådan verksamhetsplan an­ges skogliga åtgärder under en tioårsperiod, som parterna efter ett frivilligt samråd kommit överens om eller som skogsvårdsstyrelsen bedömt som lämpliga. En fördel med skogsstyrelsens förslag skulle kunna vara att stat och kommun får skogsägarnas avsikter klara för sig och vetskap om att olika intressenter kommer att mötas och diskutera lämpliga avvägningar. Riksförbunden kan bifalla att skogsvårdsorganisationen utvecklar sådana verksamhetsplaner som samrådsvägen kan leda till uppgörelser på lokal nivå mellan skogsbruket och berörda allmänna intressen. LRF och Skogs­ägarna vill däremot bestämt varna för någon ny form av fördjupade verksamhetsplaner, som fastställs av myndighet och skulle bli bindande för skogsägare. Sådana bindande planer skulle strida mot rättsordningen i landet och verka diskriminerande mot skogsbruksföretagen i området "Qällnära skog".

Skogsindustrierna

Det är vår bestämda uppfattning att något behov inte föreligger att i samband med den pågående markanvändningsplaneringen utveckla sär­skilda, långsiktiga verksamhetsplaner som, efter fastställelse av myndig­het, måste följas av skogsägaren. Vi noterar att detta också är skogsstyrel­sens uppfattning. Den hittillsvarande utvecklingen pekar mot att de avväg­ningsproblem som härigenom skulle anses bli lösta dels har överskattats och dels på ett smidigt sätt kommer att kunna hanteras inom ramen för normala lokala planeringsaktiviteter och befintlig lagstiftning. Fastställda verksamhetsplaner av avsett slag skulle dessutom medföra oönskade sido­effekter och för Sverige främmande juridiska principer.

Vi delar även utredningens förslag beträffande anpassning av markan­

vändningsplaneringen till den kommunala översiktsplaneringen. Pågåen­

de planeringsaktiviteter beträffande markanvändningen utvecklas lovande

och bör fullföljas samt på bästa sätt fasas ihop med den kommunala

132

översiktsplaneringen i övrigt. Det är logiskt att här tillämpa den politiskt     Prop. 1990/91:3

beslutade arbetsfördelningen beträffande fysisk planering.

Bilaga 3

Vi stöder likaså behovet av fördjupade verksamhetsplaner grundade på frivilligt samråd mellan parterna inom områden som är särskilt utsatta för konkurrens från olika intressen. För vår del är ett sådant arbetssätt inget nytt men formerna kan naturligtvis utvecklas.

Sågverkens råvaruförening

Råvaraföreningen anser, att markanvändningsplaneringen i det Qällnära området måste bygga på samma principer som i övriga delar av landet, nämligen decentraliserad planering ute i kommunerna. Underlag, som tas fram i markanvändningsplaneringen, blir till stor nytta för kommunema i deras översiktsplanering och för skogsvårdsstyrelsen i sin myndighetsutöv­ning. Se också avsnitt 2.

Svenska naturskyddsföreningen

Se avsnitt 2 där delar av föreningens synpunkter på markanvändningspla­neringen har redovisats. Föreningen har vidare yttrat följande. Det måste här ytterligare understrykas att planeringen från naturvårdssynpunkt, på grund av bristande inventeringsresurser hos länsstyrelseraa, endast margi­nellt förbättrat kunskapsläget. Det är märkligt att skogsstyrelsen inte re­dovisar detta tydligare då samtliga länsstyrelser påtalat dessa brister vid ett flertal tillfällen.

Om markanvändningsplaneringen skall tas in i kommunernas översikts­planer är det viktigt att detta sker med förbehåll för det från naturvårds­synpunkt bristfälliga underlaget.

En fördjupad planering i särskilt konkurrensutsatta områden kan i be­gränsad utsträckning bidra till lösningar på konflikterna. Så länge plane­ringsprocessen styrs av kravet att pågående markanvändning inte avsevärt får försvåras, blir planläggningen emellertid alltför kraftlös. Dessutom vill föreningen påpeka att skogsbruk för närvarande slentrianmässigt i alltför hög grad betraktas som pågående markanvändning trots att den historiskt sett "pågående markanvändningen" snarare är renskötsel.

Det grundläggande felet i planeringen inom tidigare i stort opåverkade områden är just detta: Att skogsbruk anses vara "pågående markanvänd­ning" trots att det i många fall aldrig bedrivits skogsbruk i området. 2§ skogsvårdslagen ger, enligt föreningens mening, utrymme för en mindre stelbent tolkning av begreppet än för närvarande.

133

4 Det Qällnära skogsbrukets betydelse för

Prop. 1990/91:3

sysselsättning och ekonomi i fjällkommunerna

'' 

Länsstyrelsen i Norrbottens län

Länsstyrelsens styrelse behandlade den 12 juni 1989 ett "Strategiskt pro­gram för sågverksindustrin i Norrbottens län". Styrelsen har ställt sig bakom programmets syfte att styra råvamanvändningen från s. k. bulksåg-ning till en mera högkvalitativ användning av sågtimret. Samhället skall också medverka till att skapa en struktur med starka sågverksföretag med förmåga till vidareförädling. Utvecklingsbehoven i inlandet kräver dessut­om särskild uppmärksamhet.

Råvarubalansen för sågverksnäringen i hela länet visar i dag ett under­skott på ca 200000 m f något som förväntas bestå i framtiden. Inom regionen finns dessutom en obalans som innebär att inlandets, främst norra delen, råvara till stor del förbrukas vid kusten.

Skogsstyrelsens rapport redovisar inte någon uppskattad kommande avverkningsvolym på delområden så att effekterna för Norrbottens inland kan avläsas. Länsstyrelsen tolkar rapporten så att det prioriterade alterna­tivet för avverkningsvolymen i de Qällnära skogarna är den nivå som motsvarar uttaget år 1988. Detta skulle inte medföra någon ytterligare minskning av arbetskraftsbehovet utöver den kraftiga nedgång som ägt rum under de senaste 510 åren.

Den hittillsvarande minskningen är dock tillräckligt hotfull för Norrbot­tens inlandskommuner. Även om de avverkningsvolymer som det är fråga om i de Qällnära områdena är marginella i förhållande till länets totala obalans kan de kvantiteter det gäller vara av stor lokal betydelse.

Skogsnäringen och sågverksföretagen är oftast basen för många orter i inlandet. Skogsbruket är för egen del starkt beroende av fungerande sam­hällen i dessa områden för att inte äventyra tillgången på arbetskraft. Länsstyrelsen vill därför också understryka skogsstyrelsens ståndpunkt om behovet av fortsatta undersökningar. Sysselsättningens multiplikatoreffek-ter liksom befolknings- och samhällsutvecklingens beroende av skogsbra­ket bör belysas närmare innan större ingrepp görs i regelsystemet.

Egendomsnämnden i Luleå stift

Arbetskraftsbehovet för skötseln av den Qällnära skogen uttryckt i helårs­arbeten kan förefalla mindre betydelsfullt mot bakgrand av områdets geografiska utsträckning från Dalarna till norra Lappland. Sysselsättnings­läget inom detta område är dock avsevärt sämre än i övriga delar av berörda län. Det är därför mycket angeläget att de arbetstillfällen som skogsbruket kan skapa även fortsättningsvis tillvaratas.

134

Storumans kommun

Prop. 1990/91:3

Skrivningen "att möjligheterna att arbeta och bo kvar i det Qällnära     Bilaga i området inte påtagligt ytterligare försämras jämfört med nuläget" ger intryck av s.k. "gummiparagraf' där försämringar kan genomföras till befolkningens nackdel - bara de inte är påtagliga.

Enligt vår bestämda uppfattning är gränsen för vad som kan tålas i form av försämringar redan nådd och inga ytterligare försämringar av männi­skornas överievnadsvillkor kan tillåtas.

Vilhelmina kommun

Kommunen förordar att det får göras en fördjupad studie av skogsbrakets betydelse för sysselsättning och service i Qällkommunerna. Sysselsätt­nings- och servicesituationen är redan mycket ansträngd i våra områden. Varje bortfallande arbetstillfälle är en allvarlig händelse i vår kommun och särskilt när detta drabbar Qäll- och Qällnära områden. Skogsstyrelsen har i sin rapport visseriigen pekat på den betydelse skogsbruket har för syssel­sättningen i våra områden, men har inte kunnat redovisa tillräckligt un­derlag för den bedömning som regering och riksdag måste göra. Därför behövs ytterligare studier inom detta område.

Gällivare kommun

Kommunen tillstyrker i likhet med skogsstyrelsens uppfattning att en fördjupad studie bör föras beträffande skogsbmkets betydelse för syssel­sättning, befolkningsutveckling och ekonomiska konsekvenser i Qällkom­munerna.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

Jämför avsnitt 2.

Skogsindustrierna

Jämför avsnitt 2.

Västerbottens allmänningars förbund

De skärpta bestämmelserna som fastställdes år 1986 har medfört en minskning av sysselsättningen inom de Qällnära skogsbygderna. Med den ytterligare skärpning, som kan utläsas i det nya förslaget, kommer syssel­sättningen att minska ännu mer, vilket kan slå sönder hela den infrastruk­tur som finns inom berörda bygder.

Fjällnära urskogars räddningsaktion

Se avsnitt 2.

135

Svenska naturskyddsföreningen

Prop. 1990/91:3

Se avsnitt 2.

Bilaga 3

Svenska skogsarbetareförbundet Svenska pappersindustriarbetareförbundet Svenska träindustriarbetareförbundet

Se avsnitt 2.

5 Rennäringen och bevarandeintressena

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

De tendenser till minskad avverkningstakt och minskade hyggesstorlekar som kan utläsas i utredningen är till fördel även för kulturmiljövården. Likaså att de föreskrifter om samråd med samebyarna som införts i skogsvårdslagen (SVL) efterföljs.

Som framkommer i utredningen saknar stora delar av Qällområdet en heltäckande fornminnesinventering - både avseende samiska och övriga fornlämningar. Detta på grand av den bindning till utgivningen av ekono­misk karta över Sverige som denna inventering har. Endast vid stora exploateringar såsom älvutbyggnader etc. har inventeringar gjorts i någon nämnvärd utsträckning.

RAÄ stödjer därför utredningens förslag att alla tillståndsärenden i dessa områden bör föregås av en naturvärdesinventering. RAÄ anser dock att den bör benämnas natur- och kulturvärdesinventering, vilket bättre täcker avsikten med förslaget. De försök som skett i projekt för samordnad markanvändningsplanering har hittills haft mycket liten omfattning för kulturmiljövården, då bidrag till inventeringsarbete inte utgått i tillräckligt stor omfattning. Det är därför viktigt att de medel som avsatts för invente­ringsarbete även kommer kulturmiljövården till del.

RAÄ biträder utredningens förslag att SVS skall kräva en redovisning från den sökande om hur hänsynen till naturvården, kulturmiljövården och rennäringen skall tas.

Det är viktigt att bevara lämningarna efter tidigare kulturer - både samiska och andra. Lika viktigt är också att bevara livsbetingelserna för den levande samiska kulturen. Ett obligatoriskt samråd med samebyama inom renskötselns åretmntmarker infört som utredningen föreslår i skogsvårdsförordningen bör kunna medverka till detta.

Lantbruksstyrelsen

Avverkningar i Qällskogarna berör främst två enskilda intressen, dels

markägarnas rätt att utnyttja marken, dels de renskötande samernas rätt

136

att begagna mark till underhåll för sig och sina renar (renskötselrätten).     Prop. 1990/91:3 Dessutom är avverkningarna av stor betydelse från bl. a. naturvårdssyn-     Bilaga 3 punkt.

Enligt regeringens uppdrag till skogsstyrelsen får förslaget i fråga om begränsningar för skogsbraket av hänsyn till andra intressen än skogshus­hållningen m. m. inte vara så långtgående att de leder till avsevärt intrång i pågående markanvändning och därmed ersättningsanspråk.

Lantbraksstyrelsen vill erinra om att också renskötseln är en pågående markanvändning. Det kan därför ifrågasättas om inte ersättning också bör utgå till samerna för de avsevärda intrång i deras markanvändning, som skogsbruket i vissa fall kan medföra. Vidare kan ifrågasättas huruvida staten bör lämna ekonomiskt stöd till skogsbraksåtgärder om de medför avsevärda intrång i renskötselrätten.

Domänverket

Verket accepterar och ser det som rimligt att skogsägaren i sin avverk­ningsansökan redovisar de åtgärder han avser att vidta dels för att trygga återväxten, dels av hänsyn till naturvårdens och rennäringens intressen. Att såsom föreslås i texten s. 66 sökanden skall visa, i bemärkelsen bevisa, att angivna skyddsintressen inte äventyras t. ex. att Qällgränsen inte flyttas ner är emellertid inte rimligt. Däremot kan han som tidigare sagts redovisa planerade åtgärder.

Lämpligt är att skogsvårdsstyrelsen och markägarna inom ett avgränsat geografiskt område enas generellt om hur man skall bete sig i vissa höjd-lägen, nordsluttningar, marktyper etc. Härigenom skulle detaljprövningen av varje avverkningsansökan kunna förenklas.

Statens naturvårdsverk

Punkt 9.2.2 innehåller nya och förbättrade regler för skogsbmkets hän­synstagande till naturvården och andra allmänna intressen.

I det första förslaget bör ordet befogenhet ändras till skyldighet för skogsvårdsstyrelsen att meddela föreskrifter i samband med tillståndsgiv-ning till slutavverkning.

Punkt 9.2.4 innehåller förslag om nya befogenheter för skogsvårdsstyrel­serna. Utformningen av dessa befogenheter bör göras så att skogsvårdssty­relserna regelmässigt kräver redovisning av sökanden om bl. a. naturvårds­hänsyn och att skogsvårdsstyrelserna som regel avgränsar mark där slutav­verkning inte kan företas.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län

Länsstyrelsen vill inledningsvis framhålla hur ringa de reella möjligheterna

är, att med dagens hänsynsparagraf skydda områden med exempelvis

hotade arter. Erfarenhetsmässigt når man mycket tidigt gränsen "avsevärt

försvårande av pågående markanvändning". Detta är angeläget att fram-

137

hålla, så att man inte ges den uppfattningen att en noggrannare planering     Prop. 1990/91:3 löser konflikterna. Den nu pågående markanvändningsplaneringen har     Bilaga 3 sina största värden i det att olika konflikter lyfts fram i ett tidigt skede.

Enligt ett förslag till naturreservatsbildning som länsstyrelsen arbetat fram kommer areellt sett stora delar av den Qällnära skogen i Kopparbergs län att skyddas. När reservatsbildning skett kommer sannolikt de flesta konflikterna att framöver finnas i TranstrandsQällen, Malungs kommun. Genom en nyligen gjord inventering har dessa områden visat sig hysa höga naturvärden. Speciellt gäller det förekomsten av hotade arter knutna till orörda eller föga påverkade skogar. Dessa arter finner man företrädesvis i virkesrika raviner och bäckdråg. Genom sin virkesrikedom kan dessa miljöer endast i mycket begränsad omfattning undantas från skogsbruk genom 21 § skogsvårdslagen.

