Regeringens proposition

1996/97:147

Ändring i utlänningslagens förvarsbestämmelser

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 3 april 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Pierre[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Riksdagen har instämt i regeringens bedömning att Statens invandrarverk

skall ta över ansvaret från polismyndigheterna för personer som tas i

förvar enligt utlänningslagen och för de lokaler där de förvarstagna skall

vistas. I denna proposition lämnas förslag till de författningsändringar

som anses nödvändiga för att genomföra den förändringen. Det föreslås

att Statens invandrarverk i lag ges huvudansvaret för behandlingen av de

utlänningar som hålls i förvar och för de särskilt anordnade

förvarslokalerna. För att Invandrarverket skall kunna genomföra

uppdraget krävs det att verket får använda vissa tvångsmedel.

Utgångspunkten har varit att tvångsmedlen skall vara så få som möjligt

men ändå tillräckliga för ändamålet med förvarsverksamheten och för att

upprätthålla säkerheten i förvarslokalerna. Lagförslaget innehåller även

bestämmelser som understryker att utlänningar som hålls i förvar skall

bemötas humant och med respekt samt att de skall ges tillfälle till

aktiviteter, förströelse, fysisk träning och utomhusvistelse under

förvarstiden. De förvarstagna får rätt till viss ersättning enligt lagen

(1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. och tillgång till samma

hälso- och sjukvård som asylsökande. Enligt förslaget skall de nya

bestämmelserna föras in i utlänningslagen och träda i kraft den 1 oktober

1997.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

3 Ärendet och dess beredning 11

4 Nuvarande ordning 12

5 Bakgrund 13

6 Behov av lagreglering 14

7 Förvarslokaler 16

8 Invandrarverkets projektgrupp 17

9 Frivilligorganisationer och samfund 18

10 Ny ansvarsfördelning 20

11 Utformningen av förvarsverksamheten 22

12 Särskilda befogenheter 28

13 Genomförande och ekonomiska effekter 37

14 Författningskommentar 39

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian

 Förvar enligt utlänningslagen 46

Bilaga 2 Promemorians lagförslag 47

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser 53

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 54

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 61

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 april 1997 65

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

ändring i utlänningslagen (1989:529).

2 Lagtext

Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs att det i utlänningslagen (1989:529) skall

införas sjutton nya paragrafer, 6 kap. 16- 31 §§ och 7 kap. 7 a §, samt

närmast före 6 kap. 16, 17 och 18 §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 kap.

 Verkställighet av beslut om

 förvar

16 §

Statens invandrarverk svarar

för att ett beslut om förvar verk-

ställs.

 Biträde av polisen

17 §

På begäran av Statens

invandrarverk eller den

myndighet som annars har fattat

ett beslut om förvar skall

polismyndigheten lämna biträde

för att genomföra beslutet.

Om Statens invandrarverk

begär det, skall polismyndigheten

även lämna biträde för att

ombesörja förflyttning av en

utlänning som hålls i förvar.

 Behandlingen av utlänningar

 som hålls i förvar

 hålls i förvar

18 §

Utlänningar som hålls i förvar

skall behandlas humant och deras

värdighet skall respekteras.

19 §

Utlänningar som hålls i förvar

enligt denna lag skall vistas i

lokaler som har ordnats särskilt

för dem (förvarslokaler). Statens

invandrarverk har ansvaret för

förvarslokalerna och för behand-

lingen av de utlänningar som

vistas där.

Invandrarverket får besluta att

en utlänning som hålls i förvar

skall placeras i kriminalvårds-

anstalt, häkte eller polisarrest, om

1. utlänningen har utvisats på

grund av brott enligt 4 kap. 7 §,

2. utlänningen hålls avskild

enligt 22 § och av säkerhetsskäl

inte kan vistas i en förvarslokal,

eller

3. det annars finns synnerliga

skäl.

Ett barn under 18 år som hålls i

förvar får inte placeras i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest.

20 §

För de utlänningar som skall

vistas i förvarslokal enligt 19 §

första stycket gäller bestämmel-

serna i 21 31 §§.

För utlänningar som placerats i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest enligt 19 § andra

stycket gäller i stället lagen

(1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. i

tillämpliga delar. Sådana

utlänningar skall därutöver

beviljas de lättnader och förmåner

som kan medges med hänsyn till

ordningen och säkerheten inom

anstalten, häktet eller arresten.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

21 §

En utlänning som hålls i förvar

får hindras att lämna förvars-

lokalen och i övrigt underkastas

den begränsning av rörelse-

friheten som krävs för att

ändamålet med förvar tillgodoses

eller som är nödvändig för

ordningen och säkerheten i

lokalen. Begränsning av rörelse-

friheten får också ske, om ut-

länningen utgör en allvarlig fara

för sig själv eller andra.

Verksamhet som rör förvar

skall utformas på ett sätt som

innebär minsta möjliga intrång i

den enskildes integritet och rättig-

heter.

22 §

En utlänning som hålls i förvar

och har fyllt 18 år får hållas

avskild från andra som tagits i

förvar, om det är nödvändigt för

ordningen och säkerheten i

lokalen eller om utlänningen

utgör en allvarlig fara för sig

själv eller andra.

Beslut om att hålla någon

avskild fattas av Statens

invandrarverk. Beslutet skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst var

tredje dag.

En utlänning som hålls avskild

därför att utlänningen utgör en

fara för sig själv skall undersökas

av läkare så snart det kan ske.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

23 §

Utlänningar som hålls i förvar

skall ges tillfälle till aktiviteter,

förströelse, fysisk träning och

vistelse utomhus.

24 §

Om det inte i ett särskilt fall

möter hinder med hänsyn till

förvarsverksamhetens bedrivande,

skall en utlänning som hålls i

förvar ges möjlighet att ta emot

besök och på annat sätt ha kontakt

med personer utanför lokalen.

Om det är nödvändigt med

hänsyn till säkerheten, får ett

besök övervakas. Ett besök av ett

offentligt biträde eller en advokat

får övervakas endast om biträdet

eller advokaten själv begär det.

25 §

En utlänning som hålls i förvar

får inte utan tillstånd inneha

alkoholhaltiga drycker eller andra

berusningsmedel eller något

annat som kan skada någon eller

vara till men för ordningen inom

lokalen.

26 §

Om det finns skälig misstanke

att en utlänning som hålls i förvar

bär på sig något som utlänningen

inte får inneha enligt 25 § eller

enligt narkotikastrafflagen

(1968:64), får utlänningen

kroppsvisiteras för kontroll av

detta.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

Kroppsvisitation får inte göras

mer ingående än vad som krävs

med hänsyn till ändamålet med

åtgärden. All den hänsyn som

omständigheterna medger skall

iakttas. Om möjligt skall ett vittne

närvara.

Kvinnor får inte kroppsvisiteras

av eller i närvaro av andra män

än läkare eller legitimerade

sjuksköterskor. Om en visitation

enbart innebär att föremål som en

kvinna har med sig undersöks, får

den dock genomföras och bevitt-

nas av en man.

27 §

En utlänning som hålls i förvar

får inte ta emot en försändelse

utan föregående undersökning,

om det finns skälig misstanke att

försändelsen innehåller sådan

egendom som inte får innehas

enligt 25 § eller enligt narkotika-

strafflagen (1968:64).

Om utlänningen inte medger att

försändelsen öppnas i hans eller

hennes närvaro, skall för-

sändelsen tas om hand för

utlänningens räkning, men den får

inte öppnas.

En undersökning får inte avse

det skriftliga innehållet i brev

eller andra skriftliga handlingar.

Försändelser från offentliga

biträden, advokater, internatio-

nella organ som har behörighet

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

att ta emot klagomål från enskilda

eller från Förenta nationernas

flyktingkommissarie får aldrig

undersökas.

28 §

Påträffas inom en förvarslokal

eller hos en utlänning som hålls i

förvar egendom som inte får

innehas enligt 25 § eller enligt

narkotikastrafflagen (1968:64),

får egendomen tas om hand.

Kan det antas att en utlänning

genom att inneha eller ta emot

egendom enligt första stycket gjort

sig skyldig till brott eller saknas

känd ägare, skall egendomen

skyndsamt överlämnas till polisen.

I annat fall skall egendomen tas

om hand för utlänningens

räkning.

29 §

Egendom som har tagits om

hand enligt 27 § andra stycket

eller 28 § tredje stycket skall

återlämnas till utlänningen när

förvarsbeslutet har upphört att

gälla.

30 §

En utlänning som hålls i förvar

har rätt att få sådan dagersättning

och särskilt bidrag som avses i 17

och 18 §§ lagen (1994:137) om

mottagande av asylsökande m.fl.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

31 §

En utlänning som hålls i förvar

skall ha tillgång till hälso- och

sjukvård i samma omfattning som

den som ansökt om uppehålls-

tillstånd enligt 3 kap. 2 eller 3 §§

även om utlänningen inte har an-

sökt om ett sådant tillstånd.

Om en utlänning som hålls i

förvar behöver sjukhusvård under

förvarstiden, skall utlänningen

ges tillfälle till sådan vård.

Verksamhetschefen för den

sjukhusenhet där utlänningen

vårdas skall se till att Statens

invandrarverk eller den som

förestår förvarslokalen genast

underrättas, om utlänningen

önskar lämna eller redan har

lämnat sjukhuset.

7 kap.

7 a §

Statens invandrarverks beslut i

särskilda fall enligt 6 kap. 19 och

21 31 §§ får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1997.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut i juli 1994 tillsatte regeringen en särskild utredare med

uppdrag att undersöka hur beslut om avvisning och utvisning skall kunna

verkställas under värdiga former och samtidigt så effektivt som möjligt.

Utredaren fick också till uppgift att överväga vilken myndighet som bör

ha huvudansvaret för verkställigheter. I utredningens delbetänkande, Ett

samlat verksamhetsansvar för asylärenden (SOU 1995:55) föreslogs bl.a.

att asylsökande och de som skall avvisas inte längre skulle få tas i förvar

i polisarrester, häkten eller kriminalvårdsanstalter utan att särskilda

lokaler nära Statens invandrarverks mottagningscentra eller förläggningar

skulle ställas i ordning. Vidare föreslogs att Invandrarverket skulle vara

den myndighet som hade verksamhetsansvaret för dessa lokaler samt att

lokalerna skulle utformas som ett normalt boende. Utredningen

konstaterade att det krävs tvångsmedel för att bevara ordning och

säkerhet i förvarslokalerna men att behovet inte är så stort att detta

hindrar att ansvaret för lokalerna och verksamheten där av det skälet inte

borde kunna åvila Invandrarverket i stället för polismyndigheterna.

Några konkreta förslag till tvångsmedel föreslog inte utredningen.

Därefter har Rikspolisstyrelsen och Invandrarverket på regeringens

uppdrag gemensamt utrett förutsättningarna för och konsekvenserna av

att flytta bl.a. ansvaret för att driva verksamhet och tillhandahålla lokaler

för förvar av utlänningar som tagits i förvar enligt utlänningslagen.

Resultatet har redovisats i en rapport i maj 1996.

Riksdagen har den 10 december 1996 instämt i regeringens bedömning

i propositionen Svensk migrationspolitik i globalt perspektiv (prop.

1996/97:25, bet. 1996/97:SfU5, rskr. 1996/97:80) om en ändrad

ansvarsfördelning avseende bl.a. ansvaret för att hålla utlänningar i

förvar. Bedömningen innebär att ansvaret skall övergå från

polismyndigheterna till Invandrarverket.

Efter beslut av regeringen i december 1996 tillsattes inom Utrikes-

departementet en arbetsgrupp med uppgift att utarbeta förslag till sådana

författningsändringar inom ramen för utlänningslagstiftningen som

aktualiseras av att Invandrarverket ges ansvaret för att hålla utlänningar i

förvar enligt utlänningslagen (1989:529) och rätt att tillgripa de

tvångsmedel som kan bli nödvändiga för att verket skall kunna utföra

uppgiften. I arbetsgruppen har ingått företrädare för

Justitiedepartementet, Utrikesdepartementet, Rikspolisstyrelsen och

Statens invandrarverk. Arbetsgruppen lade i januari 1997 fram

promemorian Förvar enligt utlänningslagen.

En sammanfattning av promemorian och dess lagförslag finns i

bilagorna 1 och 2. Synpunkter på promemorian har inhämtats vid en av

Utrikesdepartementet anordnad utfrågning med företrädare för närmast

berörda myndigheter och humanitära frivilligorganisationer. En

förteckning över dem som deltog i utfrågningen finns i bilaga 3. Några

av myndigheterna och frivilligorganisationerna har även lämnat skriftliga

synpunkter. De skriftliga synpunkterna och en utskrift av vad som

framfördes vid utfrågningen finns tillgängliga i Utrikesdepartementet

(UD97/313/MP).

Flera av remissinstanserna har fört fram synpunkter som faller utanför

det område som promemorian behandlar. Dit hör t.ex. synpunkter om

förutsättningarna för beslut om förvar och uttalanden om uppsikts- och

verkställighetsbestämmelserna. Dessa synpunkter har inte behandlats i

detta lagstiftningsärende.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 13 mars 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 4.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

Regeringen har följt Lagrådets förslag. I propositionens lagförslag har

också vissa mindre språkliga och redaktionella ändringar gjorts.

Lagrådets synpunkter har berörts i avsnitt 10 och 12 samt författnings-

kommentaren.

4 Nuvarande ordning

Utlänningslagens regler om förvar av utlänningar finns i lagens sjätte

kapitel. Kapitlet inleds med en bestämmelse om att en utlänning är

skyldig att stanna kvar för utredning, främst i samband med en inresa

eller utresa. Vägrar utlänningen att frivilligt stanna kvar, får han eller hon

hållas kvar av polismyndigheten i upp till sex timmar utan att ett

förvarsbeslut fattas. Ett sådant kvarhållande får ske om det behövs för att

utreda utlänningens rätt att vistas i Sverige.

En utlänning som har fyllt 18 år får tas i förvar vid tre olika situationer.

Den första är om utlänningens identitet är oklar vid ankomsten till

Sverige eller när han eller hon därefter ansöker om uppehållstillstånd och

då inte kan göra sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig samt att

utlänningens rätt att få resa in eller vistas i riket inte kan bedömas ändå.

Vidare får en utlänning tas i förvar om det är nödvändigt för att en

utredning om hans eller hennes rätt att stanna i Sverige skall kunna

genomföras. Den tredje situationen är om det bedöms som sannolikt att

utlänningen kommer att avvisas eller utvisas eller fråga uppkommer om

verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Dessutom krävs

för ett beslut om förvar i detta sistnämnda fall att det med hänsyn till

utlänningens personliga förhållanden eller övriga omständigheter finns

anledning anta att utlänningen annars kommer att hålla sig undan eller

bedriva brottslig verksamhet i riket.

En utlänning som kan tas i förvar kan i stället ställas under uppsikt om

detta är tillräckligt. Uppsikt innebär att utlänningen är skyldig att på vissa

tider anmäla sig hos polismyndigheten i orten eller lämna ifrån sig pass

eller annan legitimationshandling eller uppfylla andra särskilda villkor.

Det finns även bestämmelser som anger under vilka förutsättningar ett

utländskt barn under 18 år får tas i förvar. Dessa bestämmelser är

restriktivare än vid förvar av vuxna. Ett utländskt barn under 18 år får tas

i förvar om det är sannolikt att barnet kommer att avvisas med omedelbar

verkställighet av Invandrarverket och det föreligger en uppenbar risk att

barnet annars håller sig undan och därigenom äventyrar en förestående

verkställighet som inte bör fördröjas. Detsamma gäller om fråga

uppkommer om verkställighet av ett avvisningsbeslut med förordnande

om omedelbar verkställighet. Om det är tillräckligt att barnet ställs under

uppsikt, får barnet inte tas i förvar.

I övriga fall av avvisning eller utvisning skall förvar av barn endast få

tillgripas som en sista utväg. Inför verkställighet skall barnet inte kunna

tas i förvar förrän man först prövat att ställa det under uppsikt. Först när

det misslyckats att få ett barn som ställts under uppsikt att frivilligt

medverka till en avresa, kan förvarstagande tillgripas för att möjliggöra

ett avlägsnande från landet.

Vidare får ett barn inte skiljas från sin vårdnadshavare eller, om de är

flera, en av dem genom att vårdnadshavaren eller barnet tas i förvar.

Skulle barnet inte ha någon vårdnadshavare i riket, får det tas i förvar

endast om det finns synnerliga skäl.

När det gäller begränsning av tiden för förvar får en utlänning som

tagits i förvar för att en utredning om rätten att stanna i riket skall kunna

genomföras, inte hållas i förvar längre är 48 timmar. I övriga fall får ett

förvarstagande inte pågå mer än två veckor om det inte finns synnerliga

skäl. För de fall där ett beslut om av- eller utvisning har meddelats får en

utlänning dock hållas i förvar i högst två månader, om det inte finns

synnerliga skäl för längre tid. Ett utländskt barn under 18 år får inte

hållas i förvar längre än 72 timmar eller, om det finns synnerliga skäl,

ytterligare 72 timmar. Ett barn under 18 år som hålls i förvar får slutligen

inte tas in i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Denna

sistnämnda bestämmelse finns i 5 kap. 12 § utlänningsförordningen

(1989:547).

Förvarsbeslut fattas av den myndighet som handlägger ärendet.

Handläggande myndigheter i frågor om förvar är polismyndighet, Statens

invandrarverk eller Utlänningsnämnden. Ett förvarsbeslut av någon av

dessa myndigheter kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Beslut att ta eller hålla någon kvar i förvar kan inte fattas av regeringen.

Beslut om förvar i ärenden hos regeringen fattas av det statsråd som skall

föredra ärendet. Statsrådets beslut kan på framställning av utlänningen

omprövas av Regeringsrätten.

Enligt 5 kap. 11 § utlänningsförordningen är det polismyndigheten

som verkställer beslut om förvar. I fråga om behandlingen av utlänningar

som hålls i förvar gäller enligt 5 kap. 13 § samma förordning lagen

(1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl. i tillämpliga delar. Utlänningarna skall därutöver

beviljas de lättnader och förmåner som kan medges med hänsyn till

ordning och säkerhet inom anstalten, häktet eller arresten.

