Regeringens proposition

1997/98:62

Regional tillväxt - för arbete och välfärd

Prop.

1997/98:62

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Närings- och handelsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till mål och riktlinjer för regionalpoli-

tiken och en ny regional näringspolitik samt förslag och bedömningar

beträffande inriktning och utformning av olika åtgärder.

Utgångspunkten för den regionala näringspolitiken är att den ekono-

miska tillväxten i Sverige kan öka genom att den tillväxtpotential som

finns i alla regioner bättre tas tillvara genom att näringspolitiken regio-

naliseras och anpassas till lokala och regionala förutsättningar. Genom

kontinuerliga omvärldsförändringar, teknikutveckling, näringslivets in-

ternationalisering m.m., ökar behovet av att varje region utnyttjar sina

förutsättningar och därigenom stärker sin konkurrenskraft.

Regeringen föreslår därför att en regional näringspolitik utvecklas med

det övergripande målet att utifrån de förutsättningar som finns i varje

region stimulera en hållbar ekonomisk tillväxt som kan bidra till fler och

växande företag och därmed ökad sysselsättning för både kvinnor och

män.

Utgångspunkten för regionalpolitiken är att den i fortsättningen måste

bedrivas med än större kraft för att stödja utvecklingen i de regioner som

är särskilt utsatta och ge dem förutsättningar för utveckling och tillväxt

som är mer likvärdiga dem i andra regioner. Bakgrunden är att de regio-

nala obalanserna åter ökar med bl.a. betydande befolkningsminskningar,

främst i de s.k. skogslänen. En orsak till detta är den kraftiga ekonomiska

tillbakagången i början av 1990 talet med stigande budgetunderskott

som en av flera följder. Den nödvändiga budgetsaneringen tvingade fram

omfattande besparingar i välfärdspolitiken, t.ex. inom den offentliga

sektorn, vilket fått svårare konsekvenser i de regionalpolitiskt priorite-

rade regionerna där den offentliga sektorn har en relativt större betydelse

för sysselsättningen än i andra regioner. En hög tillväxt där alla regioner

bidrar är därför en förutsättning för ett fortsatt starkt välfärdssamhälle

som omfattar hela landet.

Regeringen föreslår att de övergripande regionalpolitiska målen om

hållbar tillväxt, rättvisa och valfrihet skall ligga fast.

Som en grund för det regionala utvecklingsarbetet i alla regioner fram-

håller regeringen vikten av att alla berörda parter enas kring tydliga lång-

siktiga regionala utvecklingsstrategier.

Förslagen och bedömningarna vad gäller regionalpolitiska åtgärder i

utsatta regioner är följande.

Regeringen avser att tidigarelägga insatser inom infrastrukturområdet

vilket innebär åtgärder på Inlandsvägen, tidigareläggning av snabb-

tågsanpassningen på sträckan Stockholm Östersund, tidigareläggning av

förberedelsearbetet för en ny förbifart Sundsvall på E4 och E14 längs

norrlandskusten samt forcering av arbetet med bärighetshöjande åtgärder.

Vidare kommer regeringen ta initiativ till att en utbyggnad av Luleå

Kallax flygplats kommer till stånd samt att frågan om finansiering av en

ny flygplats i Pajala löses.

Regeringen lämnar förslag rörande finansiering av och formerna för

genomförandet av Botniabanan.

Inom utbildningsområdet kommer 1500 högskoleplatser senast fr.o.m.

år 2000 att särskilt avsättas för distansutbildning och decentraliserad ut-

bildning i främst stödområde 1. Ett distansutbildningscentrum skall in-

rättas i Härnösand för utveckling av distansutbildning inom högskola,

vuxenutbildning och folkbildning.

Regeringen avsätter 30 miljoner kronor för att påbörja genomförandet

av en kulturvision för inlandet.

Den kommunala ekonomins betydelse för regional balans redovisas,

bl.a. behovet av åtgärder och stöd till kommuner med ekonomiska pro-

blem till följd av sina åtaganden för boendet.

För att stärka tillgången till forskning kring det norrländska jordbruket

aviserar regeringen att särskilda resurser kommer att anvisas Institutio-

nen för norrländskt jordbruk i Röbäcksdalen.

Vad gäller de särskilda regionalpolitiska medlen föreslår regeringen

att nedsättningen av socialavgifter tas bort för vissa verksamheter, främst

jord- och skogsbruk. Transportbidraget föreslås omfatta även sjötrans-

porter.

Norrlandsfonden föreslås få ett kapitaltillskott på 200 miljoner kronor.

Regeringen aviserar vidare ett förslag att öka beslutsutrymmet för regio-

nalpolitiska åtgärder 1998 genom ett utökat bemyndigande om 500 mil-

joner kronor.

Vad gäller EG:s strukturfonder redovisas genomförandet av pågående

program, samt det aktuella läget vad gäller inriktningen av EG:s regio-

nal- och strukturpolitik från år 2000.

Regeringen aviserar vidare ett antal konkreta insatser inom glesbygds-

och landsbygdspolitiken.

Förslagen och bedömningarna vad gäller den regionala näringspoliti-

ken är följande.

Regeringen föreslår ett program för utarbetande av regionala tillväxt-

avtal. Avtalen skall kunna gälla fr.o.m. år 2000 och ge regionerna möj-

lighet att ange bl.a. vilka statliga medel som bör samordnas, vilka arbets-

och beslutsformer man vill pröva och hur en ökad flexibilitet i medelsan-

vändningen bör uppnås.

Som ett steg mot ökad flexibilitet avser regeringen att bedriva en för-

söksverksamhet med friare användning av arbetsmarknadspolitiska me-

del i Värmlands, Dalarnas, Gävleborgs och Jämtlands län. Som ett ytter-

ligare led i att öka flexibiliteten i de regionalpolitiska medlen föreslår

regeringen att länsanslaget skall få användas till riskfinansiering i form

av s.k. såddkapital.

Vidare aviseras att regionala kompetensråd skall inrättas i varje län

som ett led i att förbättra samspelet mellan utbildningsväsende och ar-

betsmarknad.

I anslutning till den regionala näringspolitiken redovisas olika riskka-

pitalfrågor.

De förslag och bedömningar som regeringen lämnar i denna proposi-

tion skapar sammantagna nya och bättre möjligheter för en tillväxt grun-

dad på varje regions egna förutsättningar. Samtidigt ges regionerna större

möjligheter att påverka sin egen utveckling

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 1

2 Lagtext 1

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:912) om

nedsättning av socialavgifter 1

2.2 Förslag till lag om rätt för Stiftelsen Norrlandsfonden att

besluta i frågor om förvaltningen av regionala

utvecklingslån

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 9

3 Ärendet och dess beredning 11

4 Näringslivets utvecklingsförutsättningar inför 2000-talet, nationellt

och regionalt 13

4.1 Inledning 13

4.2 En internationaliserad ekonomi 18

4.2.1 Skärpt internationell konkurrens 18

4.2.2 Spelregler för internationell handel 19

4.2.3 Direktinvesteringarna har fått en mer

framträdande roll 20

4.2.4 Europasamarbetets utveckling 21

4.2.5 Regionalpolitik för ekonomisk och ekologisk

hållbar utveckling 22

4.3 Näringslivets organisation och lokalisering 23

4.4 Regionala förutsättningar och utvecklingstendenser 30

4.4.1 Regioner i ömsesidigt beroende 30

4.4.2 Den regionala utvecklingen 32

4.4.3 Regionfamiljer ett viktigt närings- och

regionalpolitiskt analysverktyg 51

4.5 Statens samlade resurser för regional utveckling 58

5 Mål och riktlinjer 64

6 Regionalpolitik 68

6.1 Allmänna utgångspunkter 68

6.2 Statens betydelse för utvecklingen i utsatta regioner 77

6.2.1 Allmänna riktlinjer 77

6.2.2 Insatser med regionalpolitisk betydelse inom

vissa statliga sektorer 78

6.2.3 Ökad helhetssyn på organisatoriska

förändringar i den statliga förvaltningen 102

6.3 De särskilda regionalpolitiska medlen 108

6.3.1 Allmänna riktlinjer 109

6.3.2 Stödområdesfrågor 111

6.3.3 Regionalt utvecklingsstöd 115

6.3.4 Stiftelsen Norrlandsfonden 120

6.3.5 Nedsättning av socialavgifter 121

6.3.6 Transportbidrag 122

6.4 EG:s strukturfonder 128

6.4.1 Genomförande av nuvarande

strukturfondsprogram 132

6.4.2 Nationell medfinansiering 143

6.4.3 Nästa programperiod 147

6.5 Glesbygds- och landsbygdspolitik 150

6.5.1 Allmänna riktlinjer 150

6.5.2 Sysselsättningsfrämjande åtgärder 154

6.5.3 Service 158

6.5.4 Det lokala utvecklingsarbetet 162

6.5.5 Utredning av glesbygdens och landsbygdens

framtida utvecklingsmöjligheter 167

7 Regionalt utvecklingsarbete 168

7.1 Allmänna utgångspunkter 168

7.2 Regionala utvecklingsstrategier 170

7.3 Resurscentra för kvinnor 173

8 Näringspolitik 175

8.1 Allmänna utgångspunkter 176

8.2 Vissa näringspolitiska frågor 178

8.2.1 Riskfinansiering 187

9 Regional näringspolitik 194

9.1 Utgångspunkter 194

9.2 Förslag till mer flexibel medelsanvändning på regional

nivå 200

9.3 Regionala tillväxtavtal 201

9.4 Åtgärder för bättre regional balans mellan utbud och

efterfrågan på arbetskraft 205

10 Program för regional näringspolitik och särskilda regionalpolitiska

projekt 206

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1990:912)

om nedsättning av socialavgifter (avsnitt 2.1),

2. antar regeringens förslag till lag om rätt för Stiftelsen Norrrlands-

fonden att besluta i frågor om förvaltningen om regionala utveck-

lingslån (avsnitt 2.2),

3. antar regeringens förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100) (avsnitt 2.3),

4. godkänner regeringens förslag om mål och riktlinjer för regional-

politiken respektive för den regionala näringspolitiken (avsnitt 5),

5. godkänner regeringens förslag om Botniabanan (avsnitt 6.2.2.2),

6. godkänner regeringens förslag om riktlinjer för ökning av decent-

raliserad utbildning och distansutbildning (avsnitt 6.2.2.3),

7. godkänner regeringens förslag om att inrätta en delegation och ett

utvecklingscentrum för distansutbildning baserad på modern in-

formationsteknik i Härnösand (avsnitt 6.2.2.3),

8. godkänner regeringens förslag om stödområden för företagsstöd

(avsnitt 6.3.2),

9. godkänner regeringens förslag om regionalt utvecklingsstöd

(avsnitt 6.3.3),

10. godkänner regeringens förslag om Stiftelsen Norrlandsfonden

(avsnitt 6.3.4),

11. godkänner regeringens förslag om transportbidrag (avsnitt 6.3.6),

12. godkänner regeringens förslag om användningen av anslaget för

Regionalpolitiska åtgärder (avsnitt 9.2),

13. godkänner regeringens förslag om program för regionala tillväxt-

avtal (avsnitt 9.3).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:912) om

nedsättning av socialavgifter

Härigenom föreskrivs att 6 och 11 §§ lagen (1990:912) om nedsättning

av socialavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Inom stödområdet är följande verksamheter stödberättigade:

1. gruvor och mineralbrott, med

undantag för malmgruvor,

1. andra gruvor och mineral-

brott än malmgruvor, om liknande

brytning eller utvinning även sker

i andra regioner i Sverige,

2. tillverkning, med undantag av tillverkning inom massa- och

pappersindustri samt järnverk, stålverk och ferrolegeringsverk,

3. produktionsvaruinriktad partihandel,

4. uppdrags-, uthyrnings- och reparationsverksamhet,

5. hotell-, pensionats- och

campingverksamhet eller

5. hotell-, pensionats- och

campingverksamhet,

6. restaurang- och kaféverksamhet som bedrivs i kombination med

hotell-, pensionats- eller campingverksamhet,

7. renhållnings-, städnings- och tvätteriverksamhet,

8. rekreationsverksamhet och

kulturell serviceverksamhet, med

undantag av biblioteksverksamhet,

8. rekreationsverksamhet och

kulturell serviceverksamhet, med

undantag av biblioteksverksamhet,

eller

9. jord- och skogsbruk,

trädgårdsskötsel, jakt och fiske,

10. verksamhet som bedrivs av

ideella, kulturella och religiösa

organisationer, samt

intresseorganisationer,

11. annan personlig service-

verksamhet, med undantag av

verksamhet vid varmbadhus.

9. verksamhet som bedrivs av

ideella, kulturella och religiösa

organisationer samt intresseor-

ganisationer.

11 §

Inom stödområdet är följande verksamheter stödberättigade:

1. uppdrags- och uthyrningsverksamhet,

2. hotell-, pensionats- och

campingverksamhet eller

2. hotell-, pensionats- och

campingverksamhet,

3. restaurang- och kaféverksamhet som bedrivs i kombination med

hotell-, pensionats- eller campingverksamhet,

4. skidliftsverksamhet som

bedrivs fristående eller i

kombination med restaurang- eller

kaféverksamhet,

4. skidliftsverksamhet som

bedrivs fristående eller i

kombination med restaurang- eller

kaféverksamhet.

5. jord- och skogsbruk,

trädgårdsskötsel, jakt och fiske.

_______

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

 2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om avgifter som avser

tid före ikraftträdandet.

2.2 Förslag till lag om rätt för Stiftelsen Norrlandsfonden att

besluta i frågor om förvaltningen av regionala utvecklingslån

Härigenom föreskrivs följande.

Enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen får

Stiftelsen Norrlandsfonden fatta beslut som innebär myndighetsutövning

i frågor om förvaltningen av regionala utvecklingslån och

lokaliseringslån som beslutats enligt förordningen (1990:642) om

regionalpolitiskt företagsstöd eller motsvarande äldre bestämmelser.

_____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att bilagan till sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 Bilaga

I enlighet med vad som anges i 1 kap. 8 § skall vad som föreskrivs i

tryckfrihetsförordningen om rätt att ta del av handlingar hos myndighet i

tillämpliga delar gälla också handlingar hos något av de organ som

nämns nedan i den mån handlingarna hör till där angiven verksamhet hos

organet. Verksamheten anges i förekommande fall med hänvisning till

numret i Svensk författningssamling (SFS) på den författning med stöd

av vilken verksamheten har uppdragits åt organet.

Organ

Verksamhet

--------------------------------------------------------------------------------

-------

Stiftelsen Innovationscentrum all verksamhet

Stiftelsen Svenska Institutet all verksamhet

--------------------------------------------------------------------------------

-------

Föreslagen lydelse

 Bilaga

I enlighet med vad som anges i 1 kap. 8 § skall vad som föreskrivs i

tryckfrihetsförordningen om rätt att ta del av handlingar som myndighet i

tillämpliga delar gälla också handlingar hos något av de organ som

nämns nedan i den mån handlingarna hör till där angiven verksamhet hos

organet. Verksamheten anges i förekommande fall med hänvisning till

numret i Svensk författningssamling (SFS) på den författning med stöd

av vilken verksamheten har uppdragits åt organet.

Organ

Verksamhet

--------------------------------------------------------------------------------

-------

Stiftelsen Innovationscentrum all verksamhet

Stiftelsen Norrlandsfonden

förvaltning av statligt reglerade

regionala utvecklingslån och

lokaliseringslån som beslutats

enligt förordningen (1990:642) om

regionalpolitiskt företagsstöd eller

motsvarande äldre bestämmelser

(SFS 1998:000)

Stiftelsen Svenska institutet all verksamhet

--------------------------------------------------------------------------------

-------

____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3 Ärendet och dess beredning

Med början under år 1995 har regeringen vidtagit ett antal åtgärder för att

få underlag för den nu aktuella översynen av regionalpolitiken.

I augusti 1995 uppdrog regeringen åt Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK) att sammanställa ett nationellt analys-

och planeringsunderlag som stöd för regionalt utvecklingsarbete och

nationella avvägningar. Under januari 1997 överlämnade verket två

rapporter under den gemensamma rubriken Regioner på väg mot 2015

Förutsättningar, fakta och tendenser och Länsstrategier i regionalt

utvecklingsarbete. Dessa har bl.a. behandlats på ett antal seminarier med

företrädare för länsstyrelser, andra statliga myndigheter, organisationer

m.fl.

Inom ramen för uppdraget lämnade NUTEK i april 1997 ytterligare en

rapport, Förutsättningar för regionpolitik. NUTEK har sänt rapporten på

remiss till 158 instanser. En förteckning över remissinstanserna och en

remissammanställning finns tillgängliga i Närings- och

handelsdepartementet (dnr N 97/316).

I oktober 1995 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare

landshövding Lars Eric[REDACTED_EFTERNAMN] med uppgift att analysera de regionala

konsekvenserna av förändringar inom den statliga sektorn. Den 7 februari

1997 överlämnade utredaren betänkandet Regionpolitik för hela Sverige

(SOU 1997:13). Betänkandet har sänts på remiss till 158 instanser. En

sammanställning av betänkandet finns i bilaga 2 och förteckning över

remissinstanserna samt remissammanställning finns i bilaga 3.

I november 1996 uppdrog regeringen åt Statskontoret att bl.a.

kartlägga den organisatoriska och sysselsättningsmässiga förändringen

av den statliga verksamheten ur ett regionalt perspektiv. Statskontoret

överlämnade kartläggningen den 12 mars 1997. Rapporten har

remissbehandlats tillsammans med det nyss nämnda betänkandet.

I december 1996 uppdrog regeringen åt Glesbygdsverket och

Konsumentverket att analysera aktuella servicefrågor i glesbygds- och

landsbygdsområden. Rapporten Service i gles- och landsbygd

överlämnades till regeringen i mars år 1997. Rapporten har sänts på

remiss till cirka 150 instanser. En förteckning över remissinstanserna och

en remissammanställning finns tillgängliga i Närings- och

handelsdepartementet (dnr N 96/3467).

Regeringen uppdrog också i december 1996 åt Glesbygdsverket att

senast den 30 april 1997 lämna förslag till en utvecklingsinriktad

glesbygds- och landsbygdspolitik. Glesbygdsverkets rapport Förnyelsens

landskap bygdepolitik för 2000 talet har remitterats till 25 instanser.

En förteckning över remissinstanserna och en remissammanställning

finns tillgängliga i Närings- och handelsdepartementet (dnr N 97/1649).

I januari 1997 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare

landshövding Georg[REDACTED_EFTERNAMN] för att kartlägga och analysera

förutsättningarna för och effekterna av en utvidgning av det

regionalpolitiska transportbidraget. Den 13 maj 1997 överlämnade

utredaren betänkandet Konkurrensneutralt transportbidrag (SOU

1997:94). Betänkandet har sänts på remiss till 44 instanser. En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 4 och en förteckning över

remissinstanserna samt en remissammanställning finns i bilaga 5.

En beskrivning och analys av den regionala utvecklingen, som

utarbetats inom Närings- och handelsdepartementet, redovisas i bilaga 1.

Statskontoret har redovisat två rapporter om Genomförandet av EG:s

strukturfondsprogram som behandlar medfinansieringen (1997:12) och

genomförandeorganisationen (1997:13).

Regeringen beslutade vidare i januari 1997 att tillkalla en delegation

för samordnad regional politik för ökad sysselsättning och tillväxt.

Delegationen består i huvudsak av statssekreterare från departement som

svarar för verksamheter som ur olika aspekter har stor betydelse för

näringslivets utveckling.

Som ett led i beredningsarbetet har delegationen dels överlagt med

samtliga landshövdingar, dels fört en fördjupad dialog med företrädare

för sju län; Södermanlands, Jönköpings, Blekinge, Värmlands,

Västmanlands, Jämtlands och Västerbottens län. Dialogen har rört en

mängd frågor som har betydelse för att nå en ökad effektivitet i ett

regionalt näringspolitiskt arbete.

Med anledning av förslaget till lag angående överlämnande av

förvaltningen av samtliga befintliga och utbetalda lokaliseringslån och

regionala utvecklingslån till Stiftelsen Norrlandsfonden, har staten i

ärendet haft samråd med Norrlandsfonden och i övrigt inhämtat

behövliga upplysningar. Beredningskravet torde därigenom vara uppfyllt.

Dessutom har ett antal skrivelser, rapporter m.m. inkommit från

myndigheter, kommuner, organisationer, enskilda personer m.fl.

Lagrådet

Den föreslagna lagstiftningen faller inom Lagrådets granskningsområde.

De föreslagna förändringarna får emellertid anses vara av sådan

beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Det bör i

sammanhanget påpekas att Lagrådet tidigare har yttrat sig då det gällt ett

liknande förslag om att till enskilt organ överlämna myndighetsutövning

och då inte haft något att erinra däremot (prop. 1992/93:167 om rätt för

Statens Bostadsfinansieringsbolag, SBAB, att besluta i frågor om

förvaltningen av statligt reglerade lån för bostadsändamål, m.m.).

Yttrande av Lagrådet har därför inte inhämtats.

4 Näringslivets utvecklingsförutsättningar inför

2000-talet, nationellt och regionalt

4.1 Inledning

I denna proposition behandlas olika områden inom regionalpolitiken och

näringspolitiken. Ett antal begrepp som betecknar olika delar inom de

båda politikområdena används.

För att underlätta förståelsen av regeringens förslag och bedömningar

görs i det följande en kort genomgång av några av de viktigare

begreppen.

Regionalpolitik

Åtgärder inom alla politikområden riktade till geografiska områden med

regionalpolitiska problem. Dessa åtgärder behandlas i propositionen ofta

uppdelade efter statsbudgetens utgiftsområden i den lilla och den

 stora regionalpolitiken.

Åtgärderna syftar till att uppnå de regionalpolitiska målen om hållbar

tillväxt, rättvisa och valfrihet. Detta betyder en ökad regional utjämning,

dvs. en från samhällsekonomiska och välfärdspolitiska synpunkter

balanserad utveckling mellan och inom alla regioner.

En särskild del av regionalpolitiken utgör i vissa avseenden glesbygds-

och landsbygdspolitik.

Glesbygds- och landsbygdspolitik

Åtgärder inom alla politikområden riktade till glesbygds- och

landsbygdsområden. En närmare geografisk definition av dessa områden

finns i avsnitt 4.4.2.

Åtgärderna syftar till att utveckla förutsättningarna för ekonomisk

tillväxt och sysselsättning samt att upprätthålla viss kommersiell och

offentlig service.

Den lilla regionalpolitiken

Åtgärder till vilka medel anslås under utgiftsområde 19 Regional

utjämning och utveckling på statsbudgeten. I avsnitt 6.3 används

beteckningen De särskilda regionalpolitiska medlen .

Exempel på viktiga åtgärder inom den lilla regionalpolitiken är

fördelning av medel för olika former av företagsstöd och medfinansiering

av EG:s strukturfondsprogram.

Fördelningen av medel från EG:s strukturfonder är också ett viktigt

instrument i detta sammanhang.

Den stora regionalpolitiken

Åtgärder inom andra utgiftsområden än utgiftsområde 19 Regional

utjämning och utveckling som har betydelse för den regionala

utjämningen.

Exempel på viktiga åtgärder inom den stora regionalpolitiken är

insatser inom kommunikations-, kultur- och utbildningspolitiken samt

det statliga bidrags- och utjämningssystemet i kommunsektorn.

Medel från EG:s strukturfonder används även för åtgärder inom den

 stora regionalpolitiken.

Regionalt utvecklingsarbete

Åtgärder inom alla politikområden och över hela landet som påverkar

utvecklingen i en region, inom regionalpolitiken exempelvis

framtagandet av utvecklingsstrategier för ett län och inom

näringspolitiken arbetet med regional näringspolitik.

Näringspolitik

Åtgärder inom alla politikområden som syftar till att på olika sätt stärka

näringslivets utveckling.

Regional näringspolitik

Näringspolitik som bedrivs på regional nivå, t.ex. inom ett län.

Åtgärderna syftar till att genom samordning av insatser inom olika

statliga politikområden (utgiftsområden) med kommunala och andra

medel påverka näringslivets utveckling i en region.

Nya förutsättningar för regionalpolitik

Den lilla regionalpolitiken är betydelsefull men det är den sammantagna

utvecklingen inom olika samhällsområden som avgör hur regionernas

framtid utformas. För dagens stora behov räcker inte den lilla

regionalpolitiken till. Omfattande åtgärder inom flera samhällsområden

krävs. Inte minst för att utnyttja det offentliga realkapitalet, såsom

bostäder, skolor, daghem och infrastruktur, som redan investerats i hela

landet är det viktigt att tillväxten inom den privata sektorn ökar i

utflyttningsregionerna och välfärdssystemet upprätthålls.

Regionalpolitiken skall bidra till att utveckla de nationella resurserna

utifrån förutsättningarna i varje enskild region. Ramarna för att föra en

politik med målen hållbar tillväxt, rättvisa och valfrihet sätts emellertid

av den internationella integreringen och den statsfinansiella situationen.

Regionalpolitiken har en viktig uppgift i att även bidra till en

ekologiskt hållbar utveckling. Det ekologiska systemet sätter både

gränser och anger möjligheterna för en hållbar utveckling i lokala och

regionala miljöer. Till exempel rymmer gles- och landsbygdspolitiken en

potential till utveckling i det perspektiv där resursförbrukning och

miljöpåverkan ska minimeras. Nu står samhället inför en omvälvning av

lika grundläggande karaktär som när agrarsamhället trängdes ut av

industrisamhället och mycket tyder på att det på sikt öppnas nya

utvecklingsmöjligheter för lands- och glesbygd.

Globaliseringen av ekonomin, t.ex. integrationen inom den Europeiska

Unionen, ändrar på ett markant sätt med vilka medel regeringen kan

påverka de ekonomiska processerna i Sverige. Det faktum att varor,

tjänster, kapital och arbetskraft kan röra sig fritt över långa avstånd

begränsar utrymmet för en nationellt självständig ekonomisk politik. För

att skapa goda förutsättningar för produktion av varor och tjänster som

ger höga inkomster och en hög välfärd måste politiken istället inrikta sig

mot andra åtgärder som främjar företagens utvecklingskraft.

Företagens krav på den miljö de verkar inom har förändrats under de

senaste åren. Idag är inte enbart kostnadsjakt och priset på

produktionsfaktorer avgörande för företagens lokalisering och

utvecklingskraft. Det är också viktigt att de regionala

produktionsförutsättningarna förbättras och anpassas till de förändringar

som företagen möter på sina marknader. Tillgången till välutbildad

arbetskraft, en god infrastruktur, goda utbildningsmöjligheter och goda

kopplingar till forskningssystemen blir allt viktigare. Dessa faktorer kan

med fördel utformas regionalt och lokalt. Komplexiteten i kraven på

produktionsförutsättningarna visar på behovet av sektorssamordning.