1 länsstyrelsens yttrande till skogsstyrelsen framhölls bristerna i den nu gällande avgränsningen av den Qällnära skogen. 1 Kopparbergs län medför nuvarande definition att det endast är relativt smala zoner längs Qällen som inryms i begreppet. I den markanvändningsplanering som nu pågår har skogsvårdsstyrelsen därför valt att vidga området för markanvänd­ningsplaneringen. Det är viktigt att även avgränsningen av Qällnära skog i framtiden omfattar de områden som ekologiskt och hydrologiskt hänger samman. Exempelvis bör de skarpa sluttningarna i TranstrandsQällen ingå i sin helhet. Skogsstyrelsen har i sitt slutliga förslag inte beaktat de framför­da synpunkterna (s. 62, stycket 3). En översyn av gränsdragningen bör därför göras.

Förslaget om att markägaren skall redovisa den hänsyn han har tor avsikt att ta vid en avverkning, finner länsstyrelsen mycket positivt. Även förslaget att skogsvårdsstyrelsen skall kunna föranstalta om att en na­turvärdesinventering skall genomföras är bra. Vem som skall bekosta sådan utredning har däremot ej berörts. Det är av stor vikt att naturvärdes­inventeringarna tas fram i samråd med länsstyrelsen och kommunen. Länsstyrelsen förutsätter att även kulturhistoriska inventeringar omfattas av förslaget.

1 de fall fornlämningar berörs erinras om att dessa är skyddade enligt bestämmelserna i 2 kap. kulturmiljölagen (KML) (1988:950). Denna före­skriver förbud mot bl. a. plantering på fornlämning. Enligt 2 kap. 2 § samma lag hör till fast fornlämning ett omgivande skyddsområde som skall behandlas som ett fornlämningsområde. Skyddsområdets omfattning bedöms individuellt från fall till fall. Markberedande åtgärder och plante­ring inom ett fornlämningsområde kräver länsstyrelsens tillstånd enligt KML.

Länsstyrelsen föreslår att även röjning inför avverkning och gallring i den Qällnära skogen skall omfattas av tillståndsplikt. 1 dag sker en röjning av den tilltänkta avverkningen utan att beslut om avverkning erhållits. Stora naturvärden kan då ha påverkats utan att skogsvårdsstyrelsen haft möjlighet att påverka detta.

Sammanfattningsvis anser länsstyrelsen att skogsstyrelsens förslag stär­

ker natur- och kulturminnesvårdens möjligheter att på ett tidigt skede få

en dialog med skogsbruksföreträdarna. Den naturvårdshänsyn som sedan

138

konkret kan bli utförd, kommer knappast att skilja sig från dagens situa-     Prop. 1990/91:3 tion, då kraven på markägaren ej får sträcka sig så långt att pågående     Bilaga 3 markanvändning avsevärt försvåras.

Länsstyrelsen i Jämtlands län

Sanktionsmöjligheter mot de skogsbrukare som ej följer skogsvårdsstyrel­sens bindande föreskrifter måste finnas.

Länsstyrelsen i Västerbottens län

Länsstyrelsen delar skogsstyrelsens uppfattning att hänsynen till naturvård och rennäring bör bli mera systematiskt genomförd inom det Qällnära området. Detsamma gäller kulturminnesvården.

De under punkt 9.2 redovisade förslagen tillstyrkes av länsstyrelsen. Länsstyrelsen kan dock inte för varje enskild punkt avgöra om behövliga förtydliganden bäst sker genom tillägg i skogsvårdslagstiftningen eller ge­nom att statsmakterna gör motivuttalanden. Länsstyrelsen vill dock all­mänt förorda att man använder sig av motivuttalanden i så stor utsträck­ning som möjligt.

Länsstyrelsen i Norrbottens län

I avsnittet 9.2.1 föreslås obligatoriskt samråd med berörd sameby före slutavverkning och skogsbilvägbyggnad inom renskötselns åretmntmar­ker.

Samerättsutredningen har i sitt slutbetänkande föreslagit att samråds­plikten skall utökas till att avse även vinterbetesmarkerna och dessutom även andra åtgärder som t. ex. markberedning och skogsgödsling. Länssty­relsen avser att närmare utveckla sina synpunkter i remissyttrandet över samerättsutredningen. I detta sammanhang vill länsstyrelsen dock ej mot­sätta sig skogsstyrelsens förslag om obligatoriskt samråd inom åretrunt­markerna.

Skogsvårdsstyrelsen föreslås under 9.2.4 i sin egenskap av tillsynsmyn­dighet av skogsvårdslagen få befogenhet att föranstalta om att naturvär­desinventering skall genomföras inom område som anmäls för slutavverk­ning.

Formuleringama ger intrycket att dessa inventeringar skulle utföras av skogsvårdsorganisationen som sedan också skall besluta om avverknings­tillstånd på grandval av sin egen utvärdering av inventeringen.

Detta förfaringssätt kan försvaga tilltron till att intresseavvägningen skett objektivt.

En naturvärdesinventering berör dessutom naturvårdslagstiftningens område för vilket inom länsstyrelsen miljövårdsenheten ansvarar. Miljövårdsenheten bör bl. a. få möjlighet att på ett tidigt stadium överväga om skyddsbestämmelserna i naturvårdslagen kan bli aktuella i det enskilda fallet.

Länsstyrelsen har i olika sammanhang begärt förstärkning av miljö-

139

vårdsenhetens resurser för naturvärdesinventeringar. Befogenhet att för-     Prop. 1990/91:3 anstalta om naturvärdesinventering bör kopplas till naturvårdslagstift-     Bilaga 3 ningen och tillkomma länsstyrelsen. I den praktiska tillämpningen bör naturligtvis ett nära samråd ske mellan länsstyrelsens miljövårdsenhet och skogsvårdsstyrelsen.

Åre kommun

Inför natur/kulturvärdesinventeringen skall myndigheten som utför inven­teringen vara skyldig att ha samråd med ortsbefolkningen och lokala organisationer.

Älvdalens kommun

Angående bristfälligt kartlagda stora områden vad gäller naturvärden och kulturminnen skall skogsvårdsstyrelsen vara skyldig att besluta om att en naturvärdesinventering genomförs.

Storumans kommun

Ett närmare klargörande av begreppet "särskilda befogenheter" för skogsvårdsstyrelserna att föreskriva naturvårdshänsyn och hänsyn till ren­näringens intresse efterlyses. Rennäringen får inte ges ett inflytande i den omfattningen, att den kommer att fungera som någon vetorättsinstans.

Den redovisning av naturvårdshänsyn och återväxtåtgärder som den som vill slutavverka åläggs måste skogsvårdsstyrelsen biträda med.

Naturvärdesinventeringen innan tillstånd till avverkning prövas måste ske inom ett år från den tidpunkt den aktualiserades i annat fall leder tidsutdräkten till ekonomiska svårigheter för den sökande.

Vilhelmina kommun

Införandet av föreskrifter till skydd för naturvård, kulturmiljövård och rennäring kan accepteras. Den bevisning som skogsstyrelsen föreslår i samband med prövning av tillstånd till slutavverkning får inte ges sådan utformning att enskilda skogsägare, på gmnd av ekonomiska förhållanden, inte kan fullfölja ett tillståndsärende. Storskogsbraket torde redan ha sådan expertis och en sådan administrativ kapacitet, att ett sådant förslag inte annat än marginellt skulle upplevas som onödigt störande i prövnings­processen.

Förslag om naturvärdes- och kulturmiljöinventeringar skall givetvis ac­cepteras för att bättre underlag för hänsynstagande skall erhållas. Det bör dock beaktas att tillräckligt med resurser avsätts för att man skall kunna klara en sådan föreskrift. Med dagens resurser och i jämförelse med de arealer som är aktuella för årliga avverkningar, är det omöjligt att införa en sådan föreskrift!

Samerättsutredningen har nyligen avlämnat sina förslag inom olika

områden som rör bl. a. exploatering av mark och vatten för olika ändamål.

140

Vissa långtgående regler föreslås beträffande skogsbruket i Qällnära områ- Prop. 1990/91: 3 den. Vilhelmina kommun för sin del är inte beredd att acceptera att Bilaga 3 samebyarna ges ett sådant inflytande över skogsbruket att detsamma ytter­ligare skulle förhindras eller försvåras. Att det i vissa lägen införs en obligatorisk samrådsskyldighet beträffande avverkning är vi beredda att försvara, men regler och föreskrifter som närmar sig vetorätt för samerna, kommer vi inte att acceptera!

Arjeplogs kommun

Samrådsskyldighet skall ej föreligga om slutavverkning omfattar mindre än 20 ha skog, annat än om den ansluter till kalmark eller plantskog som sammanlagt, med den planerade avverkningen, överstiger 20 ha på bruk­ningsenheten. Samrådsskyldighet skall ej anses föreligga även om avverk­ningen avser hänglavbärande skog.

Om avverkning på privat mark ej kan komma till stånd på grand av rennäringsintressen skall den private skogsägaren erhålla ersättning för den föriorade intäkten. Skogsvårdsstyrelsen bör kunna utföra sådan värde­ring och medel bör tas ur samefonden. Om sådan avverkning förhindras av naturvårdshänsyn eller på grand av kulturminnesvård bör staten svara för kostnaderna.

Gällivare kommun

Kommunen ställer sig bakom ett obligatoriskt utökat samråd med berörd sameby.

De föreskrifter beträffande hänsyn till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen som skogsvårdsstyrelsen föreslås kunna utfärda bifalles under förutsättning att föreskrifterna inte, på grund av ekonomis­ka förhållanden, omöjliggör för enskilda skogsägare att fullfölja ett till­ståndsärende.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

LRF och Skogsägarna konstaterar att relationen mellan skogsbrak och rennäring har utretts samtidigt av två statliga utredningar. Dessa anlägger emellertid två principiellt skilda synsätt på "avvägningen" mellan näring­arna. Staten måste rimligtvis hantera denna viktiga fråga i ett samman­hang varför riksförbunden anser att nuvarande föreskrifter i skogsvårds­lagen tills vidare bör bestå.

LRF och Skogsägarna uppfattar förslaget att i samband med tillstånds­ärende i svårföryngrad skog kunna göra avvägningar mot naturvård, kul­turminnesvård, friluftsliv och rennäring som ett fastläggande i föreskrifter­na av nu gällande praxis. Markägarna skall kompenseras om "pågående markanvändning avsevärt försvåras".

LRF och Skogsägarna tar bestämt avstånd från förslaget att en markäga­

re skall ha skyldighet att för skogsvårdsstyrelsen uttömmande redovisa

vilka hänsyn som är planerade till andra intressen. De anpassningar till

141

sådana intressen som kan behöva föreskrivas efter en ansökan om avverk-     Prop. 1990/91: 3 ningstillstånd   måste   förbli   en   myndighetsuppgift.   Vi   förutsätter  att     Bilaga 3 skogsvårdsstyrelsen har kapacitet att behandla sådana ärenden.

Skogsstyrelsen föreslår befogenhet för skogsvårdsstyrelserna att genom­föra s.k. naturvärdesinventering innan tillstånd till avverkning prövas inom områden där naturvärdena är okända. En sådan inventering måste genomföras under barmarksperioden och kan komma att försvåra plane­ringen och innebära en ekonomisk belastning för markägaren. Riksförbun­den kan dock tillstyrka skogsstyrelsens förslag under förutsättning att naturvärdesinventeringen finansieras med budgetmedel.

Skogsindustrierna

Beträffande förslaget att skogsvårdsstyrelsen vid tillståndsansökan skall kunna kräva att sökanden visar att de åtgärder som planeras är acceptabla, vilket egentligen inte är något nytt, är vi från skogsföretagens sida positiva till en sådan medverkan. Kompetens för sådana bedömningar finns givet­vis inom företagen och vi förutsätter att dokumentation och former i övrigt kan hållas inom ramen för den detaljerade planering som normalt förekommer. Vi noterar att skogsvårdsstyrelsen enligt förslaget också i fortsättningen har det slutliga ansvaret för därutöver erforderliga utred­ningar samt beviljar tillståndet.

Sågverkens råvaruförening

Obligatoriskt samråd med berörd sameby inför slutavverkning och väg­byggen inom renskötselns åretrantmarker. Råvaruföreningen anser att samråd av föreslagen typ är en förutsättning för samplanering. Samråd främst i form av ömsesidig information får dock ej övergå i långsiktig blockering av verksamhet genom vetoliknande regler.

Skogsvårdsstyrelsen (SVS) skall ges befogenheter att meddela föreskrif­ter om hänsynstagande till naturvårdens, kultur- och miljövårdens samt rennäringens intressen, dock ej så att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Råvaruföreningen uppfattar förslaget så, att i samband med tillståndsärenden i svårföryngrad skog skall SVS kunna göra avvägningar mot övriga intressen som ett fastställande i föreskrift av nu gällande praxis. Markägare måste kompenseras ekonomiskt, om pågående markan­vändning försvåras avsevärt.

SVS skall kräva av en markägare att denne redovisar vilka naturvårds-, kulturmiljövårds- och rennäringshänsyn som avses att tas i samband med avverkning. Råvaruföreningen anser, att anpassningar till sådana intres­sen som kan behövas efter en ansökan om avverkningstillstånd är en myndighetsuppgift.

Naturvärdesinventeringar kan komma att föranstaltas i vissa fall, då beslut skall tas i avverkningsärenden. Råvaruföreningen anser, att sådana naturvärdesinventeringar bör bekostas av staten.

Samerättsutredningen föreslår bl. a., att samråd skall föregå all slutav-

142

verkning inom åretruntmarkerna. Tidigare reglering omfattade endast     Prop. 1990/91:3

svårföryngrad skog. Råvaruföreningen anser förslaget rimligt.

Bilaga 3

Har en månad gått efter samrådets avslutande och inget överklagande är gjort, får skogsägaren söka tillstånd att avverka. Råvaruföreningen anser, att tiden efter samrådets avslutande intill tillstånd ges att avverka måste tidsbegränsas för att förhindra vetoliknande överklagandeprocesser.

Tillstånd till avverkning får ges, såvida det inte rubbar grundförutsätt­ningarna för att bedriva renskötsel i den berörda samebyn. Med grundför­utsättning avses tillgång till naturbete och möjlighet att flytta mellan olika betesområden. Råvaruföreningen önskar uppmärksamma regeringen på att tillgången på naturbete i hög utsträckning påverkas av antalet renar. Skall någon relevans finnas i förslaget, måste registrering och reglering av antalet renar förekomma.

Fjällnära urskogars räddningsaktion

9:1 Det är inte sant att skog sparats av hänsyn till rennäring och natur­vård i alltmer ökad utsträckning. Tidigare avverkade ju domänverket inte alls ovan skogsodlingsgränsen.

9:2 Eftersom det mest revolutionerande av dessa förslag är att förbjuda avverkning av impediment som ju inte ens är skogsmark i lagens mening ser vi dem som så urvattnade att de inte är värda ytteriigare kommentarer.

Svenska naturskyddsföreningen

Redovisning av tryggad återväxt och naturvårdshänsyn. Föreningen delar skogsstyrelsens uppfattning att det är rimligt att den som har den ekono­miska nyttan av en åtgärd också delar kostnaderna för nödvändiga utred­ningar med myndigheten. Skogsstyrelsen har i utredningsrapporten fram­hållit behovet av stor kunskap för att klara föryngringen. Detsamma gäller för att uppnå ekologiskt meningsfull naturvårdshänsyn. Skogsvårdsstyrel­serna bör därför stärka sin kompetens på naturvårdssidan samtidigt som inventeringsresurserna hos länsstyrelsernas miljövårdsenheter stärks. Det är inte rimligt att i allt för stor omfattning överlasta dessa båda kompe-tenskrävande bedömningar på den enskilde markägaren.