5 Bakgrund

Riksdagen har, som nämnts, instämt i regeringens bedömning om en

ändrad ansvarsfördelning avseende bl.a. ansvaret för att hålla utlänningar

i förvar. I den migrationspolitiska propositionen anförde regeringen

följande skäl för sin bedömning att Statens invandrarverk skall ta över

ansvaret för förvarsverksamheten från polismyndigheterna:

De utlänningar som tas i förvar enligt utlänningslagen bör i princip

vistas vid särskilda anläggningar som drivs av Invandrarverket.

Bakgrunden till att förvarsinstitutet tillgrips är att myndigheterna vill

försäkra sig om att utlänningen är tillgänglig. Detta ställer naturligtvis

särskilda krav på de lokaler där den förvarstagne vistas, liksom på den

verksamhet som bedrivs där. Förvarslokalerna bör dock utformas på ett

sådant sätt att de så långt möjligt överensstämmer med de lokaler som

finns på de mottagningscentra som Invandrarverket driver. Denna strävan

får inte innebära att man bortser från anledningen till förvarsbeslutet.

Avsikten med beslutet är att inskränka den förvarstagnes rörelsefrihet.

Förhållandena bör i övrigt så långt möjligt likna dem som finns på ett

mottagningscenter. Det är emellertid viktigt att framhålla att det i många

avseenden är svårt att jämföra boende på ett vanligt mottagningscenter

med vistelse i förvar. Enligt lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl. skall s.k. organiserad verksamhet ordnas för

asylsökande. När sådan verksamhet började organiseras på

Invandrarverkets förläggningar gav detta till resultat att spänningarna

mellan människorna på förläggningen minskade. Man måste dock var

medveten om att förutsättningarna är annorlunda vid förvarslokalerna.

Verksamheten måste i ännu högre grad än vid förläggningarna utformas

efter individuella förutsättningar. Skillnaden mellan en förvarslokal och

ett mottagningscentrer bör således i huvudsak vara att de som hålls i

förvar åläggs restriktioner för sin rörelsefrihet.

En förvarstagen utlänning bör endast i undantagsfall få vistas i

polisarrest, häkte eller kriminalvårdsanstalt. Sådana undantagsfall kan

vara att utlänningen av rent transporttekniska skäl inte omedelbart kan

sändas till Invandrarverkets förvarslokaler eller att verkställighet av ett

avvisnings- eller utvisningsbeslut är omedelbart förestående. Ett

ytterligare skäl kan vara att den förvarstagne uppträder på ett sådant sätt

att han eller hon äventyrar sin eller andras personliga säkerhet. Detta kan

särskilt vara aktuellt då en utlänning tagits i förvar inför verkställigheten

av ett utvisningsbeslut som meddelats i anslutning till en fängelsedom.

I samband med att socialförsäkringsutskottet behandlade den

migrationspolitiska propositionen (bet. 1996/97:SfU5) diskuterades även

ett antal motioner med anknytning till propositionen. En motion föreslog

förbud mot att placera förvarstagna utlänningar i kriminalvårdsanstalt,

häkte eller polisarrest om det inte föreligger synnerliga skäl. En annan

motion föreslog ett tillkännagivande om att förvar i häkte skulle

förbjudas helt. Vid behandlingen härav anförde utskottet följande.

Som framgår av propositionen skall Invandrarverket överta ansvaret att

hålla förvarslokaler. Placeringar i häkte och arrester av förvarstagna

kommer därför att upphöra, utom i rent undantagsfall som torde vara

svåra att undvika. Utskottet har vid ett flertal tillfällen kritiserat att

förvarstagna personer placeras i häkten och anser därför att det är mycket

tillfredsställande att frågan nu får en lösning. Motionerna i denna del får

anses tillgodosedda med vad regeringen anfört i frågan.

6 Behov av lagreglering

Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen gentemot det

allmänna skyddad mot bl.a. kroppsvisitation, husrannsakan och liknande

intrång. Enligt samma kapitel 8 § har varje medborgare samma skydd

mot frihetsberövande. Av 2 kap. 12 § regeringsformen följer att dessa fri-

och rättigheter får begränsas genom lag. En utlänning här i riket är i

enlighet med 2 kap. 22 § andra stycket regeringsformen likställd med

svenska medborgare i fråga om bl.a. skyddet mot kroppsvisitation,

husrannsakan och liknande intrång samt mot frihetsberövande, om annat

inte följer av särskilda föreskrifter i lag.

Vidare gäller enligt 2 kap. 1 § regeringsformen att varje medborgare

gentemot det allmänna är tillförsäkrad bl.a. yttrandefrihet, mötesfrihet

och religionsfrihet. Religionsfriheten definieras i regeringsformen som

friheten att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion.

Religionsfriheten kan över huvud taget inte begränsas. Detta hänger

samman med det sätt som religionsfriheten har definierats på i

grundlagstexten; definitionen syftar på det som är specifikt för

religionsfriheten - att ensam eller tillsammans med andra utöva sin

religion. De moment i religionsutövningen som närmast är utflöden av

andra friheter, såsom yttrandefriheten och mötesfriheten, kan begränsas

enligt vad som gäller för dessa friheter. Om annat inte följer av särskilda

föreskrifter i lag, är en utlänning här i riket likställd med en svensk

medborgare också när det gäller rättigheterna enligt 2 kap. 1 §

regeringsformen.

I dag har polismyndigheterna ansvaret för utlänningar som hålls i

förvar och för driften av förvarslokalerna. Den enskilde polismannen har

bl.a. i polislagen (1984:387) givits vissa befogenheter att använda våld

och beröva människor friheten. Enligt nuvarande ordning är den personal

som arbetar med utlänningar som hålls i förvar endera poliser eller

personer som är anställda vid av polisen anlitade bevakningsföretag.

Polisens förfarande att anlita vaktbolag har nyligen utsatts för kritik av

Riksdagens ombudsmän. Justitieombudsmannen Rune Lavin har i ett

beslut den 23 januari 1997 (dnr 369-1997) konstaterat att

Rikspolisstyrelsen och Polismyndigheten i Stockholms län handlat fel

genom att överlåta förvaltningsuppgifter som innefattat

myndighetsutövning utan att ha erforderligt lagstöd för detta.

När Statens invandrarverk nu föreslås ta över ansvaret för förvars-

verksamheten enligt utlänningslagen och för driften av de lokaler de

förvarstagna vistas i, måste möjligheten att använda tvångsmedel ha stöd

i lag. Om Invandrarverket skulle avse att anlita ett vaktbolag för att

hjälpa till med bevakningen av förvarslokalerna kräver detta lagstöd för

att verket skall ha rätt att överlämna myndighetsutövande uppgifter till

bevakningspersonalen.

I detta sammanhang kan det också finnas anledning att beröra det

allmänna lagstödet för polisens och andra personers rätt att använda våld

som finns i 24 kap 2 § brottsbalken. Paragrafens första stycke innehåller

bestämmelsen om våldsanvändning mot den som med stöd av lag är

berövad friheten men som rymmer eller gör motstånd. Bestämmelsen

omfattar inte endast intagna i kriminalvårdsanstalt, häktade och anhållna,

utan även t.ex. dem som är intagna för psykiatrisk tvångsvård och

personer som är omhändertagna enligt särskild lagstiftning för

missbrukare och vårdbehövande. I brottsbalksbestämmelsen sägs inte

uttryckligen vem som har befogenhet att bruka våld. I första hand åsyftas

poliser, personal vid kriminalvårdsanstalt, sjukhus eller hem som det

åligger att hindra rymning och även ordningsvakt som omhändertagit en

person. I 24 kap. 5 § brottsbalken finns en gemensam bestämmelse för

bland annat 2 § samma kapitel och 10 § polislagen. Denna bestämmelse

innebär att om någon har rätt att enligt något av dessa lagrum företa en

annars straffbelagd gärning, så har var och en som kommer honom till

hjälp samma rätt.

7 Förvarslokaler

För närvarande är det polisen som verkställer beslut om förvar av

utlänningar. På de orter där det finns särskilda förvarslokaler drivs dessa

av polismyndigheterna. Enligt regleringsbrev 1995/96 för polisväsendet

åligger det länsstyrelserna att tillse att polisen har tillgång till

förvarslokaler för verkställighet. I juli 1996 fanns det totalt 206

förvarsplatser på fyra orter: Upplands Väsby (Carlslund) - 50 platser,

Flen (Jättuna) - 58 platser, Göteborg (Lillhagen) - 64 platser och Malmö

(Östra sjukhuset) - 34 platser. Beläggningen varierar över tiden bl.a. på

grund av att förvarstidens längd varierar, allt ifrån några timmar upp till

flera månader. I januari - februari 1996 var beläggningen 53 procent och

den 1 juli 1996 var den 34 procent. Till detta kommer ett antal

förvarstagna personer som av olika anledningar placerats på häkten.

Under år 1995 var antalet i genomsnitt 120 personer men denna siffra har

sjunkit kraftigt under år 1996 och beräknas till omkring 30 personer.

Polisen har ett fåtal anställda vid förvarslokalerna. I princip är endast

de fyra föreståndarna samt personalen i Göteborg anställda av polisen,

varav endast två är poliser. Övrig personal är civilanställd. För att klara

verksamheten vid de tre förvarslokalerna där polismyndigheterna endast

har ett fåtal anställda, (Upplands Väsby, Flen och Malmö), har dessa

polismyndigheter var för sig slutit avtal med olika bevakningsföretag.

Dessa företag har utbildad och erfaren personal som på polisens uppdrag

sköter den praktiska verksamheten vid förvarslokaler sedan flera år.

Antalet personer som är i tjänst varierar med hänsyn till beläggningen. På

varje förvarsplats arbetar i genomsnitt 5-8 personer samtidigt.

I förvarslokalerna finns i dag olika typer av utrymmen. Det finns rum

för ensamstående och sjuka, familjerum samt flerbäddsrum. Rummen har

i stort sett samma standard som på Statens invandrarverks förläggningar.

I samtliga förvarslokaler är dörrarna till bostadsrummen alltid upplåsta,

såvida den som bor i rummet inte vill ha dörren låst nattetid.

Alla förvarstagna rör sig fritt inne i lokalerna där det finns tillgång till

televisionsapparat, bordtennis och annan förströelse. I några

förvarslokaler finns det dessutom tillgång till särskilda utrymmen för

fysisk träning. I anslutning till lokalerna finns möjlighet att vistas

utomhus, där olika aktiviteter kan utföras. En förvarstagen kan i princip

vistas ute så lång tid som han eller hon vill. Det finns dock hela tiden

personal i såväl inre som yttre utrymmen. I förvarslokalerna förekommer

inte någon s.k. organiserad verksamhet enligt lagen (1994:137) om

mottagande av asylsökande m.fl (fortsättningsvis kallad LMA).

De sammanlagda kostnaderna för förvarslokalerna uppgår till cirka 56

miljoner kronor per år.

8 Invandrarverkets projektgrupp

Regeringen uppdrog den 22 februari 1996 åt Rikspolisstyrelsen och

Statens invandrarverk att gemensamt utreda förutsättningarna för och

konsekvenserna av att flytta vissa uppgifter från polismyndigheterna till

Invandrarverket. En bland flera frågor som skulle utredas var

överflyttandet av ansvaret för att driva verksamhet och tillhandahålla

lokaler för förvar av utlänningar som tagits i förvar enligt

utlänningslagen. Som bakgrund till uppdraget hänvisade regeringen till

Verkställighetsutredningens delbetänkande och till Flyktingpolitiska

kommitténs betänkande Svensk flyktingpolitik i globalt perspektiv (SOU

1995:75). Regeringen gav några förutsättningar för uppdraget och

anförde därvid bland annat följande.

Alla utlänningar som tas i förvar enligt utlänningslagen vistas i princip

vid särskilda anläggningar som drivs av Invandrarverket.

Förvarslokalerna bör utformas på ett sådant sätt att de så långt möjligt

överensstämmer med de lokaler som finns på mottagningscentra som

Invandrarverket driver. Förhållandena bör i övrigt också likna dem som

finns på mottagningscentra. Så bör exempelvis de möjligheter till s.k.

organiserad verksamhet som förutsätts i lagen (1994:137) om

mottagande av asylsökande m.fl. även finnas tillgängliga för de som är

förvarstagna. Skillnaden mellan en förvarslokal och ett

mottagningscenter bör således i princip endast vara att de som vistas på

det förra åläggs restriktioner för sin rörelsefrihet och att de rent faktiskt

inte kan lämna lokalerna. En förvarstagen utlänning bör endast i

undantagsfall få förvaras i polisarrest, häkte eller kriminalvårdsanstalt.

Sådant undantag kan vara att utlänningen av rent transporttekniska skäl

inte omedelbart kan sändas till Invandrarverkets förvarslokaler eller att

verkställighet av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut är omedelbart

förestående. Ett ytterligare skäl kan vara att utlänningen uppträder på ett

sådant sätt att han äventyrar sin eller andras personliga säkerhet.

Resultatet av utredningen har redovisats i en gemensam rapport från

Rikspolisstyrelsen och Invandrarverket den 2 maj 1996. I rapporten

under rubriken Verksamhetens inriktning m.m. (s. 26 f) anförs följande.

Enligt regeringsuppdraget bör skillnaden mellan en förvarslokal och ett

mottagningscenter i princip endast vara att boende i det förra åläggs

restriktioner för sin rörelsefrihet och att de inte kan lämna lokalerna.

Organiserad verksamhet och fritidsaktiviteter skall enligt direktiven

kunna utföras i lokalerna. Invandrarverket och Rikspolisstyrelsen har

utifrån dessa förutsättningar att överväga och föreslå lämplig

säkerhetsnivå. På samma vis som organiserad verksamhet sänkte

spänningsnivån på förläggningarna kan bra sysselsättning minska

spänningen vid ett förvar. Det är emellertid viktigt att poängtera att det i

många avseenden är svårt att jämföra boende i det ordinarie

mottagningssystemet med vistelse i förvar. Organiserad verksamhet vid

förvar kan inte bedrivas utifrån samma mål och instruktioner. Innehållet i

verksamheten vid förvaren skall inriktas på motiveringsprogram för de

förvarstagna. Motiverings-programmen skall skapa förståelse hos den

förvarstagne om innehållet i aktuellt beslut och att personalen

tillsammans med denne diskuterar vad som kan och måste göras i den

uppkomna situationen. Dessa program bör ledas av för ändamålet erfaren

personal vid Invandrarverket och kan läggas upp som individuella

handlingsplaner. Vid ett övertagande måste Invandrarverket sätta sin

prägel på verksamheten genom motive-ringsprogrammen m.m. Personal

borde i viss utsträckning kunna rekryteras från

mottagningsverksamheten. Det har i olika sammanhang diskuterats hur

stora förvarslokaler bör vara. Några menar att ett mindre förvar är att

föredra ur arbetsmiljö- och säkerhetssynpunkt. Några entydiga slutsatser

angående storleken är emellertid svåra att fastställa - bland annat

beroende på att ett förvar kan delas in i flera mindre enheter. Dagens

säkerhetsnivå vid förvarslokalerna måste upprätthållas. Rikspolis-

styrelsen och Invandrarverket förutsätter att personer som utgör en fara

för sig själva eller andra även fortsättningsvis kan placeras i häkte eller

motsvarande. Invandrarverket måste vidare ha närhet till kvalificerat stöd

från sjuk- och hälsovårdsmyndigheter vid t. ex. depressioner och

hungerstrejker. För att upprätthålla ordning och säkerhet kan situationen

kräva att tvångsmedel används. Invandrarverkets personal måste ges rätt

att använda tvångsmedel i samband med förvar och för detta krävs

författningsändringar och sedan genomgång av lämplig utbildning.

Personalen måste vara tränad för att hantera situationer med hot och våld.

Polis måste emellertid alltid kunna tillkallas om situationen kräver detta.

Även om atmosfären vid ett förvar är särskilt laddad, bör noteras att

komplicerade situationer ofta uppstår inom Invandrarverkets

mottagningsverksamhet. Det finns också ett särskilt handlingsprogram

inom Invandrarverket om hot- och våldssituationer. Relevanta

erfarenheter finns med andra ord inom Invandrarverket. Befogenheter för

personalen att ingripa med tvångsmedel behöver inte utesluta att

vaktbolag svarar för olika slag av kontroller och bevakning. Eventuell

förekomst och omfattning av stöd från vaktbolag måste övervägas i detalj

i det konkreta förberedelsearbetet inför ett övertagande. Ett alternativ är

att Invandrarverket har en egen basstyrka, vilken kompletteras med

tjänster från ett vaktbolag i den omfattning som den tillfälliga

belastningen kräver detta.

Härefter har Invandrarverket fortsatt förberedelsearbetet med

övertagandet i olika former. Bland annat har en projektgrupp tillsatts med

uppdrag att lägga fram detaljerade förslag om hur övertagandet av

förvaren skall ske, Såväl verksamhetens innehåll, organisation som

bemanning omfattas. Projektgruppens arbete utgår från den

migrationspolitiska propositionen och från den viljeyttring som finns i

Rikspolisstyrelsens och Invandrarverkets rapport den 2 maj 1996.

Invandrarverkets projektgrupp har utöver denna bakgrund även fått

följande vägledning av verkets direktion inför sitt arbete:

- att samla in erfarenheter och synpunkter från olika institutioner och

organisationer, i syfte att få fram förslag på bra kvalité i

förvarsverksamheten

- att personalen inom förvaren till huvudsak ska vara anställd av

Invandrarverket och att personal exempelvis från vaktbolag endast ska

användas vid speciella situationer och tillfällen

- att det är önskvärt att det finns en mottagningsenhet i anslutning till

respektive förvar. Detta för att klara familjer, som omfattas av

förvarsbeslut, på ett bra sätt samt för att få en bra flexibilitet gällande

personal.

Invandrarverkets projektgrupp för övertagande av förvarsverksamheten

planerar att lämna sin slutrapport i början av maj månad 1997.