Regioners utvecklingsmöjligheter måste ses i ett internationellt

utvecklingsperspektiv. Alla regioner i landet måste ges förutsättningar att

utvecklas i likhet med motsvarande regioner i andra länder.

Under de förutsättningar som redogjorts för ovan skall

regionalpolitiken och den nya regionala näringspolitiken bidra till att alla

regioner lämnar sitt optimala bidrag till nationens tillväxt. För att få ökad

effektivitet i politiken krävs nu vissa förändringar, till exempel ökad

sektorssamordning och flexibilitet i medelsanvändningen, samt

decentralisering av beslutsbefogenheter.

Välfärdssystemet bidrar till regional balans

Utbyggnaden av välfärdssystemen har bidragit till att minska regionala

skillnader. Genom den omfattning som den offentliga sektorn kommit att

få har arbetstillfällen skapats i hela landet. Transfereringar till hushåll har

bidragit till att upprätthålla konsumtionen. Offentliga tjänster kan

efterfrågas efter behov och oberoende av inkomster. Sammantaget bidrar

den offentliga sektorn inte bara till att skapa ett jämlikt samhälle utan

också till att minska skillnader mellan olika regioner avseende

sysselsättnings, arbetslöshets- och inkomstnivåer. Statliga och andra

offentliga myndigheter har vidare ett inflytande på den regionala

utvecklingen genom att de i många regioner är stora arbetsgivare och har

en viktig roll som serviceproducent. Förändringar i organisationen av

statliga och andra offentliga myndigheter och verk får därför ofta

betydande konsekvenser för sysselsättning och service i dessa regioner.

Den senaste tioårsperioden har den ekonomiska situationen i landet

förändrats radikalt. Sverige hamnade i början på 1990 talet i den

djupaste lågkonjunkturen sedan depressionen på 1930 talet med stor

ekonomisk tillbakagång. Bruttonationalprodukten föll tre år i rad.

Arbetslösheten ökade kraftigt och krisen kom att drabba alla sektorer. Att

den akuta krisen inte hanterades på ett effektivt sätt bidrog till

utvecklingens snabba och djupa förlopp.

Den höga arbetslösheten och räntorna på statsskulden var bidragande

orsaker till att de offentliga finanserna urholkades. Detta skapade en kris

i välfärdssamhället. För att få ordning på finanserna var besparingar inom

offentlig sektor nödvändiga. Detta var en förutsättning för att Sverige

skulle kunna föra en trovärdig politik med tillväxt i fokus.

Alla regioner är beroende av en hög tillväxt

Välfärdssamhället byggdes ut under perioder med gynnsam ekonomisk

tillväxt. För att resurser ska kunna fördelas i ett välfärdssamhälle måste

de först skapas genom tillväxt. Välfärdssystemet och möjligheterna till

regional utjämning förutsätter att den ekonomiska tillväxten är hög.

Lyckas vi inte med detta blir det svårt att upprätthålla de höga

ambitionerna på ett väl utvecklat välfärdssystem. Beräkningar, som bland

annat tar hänsyn till vilka branscher som växer snabbast och vilka företag

som riskerar att slås ut vid en låg tillväxt, visar att en hög tillväxt (2,2

2,8 % per år) medför en förhållandevis bra sysselsättningsutveckling i

alla regiontyper de närmaste 10 15 åren medan en lägre årlig tillväxt

(1,4 %) ger en fortsatt utslagning av företag och minskning av

sysselsättningen i de svagare regionerna. Beroendet av tillväxt i den

privata sektorn är därför mycket starkt. Att låna till välfärd är ingen

lösning.

Regional näringspolitik för ökad ekonomisk tillväxt

Efter en framgångsrik budgetsanering har ekonomin stabiliserats och

gynnsamma villkor för tillväxt och sysselsättning skapats. Låg inflation,

låg ränta och en stabil valuta gynnar investeringar och bidrar till att

stärka företagens konkurrenskraft i hela landet.

Eftersom politikområden påverkar varandra syftar integrationen till att

samordna olika områden som har ekonomisk tillväxt som främsta mål.

Därför bör en sektorssamordning av de statliga insatserna ske både på

central och regional nivå. En förutsättning för friare medelsanvändning

på regional nivå är en fungerande samverkan på central nivå.

De näringspolitiska insatserna kommer nu att breddas och

regionaliseras. Statliga resurser inom många olika departements

ansvarsområden kommer i större utsträckning än vad som f.n. sker, att

anpassas till regionala och lokala förutsättningar. Detta sker inom ramen

för s.k. tillväxtavtal vilket redovisas senare i denna proposition.

Kraftfulla insatser för regional utveckling

Propositionen innehåller även förslag inom arbetsmarknads-,

infrastruktur,- utbildnings,- kultur,- närings- och regionalpolitiken.

Regionalpolitiken förstärks bl.a. genom att gällande föreskrifter vad

avser regionala konsekvenser av förändringar inom statliga verksamheter

preciseras. Särskilda insatser görs för att förbättra gles- och landsbygden

förutsättningar för sysselsättning och tillväxt och tillgängligheten för

service. Inom bostadspolitiken kommer särskilda insatser att riktas till

kommuner med allvarliga ekonomiska problem till följd av sina

åtaganden för boendet. Dessa kommuner ligger i stor utsträckning inom

regionalpolitiska stödområden. Insatserna är betydelsefulla inte bara för

att förbättra förutsättningarna till att bo och arbeta i hela landet utan även

för att det offentliga realkapital som redan investerats bättre skall kunna

utnyttjas även i framtiden.

Nya möjligheter till utbildning i hela landet

För att öka möjligheterna för män och kvinnor att kunna arbeta och bo i

hela landet görs kraftfulla satsningar inom utbildningsområdet. Den

fortsatta utbyggnaden av högskolan bidrar starkt till den regionala

utvecklingen. Satsningar som kunskapslyftet och distansutbildning bidrar

också till att stärka den regionala utvecklingen, eftersom

kompetensutveckling har en avgörande betydelse för ekonomisk tillväxt

samtidigt som arbetskraften är relativt bunden regionalt. Ett utbyggd

distansutbildning på högskolenivå innebär ytterligare möjligheter för alla

som vill vidarutbilda sig efter kunskapslyftet.

Tidigareläggning av infrastrukturinvesteringar

Inom infrastrukturpolitiken föreslås satsningar på utbyggnad och

förbättringar av vägar, järnvägar, flyg och distansarbete i syfte att

förstärka länkarna mellan och inom regionerna.

Särskilda åtgärder i gles- och landsbygd

Tillväxtförutsättningarna i gles- och landsbygd bygger i stor

utsträckning på lokala och regionala marknader.

Kombinationssysselsättningar och den sociala ekonomin har en stor

betydelse. Förutsättningar för en ekologiskt hållbar produktion är goda.

Tillgängligheten till statlig och kommunal service är sämre än i tätorter.

Mot denna bakgrund förslås särskilda insatser inom en rad områden för

att främja tillväxt och sysselsättning och tillgänglighet till service i gles-

och landsbygd.

4.2 En internationaliserad ekonomi

Regeringens bedömning: Förutsättningarna för att bedriva en effektiv

närings- och regionalpolitik har förändrats. De främsta orsakerna till

detta är en hårdare konkurrens till följd av en tilltagande internationell

ekonomisk integration, snabbare teknisk utveckling och nya sätt att

kommunicera.

Skälen för regeringens bedömning: En rad omvärldsförändringar har

ändrat villkoren för produktion av varor och tjänster, och därmed även

villkoren för närings- och regionalpolitiken. Människor, kapital och va-

ror, men även teknik och kunskaper rör sig över region- och nationsgrän-

ser enklare och snabbare än någonsin tidigare. Kostnaderna för transpor-

ter och kommunikation minskar. Varuutbytet med andra länder världs-

handeln ökar snabbare än produktionen och de internationella företa-

gens investeringar i olika länder direktinvesteringarna ökar ännu

snabbare.

4.2.1 Skärpt internationell konkurrens

Den ökade internationella ekonomiska integrationen drivs fram av snabb

teknisk utveckling och av omfattande liberalisering av olika restriktioner

och barriärer som tidigare hindrat eller begränsat handeln med varor och

tjänster, kapitalflöden och humankapitalets rörlighet samt försvårat om-

struktureringen av olika sektorer. Liberaliseringen har bland annat inne-

burit sänkta tullar, borttagande av handelshinder och av- och omregle-

ringar av olika marknader såsom kapital- och valutamarknaderna, tele-

kommarknaden och elmarknaden. De snabbväxande ekonomierna i

Asien, och omställningen till marknadsekonomi i Central- och Östeuropa

samt de baltiska länderna, är andra faktorer som främjar det internatio-

nella handelsutbytet och den internationella och regionala specialise-

ringen. Kortsiktigt innebär de nuvarande problemen i Asien att tillväxten

i denna region dämpas. Samtidigt har dessa länders möjligheter att kon-

kurrera med låga priser ökat i takt med att deras valutor förlorat i värde.

Den internationella konkurrensen har skärpts. Det räcker inte längre

för företagen att utnyttja billiga produktionsfaktorer. Det har skett en för-

skjutning från priskonkurrens till konkurrens baserad på kundanpassning

och kvalitet. Utvecklingskraft förklarar bättre den nya situationen än

konkurrenskraft, som ofta förknippas med priskonkurrens. Utvecklings-

kraft handlar om företagens förmåga att ta till sig och utnyttja informa-

tion och kunskap samt vara innovativa. Denna förändring innebär även

att kraven på arbetskraftens kompetens har förändrats och att nya flexib-

lare organisationsformer blir vanligare för att kunna möta de snabba an-

passningskraven.

Den ökade internationella integreringen innebär att regioners utveck-

lingsmöjligheter måste ses i ett internationellt utvecklingsperspektiv.

Alla regioner i Sverige måste ges förutsättningar att utvecklas i likhet

med motsvarande regioner i andra länder.

4.2.2 Spelregler för internationell handel

Den ekonomiska utvecklingen i Sverige och landets regioner är i tillta-

gande utsträckning beroende av processer och politik på internationell

nivå. Liberalisering av världshandeln bedrivs inom ramen för WTO

(World Trade Organisation) som tagit över GATT:s (General Agreement

on Tariffs and Trade) institutionella roll som forum för multilaterala tull-

och handelsförhandlingar. Det svenska närmandet till det europeiska

samarbetet genom EES avtalet och därefter medlemskapet i EU den 1

januari 1995 är andra viktiga händelser som påverkar de svenska utveck-

lingsförutsättningarna.

Den internationella handeln har sedan andra världskriget fram till bör-

jan av 1970 talet varit den drivande kraften i världsekonomin. Under

perioden 1960 1990 ökade exporten i snabbare takt än produktionen. År

1953 gick endast 53 procent av I ländernas export till andra I länder. År

1990 hade andelen ökat till 76 procent. Utvecklingen är bland annat en

följd av de avtal som slutits på internationell nivå för att minska använd-

ningen av olika typer av handelshinder. Avtalen har arbetats fram via

världshandelsorganisationen GATT, nuvarande WTO. I den senaste för-

handlingsrundan Uruguayrundan lyckades organisationen förhandla

fram ett världsomspännande regelverk för handeln med tjänster, GATS

(General Agreement on Trade in Services), som dittills varit hårt reglerat

och som legat utanför den traditionella handelspolitiken. En allt större del

av varuvärdet i den internationella handeln består av immateriella egen-

skaper i någon form. Ett effektivt skydd har dock ofta saknats. Att den

senaste rundan även resulterade i det s.k. TRIPS avtalet var därför bety-

delsefullt. TRIPS står för Trade Related Aspects of International

Property Rights och bildar ett eget sammanhållande regelkomplex i

WTO för immaterialrättigheter. Reglerna utgör ett minimiskydd och

WTO länderna kan tillämpa strängare skyddsbestämmelser. Beräkningar

som gjorts pekar på att världshandeln med varor kommer att öka betyd-

ligt snabbare till följd av de nya världshandelsreglerna.

Parallellt med de multilaterala frihandelssträvandena förs regionala

handelsarrangemang. Sedan andra världskriget har det bildats flera regio-

nala frihandelsavtal som har till syfte att öka både den politiska och eko-

nomiska integrationen mellan medlemsländerna. EU har kommit längst i

integrationsprocessen. Andra avtal är NAFTA (Frihandelsavtal mellan

USA, Kanada och Mexico) och ASEAN ( South East Asian Nations )

samt ANZERTA (frihandelsavtal mellan Australien och Nya Zeeland).

4.2.3 Direktinvesteringarna har fått en mer framträdande roll

En annan faktor av stor betydelse för den internationella ekonomiska

integrationen är de utländska direktinvesteringarna. Med direktinveste-

ringar avses investeringar i ett främmande land varvid det investerande

företaget behåller kontrollen över den gjorda investeringen, som antingen

kan ta sig uttryck i att ett dotterbolag i utlandet bildas eller i form av ett

förvärv av en redan befintlig rörelse. Från 1980 talets början har de ut-

ländska direktinvesteringarna ökat i snabbare takt än den internationella

handeln och varit den drivande kraften i världsekonomin. Orsaker till

detta är bland annat tilltagande specialisering och företagens strävan att

maximalt utnyttja de unika förutsättningar och kvaliteter som olika län-

der har i kombination med de egna unika tillgångarna. De multinationella

företagen, som är de dominerande aktörerna, har fått allt större betydelse

i världsekonomin. Antalet multinationella företag har på 25 år vuxit från

7 000 till 40 000. Dessa företag har ungefär en kvarts miljon utländska

dotterbolag som 1993 tillsammans sålde för 6 000 miljarder USD, vilket

var 28 procent mer än den totala internationella handeln samma år. 75

procent av alla utländska direktinvesteringar är idag lokaliserade till

Europa, Japan och Nordamerika. Dessa regioners dominans har förstärkts

över tiden och det är endast ett fåtal andra länder som fått del av denna

utveckling.

Små öppna ekonomier som Sverige påverkas särskilt mycket av den

fortgående internationaliseringen genom att vara mer integrerade med

världsekonomin än ett stort land. Sverige hade i början av 1990 talet fler

stora multinationella företag än något annat land relativt ekonomins

storlek. Dessa internationella företag har tidigt etablerat sig på andra

marknader. Motsvarande intresse för utländska företag att etablera sig på

den svenska marknaden har inte varit lika stort. Mellan 1986 och 1990

ökade utflödet av direktinvesteringar betydligt mer än inflödet. Många

svenska företag expanderade under denna period i något EG land. EG

tog beslutet om den inre marknaden 1985. De svenska företagen ansåg

det vara angeläget att vara etablerade på den gemensamma europeiska

marknaden. Sveriges ansökan om EG medlemskap minskade osäkerhe-

ten, vilket kan vara en bidragande orsak till att de utgående investerings-

flödena minskade och bättre balanserade de utgående. Under 1990 talet

har de ingående investeringarna varit större än de utgående, speciellt

höga inflöden noterades 1995.

Genom bl.a. avskaffandet av valutaregleringen (1989), lagen om ut-

ländska förvärv av svenska företag (1992) och skillnader mellan bundna

och fria aktier (1993), har möjligheterna för utländska företag att etablera

sig i Sverige kraftigt ökat. Det svenska medlemskapet i EU samt liberali-

seringen av de forna öststaterna innebär en helt ny geopolitisk situation

där Sverige fått en intressant position i skärningspunkten mellan det köp-

starka Västeuropa och de nya marknaderna på andra sidan Östersjön.

4.2.4 Europasamarbetets utveckling

Under 1990 talet har Sverige integrerats mer och mer i den västeuro-

peiska ekonomin. Genom EES avtalet erhöll Sverige ett ekonomiskt

medlemskap i EG. EES avtalet gav svenska medborgare och företag till-

gång till de fyra friheterna inom EG, dvs. fri rörlighet för varor, tjän-

ster, kapital och arbetskraft. (Stora delar av jordbrukssektorn och livsme-

delsindustrin omfattades inte av EES avtalet.)

Sveriges beslut att fullt ut deltaga i det europeiska samarbetet innebar

att integrationen stärktes ytterligare. Ur ett ekonomiskt hänseende inne-

bar EU medlemskapet framförallt att vi fick en gemensam handelspolitik

och tullunion. Den ökade ekonomiska integrationen innebär att företagen

på den gemensamma marknaden har fått tillgång till en väsentligt större

hemmamarknad, samtidigt som de möter en ökad konkurrens.

Införandet av en gemensam valuta kommer att få omedelbara följder

för medlemsstaterna. En konsekvens blir troligen att ländernas politik på

många områden kommer att behöva bli mer samordnad och likställd. En

gemensam valuta innebär vidare att växelkursosäkerheten elimineras

inom valutaområdet. Detta innebär att företagens vinstmarginaler inte

påverkas av förändringar i växelkurser. En gemensam valuta gör också

att det blir lättare att jämföra priser på olika produkter och insatsvaror

inom valutaunionen, vilket sannolikt kommer att leda till att prisskillna-

derna kommer att minska. Ytterligare en konsekvens är att transaktions-

kostnaderna för export blir lägre när företagen inte längre behöver för-

säkra sig mot växelkursförändringar. Effekterna av en gemensam valuta

kan sammantaget förväntas innebära ett ökat konkurrenstryck på den

svenska marknaden. Samtidigt öppnas möjligheterna för främst de

mindre företagen att konkurrera på europamarknaden. Dessa kan lättare

söka sig ut på exportmarknaden när hindren blivit mindre. Ett svenskt

deltagande i EMU från start är dock inte sannolik.

Tio östeuropeiska stater väntar på ett medlemskap i EU. En utvidgning

kan väntas föra med sig flera viktiga förändringar. Med bland annat EU

stöd kan Östersjöstaterna komma att utvecklas snabbt och ikläda sig en

stark roll som handelspartner för Sverige och övriga grannländer. Beräk-

ningar som gjorts visar att handeln med de nya ansökarländerna kan

femdubblas. För svensk del innebär det ur ett regionalt perspektiv att

vissa regioner kan vidga sin marknad genom att få till stånd en ökad han-

del över Östersjön. En utvidgning österut kommer sannolikt innebära att

strukturomvandlingen accentueras och att kravet på det svenska närings-

livets anpassningsförmåga därmed ökar. En analys av det svenska han-

delsutbytet visar att framför allt arbetsintensiv och till viss del kapitalin-

tensiv industri kan väntas vidkännas en ökad konkurrens från Östeuropa.

Samtidigt kan den kunskaps- och forskningsintensiva industrin ha möj-

ligheter att finna nya marknader i de nya medlemsländerna. På lite längre

sikt kan även dessa delar av industrin märka en ökad konkurrens. Mot

detta konkurrenstryck står möjligheterna till specialisering mot enskilda

marknadssegment, som tillsammans med ökad efterfrågan, kan ge tillväxt

för en bredare del av näringslivet. Utfallet av denna balansgång mellan

tillväxtstimulanser till följd av en ökad efterfrågan och det ökade konkur-

renstrycket bestäms ytterst av hur konkurrensförutsättningarna utvecklas

för de branscher som ger inkomster över dagens genomsnitt. I regioner

med en stor andel av näringslivet inriktad mot produktion som kommer

att möta ökad konkurrens ökar kraven på förmågan till omställning till

annan produktion, som lättare kan exporteras eller till produktion som

kan finna sin avsättning på den lokala marknaden.

4.2.5 Regionalpolitik för ekonomisk och ekologisk hållbar utveck-

ling

Regionalpolitiken är en viktig del i regeringens arbete att samordna en

ekologisk hållbar utveckling med en ekonomisk sådan. Detta ställer krav

på att alla åtgärder analyseras utifrån hur de påverkar såväl miljön som

den ekonomiska tillväxten. Närings- och regionalpolitik skall utformas

med utgångspunkt från att ekonomisk utveckling, social utveckling och

skydd för miljön är inbördes beroende och ömsesidigt förstärkande delar

av en hållbar utveckling. Det är en viktig uppgift för kommuner, länssty-

relser och regionala organ att genom samverkan i samhällsplaneringen ge

underlag för de långsiktiga sociala, ekologiska och samhällsekonomiska

hänsynstaganden som krävs för en regionalpolitik och en regional nä-

ringspolitik som främjar en hållbar utveckling. Effektiv resursanvänd-

ning och miljöanpassning av produkter och produktion samt fungerande

miljöledningssystem kan ge goda marknadsfördelar.

4.3 Näringslivets organisation och lokalisering

Regeringens bedömning: Näringslivets långsiktiga konkurrenskraft

beror främst på företagens möjligheter och förmåga att vara innovativa

och uppgradera sin kunskapsbas.

Den nationella och regionala företagsmiljön spelar en stor roll för

näringslivets förutsättningar att utvecklas. Företagen är i olika grad

beroende av det lokala resursutbudet. Det är viktigt att alla typer av

företag kan erbjudas det nationella och regionala resursutbud, som krävs

för att de skall kunna upprätthålla och stärka sin konkurrens- och

utvecklingskraft.

Företag som är sammankopplade i täta nätverk, t.ex. s.k. industriella

kluster, arbetar ofta i en dynamisk och innovativ miljö där kunskap och

teknologi lätt överförs mellan företagen. Det svenska näringslivets

utveckling de närmaste årtiondena beror till stor del på om de industriella

klustren har förmåga att utvecklas och till vissa delar leda utvecklingen

internationellt. En ökad förståelse för hur samspelet mellan företagen

och olika offentliga institutioner fungerar kan ge värdefull insikt för

närings- och regionalpolitiken.

Skälen för regeringens bedömning:

Specialisering och nätverk

Den moderna informationstekniken och transporttekniken har skapat nya

förutsättningar för företagen att operera internationellt. Genom att

förlägga olika led i värdekedjan och därmed olika verksamheter i skilda

länder och regioner kan de internationella företagen utnyttja olika länders

och regioners specifika resursutbud. Den internationella specialiseringen

sker numer i stor utsträckning inom koncerner dvs. multinationella

företag.

Allt fler människor arbetar i verksamheter som är integrerade med

företagsenheter i andra delar av världen. Denna utveckling innebär även

att allt fler företags produktionssystem utgör delar av ett internationellt

nätverk av kunder och leverantörer. Dotterbolagen utvecklas i vissa fall

till självständiga enheter som i sin tur är internationaliserade. På så sätt

växer ett komplicerat nätverk fram med självständiga enheter med olika

roller i koncernen. Koncernerna får karaktären av en

 nätverksorganisation där olika aktiviteter samordnas. Dessa

 nätverksföretag kräver oftast en ledande enhet (företagens

huvudkontor) som svarar för den finansiella och strategiska

samordningen.

Kunskap, innovationsförmåga och flexibilitet blir allt viktigare som

konkurrensmedel för företagen. Produktionens ökade kunskapsinnehåll

har medfört att gränserna mellan industriproduktion och professionella

tjänster håller på att suddas ut. Därför blir företag som kan kombinera

industriellt kunnande och systemtänkande med avancerade tjänster de

som har störst möjlighet att framgångsrikt konkurrera internationellt.

Tidigare när god konkurrenskraft var starkt förknippad med låga

kostnader var det framför allt skalan på företagen som var betydelsefull

för att upprätthålla konkurrenskraften. Företagen var i allmänhet stora

integrerade hierarkier. Idag när långsiktig konkurrenskraft i högre

utsträckning baseras på det mänskliga kapitalet är det mer betydelsefullt

med skalan och kvalitén på de nätverk som företagen medverkar i. De

nya kraven på företagen, att snabbt kunna ställa om sig till förändrade

marknadskrav och kundanpassade produkter, har resulterat i att företagen

i allt större utsträckning tillämpar flexiblare och mindre detaljstyrda

organisationsformer. Genom att arbeta med flexibla produktionsmetoder

i nätverk kan företagen möta den allt större efterfrågan på differentierade

och kundanpassade produkter.

Den ökade internationella konkurrensen innebär att många

multinationella företag koncentrerar sin verksamhet till det som de är

bäst på. Som en följd av detta externaliseras verksamheter som tidigare

låg inom koncernerna vilket samtidigt innebär en tilltagande

specialisering. De externaliserade verksamheterna är ofta viktiga för

koncernerna men hör inte direkt till kärnverksamheten. Kontakterna med

leverantörer och kunder intensifieras och vikten av att relationerna och

samarbetet fungerar väl i hela kedjan, från underleverantör till

köparföretag/slutlig kund, ökar. Underleverantörerna orienterar sig

alltmer bort från en roll som legotillverkare och mot en roll som

produktionspartner med betydligt större delansvar inte bara i

produktionen utan också rörande konstruktion och produktutveckling.

Det faktum att företagen i större utsträckning opererar internationellt

har inte inneburit att företagens nationella och regionala miljö har

minskat i betydelse för att upprätthålla och förbättra företagens

konkurrenskraft. I processen mot intensivare och djupare relationer

mellan företagen kan en geografisk närhet som underlättar det personliga

kontaktarbetet vara en fördel. Denna typ av kontakter ökar i betydelse

även om delar av informationen kan kommuniceras via datoriserade

informationssystem. Den regionala miljön kan erbjuda olika

kombinationer av resursutbud, som lämpar sig mer eller mindre bra för

en viss typ av företag. Viktiga faktorer kan vara närheten till

kommunikationer, andra företag med liknande eller kompletterande

verksamhet, underleverantörer, forskningscentra, utbildningssystem,

utbudet av relevant arbetskraft eller låga kostnader för fastigheter och

arbetskraft.

Industriella kluster

Under senare år har det utvecklats olika teorier med likartade ansatser om

hur företag skapar och vidmakthåller internationell konkurrenskraft. En

intressant teori bygger på betydelsen av industriella kluster. Andra

liknande ansatser är industriella system och kompetensblock. Begreppet

industriella kluster används för att förstå industriell expansion och

strukturell förändring och erbjuder en möjlighet att identifiera källorna

till nationell konkurrenskraft på företagsnivå. Denna teori utgår från

antagandet att konkurrensfördelar inte enbart förklaras av vilka branscher

företag tillhör, utan snarare av beroendeförhållandet mellan företag som

kan ingå i olika branscher. Enligt teorin är ett företags möjlighet att

förbättra sin konkurrenskraft i hög grad beroende av dess lokalisering.

Klusterbegreppet innefattar alla typer av ekonomisk verksamhet dvs.

även tjänstenäringar.

Klusteranalysen fokuserar på länkar, dvs. flöden av varor, tjänster och

kunskaper, mellan företag och tar fasta på det faktum att

konkurrenskraftiga företag i ett land eller en region ofta har täta och

betydelsefulla relationer med varandra. Framåt till kunder, bakåt till

leverantörer och åt sidan till företag som producerar kompletterande

och/eller konkurrerande produkter eller tjänster. Det enskilda företaget är

för sin konkurrenskraft beroende av sina relationer till andra företag.