Föreningen ser det som en självklarhet att en naturvärdesinventering görs innan skogsbruk/skogsbilvägbyggnad tillåts i områden där slutavverk­ning hittills inte förekommit. Det är samtidigt viktigt att inventeringen inte strikt styrs till enbart det sökta avverkningsobjektet utan även vid behov omfattar kringliggande marker. En sådan inventering måste göras av kompetent personal vad avser artkriteriebedömning och bör ske i länsstyrelsernas regi, inte skogsvårdsstyrelsernas.

Föreningen har tidigare föreslagit att det till varje länsstyrelse i Qäll-

skogslänen knyts fast inventeringspersonal som är kompetent att göra

bedömningar i ett riksperspektiv. Inventeringar skall visa om skogsbruk i

form av traditionell slutavverkning eller Qällskogsblädning/beståndsför-

143

yngring kan accepteras från naturvårdssynpunkt eller över huvud taget     Prop. 1990/91:3

inte bör förekomma.

Bilaga 3

Föreningens åsikt är att permanent skogsbilvägbyggnad inte bör tillåtas inom de aktuella områdena. Utförsel av eventuellt virke bör endast få förekomma på tjälad och snötäckt mark eller på barmark med fordonsty­per som inte ger bestående markskador. Om vägar trots allt skall byggas i dessa områden måste ovillkorligen ansökan om tillstånd åtföljas av av­verkningsplaner.

Svenska samernas riksförbund

Se avsnitt 2.

Svenska skogsarbetareförbundet Svenska pappersindustriarbetareförbundet Svenska träindustriarbetareförbundet

Se avsnitt 2.

6 Inventering av svårföryngrad skog

Lantbruksstyrelsen

Förslaget att skogsvårdsstyrelsen skall inventera och redovisa sådana om­råden där inte slutavverkning kan företas på grund av återväxtsvårigheter eller risk för Qällgränsens nedflyttande är positivt från rennäringssyn­punkt.

Domänverket

Verket tillstyrker att skogsvårdsstyrelserna får till uppgift att inventera och redovisa mark där godtagbar återväxt inte kan påräknas inom rimlig tid eller där slutavverkning inte kan genomföras på gmnd av risker för Qäll­gränsens nedflyttning.

Storumans kommun

Den inventering och redovisning som krävs för produktiv mark som av biologiska skäl inte bör slutavverkas bör bekostas av statliga medel och inte av den enskilde skogsägaren.

Vilhelmina kommun

Skogsstyrelsens förslag om inventering av marker som efter slutavverkning

inte är möjliga att föryngra och den skog som inte bör slutavverkas för att

den behövs som skydd mot Qällgränsens nedflyttande kan i och för sig

144

accepteras. Det måste dock konstateras att vi kontinuerligt får ny kunskap     Prop. 1990/91:3 och nya metoder i takt med den forskning som bedrivs inom det skogliga     Bilaga 3 området. Den inventering som skall ske, får inte resultera i att vi trots allt skulle få en naturvårdsgräns eller högskogsgräns fastlagd för tid och evig­het. Fömtsättningama måste kunna bedömas utifrån det kunskapsläge vi har från tid till annan. Allt annat vore förkastligt!

Gällivare kommun

I utredningen föreslås att skogsvårdsstyrelsen får i uppdrag att inventera de marker som inte är möjliga att föryngra och den skog som inte bör slutavverkas för att den behövs som skydd för Qällgränsens nedflyttande. Kommunen har inget att erinra mot att skogsvårdsstyrelsen erhåller ett sådant uppdrag men önskar påpeka att resultatet av en sådan utredning inte får fastställas för alltid. Utvecklingen medför alltid att ny kunskap erhålles, även inom skogsområdet, och därför bör bedömningen om skogli­ga impediment etc. alltid göras utifrån det aktuella kunskapsläget.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

Det bör, enligt riksförbundens uppfattning, vara möjligt för skogsvårdssty­relsen att utifrån reglerna i SVL § 19 avgränsa mark där slutavverkning inte kan företas på grand av återväxtsvårigheter eller risk för Qällgränsens nedflyttande. Vi vill kraftigt understryka att sådana framinventerade gränszoner inte får bli styrande för behandlingen av enskilda avverknings­ansökningar. Den föreslagna inventeringen och redovisningen kan beräk­nas ta stora resurser i anspråk. Verksamheten måste därför inriktas mot terrängavsnitt, där det bedöms som särskilt angeläget att i förväg kunna fastställa en gränszon.

Skogsindustrierna

Beträffande förslaget att ge skogsvårdsstyrelsen uppgift att inom ramen för

§ 19 inventera och redovisa mark där slutavverkning inom överskådlig tid

inte skall få förekomma, inser vi att förslaget har vissa fördelar ur plane­

ringssynpunkt för andra intressenter. Sådana avgränsningar måste emel­

lertid utnyttjas mycket restriktivt och utan tvekan endast företas på grand

av återväxtsvårigheter eller på grand av risk för Qällgränsens nedflyttande.

Stor hänsyn till dokumenterad lokal erfarenhet och senaste kunskaper

fömtsätts. Sådana avgränsningar får dessutom på intet sätt uppfattas som

definitiva beslut beträffande markanvändningen utan endast som underlag

för planering. Avgränsningarna måste också kunna omprövas och ändras

om nya föratsättningar eller nya kunskaper tillkommer. Likaså måste

risken för att denna avgränsningsmöjlighet används för att bereda plats för

annan markanvändning undvikas. En sådan risk är uppenbar när ett visst

intresse inom ramen för en kommunal översiktsplanering gör anspråk på

viss mark. Vid sådana grannlaga förrättningar bör skogsvårdsstyrelsen

överväga att anlita neutral vetenskaplig expertis.

145

10   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

Sågverkens råvaruförening

Prop. 1990/91:3

SVS får till uppgift att inventera områden, där klimatiska faktorer m. m.     Bilaga 3 inte medger avverkning. Råvaraföreningen anser att nuvarande skogs­vårdslags § 19 om avgränsning av mark, där slutavverkning inte kan före­tas på grand av återväxtsvårigheter, är till fyllest.

Fjällnära urskogars räddningsaktion

Skogsstyrelsen anser att den lokala skogsvårdsstyrelsen får till uppgift att inventera och redovisa mark där återväxtsvårighetema är sådana av kli­matiska eller andra skäl att en godtagbar återväxt efter slutavverkning inte kan påräknas inom rimlig tid.

Detta är en mycket viktig och komplicerad fråga. Så komplicerad och kompetenskrävande att vi på goda gmnder kan hävda att den kompeten­sen saknar skogsvårdsstyrelsen. Till någon annan slutsats kan man inte komma när man ser skogsvårdsstyrelsen ge tillstånd till avverkningar i kärva klimatlägen, kant i kant med 30-årig totalt misslyckade föryngring­ar, dvs. kal skogsmark. Detta om något visar att skogsvårdsstyrelsens personal inte alls har den kunskap och kompetens som man kunde kräva av dessa. Återväxtproblematiken är av sådan dignitet att här krävs utlåtan­den/tillstånd av forskare, klimatforskare. Om inte så anser vi att denna mycket viktiga fråga hanteras kortsiktigt, oansvarigt och alltför lättvindigt.

Svenska naturskyddsföreningen

Föreningen tillstyrker förslaget men fömtsätter att hänsyn tas till aktuella klimatförhållanden/-tendenser med nöjaktig säkerhetsmarginal. En sådan avgränsning har föreningen presenterat under benämningen "klimatisk hasardgräns". Denna gräns är emellertid inte geografiskt fastlagd på det statiska sätt som antyds i skogsstyrelsens rapport i avsnitt 4.1. Utifrån riktvärdet, 200 m vertikalt under trädgränsen, måste ståndortsmässig an­passning göras efter exempelvis lokalklimat, jordart, fuktighet etc.

Skogsstyrelsen menar att denna avgränsning av icke-föryngringsbara marker, tillsammans med redan skyddade marker (natur- och domänre­servat samt nationalparker), i princip skulle åstadkomma de begränsnings­effekter på Qällskogsbruket som föreningen har eftersträvat genom försla­get till naturvårdsgräns. Detta är en felaktig tolkning av föreningens Qäll-skogskrav. De mera produktiva marker som är en bristvara för naturvår­den kommer sannolikt inte att till någon nämnvärd del innefattas av en sådan avgränsning.

7 Avverkning markberedning föryngring

Lantbruksstyrelsen

Förslaget om s. k. Qällskogsblädning är ett klart framsteg.

146

Domänverket

Prop. 1990/91:3

Någon erinran mot att §6 SVL avskaffas finns inte, men motiveringen är     ""8 3 ytterst tveksam. Skyddade områden bör väljas ut från andra kriterier än från försumlighet att sköta skog.

De särskilda ransoneringsregler inom det Qällnära området som skogs­styrelsen hade med i sitt första förslag har inte tagits med nu. Däremot föreslås att huvudregeln en brakningsenhet per kommun bör tillämpas mer regelmässigt inom det Qällnära området. För domänverkets förvalt­ningar kan detta ge planeringsproblem både när det gäller att upprätthålla avverkningsnivån och för sysselsättningen av de anställda. Det är därför viktigt att dispens från huvudregeln inom det Qällnära området kan ges. Frågan får rimligtvis avgöras efter prövning från fall till fall så att konse­kvensema härav kan överblickas.

Verket är tveksamt till ett kategoriskt förbud mot hyggesplöjning. An­vänd på rätt plats är metoden bra och spåren obetydliga efter 1015 år. Den ståndortsplanering som föregår all avverkningsplanering kommer dessutom att medföra restriktivitet i omfattningen av hyggesplöjning. Det visar också den kraftiga minskningen av ansökningar om tillstånd till hyggesplöjning. Det är i sammanhanget olämpligt att upphöja föreskrifter om markberedning till lag och förordning som föreslås i § 19b. Här före­kommer hela tiden utveckling som är omständlig att följa upp med änd­ringar i lagtexten. Begreppet "radikala markberedningsmetoder", måste dessutom definieras om det skall ingå i lagtext.

Verket är också tveksamt till ett totalförbud mot Pinus Contorta inom det Qällnära området. Vid t. ex. hjälpplantering kan Contorta i vissa sam­manhang vara det överlägset bästa alternativet för att åstadkomma ett godtagbart föryngringsresultat. Verket accepterar emellertid att Contorta-användningen tills vidare förbjuds inom avgränsade delar av den Qällnära skogen.

Se också avsnitt 5.

Statens naturvårdsverk

Förslagen rörande 6 och 14§§ i SVL under punkten 9.2.6 är bra. Det innebär en förenkling av lagens alla detaljbestämmelser om de tas bort i lagtexten för den Qällnära skogen (eller helt då det gäller 6 §).

Förslaget om förbud mot slutavverkning på impediment är bra och bör inskrivas i lagtexten.

När det gäller förslaget om radikala markberedningsmetoder förordar naturvårdsverket generellt förbud mot hyggesplöjning och andra mer radi­kala markberedningsmetoder.

Verket förordar generellt förbud mot användning av utländska trädslag inom de Qällnära områdena och att de inhemska genetiska resursema skall tillvaratas bättre. Förslagen om slutavverkning, som gränsar till tidigare hyggen resp. Qällskogsblädning och naturlig föryngring i tallskog är båda bra förslag, som förbättrar naturvårdshänsynen i skogsbmket.

Förslaget om att maximera hyggesstorleken till 40 ha är ett steg i rätt

147

riktning. Det är dock tveksamt om det är tillräckligt med nuvarande     Prop. 1990/91:3 utformning, där den praktiska tillämpningen blir beroende av resp.     Bilaga 3 skogsvårdsstyrelses bedömning från enbart skogliga utgångspunkter. Se också avsnitt 5.

Länsstyrelsen i Jämtlands län

I skogsvårdslagen omnämns att man kan spara 0,51 ha i samband med avverkning (21 § hänsyn). 1 de Qällnära skogarna borde spelrummet vara betydligt större.

För att undvika extremt omfattande avverkning av vissa trakter bör brakningsenhetens storiek begränsas.

Skogsstyrelsen har i sin rapport beaktat vissa av länsstyrelsens förslag, bl. a. att hyresplöjning bör förbjudas.

Markavvattning och skyddsdikning bör begränsas. Möjligheter att be­gränsa axeltryck bör tillskapas.

Det måste skapas klarare regler om ur hyggena skall läggas ut för att åstadkomma ett mosaikartat skogstillstånd.

Länsstyrelsen i Västerbottens län

Den starka restriktiviteten mot radikal markberedning bör kompletteras med motsvarande restriktivitet beträffande skyddsdikning. De Qällnära markerna är ofta finjordsrika, mer eller mindre starkt sluttande och rika på källor. Skyddsdikningen ger ofta även skador på nedanföriiggande myrar och vattendrag.

Länsstyrelsen i Norrbottens län

Förslaget under 9.2.3 om avverkningsförbud på impedimentmark bör utformas så att samernas och ortsbefolkningens rättigheter till huggning av bränsle och husbehovsvirke ej omöjliggörs. Detta framgår enligt länsstyrel­sens uppfattning ej tillräckligt klart av rapporten.

Egendomsnämnden i Luleå stift

Vid hyggesbehandling är huvuduppgiften att åstadkomma bra ny skog så snart som möjligt. Valet av markbehandlingsmetod skall därför göras med tanke på detta.

Att alldeles säkert avgöra när en föryngring är säkerställd är självfallet svårt. Risk för subjektiv och växlande bedömning föreligger med den föreslagna nya bestämmelsen.

"Fjällgränsens nedflyttande". Att säkert kunna bedöma om en skogs­

vårdsåtgärd påverkar Qällgränsens sträckning är naturligtvis inte möjligt.

Det är därför orimligt att ställa ett sådant krav på en skogsägare särskilt

som det inte ens efter årtionden av observationer kommer att kunna

avgöras vad som är orsak till eventuella förändringar.

148

Härjedalens kommun

Prop. 1990/91:3

Se avsnitt 2.

»'ga 3

Åre kommun

Kommunen anser att maxstorleken på hyggen skall vara 20 ha i stället för 40 ha, men att man i görligaste mån undviker att kalhugga.

Älvdalens kommun

Hyggesarealen skall begränsas till  30 ha.  Bestraffning införs då inte skogsvårdslagen efterlevs.

Storumans kommun

Ett uttryckligt förbud mot slutavverkning på impedimentmarker bör inte omfatta Qällbjörkskog, där blädning bör få förekomma. Se också avsnitt 5.

Vilhelmina kommun

Kommunen har ingenting att erinra mot att hyggesplöjning upphör som markberedningsmetod. Däremot bör s.k. högläggning kunna användas i lägen där harvning eller fläckmarkberedning inte anses tillräcklig för att skapa ett gynnsamt klimat för plantorna.

Förbudet mot utländska trädslag i Qällnära skog bör kunna accepteras utan invändningar. Dock bör försöksverksamhet i tillräcklig omfattning tillåtas för att vi i största möjliga utsträckning skall kunna ta tillvara markens virkesproducerande förmåga.

Fjällskogsblädning och beståndsföryngring är metoder som, såvitt vi förstår, sällan har gett ett tillräckligt positivt utfall i skogsbruket. Kostna­der för avverkning och transport torde allt framgent vara för stora, för att ett tillräckligt och försvarbart skogsnetto skall kunna erhållas. Om dessa metoder ändå kommer att föreskrivas, bör eventuellt ett lämpligt utformat statligt stöd införas som kompensation för ett för lågt eller i vissa fall negativt netto.