9 Frivilligorganisationer och samfund

Enskilda organisationer har spelat och spelar en betydelsefull roll i

Sverige inom flyktingpolitikens område. De som engagerar sig i arbete

för asylsökande samt för skyddsbehövande och vissa andra kategorier

invandrare under de första åren efter att uppehållstillstånd har beviljats är

främst humanitära organisationer samt samfund och organisationer på

religiös grund. I botten för engagemanget ligger generellt sett ett allmänt

humanitärt, rättsligt och/eller religiöst motiv. Asylsökande och

skyddsbehövande m.fl. utgör för de stora sammanslutningarna endast en

av många kategorier utsatta människor som är föremål för insatser. Det

förekommer även organisationer som enbart är inriktade på att stödja

asylsökande och vissa andra kategorier som söker uppehållstillstånd. I

sammanhanget skall också nämnas att verksamheten inom exempelvis

idrottsföreningar och invandrarnas egna föreningar har stor betydelse för

många, liksom att t.ex. fackförbund, elevorganisationer och politiska

organisationer engagerar sig för enskilda eller i olika migrationspolitiska

frågor.

När frivilligorganisationerna eller samfunden ordnar särskild

verksamhet för asylsökande kan man se aktiviteterna som ett

komplement till statens och kommunernas åtgärder. Organisationen

väljer själv på vilket sätt den skall engagera sig på detta område och vilka

aktiviteter som skall bedrivas. I allmänhet utförs verksamheten med hjälp

av oavlönade frivilliga medarbetare som rekryteras inom den egna

sammanslutningen men även extern rekrytering av frivilliga förekommer.

I vissa verksamheter anställs personal på heltid eller deltid för att arbeta

tillsammans med de frivilliga. Ofta finansieras verksamheten med hjälp

av statliga och kommunala bidrag men i mycket få fall får organisationen

full kostnadstäckning.

Regering och riksdag har i olika sammanhang sedan årtionden

framhållit värdet av frivilligorganisationernas och samfundens insatser

och att deras erfarenhet och engagemang är viktiga att ta tillvara. Fasta

samrådsgrupper med företrädare för olika sammanslutningar har funnits

såväl vid det för invandrings- och flyktingfrågor ansvariga departementet

som vid Statens invandrarverk. Därutöver förekommer omfattande

kontakter genom att företrädare för enskilda organisationer deltar i

referensgrupper vid statliga utredningar, remissförfarandet, utfrågningar

m.m.

I dag har frivilligorganisationerna ingen större organiserad verksamhet

vid förvarslokalerna. Däremot finns från samfundens sida

besöksverksamhet. I huvudsak rör det sig om enskilda företrädare för

olika sammanslutningar som kommer till förvarslokalerna för att erbjuda

de utlänningar som hålls i förvar personliga samtal och rådgivning.

Förvarspersonalen uppger att den har ett gott samarbete med dessa

företrädare och att man tillsammans på olika sätt kan bidraga till att

underlätta vistelsen för dem som hålls i förvar.

Invandrarverket har i sina förberedelser för övertagandet av

förvarslokalerna betonat frivilligorganisationernas och samfundens

betydelse och verket avser att i enlighet med statsmakternas uttalanden

utöka samarbetet med dessa sammanslutningar.

10 Ny ansvarsfördelning

Regeringens förslag: En huvudregel med innebörden att utlänningar

som hålls i förvar skall vistas i särskilda förvarslokaler förs in i

utlänningslagen. Statens invandrarverk skall ha ansvaret för

förvarslokalerna och för behandlingen av de utlänningar som vistas där.

Invandrarverket får i vissa fall besluta att personer som hålls i förvar

skall placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Barn under

18 år får dock aldrig placeras i anstalt, häkte eller arrest.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Vissa förtydliganden och preciseringar har dock gjorts i den föreslagna

ordningen. Bl.a. har bestämmelsen om att barn inte får placeras i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest förts in i lagen och det slås

fast att det är Invandrarverket som beslutar var en utlänning som hålls i

förvar skall placeras.

Synpunkter vid utfrågningen: En majoritet av remissinstanserna har

uttalat sig positivt om eller inte haft något att erinra mot att

Invandrarverket tar över ansvaret för förvarsverksamheten. Caritas har

anfört att förvarslokalerna bör byggas ut så att det aldrig blir nödvändigt

att placera en person som hålls i förvar på t.ex. häkten. Rädda Barnen har

påpekat att det direkt av lagtexten bör framgå att barn inte får placeras i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Svenska Röda Korset anser

att förvar som berör personer som utvisats på grund av brott bör hanteras

i ett annat sammanhang. Även Statens invandrarverk har ifrågasatt om

det är rimligt att placera personer som utvisats på grund av brott

tillsammans med övriga förvarstagna och hävdat att denna grupp kan

vara svår att hantera för verket.

Ett flertal remissinstanser, bl.a. Länsrätten i Stockholm, har framfört

lagtekniska synpunkter med innebörden att lagtexten så tydligt som

möjligt bör ange i vilka fall en utlänning som hålls i förvar skall kunna

placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Länsrätten har

även påpekat att man måste hålla isär beslut om avskiljande från frågan

var utlänningen skall placeras. Av promemorieförslaget framgår det inte

vilken myndighet som skall besluta i placeringsfrågan. Svenska Röda

Korset, Sveriges kristna råd med flera remissinstanser har betonat att det

tydligt bör framgå av lagtexten att platsbrist aldrig utgör ett skäl för

placering i anstalt, häkte eller arrest.

Skälen för regeringens förslag: Statsmakterna har under senare år

strävat efter en renodling av myndigheternas ansvarsområden och en

koncentration på det som uppfattas som respektive myndighets

kärnverksamhet. I linje med detta har ett arbete bedrivits med att närmare

definiera varje myndighets verksamhet och att fastställa avgränsningen

till andra myndigheters ansvarsområden.

Invandrarverket är central utlänningsmyndighet och skall verka för att

myndigheternas handläggning av ärenden enligt utlännings- och

medborgarskapslagstiftningen är rättssäker och effektiv. En rad frågor

som sammanhänger med utlänningars rätt att vistas i Sverige har

samtidigt kommit att handläggas av polisen även om beslut i de flesta fall

fattas av andra myndigheter. Polisen sköter passkontrollen och har

särskild kompetens när det gäller förhörsteknik. Beträffande den s.k. inre

utlänningskontrollen, dvs. den kontroll som får ske av utlänningar här i

landet samt verkställigheter av avvisnings- eller utvisningsbeslut,

tillkommer också den omständigheten att polispersonal har rätt att

tillgripa tvångsmedel. Enligt nuvarande bestämmelser är det också

polisens uppgift att verkställa beslut om förvar och driva de lokaler där

de förvarstagna vistas.

Polisens huvuduppgift i samhället är att upprätthålla ordning och

säkerhet. Frågor som rör tillämpningen av utlänningslagen har i olika

sammanhang bedömts ha föga med polisens huvuduppdrag att göra.

Därför har polisens roll vid handläggning av utlänningsärenden minskat.

År 1992 flyttades utredningsansvaret för asylärenden över från polisen

till Invandrarverket. Från den 1 januari 1997 har Invandrarverket även

tagit över ansvaret för de s.k. grundutredningar som görs i anslutning till

att asylansökan lämnas och ansvaret för registrering av fingeravtryck

som tagits med stöd av utlänningslagen. Som nämns i avsnitt 3 har

riksdagen också ställt sig bakom regeringens bedömning att

Invandrarverket bör ta över ansvaret från polisen för personer som tas i

förvar enligt utlänningslagen och för de lokaler där de förvarstagna skall

vistas.

När Invandrarverket nu föreslås ta över ansvaret för

förvarsverksamheten gäller det att skapa ett regelsystem som i största

möjliga utsträckning garanterar att de utlänningar som hålls i förvar

enligt utlänningslagen slipper att vistas i t.ex. häkten och

kriminalvårdsanstalter. Huvudprincipen att dessa utlänningar skall vistas

i särskilda förvarslokaler under Invandrarverkets ansvar bör komma till

uttryck direkt i lagtexten. En bestämmelse med denna innebörd bör alltså

föras in i utlänningslagen. Som Lagrådet påpekat bör det även direkt av

lagtexten framgå att det är Invandrarverket som svarar för att ett beslut

om förvar verkställs. Den nya ordningen bör även reglera möjligheterna

att begära polishandräckning.

Den föreslagna ordningen kommer att innebära att placeringar i häkte,

kriminalvårdsanstalter och polisarrester av förvarstagna minskar

avsevärt. Regeringen anser dock inte att tiden är mogen för att, som

Caritas föreslagit, helt ta bort möjligheterna att placera personer som

hålls i förvar på den typen av inrättningar. Som påpekats i den

migrationspolitiska propositionen (s. 143) och utskottsbetänkandet (s. 72)

finns det ett mindre antal undantagsfall där det torde vara svårt att

undvika en sådan placering. Sådana undantagssituationer kan, som

nämnts, vara att utlänningen av rent transporttekniska skäl inte

omedelbart kan sändas till en förvarslokal eller att verkställighet av ett

avvisnings- eller utvisningsbeslut är nära förestående. Ett annat skäl kan

vara att utlänningen uppträder på ett sådant sätt att han eller hon

äventyrar sin egen eller andras säkerhet. Som nämns i den

migrationspolitiska propositionen kan detta särskilt vara aktuellt då en

utlänning tagits i förvar inför verkställigheten av ett utvisningsbeslut som

meddelats i anslutning till en fängelsedom.

Regeringen kan instämma i den kritik som några av remissinstanserna

har anfört beträffande den föreslagna utformningen av det lagrum som

reglerar vilka utlänningar som får placeras i kriminalvårdsanstalter,

häkten eller polisarrester. En bestämmelse av detta slag bör inte utformas

så att den lämnar öppet för godtycklighet. Det bör framgå av lagtexten

dels vilken myndighet som är behörig att besluta om en sådan placering,

dels vilka omständigheter som kan leda till att ett sådant beslut måste

fattas. Bestämmelsen behandlas närmare i författningskommentaren.

11 Utformningen av förvarsverksamheten

Regeringens förslag: Bestämmelser som understryker att utlänningar

som hålls i förvar skall bemötas humant och med respekt samt ges

tillfälle till aktiviteter, förströelse, fysisk träning och utomhusvistelse

under förvarstiden förs in i utlänningslagen.

Utlänningar som hålls i förvar får rätt till viss ersättning enligt lagen

(1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. samt tillgång till samma

hälso- och sjukvård som asylsökande.

Promemorians förslag överensstämmer i stora drag med regeringens.

I promemorian lades det dock inte fram några förslag om hur rätten till

ekonomisk ersättning och sjukvård skulle regleras.

Synpunkter vid utfrågningen: Justitieombudsmannen har påpekat att

det kan finnas ett praktiskt behov av en bestämmelse som reglerar hur det

skall förfaras om en förvarstagen person behöver sjukvård under

förvarstiden. Enligt JO kan 24 § andra och tredje styckena lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall tjäna som förebild.

Statens invandrarverk har betonat att samordningen mellan den

organiserade verksamhet som bedrivs enligt LMA och dess motsvarighet

i förvarslokalerna bör utvecklas mer. Enligt verket måste man även i

övrigt förtydliga vilka regler på mottagningssidan, t.ex. rörande

tillgången till sjukvård, som skall gälla för de olika kategorier som hålls i

förvar.

Sveriges kristna råd anser att det är positivt att

frivilligorganisationerna framdeles avses få en aktiv roll i

förvarsverksamheten. Rådet anser dock att promemorians lagtext är för

negativt utformad och minimerar möjligheterna snarare än uttrycker

rättigheter. Liknande synpunkter har framförts från ett antal andra

frivilligorganisationer. Genomgående har från dessa instanser också

uttryckts missnöje med att lagtexten ger utrymme för så många

lämplighetsavväganden som läggs i förvarsföreståndarens hand. Sveriges

muslimska råd anser i synnerhet att lagbestämmelsen som ger de

förvarstagna rätt att utöva sin religion måste förtydligas.

Flera remissinstanser har haft synpunkter rörande förvarslokalernas

utformning och personalens kompetens. Rädda Barnen har framhållit att

förvarslokalerna måste vara särskilt anpassade för barns olika behov i

olika åldrar och att det är nödvändigt att den personal som finns i

förvarslokalerna har särskild kunskap om barn. Enligt organisationen bör

en separat avdelning som är avsedd endast för ensamma barn och

barnfamiljer inrättas i förvarslokalerna. Sveriges kristna råd har

understrukit vikten av att det finns särskilda utrymmen där religion kan

utövas och förordat att det inrättas religionsneutrala andaktsrum i

förvarslokalerna. Liknande synpunkter har framförts från Caritas som

också betonat vikten av att förvarslokalerna utrustas så att de liknar

vanligt boende. FARR har anfört att det måste finnas särskilda rum på

förvarslokalerna där utlänningarna kan rådgöra med sina ombud.

Ett antal remissinstanser har från olika utgångspunkter berört

Invandrarverkets eventuella behov att anlita privata vaktbolag.

Justitieombudsmannen och Invandrarverket har understrukit att det krävs

lagstöd om myndighetsutövande uppgifter skall överföras från en

myndighet till enskild. Invandrarverket har därutöver påpekat att

eventuellt även möjligheterna att begära polishandräckning bör regleras i

lag. Några frivilligorganisationer har motsatt sig införandet av en ordning

där Invandrarverket får anlita ett vaktbolag för att fullgöra uppgifter inom

förvarsverksamheten. Enligt dessa remissinstanser strider detta mot den

föreslagna prägeln på förvarsverksamheten. Svenska Röda Korset har

lagt till att i den mån Invandrarverket behöver assistans bör man i stället

överväga en fortsatt roll för polisen i verksamheten.

Skälen för regeringens förslag: Humanitet är en självklarhet i

förvarsverksamheten, oavsett vem som förestår den. Begreppet humanitet

kan dock vara svårt att definiera, eftersom människor har olika

uppfattning om dess innebörd och lägger olika värderingar i ordet

beroende på bakgrund, social situation, referensramar och utbildning.

Givetvis har även de människor som hålls i förvar olika uppfattningar om

vad humanitet innebär beroende på hur de upplever sin egen situation.

Humanitet i förvarsverksamheten kan dock sammanfattas med att den

förvarstagne alltid skall sättas i centrum och att hans eller hennes ärende

skall behandlas rättssäkert och skyndsamt. Det är angeläget att det

etableras en god relation mellan personalen och utlänningen redan från

början när han eller hon kommer till lokalen och att utlänningen känner

sig trygg och säker i den utsatta situationen. Personalen skall finnas till

hands för de förvarstagna och den skall se till att de mår väl och att de

känner att personalen har förståelse för deras situation.

I promemorian gjordes ett försök att i lagtext ge uttryck för den

humanism som bör prägla förvarsverksamhet genom en bestämmelse

som föreskrev att de som hålls i förvar skall bemötas med förståelse för

de särskilda svårigheter som är förenade med den situationen.

Utlänningsnämnden har hävdat att den bestämmelsen är överflödig.

Regeringen vill snarare uttrycka saken så att bestämmelsen kan uppfattas

som innehållslös. Ett bättre uttryckssätt kan enligt regeringens

uppfattning hämtas ur de riktlinjer för förvar av asylsökande som

utformats av FN:s flyktingkommissarie. I riktlinje 6 föreskrivs bl.a. att

villkoren för förvarstagna should be humane with respect for the

inherent dignity of the person . Översatt till svenska bör bestämmelsen

ha innebörden att de som hålls i förvar skall behandlas humant och att

deras värdighet skall respekteras. Regeringen föreslår att den

bestämmelsen ersätter 17 § i promemorieförslaget.

En annan omständighet som påverkar utlänningarnas möjlighet att

acceptera förvarssituationen är förvarslokalernas utformning. Som

uttalats i den migrationspolitiska propositionen bör dessa anordnas på ett

sådant sätt att de så långt som möjligt överensstämmer med de lokaler

som finns på Invandrarverkets mottagningscentra, låt vara att man vid

förvarslokalernas utformning måste beakta att de personer som skall

vistas där har en inskränkt rörelsefrihet. Regeringen utgår från att

Invandrarverket kommer att ombesörja att förvarslokalerna t.ex. får en

utformning som underlättar för barn att vara där och som ger den som

vill utöva sin religion möjlighet att göra detta på ett värdigt sätt. Det

förslag som Rädda Barnen fört fram om en separat avdelning för

barnfamiljer och ensamma barn bör tas tillvara liksom de förslag om

särskilda andaktsrum som Sveriges kristna råd och Caritas lagt fram.

Rädda barnens synpunkter överensstämmer väl med de synpunkter som

Barnkommittén uttalat i delbetänkandet Barnkonventionen och

utlänningslagen i denna fråga (SOU 1996:115 s. 103). Ett självklart

inslag är vidare att de förvarstagnas möjlighet att i avskildhet konferera

med sina ombud tillgodoses.

Invandrarverket ansvarar i dag för ett antal förläggningar och

mottagningscentra. Vid dessa ordnas med stöd av LMA s.k. organiserad

verksamhet av olika slag. Ett förvarsbeslut leder ofrånkomligen till att

den enskildes rörelsefrihet måste inskränkas i vissa hänseenden. Detta

utgör i sig inte något hinder mot att en organiserad verksamhet som

påminner om den som anordnas inom ramen för det vanliga

mottagningssystemet även ordnas för de förvarstagna. Det är dock

orealistiskt att tro att förvarstagna till alla delar kan få tillgång till den

organiserade verksamhet som bedrivs enligt LMA.

De aktiviteter som förekommer i förvarslokalerna för närvarande

består till stor del av televisions- och videotittande, motion, tvätt av egna

kläder och olika sällskapsspel. Aktiviteterna sker under bevakning och

säkerhetsaspekterna sätts i förgrunden. Enligt regeringens uppfattning

bör erfarenheter som vunnits vid anordnandet av organiserad verksamhet

enligt LMA tas till vara vid utformningen av aktiviteterna i

förvarslokalerna. Spänningarna mellan de asylsökande minskade när den

typen av verksamhet började organiseras på Invandrarverkets

förläggningar.