Överföring av kunskap, kompetens och teknologi mellan företag uppstår

i rivalitet mellan konkurrenter och i samarbetet med avancerade

leverantörer och krävande kunder. Detta skapar en dynamisk forsknings-

och utvecklingsmiljö. Denna kombination av rivalitet och samarbete

stärker företagens innovationsförmåga och konkurrenskraft.

Företag i ett kluster är bättre rustade att möta internationell konkurrens

genom tillgången till kunskaps- och kompetensresurser som finns hos

andra företag i klustret. Enligt klusterteorin skapar och vidmakthåller

företagen sin konkurrenskraft genom att vara innovativa och ständigt

uppgradera sin kunskapsbas och produktionsfaktorerna realkapital,

arbetskraft och råvaror. Denna uppgradering sker i en process som är

förankrad i en nation eller en region. Koncentrationen av konkurrenter,

kunder och leverantörer leder till att förbättringar och innovationer blir

fler och lättare sprids. Skalan på klustret befrämjar större investeringar

och specialiseringar. När ömsesidigt samarbete mellan klustrets aktörer

äger rum, samtidigt som en aktiv konkurrens består, medför det att hela

klustrets konkurrenskraft förstärks. Det sker en uppgradering av

industrins kunskapsbas och prestationer i en nation eller region.

Exempel på ett svenskt kluster är fordonsindustrin. Detta omfattar både

de sluttillverkande företagen (främst Volvo och SAAB/Scanias

produktion av bilar, lastbilar och bussar) och relaterade företag både

bakåt och framåt i värdekedjan. Bakåt finner vi företag som tillverkar

material, komponenter och maskiner för i första hand fordonsindustrin.

Framåt ser vi företag inom distribution, transporter och handel. Till detta

kluster förs också relaterade verksamheter, vilka i detta fall omfattar

bland annat produktion av traktorer, gaffeltruckar samt flygindustrin. Ett

viktigt faktum är att fordonsföretagens konkurrenskraft till stor del är ett

resultat av hela klustrets styrka. Verksamheterna i ett sådant kluster är

beroende av varandra både i innovations-, produktutvecklings- och i

produktionsarbetet. De nationella nätverken blir därför av stor betydelse

för den ständiga uppgraderingen av företagen.

Kluster av verksamheter kan även vara koncentrerade till en enskild

stad eller region. Ett exempel på detta är det vårdindustriella klustret i

Malmö[REDACTED_EFTERNAMN] regionen, där de forskningsintensiva verksamheterna inom

läkemedels- och medicinsk teknisk industri är starkt beroende av täta

länkar med relaterade verksamheter främst inom forskningssjukhusen

och universitetsinstitutionerna i regionen.

På ett antal områden inom industri- och tjänstesektorn har Sverige en

internationellt ledande ställning. Sverige har industriella kluster inom

t.ex. läkemedelsindustri, medicinsk teknik, bilindustri, prospektering,

telekommunikationer och informationsteknologi samt massa- och

pappersindustrin. Beviset för detta återfinns i de svenska multinationella

företagen, som utifrån sin svenska bas lyckats växa till globala koncerner

med framskjutna marknadspositioner inom sina respektive nischer.

Många kluster är dock så sammanvävda med varandra att det inte går att

göra klara avgränsningar. Inte minst de stora företagen kan ingå i flera

kluster samtidigt.

Den ekonomiska utvecklingen i Sverige de närmaste decennierna

kommer bland annat att bero på våra historiska industriella klusters

förmåga att utvecklas och till vissa delar leda utvecklingen

internationellt. De svenska klustren kan förstärkas genom såväl

nationella som internationella investeringar och kunskapsflöden.

Samtidigt är det viktigt att Sverige i framtiden inte enbart domineras av

de industrier och branscher som är centrala för välståndsutvecklingen

idag. Det är därför nödvändigt med ett näringspolitiskt fokus som både

förstärker dagens styrkefaktorer och som är tillräckligt flexibelt för att ta

till vara potentialen i nya framväxande produkter och marknader.

Varierande krav på det regionala utbudet

Underlagsrapport: I en studie över 24 arbetsmarknadsregioner, med

speciell fokus på södra Sverige som genomfördes av NUTEK och

Länsstyrelsen i Kalmar län (Regionen och den internationella

konkurrenskraften, NUTEK R 1996:86), undersöktes sambandet mellan

resursutbud, industristruktur och internationell konkurrenskraft. I studien

delas Sverige in i 70 arbetsmarknadsregioner. Industrin delades in i fyra

sektorer efter branschernas användning av resurser; forskningsintensiv,

kunskapsintensiv, kapitalintensiv och arbetsintensiv industri. Den

skyddade industrin, som i begränsad utsträckning är utsatt för

internationell konkurrens, ingår i en särskild grupp.

Produktlivscykeln och lokaliseringsmönster

Lite förenklat kan de olika huvudgrupperna placeras in i fyra olika faser i

den s.k. produktlivscykeln. Tanken bakom produktlivscykeln är att varje

produkt går igenom olika faser i sitt livsförlopp. Den första,

introduktionsfasen, innebär att en ny produkt förs ut på en marknad som

snabbt börjar växa. Den andra, tillväxtfasen, är den fas under vilken

produktionen och marknaden växer snabbast. Den går så småningom

över i en mognadsfas under vilken marknaden ökar i allt långsammare

takt, för att därefter stagnera och påbörja sin nedgång. Den sista fasen,

medför att marknaden minskar, oftast beroende på att andra nyare

produkter kommer fram med bättre egenskaper och ersätter de tidigare

produkterna.

Produktlivscykelns olika faser

 Marknad/produktion

 F K C A

 Tid

 Introduktion Tillväxt Mognad Nedgång

I den första fasen, introduktionsfasen , hamnar oftast företag inom

den forskningsintensiva (F) sektorn eftersom de har många produkter

som befinner sig i introduktionsfasen och i tidiga tillväxtfasen. Den

kunskapsintensiva (K) sektorn har de flesta produkterna i tillväxt- och

mognadsfaserna. Introduktionerna av nya produkter är inte så omfattande

men förbättringar av gamla är vanliga. Kapitalintensiv (C) industri har de

flesta av sina produkter i mognadsfasen. Utmärkande är införandet av

nya produktionsprocesser och förbättringar av gamla. Arbetsintensiv (A)

industri domineras av produkter i mognads- och nedgångsfasen. Få nya

produkter introduceras. Denna typ av industri är på ständig jakt efter

kostnadssänkande produktionsmetoder. Den s.k. skyddade sektorn har i

regel även den flest produkter i mognads- och nedgångsfaserna.

De två första faserna introduktionsfasen och tillväxtfasen innebär i

allmänhet att sysselsättningen ökar. De forsknings- och

kunskapsintensiva industrierna, med flest produkter i introduktions- och

tillväxtfaserna, är därför de sektorer som mest bidrar till ökningen av

sysselsättningen i industrin.

Eftersom de olika huvudsektorernas krav på produktionsfaktorer

varierar och de flesta av deras produkter befinner sig i olika faser av

produktlivscykeln väljs lokaliseringen beroende på hur väl dessa krav

tillgodoses i den regionala/lokala miljön.

Forskningsintensiva företag har krav på hög kvalitet, valfrihet och

mångfald ifråga om de flesta produktionsfaktorer, även om tillgången till

innovativa nätverk, tekniskt avancerat kunnande och högutbildad

arbetskraft hör till de viktigaste. Centrumregionerna, dvs. storstäderna

och universitetsorterna, motsvarar de flesta av dessa krav samtidigt som

nackdelarna i form av högre faktorkostnader (t.ex. för mark, lokaler och

löner) sällan är ett stort problem. I takt med att de forskningsintensiva

företagens produkter förflyttar sig längs produktlivscykeln och åldras

kommer centrumregionernas fördelar att minska samtidigt som

nackdelarna med de högre kostnaderna för arbetskraft, lokaler etc.

upplevs som större. Produktionen kan då flyttas till perifera regioner,

medan huvudkontor, forsknings- och utvecklingsenheterna ligger kvar.

De kunskapsintensiva företagen har något mindre krav när det gäller

anknytning till innovationsnätverk och forskningssamarbete. De är ofta

beroende av teknikkunnande på tillämpad nivå, som måste behållas inom

företagen. De ingår ofta i stora koncerner. Dotterbolag i mindre

avancerade regioner kan ta del av moderbolagens forskningsresultat och

konsulthjälp. Tillgången till komponentmarknader, service och tekniker

på mellannivå har i allmänhet stor betydelse. Allt från mellanstora

stadsregioner till mindre industriregioner kan utgöra tillfredsställande

produktionsmiljöer för denna sektor, förutsatt att den nationella och

internationella transportsituationen är god.

Den kapitalintensiva industrin domineras av stora företag inom

skogsindustri och metallvaruindustri, med starka bindningar till råvaror

och energi. Lokalisering till råvaror och transportleder är vanlig.

Industrin efterfrågar arbetskraft med industriellt inriktad utbildning på

gymnasienivå eller kortare högskoleutbildning.

Den arbetsintensiva industrin föredrar de allra minsta regionerna.

Företagstjänsterna är begränsade och svagväxande.

Industrisysselsättningen är hög i de regioner där sektorn är mest

omfattande. Sektorn styrs inte av tillgången till välutbildad arbetskraft

eller regioner med goda positioner i nationella eller internationella

transportnätverk. Sammantaget är den arbetsintensiva sektorns

produktionsmiljöer relativt enkla och har en relativt ensidig

industristruktur ofta präglad av småföretagsamhet. Tjänstesektorn är

begränsad. Variationen inom sektorn är stor. Inom sektorn finns segment

som konkurrerar om samma resursutbud som den kunskapsintensiva

industrin.

Varierande beroende av produktionsmiljön

I syfte att få en uppfattning om hur viktig produktionsmiljön är för

respektive sektor skattades, i den refererade studien, sambandet mellan

produktionsmiljö/resursutbud och industrisektorernas storlek respektive

konkurrenskraft. Med produktionsmiljö eller resursutbud avses alla

faktorer som kan anses vara viktiga förutsättningar för produktion, som

t.ex. storleken på regionen, närheten till kommunikationer, andra företag

med liknande eller kompletterande verksamhet, forskningscentra,

utbildningssystem, utbudet av relevant arbetskraft eller låga kostnader för

fastigheter och arbetskraft.

Den forskningsintensiva och arbetsintensiva industrin uppvisade det

starkaste sambandet mellan storlek och produktionsmiljö/resursutbud.

Skillnaderna i regionernas resursutbud kunde till 70 procent förklara den

forskningsintensiva industrins omfattning i olika regioner. Andelen för

den arbetsintensiva industrin var nästan lika hög. För den kapital- och

kunskapsintensiva industrin var sambandet mellan produktionsmiljön

och sektorns storlek betydligt lägre.

Resursutbudet var mycket betydelsefullt även för konkurrenskraften

(mätt som exportkvoter) för den forskningsintensiva industrin. Även för

den arbetsintensiva sektorn var resursutbudet av relativt stor betydelse

för konkurrenskraften, dock inte alls i lika hög grad. För de övriga

sektorerna påverkade resursutbudet inte konkurrenskraften i någon större

utsträckning.

Olika sektorers beroende av den regionala miljön

 Sektorns storlek Konkurrenskraft

F-sektor Starkt Starkt

K-sektor Medel Svagt

C-sektor Medel-Svagt Medel-Svagt

A-sektor Starkt Medel-Starkt

Anm. Tabellen är baserad på uppgifter från NUTEK, 1996:86, tabell 17.

Den forskningsintensiva industrins beroende av det regionala

resursutbudet är som framgick ovan mycket starkt. Sektorn är mest

framträdande i regioner med stor och ökande befolkning.

Arbetsmarknadens kvalitet är avgörande för såväl sektorns omfattning

som för dess internationella konkurrenskraft. Den forskningsintensiva

industrin är omfattande i regioner med betydande inslag av

forskarutbildad arbetskraft. Avancerad och specialiserad kompetens inom

naturvetenskap och teknik framstår som särskilt viktig för sektorns

framgång.

Den forskningsintensiva industrins internationella konkurrenskraft är

även beroende av möjligheterna till nätverksbyggande. Avgörande är

förekomsten av horisontella nätverk mellan företag på en likartad

teknologisk nivå, med service- och tjänsteföretag och med avancerad

offentlig verksamhet. Små företag inom sektorn är i ännu högre grad

beroende av produktionsmiljöns sammansättning och kvalitet, då de i

allmänhet saknar de stora företagens interna resurser. Vikten av en

avancerad företagsnära tjänstesektor i närmiljön är påfallande för små

forskningsintensiva företag. De små forskningsintensiva företagen har

många likheter med de avancerade tjänsteföretagen. Kontaktytorna

mellan dessa tjänsteföretag och små högteknologiska industriföretag är

ofta omfattande.

Det faktum att den arbetsintensiva industrin tillsammans med den

forskningsintensiva industrin och småföretag i allmänhet är mest

beroende av det lokala resursutbudet innebär samtidigt att insatser för att

stärka båda dessa sektorer har förutsättningar att vara verkningsfulla. Det

är också viktigt att hålla i minnet att det som idag klassas som

arbetsintensiv industri mycket väl kan få ett större kunskapsinnehåll och

högre teknikinnehåll än vad som är fallet idag. Det förhållande att denna

industri står under ett mycket starkt konkurrenstryck får inte innebära att

den potential som faktiskt finns inte tas tillvara. Riktade åtgärder som tar

fasta på de speciella krav som sektorn ställer kan vara fruktsamma, t.ex.

utbildning av branschspecifik arbetskraft.

4.4 Regionala förutsättningar och utvecklingstendenser

4.4.1 Regioner i ömsesidigt beroende

Regeringens bedömning: En regional arbetsfördelning har varit en

förutsättning för välfärdspolitiken eftersom den främjat en hög

nationell tillväxt. För att Sverige skall utvecklas väl krävs att den mest

kvalificerade produktionen klarar den internationella konkurrensen.

Det är viktigt att de expanderande näringarna har goda möjligheter att

växa och skapa sysselsättning. Endast vid en hög nationell ekonomisk

tillväxt ökar sysselsättningen i de svagare regionerna.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige kan betraktas som en

region som deltar i den internationella arbetsfördelningen. Samtidigt

förekommer en arbetsfördelning inom landet. Regioner med olika

kostnadslägen och olika specialisering fyller olika funktioner i det

nationella produktionssystemet.

Produktionsförutsättningarna varierar kraftigt mellan olika regioner.

Små arbetsmarknadsregioner som t.ex. Arjeplog, Dorotea och Sorsele har

generellt sämre förutsättningar att klara strukturomvandlingar än stora

där flexibiliteten på arbetsmarknaden är större. Utvecklingsmöjligheterna

är således olikartade. Närings- och regionalpolitikens uppgift är att ge

alla regioner möjligheter att utvecklas på bästa sätt utifrån de egna

förutsättningarna.

Det övergripande geografiska mönstret vad gäller samlad

industriproduktion har varit stabilt över tiden (1972 1991), enligt bilaga

5 till Långtidsutredningen 95. Ungefär 40 % av det samlade

produktionsvärdet produceras i de tre storstadsregionerna. De 30 regioner

som producerar mest är med få undantag desamma nu som för tjugo år

sedan och de producerar drygt tre fjärdedelar av det samlade

förädlingsvärdet. Utvecklingen och inriktningen av industriproduktionen

skiljer sig dock avsevärt mellan olika regioner. Arbetsintensiv produktion

finns i hela landet medan FoU intensiv industri är koncentrerad till ett

fåtal ställen. Denna tendens har förstärkts sedan 1970 talet.

Stockholmsregionen dominerar den FoU intensiva industrin med över

40 % av produktionen. Inkluderas Linköping och Malmö täcks drygt

55 % av produktionen in. Den arbetsintensiva produktionen sker i första

hand i små och mindre regioner. Storstäderna, framförallt Stockholm, har

en mycket liten andel arbetsintensiv industriproduktion. Mer kvalificerad

produktion sker främst i storstäder och i olika regionala centra medan

mer standardiserad produktion sker i jämförelsevis mer perifiera

regioner. Regionerna har alltså kommit att spela olika roller i den

svenska ekonomin.

I takt med att delar av produktionen inom olika sektorer standardiseras

och effektiviseras sker en regional omfördelning. Utvecklingen inom

transportmedelssektorn är ett exempel på detta. Från att ha varit

koncentrerad till storstäderna sker idag stora delar av produktionen i

regioner med lägre kostnader för mark, lokaler och personal inom ett

system av underleverantörer. Ett alternativ kan vara att utnyttja

underleverantörer även i andra länder där produktionskostnaderna är

ännu lägre. Etablering i något annat land är i många fall en möjlighet som

beaktas av företagen. Ökade direktinvesteringar är naturliga i en allt mer

integrerad ekonomisk värld. Anledningen till att företagen gör

gränsöverskridande investeringar varierar. Investeringar sker av företag i

vitt skilda branscher. Att utnyttja andra länders- och regioners

resursutbud, t.ex. vara etablerad i ett s.k. industriellt kluster, kan ge

företagen ökad styrka och utvecklingkraft. Den ökade

internationaliseringen av företagens investeringar, utvecklingen av

telekommunikationer och nya flexiblare arbetsorganisationer kan

innebära att företagens lokaliseringsmönster och den regionala

specialiseringen delvis tar sig andra uttryck än historiskt.

Den principiella beskrivningen av produktionens regionala fördelning

som beskrivits ovan är en följd av att all produktion inte ställer samma

krav på produktionsförutsättningarna. Tillgång till utvecklad infrastruktur

och högutbildad arbetskraft är en nödvändighet för den FoU intensiva

industrisektorn. För den arbetsintensiva industrin gäller inte detta.

Regioner med en hög och växande andel arbetsintensiv industri

kännetecknas istället generellt av lägre kostnader och lägre

utbildningsnivåer. Företag som i hög grad konkurrerar med låga

kostnader uppvisar bättre resultat i perifera lägen än i storstäderna där

kostnadsnivåerna är högre.

Genom den starka integrationen till följd av nätverk och

underleverantörssystem avgörs utvecklingen i de mer perifera

arbetsmarknadsregionerna ofta av utvecklingen i de större städerna och

centralorterna. Om dessa utvecklas väl så att produktionen ökar ger detta

inte bara spridningseffekter till andra regioner i landet utan skapar även

förutsättningar för att ett omfattande nationellt omfördelningssystem

mellan individer och regioner kan bibehållas.

Den regionala arbetsfördelningen är en förutsättning för den

utjämnande ekonomiska politiken, eftersom den främjat en hög nationell

tillväxt. En hög tillväxt kan endast åstadkommas genom en internationellt

konkurrenskraftig produktion. Regioner med ett stort beroende av statliga

omfördelningar av resurser är i högre utsträckning beroende av att en hög

nationell tillväxt kan upprätthållas eftersom bantningar i

omfördelningssystemet drabbar dessa regioner relativt sett hårdare.

Speciellt utsatta är regioner där en stor del av konsumtionsutrymmet

baseras på statliga omfördelningar och där den lokala produktionen

främst sker till den lokala marknaden. Den nya tekniken med

telekommunikationer och ett transportsystem anpassat för långväga

arbetspendling vidgar på olika sätt många lokala marknader och

möjligheterna att exportera viss tjänsteproduktion ökar. På sikt kan

beroendet av den lokala efterfrågan minska.

4.4.2 Den regionala utvecklingen

Regeringens bedömning: Naturliga förutsättningar, historiska om-

ständigheter, enskild företagsamhet och strukturomvandling har bidragit

till en stor variation i näringslivsstrukturen mellan olika delar av landet.

Detta gör att regionerna har väsentligt olika förutsättningar när det gäller

att utveckla näringslivet under 2000 talet.

Det finns utvecklingsmöjligheter i alla regioner. Vissa delar av landet

har dock särskilda problem.

De långsiktiga regionalpolitiska problemen är oförändrade. De första

åren av 1990 talet präglades bl.a. av kraftigt minskad sysselsättning och

väsentligt höjd arbetslöshet i de flesta delar av landet. Detta har i sin tur

bidragit till en befolkningsminskning inom de regionalpolitiskt

prioriterade regionerna under de senaste åren. Denna minskning är av

sådan omfattning att den är ett allvarligt hot mot en balanserad regional

utveckling.

Skälen för regeringens bedömning : Vissa naturgivna förutsättningar

som t.ex. råvarutillgångar, olika historiska omständigheter och enskild

företagsamhet har tillsammans med en ofta mycket omfattande

strukturomvandling bl.a. medfört att regioner uppvisar stora skillnader

när det gäller näringsstruktur. Detta medför i sin tur väsentligt olika

förutsättningar och möjligheter när det gäller utveckling av näringslivet i

framtiden. Vissa regioner har höga andelar sysselsatta inom offentlig

sektor eller privata tjänster medan andra utmärks av ett stort inslag av

tillverkningsindustri. Inom den sistnämnda sektorn varierar typen av

industri kraftigt från arbetsintensiv till mer kunskaps- och

forskningsintensiv industri. Vissa regioner är starkt dominerade av en

enda eller ett fåtal industribranscher och på många orter har ett enda

företag en avgörande betydelse för bl.a. sysselsättningen. Som redovisats

tidigare innebär detta i sin tur väsentligt olikartade förutsättningar när det

gäller att söka åstadkomma en god näringslivsutveckling och tillväxt i

framtiden.

Regioner som har ett högt inslag av privata tjänstenäringar finns oftast

runt större befolkningscentra. En tillväxt inom dessa näringar har ofta

tenderat att öka den regionala obalansen i befolknings- och

sysselsättningshänseende. Den nya tekniken på data- och teleområdet

innebär dock att det numera finns väsentligt bättre möjligheter att en del

av tillväxten inom privata tjänstenäringar skall kunna ske inom mer glest

befolkade områden.

Ett i stort sett oförändrat antal kommuner har under en lång följd av år

ingått i stödområdena 1 och 2 på grund av långsiktiga strukturella

problem som bl.a. lett till vikande befolkning och hög arbetslöshet. För

närvarande är 69 kommuner helt eller delvis inplacerade i de

regionalpolitiska stödområdena 1 och 2, omfattande 7,1 % av landets

befolkning. Vidare är 26 kommuner med mer tillfälliga men stora

strukturomvandlingsproblem inplacerade i tillfälligt stödområde,

omfattande 6,1 % av landets befolkning (se vidare avsnitt 6.3.2). De

senaste årens utveckling har inte inneburit några avgörande förbättringar

i flertalet av de berörda kommunerna.

Sysselsättningens regionala struktur

De olika lokala arbetsmarknadsregionernas näringsstruktur varierar som

framgår av det följande starkt.

Inom jord- och skogsbruket arbetade år 1995 ca 88 000 personer eller

ca 2 % av den totala sysselsättningen. Andelen sysselsatta inom de olika

lokala arbetsmarknadsregionerna varierar mellan 1 11 %. Ett 30 tal

regioner uppvisar andelar på över 5 %. Omkring hälften av dessa ligger

inom regionalpolitiskt prioriterade delar av landet (se tabell 7 i bilaga 1).

Inom sektorn tillverkning och utvinning sysselsätts i riket som helhet

ca 765 000 personer eller ca 20 % samtidigt som sektorns andel i de

lokala arbetsmarknadsregionerna varierar mellan 9 68 %. Drygt ett 30

tal regioner har en andel på minst 30 % och i tio regioner är andelen

40 % eller högre. Endast ett fåtal av de industridominerade regionerna

ligger inom regionalpolitiskt prioriterade områden. De arbetsmark-

nadsregioner som haft och fortfarande har en hög andel

industrisysselsatta har oftast drabbats särskilt hårt av det stora

sysselsättningsbortfall som inträffat under de första åren av 1990 talet.

Bortfallet av arbetstillfällen inom sektorn har huvudsakligen skett utanför

de regionalpolitiska stödområdena (se tabell 8 i bilaga 1).

Antalet sysselsatta inom vård och omsorg, utbildning och forskning

samt inom offentlig verksamhet var i riket som helhet år 1995 ca

1 260 000 personer eller ca 33 % av den totala sysselsättningen.

Motsvarande andel i de olika arbetsmarknadsregionerna varierar mellan

13 53 %. Det stora flertalet av de 108 regionerna har dock en andel inom

ett intervall som avviker högst tio procentenheter från riksgenomsnittet

dvs. den varierar mellan 23 43 %. Dessa verksamheters betydelse för

sysselsättningen varierar således väsentligt mindre regionalt än vad t.ex.

industrisektorn gör. Detta är en viktig orsak till att utbyggnaden av dessa

huvudsakligen offentliga verksamheter har betytt oerhört mycket för att

upprätthålla en god regional balans i landet. De senaste årens besparingar

har dock verkat i motsatt riktning genom att åtskilliga arbetstillfällen har

försvunnit, vilket relativt sett slagit särskilt hårt mot de regionalpolitiskt

prioriterade delarna av landet (se tabell 12,13,15 i bilaga 1).

Sysselsättningen inom privata tjänster varierar mycket mellan olika

regioner. Den består av allt från enkel serviceverksamhet på lokal nivå

till kvalificerade finans- och konsulttjänster på vissa större orter. Det är

därför inte lätt att se något mer enhetligt regionalt mönster i

sysselsättningshänseende för denna sektor som helhet. Sedan länge är det

dock välbekant att privata tjänster i stor utsträckning är koncentrerade till

storstadsområden och vissa större orter. Detta gör att en expansion av

denna typ av tjänster tenderar att öka den regionala obalansen genom att

mindre orter och mer glest befolkade områden oftast endast får del av en

mindre del av tillväxten. De senaste decenniernas teknikutveckling på

data- och teleområdet har dock väsentligt ökat möjligheterna för att en

ökad andel av denna tillväxt skall kunna förläggas till mindre orter och

mer glest befolkade områden. Detta har också redan skett genom att en

rad företag med hjälp av bl.a. regionalpolitiskt stöd valt att förlägga

sådana tjänster till många orter inom de regionalpolitiskt prioriterade

delarna av landet.

För att något belysa den regionala variationen inom privata tjänster

redovisas nedan några delsektorer, vilka huvudsakligen kan sägas bestå

av privata tjänsteverksamheter. Den mer kompletta bilden av denna

regionala variation framgår av tabellerna i bilaga 1.

Inom sektorn handel och kommunikation fanns år 1995 ca 710 000

arbetstillfällen eller ca 19 % av den totala sysselsättningen. Bland de 108

lokala arbetsmarknadsregionerna varierar motsvarande andel mellan 8

28 %. Antalsmässigt svarar enbart de tre storstadsregionernas

arbetsmarknader för ca 46 % av sektorns arbetstillfällen (se tabell 10 i

bilaga 1).