Hyggesbegränsningen som föreslås bör kunna accepteras. Det som då måste uppmärksammas, är att föreskriften inte får tillämpas på flera sammanhängande bmkningsenheter. Om så vore fallet, skulle i princip en skogsägare kunna förhindras att ta ut avverkningsmogen skog på högpro­duktiv mark, om rågrannen hunnit lägga ut ett hygge i fastighetsgränsen.

Gällivare kommun

Kommunen ställer sig bakom begränsningen av hyggesstorleken, liksom

att hyggesplöjning bör förbjudas inom den Qällnära skogen.

Möjligheten för skogsvårdsstyrelsen att föreskriva att Qällskogsblädning

149

skall vidtagas i speciella områden där starka anspråk från utomstående     Prop. 1990/91:3 föreligger är i och för sig positivt. Här måste dock beaktas att ett sådant     Bilaga 3 skogsbruk oftast inte ger ett godtagbart skogsnetto och därför bör någon form av statligt stöd kunna utgå där sådana föreskrifter meddelas.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

LRF och Skogsägarna anser att avverkningsskyldigheten enligt 6 och 14§§ skogsvårdslagen i sin helhet bör lyftas ut ur lagen.

Avverkning på impediment m.m.: Då det för riksförbunden är själv­klart att skogsvårdsstyrelsen avslår en ansökan, som gäller avverkning av Qällbarr- eller Qällbjörkskog, är det en överloppsgärning att i lag skriva in förbud mot slutavverkning av sådan skog. Vi vill även peka på de prak­tiska svårigheter som skulle uppstå vid en regeltillämpning.

Riksförbunden anser att hyggesplöjning så långt möjligt bör undvikas, men avstyrker att metoden förbjuds i lag. Vid tillståndsgivningen kan skogsmyndigheten reglera metodvalet så att "radikal" markberedning en­bart godtas när alternativ saknas.

Riksförbunden anser att introduktion av främmande trädslag i Qällnära skog bör ske med stor försiktighet och måste grundas på ekologiska och produktionsmässiga fakta. Då det ligger i skogsbrukets långsiktiga intresse att bättre kunna utnyttja givna produktionsmöjligheter avstyrker vi be­stämt ett generellt förbud, som skulle hämma utveckling och försöksverk­samhet.

Den föreslagna regeln om hyggesupptagning intill annat hygge eller en skogsföryngring, som inte kan anses vara säkerställd, kan riksförbunden godta. Vi förutsätter att begreppet "säkerställd" innebär en för skogsäga­ren rimlig väntetid och att styrningen av hyggesutläggning begränsas till denna regel.

Riksförbunden avstyrker att frågan om hyggesstorleken lyfts upp till lag eller förordning. Vi kan bifalla att i föreskrift maximera hyggesstorleken till 40 ha och att med förslagets motivering ge möjlighet för skogsvårdsty­relsen att föreskriva även mindre hyggesstorlekar.

Det är bra om en skogsägare som alternativ till hyggesbruket på särskilt störningskänsliga objekt får välja s. k. Qällskogsblädning, där metoden är gångbar. Att en myndighet via tillståndsgivning utesluter godtagbara alter­nativ kan riksförbunden dock inte acceptera.

Skogsindustrierna

Att lagfästa undantag för den Qällnära skogen beträffande avverknings­skyldighet enligt 6 och 14 §§ skogsvårdslagen förefaller endast klåfingrigt. Nuvarande föreskrifter och tillämpningar är fullt tillräckliga. Däremot delar vi uppfattningen att det kan övervägas om §6 över huvud taget behövs i skogsvårdslagen.

Utvecklingen av markberedningstekniken har generellt lett till ett var­

sammare och flexiblare arbetssätt, inte bara i den Qällnära skogen. Kon-

150

ventionell hyggesplöjning har i stort redan upphört. Att lagfasta förbud     Prop. 1990/91:3

mot hyggesplöjning förefaller oss onödigt och felaktigt.

Bilaga 3

Likaså finner vi det onödigt stelt att lagfästa förbud mot avverkning på impedimentmarker. Nuvarande tillämpningsföreskrifter och en god råd­givning löser smidigt detta problem. Ett lagfäst förbud leder oundvikligen till svåra gränsdragnings- och avvägningsproblem ute i fält. Dessutom bör möjligheten finnas kvar för markägaren att tillvarata särskilt värdefulla träd.

Sågverkens råvaruförening

Avverkning på impedirnent m.m.: Avverkning i Qällbarr- eller Qällbjörk­skog bör avslås av SVS. Råvaruföreningen anser det tveksamt om det bör skrivas in i lagen som förbud.

Användandet av radikala markberedningsmetoder begränsas samt plöj­ning förbjudas. Råvaruföreningen förstår, att hyggesplöjning kraftigt stör rennäringen, men erinrar om den pågående omläggningen mot höglägg-ningsplantering. Däremot är det tveksamt om hyggesplöjning (bra metod på svårdränerade marker) är olämplig inom de områden, som ej berör rennäringen.

Råvaruföreningen anser, att nytQande av främmande trädslag i kärva klimatlägen bör ske med försiktighet, grundat på ekologiska och produk­tionsmässiga fakta. Vi ifrågasätter, om goda kunskaper finns om skogsod­ling i de kärva klimatlägena. Det är tveksamt om det är trädslagen som bör ifrågasättas, eller om det över huvud taget är nyttjandet av dessa marker för reguljärt skogsbruk. Förbud som hämmar utveckling och försöksverk­samhet är icke lämpliga.

Hyggen över 40 ha bör ej tillåtas. Råvaruföreningen anser det vara fel att låsa fast en viss given största hyggesstorlek. Skogsvårdslagen reglerar pro­blemet genom § 19 rörande avverkning i svårföryngrad skog.

Slutavverkning av bestånd som angränsar till tidigare hyggen inom samma brukningsenhet får inte ske, förrän föryngringen på detta hygge bedöms säkerställd. Råvaruföreningen förutsätter, att "säkerställd" inne­bär en för skogsägaren rimlig väntetid.

Fjällskogsblädning kan tillåtas där föryngringsformen anses lämplig. Som vi skrev inledningsvis, anser Råvaruföreningen att Qällskogsblädning bör vara tillåtet i form av väglöst skogsbruk eller traditionellt.

SVS skall få befogenhet att i förväg kunna kräva, ifall det behövs, att markägaren redovisar vilka åtgärder som skall vidtas för att säkerställa föryngring. Råvaruföreningen anser att SVS bör ha denna möjlighet.

Se också avsnitt 5.

151

Västerbottens allmänningars förbund

Prop. 1990/91:3

Begränsad hyggesstorlek

Bilaga 3

I förslaget redovisas hyggesstorlekar inom gynnsamma ståndorter till maximalt 40 ha såvida inte särskilda skäl föreligger. Det bör klart framgå att denna begränsning av hyggesstorleken skall avse brakningsenhet (jfr 15§SVL).

SLUTAVVERKNING I BESTÅND SOM ANGRÄNSAR TILL TIDI­GARE HYGGE FÅR INTE SKE FÖRRÄN SKOGEN PÅ DEN UPP­TAGNA HYGGESYTAN UPPNÅTT EN SÅDAN ÅLDER ATT DEN ÄR SÄKERSTÄLLD.

Bestämmelsen enligt förslaget bör ej tillämpas förrän den för ståndorten fastställda maximala hyggesstorieken uppnåtts.

FASTSLÅENDE 1 LAG AV ATT SLUTAVVERKNING PÅ IMPEDI­MENT INTE ÄR TILLÅTEN. DETTA BETYDER ATT BL. A. FJÄLL­BARRSKOG OCH FJÄLLBJÖRKSKOG INTE FÅR SLUTAVVERKAS.

1 föreskrifterna till 19 § SVL skall Qällskogsblädning jämställas med slutavverkning. Vi fömtsätter att föreskriften ändras eller får annan lydel­se. Innebörden i det framlagda förslaget innebär, såvitt vi kan se, att Qällbonden ej får hugga sin björkved "till spisen".

Redovisning för tryggande av återväxt

Här föreslås redovisning enligt omvänd bevisbörda. Av förslaget bör klart framgå att rådgivning och utredning skall vara kostnadsfri för skogsägaren. Kostnadema för redovisning och utredning kan i annat fall innebära att lönsamheten i skogsbruket minskar avsevärt. Hänsyn till naturvården och rennäringen innebär även kostnader för skogsbruket, vilket sammantaget får till följd att pågående markanvändning avsevärt försvåras eller omöj-liggöres.

Fjällnära urskogars räddningsaktion

På en punkt kan vi helt hålla med skogsstyrelsen, nämligen att det uttryck­ligen måste framgå att avverkning på impedimentmarker inte skall tillåtas. Detta skall naturligtvis inte enbart gälla inom Qällnära skogsområden utan finnas klart uttryckt i lag gällande all skoglig impediment. Contortaodlingen ovan skogsodlingsgränsen bör förbjudas helt.

Svenska naturskyddsföreningen

Hyggesstoriek

Riktlinjer om hyggesstorlek finns för närvarande i föreskrifter och allmän­

na råd. Om dessa föreskrifter tas in i skogsvårdsförordningen eller

skogsvårdslagen, torde hyggesstorlekarna inte förändras nämnvärt. Åren

19871988 översteg 6% av avverkningstillstånden i Qällnära skog 40 ha.

De krav på mindre enskilda hyggen som skogsstyrelsen nu föreslår i vissa

152

lägen skall normalt sett uppfyllas med redan befintlig lagstiftning. Om så     Prop. 1990/91:3 inte är fallet är det snarare ett tecken på dålig tillämpning av gällande     Bilaga 3 bestämmelser än behov av nya.

I sammanhanget är det viktigt att påpeka att gränsen 40ha inte är fastställd utifrån ekologiskt hänsynstagande utan av ekonomiska skäl, vilket för övrigt framgår av den s. k. forskarrapporten från år 1984 (Skogs­föryngring i Qällnära skogar, SLU, s. 71). Föreningen anser att trakthyg­gesbrak över huvud taget inte skall förekomma ovan den av oss föreslagna naturvårdsgränsen resp. klimatiska hasardgränsen. Inom Qällnära skog i övrigt, ca 50% av totalarealen produktiv skog, skall storieken begränsas till vad som är biologiskt acceptabelt, vilket torde innebära en maximal hyg­gesstorlek på 5 -10 ha.

Radikal markberedning

Ett generellt förbud mot radikala markberedningsmetoder i Qällnära skog bör införas. Visserligen har hyggesplöjningen numera upphört, eftersom andra metoder är mer kostnadseffektiva, men vissa typer av harvnings-aggregat som i dag används innebär också synnerligen radikala ingrepp. Förbudet bör också innefatta högläggning med grävskopa.

Utländska trädslag

Föreningen kräver bestämt ett förbud mot införande och fortsatt använd­ning av främmande trädslag inom Qällnära skog. Att ge fortsatta tillstånd till contortaodling i de Qällnära områden som i dag hyser bestånd "med godtagbart resultat" är oacceptabelt och kortsynt. Så sent som för några år sedan ansågs contortan generellt vara "framtidsträdet" för det Qällnära skogsbruket. I dag är bilden som bekant helt annorlunda.

Angränsande bestånd

Det måste tydligare definieras vad som menas med säkerställd föryngring. Ett mått kan vara stamantal/ha (barrhuvudstammar) kopplat till föryng-ringsmedelålder (20 30 år) varierat efter ståndortens belägenhet.

Fjällskogsblädning/beståndsföryngring

Föreningen delar skogsstyrelsens bedömning att Qällskogsblädning/be-

ståndsföryngring av tall ger bättre föratsättningar för mångbrak av marken

än traditionell slutavverkning. De särskilda bestämmelser, som här före­

slås utarbetas, bör därför förtydliga begreppen "tillfredsställande föryng­

ring" samt "särskilt störningskänsliga objekt". "Tillfredsställande föryng­

ring" bör innebära att virkesförråden inte krymper. Som "särskilt stör­

ningskänsliga objekt" bör man betrakta de områden där slutavverkning

hittills inte förekommit, bl. a. de områden som finns ovan den av förening­

en föreslagna naturvårdsgränsen efter revidering av nytillkomna hyggen.

153

Slutavverkning på impediment

Prop. 1990/91:3

Förslaget innebär i sak ingen förändring av nuvarande regler, men för-     Bilaga 3 eningen stödjer trots detta tanken att i lag förbjuda slutavverkningar på impediment. Se också avsnitt 5.

8 Skogsbilvägar

Lantbruksstyrelsen

Förslaget i fråga om krav på nytta för skogsbruket som villkor för att skogsbilväg skall få byggas i svårföryngrad skog bör enligt lantbraksstyrel-sens uppfattning kompletteras med ett krav på att olägenheterna för ren-skötseln också skall vägas in vid beräkningen av den totala nyttan med vägen. Därigenom skulle skogsbmkets nytta normalt komma att reduceras med olägenheterna för renskötseln vid båtnadsberäkningen.

Statens naturvårdsverk

Under punkten 9.2.1 har skogsstyrelsen föreslagit att nuvarande föreskrif­ter eller allmänna råd förs över till förordning eller lagtext. Förslaget om tillstånd för skogsbilväg är i sak oförändrat och innebär inte att tillstånd kan vägras på grand av stora naturvärden, vilket vore önskvärt.

När det gäller förslaget om skogsbraksplan anser naturvårdsverket att det är mycket angeläget och närmast självklart att skogsvårdsstyrelsen skall kunna skjuta upp behandling av inkommen ansökan så att undersök­ning av naturvärden och föryngringsmöjligheter kan göras på barmark under vegetationsperioden.

Egendomsnämnden i Luleå stift

Humvida nyttan av ett vägbyggnadsföretag motsvarar kostnaden för väg-anläggningen torde skogsägaren bäst kunna avgöra. Att av båtnadsskäl avslå en ansökan om avverkning för byggande av skogsbilväg måste därför bli aktuellt i mycket få fall.

Storumans kommun

I fråga om skogsbilvägar får inte enbart avverkning vägas in i den ekono­miska nyttan utan även andra näringsfång, t. ex. turism i form av fritidsbe­byggelse, jakt, fiske och bärplockning.

Vilhelmina kommun

Tillståndsplikten för avverkning i våglinje och därtill fogade bestämmelser

måste omarbetas! I de föreskrifter som finns och som föreslås vara oför­

ändrade, sägs att det endast skall vara den skogliga nyttan som skall

154

beaktas i en sådan ansökan. Detta är ett exempel på en restriktion som Prop. 1990/91:3 saknar både förankring och sans i verkligheten. 1 Vilhelmina kommun har Bilaga 3 vi sedan tidigare den mycket påtagliga erfarenheten att skogsbilvägnätet tjänar många andra syften än ett rationellt skogsbrak. Det rörliga frilufts­livet, bär- och svampplockning, jakt och fiske är bara några av de verksam­heter som har gynnats i mycket stor utsträckning av skogsbilvägnätet i kommunen. När värdet av en skogsbilväg skall beräknas, skall alldeles klart rekreationsvärdet ingå i kalkylen!

Gällivare kommun

Beträffande tillstånd och bidrag för byggande av skogsbilväg sägs att dessa bestämmelser skall förbli oförändrade innebärande att det enbart är den skogliga nyttan som skall beaktas i en sådan ansökan.