Förutsättningarna är naturligtvis annorlunda i förvarslokalerna men,

som anförs i den migrationspolitiska propositionen, bör det ändå finnas

goda förutsättningar att i större utsträckning än för närvarande erbjuda

individuellt utformade aktiviteter. Till saken hör att de förvarstagna

sällan har förståelse för anledningen till att de hålls i förvar. Särskilt

påfrestande måste det vara att förvarstiden inte är bestämd i förväg.

Genom att utöka antalet aktiviteter och i ökad utsträckning försöka

förklara anledningen till förvarsbeslutet och vad den som hålls i förvar

kan göra för att påverka sin situation torde det finnas goda förutsättningar

att sänka spänningsnivån i lokalen såväl mellan de förvarstagna som

mellan dem och personalen. Tiden i förvarslokalerna kommer därmed att

bli mer meningsfylld för dem som hålls i förvar. Uttryckt med andra ord,

kommer de förvarstagnas tillvaro inte längre att uteslutande bestå av

olika tidsfördriv utan också av aktiviteter som hjälper dem att bättre stå

ut med förvarssituationen och som, i bästa fall, även kan vara något som

de kan ha nytta av senare.

Att i detta lagstiftningsärende närmare beskriva vilka aktiviteter som

bör ordnas i förvarslokalerna låter sig inte göras. Allmänt kan sägas att

stort utrymme bör finnas för aktiviteter som är individuellt utformade.

Det går inte att bortse från att olika behov av aktiviteter finns hos

utlänningar som hålls i förvar endast någon enstaka dag och hos

förvarstagna som vistas i förvarslokalerna en längre tid. Regeringen har

fullt förtroende för Invandrarverkets förmåga att få till stånd en

fungerande ordning i detta hänseende. Den projektgrupp som bildats

inom Invandrarverket inför övertagandet bör särskilt nämnas. För att

frågor om humanitet och de förvarstagnas aktiviteter i

förvarsverksamheten skall kunna vidare-utvecklas bör Invandrarverket

fortsätta på den inslagna vägen och fördjupa sitt samarbete med

frivilligorganisationer och samfund. Genom denna samverkan kan de

förvarstagnas möjligheter till kontakter med enskilda och organisationer

utanför lokalen ökas. Samfunden och frivilligorganisationerna kan även

erbjuda de förvarstagna hjälp med kontakter för förberedelser inför ett

eventuellt återvändande till hemlandet och andra aktiviteter som

personalen vid lokalen har svårt att tillhandahålla, såsom möjligheter för

de förvarstagna till personliga samtal och att utöva sin religion.

En verksamhet som är utformad på detta vis ställer stora krav på den

personal som tjänstgör vid förvarslokalerna. Den hittillsvarande

verksamheten har huvudsakligen inriktats på att övervaka att de

förvarstagna inte avviker från förvarslokalen eller gör något som kan

äventyra ordningen och säkerheten inom lokalen. Det är uppenbart att

kompetenskraven måste ställas högre än så i den framtida

förvarsverksamheten. De som skall arbeta i en förvarslokal skall dels

vara tillräckligt insatta i utlänningslagstiftningen för att kunna förklara

för utlänningarna varför de hålls i förvar och vilka rättigheter de har, dels

kunna anordna organiserad verksamhet med beaktande av de olika

individernas behov. Som Rädda Barnen har påpekat och som framhålls i

barnkommitténs delbetänkande (s. 115) finns det också t.ex. behov av

personal som har vana att arbeta med barn.

Regeringen anser mot den bakgrunden att det ligger nära till hands att

välja en lösning som innebär att i allt väsentligt endast Invandrarverkets

egen personal arbetar inom förvarsverksamheten. Det bör åtminstone inte

förekomma att någon som inte tillhör Invandrarverket har arbetsuppgifter

som innefattar myndighetsutövning. Som frivilligorganisationerna anfört

skulle syftet med ansvarsöverföringen kunna sättas i fråga om

myndighetsutövande uppgifter även skulle tillkomma personal som är

anställd av vaktbolag. Bevakningsfunktionens betydelse får dock inte

underskattas. Lösningen förutsätter att Invandrarverkets personal även

har nödvändig kompetens på det området. Regeringen utgår från att

Invandrarverket kommer att hantera personalfrågan så att detta mål kan

uppfyllas. Mot bakgrund av vad som nu sagts finns det inte någon

anledning att ge verket lagstöd för att överlåta myndighetsutövande

uppgifter. Någon lagbestämmelse med den innebörden föreslås därför

inte.

Flera frivilligorganisationer har kritiserat att uttryckssätt som i skälig

omfattning och i den utsträckning det är möjligt används när de

förvarstagnas rätt till aktiviteter och tillfälle att utöva sin religion slås

fast

i lagen. Regeringen har förståelse för reaktionerna. I och för sig framgår

det av promemorian att avsikten är att uttrycket i skälig omfattning inte

skall uppfattas på annat sätt än att personalen på förvarslokalen ges rätt

att bestämma en någorlunda rimlig omfattning på aktiviteterna. Enligt

regeringens uppfattning kommer denna målsättning bättre till uttryck om

bestämmelsen, som organisationerna har föreslagit, inte innehåller

uttryck som kan ge intryck av en inskränkning som inte är avsedd.

Regeringen föreslår därför att bestämmelsen utformas så att den uttrycker

att förvarstagna skall ges tillfälle till aktiviteter, förströelse, fysisk

träning och vistelse utomhus.

Frågan hur de förvarstagnas självklara rätt att utöva sin religion skall

komma till uttryck i den nya ordningen är besvärlig i så hänseende att det

alltid finns en risk att en bestämmelse om religionsutövning kan

uppfattas som en inskränkning av det skydd för religionsfrihet som följer

av 2 kap. 1 § första stycket 6 regeringsformen respektive artikel 9 i den

europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna

och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). En sådan

feltolkning vore mycket olycklig och måste undvikas. Regeringen

återkommer till hur den självklara rätten att utöva sin religion bör komma

till uttryck i nästa avsnitt.

Som Invandrarverket påpekar ger promemorian ingen vägledning när

det gäller frågan om vilket samband som bör finnas mellan de föreslagna

förvarsbestämmelserna och bestämmelserna i LMA. Den sistnämnda

lagen innehåller bestämmelser om sysselsättning för och bistånd till

utlänningar som ansökt om uppehållstillstånd i Sverige under åberopande

av skyddsbehov. Även vissa andra kategorier utlänningar omfattas. Det

finns inte någon uttrycklig bestämmelse i LMA som utesluter personer

som hålls i förvar från lagens tillämpningsområde. Det är dock uppenbart

att åtskilliga av bestämmelserna inte tar sikte på den kategorin. Detta

gäller t.ex. valmöjligheterna för de asylsökande att bo endera på en

förläggning eller att ordna boendet på egen hand och rätten att få

bostadsersättning för dem som väljer det sistnämnda alternativet. Som

berörts tidigare torde det inte heller vara möjligt att fullt ut tillämpa

bestämmelserna om s.k. organiserad verksamhet i förvarsverksamheten.

Även om det regelsystem som finns i LMA således är anpassat för

utlänningar som bor endera ute i samhället eller på förläggning finns det

anledning att ta ställning till om de som hålls i förvar bör få tillgång till

ett ekonomiskt bistånd som motsvarar bestämmelserna i LMA under

förvarstiden. En självklar utgångspunkt är att någon typ av fickpengar

bör utgå. Även om utlänningar som hålls i förvar får fri kost och

knappast har några utgifter under förvarstiden måste det vägas in att de

kan behöva pengar till telefonsamtal eller för att köpa t.ex toalettartiklar.

I Invandrarverkets förvarslokaler kommer det att vistas utlänningar som

tillhör olika kategorier. Bland dem finns personer som sökt asyl eller

annat uppehållstillstånd i Sverige och sådana som har blivit utvisade på

grund av brott och som tagits i förvar i avvaktan på att beslutet om

avvisning eller utvisning skall verkställas. Andra grupper är personer

som skall direktavvisas eller som har utvisats sedan deras

uppehållstillstånd upphört att gälla av något skäl. Den största gruppen

inom den sistnämnda kategorin är s.k. brustna anknytningar, dvs.

utlänningar som utvisats sedan deras relation till en i Sverige bosatt

person upphört.

Enligt regeringens uppfattning bör alla som vistas i Invandrarverkets

förvarslokaler har rätt till samma bidrag. Man skulle i och för sig kunna

anföra olika argument för att göra åtskilllnad mellan de olika

kategorierna. Det skulle t.ex. kunna hävdas att de som skall direktavvisas

ofta vistas mycket kort tid i förvarslokalen och därmed inte har något

behov av pengar. Starka skäl talar dock för att samma ekonomiska

lösning väljs för hela gruppen. En annan ordning är inte bara tveksam ur

rättvisesynpunkt utan kan också bidra till att spänningar uppstår mellan

de olika grupperna.

Ett enkelt och rimligt ersättningsalternativ är att en utlänning som hålls

i förvar får samma ersättning som en asylsökande som har logi på en

förläggning där fri kost ingår i inkvarteringen. Bestämmelserna om

nedsättning av dagbidraget enligt 10 § LMA bör inte tillämpas när det

gäller personer som hålls i förvar. I vissa fall kan det uppkomma

situationer där en utlänning som hålls i förvar också har behov av s.k.

särskilt bidrag enligt 18 § LMA. Också denna bestämmelse bör således

tillämpas när det gäller förvarstagna. En bestämmelse med ovanstående

innebörd bör alltså föras in bland de nya förvarsbestämmelserna.

Frågan om tillgång till hälso- och sjukvård för dem som hålls i förvar

innehåller snarlika frågeställningar. Även utan särskild reglering har alla

utlänningar som hålls i förvar rätt till omedelbar hälso- och sjukvård

enligt 4 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Bestämmelserna för

asylsökande finns i 2 § förordningen (1996:1357) om statlig ersättning

för hälso- och sjukvård till asylsökande. De är mer generöst utformade

och innebär i korthet att landstingen får ersättning från staten även för

vård som inte kan anstå och för t.ex. mödrahälsovård och vård vid abort.

Asylsökande barn får samma hälso- och sjukvård som svenska barn.

Bland de utlänningar som har utvisats på grund av brott eller som

utvisats sedan en anknytning till en i Sverige boende person upphört kan

det vidare finnas personer som är folkbokförda i Sverige.

Med hänvisning till samma skäl som anförts beträffande rätten till

dagbidrag anser regeringen att alla som hålls i förvar bör ha samma

tillgång till hälso- och sjukvård. Samtliga kategorier bör föreslås få

tillgång till den hälso- och sjukvård som asylsökande är berättigade till.

En bestämmelse med denna innebörd bör tas in i utlänningslagen.

Regeringen har för avsikt att i annat sammanhang vidta åtgärder för att

införa ett ersättningssystem för de kostnader som kan bli en följd av att

andra kategorier än asylsökande (t.ex. de som utvisats på grund av brott

eller s.k. brustna anknytningar) omfattas under tiden som de hålls i

förvar.

En annan fråga som rör hälso- och sjukvård är den som

Justieombudsmannen tagit upp. Regeringen instämmer i att det kan

finnas ett praktiskt behov av att reglera hur man skall förfara om en

förvarstagen person behöver sjukhusvård under förvarstiden. Som JO

påpekat finns en bra förebild till en sådan reglering i 24 § andra och

tredje styckena lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

Regeringen föreslår därför att en sådan bestämmelse tas med i de nya

förvarsbestämmelserna. Sista meningen i 24 § tredje stycket lagen om

vård av missbrukare som föreskriver att verksamhetschefen får besluta

att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset under den tid som

behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett s.k.

LVM-hem bör dock inte ges någon motsvarighet i utlänningslagen.

Denna går enligt regeringens uppfattning inte att anpassa till de

förhållanden som gäller för de som hålls i förvar.

12 Särskilda befogenheter

Regeringens förslag: För att Invandrarverket skall kunna ta över

ansvaret för förvarsverksamheten krävs det att det i lag införs

bestämmelser som ger verket rätt att använda vissa tvångsmedel.

Utgångspunkten är att tvångsmedlen skall vara så få som möjligt men

ändå tillräckliga för att tillgodose syftet med förvarsinstitutet och för att

upprätthålla ordningen och säkerheten i förvarslokalerna.

Förvarsverksamheten skall bedrivas så att den innebär minsta möjliga

intrång i den enskildes integritet och rättigheter.

Överklaganderätt till allmän förvaltningsdomstol införs beträffande

alla beslut som rör tvångsmedel.

Promemorians förslag överensstämmer i vissa delar med regeringens

förslag. Regeringens förslag innebär dock att Statens invandrarverks rätt

att använda tvångsmedel blir mindre långtgående än förslagen i

promemorian, bl.a. ges verket inte rätt att använda handfängsel och

förutsättningarna för kroppsvisitation görs mer restriktiva. Enligt

regeringens förslag skall vidare en bestämmelse som föreskriver att

verksamhet rörande förvar skall utformas på ett sätt som innebär minsta

möjliga intrång i den enskildes integritet föras in i utlänningslagen.

Dessutom införs en tidsgräns inom vilken ett beslut om avskiljande

måste omprövas och överklaganderätten vidgas beträffande de beslut

som fattas av Invandrarverket i förvarsverksamheten.

Synpunkter vid utfrågningen: Ett flertal remissinstanser har haft

invändningar mot eller varit tveksamma till att Invandrarverket skall få

använda handfängsel. Dit hör bl.a. Rikspolisstyrelsen, Statens

institutionsstyrelse, Sveriges advokatsamfund, Svenska flyktingrådet och

FARR. Justitieombudsmannen har påpekat att lagtexten åtminstone bör

avfattas så texten tydligare markerar att andra medel först skall ha

prövats innan en så ingripande åtgärd som att förse någon med

handfängsel tillgrips.

När det gäller promemorians förslag om avskiljande anser

Justieombudsmannen, med instämmande av flera andra remissinstanser,

däribland Statens invandrarverk, att en lämplig ordning vore att sådana

beslut tidsbegränsas och att en formell omprövning av beslutet skall ske

efter viss tid. JO har vidare påpekat att bestämmelsen bör utformas så att

det är Invandrarverket som fattar beslut om avskiljande och att verket

sedan genom delegation kan bemyndiga den tjänsteman som är

föreståndare för förvarslokalen att fatta sådana beslut. Invandrarverket

har anfört att samtliga som arbetar i förvarslokalen bör få tillgripa

tvångsåtgärder. Dock bör rätten att fatta beslut som kan planeras i förväg

endast tillkomma föreståndaren. Statens institutionsstyrelse har upplyst

att beslut beträffande de flesta tvångsmedel inom styrelsens

verksamhetsområde fattas av föreståndaren. Dessutom måste varje åtgärd

av detta slag rapporteras till huvudmannen så att användandet av

tvångsmedel kan utvärderas. Institutionsstyrelsen anser vidare att det

finns skäl att överväga införandet av en enhet med hög säkerhet på

förvaren, eftersom denna lösning kan minska behovet av beslut om

avskiljande. Sveriges advokatsamfund har anfört att det allmänt sett bör

konkretiseras dels vilken myndighet som har rätt att tillgripa

tvångsmedel, dels till vem rätten kan delegeras. Rikspolisstyrelsen har

påpekat att beslut om avskiljande kan vara påkallat beträffande en del

personer som blivit utvisade på grund av brott. I de fall där det rör sig om

t.ex. grova våldsbrottslingar bör det enligt styrelsens uppfattning vara

tillräckligt med det brott utlänningen dömts för som underlag för ett

beslut om avskiljande. Man bör inte kräva att någon incident dessutom

inträffat i förvarslokalen.

Länsrätten i Stockholm har beträffande promemorians förslag om

förutsättningarna för kroppsvisitation påpekat att det kan uppkomma

situationer där Invandrarverket vid en kroppsvisitation kan komma att

anträffa dokument och andra saker som har betydelse för

asylutredningen. Statens institutionsstyrelse anser att det finns skäl att

överväga behovet av bestämmelser om ytlig kroppsbesiktning. Caritas

har satt i fråga om det överhuvudtaget är nödvändigt att Invandrarverket

utrustas med befogenhet att utföra kroppsvisitation och Sveriges

Muslimska Råd anser att det undantagslöst alltid bör finnas en annan

kvinna med när en kvinna kroppsvisiteras. FARR föreslår att

bestämmelsen konstrueras så att valfrihet för den som berörs finns.

Flera remissinstanser har också haft synpunkter på utformningen av

22 § i promemorians lagförslag. Justitieombudsmannen anser att första

meningen är olyckligt formulerad eftersom den ger intryck av att

förvarstagna kan få tillstånd att inneha ämnen och föremål som det är

straffbelagt att inneha. Rikspolisstyrelsen föreslår att möjligheterna att ge

tillstånd tas bort. Invandrarverket efterlyser en formulering som tillåter

att de förvarstagna kan få använda t.ex. verktyg som faller in under

beskrivningen i lagtexten i samband med olika aktiviteter. Caritas och

FARR understryker vikten av att de som hålls i förvar inte åläggs fler

restriktioner än vad som är nödvändigt. Enligt organisationerna bör de

förvarstagna kunna få dricka mellanöl till maten eller inta en medicin

som föreskrivits av läkare även utan föreståndarens tillstånd.

Några remissinstanser anser att 24 § om förutsättningarna för besök

m.m. är för restriktivt utfomad. Sveriges Advokatsamfund föreslår att

regleringen i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna

m.fl. används som förebild. Svenska Röda Korset vill ha en utformning

som utgår från att de som sitter i förvar har rätt till besök. Liknande

synpunkter har anförts från Sveriges kristna råd, som understrukit att

endast säkerhetsaspekter bör kunna begränsa besöksrätten och från

Sveriges Muslimska Råd. Den sistnämnda instansen har i synnerhet

betonat vikten av att förvarstagna får ha kontakt med sina religiösa

ledare.