Inom finansiell verksamhet och företagstjänster fanns år 1995 ca

406 000 arbetstillfällen eller ca 11 % av den totala sysselsättningen.

Andelen sysselsatta bland de 108 lokala arbetsmarknadsregionerna

varierade mellan 2 18 % av den totala sysselsättningen. Regioner med

förhållandevis höga andelar finns spridda över hela landet. Antalsmässigt

svarar enbart de tre storstadsregionernas arbetsmarknader för ca 56 % av

sektorns arbetstillfällen. Bland de tre storstadsregionerna intar Stockholm

en särställning (se tabell 11 i bilaga 1).

Inom sektorn personliga och kulturella tjänster fanns år 1995 ca

243 000 eller ca 6 % av den totala sysselsättningen. Bland de 108 lokala

arbetsmarknadsregionerna varierar motsvarande andel mellan 2 21 %.

Bortsett från några särskilt höga andelar är sektorns relativa betydelse

relativt likartad mellan regionerna. Antalsmässigt svarar enbart de tre

storstadsregionernas arbetsmarknader för ca 47 % av sektorns

arbetstillfällen (se tabell 14 i bilaga 1).

Sysselsättningsutveckling

De senaste decennierna har kännetecknats av betydande

strukturförändringar på arbetsmarknaden. Strukturomvandlingen har

betytt att nya och delvis annorlunda strukturer har växt fram inom olika

delar av landet. Detta har naturligtvis i sin tur starkt påverkat den

regionala befolknings- och sysselsättningsutvecklingen. Med en variation

i näringslivsstruktur mellan olika regioner följer också en variation i

förutsättningar att utveckla näringslivet i framtiden. Detta utvecklas

längre fram i propositionen när bl.a. NUTEK:s indelning av

arbetsmarknadsregionerna i s.k. regionfamiljer redovisas.

Under 1950 och 1960 talen utmärktes strukturomvandlingen av en

kraftigt minskad sysselsättning inom jord- och skogsbruket samtidigt

med en expansion av industrisektorns sysselsättning. Under 1970 och

1980 talen fortsatte sysselsättningen inom jord- och skogsbruket att

minska samtidigt som stora strukturförändringar inom

tillverkningsindustrin förorsakade ett betydande sysselsättningsbortfall

inom vissa delar av landet. Dessa decennier kännetecknas även i hög

grad av en mycket kraftig utbyggnad av den offentliga sektorn över hela

landet, vilken starkt bidragit till att upprätthålla en förhållandevis god

regional balans t.ex. mellan de regionalpolitiskt prioriterade områdena

och övriga landet. Även inom den privata tjänstesektorn ökade

sysselsättningen påtagligt och då främst under 1980 talet. Denna sektors

expansion har däremot huvudsakligen skett inom storstadsområdena och

på större orter, vilket har ökat den regionala obalansen även om tillväxten

som sådan naturligtvis är positiv.

Under 1990 talet har ett mycket stort antal arbetstillfällen inom främst

tillverkningsindustrin och byggnadsverksamheten försvunnit. Även inom

handel och kommunikation liksom inom vård och omsorg har en

avsevärd nedgång skett. En viss återhämtning av sysselsättningen inom

främst tillverkningsindustrin och vissa delar av sektorn privata tjänster

har dock skett efter år 1993.

Av tabell 1 framgår hur den totala sysselsättningen har utvecklats inom

olika typer av län/länsgrupper under perioden 1987 95. Utvecklingen i

hela landet innebar en tillväxt av antalet sysselsatta med knappt en

procent per år under perioden 1987 90 medan det därefter skedde en

mycket kraftig minskning med drygt 5 % per år under perioden 1991 93.

I antal sysselsatta räknat minskade sysselsättningen med sammanlagt

drygt 700 000 arbetstillfällen under den senare perioden. Under perioden

1994 95 har sysselsättningen ökat med närmare 1,5 % årligen eller med

ca 52 000 personer om året. Enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar har

antalet sysselsatta minskat med ca 79 000 personer eller ca 2 % mellan

3:e kvartalen 1995 och 1997. Samtidigt tycks sysselsättningsnivån i

storstadslänen ha stagnerat medan den i skogslänen och i gruppen övriga

län minskat med ca 3 5 %.

Som framgår av tabellen har sysselsättningen minskat kraftigt och

relativt likartat inom flertalet län under 1990 talets första år varefter en

viss återhämtning av sysselsättningen skett i samtliga län. Denna

återhämtning har varit något större inom storstadslänen än inom övriga

län. Storstadslänens årliga tillväxt har varit omkring 0,5 % större än i

skogslänen.

Tabell 1: Antal sysselsatta totalt samt sysselsättningsutvecklingen i

länen och vissa länsgrupper under perioden 1987 95

Av tabell 2 framgår den relativa sysselsättningsutvecklingen inom

olika regionalpolitiska stödområden under perioden 1991 95. Under

perioden 1991 93 minskade sysselsättningen mycket kraftigt och relativt

likartat inom och utanför stödområdena. Därefter har en viss

återhämtning av sysselsättningen skett inom samtliga av dessa områden

men inom stödområde 1 har sysselsättningsökningen varit väsentligt

mindre.

Tabell 2: Sysselsättningsutvecklingen inom olika regionalpolitiska

stödområden under perioderna 1991 93 och 1994 95

Ser man på den totala sysselsättningsutvecklingen inom 108 lokala

arbetsmarknadsregioner under hela perioden 1991 95 kan bl.a.

konstateras att endast en (Gnosjö) haft en sysselsättningstillväxt medan

de övriga 107 regionerna haft en sysselsättningsminskning på 3 22 % (se

tabell 6 i bilaga 1).

Arbetslöshet

Under 1990 talet har arbetslöshetsnivåerna ökat dramatiskt i de flesta

delar av landet. Som framgår av tabell 3 handlar det i landet som helhet

om en ökning med omkring åtta procentenheter mellan åren 1990 och

1997, arbetsmarknadspolitiska åtgärder inräknade. Ökningen uppstod

huvudsakligen under perioden 1990 1994 och därefter har arbetslösheten

minskat något.

Av tabell 3 framgår hur arbetslösheten inklusive arbets-

marknadspolitiska åtgärder utvecklats i länen under 1990 talet.

Arbetslösheten har ökat mycket kraftigt och relativt likartat i samtliga län

mellan åren 1990 och 1994. Mellan åren 1994 och 1997 har

arbetslösheten i riket däremot minskat med ca 9 000 personer eller ca

0,1 %. Inom storstadslänen och gruppen övriga län har

arbetslöshetsnivån minskat med omkring en halv procentenhet medan

den i skogslänen har ökat med lika mycket.

Tabell 3: Antal och andel arbetslösa (inkl. personer i arbetsmark-

nadspolitiska åtgärder) , länsvis, åren 1990, 1994 och 1997

Inom stödområde 1 ökade andelen arbetslösa inklusive personer i

arbetsmarknadspolitiska åtgärder från 6,7 % till 16,2 % mellan åren 1990

och 1997. Samtidigt ökade arbetslösheten från 3,5 % till 12,7 % inom

stödområde 2. Inom de tillfälliga stödområdena var ökningen ungefär

lika stor som inom stödområde 2. Utanför stödområdena ökade

arbetslösheten från 2,0 % till 9,5 %. Även om arbetslösheten ökat kraftigt

också utanför stödområdena så har stödområdenas relativa läge

försämrats ytterligare under denna period (se vidare tabell 4 ).

 Tabell 4: Antal och andel arbetslösa (inkl. personer i

arbetsmarknadspolitiska åtgärder) inom olika regionalpolitiska

stöd- områden åren 1990 och 1997

Ökningen av arbetslösheten blir än mer påtaglig om denna studeras för

de 108 lokala arbetsmarknadsregionerna. År 1990 varierade således

arbetslösheten inklusive åtgärder mellan 0,9 % (Gnosjö) och 12,2 %

(Pajala). År 1996 var motsvarande variation 4,2 % (Gnosjö) och 23,7 %

(Överkalix). Bland det tjugotal arbetsmarknadsregioner som år 1997

uppvisade de högsta arbetslöshetsnivåerna varierade nivån mellan 15

24 %. Samtliga av dessa regioner ligger inom de regionalpolitiskt

prioriterade delarna av landet (se tabell 16 i bilaga 1).

Den kraftiga sysselsättningsminskning som skett inom till-

verkningsindustrin och byggnadsverksamheten under 1990 talets första

år har främst påverkat männens arbetslöshetsnivåer, vilka har ökat

särskilt mycket inom industritunga regioner. Den öppna arbetslösheten

bland männen har ökat något mer utanför stödområdena än inom dessa,

främst beroende på att industrin och byggnadsverksamheten här betyder

särskilt mycket för sysselsättningen. Det handlar i detta fall om att

arbetslösheten i stort sett har femfaldigats.

Den minskning av sysselsättningen som skett inom bl.a. den offentliga

sektorn, privata tjänster och handeln under 1990 talet har i särskilt hög

grad ökat kvinnornas arbetslöshet. Antalsmässigt har den öppna

arbetslösheten på grund härav främst ökat inom storstadsregionerna och

på större orter. Utanför stödområdena har arbetslösheten bland kvinnor

ökat något mer än inom dessa områden. Nivån är dock fortfarande något

högre inom stödområdena. Liksom bland männen har arbetslösheten

bland kvinnor ungefärligen femfaldigats.

Den kraftiga lågkonjunkturen har även höjt den öppna arbetslösheten

bland ungdomar till mycket höga nivåer och då särskilt inom

stödområdena. Inom åldersgruppen 20 24 år är det i hela riket fråga om

en ökning från knappt 3 % till närmare 13 % mellan åren 1990 och 1996.

Inom stödområde 1 var arbetslösheten år 1996 drygt 20 % och inom

stödområde 2 omkring 16 %. I de tillfälliga stödområdena uppgick

ungdomsarbetslösheten till ca 14 % medan den utanför de olika

stödområdena var ca 12 %.

Pendling

Av tabell 5 framgår hur pendlingen över kommungräns utvecklats mellan

åren 1990 och 1995. Pendlingen minskade mellan åren 1991 och 1993

för att därefter öka fram t.o.m. år 1995. Minskningen mellan åren 1991

och 1993 var närmare 9 % och ökningen därefter ca 5 %. Denna

utveckling tycks i stor utsträckning följa sysselsättningsutvecklingen med

en kraftig minskning under perioden 1991 93 och därefter en viss

återhämtning. Andelen pendlare i förhållande till antalet arbetstillfällen

uppvisar däremot en svagt stigande tendens under perioden.

Sammantaget har andelen pendlare ökat med närmare tre procentenheter

mellan åren 1990 och 1995.

De senaste årens stora infrastrukturella investeringar i främst

järnvägsnätet har redan, och kommer även fortsättningsvis, att väsentligt

öka möjligheterna för betydande grupper att arbetspendla inom särskilt

Mälardalsregionen. En regionförstoring av detta slag bör väsentligt öka

möjligheterna för arbetslösa att kunna finna ny sysselsättning utan att

behöva flytta från hemorten.

Tabell 5 : Antal och andel pendlare över kommungräns åren 1990

1995

Befolkningsutvecklingen

Under de senaste åren har befolkningstillväxten i Sverige dämpats

väsentligt, vilket främst förklaras av en kraftigt minskad nettoinvandring

men även av minskade födelsetal. Under år 1997 ökade invånarantalet i

landet med endast ca 3 000 personer, vilket kan jämföras med en ökning

med ca 56 000 personer årligen under perioden 1991 94.

Av tabell 6 framgår hur befolkningsutvecklingen i länen sett ut sedan

början av 1970 talet. Storstadslänens befolkning har ökat med ca 11 %.

Ökningen i Stockholms län har varit närmare 20 %. Skogslänens

invånarantal har samtidigt stagnerat kring 1970 års nivå. I övriga län har

befolkningsökningen varit närmare 13 %. Av tabellen framgår även den

mycket kraftiga omsvängning i mer ogynnsam riktning som har inträffat

i flertalet län fr.o.m. år 1995. För de s.k. skogslänens del har en svag

tillväxt med 0,2 % per år under perioden 1991 94 förbytts till en

minskning med 0,6 % per år under perioden 1995 97.

Befolkningsminskningen i skogslänen har under de senaste åren skett i en

takt som är i nivå med eller överträffar den under 1960 talet.

Tabell 6: Befolkningsutvecklingen i länen och vissa länsgrupper

under perioden 1971 97

Inom de regionalpolitiska stödområdena var befolkningsutvecklingen

förhållandevis stabil under perioden 1991 94, med en svag minskning

eller stagnation. Åren 1995 97 kännetecknades av en väsentligt mer

ogynnsam utveckling (jfr. diagram 1 och tabell 7).

Diagram 1: Årlig relativ befolkningsförändring inom olika stöd-

områden m.m. under perioderna 1991 94 och 1995 97 (%)

Källa: Bearbetningar av SCB:s befolkningsstatistik

Tabell 7: Antal invånare och befolkningstäthet år 1997 (prel.) inom

olika typer av regionalpolitiska stödområden samt årlig relativ

befolk- ningsförändring under perioderna 1986 90, 1991 94 samt

1995 97

Om man ser till befolkningsutvecklingen inom 108 lokala

arbetsmarknadsregioner så hade det stora flertalet en negativ utveckling

under perioden 1995 97. Endast ett 10 tal regioner hade en mer

nämnvärd befolkningstillväxt. Dessa utgjordes främst av de tre

storstadsregionerna och vissa universitets- och högskoleregioner. Bland

de arbetsmarknadsregioner som hade den mest ogynnsamma

befolkningsutvecklingen återfinns flertalet inom regionalpolitiskt

prioriterade områden (se vidare tabell 3 i bilaga 1). Jämfört med

befolkningsutvecklingen under perioden 1991 94 har flertalet arbets-

marknadsregioner fått en väsentligt mer ogynnsam utveckling (se figur

1).

Figur 1: Årlig relativ folkmängdsförändring i 108 lokala

arbetsmarknadsregioner under perioderna 1991 94 och 1995 97

(%)

Omflyttningens och födelseöverskottens effekter

Den viktigaste förändringsfaktorn när det gäller befolknings-

utvecklingen i olika delar av landet är det regionala flyttningsöverskottet,

dvs. skillnaden mellan antalet in- och utflyttare. Födelseöverskotten, dvs.

skillnaden mellan antalet födda och antalet avlidna personer har över

tiden varit av väsentligt mindre betydelse. Det har dock sedan länge

funnits ett mindre antal regioner där även födelseöverskotten haft och

forfarande har en stor betydelse för befolkningsutvecklingen.

Den förhållandevis balanserade befolkningsutveckling som ägde rum

inom de regionalpolitiskt prioriterade delarna av landet under perioden

1986 94 berodde i stor utsträckning på en betydande nettoinvandring av

personer med flyktingbakgrund och/eller anhöriganknytning. En stor del

av dessa invandrare har senare flyttat till storstadslänen. Under de senaste

åren har dock denna typ av nettoinvandring till de regionalpolitiskt

prioriterade områdena praktiskt taget upphört samtidigt som utflyttningen

av svenska medborgare ökat. Detta är tillsammans med sjunkande

födelsetal en av de viktigaste orsakerna till det trendbrott mot en

väsentligt mer ogynnsam befolkningsutveckling som skett under

perioden 1995 97.

En viktig orsak till de senaste årens kraftigt ökade utflyttning av

svenska medborgare från bl.a. skogslänen till främst storstadslänen är att

den återhämtning som skett i sysselsättningshänseende efter år 1994 varit

mest markerad i storstadslänen. Under perioden 1990 94 minskade, som

tidigare framgått, sysselsättningen kraftigt i hela landet med följd att inte

ens storstadsregionerna då utgjorde något egentligt sysselsättnings-

alternativ för invånarna i skogslänen. En annan orsak är att

sysselsättningsminskningar oftast leder till flyttningar med några års

fördröjning.

Samtidigt som befolkningsutvecklingen var förhållandevis balanserad

inom de regionalpolitiskt prioriterade områdena under perioden 1986 94

så skedde en betydande befolkningstillväxt i främst storstadsområdena

under dessa år. Detta som följd av såväl nettoinflyttning från övriga

landet och som från utlandet samt genom födelseöverskott.

När det gäller omflyttningens effekter på länsnivån kan bl.a. märkas att

såväl antalet som andelen svenska medborgare som flyttar från

skogslänen till främst storstadslänen har ökat kraftigt under de senaste

åren. Under perioden 1995 97 svarade de svenska medborgarna för

omkring två tredjedelar av skogslänens sammanlagda

flyttningsunderskott gentemot övriga landet på ca 24 000 personer

(jämför tabell 8). Under perioden 1993 94 var motsvarande andel

svenska medborgare endast omkring en femtedel.

Under perioden 1995 97 utgjordes de tre storstadslänens

flyttningsöverskott gentemot övriga landet till ca 70 % av svenska

medborgare. Under perioden 1993 94 var motsvarande andel svenska

medborgare endast ca 30 %.

Storstadsregionerna liksom många lokala arbetsmarknadsregioner

med universitet/högskola har gynnats av omflyttningen med stora

flyttningsöverskott som följd. Under de senaste åren har en stor del av

dessa överskott uppstått genom inflyttning av yngre personer från

skogslänen. 1990 talets kraftigt försämrade arbetsmarknadssituation i

inte minst dessa län har sannolikt starkt bidragit till denna tendens i

omflyttningen. De regioner som uppvisade stora flyttningsunderskott

under perioden 1995 97 låg till största delen inom de regionalpolitiskt

prioriterade delarna av landet men även i de södra delarna av landet

uppvisade åtskilliga regioner förhållandevis stora flyttningsunderskott

(jämför tabell 4 i bilaga 1).

De mellanregionala flyttströmmarna får även betydande konsekvenser

för olika regioners åldersstruktur. Exempelvis bestod skogslänens

flyttningsunderskott på ca 6 600 personer år 1996 till 80 % av personer i

åldrarna upp till 30 år. Det föreligger även avsevärda skillnader mellan

könen i åldershänseende genom att kvinnornas underskott i klart större

utsträckning uppstår inom yngre åldersgrupper än bland männen. Hela

43 % av kvinnornas flyttningsunderskott på ca 3 400 personer uppstod

t.ex. inom åldersgruppen 20 24 år mot bara 25 % av männens underskott

som uppgick till ca 3 200 personer. Det är således helt klart att kvinnorna

flyttar från skogslänen i yngre åldersgrupper än männen, vilket kan bero

på att kvinnor i dessa län söker sig ut på arbetsmarknaden tidigare än

männen. Statistiken visar även att kvinnor flyttar från skogslänen i något

större omfattning än vad männen gör.

Tabell 8: Olika typer av flyttningsöverskott för vissa län under

perioden 1995 97

Eftersom det främst är yngre personer som flyttar får regioner med mer

stadigvarande flyttningsunderskott en allt snedare åldersstruktur, vilket i

sin tur leder till att det föds allt färre personer. De senaste åren har dock

även karaktäriserats av att det fötts allt färre barn i landet. År 1997 var

det första året sedan 1809 då antalet avlidna personer varit större än

antalet födda. Födelseunderskottet var ca 3 400 personer.

Som framgår av tabell 9 hade skogslänen ett födelseöverskott på ca

1 400 personer per år under perioden 1991 94, vilket under perioden

1995 97 övergått till ett årligt underskott på ca 3 600 personer. I

storstadslänen har de stora födelseöverskotten mer än halverats mellan

dessa båda perioder.

Även inom de olika typerna av stödområden har såväl flyttnings- som

födelseöverskott förändrats i en väsentligt mer ogynnsam riktning mellan

perioderna 1991 94 och 1995 97. Det sammanlagda årliga

flyttningsunderskottet har således ökat från ca 1 200 till ca 7 700

personer. På motsvarande sätt har födelseunderskotten ökat från ca 1 500

till ca 4 500 personer.

Tabell 9: Årliga flyttnings- och födelseöverskott inom vissa

länsgrupper och olika stödområden under perioderna 1991 94 och

1995 97

Av de 108 lokala arbetsmarknadsregionerna uppvisade närmare ett

hundratal födelseunderskott år 1997. Flertalet av de regioner som

uppvisade de relativt sett största födelseunderskotten låg inom de

regionalpolitiskt prioriterade delarna av landet. Det fåtal regioner som

hade flyttningsöverskott var i de flesta fall regioner med

universitet/högskola (se vidare tabell 4 i bilaga 1).

Befolkningsstrukturen

Som framgår av tabell 10 har andelen personer inom både åldersgruppen

0 15 år och 16 64 år minskat svagt i hela landet mellan åren 1970 och

1996 samtidigt som andelen över 65 år ökat från 13,9 till 17,4 %. En

liknande tendens finns även inom de angivna länsgrupperna och inom

stödområdena. Skogslänen och stödområdena utmärks dock även av en

klart högre andel äldre invånare än övriga här jämförda områden.

Tabell 10: Åldersstrukturen inom vissa länsgrupper och olika

stödområden m.m. åren 1970 och 1996 (%)

Regionala skillnader i utbildningsnivåer

Det finns betydande skillnader mellan olika regioner när det gäller

befolkningens utbildningsnivå. Påtagliga skillnader finns redan mellan

olika län men skillnaderna är väsentligt större mellan olika lokala

arbetsmarknadsregioner.

Av tabell 11 framgår att andelen invånare med förgymnasial,

gymnasial och eftergymnasial utbildning varierar markant mellan olika

delar av landet. Som exempel kan nämnas att andelen invånare med

eftergymnasial utbildning varierar mellan 20 35 % i de olika länen.

Särskilt höga andelar högutbildade har Stockholms och Uppsala län med

ca 34 % men även Göteborgs- och Bohus och Västerbottens län har höga

andelar. Län med särskilt låga andelar högutbildade invånare är främst

Skaraborgs, Gävleborgs, Kalmar, Gotlands, Jönköpings, Dalarnas,

Älvsborgs och Södermanlands län med en andel på ca 21 % eller lägre.

Mellan de 108 lokala arbetsmarknadsregionerna varierar andelen

högutbildade invånare mellan ca 12 % (Vansbro) och 36 % (Umeå).

Närmare ett 50 tal arbetsmarknadsregioner har en andel högutbildade

som ligger minst tio procentenheter lägre än riksgenomsnittet på ca

27 %. Flertalet av dessa regioner ligger inom regionalpolitiskt

prioriterade områden.

Tabell 11 : Befolkningen 25 64 år fördelad efter utbildningsnivå

länsvis och i vissa länsgrupper vid början av år 1997

Gles- och landsbygdens speciella situation

Sverige är med ca 22 invånare per kvadratkilometer ett glest befolkat

land. Genomsnittet för EU:s femton medlemsländer är ca 115 invånare

per kvadratkilometer. Glesheten ger en betydande del av utvecklings-

förutsättningarna i stora delar av landet.

Glesbygdsverket har i rapporten Förnyelsens landskap bygdepolitik

för 2000 talet gjort en genomgång av olika definitioner av gles- och

landsbygd. I rapporten indelas Sverige i följande regiontyper: Tätort

(orter med mer än 3 000 invånare), tätortsnära landsbygd (områden inom

5 45 minuters pendlingsavstånd med bil till närmaste tätort med mer än

3 000 invånare), landsbygd (områden inom 30 minuters pendlingsavstånd

med bil till närmaste tätort med 1000 3000 invånare) samt glesbygd

(områden utanför övriga områden inklusive skärgård utan fast

landförbindelse).

Med denna indelning bor närmare 30 % av Sveriges befolkning (drygt

2 500 000 invånare) i s.k. tätortsnära landsbygd. Ca 2 % av befolkningen

(drygt 200 000 personer) finns på landsbygd och i glesbygd. Följande

karta visar hur de olika kategorierna fördelas över landet. De mest

utpräglade glesbygdsområdena finns i norra Sveriges inland, medan vissa

s.k. landsbygdsområden finns så pass långt söderut som i de inre delarna

av Småland och på Gotland.

Gotlands och Jämtlands län är de mest utpräglade landsbygdslänen,

dvs. de har en majoritet av sin befolkning boende i tätotsnära

landsbygdsområden utanför tätorter med mer än 3 000 invånare. I

ytterligare elva län bor över en tredjedel av befolkningen i

landsbygdsområden.

Generellt gäller att gles- och landsbygdsområden har minskat sin

befolkning under perioden 1985 1995, medan den tätortsnära

landsbygden och tätorterna haft en befolkningsökning. I de sydöstra

delarna av landet har landsbygdsområdena med vissa undantag minskat

medan tätorterna i dessa områden ökat. I skogslänen är bilden mer

varierande. Visserligen har länen som helhet minskat markant, men med

påtagliga inomregionala skillnader. Vissa av tätorterna i Norrlands inland

har minskat medan omgivande landsbygd ökat.

Statistiken över befolkningsutveckling visar också något överraskande

att antalet män i gles- och landsbygdsområden minskar i större

utsträckning än antalet kvinnor (se tabell 12).

Tabell 12 : Befolkningsutveckling inom olika landsbygdskategorier

1985 1995 (%)

Glesbygds- och landsbygdsområden har en högre andel äldre

befolkning och lägre andel kvinnor i åldersintervallet 20 40 år än den

tätortsnära. Däremot är det mindre skillnader i andel barn. Även gles-

och landsbygdsområden har en förhållandevis god balans när det gäller

andelen barn. Det är emellertid i den tätortsnära landsbygden som det

finns många barnfamiljer.

En analys av näringsstrukturen visar att den offentliga sektorn, jord-

och skogsbruk samt turism betyder mer i gles- och landsbygdsområden

än i den tätortsnära glesbygden och i tätorterna. Vad gäller antalet

arbetsställen betyder jordbruket fortfarande mycket, med närmare en

tredjedel av antalet arbetsställen. Den privata tjänstesektorn sysselsätter

relativt få inom gles- och landsbygden jämfört med tätortsområden.

Likaledes finns sysselsättningen inom tillverkningsindustrin i mindre

utsträckning än inom tätortsområden. Turistsektorn däremot spelar en

större roll i glesbygden än i tätortsområden. Näringslivet i gles- och

landsbygden präglas av ett utbrett småföretagande. Antalet privata

arbetsställen per 100 invånare i gles- och landsbygdsområden är

väsentligt högre än vad det är i tätortsområden. Även i den tätortsnära

glesbygden är denna andel högre än i tätortsområden.

Slutsatser

Analyserna ovan visar att såväl befolknings- som sysselsättningsut-

vecklingen under 1990 talet varit mycket ogynnsam i stora delar av

landet. Minskad nettoinvandring och sjunkande födelsetal har för landet

som helhet inneburit en allt mindre befolkningsökning. Samtidigt har en

mellanregional omflyttning skett. Särskilt framträdande är den kraftiga

utflyttningen av yngre personer från skogslänen till storstadsregionerna.