Enligt förslaget sägs att kommunerna skall ges avgörande inflytande i bidragsfrågan. Detta ser vi som positivt men önskar i detta sammanhang betona att skogsbilvägnätet även har en utomordentligt stor betydelse för det rörliga friluftslivet, jakt, fiske och bärplockning etc. Gällivare kommun anser därför att även sådana faktorer beaktas vid prövning av bidrag.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

LRF och Skogsägarna säger absolut nej till skogsstyrelsens förslag att lägga fast i lag att skogsbilvägar inom området för svårföryngrad skog bara får byggas om skogsmyndigheten visar att båtnaden för vägen är positiv och att den passar in i vägnätsplanen för trakten. Det betyder att de skogsägare som vill bygga skogsbilvägar, men där skogsvårdsstyrelsens kalkyl är nega­tiv, i realiteten nekas sin brakningsrätt. Myndigheten tar över beslut, som måste fattas av skogsbrakaren själv. För att skogsägarna skall kunna ut­nyttja sin legitima brakningsrätt måste i stället skogsstyrelsens nuvarande föreskrifter förändras.

Riksförbunden ser positivt på att markägare samarbetar i vägprojekt och där utnyttjar den kompetens som finns inom t. ex. skogsvårdsorganisa­tionen. Svårigheter att inpassa en skogsbilväg i en vägnätsplan får emeller­tid inte vara avslagsgrandande. Däremot kan finnas allmänna motiv för att koppla bidragsgivning till en önskan om inpassning i en vägnätsplan.

Riksförbunden avstyrker förslaget om skogsbraksplan och båtnadskal­kylering som villkor för vägdragning inom Qällnära skog.

Sågverkens råvaruförening

Tillstånd för avverkning vid byggande av skogsbilvägar skall endast ges då båtnad och inpassning i allmänna vägnätsplanen motiverar byggandet. Råvaraföreningen anser, att skogsägaren efter samråd med berörd sameby skall kunna bygga skogsbilväg oavsett om båtnad eller det allmänna vägnä­tet motiverar detta. Däremot kan bidragsgivning kopplas till allmänna motiv för inpassning i vägnätsplan eller båtnadskalkyler.

Skogsbraksplan bör bli en föratsättning för tillståndsgivning vid bil-

155

vägsbyggnation. Råvaruföreningen anser, att skogsägarens egna motiv och     Prop. 1990/91:3 bedömningar bör styra beslutet att bygga skogsbilväg. Kravet på skogs-     Bilaga 3 bruksplan är berättigat vid bidragsgivning.

Västerbottens allmänningars förbund

Byggande av skogsbilväg

Förslaget innebär att avverkning av våglinje ej får göras om tillräcklig båtnad ej finnes. Vi anser att tillstånd för avverkning i våglinje skall medgivas för byggande av väg i skogsmark, även om det inte finns båtnad inom skogsbruket för byggande av väg, om det kan visas att vägen har betydelse även för annat ändamål. Enligt vår uppfattning är det vanskligt att i dagsläget bedöma värdet av en väg i skogsmark, eftersom vägens båtnad i framtiden, på grund av naturvårdshänsyn, kan få andra beräk­ningsgrunder än de rent skogliga, som exempelvis lättillgängliga rekrea­tionsområden, samt naturupplevelser. Det måste ankomma på den enskil­de markägaren att göra den ekonomiska bedömningen vid anläggande av väg, givetvis med iakttagande av vederbörlig hänsyn till natur och mijö, samt anpassande till vägnätsplan.

Krav om skogsbruksplan

Enligt förslaget skall vid ansökan såväl om avverkning som byggande skogsbilväg, utlöser skogsvårdsstyrelsen krav om upprättande av plan. Även i detta fall bör klart framgå att kostnaderna för planläggning och andra utredningskostnader skall åvila skogsvårdsstyrelsen och ej belasta skogsallmänningar och andra enskilda skogsägare.

Svenska skogsarbetareförbundet Svenska pappersindustriarbetareförbundet Svenska träindustriarbetareförbundet

Se avsnitt 2.

9 Bidragsfrågor

Domänverket

Skogsstyrelsen föreslår att i stödförordningen förs in en bestämmelse om

att kommunen och inom område som avsatts som riksintresse, länsstyrel­

sen ges avgörande inflytande i bidragsfrågan inom det Qällnära området.

Verket tillstyrker en sådan delegering till kommunerna. Det rimmar väl

med en allmän strävan till decentralisering av beslutanderätten och är

särskilt betydelsefull där som i detta fall god lokalkännedom är en förut­

sättning för ett riktigt beslut.

Verket är däremot tveksamt till motsvarande delegering till länsstyrel-

156

serna inom områden av riksintresse eftersom detta begrepp är oklart och     Prop. 1990/91:3 områdena i det Qällnära området är så schablonmässigt utlagda. 1 vart fall     Bilaga 3 måste skrivningen på s. 70 om områden av riksintresse förtydligas på sätt att det uttryckligen sägs, att det gäller områden av riksintresse enligt 2 kap. 6§NRL.

Blandar man in 3 kap. NRL innefattas nämligen enligt 2 § "Qällvärlden från TranstrandsQällen i söder till Treriksröset" inkluderande en till bred­den icke närmare angiven zon med barrskog. En mycket stor del av den Qällnära skogen skulle innefattas, men enligt kap. 1 § "utgör bestämmelser­na i detta kapitel inte hinder för utveckling av befintliga tätorter eller av det lokala näringslivet". Skogsbruk hör utan tvivel till det senare.

I sammanhanget vill verket peka på att de s. k. obrutna Qällområdena ges en särställning på s. 70, som inte överensstämmer med att dessa numera ingår som 5§ i 3 kap. NRL och därmed omfattas av detta kapitels övergripande, ovan citerde 1 § att bestämmelserna i kapitlet inte får utgöra hinder för utvecklingen av det lokala näringslivet.

Det kommunala inflytandet över det skogliga stödet föreslås ske genom en kartmässig redovisning i översiktsplanen av områden där skogligt stöd skall kunna utgå. Ett sådant förfarande underlättar sedan ärendehandlägg­ningen genom att skogsvårdsstyrelser inte behöver höra kommunen i varje enskilt ärende. Lösningen förefaller praktisk. Kopplingen till översiktspla­nen är dock tveksam eftersom översiktsplanen inte har rättslig verkan mot enskild och därför inte heller kan överklagas i sak av denne.

Generellt förefaller det som om sambandet mellan nya regler för Qällnä­ra skogsbruk och PBL/NRL behöver tänkas igenom grundligare. Därvid skall också beaktas att SVL inte är underordnad NRL.

De föreslagna förändringarna i reglerna för skogsbruket liksom kravet på markanvändningsplanering ställer ökade krav på planeringsunderiag i form av ett aktuellt och tillförlitligt flygfotomaterial. Detta saknas för närvarande. Enligt vad verket inhämtat saknas dock medel för att genom­föra flygfotografering inom aktuellt område.

Statens naturvårdsverk

Punkt 9.2.5 behandlar bidragsfrågor. Naturvårdsverket stöder båda försla­gen men föreslår en ändrad formulering när det gäller områden av riksin­tresse: "Länsstyrelsen skall ges avgörande inflytande i bidragsfrågan, när det gäller områden, som avsatts som riksintresse för naturvård och kultur­miljövård. Inom övriga områden bör kommunen ges ett ökat inflytande." Möjligheterna att ersätta statsbidrag till byggande av skogsbilväg med bidrag till andra transportformer inom vissa områden bör undersökas.

Åre kommun

Bidrag till andra transportformer för att undvika vägprojekt i känsliga

områden är bra.

157

Älvdalens kommun

Prop. 1990/91:3

Kommunens principiella inställning är att stödet för skogsbilvägar inom     Bilaga 3 berörda områden slopas och stöder utredningens förslag att kommunen utifrån befintliga översiktsplaner har det avgörande inflytandet i frågan när det gäller skogsbilvägar i det berörda området.

Storumans kommun

Kommunen bör vara den instans som beslutar om statligt stöd till områ­den där betydelsefulla naturvärden, kulturmiljövärden eller rennäringen tar skada.

Vilhelmina kommun

Kommunen ser positivt på kommunal medverkan i bedömningen av stöd-givningen till skogsbruket.

Arjeplogs kommun

Kommunen anser att bidrag till skogsvårdsåtgärder i vägbyggnader och liknande skall utgå efter samma principer som för skogsbruk inom övriga områden.

Fjällbondens möjligheter att bedriva ett lönsamt skogsbruk är redan i dag tillräckligt svåra och får ej försämras.

Gällivare kommun

Se avsnitt 8.

Lantbrukarnas riksförbund och Skogsägarnas riksförbund

LRF och Skogsägarna hävdar att det skogliga stödet skall förbli ett regio-nalpolitiskt stöd åt skogsbruket. Det är samhällets medel att uppväga näringens handikapp på grund av läget i landet. Det skogliga stödet måste följaktligen vara stabilt och kunna påräknas av skogsägarna.

Skogsstyrelsen vill i sina förslag ytteriigare stärka naturvårdens, kultur­minnesvårdens och rennäringens intressen och dessutom ge kommunerna och länsstyrelsen ett avgörande inflytande över tillämpningen av det skog­liga stödet. Vi avstyrker skogsstyrelsens förslag och yrkar på att nu gällan­de stödföreskrifter ges en utformning som bättre gagnar inlandsskogsbru­ket.

Skogsindustrierna

Beträffande fördelning av det skogliga stödet föreslås en ny arbetsform där

kommunerna och i vissa fall länsstyrelserna skulle ges ett inflytande.

Eftersom de skogliga stödbidragen numera har en långsiktigt regional

158

utvecklingsprofil finner vi ett sådant samarbete logiskt. Vi tycker dock inte     Prop. 1990/91:3 att dessa myndigheter skall ha ett avgörande inflytande på fördelningen.     Bilaga 3 Skogsvårdsstyrelsen bör såsom hittills, i kraft av sin kompetens att bedö­ma de skogliga motiven, i normalfallet ha det avgörande inflytandet.

Tanken att ersätta statsbidrag till byggande av skogsbilväg med bidrag till andra transportformer inom exempelvis det s. k. utbratna Qällområdet förefaller oss orealistisk med hänsyn till bl. a. praktiska och ekonomiska realiteter. Det är ju inte bara virke som utforslas på vägar, de används också för de efterföljande skogsvårdsåtgärderna. Dessa riskerar i avsaknad av vägar att bli orealistiskt dyra. Tillsyn och framtida skogskötsel kompli­ceras dessutom. Ur naturvårdssynpunkt är skogstransporter i obanad ter­räng över längre sträckor ingalunda okontroversiella vare sig det sker med tungt fordon eller med bandfordon längs myrar och andra våtmarksstråk.

Sågverkens råvaruförening

Skogsvårdsstyrelsen skall inhämta yttrande från kommun och länsstyrelse, innan beslut tas i bidragsfrågor. Råvaruföreningen anser, att de generella, regionalpolitiska stöden även skall gälla skogsbrak, men att särskilda stat­liga bidrag i skogsbraket i det Qällnära området för att skapa lönsamhet är tveksamt, då motsvarande ekonomiska satsning i andra områden med bättre föratsättningar för såväl lönsamt som kvalitetsinriktat skogsbruk är bättre.

Svenska naturskyddsföreningen

Med den bristande kompetens i naturvårdsfrågor som för närvarande finns hos kommunerna är det, enligt föreningens mening, inte lämpligt att ge dessa avgörande inflytande i bidragsfrågan. Risken är att beslut om bidrag med mycket långsiktiga och omfattande effekter kommer att avgöras av kortsiktiga hänsyn till bl. a. den aktuella arbetsmarknadssi­tuationen.

Mot bakgrund av de två tidigare redovisade exemplen från Västerbot­ten, NjakaQäll och Järvsjöliden, bör även naturvårdsverket ges överkla­ganderätt i bidragsfrågor.

Förslaget att ersätta statsbidraget för byggande av vägar med ett mer allmänt "transportstöd" är positivt. Uppmärksamhet måste dock riktas mot risken att områden, som hittills på grand av t. ex. vägbyggnadspro­blem skyddats från skogsbrak, med hjälp av statligt stöd öppnas för skogs­bruk. Det kan gälla t. ex. blockrika områden eller öar och även, som påtalas i rapporten, områden inom avgränsningar för obmtet Qäll. Ett nytt transportstöd får under inga omständigheter leda till att hittills obrutna områden utsätts för avverkningar.

Frågan om lagliga medel att skydda sådana obratna områden önskar

skogsstyrelsen utreda. Föreningen konstaterar att lagliga medel i dag finns

i naturvårdslagen men att resursbrist hos länsstyrelserna gör detta instm­

ment tandlöst. Vidare saknas ett lämpligt lättadministrerat skyddsinstra-

ment för områden som i storlek och till karaktär faller mellan allmän

159

hänsyn och reservatsbildning. Det är därför motiverat att undersöka om     Prop. 1990/91:3

andra instrament kopplade till exempelvis skogsvårdslagen kan skapas.

Bilaga 3

I avsnitt 9.2.5 har riskerna med det som där kallas "demokratisk be­handling och lokal förankring" påtalats. En mycket stor del av de opåver­kade Qällnära skogarna måste anses vara av riksintresse och internatio­nellt intresse även om de inte är upptagna som sådana i naturvårdsver­kets beslut om riksintressanta områden. Att fatta slutgiltiga beslut om bidragsfrågor på lokal nivå kan därför inte förväntas tillgodose de övergri­pande kraven på naturvårdshänsyn.

10 Resursfrågor

Vilhelmina kommun

Kommunen har i många sammanhang pekat på betydelsen av den kunskap som finns regionalt och lokalt i skogsvårdsorganisationen. Denna kunskap måste även fortsättningsvis tas till vara på ett riktigt sätt. Vi tror att skogsvårdsstyrelsen kan anförtros ytterligare viktiga uppgifter och att det därför är angeläget att organisationen tillförsäkras ytterligare resurser i framtiden. En utökad informations- och rådgivningsverksamhet till skogs­ägarna, skulle mer än ytterligare restriktioner och byråkrati gynna ett framgångsrikt mångbrak i den Qällnära skogen. Vi vill därför förorda att skogsvårdsstyrelsernas lokalkontor tillförs ytterligare resurser både perso­nellt och materiellt för att klara bl. a. informations- och rådgivningsverk­samheten men också för ett mera intensifierat inventerings- och plane­ringsarbete.

Gällivare kommun

Kommunen önskar påtala nödvändigheten av att en lokal resurs finns tillgänglig för information och rådgivning i skogsbruksfrågor. Denna re­surs utgörs i dag bl. a. av skogsvårdsstyrelsen och kommunen förordar därför att styrelsens lokalkontor ges resurser i en sådan omfattning att de kan bedriva en intensifierad rådgivnings- och informationsverksamhet.

Sågverkens råvaruförening

Föreningen delar utredarnas uppfattning att Qällskogsbmk är delikat och kräver god kunskap och kompetens i rådgivningen. Utbildning och träning för skogsägare och fältpersonal bör därför ökas.

Svenska naturskyddsföreningen

Föreningen instämmer i skogsstyrelsens bedömning att ytteriigare medel måste tillföras planeringen av Qällskogsbruket om det skall fortgå enligt nu föreslagna riktlinjer. En viss skepsis måste dock resas mot att hela resurs-

160

förstärkningen skulle tillföras skogsvårdsorganisationen. Såväl invente-     Prop. 1990/91:3 ringar som utbildningsinsatser bör ligga utanför myndigheten, förslagsvis     Bilaga 3 hos länsstyrelser resp. universitet/högskola.