Såvitt gäller överklagandemöjligheterna har Justitieombudsmannen

förordat en mer vidsträckt rätt att överklaga än som föreslås i

promemorian. Enligt JO bör den omfatta i stort sett samtliga frågor som

har med verkställigheten av ett förvarsbeslut att göra, t.ex. beslut som

innebär inskränkning av rörelsefriheten och besöksrestriktioner. En

tänkbar formulering kan vara att överklaganderätten omfattar alla beslut

som fattas av Invandrarverket under förvarstiden. Länsrätten i Stockholm

har betonat Europakonventionens betydelse vid utformandet av

överklaganderätten. Statens institutionsstyrelse har påpekat att beslut om

tvångsmedel inte går att överklaga inom den lagstiftning som ingår i

styrelsens verksamhetsområde. Svenska flyktingrådet har framhållit att de

förvarstagna måste ha tillgång till tolk och offentligt biträde för att de

skall kunna utnyttja sina rättigheter.

Skälen för regeringens förslag: Som redovisats i avsnitt 6 krävs det

stöd i lag för varje form av tvångsanvändning och frihetsberövande.

Utgångspunkten för förslagen i denna del bör vara att de tvångsmedel

som personal vid förvarslokalerna skall få använda skall vara så få som

möjligt men ändå tillräckliga för att personalen skall kunna upprätthålla

ordningen och säkerheten i lokalen. Bestämmelser om tvångsmedel finns

bl.a. i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård samt lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

Inskränkning av rörelsefriheten

Ett beslut om förvar innebär med nödvändighet att den person som

omfattas av beslutet får en inskränkt rörelsefrihet. En förvarstagen

utlänning måste hållas under uppsikt så att han eller hon inte avviker.

Skillnaden mellan en förvarslokal och ett mottagningscenter behöver

egentligen inte bestå i mer än att de som vistas i förvarslokalen har vissa

restriktioner för sin rörelsefrihet och att de inte kan lämna utrymmet.

Personalen måste därför ha rätt att hindra utlänningar som hålls i förvar

att lämna förvarslokalen och därvid i undantagsfall utöva våld om detta

är nödvändigt. För att hindra någon från att rymma från lokalen får

personalen även använda våld enligt det allmänna lagstödet i 24 kap 2 §

brottsbalken. Om en förvarstagen har rymt och försvunnit från lokalen

eller dess omedelbara närhet, bör personalen tillkalla polis.

Ett särskilt problem när det gäller att utforma de nya bestämmelserna

för Invandrarverkets förvarsverksamhet är att göra en lämplig avvägning

mellan de tvångsmedel som bör kunna tillgripas och de rättigheter som

bör tillförsäkras dem som har fått sin rörelsefrihet inskränkt. Å ena sidan

ligger det nära till hands att undersöka hur motsvarande bestämmelser är

utformade i lagen om vård av unga och i lagen om vård av missbrukare i

vissa fall. Å den andra måste även en jämförelse göras med de

bestämmelser som reglerar situationen för människor som är

frihetsberövade på grund av brottsmisstanke eller som har dömts för

brott. Den sistnämnda kontrollen är särskilt viktig därför att det givetvis

inte är rimligt att utlänningar som hålls i förvar enligt utlänningslagen

behandlas sämre än brottsmisstänkta eller de som är dömda till fängelse

för brott.

De lagar som reglerar villkoren för de brottsmisstänkta och de som

avtjänar ett fängelsestraff innehåller mycket detaljerade föreskrifter om

en intagens rättigheter och skyldigheter. Enligt regeringens mening är det

inte befogat att utforma bestämmelserna om förvarsverksamheten på

samma detaljerade sätt. Det gäller i stället att hitta en lämplig balansgång

mellan de rättigheter som är så självklara i förvarsverksamheten att de

inte behöver lagregleras och dem det kan finnas anledning att lagfästa.

Uttryckt med andra ord bör bestämmandet av de rättigheter som är av det

slag att de skall vara reglerade i lagen vägas mot arten och graden av de

tvångsmedel som får användas för att inskränka rörelsefriheten.

Ett särskilt problem i detta hänseende utgör som nämnts hur de

förvarstagnas självklara rätt att utöva sin religion skall komma till uttryck

utan att detta kan komma att uppfattas som en inskränkning av den

grundlagsskyddade religionsfriheten. Ett sätt att lösa problematiken

skulle kunna vara att endast lagreglera tvångsmedelsanvändningen i syfte

att uttrycka att de enda restriktioner som får förekomma är de som följer

av den regleringen och alla andra begränsningar är otillåtna. Regeringen

anser emellertid att det önskade syftet uppnås bäst genom införandet av

en lagregel som uttryckligen anger att förvarsverksamheten skall

utformas så att den innebär minsta möjliga intrång i den enskildes

integritet och rättigheter. På det sättet framhålls att de enda

begränsningar som får förekomma när det gäller t.ex. religionsutövning

är de som följer av tvångsmedelsregleringen. Den enda begränsning detta

torde innebära i praktiken är att de förvarstagna inte kan tillåtas att delta i

religiösa sammankomster utanför förvarslokalen.

Regeringen anser sammanfattningsvis att en detaljreglering av de

rättigheter som är tillförsäkrade en utlänning som hålls i förvar kan

avvaras. Det är t.ex. självklart att utlänningen har rätt att skicka brev till

vem som helst och att män och kvinnor inte skall behöva dela rum, om

de inte tillhör samma familj. Lika självklart är det att de får ha kontakt

med de andra förvarstagna och inte behöver vara inlåsta i sina rum annat

än då det finns anledning för ett beslut om avskiljande. Naturligt är också

att förvarstagna får behålla sina värdesaker och andra ordinära personliga

tillhörigheter samt att de får meddela sig med sina anhöriga. De

inskränkningar som måste finnas är, som framhållits tidigare, att

utlänningarna inte får avvika från förvarslokalen och att en person som

hålls i förvar inte får skada sig själv, andra förvarstagna eller personalen.

Avskiljande

I 1 kap. 1 § utlänningslagen finns ett s.k. portalstadgande med

innebörden att lagen skall tillämpas så att utlänningars frihet inte

begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall.

Den nuvarande ordningen tillåter att såväl polisarrester som häkten och

kriminalvårdsanstalter används som förvarslokaler. Under senare år har

utvecklingen gått mot att förvarstagna utlänningar mer vistas i särskilda

lokaler. Utlänningar som är utvisade på grund av brott placeras dock

fortfarande mycket sällan i de särskilda förvarslokalerna. I övrigt

placeras förvarstagna utlänningar i häkte främst om de av föreståndaren

för förvaret bedöms som bråkiga och våldsamma.

Som redovisats tidigare anser regeringen inte det ännu möjligt att

införa ordning där utlänningar som hålls i förvar enligt utlänningslagen

uteslutande kan placeras i de särskilda förvarslokalerna. Även i

fortsättningen måste det finnas utrymme för att t.ex. placera de som

uppträder på ett sätt som äventyrar deras egen eller andras säkerhet på

kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Innan ett beslut om placering

i t.ex. häkte övervägs, bör först möjligheterna att lösa problemet inom

förvarslokalen prövas framför allt när det gäller de personer som inte är

utvisade på grund av brott. Ett alternativ är att försöka skilja de

förvarstagna som är våldsamma från övriga förvarstagna. Ett sådant

avskiljande skulle kunna underlätta för de övriga att delta i aktiviteter

under större frihet. Att, som Statens institutionsstyrelse föreslår, inrätta

enheter med extra hög säkerhet i förvarslokalerna anser regeringen dock

inte vara någon framkomlig väg. Vad som bör komma i fråga vid ett

beslut om avskiljande är att den berörde utlänningen placeras endera i det

egna sovrummet eller i ett annat rum med behövlig övervakning. I många

fall torde det räcka med en kortare tids avskiljande för att personen skall

lugna sig.

Om detta inte är tillräckligt för att lösa problemet, måste möjligheten

kvarstå att omplacera utlänningen till kriminalvårdsanstalt, polisarrest

eller häkte. Som Justieombudsmannen påpekat, bör det vara

Invandrarverket som fattar beslut av detta slag. Verket kan sedan genom

delegering bemyndiga den tjänsteman som förestår lokalen att fatta

beslut. I likhet med flera remissinstanser anser regeringen vidare att ett

beslut om avskiljande skall omprövas så ofta det finns anledning till det

och att det bör finnas en tidsgräns för när omprövning måste ske. En

lämplig tidsgräns för den obligatoriska omprövningen är enligt

regeringens uppfattning var tredje dag. Dessutom skall självfallet den

som hålls avskild ha rätt att överklaga beslutet till förvaltningsdomstol.

Regeringen återkommer till den frågan.

Varje beslut om avskiljande bör, liksom beslut om placering på anstalt,

häkte eller arrest, dokumenteras på lämpligt sätt. Dessutom bör det

tillskapas en ordning som innebär att sådana åtgärder måste rapporteras

till Invandrarverkets ledning. De bestämmelser som behövs i detta

hänseende behöver inte föras in i utlänningslagen utan kan tas in i

utlänningsförordningen eller Invandrarverkets instruktion.

I promemorian föreslogs att Invandrarverket i undantagsfall skulle få

tillfälligt använda handfängsel vid allvarliga situationer i förvarslokalen

om en förvarstagen utlänning uppträdde så våldsamt att det var absolut

nödvändigt. Detta förslag har mötts av omfattande remisskritik från såväl

vissa myndigheter som från frivilligorganisationernas sida. Regeringen

har förståelse för den kritiken. Mycket talar för att den här typen av

tvångsmedel i princip endast bör få användas av polisen. Det finns

visserligen en risk för att något fler utlänningar kommer att placeras på

t.ex. häkten om Invandrarverket inte får använda handfängsel. Andra

förvarstagnas och personalens säkerhet måste givetvis sättas i främsta

rummet. Risken torde dock vara förhållandevis begränsad. Vid en samlad

bedömning finner regeringen att den nya ordningen inte bör innefatta

någon rätt för Invandrarverket att använda handfängsel. Något förslag

med den innebörden läggs således inte fram.

I samband med att en utlänning som hålls i förvar behöver lämna

lokalen för transport till t.ex. annan förvarslokal, häkte eller sjukhus, bör

Invandrarverket i första hand anlita kriminalvårdens transporttjänst som

har tillgång till en för ändamålet fungerande organisation med väl

utbildad personal. Eftersom Invandrarverket dels endast kan anlita

transporttjänsten via polisen, dels ibland kan behöva biträde av polisen

vid transporter, bör en bestämmelse med innebörden att verket får begära

handräckning hos polismyndigheten för att ombesörja förflyttning av en

utlänning som hålls i förvar, tas in i utlänningslagen. De kostnader som

därvid kan uppstå bör fördelas mellan myndigheterna efter samma

principer som i andra sammanhang då polisen anlitas för handräckning

eller delgivning. Självfallet är det inte något som hindrar att transporterna

sker i Invandrarverkets regi om verket anser att det är lämpligt. Det kan

tvärtom finnas åtskilliga situationer när detta kan vara ändamålsenligt.

Kroppsvisitation

Begreppet kroppsvisitation finns definierat i 28 kap 11 § tredje stycket

rättegångsbalken. Det innebär en undersökning av kläder och annat som

någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har

med sig.

En utlänning som tagits i förvar förs, sedan han eller hon delgivits

förvarsbeslutet, normalt till förvarslokalen med polisbil eller med bil från

kriminalvården. Före avfärden till lokalen har den förvarstagne

skyddsvisiterats av polis eller kriminalvårdens personal. Skyddsvisitering

innebär att den förvarstagne genomsöks på utsidan av kläderna efter

vapen, farliga tillhyggen eller liknande föremål. Om det är påkallat, kan

även transport med den förvarstagne i handfängsel förekomma.

Även den nu föreslagna ordningen innebär att polisen skall ge

handräckning med genomförandet av ett förvarsbeslut. Alltså kommer

den som tagits i förvar att skyddsvisiteras före ankomsten till

förvarslokalen. Mot den bakgrunden bör Invandrarverkets befogenhet att

företa kroppsvisitation kunna reduceras till fall där det finns en viss grad

av misstanke att utlänningen bär på sig något som han eller hon inte får

inneha. Detta innebär en något mer begränsad rätt för verket att

kroppsvisitera en utlänning än vad som föreslogs i promemorian.

Möjligheten till kroppsvisitation är även med nu föreslagna

begränsningar enligt regeringens uppfattning fullt tillräcklig för att

tillgodose de behov som finns i förvarsverksamheten. Av förarbetena till

bestämmelsen i rättegångsbalken om kroppsvisitation framgår att

begreppet avser inte bara undersökning av någons kläder, utan också

undersökning av föremål i övrigt som någon har med sig. Det har ingen

betydelse om det medhavda föremålet är låst, stängt utan att vara låst,

eller öppet.

Som nämns i promemorian innehåller annan lagstiftning även

möjlighet till en mer omfattande kontroll benämnd kroppsbesiktning.

Därmed avses en rätt att undersöka människokroppens yttre och inre

samt tagande av prov från kroppen och undersökning av sådant prov. I

promemorian gjordes bedömningen att en så omfattande

kontrollbefogenhet inte behövdes för att personalen vid förvarslokalen

skulle kunna utföra sin uppgift. Regeringen delar den uppfattningen. Inte

heller ser regeringen någon anledning att Invandrarverket bör få använda

sig av s.k. ytlig kroppsbesiktning.

Som länsrätten i Stockholm har påpekat är det tänkbart att

Invandrarverket i samband med en kroppsvisitation kan påträffa

handlingar som har betydelse för asylprövningen. Detta torde dock vara

mindre sannolikt eftersom polisen enligt 5 kap. 2 § utlänningslagen i

samband med inresekontroll har rätt att kroppsvisitera en utlänning i

syfte att bl.a. att ta reda på hans eller hennes identitet. I samma kapitel

finns också bestämmelser som ger myndigheterna möjlighet att

omhänderta pass och biljetter. Möjligheten att handlingar av detta slag

finns kvar hos utlänningen när han eller hon anländer till förvarslokalen

är således begränsade. Någon intressekonflikt torde därmed knappast

kunna uppkomma. Om Invandrarverket upptäcker ett förfalskat pass bör

polisen tillkallas.

Besök

Som framgått anser några remissinstanser att promemorians förslag om

förutsättningarna för besök är för restriktivt utformade. Frågan har

samband med vad som tidigare anförts när det gäller övervägandena om

utformningen av bestämmelsen om de förvarstagnas rätt till aktiviteter

m.m. Det går inte att helt bortse från att de personer som hålls i förvar

måste rätta sig efter vad som är praktiskt genomförbart. Av de

motivuttalanden som görs i promemorian framgår att den enda

begränsning som avses är om ett besök av praktiska skäl inte kan

genomföras i den omfattning och på de tider som den förvarstagne själv

önskar. Enligt regeringens uppfattning måste den begränsningen finnas

för att förvarsverksamheten skall kunna fungera i praktiken.

Bestämmelsen bör dock, som organisationerna påpekat, utformas mindre

restriktivt.

Lagrådet har erinrat om den särskilda lag, lagen (1996:981) om

besöksinskränkningar vid viss tvångsvård som nyligen införts med

hänsyn till de krav som Europakonventionen ställer och har vidare anfört

att lagen tillkommit för att undvika att besöksrestriktioner på

vårdområdet tillämpas i strid mot konventionens artikel 8 om rätt till

respekt för familjeliv och mot artikel 6 om rätt till domstolsprövning i

frågor om civila rättigheter (jfr prop. 1995/96:196). I lagen ges

bestämmelser om under vilka förutsättningar allmänna besökstider samt,

i särskilda fall, utvidgade besökstider och restriktioner mot besök får

beslutas. Vidare regleras möjligheterna att överklaga beslut hos allmän

förvaltnings-domstol. Utgångspunkten är därvid att, förutom den

tvångsvårdade, i vissa fall den som vill avlägga besök hos denne skall

kunna få t.ex. en fråga om besöksrestriktioner prövad av domstol. Med

beaktande av att lagstiftning sålunda ansetts påkallad på vårdområdet är

det enligt Lagrådets mening nödvändigt att närmare överväga behovet av

en motsvarande kompletterande reglering av de tillämnade

besöksreglerna i utlänningslagen. Frågan är inte berörd i

lagrådsremissen. Det är emellertid, som Lagrådet ser saken, svårt att utan

vidare frånkänna de argument som lett fram till den nya

besöksregleringen på vårdområdet bärkraft även i förevarande

sammanhang.

Lagrådet har slutligen uttalat att det möter vissa svårigheter för

Lagrådet att på föreliggande underlag ta ställning till hur en

kompletterande reglering skall utformas för förvarsinstitutets del. Mot

bakgrund av att den allmänna motiveringen anger att en begränsning i

möjligheterna till besök vid de särskilda förvarslokalerna är avsedd att

gälla enbart för att undvika att hinder i praktiken uppstår för

förvarsverksamhetens sätt att fungera anser Lagrådet att det eventuellt

skulle kunna anses tillräckligt om besöksregleringen i paragrafens första

stycke kompletterades enligt följande: "Om det inte i ett särskilt fall

möter hinder med hänsyn till förvarsverksamhetens bedrivande, skall en

utlänning som hålls i förvar ges möjlighet att ta emot besök och på annat

sätt ha kontakt med personer utanför lokalen." Enligt regeringens

uppfattning är den komplettering av lagtexten som Lagrådet föreslår

tillräcklig för det syfte som skall tillgodoses. Lagtexten bör därför

utformas i enlighet med Lagrådets förslag.

Regeringen vill särskilt understryka vad som sägs i promemorian om

att Invandrarverket här ges möjlighet att i samarbete med samfund och

frivilligorganisationer utöka besöksverksamheten och därmed vidga de

förvarstagnas kontakter med personer utanför lokalen. Som nämns i

promemorian kan i undantagsfall den förvarstagne själv eller personalen

anse att säkerhetsskäl föranleder att någon annan person bör övervaka

besöket. En bestämmelse som reglerar den situationen bör således

införas. Regeln bör självfallet inte gälla vid besök av utlänningens

offentliga biträde eller advokat annat än om biträdet eller advokaten så

önskar. De förvarstagnas rättighet att tala i enrum med offentliga biträden

och advokater bör dock framgå direkt av lagtexten. När det gäller t.ex.

telefonsamtal och annan telekommunikation från och till en utlänning

som hålls i förvar delar regeringen den uppfattning som kommer till

uttryck i promemorian, dvs. att det i praktiken saknas anledning till

begränsning och kontroll.