Vidare kan noteras att kvinnor flyttar från skogslänen i yngre

åldersgrupper och i något större omfattning än vad männen gör.

Mot bakgrund av ovannämnda utvecklingstendenser och andra mer

långsiktiga faktorer som befolkningstäthet, storlek på lokal

arbetsmarknad, geografiskt läge m.m. bedömer regeringen dock att den

mer långsiktiga regionalpolitiska problembilden är förhållandevis

oförändrad, dvs. det är samma områden som under lång tid haft den mest

ogynnsamma utvecklingen. Den generellt jämförelsevis ogynnsamma

utvecklingen under senare år i hela landet innebär emellertid att ökad vikt

bör fästas vid insatser syftande till en positiv utveckling i samtliga av

landets regioner.

De senaste årens kraftiga befolkningsminskning inom regionalpolitiskt

prioriterade områden är dock av sådan omfattning att den är ett allvarligt

hot mot en balanserad regional utveckling.

4.4.3 Regionfamiljer ett viktigt närings- och regionalpolitiskt

analysverktyg

Regeringens bedömning: Genom att analysera varför vissa regioner

med i stort sett likartade produktionsförutsättningar, s.k.

regionfamiljer, uppvisar olika resultat i fråga om ekonomisk tillväxt,

produktivitets- och sysselsättningsutveckling kan viktiga lärdomar

erhållas. Analyser tyder på att det finns stora skillnader inom

regionfamiljerna och att potentialen till förbättringar därmed är stor.

Inom ramen för en regional näringspolitik kan denna typ av analys

öka förutsättningarna för att utvecklingsinsatserna ges rätt inriktning.

Underlagsrapport: Regioner på väg mot år 2015, NUTEK R 1997:10.

Skälen för regeringens bedömning: NUTEK:s analyser tyder på att

det finns ett genomsnittligt samband mellan de olika regionfamiljernas

produktionsförutsättningar och deras produktionsresultat. Samtidigt

framgår att spridningen inom respektive regionfamilj är stor. En ökad

vikt bör därför läggas vid att försöka eftersträva ett bättre utnyttjande av

befintliga resurser/produktionsförutsättningar. Goda exempel kan

identifieras och lärdomar spridas. Kunskaperna kan sedan utnyttjas i det

lokala och regionala utvecklingsarbetet.

Regeringen anser att den redovisade analysmetoden kan vara ett

användbart verktyg i utvecklingsarbetet och avser att uppdra åt NUTEK

att medverka till att den förs ut i det regionala utvecklingsarbetet. Det bör

dock påpekas att valet av kriterier och antalet faktorer alltid kan

diskuteras. Denna typ av underlag är inte avsett att användas som

kriterier för geografiska prioriteringar, medelsfördelning etc.

Lokala arbetsmarknader utgör basen för regionfamiljerna

NUTEK har delat in Sveriges 108 lokala arbetsmarknadsregioner i sju

grupper för att möjliggöra jämförelser mellan regioner med likartade

förutsättningar. Indelningen i lokala arbetsmarknadsregioner baseras på

pendlingsrelationer mellan kommuner.

Skillnaderna i förutsättningar mellan olika arbetsmarknadsregioner är

betydande. Ett antal faktorer har identifierats som anses vara särskilt

viktiga för en regions styrka och utvecklingspotential, t.ex.

befolkningsstorleken samt företagar- och utbildningsintensiteten.

Arbetsmarknadsregionerna har sedan viktats med avseende på dessa

grundläggande produktionsförutsättningar. Därefter har de delats in i sju

grupper.

Indelningen av de 108 lokala arbetsmarknadsregionerna i

regionfamiljer

Regionfamilj 1

Regionfamilj 4,

industri

Regionfamilj 6,

industri

Regionfamilj 7,

tjänster

Stockholm

Trollhättan/

Vänersborg

Gislaved

Arvidsjaur

Göteborg

Eskilstuna/Flen

Örnsköldsvik

Mora/Orsa

Malmö

Gnosjö

Katrineholm/Vingåker

Eksjö

Karlshamn

Sävsjö

Åre

Regionfamilj 2

Köping/Arboga

Ludvika

Bollnäs/Ovanåker

Uppsala

Hässleholm/Perstorp

Vetlanda

Kramfors

Linköping

Värnamo

Västervik

Hudiksvall/Nordanstig

Örebro

Nässjö

Emmaboda

Lycksele/Malå

Umeå

Lidköping/Götene

Älmhult/Osby

Arjeplog

Västerås

Lysekil/Sotenäs

Säffle/Åmål

Strömstad

Jönköping

Tidaholm

Vimmerby

Gällivare

Karlstad

Hedemora

Kiruna

Kalix

Mariestad

Hylte

Åsele

Oskarshamn
[REDACTED_EFTERNAMN]

Malung

Tranås

Fagersta

Sollefteå

Regionfamilj 3

Karlskoga

Avesta

Sunne

Borås
[REDACTED_EFTERNAMN]

Arvika/Eda

Storuman

Falun/Borlänge

Munkfors

Sorsele

Växjö

Regionfamilj 5,

tjänster

Olofström

Överkalix

Luleå/Piteå/Boden

Östersund

Söderhamn

Vilhelmina

Halmstad/Laholm

Karlskrona/Ronneby

Hultsfred

Övertorneå

Gävle/Sandviken

Härnösand

Vansbro
[REDACTED_EFTERNAMN]

Skövde/Skara

Uddevalla

Hällefors

Haparanda

Kalmar/Öland

Falkenberg

Årjäng

Torsby

Sundsvall/Timrå

Varberg

Filipstad

Härjedalen

Norrköping

Skellefteå/Norsjö

Bengtsfors/Dals-Ed

Jokkmokk

Kristianstad

Nyköping/Oxelösund

Hagfors

Strömsund

Gotland

Laxå

Pajala

Kristinehamn

Markaryd

Dorotea

Simrishamn/Tomelilla

Stora skillnader i prestationer

Grupperingen i regionfamiljer gör det möjligt att jämföra regionernas

prestationer inom varje grupp. Skillnaderna är betydande. En analys över

orsakerna härtill kan bilda underlag till åtgärder i syfte att eliminera

hindren och stärka möjligheterna. Målet bör vara att fler regioner på sikt

skall närma sig de högst presterande inom respektive regionfamilj. Ett

byte av regionfamilj är också en tänkbar utveckling men förutsätter ofta

mycket stora investeringar som inte självklart innebär ett bättre resultat.

Som ett mått på regionernas prestationer kan den regionala

motsvarigheten till BNP användas, bruttoregionalprodukten (BRP). I

denna beskrivning används endast BRP genererad från det privata

näringslivet och alla jämförelser avser år 1993. Detta regionala

produktionsvärde kan sedan relateras till sysselsättningen i privat sektor,

eller till invånarantalet. Det förstnämnda måttet, BRP/antal sysselsatta i

privat sektor, speglar hur produktivt det regionala näringslivet är. Det

sistnämnda, som mäter BRP per invånare, påverkas både av hur

produktivt näringslivet är och av dess storlek.

Många regioner har potential

När andelen sysselsatta i privat näringsliv jämfördes med

produktivitetsmåttet visade det sig att en del regioner hade en liten andel

sysselsatta i privat sektor men en förhållandevis hög produktivitet. Detta

var fallet för Uppsala, Umeå, Luleå och Falun. I Härnösand och Sollefteå

var detta förhållande mycket tydligt. Där ligger sysselsättningsandelen i

privat sektor långt under genomsnittet, men det lokala näringslivet

uppvisar en mycket hög produktivitet. Även det motsatta förhållandet

existerar. Gnosjö och[REDACTED_EFTERNAMN] redovisar höga sysselsättningsandelar i

privat sektor, men produktiviteten ligger under riksgenomsnittet.

När BRP genererad från det privata näringslivet relateras till

invånarantalet visar det sig att endast ett fåtal regioner ligger relativt högt

över riksgenomsnittet. Till dessa hör Stockholm, ett antal

småföretagsregioner i Småland, elkraftsproducerande regioner samt

några regioner dominerade av stora industrier. Ett stort antal

arbetsmarknadsregioner i regionfamilj 2 7 ligger dock under

genomsnittet. Detta kan antingen förklaras av att det privata näringslivet

förmår utnyttja de regionala förutsättningarna på ett sämre sätt eller av att

det privata näringslivet är för litet. Oftast samvarierar dessa faktorer,

vilket t.ex. är fallet i stora delar av regionfamilj 7 som till största delen

består av regioner i Norrlands inland. I några fall är det dock tvärt om.

Exempel på det är som nämndes tidigare, Härnösand, Sollefteå, Uppsala,

Umeå och Luleå som alla har en förhållandevis hög produktivitet i det

privata näringslivet samtidigt som sysselsättningsandelen i privat sektor

är liten.

En kompletterande bild över regional produktionsförmåga erhålls om

man jämför regionernas faktiska sysselsättningsutveckling med den

teoretiska utveckling som respektive regions branschstruktur skulle ha

givit upphov till om varje bransch utvecklats som riksgenomsnittet. Är

den faktiska utvecklingen bättre än den teoretiskt framräknade skulle

detta kunna peka på att regionen förmått utnyttja sin branschmix på ett

positivt sätt.

Resultaten visar att det är stora skillnader mellan och inom

regionfamiljerna. I regionfamiljerna 6 och 7 hamnar de flesta

arbetsmarknadsregioner under den teoretiskt beräknade nivån. Dessa

regioner har inte förmått utnyttja sin branschmix på ett positivt sätt. Även

i regionfamiljerna 4 och 5 finns endast ett fåtal regioner som klarar sig

bättre än vad branschstrukturen teoretiskt skulle kunna ha gett upphov

till.

Vissa undantag finns dock. I regionfamilj 7 ligger[REDACTED_EFTERNAMN] något över

genomsnittet och i regionfamilj 6 utmärker sig Gislaved positivt och i

viss mån även[REDACTED_EFTERNAMN]. Falkenberg och Varberg ligger högt inom

regionfamilj 5 och i regionfamilj 4 är detta fallet för Gnosjö, som ligger

20 procent över den teoretiska genomsnittsnivån. Även i regionfamilj 2

finns stora skillnader mellan arbetsmarknadsregionerna. Umeå ligger 13

procent över genomsnittet medan Västerås ligger 5 procent under. De

flesta som presterar under genomsnittet ligger dock i regionfamiljerna 6

och 7.

Verklig sysselsättning år 1994 dividerad med den teoretiskt beräknade

sysselsättningen enligt nationell utveckling under perioden 1985 94.

Procentuell skillnad relativt den teoretiskt genomsnittliga nivån.

Tre tillväxtscenarier

NUTEK har en industristrukturmodell som används för att illustrera olika

framtidsscenarier över den ekonomiska utvecklingen på nationell nivå.

För att få en uppfattning om vilken effekt de nationella förändringarna

får på de enskilda regionerna har man brutit ner resultatet dels på

länsnivå och dels på de 108 lokala arbetsmarknaderna. Det finns tre

scenarier med olika nivåer på tillväxten; hög-, medel- och lågalternativet.

Lågalternativet målar upp den framtida utvecklingen om Sverige

fortsätter att halka efter i förhållande till OECD i ekonomisk utveckling i

samma takt som under perioden 1975 95. BNP ökar i detta alternativ

med 1,4 procent per år. Högalternativet visar vad som krävs för att uppnå

en utveckling där Sverige år 2015 har en BNP/capita där vi återtar den

nivå i förhållande till OECD som Sverige hade 1975. BNP ökar med 2,8

procent i detta alternativ. Medelalternativet innebär att Sverige lyckas

hålla samma utvecklingstakt som resten av OECD fram till år 2015,

vilket förutsätter en BNP tillväxt på 2,2 procent årligen. Scenarierna

bygger på olika antaganden om världshandelns utveckling,

arbetskraftsutbud, produktivitetsutveckling och investeringsbenägenhet.

Kemi-, verkstads- och transportmedelsindustrin expanderar

Strukturomvandlingen är kraftig och riktningen densamma i alla tre

scenarierna. Kemi-, verkstads- och transportmedelsindustrin ökar sina

sysselsättningsandelar medan livsmedel, trä, massa och papper, petro,

gummi och järn- och stålindustrin minskar i betydelse. Jord- och

skogsbruk minskar i alla alternativen medan tjänstesektorerna växer i

betydelse.

Svaga regioner beroende av hög tillväxt

Alla tre scenarierna ger en sysselsättningsutveckling som har en likartad

regional profil. Storstadsregionerna och regionfamilj 2, dvs. regioner

med universitet och några större regioner med högskola, får den största

ökningen av sysselsättningen. Malmöregionens ökning är dock lägre än

ökningen i Stockholms- och Göteborgsregionen. Hög- och

medelalternativet ger en förhållandevis stabil sysselsättningsökning även

i regionfamiljerna 4 7, medan lågalternativet innebär att sysselsättningen

i dessa regioner minskar.

Av länen får framförallt Stockholms, Göteborgs och Bohus, Uppsala

och Västerbottens län en bra utveckling oavsett scenario, medan

Södermanlands län kommer längst ner på skalan. Ser man på utfallet i de

olika alternativen klarar sig några län relativt sett bättre i lågalternativet.

Det gäller t.ex. Gotlands, Blekinge, Jämtlands och Hallands län. Några

län får däremot en relativt sett större sysselsättningsökning i en ekonomi

med hög tillväxt. Det gäller t.ex. Dalarnas, Gävleborgs och Kronobergs

län. Observeras bör att det är fråga om relativa positioner. I alla län

utvecklas sysselsättningen bäst när tillväxten är hög.

Sysselsättningsutveckling åren 1994 2015 enligt NUTEK:s tre

tillväxtscenarier, procent

Regional struktur

Hög (%)

Medel (%)

Låg (%)

Stockholmsreg

22,0

18,4

10,4

Göteborgsreg

20,4

16,2

8,2

Malmöreg

16,6

11,5

5,1

Regionfamilj 2

17,3

14,2

7,5

Regionfamilj 3

16,1

11,5

3,7

Regionfamilj 4 (ind)

12,4

8,7

-0,7

Regionfamilj 5 (tj)

11,9

7,6

-0,6

Regionfamilj 6 (ind)

12,4

6,8

-3,1

Regionfamilj 7 (tj)

13,1

7,5

-1,5

Riket

17,2

13,1

5,2

Hög (%)

Medel (%)

Låg (%)

Län

Procent

Ranking

Procent

Ranking

Procent

Ranking

Stockholms

28,1

1

22,3

1

11,0

2

Uppsala

22,6

3

19,3

3

14,2

1

Södermanlands

15,6

21

8,9

24

1,4

22

Östergötlands

21,4

6

16,7

7

7,1

7

Jönköpings

15,9

19

9,1

23

0,1

23

Kronobergs

20,9

7

17,8

4

5,8

13

Kalmar

17,0

17

13,7

13

4,4

16

Gotlands

12,5

24

12,3

16

6,0

10

Blekinge

18,6

13

17,5

5

7,2

6

Kristianstads

14,0

22

10,1

21

3,6

18

Malmöhus

19,7

12

13,3

14

4,7

15

Hallands

15,6

20

11,6

18

5,5

14

Göteborgs och Bohus

26,1

2

20,8

2

10,7

3

Älvsborgs

18,3

14

11,9

17

3,5

19

Skaraborgs

13,5

23

10,4

20

3,5

20

Värmlands

17,3

16

10,6

19

3,7

17

Örebro

20,9

8

16,4

8

8,0

5

Västmanlands

20,7

9

15,7

9

5,9

12

Dalarnas

21,6

5

13,8

12

3,2

21

Gävleborgs

18,0

15

9,2

22

-1,0

24

Västernorrlands

20,7

10

15,1

10

7,0

8

Jämtlands

16,4

18

12,5

15

6,1

9

Västerbottens

21,8

4

16,8

6

10,1

4

Norrbottens

20,5

11

15,0

11

6,0

11

Källa: NUTEK.

Resursutbud, lokalisering och konkurrenskraft

I NUTEK:s scenarier är det framförallt de näringar som främst

konkurrerar med ett högt kunskapsinnehåll i produktionen som växer

snabbare i de två mest gynnsamma scenarierna. Utan de högre

tillväxttakterna som hög- och medelscenariet ger blir det svårt att klara

omfördelningsambitionerna. Det är således viktigt att dessa näringar ges

de förutsättningar som krävs för att de skall kunna växa och skapa

sysselsättning. Eftersom det finns ett tydligt samband mellan olika

sektorers lokalisering och regioners resursutbud har denna frågeställning

relevans inte bara ur ett näringspolitiskt perspektiv utan även ur ett

regionalpolitiskt.

Det regionala utfallet av scenarierna påverkas av den rådande

branschstrukturen och olika branschers relativa tillväxt. Den regionala

specialisering som vi har idag är resultatet av en lång utveckling och

innebär att produktionsförutsättningarna skiljer sig åt mellan olika

regiontyper. Uppbyggandet av dessa strukturer har tagit lång tid och

framtida förändringar kommer att gå långsamt

4.5 Statens samlade resurser för regional utveckling

Regeringens bedömning: Det regionala utvecklingsarbetet måste

bygga på insikt i och kunskap om statens samlade resurser för

regional utveckling, vilka är statens viktigaste styrmedel i det

regionala utvecklingsarbetet. Cirka 10 procent av statsbudgeten för

budgetåret 1998 cirka 72 miljarder kronor bedöms ha särskild

betydelse för den regionala utvecklingen. År 1997 var motsvarande

siffra cirka 77 miljarder kronor.

Skälen för regeringens bedömning: Staten spelar tillsammans med

andra offentliga aktörer och näringslivet en betydelsefull roll för att

skapa såväl kort- som långsiktiga förutsättningar för näringslivets

utveckling.

Regeringen uppskattar att cirka 10 procent eller 72 miljarder kronor av

statens budget för år 1998 har särskild betydelse för den regionala

utvecklingen. Det bör noteras att dessa medel inte inkluderar

transfereringar till individer eller resursfördelningar eller omfördelningar

inom den kommunala sektorn.

Av statens samlade resurser med betydelse för regional utveckling

utgör kommunikationssektorn cirka 15 procent. Denna del omfattar bl.a.

byggande och förbättring av statliga vägar och järnvägar och stöd till

trafikering. Utbildningsanslagen uppgår till cirka 29 procent och

innefattar anslag till universitet och högskolor samt satsningar inom

ramen för kunskapslyftet. Arbetsmarknadspolitiska anslag utgör den

största andelen, cirka 32 procent. Jordbruk och fiske utgör cirka 17

procent inklusive EG:s jordbruksstöd. Resterande del består av regional-

och näringspolitiska anslag (cirka 6 procent) samt vissa anslag inom

miljödepartementets utgiftsområde (cirka 1 procent).

I detta sammanhang bör även nämnas Stiftelsen för kunskaps- och

kompetensutveckling, Teknikbrostiftelserna, Stiftelsen

Innovationscentrum, Stiftelsen för strategisk forskning och Stiftelsen för

miljöstrategisk forskning. Deras anslag till företags- och

näringslivsfrämjande åtgärder uppgår till cirka 2 miljarder kronor per år.

Stiftelserna spelar därför en betydande roll för den regionala

utvecklingen. De räknas emellertid inte till statens samlade resurser för

regional utveckling så som de definierats här, då de inte ingår i

statsbudgeten.

Sammantaget omfattar statens samlade resurser för regional utveckling

cirka hundra anslag som administreras av ett fyrtiotal statliga organ på

central nivå och ett tiotal på regional nivå .

Dessa resurser är en viktig del i det regionala utvecklingsarbetet. Vid

såväl framtagande som genomförande av regionala utvecklingsstrategier

är det därför viktigt att resursfrågorna lyfts fram. En ökad samordning är

möjlig och bör utvecklas i samverkan med näringslivet och utifrån de

omfattande resurser som investeras av såväl stat, kommuner som

landsting. De nationella målen och prioriteringarna behöver i ökad

utsträckning kompletteras med kartläggning av regionala behov och

förutsättningar. Regeringen vidareutvecklar detta resonemang i avsnitt

7.2.

En del av statens samlade resurser med betydelse för regional

utveckling används primärt för att finansiera nationella åtaganden,

exempelvis högskolans utbildning och forskning samt vissa investeringar

inom infrastrukturområdet. Andra anslag har en tydligare regional

inriktning, t.ex. anslaget för regionalpolitiska åtgärder. Vissa medel, som

stödet till jordbruk och fiske, styrs i stor utsträckning av EG:s regler.

Oavsett var besluten om medelsanvändningen ligger har de anslag som

ingår stor betydelse för utvecklingen i den region där effekterna faller ut.

Nedan följer en beskrivning av de politikområden som innefattar statens

samlade resurser för regional utveckling.

Transportpolitiken, ca 10,5 miljarder kronor år 1998

Stora delar av de statliga satsningarna inom transportområdet sker helt

eller delvis utifrån näringspolitiska eller regionalpolitiska motiv.

Investering av statliga medel inom transportinfrastrukturen (främst

vägar och järnvägar) beslutas efter en planering som grundas på

långtgående samråd med olika sektorsföreträdare, kommuner och andra

intressenter. Vägledande för planeringen är riksdagens inriktningsbeslut

inom området rörande målen, medlen och planeringsprocessens

utformning. Länsstyrelserna har ansvaret att samordna och förankra

regionala åtgärder efter olika behov och förutsättningar. Avsikten är att

få en avpassning av åtgärder i den regionala transportinfrastrukturen som

på ett bättre sätt kan bidra till att uppnå de olika nationella

inriktningsmålen, ett av dessa behandlar sysselsättning och tillväxt.

Knappt hälften av de medel som investeras i vägar disponeras i

länsplanerna för regional transportinfrastruktur. Här kan regionala

överväganden om exempelvis möjligheterna att utvidga de lokala

arbetsmarknaderna eller liknande vägas in. Cirka en tredjedel av de

medel som disponeras i de regionala planerna används för att förbättra

standarden på det befintliga statliga vägnätet.

Transportsystemets funktion kan emellertid inte endast ses i ett

begränsat regionalt perspektiv. Ett grundläggande krav är att långväga

transporter måste kunna ske snabbt och säkert genom landet. Därför finns

också en omfattande nationell åtgärdsplanering. De prioriteringar som

sker i den nationella åtgärdsplaneringen baseras bl.a. på regionalpolitiska

överväganden.

Förutom investeringar i vägar och järnvägar lämnas ersättning till

trafikhuvudmännen för köp av viss kollektivtrafik. Staten köper också

interregional kollektivtrafik på järnväg samt flygtrafik mellan Östersund

och Umeå. Totalt lämnas årligen trafikeringsbidrag på drygt 600 miljoner

kronor.

Vissa bidrag lämnas också till infrastruktur. Till Inlandsbanan AB

lämnas bidrag till banhållningen med 50 miljoner kronor per år.

Regeringen har i propositionen Transportpolitik för en hållbar

utveckling (prop. 1997/98:56) föreslagit att driftbidrag till kommunala

flygplatser lämnas med totalt 115 miljoner kronor. Regeringen har vidare

föreslagit att det s.k. kapillära bannätet, dvs. anslutande spår till gods-

och persontrafikterminaler, hamnar och industrier m.m., som idag

förvaltas av SJ skall överföras till Banverket. Banverket bör också kunna

överta kapillära bandelar som idag har annan förvaltning. Banverkets

förvaltning av det kapillära bannätet skall till 30 procent finansieras via

särskilda avgifter som tas ut av trafiken på detta nät. I övrigt finansieras

förvaltningen av staten. De kostnader som staten på detta sätt övertar har

beräknats uppgå till cirka 90 miljoner kronor.

Genom att inkorporera det kapillära bannätet ökar industri- och

transportföretagens tillgänglighet till järnvägsnätet.

Utbildningspolitiken, ca 20,7 miljarder kronor år 1998

Inom utbildningsområdet förekommer ett stort antal olika aktörer spridda

över olika sektorer inom både den offentliga och den privata sektorn.

Utbildningsinsatserna utgör en av hörnstenarna i den sysselsättnings- och

tillväxtfrämjande politiken och de utbildningar som samhället erbjuder

skall tillgodose såväl individens intressen och behov som näringslivets

efterfrågan på kompetens.

Högskolan har en nyckelroll i satsning på kunskap och utbildning.

Högskolans uppgifter är utbildning, forskning och samverkan med det

omgivande samhället. Regeringen har prioriterat utbyggnaden av

högskolan. Riksdagen har beslutat att öka antalet permanenta

högskoleplatser med 60 000 under perioden 1997 2000.

Vid fördelningen av dessa platser har mindre och medelstora högskolor

prioriterats. För de nya platserna gäller att tyngdpunkten skall ligga på

utbildningar i naturvetenskap och teknik.

Statsmakterna har tidigare beslutat om att tilldela även de mindre och

medelstora högskolorna permanenta forskningsresurser. Uppbyggnaden

av forskningsresurserna fortsätter vid samtliga högskolor.

Arbetsmarknadspolitiken, ca 23,1 miljarder kronor år 1998

Regeringen aviserade i den ekonomiska vårpropositionen år 1997 (prop.

1996/97:150, bet. 1996/97:FiU20, rskr. 1996/97:284) att större utrymme

skulle skapas för lokala och regionala prioriteringar som kan förbättra det

kvalitativa innehållet i de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna inom

exempelvis arbetsmarknadsutbildningen.

Arbetmarknadspolitiken ska förena en helhetssyn på riksnivå med en

hög effektivitet på lokal nivå. Det lokala inflytandet är avgörande för en

anpassning av politiken till de lokala förutsättningarna, men detta ska

vägas mot de arbetsmarknadspolitiska målen om en väl fungerande

arbetsmarknad för hela landet. Mot denna bakgrund pågår ett omfattande

förändringsarbete med utgångspunkt i det som riksdagen beslutade med

anledning av propositionen om Vissa åtgärder för att halvera

arbetslösheten m.m. (prop.1995/96:222 bet. 1995/96:FiU15 rskr.

1995/96:307). Arbetet hittills med att stärka det lokala inflytandet kan

sammanfattas i tre punkter: ökat kommunalt inflytande, förenklingar av

regler kring åtgärder samt ett större utrymme för otraditionella insatser.

En friare resursanvändning kan skapa bättre resurser för lokal

samverkan mellan myndigheter, näringsliv och organisationer. Exempel

på detta ur vårpropositionen år 1997 är förslaget om resursarbeten samt

en friare användning av A kassan med 1,5 miljarder under åren 1997 och

1998.

En rad förenklingar har gjorts under åren. Utrymmet för otraditonella

insatser har ökat kraftigt. Från och med år 1998 kan otraditionella

insatser dessutom kombineras med andra statliga stöd.