161

] 1    Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 3

Bilaga 4

Sammanfattning av samerättsutredningens betänkande (SOU 1989:41) Samerätt och sameting, såvitt avser skogsbruket

8 De särskilda skyddsreglerna gentemot storskogsbruket

Prop. 1990/91:3 Bilaga 4

Vi föreslår att den som äger eller brukar mark inom renskötselområ­det inte får vidta mer omfattande skogsbruksåtgärder utan att påkal­la samråd med berörd sameby.

På åretruntmarkerna föreslås samrådsplikten därutöver omfatta avverkningar som rör för renskötseln särskilt känsliga områden.

Träffas inte överenskommelse vid samrådet får enligt förslaget åtgärden vidtas

på vinterbetesmarkerna om en månad förflutit från det samråd påkallades,

på åretruntmarkerna om en månad förflutit från det samråd på­kallades och skogsägaren därefter hos skogsvårdsstyrelsen sökt och erhållit tillstånd till åtgärden.

Tillstånd skall ges såvida åtgärden inte medför bortfall av renbete som inte kan ersättas genom att alternativa betesområden utnytQas eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renar.

Våra förslag om samråd m. m. gäller om parterna inte kommit överens om annat.

Som tidigare sagts är det storskogsbruket som för närvarande åsamkar rennäringen de största skadorna. Trots detta står rennäringen gentemot skogsbruket i realiteten helt utan skydd. De generella skyddsregler som vi föreslår innebär inte någon påtaglig ändring i detta förhållande. Att inne­havaren av en så stark rätt som renskötselrätten skulle stå utan reell möjlighet till inflytande när underlaget för hans näringsverksamhet påtag­ligt förändras anser vi vara otillfredsställande utifrån såväl civilrättsliga som näringsrättsliga utgångspunkter.

Enligt vår mening föratsätter ett sambrak av markerna utbyte av infor­mation mellan företrädarna för näringarna, dvs. någon form av samråd. Därigenom skapas bättre föratsättningar för att bedriva näringarna effek­tivt och dessutom motverkas en polarisering av motstridiga intressen. En ömsesidig förståelse för de båda näringarnas villkor torde också i ett djupare perspektiv komma att gynna relationerna mellan samerna och den övriga befolkningen i området.

Vi anser därför att man bör bygga vidare på de redan inledda samråds­formerna mellan skogsbrak och rennäring. Den omständigheten att det beror på skogsägarens gottfinnande om samråd skall komma till stånd eller inte kan naturligtvis inte accepteras av rennäringen. Det måste därför tillskapas garantier för att samråd verkligen kommer till stånd när det rör

162

sig om mer omfattande avverkningar. För dessa fall bör samrådsförfaran-     Prop. 1990/91:3 det lagstadgas i hela renskötselområdet. På åretruntmarkerna bör sam-     Bilaga 4 rådsskyldigheten därutöver omfatta alla avverkningar i för renskötseln särskilt känsliga områden.

Den som bryter mot samrådsskyldigheten skall enligt vårt förslag kunna dömas till böter.

Under den tid samrådet pågår bör givetvis den aktuella skogsbruksåtgär­den inte få påbörjas. Vi föreslår därför ett avverkningsförbud under en månad. Tiden kan förlängas om parterna är överens om det.

Ett verkligt samrådsförfarande förutsätter att parterna är något så när jämställda. Detta kan sägas fordra att frågan om den aktuella skogsbmks-åtgärden skall få vidtas prövas av ett särskilt organ i de fall parterna inte kan komma överens i samrådet. På sikt bör också en sådan ordning eftersträvas inom hela renskötselområdet. Vi anser emellertid att frågan om ett tillståndssystem på vinterbetesmarkerna bör anstå eftersom det är svårt att nu överblicka konsekvenserna av en tillståndsreglering på dessa marker.

Vi föreslår att skogsvårdsstyrelsen skall besluta i tillståndsfrågan. För att även rennäringsintresset skall bli tillgodosett skall emellertid för tillstånd till avverkning krävas att sametinget yttrar sig i ärendet. Skogsvårdsstyrel­sens beslut skall kunna överklagas till skogsstyrelsen och regeringen.

Tillstånd till en avverkning föreslås kunna vägras dels om avverkningen medför bortfall av renbete som inte kan ersättas genom att alternativa betesområden utnyttjas, dels om avverkningen omöjliggör sedvanlig sam­ling och flyttning av renar.

163

Bilaga 5

Samerättsutredningens lagförslag, såvitt avser skogsbruket

Förslag till

Lag om ändring i rennäringslagen (1971:437)

Härigenom föreskrivs i fråga om rennäringslagen (1971:437)'

dels att 27 § skall upphöra att gälla,

dels att 26, 28, 29 och 30 §§ skall betecknas 29, 30 a, 30 resp. 26 a §§,

dels all 1-3, 11, 12, 14, nya 26a, nya 29, nya 30, nya 30a, 85, 86 och 94§§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas tre nya paragrafer, 26, 27 och 28 §§ av följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 1, och nya 26 §§ skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:3 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Renskötselrättens upphävande i vissa fall m. m.

Föreslagen lydelse Skyddet för renskötseln

26 §

30 f

Den som inom område som avses i 3§ 1 äger eller brukar mark där renskötsel bedrivs får ej ändra an­vändningen av marken på sätt som medför avsevärd olägenhet för ren­skötseln i annan mån än som Joljer av förordnande enligt 26 §.

Första stycket hindrar inte att mark används i enlighet med en de­taljplan eller för företag vars tillåt­lighet skall prövas i särskild ord­ning.

Vid användandet av mark och vatten inom renskötselområdet skall renskötselrätten beaktas.

Åtgärder som äventyrar förutsätt­ningarna för det fortsatta utövandet av rennäringen får inte tillåtas.

26a§

Den som äger eller brukar mark inom åretruntmarkerna får inte ändra användningen av marken på sätt som medför avsevärd olägen­het för rennäringen.

Första stycket hindrar inte att mark används i enlighet med en de­taljplan eller för företag vars tillåt­lighet skall prövas i särskild ord­ning. Detsamma gäller skogsbruks­åtgärd som avses i 28§ första styc­ket.

27§

Den som avser att slutavverka skog inom vinterbetesmarkerna på en brukningsenhet som är större än

' Lagen omtryckt 1985:919.  Senaste lydelse 1987:154.

164

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:3

Bilaga 5 500 ha skall bereda berörd sameby

tillfälle till samråd, om avverkning­en omfattar mer än 20 ha skog eller ansluter till kalmark eller plantskog som sammanlagt med den planera­de avverkningen överstiger 20 ha på brukningsenheten. Samrådet skall även avse de skogsbruksåtgärder som sammanhänger med avverk­ningen.

Åtgärd för vilken samrådsskyldig­het föreligger får vidtas endast

1.

om samebyn medger det eller

2.

om en månad förflutit från den dag samebyn bereddes tillfålle till samråd.

Vad nu sagts skall gälla om annat inte överenskommits med samebyn.

28§

Den som avser att slutavverka skog inom åretruntmarkerna skall i fall som avses i 27§ första stycket bereda berörd sameby tillfålle till samråd. Därutöver skall, oavsett brukningsenhetens storlek, same­byn beredas tillfålle till samråd när en slutavverkning berör

1.

hänglavbärande skog,

2.

nattbetesplats,

3.       rastställe,

4.

arbetshage eller

5.

flyttled

Samrådet skall även avse de skogsbruksåtgärder som samman­hänger med avverkningen.

Åtgärd för vilken samrådsskyldig-hel föreligger får vidtas endast

1.

om samebyn medger det,

2.

om en månad förflutit från den dag samebyn bereddes tillfålle till samråd och samebyn inte låtit sig avhöra eller

3.

om tillstånd erhållits enligt 21 b§ andra stycket skogsvårdslagen (1979:429).

Tillstånd som avses i andra styc­ket 3 får sökas hos skogsvårdsstyrel­sen, om överenskommelse inte träf­fats med samebyn inom en månad

165

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:3

från den dag samebyn bereddes till­fälle till samråd.

Vad nu sagts skall gälla om annat inte överenskommits med samebyn.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

166

Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429)

'  

Härigenom föreskrivs i fråga om skogsvårdslagen (1979:429) dels att 27 och 30§§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas tre nya paragrafer, 21b, 21c och 21 d§§, av följande lydelse, dels att rabriken närmast före 21 b § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Renskötselrätten

21b§

I 27 och 28§§ rennäringslagen (1971:437) finns föreskrifter om samråd med berörda samebyar vid vissa skogsbruksåtgärder inom ren­skötselområdet.

I skog på renskötselns åretrunt-marker får sådan åtgärd som avses i 28§ första stycket rennäringslagen inte vidtas utan skogsvårdsstyrel­sens tillstånd, utom i fall som avses i andra stycket 1 och 2 samma para­graf

21c§

Tillstånd enligt 21 b§ andra styc­ket skall ges såvida inte avverkning­en och därmed sammanhängande skogsbruksåtgärder

1.

medför bortfall av renbete av sådan art eller omfattning att det inte kan ersättas genom att alterna­tiva betesområden utnyttjas eller

2.

omöjliggör sedvanlig samling ochjlyttning av renhjord.

21d§

Tillstånd enligt 21 b§ andra styc­ket får inte ges utan att sametinget beretts tillfålle att avge yttrande.

1 tillståndsbeslutet får föreskrivas särskilda villkor för att begränsa el­ler motverka olägenhet för rensköt­seln.

Tillståndet gäller i fem år från da­gen för beslutet.

167

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:3

Bilaga 5

27§' Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8§ första stycket eller 20§ första stycket,

2.

bryter mot 12 § eller 13 § första stycket,

3.

bryter mot den avverkningsbegränsning som avses i 14§,

4.

bryter mot 19§ första stycket

4. bryter mot 19 § första stycket eller mot föreskrift om avverkning

eller 21 b § andra stycket eller mot som har meddelats med stöd av

föreskrift om avverkning som har 19§ andra stycket,

meddelats med stöd av 19 § andra

stycket eller 21 d§ andra stycket,

5.

bryter mot avverkningsförbud som avses i 25 §,

6.

underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd av 17§,

7.

underlåter att iaktta föreläggande eller bryter mot förbud som har meddelats för att föreskrift enligt 21 § skall efterlevas.

I ringa fall döms ej till ansvar.

Har flera medverkat till gäming som avses i första stycket gäller 23 kap. 4och 5 §§ brottsbalken.

Den som överträtt vitesföreläggande eller vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gäming som omfattas av föreläggandet eller förbudet.

30 

§

Myndighet får förordna att dess Myndighet får förordna att dess

beslut skall lända till efterrättelse beslut skall lända till efterrättelse

utan hinder av förd talan.

utan hinder av förd talan. Vid pröv-

ning enligt 21 b§ andra stycket får sådant förordnande meddelas en­dast om särskilda skäl föreligger.

Denna förordning träder i kraft den I januari 1992.

'Senaste lydelse 1983:427.

168

Bilaga 6    Prop. 1990/91:3 De remitterade lagförslagen     Bilaga 6

1 Förslag till

Lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429)

Härigenom föreskrivs i fråga om skogsvårdslagen (1979:429)' dels att 6§ skall upphöra att gälla, dels att 14, 19,21a och 27 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 19 a 19 c och 20a 20c§§, samt närmast före 19a § och 20a § nya rubriker av följande lydelse.

14§

Skogsmarkens ägare svarar för att slutavverkning bedrivs i lämplig omfattning så att en jämn åldersfördelning av skogen på hans brakningsen­het främjas.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om hur stor andel av en brukningsenhets skogsmarksareal som högst får slutavverkas under en viss period och om hur stor andel av arealen som måste slutavverkas under perioden. Sistnämnda andel får inte överstiga hälften av den andel som det är tillåtet att slutavverka.

Skogsvårdsstyrelsen får i särskil- Inom fjällnära skog är skogsmar-

da fall medge undantag från första kens ägare inte skyldig att avverka

stycket.

för att uppfylla kravet enligt första

stycket. Skogsvårdsstyrelsen får / övrigt i särskilda fall medge undan­tag från första stycket.

19§ I svårföryngrad skog eller skyddsskog får avverkning inte ske utan skogsvårdsstyrelsens tillstånd.

Tillstånd till avverkning i svårför­yngrad skog i norra Sverige får inte ges

1.

1 fråga om skog på mark som inte i genomsnitt kan producera minst en kubikmeter virke om året pei' hektar, om det inte finns särskil­da skäl.

2.

för byggande av skogsbilväg om nyttan av vägen för skogsbruket inte motsvarar kostnaden för den el­ler om vägen inte kan passas in i en vägnätsplan.

I samband med att tillstånd ges kan skogsvårdsstyrelsen besluta om åtgärder för att begränsa eller motverka olägenhet och trygga återväxten.

Tillstånd behövs inte för röjning eller gallring som främjar skogens utveckling.

' Senaste lydelse av 6§ 1982:556.

 Senaste lydelse 1983: 427.

169

12   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 3

Fjällnära skog

Prop. 1990/91:3

19a§

"

Fjällnära skog inom den svårför­yngrade skogen avgränsas i före­skrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

19b§

/ ansökan om tillstånd till avverk­ning i fjällnära skog skall sökanden redovisa vad som skall göras för att tillgodose naturvårdens och kultur­miljövårdens intressen.

Tillstånd enligt 19 § får inte med­delas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kul­turmiljövården.

När tillstånd ges skall skogsvårds­styrelsen besluta om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverk­ningsform och vilken hänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen.

19c§

I fråga om rätt till ersättning för skada till följd av ett beslut enligt 19 b § andra eller tredje stycket gäl­ler bestämmelserna i 25 §, 26 § jors­ta stycket, 27§, 27a§. 31 § andra stycket. 32 §, 33 § jorsta stycket, 34 §, 35 § utom jörsta stycket andra meningen och 36§ naturvårdslagen (1964:822) om rätt till ersättning vid beslut om bildande av naturre­servat. Vad som i 32 § naturvårds­lagen sägs om länsstyrelsen skall i stället gälla skogsvårdsstyrelsen.

Hänsyn till rennäringen

20a§

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till rennäringens intressen vid skötseln av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars sträckning.

Bemyndigandet medför inte befo-

170

genhet att meddela föreskrifter som     Prop. 1990/91:3 är   så   ingripande   att   pågående    Bilaga 6 markanvändning  avsevärt försvå­ras.

20b§

Innan avverkning sker inom ett område där renskötsel är tillåten en­ligt rennäringslagen (1971:437) un­der hela året skall berörd sameby beredas tillfålle till samråd enligt fö­reskrifter som meddelas av regering­en eller den myndighet som rege­ringen bestämmer.

20c

§

/ ansökan om tillstånd till avverk­ning enligt 19§ skall sökanden redo­visa vad som skall göras för att till­godose rennäringens intressen.

När tillstånd enligt 19§ ges skall skogsvårdsstyrelsen besluta om hyg­gets storlek och förläggning, tillåten avverkningsform och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till rennäringens intressen. Sådana begränsningar och åtgärder får dock sammantagna inte vara så ingripande att pågåen­de markanvändning avsevärt jorsvå-ras.

21 af

För varje brukningsenhet skall För varje brukningsenhet skall

finnas en skogsbruksplan med rikt- finnas en skogsbruksplan med rikt­

linjer för skogens skötsel på enhe- linjer för skogens skötsel på enhe­

ten. Planen skall upprättas enligt ten. För brukningsenhet inom ren-

föreskrifter som meddelas av rege- skötselns åretruntmarker skall även

ringen eller den myndighet som re- framgå den hänsyn till rennä-

geringen bestämmer.

ringens intressen som skall iakttas

vid planerade avverkningar. För brukningsenhet inom jjällnära skog skall dessutom framgå den hänsyn som skall iakttas för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövår­dens intressen. Planen skall upprät­tas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från första stycket.