Försändelser

En försändelse från en utlänning som hålls i förvar skall självfallet

överhuvudtaget inte kontrolleras. Däremot kan det uppstå misstanke att

en försändelse till den förvarstagne innehåller egendom som han eller

hon inte får inneha i lokalen. Det kan vara fråga om t.ex. vapen eller

droger. Regeringen anser därför i likhet med vad som sägs i

promemorian att personalen skall ges rätt att under vissa förutsättningar

undersöka försändelsen i adressatens närvaro. Lagbestämmelsen bör

dock utformas något annorlunda än promemorians förslag. I likhet med

vad som gäller i annan lagstiftning bör det tas in en föreskrift om att

försändelsen skall omhändertas om utlänningen inte medger att

försändelsen öppnas i hans eller hennes närvaro men att den inte får

öppnas utan adressatens medgivande. Det bör vidare framgå uttryckligen

av lagtexten att försändelser från offentliga biträden, advokater,

internationella organ som har behörighet att ta emot klagomål från

enskilda eller från FN:s flyktingkommissaries kontor aldrig får

undersökas. Slutligen bör promemorians förslag att någon kontroll av det

skriftliga innehållet inte får ske följas. Om en försändelse omhändertagits

därför att en person som hålls i förvar inte gått med på att den öppnas

skall försändelsen återlämnas till utlänningen i samband med att

förvarsbeslutet upphör att gälla.

Rätt att omhänderta egendom

Flera remissinstanser har varit kritiska mot utformningen av 22 § i

promemorians lagförslag. Såsom Justieombudsmannen påpekat är också

den formulering som valts olycklig eftersom den kan ge intryck av att de

förvarstagna skulle kunna få tillstånd att inneha substanser som det är

straffbelagt att inneha. Det är uppenbart att Invandrarverket inte kan ge

de förvarstagna tillstånd att inneha sådan egendom. Det framgår också

tydligt av promemorian att någon sådan avsikt inte funnits.

Enligt regeringens uppfattning uppnås bäst det syfte som funnits med

promemorians formulering, dvs. att en person som hålls i förvar bör

kunna ges tillstånd att själv förvara sin medicin eller att dricka ett glas öl

till maten, om bestämmelsen med innebörden att Invandrarverket skall

underrätta polisen när det finns misstanke om narkotikabrott utformas på

ett annat sätt. Som framhålls i promemorian bör samma regler som gäller

ute i samhället tillämpas när det gäller narkotika och föremål som är

ägnade för att användas för missbruk av eller annan befattning med

narkotika. En sådan ordning uppnås bäst om de berörda bestämmelserna

direkt hänvisar till narkotikastrafflagen. Med en sådan lösning kan

konstruktionen med möjlighet att efter tillstånd inneha vissa ämnen och

föremål behållas. Paragrafen behöver dessutom formuleras om något i

såväl förtydligande syfte som för att tillgodose Invandrarverkets

påpekande om att vissa verktyg som kan behöva användas i olika

aktiviteter bör få innehas av de förvarstagna sedan tillstånd givits.

Regeringen är däremot inte beredd att, som Caritas föreslår, utforma

bestämmelsen utan något krav på tillstånd, i vissa avseenden. En sådan

lösning leder till onödiga risker vad gäller ordningen i förvarslokalen. Att

Invandrarverket när det gäller läkemedel skall rätta sig efter vad en

läkare ordinerat är självklart. Det kan däremot finnas anledning att i vissa

fall hålla läkemedlen inlåsta för att andra förvarstagna inte skall komma

åt olämpliga ämnen. Regeringen utgår från att verket följer de direktiv

som givits av den ordinerande läkaren i dessa fall.

Den egendom som omhändertas av Invandrarverket därför att de

förvarstagna inte får inneha den bör i allt väsentligt förfaras med på det

sätt som föreslås i promemorian. Huvudregeln bör alltså vara att

egendomen skall förvaras för utlänningens räkning och återlämnas när

förvarsbeslutet upphör att gälla. Om det är fråga om egendom som det är

brottsligt att inneha skall polisen kontaktas. Nödvändiga föreskrifter om

dokumentation av de saker som tas om hand för utlänningens räkning bör

ges i en förordning.

Överklagande

Som Justieombudsmannen och flera andra remissinstanser har framhållit

bör överklagandemöjligheterna av Invandrarverkets beslut under

förvarstiden inte inskränkas till möjligheten att överklaga ett beslut om

avskiljande. Åtskilliga andra beslut som har med verkställigheten av ett

förvarsbeslut att göra kan röra civila rättigheter som gör att en rätt att

överklaga till domstol måste finnas. Regeringen delar

Justitieombudsmannens synpunkt att samtliga frågor som har samband

med verkställigheten av förvarsbeslutet bör få överklagas till

förvaltningsdomstol. Regeringen föreslår därför att en ny paragraf med

denna innebörd förs in i 7 kap. utlänningslagen.

I 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar föreskrivs

i andra stycket att ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars

län ärendet först prövats. Tredje stycket i samma lag behandlar

situationen där det förekommer att det vid mer än en länsrätt finns mål

som har nära samband med varandra. Därvid sägs att målen får

handläggas vid en av länsrätterna om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon enskild. Enligt nuvarande ordning kan ett beslut om

förvarstagande överklagas till länsrätt. Nu införs också en

överklaganderätt vad gäller de beslut Invandrarverket meddelar under

förvarstiden. Det skulle då kunna uppkomma en situation där två olika

länsrätter får ta emot överklaganden från samma utlänning beträffande

olika beslut som har att göra med förvarstagandet. Regeringen tänker på

situationen där en utlänning vill överklaga dels beslutet att ta honom eller

henne i förvar, dels ett beslut om t.ex. avskiljande och där de

myndigheter som meddelat besluten ligger i olika län. Om denna

situation kan leda till praktiska komplikationer som inte går att lösa med

de vanliga forumreglerna går inte att förutsäga. Regeringen har för avsikt

att följa upp detta och avser att för det fall komplikationer skulle uppstå

ta ställning till om ytterligare reglering behövs.

13 Genomförande och ekonomiska konsekvenser

Ändringen i utlänningslagen avses träda i kraft den 1 oktober 1997. De

här aktuella förändringarna berör anslaget A2 Mottagande av

asylsökande inom utgiftsområde 8 Invandrare och flyktingar. Från

anslaget finansieras Statens invandrarverks mottagande av asylsökande

och personer med tidsbegränsade uppehållstillstånd. De berörda

personerna kan bo på förläggningar, enskilt ute i samhället eller hållas i

förvar. Förvarstagandet får således i detta avseende ses som en del av

mottagningssystemet.

Eftersom den som är förvarstagen i så stor utsträckning som möjligt

skall leva under samma förhållanden som andra inom

mottagningssystemet bör detta avse även ekonomiska frågor. Den

utlänning som omfattas av LMA får för närvarande, efter avdrag för mat

och husrum, en daglig ersättning på högst 24 kr. De utlänningar som

tagits i förvar har hittills sällan fått ersättning i form av kontanter. De har

istället fått cigaretter, hygienartiklar, telefonkort etc. Värdet av dessa

 naturaförmåner får anses ungefärligen motsvara den kontantersättning

som ges enligt LMA. För att även i denna del likställa de som är

förvarstagna med övriga inom mottagningssystemet föreslår regeringen

att ersättningsreglerna enligt LMA omfattar alla som tagits i förvar enligt

utlänningslagen och som vistas inom mottagningssystemet. För dem som

placerats på kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest bör de

ekonomiska förhållandena regleras enligt de regler som gäller för

respektive verksamhet.

Samma grundsyn som redovisats beträffande ersättningar gäller

regeringens inställningen till vilken hälso- och sjukvård som skall ges till

den som är tagen i förvar. Alla som vistas inom Invandrarverkets

mottagningssystem skall ha samma tillgång till hälso- och sjukvård

medan de som vistas på kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest

omfattas av de regler som gäller för den verksamheten.

Eftersom det enligt förslaget klart kommer att framgå av

utlänningslagen att i första hand Invandrarverket har ansvar för de som

tas i förvar enligt utlänningslagen kan vissa nya kategorier av utlänningar

komma att vistas i förvarslokalerna. Det gäller främst utlänningar som

utvisats i samband med att de dömts för brott. Dessa har tidigare oftast,

om utvisningsbeslutet inte kunnat verkställas omedelbart efter det att

fängelsepåföljden sluförts, fått avvakta verkställigheten av utvisnings-

beslutet i kriminalvårdsanstalt. För denna senare kategori kan således

kostnader uppstå som i framtiden i högre grad belastar anslaget för

mottagandet av asylsökande istället för att som nu belasta anslagen för

kriminalvården.

Utgångspunkten för beräkningen av de framtida kostnaderna för

förvar, i likhet med vad som gäller för den övriga verksamheten inom

mottagningssystemet, skall vara den genomsnittliga kostnaden för

utlänningar registrerade vid Invandrarverkets förläggningar. Därutöver

tillkommer de beräknade kostnaderna för verksamheten enligt de

riktlinjer som framkommer i den migrationspolitiska propositionen (s.

142-143). Den huvudsakliga skillnaden mellan en förvarslokal och ett

mottagningscenter är enligt denna proposition att de personer som hålls i

förvar åläggs restriktioner för sin rörelsefrihet. Verksamheten skall i

övrigt, med iakttagande av de särskilda krav som kan komma att ställas

på såväl lokaler som verksamhetens innehåll och personal, utformas på

ett sådant sätt att den så långt möjligt övereensstämmer med den som

finns på ett mottagningscentra. Invandrarverket bör utifrån dessa

principer inför budgetåret 1999 ges i uppdrag att utifrån en genomsnittlig

dygnskostnad, som budgetåret 1997 bedömts till 197 kr, samt med

beaktande av de ovan nämnda riktlinjerna och en uppskattad

genomsnittlig beläggning, senast den 1 februari 1998 redovisa en

genomsnittlig dygnskostnad för de förvarstagna. Kostnaden skall

motiveras. Invandrarverket skall under år 1998 i början av varje kvartal

redovisa de merkostnader för en plats i förvarslokalerna, i förhållande till

en plats på verkets oridinarie förläggningar, som föranleds av att den som

hålls i förvar åläggs restriktioner i sin rörelsefrihet. Invandrarverket skall

därvid beakta och redovisa de merkostnader verket har för lokaler,

personal, tolkar organiserad verksamhet och transporter. Hänsyn skall

även tas till kostnader för sjukvård samt till utnyttjandegraden av

förvarslokalerna. Eventuella minskade kostnader på grund av lägre

säkerhetsnivåer än tidigare skall även redovisas.

Regeringen menar att de samlade kostnaderna för förslaget ryms inom

den nuvarande ramen för förvaren vilken för år 1997 uppgår till 56

miljoner kronor. I kostnaderna inkluderas även kostnader för personal

och lokaler samt för de förvarstagnas hälso- och sjukvård. Den utvidgade

möjligheten att överklaga beslut som har samband med verkställigheten

av ett beslut om förvar kommer att medföra en ökning av antalet ärenden

hos de allmänna förvaltningsdomstolarna. Det är dock svårt att i dag

uppskatta hur stor denna ökning kommer att bli.

14 Författningskommentar

I utlänningslagen (1989:529) finns bestämmelser samlade om

utlänningars möjlighet att resa in i och ut från Sverige liksom regler om

deras vistelse i landet. Lagen innehåller också bestämmelser om rätten

till asyl och den anger under vilka förutsättningar en utlänning kan

avvisas eller utvisas från Sverige. I lagens sjätte kapitel finns särskilda

bestämmelser om förvar och uppsikt m.m. Kapitlet är redan i nuvarande

utformning omfångsrikt. Trots det har regeringen av lagtekniska skäl valt

att föreslå att de nya bestämmelserna om förvar förs in i 6 kap.

utlänningslagen. Bevekelsegrunderna för detta är bl.a. att de nya

paragraferna har ett nära sakligt samband med förvarsbestämmelserna i

övrigt. Detta leder till att regelsystemet som helhet blir tydligast om

denna lagtekniska lösning väljs. Ett annat tänkbart alternativ är att, som

Utlänningsnämnden föreslår, ta in bestämmelserna i en ny lag. Till saken

hör att en utredning nyligen tillsatts med uppdrag att bl.a. göra en

språklig och redaktionell översyn av utlänningslagen (UD 1997:04). Mot

den bakgrunden och då en annan bra lösning kan vara att föra in

bestämmelserna i ett eget kapitel i utlänningslagen bör fortsatta

överväganden om placeringen av de nya reglerna om

förvarsverksamheten lämpligen göras i detta sammanhang.

De nya paragraferna har utformats med beaktande av annan

lagstiftning som innehåller bestämmelser om användande av

tvångsmedel, bl.a. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård

av unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och

kriminalvårdslagstiftningen. Det förtjänar dock att framhållas att de

omständigheter som föranleder ett beslut om förvar enligt

utlänningslagen i åtskilliga hänseenden skiljer sig från omständigheterna

vid andra tvångsbeslut. Bakgrunden till utformningen av de nya

bestämmelserna som föreslås gälla för Invandrarverkets

förvarsverksamhet behandlas närmare i avsnitt 12.

6 kap.

16 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den slår fast

att det är Statens invandrarverk som har ansvaret för att ett beslut om

förvar verkställs.

17 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Dess första

stycke ålägger polismyndigheten att på begäran av Statens invandrarverk

eller den myndighet som annars har fattat ett beslut om förvar lämna

biträde för att genomföra förvarsbeslutet. Med denna formulering avses

att polismyndigheten skall delge den utlänning som tagits i förvar

beslutet och transportera honom eller henne till förvarslokalen. Den

täcker även in situationen där en utlänning avvikit från förvarslokalen så

att beslutet måste genomföras på nytt. Bestämmelsen innebär att

Invandrarverket ges behörighet att begära biträde av polismyndigheten

för att befordra ett förvarsbeslut till verkställighet i alla fall och inte

endast i de fall där det är verket som har fattat förvarsbeslutet. Som

Lagrådet uttalat gäller detta t.ex. i ett fall då utlänningen avvikit sedan

förvarsbeslutet har börjat verkställas; det skall i ett sådant fall inte

behöva ankomma på exempelvis Utlänningsnämnden, om det är denna

som fattat förvarsbeslutet, att vid behov begära polisens biträde. I de fall

beslutet om förvar har fattats av en annan myndighet än Invandrarverket

ger bestämmelsen även beslutsmyndigheten möjlighet att begära biträde,

t.ex. i sådana fall där myndigheten bedömer verkställigheten brådskande.

Det skall slutligen betonas att det självfallet inte finns något som hindrar

att Invandrarverket sköter delgivningen av sina egna förvarsbeslut när

polisens bistånd med delgivning inte behövs. Polisens ansvar för

förvarsverksamheten är för närvarande reglerad i utlänningsförordningen

(1989:547). Mot bakgrund av att Invandrarverkets ansvar för

verksamheten nu föreslås bli lagreglerat bör även förutsättningarna för att

begära polishandräckning tas in i lag.

I första hand bör Invandrarverket anlita kriminalvårdens transporttjänst

eller använda egen personal för att transportera en utlänning som hålls i

förvar. Det kan dock i vissa fall vara befogat att polismyndigheten

lämnar biträde vid en transport. Detta kan vara fallet då en person är

rymningsbenägen eller har visat tendenser att bli våldsam. Enligt

gällande ordning kan Invandrarverket inte anlita kriminalvårdens

transporttjänst direkt utan måste gå via polisen. I andra stycket ges en

möjlighet för Statens invandrarverk att begära biträde av polisen vid en

förflyttning av en förvarstagen utlänning.

18 §

Paragrafen gäller för alla utlänningar som hålls i förvar enligt

utlänningslagen oberoende av var de vistas. Den syftar till att inskärpa

betydelsen av att humanitet och respekt skall visas för de svårigheter som

är förknippade med förvarssituationen. Bestämmelsen förutsätter bl.a. att

personalen är lyhörd för de förvarstagnas behov. Förebilden till

bestämmelsen har hämtats från riktlinjer som UNHCR har utfärdat

rörande villkoren för utlänningar som hålls i förvar.

19 §

I första meningen av paragrafens första stycke finns en huvudregel med

innebörden att de personer som hålls i förvar enligt utlänningslagen skall

vistas i särskilt anordnade lokaler som kallas förvarslokaler. Syftet med

att bestämmelsen uttryckligen anger att den gäller dem som tagits i förvar

enligt utlänningslagen är att tydliggöra att regleringen inte gäller för

personer som tagits i förvar med stöd av lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll. Vilka myndigheter som kan besluta om förvar av

utlänningar och under vilka förutsättningar framgår av föregående

paragrafer i 6 kap. utlänningslagen. Med begreppet förvarslokal avses

främst de särskilda utrymmen som Statens invandrarverk ställer i ordning

för detta ändamål i anslutning till mottagningscentra eller på andra

platser. Begreppet täcker emellertid även in andra utrymmen som ordnats

av Invandrarverket, t.ex. ett hotellrum, om verket i något undantagsfall

skulle finna en sådan placering lämplig. Av tydlighetsskäl skall vidare

anmärkas att uttrycket förvarslokal inte tar sikte endast på den byggnad

där de som hålls i förvar vistas utan självfallet avser hela det låsta

utrymmet inklusive rekreationsytor utomhus.

Av första styckets andra mening framgår att Statens invandrarverk har

ansvaret för såväl förvarslokalerna som för behandlingen av de personer

som vistas där på grund av ett förvarsbeslut.

I andra stycket ges Invandrarverket en exklusiv rätt att besluta att en

utlänning som hålls i förvar under vissa i bestämmelsen angivna

förutsättningar skall placeras på kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest.