Det bör noteras att av de medel som definierats som regionala

utvecklingsresurser inom arbetsmarknadspolitiken så är cirka 80 procent

individersättning, t.ex. utbildningsbidrag.

Närings- och handelspolitiken, ca 1 miljard kronor år 1998

Merparten av resurserna inom närings- och handelspolitiken har som

direkt eller indirekt mål att påverka näringslivets utveckling. Det gäller

såväl insatser inom småföretagspolitiken, turist- och exportfrämjande

åtgärder, som teknisk forskning och utveckling som medel för kooperativ

utveckling.

Regionalpolitiken, ca 3,5 miljarder kronor år 1998

De över statsbudgeten anslagna särskilda regionalpolitiska medlen, 3,5

miljarder kronor för budgetåret 1998, ingår i sin helhet i statens samlade

resurser för regional utveckling. De används främst för olika former av

företagsstöd och medfinansiering av EG:s strukturfondsprogram. I dessa

medel ingår även medel från EG:s regionalfond.

Miljöpolitiken, ca 1 miljard kronor år 1998

Regeringen har de senaste åren tagit initiativ till att påbörja

omställningen till ett ekologiskt hållbart samhälle. För att åstadkomma

detta krävs att bl.a. investeringar riktas mot en resurssnål,

återvinningsbaserad produktion och konsumtion. En ökad och

organiserad miljösamverkan inom och mellan företag för genomförande

av miljöledningssystem och miljöcertifiering skulle kunna underlätta

förändringsarbetet på miljö- och marknadsområdena. Gemensamma

projekt för miljösamverkan, t.ex. vattenmiljöfrågor inom ett väl

definierat avrinningsområde där såväl offentliga som privata intressen

samverkar, är ett sätt att både fördjupa och bredda arbetet mot ett

ekologiskt hållbart samhälle.

Riksdagen har beslutat att anslå 5,4 miljarder kronor för utveckling av

ny miljöteknik och genomförande av lokala investeringsprogram. Det är

av stor betydelse att dessa åtgärder i största möjliga utsträckning

samordnas med övriga offentliga och privata insatser. På så sätt

påskyndas omställningen till ett ekologiskt hållbart samhälle och

utvecklingen av nya tjänster och produkter inom miljöområdet.

Den s.k. kretsloppsmiljarden är ett annat exempel på en insats som har

som direkt syfte att påverka näringslivets utveckling genom att stimulera

till utveckling av ny teknik inom miljöområdet.

Jordbrukspolitiken, ca 12,4 miljarder kronor 1998

Jordbruket bidrar, förutom till den grundläggande produktionen av

livsmedel, till att upprätthålla sysselsättning och samhällsstruktur.

Utformningen av stöden till jordbruket och livsmedelsindustrin får därför

också regionala effekter. Den största delen av stöden finansieras helt eller

delvis av den europeiska gemenskapens jordbruksfond, men det finns

även statliga åtgärder som finansieras nationellt.

Marknadsstöden till jordbruket är obligatoriska i och med EU

medlemskapet och finansieras helt ifrån EG budgeten. Inom området

miljö- och strukturåtgärder finns större utrymmen för nationella

avvägningar och prioriteringar än inom marknadsstöden. För vissa miljö-

och strukturstöd som delfinansieras av EG har exempelvis nationella

program med regionala inslag och insatser utarbetats.

Jordbrukssektorn har en särskild betydelse för gles- och landsbygden.

En livskraftig jordbruksnäring i hela landet bidrar till regional utjämning

av sysselsättning och välfärd. Totalt sett utgår 22 procent av direktstöden

till de sju skogslänen. Detta skall jämföras med att 20 procent av

befolkningen bor i området samt att 12 procent av jordbruksproduktionen

finns där. I anslutningsfördraget till EU finns dessutom särskilda

möjligheter att bidra till regional balans genom nationella stöd i norra

Sverige. I enlighet med anslutningsfördraget lämnas långsiktigt stöd på

nationell nivå för att säkerställa jordbruksverksamheten i de norra

regionerna.

Statens samlade resurser för regional utveckling

Sammantaget innebär den lämnade redovisningen att staten finansierar

betydande insatser, vilka har stor betydelse för utvecklingen i regionerna.

För åren 1997 och 1998 är dessa 77 respektive 72 miljarder kronor. Ett

överslag på länsnivå visar att statens samlade resurser för regional

utveckling år 1997 i flertalet län låg i intervallet 1,5 3,5 miljarder kronor.

I nedanstående tabell anges statens samlade resurser för regional

utveckling så som de har kunnat definieras utifrån 1997 och 1998 års

anslag uppdelade på olika politikområden. Vidare särredovisas anslag

som inte är permanenta, nämligen kunskapslyftet inom

utbildningspolitiken och kretsloppsmiljarden samt lokala

investeringsprogram inom miljöpolitiken. Tabellen ska i första hand ses

som en exemplifiering av inom vilka områden staten anslår medel med

betydelse för den regionala utvecklingspolitiken.

För att få en bättre överblick och tydligare synliggöra statens samlade

resurser för regional utveckling avser regeringen att uppdra åt NUTEK

att göra återkommande sammanställningar som underlag till bl.a. arbetet

med regionala utvecklingsstrategier.

Statens samlade resurser för regional utveckling åren 1997 och 1998

(mkr)

 Varav icke pe r-

Utgifts- Politik- manenta anslag

område område 1997 1998 1997 1998

14 Arbetsmarknadspolitik 27 594 23 144

16 Utbildnings- och

 forskningspolitik 19 070 20 717

2 707 3 474

21 Transportpolitik 12 847 10 518

23 Jordbrukspolitik 12 045 12 397

19 Regionalpolitik 4 050 3 487

24 Närings- och handels- 1 499 973

 politik

20 Miljöpolitik 255 1 042 90

1 042

Summa regionala utvecklingsresurser 77 360 72 278 2 797

4 516

Huvuddelen av de medel som identifierats utgör insatser där

information om förhållanden och överblick från den nationella nivån

behövs för att ta beslut och prioritera mellan olika möjliga användningar.

Dessutom är det betydelsefullt att varje region i sitt långsiktiga

utvecklingsarbete tar hänsyn till och samordnar de egna verksamheterna

med de statliga.

Regeringen återkommer i avsnitt 9 med en redovisning av hur en del

av dessa resurser i ökad utsträckning kan samordnas inom ramen för en

regional näringspolitik.

5 Mål och riktlinjer

Regeringens förslag: De övergripande regionalpolitiska målen om

hållbar ekonomisk tillväxt, rättvisa och valfrihet skall ligga fast. För att

nå de regionalpolitiska målen skall åtgärder vidtas inom många olika

samhällsområden. De särskilda regionalpolitiska medlen skall utnyttjas

mer flexibelt.

 Det övergripande målet för den regionala näringspolitiken skall vara

att utifrån de förutsättningar som finns i varje region stimulera en hållbar

ekonomisk tillväxt som kan bidra till fler och växande företag och

därmed ökad sysselsättning för både kvinnor och män.

Regeringens bedömning: Det regionala utvecklingsarbetet bör även i

fortsättningen baseras på en långsiktig utvecklingsstrategi för varje län.

Betydelsen av dessa strategier bör öka. Statens insatser bör synliggöras

och samordnas bättre med andra åtgärder.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: I syfte att

åstadkomma en hållbar ekonomisk tillväxt samt rättvisa och valfrihet i

olika avseenden mellan kvinnor och män i hela landet skall ytterligare

instaser inom regionalpolitiken göras. Regional utveckling skall i ökad

utsträckning bygga på fördjupade länsvisa utvecklingsstrategier.

Sektorsövergripande näringspolitiska insatser skall i ökad utsträckning

föras ned till den lokala och regionala nivån.

Tillväxtförutsättningar, arbetstillfällen och tillgången till kommersiell

och offentlig service är ojämnt fördelade mellan olika delar av landet.

Regionalpolitiken skall motverka regionala obalanser.

Förändringar i omvärlden har ökat betydelsen av konkurrenskraftiga

miljöer som grund för företags tillväxt och kunskapsutveckling. Varje

region bör byggas efter långsiktiga strategier, som utnyttjar dess styrkor

och minskar dess svagheter. Företagens miljö liksom människors

livsmiljö i vid mening skall förbättras. En regional utvecklingsstrategi

skall svara mot en helhetssyn på samhällsutvecklingen där en god

ekonomisk, social och kulturell utveckling kan förenas med hänsyn till

ekologiska förutsättningar och likvärdiga förutsättningar för kvinnor och

män. Det ska vara möjligt att arbeta och bo i alla delar av landet.

En ny regional näringspolitik skall främja en hållbar ekonomisk

tillväxt i alla regioner genom en samordning och effektivisering av olika

åtgärder inom flera politikområden, så att regionernas förutsättningar för

konkurrenskraftig produktion av varor och tjänster tas till vara och

utvecklas.

På dessa sätt skall den traditionella regionalpolitiken, ett förstärkt

regionalt utvecklingsarbete i länen och den nya regionala

näringspolitiken bygga vidare på den tradition av tillväxtskapande arbete

och framtidssatsningar, av solidaritet och sammanhållning som präglar

det svenska samhället.

Regionalpolitik för rättvisa, valfrihet och tillväxt

Under åren med ekonomisk tillbakagång i början av 1990 talet minskade

sysselsättningen och arbetslösheten ökade kraftigt. Under flera år

minskade Sveriges ekonomiska aktivitet och statsfinanserna visade

kraftiga underskott. Efter en framgångsrik budgetsanering har ekonomin

nu stabiliserats och gynnsamma villkor för tillväxt och sysselsättning

skapats. Låg inflation, låg ränta och en stabil valuta gynnar investeringar

och bidrar till att stärka företagens konkurrenskraft i hela landet. Den

ekonomiska tillbakagången har dock påverkat svagare regioner negativt.

I ett redan tidigare utsatt läge med befolkningsminskning och minskande

skatteunderlag, ökar risken för försämringar i välfärdssystemen.

Befolkningsminskning påverkar också lokala och regionala marknader

negativt.

De övergripande regionalpolitiska målen påverkar målen och

verksamheten inom flera politikområden och utgiftsområden. Inom

statsbudgetens utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling

avsätts ekonomiska resurser huvudsakligen till näringslivsinriktade

åtgärder.

Inom utgiftsområdet har successivt olika former av stöd till företag

tillkommit för att förbättra tillväxtförutsättningarna i prioriterade

regioner. De regionalpolitiska stödmedlen är inriktade på att minska olika

hinder som föreligger för företagens utveckling. Det är dock viktigt att

utgå från en helhetssyn på företagens situation och att utnyttja

tillgängliga resurser mer flexibelt. Regeringens inriktning är därför att

anpassa det regionalpolitiska företagsstödet för att tillgodose behovet av

ökad flexibilitet i stödgivningen. Detta måste dock ske inom ramen för

Sveriges internationella förpliktelser, i första hand de stödregler som

tillämpas inom den Europeiska Gemenskapen.

Ca 20 000 nya arbetstillfällen beräknades tillkomma i de

regionalpolitiska stödområdena på grund av beslut om olika former av

företagsstöd under budgetåret 1995/96. Även om detta är önskade och

viktiga effekter, verkar denna del av regionalpolitiken på marginalen. Det

är den sammantagna effekten av utvecklingen inom olika

samhällsområden, som avgör regioners utveckling.

Förutsättningarna för statliga och andra offentliga verksamheter

förändras. Statens styrning har utvecklats i syfte att öka effektivitet och

delegera ansvar. Utgiftsminskningar har genomförts som en del i att

återskapa balans mellan statens utgifter och intäkter. Det är åtgärder som

syftar till att säkerställa en väl fungerande offentlig verksamhet på sikt,

men som medfört oönskade regionala effekter på kort sikt.

Marknader inom bl.a. inrikesflyg, post-, tele- och energitjänster har

omreglerats för att nå en högre effektivitet, som även tar till vara den

tekniska utvecklingen och konkurrensförhållanden inom berörda

områden. För mer perifera regioner har förändringarna i vissa fall lett till

försämringar, eller risk för försämringar, i tillgängligheten till

kommersiell och offentlig service, medan mer centrala regioner ofta

kunnat dra nytta av den ökade konkurrensen i form av ökad valfrihet och

lägre priser.

Mot bakgrund av de ökade regionalpolitiska problem, som uppkommit

som ett resultat av det tidiga 1990 talets kraftigt ökande arbetslöshet,

negativa ekonomiska tillväxt och underbalanserade statsfinanser, finns

det anledning att ytterligare betona de regionala fördelnings- och

tillväxtkonsekvenserna. Många olika politikområden måste samverka för

att förstärka förutsättningarna i de utsatta regionerna och därigenom

förbättra den regionala balansen. En god kommunal ekonomi, tillgång till

en god infrastruktur för transporter, utbildning och kultur för flickor,

kvinnor, pojkar och män är några av de faktorer, som avgör om de

regionalpolitiska målen kan nås. Samverkan mellan offentliga

verksamheter måste öka så att helhetsbedömningar vad avser regionala

konsekvenser av olika sektorsbeslut kan göras.

Förutsättningarna för näringslivsutveckling skiljer sig i flera avseenden

åt mellan tätorter och gles- och landsbygd. Tillgången till kommersiell

och offentlig service är exempelvis mycket begränsad i gles- och

landsbygd. Genom särskilda insatser, för att understödja engagemang och

sammanhållning i gles- och landsbygd, kan förutsättningarna för tillväxt

och sysselsättning för både kvinnor och män, liksom tillgänglighet till

service, förbättras. Åtgärder behöver vidtas såväl för att stärka de

traditionella näringarna, som för att bättre utnyttja gles- och

landsbygdens förutsättningar för kunskapsintensiv produktion. Den

pågående serviceavvecklingen i gles- och landsbygd kan bromsas och

servicen utvecklas genom bättre konsekvensanalyser, genom att

förtydliga det regionalpolitiska ansvaret hos respektive sektor samt

genom att stimulera och ställa krav på att utforma samordnade och lokalt

anpassade servicelösningar.

I och med medlemsskapet i den Europeiska Unionen har EG:s

strukturfonder också kommit att bli tillgängliga för delar av Sverige. Det

har inneburit att mer resurser kunnat satsas på regional utveckling i

Sverige. Det har också fört med sig ett mer utvecklat regionalt

partnerskap med ett ökat samarbete mellan olika intressenter i näringsliv

och samhälle. Det är mycket viktigt att hanteringen av

strukturfondsfinansierade, likväl som andra utvecklingsprojekt, är

obyråkratisk och smidig. Handläggningstider måste minimeras och

beslutsgången förenklas. Vidare måste det långsiktiga målet vara att

Sverige inom ramen för budgeten för strukturpolitiken ska erhålla en

rättvis andel av tilldelningen av regionalpolitiska resurser inom EU.

Inför den kommande programperioden, som börjar år 2000, behöver

EG:s regional- och strukturpolitik förändras, bl.a. för att underlätta en

smidig och obyråkratisk hantering, men också för att underlätta en

utvidgning av EU med fler medlemsstater. Insatsområdena behöver

koncentreras och programarbetet förenklas.

Förstärkta länsvisa utvecklingsstrategier

Behovet av att arbeta med långsiktiga strategier i det regionala

utvecklingsarbetet ökar. Samhället befinner sig i en brytningstid då

många förändringsprocesser pågår. Utvecklingen sker i snabb takt och ett

ständigt pågående strategiskt utvecklingsarbete är en förutsättning för att

kunskapen hålls aktuell och kan utgöra en plattform för

framtidsdiskussioner mellan de regionala och lokala aktörerna.

Regionala strategier bygger på olika lokala miljöers förutsättningar.

Sammanhållningen och tillvaratagandet av både kvinnors och mäns

kunskaper och skaparkraft i den lokala miljön är en stark drivkraft för

tillväxt. Regionala strategier är också viktiga för avvägningar mellan

regioners behov och nationella mål. För att öka medvetenheten om vilka

betydande resurser staten ställer till förfogande för näringslivets

utveckling i olika regioner skall dessa synliggöras på ett tydligare sätt än

hittills. Genom väl utvecklade och genomförda regionala strategier kan

dessa resurser användas på ett effektivare sätt.

Ökad tillväxt och sysselsättning i alla regioner regional näringspolitik

I takt med den framväxande kunskapsekonomin ökar regionernas och

den lokala miljöns betydelse för tillväxt och sysselsättning.

Avregleringar och internationalisering av marknader och

produktionsförutsättningar innebär en ökad konkurrens om kunder och

produktionsfaktorer. Informationsteknikens snabba utveckling och breda

tillämpning ökar behovet av kunskapsmiljöer, av nätverk och av sociala

och kulturella system. Attityder och engagemang är starka drivkrafter för

företagstillväxt. Sammantaget innebär detta nya utmaningar för

näringspolitiken, som måste utvecklas ytterligare för att bättre ta vara på

tillväxt- och sysselsättningsförutsättningar i alla delar av landet.

Produktionsförutsättningarna varierar mellan olika delar av landet.

Utvecklingen mot globalt friare handels- och produktionsflöden ställer

ökade krav på regionala och lokala miljöer. Samhällets insatser för att

främja uthållig tillväxt måste därför i ökad utsträckning svara mot

företagsamhetens förutsättningar i olika regioner.

Varje region behöver ges bättre förutsättningar att stimulera utveckling

och anpassningsförmåga utifrån sin ofta unika näringslivskultur. Genom

medvetna åtgärder kan företagens utvecklingsmiljö och

konkurrensförutsättningar förbättras. Utvecklingen förutsätter en nära

samverkan mellan olika parter. En väl utvecklad dialog, på lokal,

regional och nationell nivå, mellan samhälle och företag, är en viktig del

i en god utvecklingsmiljö. Sveriges ekonomiska tillväxt kommer därmed

i allt högre grad att påverkas av förmågan till samverkan och samordning

i och mellan olika regioner.

En regional näringspolitik är en naturlig del i arbetet för att skapa ett

ekologiskt hållbart Sverige genom att den också syftar till en god

hushållning med landets resurser. Utvecklingsprojekt skall alltid

bedömas med hänsyn tagen även till miljö- och hållbarhetsaspekter.

En ny regional näringspolitik, som samordnar åtgärder inom olika

politikområden och som bygger på regionala förutsättningar, ska formas

utifrån insikten om bygdernas och regionernas växande betydelse som

bas för Sveriges ekonomiska tillväxt. För att bättre svara mot det

framväxande kunskapssamhällets förutsättningar skall därför bl.a,

utbildnings-, forsknings-, kommunikations-, arbetsmarknads-, miljö-,

kultur- och näringspolitiken få en tydligare regional uppgift. De olika

statliga medel som har betydelse för näringslivsutveckling, vad som

senare i denna proposition beskrivs som det statliga regionala

tillväxtkapitalet, skall samordnas bättre och i ökad utsträckning vara

tillgängligt för beslut på den regionala nivån.

Det övergripande målet för den nya regionala näringspolitiken skall

vara att utifrån de förutsättningar som finns i varje region, stimulera

uthållig ekonomisk tillväxt, som kan bidra till fler och växande företag

och därmed ökad sysselsättning.

6 Regionalpolitik

6.1 Allmänna utgångspunkter

Regeringens bedömning: En politik för regional utjämning av

levnadsförhållandena mellan olika delar av Sverige och mellan olika

orter i länen, regionalpolitiken, har utvecklats som en del av

välfärdssamhället.

Regionalpolitiken står i dag åter inför minst lika stora utmaningar som

när den infördes under 1960 talet som en reaktion på den stora

befolkningsutflyttning från skogslänen som ägde rum under denna tid.

Regionalpolitik bedrivs av såväl samhällsekonomiska som

fördelningspolitiska skäl. Den bidrar till ett effektivare utnyttjande av

samhällskapitalet, till en jämnare fördelning av välfärden samt till ökad

valfrihet för enskilda människor i arbete och boende. Den i jämförelse

med andra länder framgångsrika politiken på detta område har bidragit

till att bevara den tradition av solidaritet och sammanhållning som hittills

präglat det svenska samhället.

Det tidiga 1990 talets svaga ekonomiska utveckling, kombinerad med

de senaste årens nödvändiga besparingar inom välfärdssystemet, verkar i

dag i centraliserande riktning. Tillsammans med bl.a. krafter inom den

alltmer internationaliserade ekonomin utsätter detta näringslivet i många

små och medelstora orter för ökade påfrestningar.

Det är nödvändigt att förstärka de regionalpolitiska insatserna inom

främst den stora regionalpolitiken.

Regeringen avser att låta analysera regionalpolitikens hittillsvarande

effekter samt de framtida förutsättningarna för att upprätthålla regional

balans i Sverige.

Skälen för regeringens bedömning:

Regional utjämning - regionalpolitik

En viktig grundläggande utvecklingsförutsättning för en region är den

existerande infrastrukturen i form av t.ex. hamnar, järnvägar, vägar,

flygplatser samt små och stora samhällen. Infrastrukturen är viktig för

den ekonomiska tillväxten bl.a. därför att den påverkar möjligheterna att

ta till vara naturresurserna i olika områden. Den påverkar i stor

utsträckning också utvecklingen i olika regioner genom att den binder

samman landets olika delar och ger förutsättningar att tillgodose

näringslivets behov av kontakter m.m. I modern tid har olika regioners

utveckling också påverkats av en ibland naturgiven, ibland slumpmässig,

lokalisering av industrier samt lokaliseringen av större samhälleliga

institutioner som högre utbildningsanstalter, administrativa centra, stora

sjukhus etc.

Att på olika sätt främja den ekonomiska tillväxten i en nation som

helhet är naturligtvis av central betydelse för ett lands ledning. Exempel

på aktuella åtgärder med detta syfte inom ramen för det regionala

utvecklingsarbetet i Sverige är framtagande av utvecklingsstrategier för

ett län och det förslag till ny regional näringspolitik som regeringen

senare återkommer till ( avsnitt 9).

Regional näringspolitik i alla regioner är en del i ett arbete för regional

utveckling. Den regionala näringspolitiken ligger härigenom även som

grund för en regional utjämningspolitik regionalpolitiken.

 I detta perspektiv är en politik för regional utjämning ett komplement

till åtgärder för regional utveckling eftersom den i stor utsträckning har

samma syfte och delvis arbetar med samma typer av åtgärder. Den har

dock härutöver en annan dimension, en koppling till välfärdssamhället

och dess ökade hänsynstagande inte bara till ekonomiska utan också till

mänskliga värden.

Inom begreppet regional utjämning skiljs ibland mellan

 mellanregional och inomregional utjämning. Vid analys av

mellanregional utjämning görs en jämförelse mellan olika landsdelar

eller andra större regioner, t.ex. län eller regionalpolitiska stödområden.

Vid inomregional analys avses vanligen förhållandena inom ett län.

En politik för regional utjämning utformades i Sverige främst som en

reaktion på den stora befolkningsutflyttning som under 1950- och 1960

talen skedde från norra Sverige. På grund av det stora behovet av att

bygga upp den under andra världskriget ödelagda industrin i Europa och

det stigande välståndet i Sverige under 1950- och 1960 talen ökade

efterfrågan på både svenska industriprodukter och massproducerade

konsumtionsvaror. Detta medförde bl.a. ett starkt ökat arbetskraftsbehov

inom industrisektorn. Följden blev en snabb urbanisering och minskning

av sysselsättningen inom jord- och skogsbruket.

Eftersom produktiviteten inom industrin var högre än inom jord- och

skogsbruket medförde denna omflyttning av sysselsättningen att den

genomsnittliga produktiviteten i ekonomin ökade och därmed erhölls en

högre ekonomisk tillväxt. Samtidigt ledde den tekniska utvecklingen till

en koncentration av varuproduktionen till allt större anläggningar och

färre orter. Stora delar av landet som var starkt beroende av jord- och

skogsbruket avfolkades och åtskilliga orter förlorade viktiga arbetsplatser

eller blev beroende av sysselsättningen vid en eller ett par stora

industrier.

Den stora befolkningsutflyttningen från framförallt de s.k. skogslänen

som ägde rum under denna tid och de stora omställningskrav detta

medförde för både enskilda människor och samhället blev av sociala och

regionalpolitiska skäl svåra att acceptera. De ledde också till ekonomisk

överhettning och stora investeringsbehov i storstäderna.

Det beslut om införande av statliga bidrag och lån, s.k.

lokaliseringspolitiskt stöd, till investeringar i norra Sverige som

riksdagen tog år 1965 kan sägas ha varit starten för den moderna

regionala utjämningspolitiken. Syftet med denna aktiva

lokaliseringspolitik var bl.a. att främja en sådan lokalisering av

näringslivet, att landets tillgångar av kapital och arbetskraft blir fullt

utnyttjade och fördelas så att ett snabbt ekonomiskt framåtskridande

främjas . Detta företagsstöd kom sedan successivt att kompletteras med

fler stödformer.

Under 1970- och 1980 talen stabiliserades befolkningsutvecklingen i

de regionalpolitiska stödområden i vilka lokaliseringsstöd kunde lämnas.

Detta berodde till en del på den expansion inom industrin som ägde rum

under de första åren, men främst på den kraftiga expansion som under

denna tid ägde rum i den offentliga sektorn över hela landet.

Sysselsättningsökningen inom denna sektor var relativt jämnt spridd över

landet och kom härigenom att balansera den fortsatta minskningen inom

andra näringar. Befolkningen i gles- och landsbygden samt i norra

Sveriges inland minskade även under denna tid successivt, men i övrigt

ökade den i flertalet både mindre, medelstora och främst stora orter.

Som exempel på nya regionalpolitiska åtgärder som vidtogs under

denna tid kan nämnas den utlokalisering av ca 10 000 arbetstillfällen från

43 statliga myndigheter som skedde från Stockholm till 16 olika orter i

landet under 1970 talet.

1980 talet präglades i detta avseende av s.k. paketlösningar för olika

regioner som drabbades av den intensifierade strukturomvandlingen

inom industrin. När de första företagen fick problem av denna karaktär

inriktades statens åtgärder på att stödja dessa enskilda företag, men då

insatserna i de flesta fall inte innebar någon långsiktig lösning, övergick

statsmakterna till att vidta mer generella åtgärder för att etablera nya

företag och skapa en bra utvecklingsmiljö i de regioner som drabbats.

I slutet av 1980 talet påbörjades också en aktiv politik för att påverka

den växande tjänstesektorns lokalisering genom s.k. lokaliseringssamråd.

En strategiskt viktig del av regionalpolitiken under de senaste

decennierna är utbyggnaden av universitet och högskolor i alla delar av

Sverige.