Senaste lydelse 1983:427

l/i

27 §

Prop. 1990/91:3

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

Bilaga 6

1.   bryter mot föreskrift som har 1. bryter mot föreskrift som har

meddelats med stöd av 8§ första meddelats med stöd av 8§ första

stycket //er20§ förstastycket,

stycket,   20§  första  stycket  eller

20b§,

2.

bryter mot 12§ eller 13§ första stycket,

3.

bryter mot den avverkningsbegränsning som avses i 14§,

4.

bryter mot 19§ första stycket

4. bryter mot 19§ första stycket eller mot föreskrift om avverkning

eller mot villkor som gäller avverk-som har meddelats med stöd av

ningen och som har meddelats med 19§ andra stycket,

stöd av 19§ andra stycket, 19b§

tredje stycket eller 20 c § andra styc­ket,

5.

bryter mot avverkningsförbud som avses i 25 §,

6.

underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd av 17§,

7.

underiåter att iaktta förelag-

7. underlåter att iaktta föreläg­gande eller bryter mot förbud som

gande eller bryter mot förbud som har meddelats för att föreskrift en-

har meddelats för att föreskrift en­ligt 21 § skall efterlevas,

ligt 20 a § första stycket eller 21 §

skall efterlevas.

I ringa fall döms ej till ansvar.

Har flera medverkat till gärning som avses i första stycket gäller 23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken.

Den som har överträtt vitesföreläggande eller vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

'Senaste lydelse 1983:427.

172

2 Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

®* 

Härigenom föreskrivs att 27 a § naturvårdslagen (1964:822)' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 a §

Vid tillämpningen av 26 och Vid tillämpningen av 26 och

27 §§ skall även beaktas andra be- 27 §§ skall även beaktas andra be­

slut enligt 8 och 9§§, beslut enligt slut enligt 8 och 9§§, beslut enligt

19 kap. 2§ vattenlagen (1983:291) 19b§ andra och tredje styckena och

samt beslut som avses i 14 kap. 8§ 20 c § andra stycket skogsvårdslagen

första stycket plan- och bygglagen (1979:429), 19kap. 2§ vattenlagen

(1987:10), under fömtsättning att (1983:291) samt beslut som avses i

besluten har meddelats inom tio år 14 kap. 8§ första stycket plan- och

före det senaste beslutet. Dessutom bygglagen (1987:10), under fömt-

skall beaktas sådan inverkan av sättning att besluten har meddelats

hänsynstaganden enligt 21 § inom tio år före det senaste beslu-

skogsvårdslagen (1979:429) som i tet. Dessutom skall beaktas sådan

särskilda fall har inträtt inom sam- inverkan av hänsynstaganden en-

matid.

ligt 20a och 21 §§ skogsvårdslagen

som i särskilda fall har inträtt inom samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som anges i första stycket förlorats på grand av bestämmelserna i 32 § eller 33 § eller motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller plan- och bygg­lagen, utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

' Lagen omtryckt 1974:1025.

Senaste lydelse 1987:133.

173

3 Förslag till

Lag om ändring i vattenlagen (1983:291)

Prop. 1990/91:3 Bilaga 6

Härigenom föreskrivs att 19 kap. följande lydelse.

Nuvarande lydelse

7§ vattenlagen (1983:291) skall ha

Föreslagen lydelse

19 kap.

7§'

Fastighetsägare och innehavare av särskild rätt till fastighet har rätt till ersättning, om föreskrifter enligt 2§ andra stycket som meddelats efter ansökan medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten eller att mark tas i anspråk.

Om en föreskrift enligt 2 § andra stycket första meningen innebär förbud att vidta vissa åtgärder utan särskilt tillstånd, får ersättning på grand av den föreskriften utgå endast om sådant tillstånd har vägrats eller förenats med särskilda villkor.

Ersättningen skall betalas av den som har begärt föreskrifterna hos länsstyrelsen.

Om synnerligt men uppkommer vid användningen av fastigheten, skall fastigheten lösas av den ersättningsskyldige om ägaren begär det.

Vid tillämpningen av första, and­ra och Qärde styckena skall även beaktas andra beslut enligt 2§, be­slut enligt 8, 9, 11 och 19§§ na­turvårdslagen (1964:822) samt be­slut som avses i 14 kap. 8§ första stycket plan- och bygglagen (1987:10), under förutsättning att besluten meddelats inom tio år före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden enligt 21 § skogsvårdslagen (1979:429) som i särskilda fall har inträtt inom sam­ma tid.

Vid tillämpningen av första, and­ra och Qärde styckena skall även beaktas andra beslut enligt 2§, be­slut enligt 8, 9, 11 och 19§§ na­turvårdslagen (1964:822), 19b§ andra och tredje styckena och 20 c § andra stycket skogsvårdslagen (1979:429) samt beslut som avses i 14 kap. 8§ första stycket plan- och bygglagen (1987:10), under förut­sättning att besluten meddelats inom tio år före det senaste beslu­tet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden en­ligt 20a och 21§§ skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt inom samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som anges i femte stycket förlorats på grund av bestämmelsen i 8 § eller motsvarande bestämmelser i naturvårdslagen eller plan- och bygglagen, utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

Senaste lydelse 1987:139.

174

4 Förslag till

Prop. 1990/91:3

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

' 

Härigenom föreskrivs att 14kap. 8 § plan- och bygglagen (1987:10)' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

8§ Ägare och innehavare av särskild rätt till fastigheter har rätt till ersätt­ning av kommunen, om skada uppkommer till följd av att

1.

bygglov vägras till att ersätta en riven eller genom olyckshändelse förstörd byggnad med en i huvudsak likadan byggnad och ansökan om bygglov har gjorts inom fem år från det att byggnaden revs eller förstördes,

2.

rivningsförbud meddelas i detaljplan eller områdesbestämmelser el­ler rivningslov vägras med stöd av 8 kap. 16 § 2 eller 3,

3.

skyddsbestämmelser för byggnader som avses i 3 kap. 12 § meddelas i en detaljplan eller i områdesbestämmelser,

4.

bestämmelser om vegetation samt markytans utformning och höjdlä-ge inom sådana områden som avses i 8 kap. 9§ tredje stycket meddelas i områdesbestämmelser,

5.

marklov vägras med stöd av 8 kap. 18 § första stycket 2 eller 3.

Rätt till ersättning föreligger i fall som avses i första stycket 1, om byggnaden förstörts genom olyckshändelse. I övriga fall som avses i första stycket 1 och i fall som avses i första stycket 2 föreligger rätt till ersättning, om skadan är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastighe­ten. I fall som avses i första stycket 3 5 föreligger rätt till ersättning, om skadan medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten.

Medför beslut som avses i första stycket att synnerligt men uppkommer vid användningen av fastigheten, är kommunen skyldig att lösa fastighe­ten, om ägaren begär det.

Vid tillämpningen av andra och

Vid tillämpningen av andra och

tredje styckena skall även beaktas

tredje styckena skall även beaktas

andra beslut som avses i första styc-

andra beslut som avses i första styc­

ket samt beslut enligt 3 kap. 2§

ket samt beslut enligt 3 kap. 2§

lagen (1988:950) om kulturminnen

lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m., 8, 9, 11 och 19§§ natur-

m.m., 8, 9, 11 och 19§§ natur­

vårdslagen (1964:822) och 19kap.

vårdslagen (1964:822), 19b§andra

2§ vattenlagen (1983:291), under

och tredje styckena och'20c§ andra

föratsättning att besluten medde-

stycket skogsvårdslagen (1979:429)

lats inom tio år före det senaste be-

och 19 kap. 2§ vattenlagen

slutet. Dessutom skafl beaktas så-

(1983:291), under föratsättning att

dan inverkan av hänsynstaganden

besluten meddelats inom tio år före

enligt 21 § skogsvårdslagen

det senaste beslutet. Dessutom

(1979:429) som i särskilda fall har

skall beaktas sådan inverkan av

inträtt inom samma tid. Har talan

hänsynstaganden enligt 20a och

eller rätt till ersättning eller inlösen

21 §§ skogsvårdslagen som i särskil-

' Lagen omtryckt 1987:246.

 Senaste lydelse 1989:1049.

175

Nuvarande lydelse

med anledning av nyss angivna be­slut förlorats på grund av bestäm­melsema i 15 kap. 4§ eller motsva­rande bestämmelser i lagen om kul­turminnen m. m., naturvårdslagen eller vattenlagen, utgör detta för­hållande inte något hinder mot att beslutet beaktas.

Föreslagen lydelse

da fall har inträtt inom samma tid. Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av nyss angivna beslut förlorats på grund av bestämmelserna i 15 kap. 4§ el­ler  motsvarande  bestämmelser  i lagen om kulturminnen m.m., na­turvårdslagen eller vattenlagen, ut­gör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas. Har kommunen efter föreläggande enligt 12 kap. 6§ beslutat om riv­ningsförbud eller skyddsbestämmelser som avses i första stycket 2 eller 3 för att tillgodose ett riksintresse enligt lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m. m., är staten skyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning eller inlösen. I fall som avses i första stycket 4 och 5 är ägaren till den anläggning för vilken skydds- eller säkerhetsområdet har beslutats skyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning eller inlösen.

Prop. 1990/91:3 Bilaga 6

Denna lag träder i kraft den I januari 1991.

176

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1990-06-18

Bilaga 7    Prop. 1990/91:3 Bilaga 7

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf, justitierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 17 maj 1990 har regering­en på hemställan av statsrådet Mats[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429),

2.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

3.

lag om ändring i vattenlagen (1983:291),

4.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Rune[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i skogsvårdslagen

Det grandläggande syftet med bestämmelserna i skogsvårdslagen är att trygga en för virkesproduktionen rationell skötsel av all skogsmark. Regler som innebär att detta syfte skall eller får åsidosättas finns f n. bara i 1 § som i allmänna ordalag anbefaller hänsyn till naturvården och andra allmänna intressen och i 21§. I den sistnämnda bestämmelsen ges ett bemyndigande för regeringen eller av regeringen utsedd myndighet att meddela föreskrifter som närmare preciserar vilka hänsyn som vid sköt­seln av skog skall tas till naturvårdsintresset.

Samtliga bestämmelser som nu föreslås motiveras av andra hänsyn än ett tillgodoseende av skogsbrukets intressen och kan därför i princip höra mera hemma i annan lagstiftning än i skogsvårdslagen. Den valda lagtek­niska lösningen är alltså inte given. Lagrådet ansluter sig ändå till uppfatt­ningen att de nya reglerna kan införlivas med bestämmelserna i skogs­vårdslagen, även om detta lagtekniskt kan möta vissa problem. Emellertid har en översyn av skogsvårdslagen aviserats (se avsnitt 5 i remissprotokol­let). Vid denna översyn torde komma att uppmärksammas frågan om samordningen mellan skogsvårdslagstiftningen och annan lagstiftning, främst naturvårdslagen, naturresurslagen och rennäringslagen. Det kan då på nytt bli aktuellt att överväga det vid remissbehandlingen omdiskutera­de förhållandet att det har överlämnats till de skogsvårdande myndigheter­na att tillvarata skogsbmket motstående intressen.

14§

Undantagsbestämmelsen i fråga om Qällnära skog bör lämpligen tas upp i

anslutning till övriga särbestämmelser för denna skogstyp (se nedan).

177

19§samt 19a,bochc§§

Prop. 1990/91:3

För s.k. svårföryngrad skog och skyddsskog gäller enligt 19§ skogsvårds-     ''"äga / lagen ett krav på tillstånd för avverkning. Vilka skogar som omfattas av dessa beteckningar framgår i detalj av en förordning utfärdad av regering­en (SKSFS 1983:1) med stöd av ett bemyndigande i 18§.

Den s. k. Qällnära skogen är en del av den skog som avsatts som svårför­yngrad enligt 18 §. Begreppet Qällnära skog har i lagtekniskt hänseende i dag betydelse endast för tillämpning av vissa föreskrifter av skogsstyrelsen. Enligt lagrådsremissen specialmotiveringen till 19a§ skall med Qäll­nära skog f n. förstås skog inom "den skogsodlingsgräns som användes vid riksskogstaxeringen år 1969 och som på statens mark är identisk med domänverkets tidigare tillämpade skogsodlingsgräns". Enligt föredragan­de statsrådet kan en ny gränsdragning behöva göras i vissa delar och det föreslås i paragrafen ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen utser att göra en sådan avgränsning.

Med hänsyn till de precisa ålägganden för den enskilde skogsägaren och andra särskilda regler som skall gälla i fråga om Qällnära skog är det en nödvändighet att dess omfattning konkretiseras lämpligen på samma sätt som har skett beträffande begreppet svårföryngrad skog - och att detta sker så att bestämningen blir gällande från den dag de materiella reglerna träder i kraft. Det bemyndigande som i det remitterade förslaget tagits upp under 19 a§ bör utformas i överensstämmelse med bemyndigan­det avseende den svårföryngrade skogen i 18§ och har sin naturiiga plats i den paragrafen. Bemyndigandena bör innebära ett åliggande för regering­en.

Den under 19a§ föreslagna bestämmelsen bör alltså utgå. Lagrådet förordar av redaktionella skäl att de nya särskilda regler angående avverk­ningsförbud som rör impediment och skogsbilvägar i stället för att kompli­cera lagtexten i 19§ förs till en särskild paragraf som då kan få beteckning­en 19a§. Beträffande innehållet i dessa särskilda regler har lagrådet emel­lertid följande synpunkter.

Enligt den tidigare nämnda förordningen om svårföryngrad skog och skyddsskog finns svårföryngrad skog dels i Kalmar län (hela Öland) och Gotlands län (hela länet), dels i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. De föreslagna nya bestämmelserna om tillståndsgiv­ning i fråga om avverkning på impediment och om avverkning för byggan­de av skogsbilväg begränsas i remissen till avverkning i "svårföryngrad skog i norra Sverige." Härmed avses enligt motiven de delar av det svårföryngrade området som ligger i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbot­tens och Norrbottens län. Bestämningen "norra Sverige" kan emellertid inte godtas. Om en begränsning till vissa delar av landet verkligen är påkallad kan den i stället göras genom föreskrifter av regeringen i anslut­ning till bestämmelser med stöd av 18§ (se lagrådets förslag till lagtext nedan).

Bestämmelser om avverkning för byggande av skogsbilväg innebär en­ligt remissförslaget att tillstånd till avverkning i svårföryngrad skog får

lämnas endast om "nyttan av vägen för skogsbruket" kan beräknas mot-

178

svara kostnaden för den och om vägen kan passas in i en vägnätsplan. Prop. 1990/91:3 Skogsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till 19 § innehåller inte någon Bilaga 7 begränsning till skogsbruket när det gäller nyttan. Enligt den rapport som ligger till grund för lagrådsremissen (skogsstyrelsens utredningsrapport "Fjällnära skogar", s. 61) bedöms emellertid vid tillståndsprövningen den s. k. båtnaden endast med skogliga utgångspunkter. Vid remissbehandling­en av rapporten riktades från flera håll kritik mot förslaget i detta avseen­de. Det synes påkallat att det närmare belyses vilka konsekvenser den föreslagna bestämmelsen får för de fall där skogsbruksintresset av en skogsbilväg är framträdande men endast i förening med andra intressen bär upp kostnaden för vägen.