Den första punkten gäller utlänningar som utvisats på grund av brott

och som hålls i förvar i avvaktan på verkställighet av beslutet. Denna

punkt innehåller inte några ytterligare rekvisit för att ett beslut om en

sådan placering skall få fattas. Avsikten med detta är att ge

Invandrarverket möjlighet att besluta att t.ex. en grov våldsbrottsling inte

kan komma i fråga för placering i en förvarslokal. Det behöver i dessa

fall således inte ha förekommit någon incident i förvarslokalen som ger

anledning att befara att utlänningen av säkerhetsskäl inte kan vistas där.

Andra punkten tar sikte på utlänningar som Invandrarverket har

beslutat skall hållas avskilda med stöd av 22 §. För att utlänningen skall

få placeras på ett häkte etc. krävs dessutom att verket med hänsyn till

säkerheten i förvarslokalen gör bedömningen att avskiljandet inte kan

ordnas i en förvarslokal. För att en sådan bedömning skall kunna göras

fordras i detta fall att utlänningen visat sådana tendenser att

Invandrarverket har anledning att anta att personalens eller de övriga

förvarstagnas säkerhet skulle riskeras om utlänningen fick vara kvar.

Tredje punkten ger ett mycket begränsat utrymme för placering på t.ex.

ett häkte även i andra fall. Att bestämmelsen är avsedd att tillämpas

restriktivt framgår av att lokutionen synnerliga skäl används. De

situationer som avses är att en utlänning av transporttekniska skäl kan

behöva placeras några timmar eller en natt i den typen av lokaler och fall

där verkställigheten av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut är mycket

nära förestående.

I tredje stycket slås fast att barn under arton år aldrig kan komma i

fråga för en placering enligt andra stycket.

20 §

I bestämmelsens första stycke anges att de följande paragraferna i

kapitlet är tillämpliga på de utlänningar som enligt huvudregeln i 19 §

första stycket vistas i förvarslokaler som Invandrarverket har ansvar för.

I andra stycket föreskrivs vilka regler som gäller för utlänningar som

hålls i förvar men som är placerade i kriminalvårdsanstalt, polisarrest

eller häkte. Den sistnämnda bestämmelsen har utformats med 5 kap. 13 §

utlänningsförordningen (1989:547) som förebild. Vissa språkliga

ändringar har gjorts.

21 §

Paragrafens första stycke ger Invandrarverket befogenhet att hindra en

utlänning som hålls i förvar att lämna förvarslokalen och att vidta andra

begränsningar i den förvarstagnes rörelsefrihet som krävs för att

ändamålet med förvar skall tillgodoses eller som är nödvändiga för

ordningen och säkerheten i lokalen. Såsom Lagrådet har påpekat bör det

även framgå av lagtexten att begränsning av rörelsefriheten får ske om

utlänningen utgör en allvarlig fara för sig själv eller andra.

Utgångspunkten är naturligtvis att personalen så långt det är möjligt skall

försöka undvika att använda tvångsmedel men samtidigt måste det finnas

stöd i lagen för att tvång skall få användas vid så allvarliga situationer att

någon kan skadas.

Bestämmelsens andra stycke har kommenterats närmare i avsnitt 12.

Den understryker betydelsen av den s.k. portalbestämmelsen i 1 kap. 1 §

andra stycket första meningen utlänningslagen, dvs. att lagen skall

tillämpas så att utlänningars frihet inte begränsas mer än vad som är

nödvändigt. Dessutom framhålls att de enda inskränkningar av en

förvarstagens persons rättigheter som får förekomma är de som framgår

av första stycket. Den enda begränsning som i praktiken kan komma i

fråga såvitt avser den självklara rätten att få utöva sin religion, är att de

förvarstagna utlänningarna skulle kunna hindras från att utöva sin

religion utom förvarslokalen.

22 §

I första stycket anges de förutsättningar under vilka Invandrarverket får

besluta om att hålla en utlänning som hålls i förvar avskild från de andra.

De förutsättningar som anges i bestämmelsen är de enda som kan

föranleda ett sådant beslut. Exempel på beteenden som kan föranleda ett

beslut om avskiljande är när det gäller ordningen allvarliga provokationer

mot andra förvarstagna och när det gäller säkerheten beteenden av

uppviglande karaktär. Uttrycket allvarlig fara tar sikte på hot mot andra

förvarstagna eller personalen respektive risk för självdestruktivt

beteende. Bestämmelsen får endast tillämpas beträffande personer som

fyllt 18 år.

Beslut om avskiljande fattas av Invandrarverket. Detta framgår av

andra stycket. Där föreskrivs även en skyldighet att ompröva beslutet så

snart som det finns anledning till det och under alla förhållanden minst

var tredje dag. I tredje stycket åläggs Invandrarverket att se till att den

som avskiljts för att han eller hon utgör en fara för sig själv undersöks av

en läkare så snart det kan ske. Det sistnämnda uttrycket används bl.a. i

15 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

23 §

I paragrafen anges vissa primära rättigheter för utlänningar som vistas i

förvarslokaler. Den behandlas närmare i avsnitt 12. Uppräkningen är,

som framhålls där, inte avsedd att uppfattas som uttömmande. De

exempel som anges skall främst ses som en upplysning om att de

uppräknade rättigheterna särskilt bör framhållas. De enda restriktioner

som får förekomma är de som framgår av de bestämmelser som förs in i

utlänningslagen i detta lagstiftningsärende.

24 §

I första stycket, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, fastslås

att utlänningar som hålls i förvar skall ges möjlighet att ta emot besök

och på annat sätt ha kontakt med personer utanför förvarslokalen om det

inte i ett särskilt fall möter hinder med hänsyn till förvarsverksamhetens

bedrivande. Därigenom uttrycks det självklara förhållandet att

förvarstagna utlänningar inte skall jämföras med brottslingar när det

gäller kontakterna med yttervärlden. De skall kunna ta emot besök, ringa,

skriva och på olika sätt ha i princip obegränsad kontakt med personer,

frivilligorganisationer, samfund och myndigheter utanför lokalen. Den

enda begränsning det kan vara fråga om när det gäller besök är om det av

rent praktiska skäl inte går att genomföra besök i den omfattning och på

de tider som önskas.

Dessutom kan det finnas situationer när ett besök av säkerhetsskäl

behöver övervakas. Detta framgår av andra stycket. Där finns också en

särreglering såvitt gäller utlänningens rätt till att tala i enrum med sitt

offentliga biträde eller advokat. I den situationen får ett besök övervakas

endast om biträdet eller advokaten kräver detta.

25 §

Enligt huvudregeln är det förbjudet att inneha berusningsmedel eller

egendom som kan skada någon eller riskera ordningen i förvarslokalen. I

vissa situationer kan det dock finnas skäl för den som förestår lokalen att

tillåta sådant innehav t.ex. i fråga om injektionssprutor för en diabetiker

eller sömnmedel. Bestämmelsen kan även ge utrymme för föreståndaren

att tillåta de förvarstagna att t.ex. dricka ett glas öl till maten. Otillåtet

innehav och brukande av narkotika eller föremål som är särskilt ägnade

för att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika i

förvarslokalen skall jämställas med vad som gäller utanför lokalen, dvs.

det som gäller enligt narkotikastrafflagen (1968:64).

26 §

Paragrafens första stycke anger förutsättningarna för att en utlänning som

hålls i förvar skall få kroppsvisiteras. Av lydelsen framgår att det krävs

en viss grad av misstanke för att detta skall få ske och att den misstanken

skall gälla egendom som utlänningen antingen inte får inneha enligt

föregående paragraf eller enligt narkotikastrafflagen.

Andra och tredje styckena har utformats med bl.a. 2 b § lagen

(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. som förebild.

En viss språklig justering och anpassning till förvarssituationen har

gjorts.

27 §

I bestämmelsens första och andra stycke anges förutsättningarna för att

en försändelse som kommer till en förvarstagen utlänning skall få

undersökas innan den vidarebefordras till utlänningen. Detta får endast

ske i utlänningens närvaro och endast om det finns skälig misstanke att

den innehåller egendom som inte får innehas enligt 25 § eller enligt

narkotikastrafflagen (1968:64). Syftet med bestämmelsen är att förhindra

att egendom som kan orsaka skada eller utgöra en risk för ordningen eller

narkotika skall komma in i förvarslokalen. Något annat skäl till

undersökning av försändelser finns inte. Om utlänningen inte medger att

försändelsen öppnas i hans eller hennes närvaro får den tas om hand men

inte undersökas. En liknande bestämmelse finns i 9 § lagen (1976:371)

om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Försändelser från offentliga biträden, advokater, internationella organ

som har behörighet att mottaga klagomål från enskilda samt UNHCR får

aldrig underkastas undersökning. Detta framgår av tredje stycket. Där

finns också en regel som uttrycker det självklara i att en undersökning

aldrig får avse det skriftliga innehållet i brev eller andra försändelser.

Principen är dock så viktig att den bör framgå direkt av lagtexten.

Paragrafen reglerar uttömmande möjligheten att undersöka försändelser

som är adresserade till eller på annat sätt avsedda för en person som hålls

i förvar. Detta innebär att alla försändelser som utlänningen vill skicka

med post skall vidarebefordras utan undersökning.

28 §

Första stycket reglerar förutsättningarna för att egendom som påträffas i

en förvarslokal eller som en förvarstagen utlänning bär på sig får tas om

hand. För detta krävs att egendomen endera inte får innehas i enlighet

med bestämmelserna i 25 § eller enligt narkotikastrafflagen. I det

sistnämnda fallet samt i andra fall där det kan antas att utlänningens

innehav eller mottagande av egendom utgör brottslig gärning skall

egendomen skyndsamt överlämnas till polisen. Detta följer av andra

stycket som även innehåller motsvarande föreskrift för egendom som

saknar känd ägare.

Egendom som tagits om hand men som inte överlämnats till polisen

enligt andra stycket skall enligt tredje stycket förvaras för utlänningens

räkning.

29 §

Paragrafen föreskriver att försändelser som omhändertagits enligt 27 §

andra stycket och egendom som tagits om hand enligt tredje stycket i

föregående paragraf skall lämnas tillbaka till utlänningen när

förvarsbeslutet har upphört att gälla. Det sistnämnda uttrycket tar sikte

såväl på när ett förvarsbeslut har upphävts som när det upphört att gälla

därför att ny prövning inte skett inom föreskriven tid.

30 §

Bestämmelsen behandlas i avsnitt.11 Den innebär att förvarstagna

utlänningar har rätt till samma dagersättning som en utlänning som är

inkvarterad på en förläggning där fri kost ingår och till s.k. särskilt bidrag

för annat angeläget behov enligt 17 och 18 §§ lagen (1994:137) om

mottagande av asylsökande m.fl.

31 §

I paragrafens första stycke anges att alla utlänningar som hålls i förvar

skall ha tillgång till hälso- och sjukvård i samma omfattning som en

utlänning som ansökt om uppehållstillstånd enligt 3 kap. 2 eller 3 §§

utlänningslagen, dvs. personer som ansökt om tillstånd under åberopande

av skyddsbehov. Bakgrunden till bestämmelsen berörs närmare i avsnitt

11. Den innebär att de som hålls i förvar och som fyllt 18 år får tillgång

till den hälso- och sjukvård som staten ger ersättning för enligt 2 § andra

stycket förordningen (1996:1357) om statlig ersättning för hälso- och

sjukvård till asylsökande och att barn under 18 år får tillgång till samma

hälso- och sjukvård som svenska barn (tredje stycket samma

bestämmelse). Eftersom det inte bör förekomma att en lag innehåller en

hänvisning till en förordning har i stället jämförelsen med de som sökt

asyl eller uppehållstillstånd som övriga skyddsbehövande använts.

Andra och tredje styckena innehåller en reglering av situationen när en

person som hålls i förvar behöver sjukhusvård. Bestämmelserna har på

inrådan av Justitieombudsmannen utformats med 24 § lagen (1988:870)

om vård av missbrukare i vissa fall som huvudsaklig förebild. En viss

justering för att anpassa bestämmelserna till förvarssituationen har gjorts.

7 kap.

7 a §

Paragrafen som är ny innebär att en förvarstagen utlänning har rätt att till

allmän förvaltningsdomstol överklaga alla beslut av inskränkande

karaktär som fattas av Invandrarverket i samband med verkställigheten

av ett förvarsbeslut. Såvitt gäller frågan om vilka utöver utlänningen som

har klagorätt beträffande inskränkande beslut vad gäller besök enligt 24 §

hänvisas till vad som anförs i propositionen Besöksinskränkningar vid

viss tvångsvård, m.m (1995/96:196 s. 18 f). Uttryckssättet i särskilda fall

har använts i syfte att markera att allmänna ordningsregler inom

förvarslokalen inte får överklagas. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Sammanfattning av promemorian Förvar enligt

utlänningslagen

 Bilaga 1

Riksdagen har instämt i regeringens bedömning att Statens invandrarverk

skall ta över ansvaret från polismyndigheterna för personer som tas i

förvar enligt utlänningslagen och för de lokaler där de förvarstagna skall

vistas. I detta lagstiftningsärende lämnas förslag till de

författningsändringar som anses nödvändiga för att genomföra den

förändringen. Det föreslås att Statens invandrarverk i lag ges

huvudansvaret för utlänningar som hålls i förvar och för de för ändamålet

särskilt anordnade förvarslokalerna. För att Invandrarverket skall kunna

genomföra uppdraget krävs att verket får använda vissa tvångsmedel.

Utgångspunkten har varit att tvångsmedlen skall vara så få som möjligt

men ändå tillräckliga för ändamålet med förvarsverksamheten och för att

upprätthålla säkerheten i förvarslokalerna. Som förebilder till förslaget

om tvångsmedel har använts bland annat lagstiftning om vård av unga

och missbrukare. Enligt förslaget skall de nya bestämmelserna föras in i

utlänningslagen och träda i kraft den 1 oktober 1997.

Promemorians lagförslag

 Bilaga 2

Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs i fråga om utlänningslagen (1989:529)1

dels att 7 kap. 7 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas elva nya paragrafer, 6 kap. 16- 26 §§,

dels att det närmast före 6 kap. 16 och 20 §§ skall införas nya rubriker

av följande lydelse.

6 kap

 Ansvaret för utlänningar som

 i hålls i förvar

16 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Utlänningar som hålls i förvar

enligt denna lag skall vistas i

lokaler som har ordnats särskilt för

dem (förvarslokaler). Statens

invandrarverk har ansvaret för

förvarslokalerna och för de

utlänningar som vistas där. Om det

finns särskilda skäl får utlänningar

hållas i förvar på annat sätt.

17 §

Utlänningar som hålls i förvar skall

bemötas med förståelse för de

särskilda svårigheter som är

förenade med deras situation.

18 §

 Bilaga 2

För de utlänningar som hålls i

förvar och som Statens invandrar-

verk har ansvar för gäller bestäm-

melserna i 19-26 §§.

I annat fall gäller lagen (1976:371)

och förordningen (1976:376) om

behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. i tillämpliga delar i

fråga om behandlingen av

utlänningar som hålls i förvar.

Kriminalvårdsstyrelsen eller, om

utlänningen är intagen i en

polisarrest som inte är anordnad i

anslutning till häkte,

polismyndigheten skall därutöver

bevilja utlänningen de lättnader

och förmåner som kan medges med

hänsyn till ordning och säkerhet

inom anstalten, häktet eller

polisarresten.

19 §

Utlänningar som hålls i förvar skall

i skälig omfattning ges tillfälle till

aktiviteter, förströelse, fysisk trän-

ing och vistelse utomhus. Den som

vill utöva sin religion skall ges

tillfälle till det i den utsträckning

det är möjligt.

 Särskilda befogenheter

 Bilaga 2

20 §

Utlänningar som hålls i förvar får

hindras att lämna förvarslokalen

och i övrigt underkastas den

begränsning av rörelsefriheten som

krävs för att ändamålet med att

hålla dem i förvar skall upprätt-

hållas eller som är nödvändig för

ordningen och säkerheten i lokalen.

En utlänning som hålls i förvar får

tillfälligt förses med handfängsel

för att hindras från att uppträda

våldsamt om andra medel visar sig

vara otillräckliga och det är

absolut nödvändigt för utlän-

ningens egen eller annans säkerhet

till liv och hälsa.

21 §

En utlänning som hålls i förvar och

har fyllt 18 år får hållas avskild

från andra som tagits i förvar om

det är nödvändigt för ordningen

och säkerheten i lokalen eller om

utlänningen utgör en allvarlig fara

för sig själv eller annan. Kan

utlänningen inte hållas avskild i en

förvarslokal får han eller hon

placeras i kriminalvårdsanstalt,

polisarrest eller allmänt häkte

Beslut om att hålla någon avskild

fattas av den som förestår lokalen.

Beslutet skall upphävas så snart det

kan antas att det inte längre finns

skäl för åtgärden. En person som

hålls avskild för att han eller hon

utgör en fara för sig själv skall

undersökas av läkare så snart det

kan ske.

22 §

 Bilaga 2

Utlänningar som hålls i förvar får

inte utan tillstånd av den som

förestår förvarslokalen inneha

narkotika, alkoholhaltiga drycker

eller andra berusningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

avsedda för att användas för

missbruk av eller annan befattning

med narkotika. De får inte heller

inneha något annat som kan skada

dem eller någon annan eller vara

till men för ordningen inom

lokalen.

23 §

Om det anses nödvändigt, får

utlänningar som hålls i förvar,

kroppsvisiteras för kontroll av att

de inte bär på sig något som inte är

tillåtet att inneha enligt 22 §. Detta

gäller också om det under vistelsen

i lokalen uppkommer misstanke att

sådan egendom skall påträffas hos

de som hålls i förvar.

Kroppsvisitation får inte göras mer

ingående än vad som ändamålet

med åtgärden kräver. All den

hänsyn som omständigheterna med-

ger skall iakttas. Kvinnor får inte

kroppsvisiteras av och i närvaro av

andra än kvinnor, läkare eller

legitimerade sjuksköterskor. Om en

visitation enbart innebär att före-

mål som en kvinna har med sig

undersöks, får den dock genom-

föras och bevittnas av en man.