Som en följd av främst de stora ekonomiska problem som Sverige

drabbades av under 1990 talets början har på senare år den relativt

stabila befolkningsutvecklingen i landets olika delar under 1970- och

1980 talen nu återigen förbytts till kraftiga befolkningsomflyttningar. På

senare år är det således inte bara i glesbygd, landsbygd samt små och

medelstora kommuner som folkmängden minskat kraftigt.

Som exempel på de senaste årens negativa befolkningsutveckling kan

nämnas att när utflyttningen från de s.k. skogslänen var som störst under

1960-talet minskade befolkningen med 9 900 personer (år 1969). Under

åren 1996 respektive 1997 har samma län minskat sin befolkning med

sammanlagt 10 400 respektive 13 700 personer. En del av minskningen

beror på minskat födelseöverskott men en stor del på ökad utflyttning.

Under år 1997 var det vidare bara i fem av Sveriges län som

invånarantalet ökade. I norra Sverige var det bara två städer, Umeå och

Luleå, som ökade sin folkmängd. Stora industriorter som t.ex. Skellefteå

och Örnsköldsvik har under flera år fått vidkännas kraftiga

befolkningsminskningar.

En närmare redogörelse för den hittillsvarande

befolkningsutvecklingen i landet har lämnats tidigare (avsnitt 4.4.2).

Vad beträffar framtiden anger gällande befolkningsprognoser från

länsstyrelserna att befolkningen i skogslänen kommer att vara i stort sett

oförändrad fram till år 2005. Om de senaste årens utveckling fortsätter

riskerar dock befolkningen i dessa län att minska ytterligare. Enligt

länssstyrelsernas prognoser kommer storstadslänen att under denna tid

öka sin befolkning med cirka 150 000 personer.

Mot denna något historiskt präglade bakgrund kan konstateras att

regeringen och riksdagen återigen står inför stora utmaningar när det

gäller regionalpolitiken om den under de senaste årtiondena relativt

framgångsrika utvecklingen skall kunna fullföljas.

I det följande analyseras bl.a. motiven för en förstärkt regionalpolitik

och de rådande förutsättningarna för att åstadkomma regional utjämning i

Sverige.

Motiv för regional utjämning

Målen för regionalpolitiken är uthållig ekonomisk tillväxt i hela landet,

en jämn fördelning av välfärden mellan människor bosatta i olika delar

av landet och en valfrihet som gör det möjligt att arbeta och bo i olika

delar av landet, i såväl storstäder, större och mindre tätorter som i

glesbygd.

Skälen för att bedriva en aktiv regionalpolitik är huvudsakligen av två

olika slag: Samhällsekonomiska och välfärdspolitiska.

De samhällsekonomiska skälen utgår från att den samhällsekonomiska

effektiviteten, med hänsyn till bl.a. önskvärdheten att uppfylla målen för

regionalpolitiken, ökar om existerande resurser tas till vara på ett bättre

sätt. På många orter i Sverige finns således för närvarande resurser i form

av t.ex. fast realkapital och arbetskraft som inte utnyttjas fullt ut.

Samhällets kapital är bundet i bostäder, skolor, sjukhus, vägar,

industrilokaler etc. Om detta kapital inte utnyttjas uppstår en

samhällsekonomisk kostnad.

Att befolkningsutvecklingen på senare år varit så negativ på många

orter att ökade samhällsekonomiska kostnader nu uppstår illustreras väl

av den besvärliga ekonomiska situation, som många bostadsbolag på

olika orter för närvarande befinner sig i. På en del orter rivs t.o.m.

moderna bostäder. Många allmännyttiga bostadsbolag i främst

regionalpolitiskt utsatta områden har stora ekonomiska problem.

Regeringen avser också att inom kort återkomma till riksdagen med

förslag till åtgärder inom bostadspolitiken. I många små orter finns

dessutom tomma skollokaler. Sjukhus läggs ner och industrilokaler står

tomma även på större orter. Denna utveckling leder till en stor

omfördelning av privata förmögenheter.

Att investeringar i nya bostäder, skolor, vägar, andra stora

trafikinvesteringar, m.m., främst måste ske i stora städer, som kraftigt

ökar sin befolkning, samt att olika former av trängselproblem uppstår i

dessa områden är också negativt för den samhällsekonomiska

effektiviteten. Om ett effektivt näringsliv i stället kan expandera på orter

som har moderna lediga resurser kan den samhällsekonomiska

effektiviteten öka. Ett i stor utsträckning mycket modernt outnyttjat

samhällskapital finns också i stora delar av landet, särskilt i de relativt

sett stora orter som även under de senaste åren minskat sin befolkning.

En stor del av arbetskraften är också av olika anledningar lokalt

bunden. Arbetslösheten är sålunda högre på orter där befolkningen

minskar vilket innebär ett ekonomiskt underutnyttjande av denna viktiga

resurs.

De fördelningspolitiska skälen för regional utjämning handlar om en

jämn fördelning av välfärden och valfrihet i arbete och boende. Det är

t.ex. naturligt att människor, kvinnor och män, gör olika prioriteringar

när det gäller vad de anser som viktigast i olika avseenden, särskilt under

olika skeden av sina liv, och försöker välja bostadsort efter dessa. Den

viktiga välfärdsvinsten i detta sammanhang ligger främst i de enskilda

människornas möjligheter att i så stor utsträckning som möjligt kunna

välja var de vill bo och inte ofrivilligt tvingas att bryta upp från invanda

miljöer.

Bl.a. genom den under de senaste årtiondena relativt sett

framgångsrika svenska regionalpolitiken har den tradition av solidaritet

och sammanhållning som hittills präglat det svenska samhället kunnat

bevaras. Sverige har sluppit de skarpa regionala spänningar som inte är

ovanliga i vår omvärld. Häri ligger regionalpolitikens kanske viktigaste

uppgift.

De nuvarande förutsättningarna för utvecklingen i olika regioner

En grundläggande förutsättning för att de regionalpolitiska målen skall

kunna uppnås är att det finns ett långsiktigt väl fungerande näringsliv på

olika orter över hela landet. Ett väl fungerande näringsliv behöver inte

något statligt stöd. Från regionalpolitisk synpunkt kan det dock vara

motiverat att i vissa fall underlätta en expansion eller en nödvändig

strukturomvandling genom stöd i samband med investeringar. Endast för

de mest utsatta regionerna bör driftstöd till företag komma i fråga. Detta

bl.a. eftersom näringslivet i dessa områden har långsiktiga

kostnadsnackdelar. En ytterligare omständighet som talar för att driftstöd

endast bör komma i fråga i undantagsfall är den restriktivitet som enligt

EG:s statsstödsregler gäller för driftstöd till företag.

En annan grundläggande förutsättning är att välfärdssystemet kan

upprätthållas. Välfärdssystemet har bl.a. till syfte att fördela samhällets

resurser till människor och regioner efter behov och därigenom korrigera

den fördelning som uppstår om bara de ekonomiska lagarna får gälla. Ett

viktigt exempel på en åtgärd inom detta system är statsbidrags- och

utjämningssystemet i kommunsektorn.

För att det skall vara möjligt att upprätthålla välfärdssystemet är det

nödvändigt att den totala ekonomiska tillväxten i Sverige kan hållas på en

hög nivå. Så var inte fallet under de första åren på 1990-talet. De

nödvändiga besparingarna i statsbudgeten ledde till att välfärdssystemet

försvagades vilket i sin tur förstärkte centraliseringstendenserna i

samhället. Detta är en viktig förklaring till de ökade regionala

obalanserna under de senaste åren. De tillskott till den kommunala

ekonomin som, mot bakgrund av de förbättrade statsfinanserna,

riksdagen beslutat om och regeringen aviserat på senare tid, är därför

viktiga även från regionalpolitisk synpunkt.

Även globaliseringen av näringslivet, som närmare beskrivits i avsnitt

4, verkar i centraliserande riktning.

Förbättrade kommunikationer av olika slag, t.ex. genom

informationstekniken, gör världen mindre och ger härigenom företagen

möjlighet, och så småningom i många fall inte något annat val än, att

tillverka i större serier och därmed ofta också organisera verksamheterna

i större enheter. Trots förbättrade kommunikationer blir det för många

företag också allt viktigare att lokalisera sina mest avancerade

verksamheter till centrala regioner.

Informationstekniken ger samtidigt nya möjligheter att utföra arbeten

på distans, men har åtminstone inte ännu kommit att förändra arbetslivet i

någon större utsträckning. Tvärtom har en stor del av de nya

arbetstillfällen, som uppkommit genom den nya tekniken, hittills kommit

att samlas i de största städerna. För många av de från regionalpolitisk

synpunkt mest utsatta orterna i Sverige är det dock viktigt att även

fortsättningsvis utnyttja möjligheterna att t.ex. stimulera tjänsteföretag,

som använder denna teknik, att etablera sig i dessa regioner.

Den inre marknaden inom den Europeiska unionen innebär både

möjligheter och hot för företagen. Starka företag som verkar inom

sektorer som växer får nya möjligheter att expandera. Svagare företag

inom krympande sektorer kan få svårt att klara sig. Den inre marknaden

bedöms leda till en högre ekonomisk tillväxt och samtidigt medföra ökad

konkurrens, krav på större produktionsserier och därmed ofta större

enheter. Sådana har alltid en tendens att förläggas så nära marknadens

centrum som möjligt.

För att motverka de regionala obalanser inom den Europeiska unionen

som skapandet av den inre marknaden väntas medföra förstärktes också

EG:s strukturfonder inför nuvarande programperiod (1994 1999). En

samordnad penningpolitik kommer också att kräva en förstärkning av

strukturfondspolitiken. Det är därför viktigt att de perifera områden inom

unionen, som påverkas mest av den pågående centraliseringen, även

under kommande programperiod tillförs resurser för att motverka en

ökning av de regionala obalanserna.

I nästa steg kan nya medlemsländer i unionen från Central- och

Östeuropa på lång sikt förväntas bidra till en positiv utveckling av den

svenska ekonomin. En utvidgning kan dock bl.a. förväntas öka

konkurrensen för arbets- och kapitalintensiv industri i Sverige. I ett

nyligen av kommitten om EU:s utvidgning avgivet betänkande:

Regionala konsekvenser av EU:s östutvidgning (SOU 1997:160) har bl.a.

gjorts en genomgång av hur olika svenska regioner kommer att påverkas.

Huvudsakligen små lokala arbetsmarknader, 46 stycken, i olika delar av

landet, med ett antal utpräglade industri- och bruksorter i spetsen,

bedöms komma att möta de största omställningsproblemen.

Huvudsakligen större lokala arbetsmarknader, 22 stycken, innefattande

bl.a. samtliga universitetsorter, förväntas däremot dra nytta av att nya

medlemsländer tillkommer.

I betänkandet konstateras vidare att det finns en tydlig ortshierarkisk

dimension i den fortgående strukturomvandlingen. De dynamiska och

expansiva branscherna tenderar att vara koncentrerade till ett fåtal

stadsregioner, medan de stagnerande är betydligt mer utspridda. De

relativt få stadsregioner som har en tillfredsställande struktur utgör i detta

sammanhang dynamiska produktionsmiljöer där expansiva näringar

samlas och förstärker varandra. Mindre regioner kännetecknas enligt

utredningen bl.a. av större ensidighet och ett större inslag av

priskonkurrerande verksamhet vilket skapar långsiktiga strukturproblem.

Den allt mer internationaliserade ekonomin går inte att isolera sig från

och den bedöms ha övervägande positiva ekonomiska effekter för

Sverige som helhet. Utifrån ett regionalpolitiskt perspektiv kan den dock

sammanfattningsvis väntas utsätta näringslivet i många små och

medelstora svenska orter för ökade påfrestningar. I detta hierarkiska

globala konkurrenssammanhang, där europeiska företag i vissa

avseenden har svårigheter att hävda sig på världsmarknaden och där en

utflyttning av delar av svenska företags verksamheter sker till mer

centralt belägna länder i den Europeiska unionen, kommer de områden

som är mest perifert belägna i alla dessa avseenden, t.ex. norra Sverige,

att få svårast att hävda sig.

Det är naturligtvis inte bara internationella förhållanden som påverkat

den regionala utvecklingen.

De besparingar i den offentliga sektorn i Sverige som varit nödvändiga

under senare år har bl.a. medfört stora sysselsättningsminskningar.

Eftersom den offentliga sektorn har störst betydelse i många från

regionalpolitisk synpunkt utsatta kommuner har de negativa effekterna

blivit särskilt stora i många av dessa. Samtidigt skall det betonas att den

genom saneringen av statsfinanserna balanserade statsbudgeten, och

exempelvis den därigenom sänkta räntenivån, varit av stor betydelse för

att inte utvecklingen blivit ännu sämre och att den är en förutsättning för

att vända den negativa regionala utvecklingen.

De avregleringar som skett inom olika statliga verksamheter, t.ex.

inom post- och teleområdena samt flyget har också i många fall haft

negativa konsekvenser för från regionalpolitisk synpunkt utsatta orter.

Organisatoriska förändringar inom den statliga sektorn har tenderat att

i första hand drabba vissa orter och regioner och förstärka

centraliseringstendenserna.

De ekonomiska krafter som verkar i centraliserande riktning och

effekterna av den försvagade välfärdspolitiken har alltså inte motverkats

av regionalpolitiska utjämningsåtgärder i tillräcklig utsträckning för att

undvika att nya regionala obalanser uppstått. Detta trots att regeringen

och riksdagen vidtagit åtgärder inom såväl den stora som den lilla

regionalpolitiken och att regionalpolitiken förstärkts under de senaste

åren med medel från EG:s strukturfonder. De särskilda regionalpolitiska

medlen är mycket begränsade i detta sammanhang. Positiva åtgärder

inom den stora regionalpolitiken, som t.ex. fler utbildningsplatser vid de

regionala högskolorna och investeringar i infrastrukturen spelar en

betydande roll.

Konsekvenser för den nuvarande regionalpolitiken

I det föregående har bl.a. konstaterats att det finns samhällsekonomiska

och fördelningspolitiska motiv att verka för en regional utjämning i

Sverige. Samtidigt är förutsättningarna för att uppnå de regionalpolitiska

målen för närvarande besvärligare än på länge.

Slutsatsen av detta kan bara bli att det nu är nödvändigt att förstärka de

regionalpolitiska insatserna. Detta har också blivit möjligt på grund av de

förbättrade statsfinanserna. Det måste dock ske på ett strategiskt sätt och

med beaktande av vad som är möjligt att uppnå i olika avseenden.

Grundläggande skillnader i näringslivets förutsättningar på olika orter

varken kan eller bör elimineras. Ett för hela Sverige väl fungerande

näringsliv bygger på en arbetsfördelning mellan olika orter i vilken de i

första hand utnyttjar sina naturliga fördelar.

En på lång sikt balanserad regional utveckling är, som tidigare nämnts,

beroende av en hög ekonomisk tillväxt i hela Sverige. Av detta skäl är

det nödvändigt att underlätta för expansiva näringar, t.ex. inom

tjänstesektorn och kunskapsbaserad industri, att expandera. Att dessa i

viss utsträckning måste förlägga sin verksamhet till de största orterna bör

utifrån regionalpolitiska synpunkter ses som en möjlighet genom att de

skatteinkomster de genererar kan spridas över landet för att tillgodose

fördelningspolitiska ambitioner.

Som regeringen och riksdagen på senare tid ytterligare betonat är det

inte i första hand åtgärder inom ramen för utgiftsområde 19 Regional

utjämning och utveckling, som är avgörande för den regionala

utvecklingen. Detta utgiftsområde är ett av de mindre i statsbudgeten och

regionalpolitiska hänsynstaganden inom andra utgiftsområden är

sammantaget mer betydelsefulla för den regionala utvecklingen. Därför

måste i första hand inom ramen för den stora regionalpolitiken

utarbetas lösningar som kännetecknas av ett regionalpolitiskt

helhetsperspektiv. Detta kan t.ex. gälla insatser inom närings- och

arbetsmarknadspolitiken, utbildnings- och forskningssatsningar samt

investeringar i infrastruktur. Som riksdagen konstaterat i detta

sammanhang kan en felaktig grundsyn på regionala frågor inte justeras

med regionalpolitiska stöd.

Inom den stora regionalpolitiken redovisas i det följande därför ett

antal viktiga åtgärder inom bl.a. kommunikations- och

utbildningssektorerna. Förslag lämnas också om fortsatta åtgärder för att

förverkliga Bothniabanan. Härutöver föreslås åtgärder inom den statliga

sektorn som bedöms ha stor betydelse för en bättre regional utjämning.

Inom den lilla regionalpolitiken, utgiftsområde 19 Regional

utjämning och utveckling, föreslås bl.a. vissa ändringar i de

regionalpolitiska företagsstöden.

Den Europeiska Gemenskapens strukturfonder har sedan Sverige blev

medlem i den Europeiska Unionen kommit att tillföra stora områden i

landet viktiga regionalpolitiska resurser. EG:s strukturfonder förstärktes

inför innevarande programperiod (1994 1999) som nämnts också bl.a.

för att motverka de regionala obalanser inom unionen som skapandet av

den inre marknaden bedöms kunna medföra.

I det följande redovisas läget avseende nuvarande

strukturfondsprogram samt redogörs för förutsättningarna inför nästa

programperiod (2000 2006).

I detta sammanhang lämnas också en samlad redovisning av gles- och

landsbygdens utvecklingsmöjligheter och problem samt förslag till en rad

åtgärder.

Fortsatt arbete

Regeringen lägger i denna proposition fram ett antal förslag till

förbättringar inom den nuvarande regionalpolitiken. Dessa bedöms

komma att väsentligt bidra till möjligheterna att uppnå en mer balanserad

regional utveckling.

Som tidigare nämnts verkar dock de ekonomiska krafterna och den

försvagade välfärdspolitiken i centraliserande riktning, vilket påverkar

den nuvarande regionala strukturen och befolkningsfördelningen i

Sverige. Väsentligt ändrade förutsättningar för den svenska

regionalpolitiken har också skapats på senare år, först genom Sveriges

medlemskap i Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet, EES, och dess

påverkan på den svenska nationella regionalpolitiken, samt därefter

genom medlemskapet i Europeiska Unionen och därmed tillgången till

EG:s strukturfonder. Strukturfonderna står också inför en ny

programperiod från år 2000.

Regeringen avser, mot bakgrund av bl.a. dessa väsentliga förändringar,

att närmare låta analysera regionalpolitikens hittillsvarande effekter på

framförallt den regionala utvecklingen, men även på t.ex. den

ekonomiska tillväxten, samt de framtida förutsättningarna för att

upprätthålla regional balans i Sverige. Härvid torde den stora

regionalpolitiken komma att ha avgörande betydelse.

Som närmare beskrivs senare (avsnitt 6.5.5) avser regeringen också att

tillsätta en utredning med uppgift att belysa glesbygdens och

landsbygdens framtida utvecklingsmöjligheter.

6.2 Statens betydelse för utvecklingen i utsatta regioner

6.2.1 Allmänna riktlinjer

Regeringens bedömning: Den regionala utvecklingen är beroende av de

förutsättningar som skapas genom beslut på nationell nivå. Inom många

sektorer tas hänsyn till behoven inom utsatta regioner. För att goda

förutsättningar skall kunna skapas och upprätthållas i dessa regioner

krävs, vid sidan av andra regionalpolitiska insatser, en helhetssyn över

olika verksamheter.

Regeringen avser att i ökad utsträckning bevaka att de

utredningsförslag som avges redovisar en analys av regionalpolitiska

konsekvenser.

Skälen för regeringens bedömning: Det övergripande målet för

regeringen är att halvera arbetslösheten till år 2000 genom att

åstadkomma ekonomisk tillväxt och en ökad sysselsättning i hela landet.

Utgångspunkten är därför att alla regioner skall kunna utvecklas, även de

som för närvarande har en negativ befolkningsutveckling, hög

arbetslöshet eller har permanenta avståndsnackdelar. Regionerna har

skilda förutsättningar för sin utveckling. Dessa är både naturgivna och

skapade av staten och andra aktörer. Viktiga utvecklingsförutsättningar

läggs fast inom olika sektorer. Det kommer även i fortsättningen att vara

en viktig uppgift för all statlig verksamhet att såväl verka för en hög

effektivitet i den egna verksamheten som att ta hänsyn till behoven i

olika regioner. Med utgångspunkt från detta skall den egna verksamheten

utformas så att den bidrar till att säkerställa eller utveckla de

grundläggande förutsättningarna i alla regioner. Utöver att den statliga

verksamheten skall anpassas efter de skilda förutsättningarna som finns i

alla regioner finns även behov av särskilda sektorsinsatser i de mest

utsatta regionerna.

Förutsättningarna för den statliga verksamheten har delvis förändrats

under senare år. Delar av verksamheten har avreglerats och i vissa fall

privatiserats. För andra delar har myndighetsstyrningen förändrats.

Sammantaget innebär detta att nya former för att definiera och

upprätthålla den grundläggande servicen har utarbetats, bl.a. genom

lagreglering och upphandling av tjänster. Det är viktigt för regeringen att

arbeta vidare med att på ett tydligt sätt definiera omfattningen av det

statliga ansvaret samtidigt som metoderna för att nå de uppsatta målen

utvecklas. De avregleringar som genomförts på ett antal marknader med

samhällsomfattande tjänster har lett till ett för samhället totalt sett

positivt utfall medan vissa regioner med låg efterfrågan, t.ex. beroende

på gles bebyggelse, har påverkats negativt. Regeringen avser att noga

överväga hur detta skall kunna korrigeras.

För att kunna utforma sektorsverksamheten på ett sådant sätt att de

beaktar även de geografiska olikheterna är det viktigt att alla förslag som

påverkar förutsättningarna för kommuner, företag och enskilda blir

belysta så att de regionala konsekvenserna tydligt framgår.

Regeringen lämnar årligen ett stort antal utredningsuppdrag till

kommittéer och särskilda utredare. Sedan år 1992 finns ett generellt krav

på att regionalpolitiska effekter av de egna förslagen skall redovisas (dir.

1992:50). Syftet är att samtliga relevanta utredningar skall redovisa en

analys av de regionalpolitiska konsekvenser utredningens förslag kan

leda till. År 1996 lämnades totalt 123 kommittédirektiv och flertalet av

dessa innehöll krav på en redovisning av de regionalpolitiska effekterna.

Det kan konstateras att det finns bred förståelse för vikten av att

kommittébetänkanden verkligen innehåller grundliga regionalpolitiska

konsekvensanalyser. Emellertid har det visat sig att avgivna betänkanden

sällan innehåller den grundliga analys som direktivet eftersträvar. Det

finns därför anledning att i ökad utsträckning bevaka att utredningarna

genomför noggranna konsekvensbeskrivningar.

6.2.2 Insatser med regionalpolitisk betydelse inom vissa statliga

sektorer

Särskilt frågor som kommunernas ekonomi, en god infrastruktur,

tillgången till utbildning och kultur är av väsentlig betydelse för att skapa

en positiv utveckling i landets utsatta delar. De grundläggande

förutsättningarna för att skapa regional balans och därmed för att

uppfylla de övergripande regionalpolitiska målen skapas genom beslut

inom många politikområden. Regeringen vill anföra följande:

6.2.2.1 Den kommunala ekonomin

Regeringens bedömning: Kommuner och landsting intar en central

ställning i det svenska samhället. Kommuner och landsting svarar i dag

för en rad väsentliga samhällsuppgifter. Verksamheten i kommunerna

och landstingen har därmed mycket stor betydelse för att skapa

likvärdiga levnadsvillkor för alla. Kommunernas ekonomiska

svårigheter, bl.a. orsakade av ett stort antal tomma lägenheter, kommer

att behandlas i den bostadspolitiska propositionen.

Skälen för regeringens bedömning: Statens bidrag till kommuner

och landsting lämnas dels i form av ett allmänt finansiellt stöd, dels i

form av bidrag för att åstadkomma likvärdiga ekonomiska förutsättningar

mellan kommuner respektive landsting. Staten lämnar också bidrag till

kommuner och landsting som på grund av speciella omständigheter

hamnat i en särskilt svår ekonomisk situation. Kommuner och landsting

erhåller även olika typer av stimulans- och specialdestinerade statsbidrag.

I januari 1996 infördes ett nytt statsbidrags- och utjämningssystem i

kommunsektorn. Syftet med systemet är att ge kommuner och landsting

likvärdiga förutsättningar att bedriva basverksamhet som utbildning, vård

och omsorg. Skillnaderna i utdebitering skall i stort spegla skillnaderna i

effektivitet, service och avgiftsnivå. Det nya systemet kan delas upp i

fyra delar: Inkomstutjämning, kostnadsutjämning, generella statsbidrag

och införanderegler. Det nya systemet medför stora förändringar av

intäkterna för många kommuner och landsting. För att mildra

omfördelningseffekterna införs det nya systemet successivt under en

period av åtta år.

Inkomst- och kostnadsutjämningen bygger på omfattande underlag och

modeller som skall fånga komplicerade samband. Många synpunkter

lades fram inför beslutet om systemets utformning. Regeringen har

därför tillsatt en parlamentarisk kommitté för att löpande följa, utvärdera

och utveckla det nya utjämningssystemet. Kommittén har gjort

omfattande analyser av de olika delarna i systemet, inte minst har

modellen för befolkningsminskning varit föremål för ingående analys.

De förändringar som kommittén föreslår skall kunna träda i kraft år

2000. Regeringen kommer i detta sammanhang att noga överväga om

bidragssystemet är utformat så att det skapar rättvisa förutsättningar för

verksamheterna i kommuner och landsting.

Under år 1997 beslutade riksdagen enligt regeringens förslag i den

ekonomiska vårpropositionen (prop. 1996/97:150, bet 1996/97:FiU20

rskr. 1996/97:284) om ett tillskott om 4 000 miljoner kronor för år 1997 i

syfte att behålla kvaliteten i de kommunala verksamheterna och undvika

sysselsättningsneddragningar. Därutöver beslutade riksdagen om en

förstärkning med ytterligare 4 000 miljoner kronor från och med år 1998.

Mot bakgrund av de förbättrade statsfinanserna aviserade regeringen i

budgetpropositionen att tillskottet till kommuner och landsting kan ökas

med 4 000 miljoner kronor år 1999 och ytterligare 4 000 miljoner kronor

år 2000. Tillskotten uppgår således till 16 000 miljoner kronor år 2000.

Utöver de generella bidragssystemen har riksdagen, i samband med

1995 års kompletteringsproposition (prop 1994/95:150), fattat beslut om

att avsätta 400 miljoner kronor för särskilda insatser för vissa kommuner

och landsting. Regeringen har för budgetåren 1997 och 1998 avsatt 600

respektive 736 miljoner kronor för samma ändamål. Syftet med bidraget

är att övergångsvis hjälpa kommuner och landsting som på grund av

särskilda omständigheter hamnat i en svår ekonomisk situation.