Lagrådet föreslår att den vid 14§ föreslagna omflyttningen sker genom att undantagsbestämmelsen fogas som ett sista stycke till 19b§. Beträffan­de paragrafens innehåll i övrigt vill lagrådet komplettera med en hänvis­ning till prop. 1987/88:104, s. 29, såvitt gäller betydelsen av begreppet kulturmiljövård. Vidare vill lagrådet anmärka att möjligheten att enligt skogsvårdslagen säga nej till en avverkning som "är oförenlig med intres­sen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården" endast föreligger i fråga om sådan del av den svårföryngrade skogen som utgörs av Qällnära skog.

I lagrådsremissen har de tre bestämmelserna 19 a c§§ försetts med en särskild rubrik, "Fjällnära skog". Också de för svårföryngrad skog generel­la bestämmelserna i 19§, liksom lagförslagets 14§, berör emellertid den Qällnära skogen. Den särskilda rubriken är därför missvisande och måste i allt fall utgå om lagrådets förslag här och i det följande följs.

Med förslagen i detta avsnitt behålls alltså 19 § oförändrad i förhållande till gällande rätt och 19c§ i enlighet med det remitterade förslaget, medan 18§, 19a§ och ett nytt sista stycke i 19b§ bör få följande lydelse:

"18 § Regeringen meddelar föreskrifter om att skog, som är svår att föryngra på grund av dess ogynnsamma läge eller som behövs som skydd mot sand eller jordflykt eller för att förhindra att Qällgränsen flyttas ned, skall avsättas som svårföryngrad skog eller skyddsskog. Regeringen be­stämmer också vilka delar av den svårföryngrade skogen som skall anses utgöra Qällnära skog.

19 a § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för visst eller vissa områden föreskriva att tillstånd till avverkning av svårföryngrad skog inte får ges

1.

i fråga om skog på mark som inte i genomsnitt kan producera minst en kubikmeter virke om året per hektar, om det inte finns särskilda skäl,

2.

för byggande av skogsbilväg om nyttan av vägen för skogsbruket inte motsvarar kostnaden för den eller om vägen inte kan passas in i en vägnätsplan.

19 b §   1 ansökan-- kulturmiljövårdens intressen.

Tillstånd får--- eller kulturmiljövården.

När tillstånd--- kulturmiljövårdens intressen.

Bestämmelserna i 14§ första stycket i vad de avser krav på slutavverk­

ning gäller inte i fråga om Qällnära skog."

. yn

20a-c§§

Prop. 1990/91:3

Under 20a§ i det remitterade förslaget har tagits upp ett bemyndigande '''äga för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela vissa föreskrifter om den hänsyn som skall tas till rennäringens intressen vid skötseln av skog. Paragrafen har utformats efter mönster av 21 § i lagen, som innehåller ett motsvarande bemyndigande när det gäller hän­syn till naturvården.

Regler om normgivningen, dvs. såväl riksdagens normgivning som normgivning över huvudtaget, finns i 8 kap. regeringsformen. I 3§ finns bestämmelser som föreskriver lagform för den normgivning som rör för­hållandet mellan den enskilde och det allmänna. Enligt 7§ kan riksdagen till regeringen delegera vissa bestämt avgränsade ämnen av den normgiv-ningskompetens som hör till lagområdet enligt 3§. Så kan enligt 7§ första stycket 4 ske i fråga om föreskrifter som avser bl. a. natur- och miljövård. Riksdagen kan vidare i sin delegationsbestämmelse ange att även subdele­gation får ske, dvs. att regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela föreskrifter i ämnet (se 11 §). Det är mot bak­grand av dessa bestämmelser i regeringsformen som innehållet i 21§ skogsvårdslagen skall ses.

Bestämmelser om krav på lagform för den normgivning som avser enskildas personliga ställning och deras förhållanden inbördes finns i 8 kap. 2 § regeringsformen. Det finns med ett undantag inte någon delega­tionsmöjlighet på detta lagområde. Undantaget, som anges i 8kap. 8§, är inte av betydelse här.

En föreskrift om vilken hänsyn som skall tas till rennäringens intressen vid skötseln av skog är till sin karaktär privaträttslig, dvs. den berör väsentligen enbart förhållandet mellan den som driver rennäringsverksam­heten och den som äger eller arrenderar skogsmarken. En sådan föreskrift hör alltså till lagområdet enligt 2§. Det kan alltså inte överlåtas till rege­ringen eller någon myndighet att meddela den. Att hänsyn till rennäringen också kan ha ett inslag av allmänintresse kan inte ändra detta förhållande; exemplifieringen av vad föreskrifterna avsetts innehålla hyggens storlek och utläggning, skogsbilvägars sträckning m.m. illustrerar att det är fråga om ingrepp i en privatekonomisk sfär till förmån för en annan.

Av det här anförda framgår att de bestämmelser om delegation och subdelegation som intagits i 20 a § i remissprotokollet inte står i överens­stämmelse med gmndlagens bestämmelser. Bakom det angivna förslaget till bemyndigande står enligt motiveringen (se avsnitt 7) önskemålet att starkare markera kravet på hänsynstagande till rennäringen. Detta skulle i och för sig kunna ske genom att i lagen närmare beskrivs vilka hänsyn som skall tas, varvid regeringen eller skogsstyrelsen skulle kunna meddela kompletterande och förtydligande föreskrifter som verkställighetsföre­skrifter. Det synes emellertid knappast möjligt att i lagen precisera vilka hänsyn som vid avverkningen skall tas till rennäringen. De allmänna råd som utfärdats av skogsstyrelsen och som nämns i remissprotokollet synes i inte obetydlig mån tjäna det syfte som har avsetts med förslaget i denna

del.

180

På grand av det anförda bör den föreslagna 20 a § utgå och inte ersättas     Prop. 1990/91:3

med annan bestämmelse.

Bilaga 7

De två bestämmelser som i det remitterade förslaget fått beteckningarna 20 b § och 20 c § handlar om krav på samråd med berörd sameby före avverkning inom åretrantmarkema och om tillgodoseende av rennä­ringens intressen i samband med tillstånd till avverkning enligt 19§. Överskådligheten vinner på om bestämmelserna får ansluta till de i 19 § 19 c § upptagna reglema. Bestämmelsen om samråd får därmed beteck­ningen 19d§ och bestämmelsen om tillstånd får betecknas 19 e§. Rubriken "Svårföryngrad skog och skyddskog" närmast före 18 § bör som en följd av lagrådets förslag ersättas med en rabrik som täcker samtliga paragrafer fr.o.m. 18§ t.o.m. 19e§. Lagrådet föreslår som ny rabrik "Tillstånd till avverkning, m.m.". Underrabriken "Hänsyn till rennäringen" bör liksom tidigare föreslagits i fråga om underrabriken "Fjällnära skog" utgå.

Med hänvisning till vad lagrådet anfört i sitt yttrande över den samtidigt behandlade lagrådsremissen med förslag till lag om ändring i rennärings­lagen, vid 30§, föreslår lagrådet ett nytt andra stycke i den föreslagna 20c§ (19e§ i lagrådsförslaget) av följande lydelse:

"Tillstånd får inte meddelas om avverkningen

1.

medför sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheterna att hålla tillåtet renantal påverkas, eller

2.

omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renhjord."

20c§ andra stycket som blir ett tredje stycke av 19e§ enligt lagrådets förslag innehåller regeln att skogsvårdsstyrelsen, när tillstånd till av­verkning ges, skall besluta om föreskrifter i rennäringens intresse såsom beträffande hyggesstorlek och hyggesförläggning samt tillåten avverknings­form. Det följer av vad som anförts tidigare i detta avsnitt att det enligt lagrådets mening här inte kan röra sig om att enbart tillgodose ett allmän­intresse av rennäringen utan om en gränsdragning mot det enskilda rennä­ringsintresset. Den sista meningen i stycket, om att föreskrivna begräns­ningar och åtgärder sammantagna inte får vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras, innefattar den s.k. ersättnings­tröskeln, dvs. den gräns som enligt bl. a. 26 § naturvårdslagen gäller i fråga om ersättning för intrång vid markreglerande föreskrifter. Med lagrådets förut angivna uppfattning är detta emellertid inte en regel som hör hemma i detta sammanhang. En inskränkning när det gäller föreskrifternas inne­håll är emellertid behövlig. Skogsvårdsstyrelsen bör inte få meddela andra villkor för avverkningsrätten än sådana som uppenb-''i5en är påkallade för att renskötse/rätten inte skall trädas för när. L. öerörda meningen kan lämpligen utbytas mot:

"Sådana villkor får dock inte avse annat än vad som uppenbart påkallas med hänsyn till renskötselrätten."

Lagrådets förslag torde inte innebära större inskränkningar i möjlighe­

ten att meddela föreskrifter än som följer av bestämmelsens lydelse i

förslaget. Det finns emellertid, med hänsyn också till vad lagrådet har

181

anfört i anslutning till yttrandet vid 30§ förslaget till ändring i rennärings-     Prop, 1990/91:3 lagen, särskild anledning att följa tillämpningen av de nu behandlade     Bilaga 7 bestämmelsema med tanke på den aviserade kommande översynen av skogsvårdslagen.

21§

Paragrafen föreslås inte ändrad i remissen. I konsekvens med lagförslaget i övrigt bör emellertid hänsyn till kulturmiljövården nämnas särskilt.

21a§

Enligt gällande lydelse av paragrafen skall för varje brakningsenhet finnas en skogsbraksplan med riktlinjer för skogens skötsel på enheten. Planen skall upprättas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

1 remissen föreslås att paragrafen kompletteras med bestämmelser om att det av en skogsbraksplan skall framgå den hänsyn till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intressen som skall iakttas vid plane­rade avverkningar. De nya bestämmelsema föreslås gälla förbrukningsen­het inom Qällnära skog och, när det gäller rennäringsintresset, braknings­enhet inom renskötselns åretmntmarker.

Genom den föreslagna begränsningen till Qällnära skog resp. rensköt­selns åretrantmarker ger de nya bestämmelserna närmast intryck av att naturvårdshänsyn osv. inte alls behöver redovisas i skogsbmksplaner be­träffande övriga delar av landet. De nya bestämmelserna framstår också som onödiga med hänsyn till den möjlighet som redan finns att meddela föreskrifter om vad en skogsbraksplan skall innehålla. På grand av det anförda förordar lagrådet att 21 a§ inte ändras.

27

§

Lagrådets förslag till lagtext föranleder vissa ändringar. 1 första stycket punkt 1 skall 20 b § ersättas med I9d§. 1 första stycket punkt 4 skall 20 c § andra stycket ersättas med 19e§ tredje stycket. Vidare skall punkt 7 behål­las i gällande lydelse.

Enligt det remitterade förslaget har i första stycket punkt 4 bibehållits hänvisningen till 19§ andra stycket. Med det förslaget till lagtext hade hänvisningen bort avse 19§ tredje stycket. Med lagrådets förslag skall hänvisningen alltjämt avse 19 § andra stycket.

Ikraftträdandebestämmelse

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 1991. I remis­

sen har inte föreslagits några särskilda övergångsbestämmelser. Vid före­

dragningen inför lagrådet har upplysts att avsikten är att de nya bestäm-

182

melserna skall kunna tillämpas fullt ut från och med dagen för ikraftträ-     Prop. 1990/91:3 dandet och alltså i alla ärenden som inte dessförinnan har avgjorts genom     Bilaga 7 ett lagakraftvunnet avgörande.

Lagrådet har inte något att erinra mot en sådan ordning. 1 ett avseende kan det emellertid tänkas uppkomma praktiska problem. 1 remissen före­slås två nya bestämmelser om innehållet i en ansökan om tillstånd enligt 19 § (19 b § första stycket och 20 c § första stycket; sistnämnda bestämmelse utgör 19e§ första stycket i lagrådets förslag). Sökanden kan givetvis inte vara skyldig att iaktta dessa bestämmelser i en ansökan som görs före ikraftträdandet. Lagrådet vill därför ifrågasätta om inte förslaget bör kompletteras med en övergångsbestämmelse av förslagsvis följande lydel­se:

"I ärende som avses i I9b§ första stycket eller 19e§ första stycket skall sökanden, även om ansökningen gjorts före ikraftträdandet av denna lag, komplettera den med en redovisning av vad han avser åtta göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens respektive rennäringens intressen."

Övriga lagförslag

Lagrådets förslag beträffande skogsvårdslagen innebär att 20a § utgår samt att någon hänvisning till 20c§ andra stycket (19e§ tredje stycket i lagråds­förslaget) inte längre skall göras i något av de tre lagförslagen.

183

Innehåll

Prop. 1990/91:3

Proposition.......................................................... 

3

Propositionens huvudsakliga innehåll ....................... 

.... 

3

Propositionens lagförslag....................................... 

.... 

5

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 1990   

13

1

Inledning  ...................................................... 

.. 

13

2

Sammanfattning av mina överväganden och förslag 

.. 

15

3

Allmänna utgångspunkter .................................. 

.. 

19

3.1

Inledning.................................................. 

.. 

19

3.2

Den Qällnära barrskogen ............................. 

.. 

20

3.3

Skogsbraket i det Qällnära området ............... 

.. 

21

3.4

Sysselsättning och ekonomi i det Qällnära skogsbruket     

22

3.5

Naturvårds- och rennäringsintressen i det Qällnära skogs­området    

23

3.6

Skogspolitiken och skogsvårdslagen............... 

.. 

25

3.7

De senaste årens utveckling......................... 

.. 

26

3.8

Skogsstyrelsens förslag i huvuddrag............... 

.. 

29

3.9

Samerättsutredningens förslag i huvuddrag .... 

.. 

30

3.10

Förslagen om naturvårdsgräns och hasardgräns 

31

3.11

Behovet av åtgärder  ................................. 

32

4

Utveckling av markanvändningsplaneringen............ 

35

5

Naturvårds- och kulturmiljövårdshänsyn vid prövning av ansök­ningar om avverkningstillstånd.................................................................... 

41

6

Inventering av svårföryngrad skog....................... 

48

7

Hänsynen till rennäringen................................... 

.. 

50

8

Vissa frågor om avverkning, markberedning och föryngring      

60

9

Om skogsvägbyggnad ...................................... 

.. 

67

10

Forskning om Qällnära skogar.............................. 

69

11

De ekonomiska effekterna av mina förslag m.m....... 

70

12

Upprättade lagförslag........................................ 

72

13

Specialmotivering............................................. 

.. 

72

13.1

Förslaget till lag om ändring i skogsvårdslagen.. 

.. 

72

13.2

Övriga lagförslag ....................................... 

.. 

78

14

Hemställan...................................................... 

.. 

78

15

Beslut  .......................................................... 

.. 

78

Bilaga 1   Skogsstyrelsens sammanfattning av rapporten Skogsbruket

i Qällnära skogar....................................... 

.. 

79

Bilaga 2 Utkast till ändringar i och tillägg till skogsvårdslagen och

skogsvårdsförordningen ............................. 

.. 

87

Bilaga 3 Sammanställning av remissyttrandena över skogsstyrelsens

rapport Skogsbraket i Qällnära skogar .......... 

.. 

90

Bilaga 4 Sammanfattning av samerättsutredningens betänkande

(SOU 1989:41) Samerätt och sameting, såvitt avser skogs­

bruket  ................................................... 

162

Bilaga 5 Samerättsutredningens lagförslag, såvitt avser skogsbruket.

164

Bilaga 6 De remitterade lagförslagen........................ 

169

Bilaga 7 Utdrag ur lagrådets protokoll den 18 juni 1990 

177

Norstedts Tryckeri, Stocktiolm 1990

1 84