24 §

 Bilaga 2

Utlänningar som hålls i förvar får

ta emot besök och på annat sätt ha

kontakt med personer utanför

lokalen i den omfattning det lämp-

ligen kan ske. Om det behövs med

hänsyn till säkerheten får ett besök

övervakas.

25 §

En försändelse till en utlänning

som hålls i förvar får undersökas

om det finns misstanke att den

innehåller sådan egendom som

avses i 22 §. Försändelsen skall

undersökas i adressatens närvaro

och får inte avse det skriftliga

innehållet i brev eller andra

skriftliga handlingar.

26 §

Påträffas inom en förvarslokal eller

i samband med kroppsvisitation

eller kontroll av försändelse egen-

dom som en utlänning som hålls i

förvar inte får inneha enligt 22 §

får egendomen tas omhand.

Kan det antas att utlänningen

genom att inneha eller mottaga

egendomen gjort sig skyldig till

brott eller saknas känd ägare skall

egendomen överlämnas till polisen.

I annat fall skall egendomen tas

omhand för utlänningens räkning.

7 kap

 Bilaga 2

7 §

Beslut av en polismyndighet, av

Statens invandrarverk eller av

Utlänningsnämnden om förvar får

av utlänningen överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut av en polismyndighet, av

Statens invandrarverk eller av

Utlänningsnämnden om förvar och

beslut av den som förestår en lokal

enligt 6 kap 21§ om avskiljande får

av utlänningen överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut om förvar får överklagas utan samband med ärendet i övrigt och

utan begränsning till viss tid.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Om ett beslut om förvar har fattats av det statsråd som har till uppgift

att föredra ärendet enligt denna lag, prövar Regeringsrätten på

framställning av utlänningen, om åtgärden skall bestå.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1997.

Förteckning över remissinstanser

 Bilaga 3

Nedanstående 19 instanser har bjudits in till en utfrågning rörande

promemorian Förvar enligt utlänningslagen. Instanser inom parantes har

valt att inte yttra sig över promemorian.

1. Riksdagens ombudsmän

2. (Justitiekanslern)

3. (Kammarrätten i Jönköping)

4. Länsrätten i Stockholm

5. Kriminalvårdsstyrelsen

6. Rikspolisstyrelsen

7. Statens invandrarverk

8. Utlänningsnämnden

9. Statens institutionsstyrelse

10. Sveriges advokatsamfund

11. Svenska Röda Korset

12. Rädda barnens riksförbund

13. Sveriges kristna råd

14. (Amnesty International, Svenska sektionen)

15. Svenska Flyktingrådet

16. Caritas

17. Flyktingruppernas och Asylkommittérnas Riksråd (FARR)

18. (Islamiska Rådet i Sverige)

19. Sveriges Muslimska Råd.

Lagrådsremissens lagförslag

 Bilaga 4

Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs att det i utlänningslagen (1989:529)1 skall

införas sexton nya paragrafer, 6 kap. 16- 30 §§ och 7 kap. 7 a § samt

närmast före 6 kap. 16 och 17 §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

6 kap.

 Polishandräckning

16 §

På begäran av den som fattat

beslut enligt 9 § skall

polismyndigheten lämna biträde

för att genomföra beslutet.

Om Statens invandrarverk

begär det skall polismyndigheten

även lämna biträde för att

ombesörja förflyttning av en

utlänning som hålls i förvar.

 Behandlingen av utlänningar

 som hålls i förvar

 hålls i förvar

17 §

Utlänningar som hålls i förvar

skall behandlas humant och deras

värdighet skall respekteras.

18 §

Utlänningar som hålls i förvar

enligt denna lag skall vistas i

lokaler som har ordnats särskilt

för dem (förvarslokaler). Statens

invandrarverk har ansvaret för

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

förvarslokalerna och för

behandlingen av de utlänningar

som vistas där.

Invandrarverket får besluta att

en utlänning som hålls i förvar

skall placeras i kriminalvårds-

anstalt, häkte eller polisarrest, om

1. utlänningen har utvisats på

grund av brott enligt 4 kap. 7 §,

2. utlänningen hålls avskild

enligt 21 § och av säkerhetsskäl

inte kan vistas i en förvarslokal,

eller

3. det annars finns synnerliga

skäl.

Ett barn under 18 år som hålls i

förvar får inte placeras i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest.

19 §

För de utlänningar som skall

vistas i förvarslokal enligt 18 §

första stycket gäller bestämmel-

serna i 20 30 §§.

För utlänningar som placerats i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest enligt 18 § andra

stycket gäller i stället lagen

(1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. i

tillämpliga delar. Sådana

utlänningar skall därutöver

beviljas de lättnader och förmåner

som kan medges med hänsyn till

ordningen och säkerheten inom

anstalten, häktet eller arresten.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

20 §

Utlänningar som hålls i förvar

får hindras att lämna förvars-

lokalen och i övrigt underkastas

den begränsning av rörelse-

friheten som krävs för att

ändamålet med att hålla dem i

förvar skall upprätthållas eller

som är nödvändig för ordningen

och säkerheten i lokalen.

Verksamhet som rör förvar

skall utformas på ett sätt som

innebär minsta möjliga intrång i

den enskildes integritet och

rättigheter utan att ändamålen

enligt första stycket går förlorade.

21 §

En utlänning som hålls i förvar

och har fyllt 18 år får hållas

avskild från andra som tagits i

förvar, om det är nödvändigt för

ordningen och säkerheten i

lokalen eller om utlänningen

utgör en allvarlig fara för sig

själv eller andra.

Beslut om att hålla någon

avskild fattas av Statens

invandrarverk. Beslutet skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst var

tredje dag.

En utlänning som hålls avskild

därför att utlänningen utgör en

fara för sig själv skall undersökas

av läkare så snart det kan ske.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

22 §

Utlänningar som hålls i förvar

skall ges tillfälle till aktiviteter,

förströelse, fysisk träning och

vistelse utomhus.

23 §

Utlänningar som hålls i förvar

skall ges möjlighet att ta emot

besök och på annat sätt ha kontakt

med personer utanför lokalen.

Om det är nödvändigt med

hänsyn till säkerheten, får ett

besök övervakas. Ett besök av ett

offentligt biträde eller en advokat

får övervakas endast om biträdet

eller advokaten själv begär det.

24 §

En utlänning som hålls i förvar

får inte utan tillstånd inneha

alkoholhaltiga drycker eller andra

berusningsmedel eller något

annat som kan skada någon eller

vara till men för ordningen inom

lokalen.

25 §

Om det finns skälig misstanke

att en utlänning som hålls i förvar

bär på sig något som utlänningen

inte får inneha enligt 24 § eller

enligt narkotikastrafflagen

(1968:64), får utlänningen

kroppsvisiteras för kontroll av

detta.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

Kroppsvisitation får inte göras

mer ingående än vad som krävs

med hänsyn till ändamålet med

åtgärden. All den hänsyn som

omständigheterna medger skall

iakttas. Om möjligt skall ett vittne

närvara.

Kvinnor får inte kroppsvisiteras

av eller i närvaro av andra män

än läkare eller legitimerade

sjuksköterskor. Om en visitation

enbart innebär att föremål som en

kvinna har med sig undersöks, får

den dock genomföras och

bevittnas av en man.

26 §

En utlänning som hålls i förvar

får inte ta emot en försändelse

utan föregående undersökning,

om det finns skälig misstanke att

försändelsen innehåller sådan

egendom som inte får innehas

enligt 24 § eller enligt

narkotikastrafflagen (1968:64).

Om utlänningen inte medger att

försändelsen öppnas i hans eller

hennes närvaro skall försändelsen

tas om hand för utlänningens

räkning men den får inte öppnas.

En undersökning får inte inte

avse det skriftliga innehållet i

brev eller andra skriftliga

handlingar. Försändelser från

offentliga biträden, advokater,

internatio-nella organ som har

behörighet

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

att ta emot klagomål från enskilda

eller från Förenta nationernas

flyktingkommissarie får aldrig

undersökas.

27 §

Påträffas inom en förvarslokal

eller hos en utlänning som hålls i

förvar egendom som inte får

innehas enligt 24 § eller enligt

narkotikastrafflagen (1968:64),

får egendomen tas om hand.

Kan det antas att en utlänning

genom att inneha eller ta emot

egendom enligt första stycket gjort

sig skyldig till brott eller saknas

känd ägare, skall egendomen

skyndsamt överlämnas till polisen.

I annat fall skall egendomen tas

om hand för utlänningens

räkning.

28 §

Egendom som har tagits om

hand enligt 26 § andra stycket

eller 27 § tredje stycket skall

återlämnas till utlänningen när

förvarsbeslutet har upphävts.

29 §

En utlänning som hålls i förvar

har rätt att få sådan dagersättning

och särskilt bidrag som avses i 17

och 18 §§ lagen (1994:137) om

mottagande av asylsökande m.fl.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Bilaga 4

30 §

En utlänning som hålls i förvar

skall ha tillgång till hälso- och

sjukvård i samma omfattning som

den som ansökt om

uppehållstillstånd enligt 3 kap. 2

eller 3 §§ även om utlänningen

inte har ansökt om ett sådant

tillstånd.

Om en utlänning som hålls i

förvar behöver sjukhusvård under

förvarstiden, skall utlänningen

ges tillfälle till sådan vård.

Verksamhetschefen för den

sjukhusenhet där utlänningen

vårdas skall se till att Statens

invandrarverk eller den som

förestår förvarslokalen genast

underrättas, om utlänningen

önskar lämna eller redan har

lämnat sjukhuset.

7 kap.

7 a §

Statens invandrarverks beslut i

särskilda fall enligt 6 kap. 18 och

20 30 §§ får av utlänningen

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1997.

Lagrådets yttrande

 Bilaga 5

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-03-21

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 13 mars 1997 (Utrikesdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i utlänningslagen (1989:529).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Ingela Fridström.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

6 kap.

16 §

För närvarande gäller enligt 5 kap. 11 § utlänningsförordningen

(1989:547) att polismyndigheten verkställer ett beslut om att en utlänning

skall tas i förvar. I första stycket av förevarande paragraf föreskrivs

enligt remissförslaget att polismyndighet på begäran av den som har

fattat beslut enligt 9 § - dvs. såvitt här är i fråga beslut om förvar - skall

lämna biträde för att genomföra beslutet. Den föreslagna föreskriften

väcker frågan vilken myndighet som i fortsättningen skall ha ansvaret för

att ett beslut om förvar befordras till verkställighet. Även om det inte

uttryckligen sägs i remissen måste tanken förutsättas vara att denna

uppgift skall ankomma på Statens invandrarverk, som enligt remissen

skall ta över ansvaret från polismyndigheterna såväl för de personer som

tas i förvar som för de lokaler där dessa vistas. Det måste t.ex. vara en

uppgift för Invandrarverket att bestämma i vilken förvarslokal

utlänningen skall vistas även när beslutet om förvar har fattats av

Utlänningsnämnden eller ett statsråd. Det ansvar för Invandrarverket som

sålunda måste antas vara förutsatt är av så grundläggande betydelse i

förhållande till de i remissen föreslagna bestämmelserna att en uttrycklig

föreskrift i ämnet bör tas in i förevarande kapitel.

Av det anförda följer att Invandrarverket alltid, och således inte endast

när det är verket som har fattat förvarsbeslutet, bör ha behörighet att

begära biträde av polismyndigheten för att befordra ett förvarsbeslut till

verkställighet. Detta bör gälla även i ett fall då t.ex. utlänningen avvikit

sedan förvarsbeslutet har börjat verkställas; det skall i ett sådant fall inte

behöva ankomma på exempelvis Utlänningsnämnden, om det är denna

som fattat förvarsbeslutet, att vid behov begära polisens biträde. Ofta kan

emellertid situationen tänkas vara den, när beslut om förvar fattas av en

annan myndighet än Invandrarverket, att beslutsmyndigheten bedömer

verkställigheten som så brådskande att biträde av polisen bör kunna

begäras redan i anslutning till att beslutet meddelas. Vidare står det klart

att polismyndigheten utan särskild begäran bör kunna biträda vid

verkställigheten av ett beslut som polismyndigheten själv har meddelat

enligt 9 §.

Bilaga 5

Med hänsyn till den systematik som tillämpats i utlänningslagen bör en

föreskrift om ansvaret för verkställigheten av ett förvarsbeslut och

föreskrifter om polisbiträde meddelas i två olika paragrafer med skilda

rubriker, vilka - med vissa redaktionella ändringar i övrigt - förslagsvis

kan ges följande lydelse:

Verkställighet av beslut om förvar

16 §

 Statens invandrarverk svarar för att ett beslut om förvar verkställs.

17 §

Biträde av polisen

 På begäran av Statens invandrarverk eller den myndighet som annars

har fattat ett beslut om förvar skall polismyndigheten lämna biträde för

att genomföra beslutet.

Om Statens invandrarverk begär det, skall polismyndigheten även

lämna biträde för att ombesörja förflyttning av en utlänning som hålls i

förvar."

20 §

Paragrafen behandlar begränsningar i en förvarstagen utlännings

rörelsefrihet. Sådan begränsning får göras bl.a. om det är nödvändigt för

ordningen och säkerheten i lokalen. Samma skäl möjliggör avskiljande

enligt bestämmelserna i förslaget till 21 §. Ett ytterligare skäl för

avskiljande är enligt den paragrafen att utlänningen utgör en allvarlig fara

för sig själv eller andra. Enligt Lagrådets mening finns det en viss risk

för att 20 § skulle kunna tolkas så att den, vid en jämförelse med

utformningen av 21 §, inte ger möjlighet att begränsa utlänningens

rörelsefrihet, om denne utgör en allvarlig fara för sig själv eller andra

utan att den faran äventyrar ordningen och säkerheten i lokalen. Lagrådet

anser att för undvikande av en sådan tolkning, som inte torde vara

avsedd, 20 och 21 §§ i detta avseende bör utformas på samma sätt.

Med hänsyn till det anförda och med vissa redaktionella ändringar i

övrigt föreslår Lagrådet att 20 § ges följande lydelse:

"En utlänning som hålls i förvar får hindras att lämna förvarslokalen och

i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som krävs för att

ändamålet med förvar tillgodoses eller som är nödvändig för ordningen

och säkerheten i lokalen. Begränsning av rörelsefriheten får också ske,

om utlänningen utgör en allvarlig fara för sig själv eller andra.

Verksamhet som rör förvar skall utformas på ett sätt som innebär

minsta möjliga intrång i den enskildes integritet och rättigheter."

23 §

Bilaga 5

Enligt gällande reglering är det polismyndighet som verkställer beslut om

förvar och det är polismyndigheterna som driver de förvarslokaler som

finns. I fråga om besök hos utlänningar som tagits i förvar gäller

bestämmelser i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. När Statens invandrarverk nu föreslås överta ansvaret för

förvarsverksamheten och driften av särskilda förvarslokaler som inte

utgörs av häkteslokaler eller liknande, förordas i remissen att en allmänt

hållen bestämmelse införs i förevarande paragraf om att möjlighet skall

ges för den som förvaras vid sådana lokaler att ta emot besök. Vidare

föreslås regler om möjlighet att under vissa förutsättningar anordna

övervakning av besök. Beslut av Invandrarverket i särskilda fall i dessa

hänseenden får enligt den föreslagna nya 7 kap. 7 a § överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av utlänningen.

Lagrådet vill erinra om att en särskild lag, lagen (1996:981) om

besöksinskränkningar vid viss tvångsvård, nyligen har införts med

hänsyn till de krav som Europakonventionen ställer. Lagen har

tillkommit för att undvika att besöksrestriktioner på vårdområdet

tillämpas i strid mot konventionens artikel 8 om rätt till respekt för

familjeliv och mot artikel 6 om rätt till domstolsprövning i frågor om

civila rättigheter (jfr prop. 1995/96:196). I lagen ges bestämmelser om

under vilka förutsättningar allmänna besökstider samt, i särskilda fall,

utvidgade besökstider och restriktioner mot besök får beslutas. Vidare

regleras möjligheterna att överklaga beslut hos allmän

förvaltningsdomstol. Utgångspunkten är därvid att, förutom den

tvångsvårdade, i vissa fall den som vill avlägga besök hos denne skall

kunna få t.ex. en fråga om besöksrestriktioner prövad av domstol.

Med beaktande av att lagstiftning sålunda ansetts påkallad på

vårdområdet är det enligt Lagrådets mening nödvändigt att närmare

överväga behovet av en motsvarande kompletterande reglering av de

tillämnade besöksreglerna i utlänningslagen. Frågan är inte berörd i

lagrådsremissen. Det är emellertid, som Lagrådet ser saken, svårt att utan

vidare frånkänna de argument som lett fram till den nya

besöksregleringen på vårdområdet bärkraft även i förevarande

sammanhang.

Av det anförda följer att det möter vissa svårigheter för Lagrådet att på

föreliggande underlag ta ställning till hur en kompletterande reglering

skall utformas för förvarsinstitutets del. Av lagrådsremissens allmänna

motivering kan utläsas att begränsning i möjligheterna till besök vid de

särskilda förvarslokalerna är avsedd att gälla enbart för att undvika att

hinder i praktiken uppstår för förvarsverksamhetens sätt att fungera. Med

denna utgångspunkt skulle det eventuellt kunna anses tillräckligt om

besöksregleringen i paragrafens första stycke kompletterades förslagsvis

enligt följande:

"Om det inte i ett särskilt fall möter hinder med hänsyn till

förvarsverksamhetens bedrivande, skall en utlänning som hålls i förvar

ges möjlighet att ta emot besök och på annat sätt ha kontakt med

personer utanför lokalen."

7 kap.

7 a §

Bilaga 5

Under hänvisning till vad Lagrådet anfört vid 6 kap. 23 § och för att i

vissa fall göra det möjligt för den som vägrats att besöka en förvarstagen

att få beslutet prövat i domstol, finner Lagrådet att den nya

överklaganderegleringen bör jämkas på så sätt att orden "av utlänningen"

utgår.

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 april 1997

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:147 Ändring i utlänningslagens

förvarsbestämmelser

 Lagen omtryckt 1994:515.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

 Senaste lydelse 1995:74.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

Prop. 1996/97:147

65

1