Befolkningen har minskat i många kommuner de senaste åren. Ett 90

tal kommuner har haft negativ befolkningsutveckling mellan åren 1985

och 1995. Detta skapar problem både genom att kommunernas

skatteintäkter minskar och genom att många kommuner fått ett betydande

överskott av tomma lägenheter. En stor del av de outhyrda lägenheterna

finns i kommunala bostadsföretag. Flera kommuner har fått göra stora

insatser för att stödja sina bostadsföretag. Vissa kommuner har också

stora borgensåtaganden för bostadsrättsföreningar som har ekonomiska

svårigheter. För några kommuner hotar de ekonomiska åtagandena för

boendet att bli övermäktiga.

Regeringen kommer i den bostadspolitiska propositionen att

återkomma med förslag på hur statens åtaganden gentemot kommuner

som hamnat i en särskilt svår ekonomisk situation till följd av sina

åtaganden för boendet skall utformas. Flera av de kommuner som kan bli

aktuella för statligt stöd finns bland kommuner med kraftigt vikande

befolkningssiffror och hög arbetslöshet i norra och mellersta Sverige,

dvs. de regionalpolitiskt prioriterade områdena. För den enskilda

kommunen kan de statliga insatserna komma att innebära en betydande

hjälp.

6.2.2.2 Infrastrukturen för kommunikationer

Regeringens bedömning: Åtgärderna inom transportinfrastrukturen

prioriteras bl.a. utifrån regional- och näringspolitiska utgångspunkter.

Åtgärder inom detta område utförs kontinuerligt.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i propositionen

Transportpolitik för en hållbar utveckling (prop. 1997/98:56) föreslagit

att ett transportpolitiskt delmål skall vara att främja en positiv regional

utveckling genom att utjämna skillnader i utvecklingsförutsättningar

mellan olika delar av landet och motverka nackdelar av långa

transportavstånd. På detta område kan konstateras att vissa insatser gjorts

i de regioner som har haft eftersatta transportnät vilket skapat bättre

förutsättningar och utvecklingsmöjligheter i näringslivet.

Riksdagens beslut om inriktningen av de framtida

infrastrukturåtgärderna (prop. 1996/97:53, bet. 1996/97:TU7, rskr.

1996/97:174) anger flera olika s.k. inriktningsmål. Ett av dessa mål är att

infrastrukturen skall bidra till tillväxt och sysselsättning i alla delar av

landet. För att uppnå detta mål angavs ett antal åtgärdsområden i beslutet:

 vägnätet som klarar högsta axellast skall utökas,

 underhållsinsatserna skall inte understiga en samhällsekonomiskt

försvarbar nivå,

 konsekvenserna av tidigare eftersatt underhåll skall åtgärdas,

 åtgärder skall utföras för att minska behovet av att stänga av det

statliga vägnätet vid tjällossning,

 delar av grusvägnätet skall beläggas,

 högsta tillåtna axellast skall ökas för järnvägssträckningar med

omfattande inrikes godstågtrafik,

 transportkvaliteten för godstågtrafiken skall öka även i övrigt.

Därutöver angavs i beslutet att investeringsmedel på en miljard kronor

skall reserveras för att genomföra åtgärder på de största vägarna,

stamvägnätet, som bidrar till en regional utjämning under den närmaste

tioårsperioden. Vidare har Botniabanan särskilt pekats ut som ett

regionalpolitiskt angeläget investeringsprojekt och finansiering av en

första etapp skall ske inom den angivna anslagsramen.

Infrastrukturinriktningen och budgetbeslutet för år 1998 innebär också

att förutsättningar skapas för att utveckla järnvägsnätet i hela landet. En

långsiktig finansieringsmodell för Inlandsbanan har skapats. Regeringen

anser att ett stöd till banhållningen på Inlandsbanan bör lämnas och att

detta skall beräknas utifrån trafikbelastning och behovet av

underhållsåtgärder. Regeringen gör bedömningen att stödet bör uppgå till

50 miljoner kronor per år. Den direkta sysselsättningseffekten av

verksamheter vid Inlandsbanan är ca 140 150 personer. Genom

samfinansiering med EG:s regionala fond kommer flera andra järnvägar i

Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län att förbättras och byggas

om. Totalt 610 miljoner kronor investeras under åren 1997 1999 på

Malmbanan och på stambanan genom övre Norrland, spårviddsväxling i

Haparanda samt på sträckorna Östersund Storlien, Lycksele

Storuman och på två sträckor på Inlandsbanan.

Regeringen presenterar därutöver i denna proposition tidigarelagda

åtgärder på ca en miljard kronor för att ytterligare stärka väg- och

järnvägsnätens funktion och för att förbättra tillgängligheten så att

förutsättningarna för regional utveckling och utjämning förbättras.

Vissa åtgärder i väg- och järnvägssystemen

Regeringens bedömning: En stor del av de områden i Sverige där

regionalpolitiska åtgärder är angelägna har en gles och i vissa fall

bristfällig transportinfrastruktur. Därför kommer regeringen att

genomföra tidigareläggningar av åtgärder för att förbättra riksväg 45, för

att forcera bärighetssatsningen på vägnätet samt för att snabbtågsanpassa

tågförbindelsen mellan Stockholm och Östersund. Sammantaget innebär

detta investeringar på ca 1 000 miljoner kronor.

Skälen för regeringens bedömning:

Förbättringsåtgärder på riksväg 45

Riksväg 45 mellan Göteborg och Karesuando samt vissa anslutande

vägar har stor betydelse för näringslivets och arbetsmarknadens funktion

i Norrlands inland. Vägnätet är mycket glest och alternativa vägar saknas

nästan helt. Tunga transporter i stor utsträckning timmertransporter

får ofta samsas med turisttrafiken, vilken har en relativt stor andel bilar

med husvagn.

Riksväg 45 är klassad som nationell stamväg och ingår i det

Transeuropeiska transportnätverket (TEN). Den har dock inte i

konkurrensen med mer trafikerade stråk framgångsrikt kunnat attrahera

vare sig nationella investeringsmedel utifrån lönsamhetskriteriet eller

EU bidrag. Samtidigt har drift- och underhållsmedlen under 1990 talet

inte räckt för att upprätthålla standarden.

Enligt regeringens direktiv i väghållningsplaneringen skall Vägverket

lägga ca 1 miljard kronor av anslagsramen för infrastrukturåtgärder de

närmaste tio åren till regionalpolitiskt angelägna investeringar i mål 6

området. Dessa medel är betydelsefulla för att bygga om de sämsta

delarna av riksväg 45 och förbättra vägytans standard.

I Vägverkets förslag till nationell väghållningsplan ingår ombyggnad

av riksväg 45 främst på vissa punkter i Dalarnas län med början vid

länsgränsen mot Värmlands och Jämtlands län. I Västerbottens och

Norrbottens län föreslås en delvis annan strategi med

förstärkningsåtgärder, och vissa justeringar av befintlig väg. Kostnaden

för de föreslagna åtgärderna är ca 650 miljoner kronor. I Vägverkets

strategi ingår att hålla en hög och jämn standard för vinterväghållningen,

trots de variationer i trafikintensitet som förekommer längs vägen.

Regeringen avser nu att tidigarelägga vissa av investeringsåtgärderna

på riksväg 45 så att 80 procent av dem kan utföras inom tre år. Effekterna

av åtgärderna bör innebära att förutsättningarna för turistnäringen i

Norrlands inland förbättras. Inlandsvägen kommer i högre grad att kunna

attrahera långväga trafik. Kostnaderna för slitage och reparationer på

fordonen minskar samtidigt som reskomforten och trafiksäkerheten ökar.

Medel till att forcera upprustning och underhåll av vägnätet

Vägverket påbörjade år 1987 en särskild tioårig bärighetssatsning. År

1993 beslutades om utökade åtgärder som omfattar även angelägna broar

på sekundära och tertiära vägar i län utanför skogslänen samt åtgärder i

övrigt för att medge ökad bärighet på vägar som är viktiga för

näringslivet. Riksdagens infrastrukturbeslut år 1997 innefattade att

fullfölja den utökade satsning till år 2003. Riksdagens beslut omfattade

bl.a. även utökade satsningar på att återta eftersatt underhåll på vägnätet,

rekonstruktion av vägar samt omfattande tjälsäkringsåtgärder.

Prioriteringarna av bärighetsåtgärderna är överenskommen med

näringslivet på regional nivå. Dessa åtgärder liksom

rekonstruktionsåtgärder på lågtrafikerat vägnät upptar en stor del av

utrymmet för de första åren i länsplanerna för regional

transportinfrastruktur. På vissa håll är dock inte de länsvisa ramarna

tillräckliga för att kunna inrymma de prioriteringar som kommit till

uttryck.

Regeringen avser därför att tidigarelägga åtgärder i de nationella och

regionala planerna så att eftersatt underhåll kan börja tas igen,

rekonstruktionen av vägnätet kan forceras liksom satsningar på höjd

bärighet. En sådan satsning kommer att ha en särskild betydelse för

norrlandslänen.

E4:s sträckning vid Sundsvall

E4:s och E14:s sträckning söder om och genom Sundsvall är en besvärlig

flaskhals för stora delar av vägtrafiken till och från norra Sverige.

Vägens nuvarande sträckning är av låg standard söder om Sundsvall och

tvingar på ett olyckligt sätt också in trafiken i de centrala delarna av

staden. Detta medför både avsevärda effektivitetsförluster och dåliga

miljöförhållanden i staden. Vidare har vägarna idag en stor barriärverkan.

Det är därför av stor vikt för hela vägtrafikstrukturen längs

Norrlandskusten att projekteringen av den nya förbifarten kan påbörjas

snarast. Vägverket har utarbetat ett förslag omfattande 33 km ny väg

förbi Sundsvall, vilket har kostnadsberäknats till 3,3 miljarder kronor.

Förslaget innebär att vägstandarden blir fyrfilig, att väglängden blir

kortare för genomfartstrafik samt att miljön för bebyggelsen längs den

nuvarande infarten och centrummiljön i Sundsvall förbättras. För

närvarande planeras byggnationen i huvudsak att ske efter år 2007.

Regeringen anser det angeläget att lämpliga åtgärder sker för att lösa

problemen för genomfartstrafiken i Sundsvall. Regeringen avser att

medverka till att förberedelsearbetet kan fortsätta så att frågan om

finansieringen kan behandlas i beslutet om den nationella

väghållningsplanen inför nästa planperiod år 2002 2011.

Tågförbindelserna mellan Stockholm och Östersund

I Banverkets förslag till ny stamnätsplan för tidsperioden 1998 2007

framgår att den tidigare påbörjade kapacitetsförstärkningen och

snabbtågsanpassningen av Norra stambanan och Mittbanan skall

fortsätta. Målet är att restiden mellan Stockholm och Östersund senast år

2007 skall kunna reduceras från dagens ca 6 timmar till ca 4 timmar och

20 minuter. SJ har uttryckt önskemål om att snabbtågsanpassningen bör

påskyndas och att snabbtågstrafik kommer att införas bl.a. på sträckan

Stockholm Östersund då fordon blir tillgängliga och infrastrukturen

medger detta.

I den transportpolitiska propositionen föreslås bl.a. att en myndighet

för rikstrafikfrågor, Rikstrafiken, skall inrättas med huvuduppgift att

utifrån ett kundorienterat helhetsperspektiv verka för att åstadkomma ett

samverkande kollektivtrafiksystem. I de fall det inte finns förutsättningar

att kommersiellt driva en viss interregional trafik, eller att trafiken inte

kan upprätthållas i länstrafikansvarigas regi, bör Rikstrafiken kunna

upphandla viss regionalpolitiskt motiverad interregional persontrafik.

Regeringen anser att det ur regionalpolitisk synvinkel är av stor vikt

med en väl fungerande interregional persontrafik mellan Stockholm och

Östersund, och i likhet med SJ anser regeringen att

snabbtågsanpassningen bör påskyndas. Inriktningen bör vara att

snabbtågstrafiken skall starta senast år 2002, vilket innebär en

tidigareläggning för projektets genomförande med 5 år. Den föreslagna

myndigheten Rikstrafiken bör verka för att den interregionala

persontrafiken på denna sträcka fortlöpande utvecklas och förbättras.

Botniabanan

Regeringens förslag: Regeringen föreslår att riksdagen godkänner

 att kostnader förknippade med finansiering, planering, projektering,

upphandling och byggande av Botniabanan, exklusive resecentra, får

finansieras med lån, som exklusive finansiella kostnader, motsvarar en

total kostnad uppgående till högst 8 200 miljoner kronor i prisnivå den 1

januari 1997,

 att staten och berörda kommuner bildar ett aktiebolag, Botniabanan

AB, med ansvar att finansiera, projektera, upphandla, bygga och hyra ut

Botniabanan.

Underlagsrapport: Avsaknaden av en järnväg längs Norrlands relativt

sett tätt befolkade kust begränsar möjligheterna till en effektiv

trafikförsörjning. Utbyggnaden av Botniabanan kommer att ge betydligt

kortare restider mellan orterna längs mellersta Norrlandskusten och

näringslivet ges möjlighet till effektivare långväga godstransporter.

Genom möjligheterna till dagpendling för boende längs banan vidgas

arbetsmarknaden och tillgängligheten till exempelvis högre utbildning.

Det är också ett värdefullt nationellt intresse att säkerställa en viktig länk

i det nationella järnvägsnätet till övre Norrland som får stor betydelse för

näringslivets konkurrenskraft och för miljön. Då Botniabanan är utbyggd

kommer kapaciteten för godstransporter på järnväg att mer än fördubblas

jämfört med idag. Känsligheten för störningar i järnvägstransporterna i

övre Norrland kommer att minska och restiden mellan exempelvis Umeå

och Stockholm att minska till 5 timmar och 15 minuter.

I riksdagens beslut den 20 mars 1997 angående propositionen

Infrastrukturinriktning för framtida transporter (prop. 1996/97:53, bet.

1996/97:TU7, rskr. 1996/97:174) slås bl.a. fast att ytterligare resurser

utöver beslutad planeringsram behövs för att under den närmaste

tioårsperioden kunna färdigställa Botniabanan mellan Nyland och Umeå.

Vidare framgår att en utgångspunkt för utbyggnaden av Botniabanan

skall vara att regionala och lokala parter deltar i finansieringen av

sträckan Nyland Örnsköldsvik Umeå.

Den 16 januari 1997 beslöt regeringen att uppdra åt en

förhandlingsman att bereda vissa frågor angående utbyggnad av

Botniabanan. Förhandlingsmannen redovisade ett förslag till

avsiktsförklaring angående Botniabanan den 5 mars 1997, vilket

regeringen redogjorde för i 1997 års vårproposition (prop. 1996/97:150,

bet. 1996/97:FiU20, rskr. 1996/97:284).

Den 27 november 1997 ingick förhandlingsmannen, Kramfors

kommun, Örnsköldsviks kommun, Nordmalings kommun, Umeå

kommun, Västernorrlands läns landsting samt Västerbottens läns

landsting ett huvudavtal om byggande av Botniabanan. Avtalet

överlämnades till regeringen den 5 december 1997. För att avtalet skall

träda i kraft krävs att det godkänns av regeringen samt av berörda

kommunfullmäktige och landstingsfullmäktige.

I avtalet delas genomförandet av Botniabanan upp i en del om järnväg

och en del om resecentra. Exklusive finansieringskostnader

kostnadsberäknas järnvägen på sträckan Nyland Örnsköldsvik Umeå till

8 200 miljoner kronor, inklusive plattformsspår och plattformar samt ett

anslutningsspår med överlämningsbangård mellan huvudspåret och

MoDo:s skogsindustri i Husum. Banverket skall ansvara för att utarbeta

och fastställa nödvändiga järnvägsutredningar och järnvägsplaner. Alla

kostnader som är förknippade med utredning, upphandling och byggande

av järnvägen föreslås finansieras med lån, som ett av staten och

kommunerna gemensamt ägt aktiebolag skall ansvara för. Av

kommunernas utredningskostnader för järnvägen får högst åtta miljoner

kronor belasta projektet. Lånet skall börja återbetalas då de olika

etapperna öppnas för trafik. Bygget av järnvägen delas in följande tre

etapper. Etapp 1, Örnsköldsvik Husum, kostnadsberäknas till 1 300

miljoner kronor och skall vara färdigställd senast i juni år 2002. Etapp 2,

Nyland Örnsköldsvik, kostnadsberäknas till 4 200 miljoner kronor och

skall vara färdigställd i december år 2005. Etapp 3, Husum Umeå,

kostnadsberäknas till 2 700 miljoner kronor och skall vara färdigställd i

december år 2005.

Bygget av nya resecentra kostnadsberäknas till ca 600 miljoner kronor.

Detta omfattar nybyggnad av bl.a. stationsbyggnader,

plattformsöverbyggnader, planskilda plattformsförbindelser samt gator

och parkeringsanläggningar. Nya resecentra skall byggas i Örnsköldsvik,

Nordmaling och östra Umeå. Beroende på bl.a. slutlig bansträckning

övervägs nya resecentra även i Nyland, Bjästa, Husum och Hörnefors.

Respektive kommun föreslås ansvara för finansieringen av resecentra.

Kommunerna skall ansvara för utredningskostnader i samband med

investeringar i nya resecentra samt för att utarbeta och antaga nödvändiga

översikts- och detaljplaner.

I den mån någon av parterna är ägare till mark som behövs för

Botniabanan skall denna kostnadsfritt ställas till förfogande.

Kommunerna och landstingen förbinder sig, genom sina länstrafikbolag,

att under 15 år efter Botniabanans färdigställande bedriva regional

persontrafik till en årlig bruttotrafikkostnad av 30 miljoner kronor. Staten

garanterar att den regionala tågtrafiken ges sådana tåglägen att den kan

bedrivas effektivt samt svarar för samordningen mellan regional och

interregional trafik.

Eftersom Botniabanans exakta sträckning och slutliga utformning till

stora delar ännu är okänd, finns det osäkerheter i de

kostnadsbedömningar som ligger till grund för avtalet. Innan byggandet

påbörjas skall därför färdigställda järnvägsutredningar finnas för hela

bansträckningen. Om dessa utredningar visar att kostnaden för järnvägen

överstiger 8 200 miljoner kronor i prisnivå den 1 januari 1997, skall

parterna överenskomma om hur den ökade kostnaden skall hanteras

innan bygget påbörjas.

I avtalet anges vidare att staten och kommunerna är överens om att, så

snart avtalet trätt i kraft, bilda ett gemensamt aktiebolag med namnet

Botniabanan AB, vars uppgifter skall vara att ansvara för att järnvägen

finansieras, byggs och hyrs ut tills lånen är återbetalda. Av aktierna i

bolaget, som skall ha ett aktiekapital på minst en och högst fyra miljoner

kronor, skall staten äga 91 procent och kommunerna 9 procent. Staten

skall förbinda sig att utfärda kapitaltäckningsgarantier gentemot

Botniabanan AB samt att garantera bolagets förpliktelser gentemot

långivare, rättighetsinnehavare och fordringsägare med avseende på

kostnaden för finansiering och byggande av Botniabanan.

När en etapp av järnvägen färdigställts och godkänts av Banverket,

skall den hyras ut till Banverket och införlivas i stamjärnvägsnätet.

Hyran skall täcka kostnaderna för räntor och amorteringar på upptagna

lån samt Botniabanan AB:s verksamhet. När lånen är betalda, vilket i

avtalet anges till år 2045, förbinder sig Banverket att köpa järnvägen för

en miljon kronor. Den årliga kostnaden för räntor och amorteringar är

bl.a. beroende av den framtida ränteutvecklingen och lånens

återbetalningstid. Vid antagande om att banan i sin helhet öppnas för

trafik år 2006, att återbetalningstiden på lånen är 40 år och att den

nominella räntan är 6,2 procent, blir den årliga kostnaden för räntor och

amorteringar ca 405 miljoner kronor. Om återbetalningstiden på lånen

istället är 25 år, blir den årliga kostnaden för räntor och amorteringar ca

525 miljoner kronor per år.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det avtal som

ingåtts mellan statens förhandlingsman samt berörda kommuner och

landsting är förenligt med de villkor rörande bl.a. regionalt

ansvarstagande som regering och riksdag tidigare beslutat om för ett

eventuellt genomförande av Botniabanan. Under förutsättning av de

övriga berörda parternas godkännande, har regeringen därför inget att

erinra mot avtalets innehåll i denna del eller mot att staten och

kommunerna bildar ett gemensamt bolag med ansvar att finansiera,

bygga och hyra ut Botniabanan i enlighet med de principer som framgår

av avtalet.

I enlighet med avtalet föreslår regeringen således att kostnader

förknippade med finansiering, planering, projektering, upphandling och

byggande av Botniabanan, exklusive resecentra, skall finansieras med lån

som exklusive finansiella kostnader motsvarar en total kostnad

uppgående till högst 8 200 miljoner kronor, i prisnivå den 1 januari 1997.

Vidare bör staten och berörda kommuner bilda ett aktiebolag,

Botniabanan AB, med ansvar att finansiera, projektera, upphandla, bygga

och hyra ut Botniabanan.

Vad gäller lånefinansieringen anser regeringen att återbetalningstiden

från den tidpunkt då banan öppnas för trafik bör begränsas till ca 25 år

och att de årliga kostnaderna för räntor och amorteringar skall finansieras

på statsbudgeten, utgiftsområde 22, kommunikationer. Avgifter vad

gäller statliga garantier skall fastställas av Riksgäldskontoret.

Regeringen har den 12 februari 1998 uppdragit åt Banverket att, i

samråd med berörda avtalsparter, vidta förberedelsearbeten för

genomförandet av Botniabanan. I 1998 års vårproposition avser

regeringen att återkomma till riksdagen vad avser ytterligare

organisatoriska och finansiella frågor rörande Botniabaneprojektet samt

formerna för den löpande återrapporteringen till regering och riksdag.

Inrikesflyget

Stöd till kommunala flygplatser

Regeringen bedömning: Det nya stöd till driften av kommunala

flygplatser som införs år 1999 innebär en långsiktigt hållbar lösning för

denna regionalpolitiskt viktiga trafik.

Skälen till regeringens bedömning: Flyget spelar i många regioner

med dålig alternativ trafikförsörjning en avgörande roll för näringslivets

möjligheter att verka på en större marknad. Näringslivet utnyttjar flyget i

första hand till persontransporter, men användningen av flyget för lättare

godstransporter ökar. För privatresenärerna och turismen till de mindre

kommunerna, särskilt i de perifera regionerna, har flyget också en stor

betydelse.

Frågan om statens ansvar för de kommunala flygplatserna har

diskuterats under lång tid och har lett till ett antal tidsbegränsade eller

geografiskt avgränsade dellösningar.

Regeringen förordar att staten inom ramen för en oförändrad

rollfördelning tar ett större ekonomiskt ansvar än hittills för drift av

luftfartens infrastruktur i avsikt att uppnå en tillfredsställande

flygtrafikförsörjning. Stödets omfattning bör påverkas av flygplatsens

regionalpolitiska betydelse.

Regeringen har därför i propositionen Transportpolitik för en hållbar

utveckling (1997/98:56) föreslagit att ett särskilt statligt driftstöd skall

inrättas för kommunala eller privat ägda trafikflygplatser från och med

budgetåret 1999. Flygplatser som har icke säsongsbunden reguljär

flygtrafik omfattas av stödet. Härutöver ingår även sådana befintliga

flygplatser som har sådan reguljär passagerartrafik som kan anses vara av

särskild regionalpolitisk betydelse. Avgränsningen bör i det senare fallet

sammanfalla med EU:s mål 6 område. Eventuellt nytillkommande

flygplatser bör uppfylla kriterierna under minst två år för att få ingå. På

samma sätt bör en flygplats som ej uppfyller kriterierna under två år i rad

ej längre uppbära driftstöd.

Stödet omfattar totalt en statlig bidragsvolym på 115 miljoner kronor

för år 1999. Det förutsätts därmed att de nuvarande stöden till

kommunala flygplatser som år 1997 och 1998 uppgår till totalt 25

miljoner kronor bortfaller.

Utöver driftstöd till kommunala flygplatser skall bidrag till

investeringar vid kommunala flygplatser även fortsättningsvis kunna ges

inom ramen för de prioriteringar som ges i länsplanen för regional

transportinfrastruktur, vilken ersätter planen för länstrafikanläggningar

från och med år 1998. Vad gäller statligt stöd till trafikering av

flygtrafiklinjer finns det vid särskilda behov en möjlighet till statlig

upphandling.

Utbyggnad av Luleå Kallax flygplats

Regeringens bedömning: En förlängning av rullbanan vid Luleå- Kallax

flygplats ger goda förutsättningar för utveckling av internationell

fraktflygverksamhet vid flygplatsen. En sådan verksamhet kan ge stora

fördelar för den regionala utvecklingen i Norrbottens län och i

Barentsregionen, men bör även ses i ett nationellt, europeiskt och globalt

perspektiv. Regeringen avser därför att tillsätta en förhandlingsman, med

uppdrag att tillsammans med berörda parter föreslå en samlad

finansieringslösning för en sådan banförlängning.

Utredarens förslag: Regeringen har låtit förre landshövdingen Curt
[REDACTED_EFTERNAMN] utreda förutsättningarna för utvecklingen av internationellt

fraktflyg vid Luleå Kallax flygplats. I sin rapport redovisar utredaren att

fraktflyget är under stark expansion. Samtidigt finns i Centraleuropa

kapacitetsbegränsningar för flygtrafiken, i luftrummet och på marken.

Att reducera den effektiva flygtiden innebär såväl ekonomiska som

miljömässiga fördelar. Luleå Kallax flygplats har ett geografiskt läge

som gör det möjligt att med fullt lastade fraktflygplan nå 46 av världens

50 största flygplatser utan mellanlandning. Luleå Kallax flygplats utgör

därmed enligt rapporten ett kostnadseffektivt alternativ för

mellanlandning och tankning vid flygningar främst mellan Europa och

Ostasien.

Tidsvinsten för sådana flygningar via Luleå och Sibirienrutten uppgår

till 4 timmar vid enkel resa jämfört med dagens rutt via Anchorage eller

Fairbanks i Alaska. Utvecklingen vid dessa senare flygplatser visar också

att infrastrukturprojekt som detta på sikt kan ge mycket betydande

utvecklingseffekter genom skapande av kringaktiviteter med anknytning

till flyg och fraktflyg etc.

En förutsättning för att en sådan utveckling av fraktflygverksamheten

vid Luleå Kallax flygplats skall kunna påbörjas är emellertid enligt

utredaren en förlängning av rullbanan till 3 350 m för att möjliggöra

landning med de största fraktflygplanstyperna. Kostnaden för en sådan

förlängning, tillsammans med taxibanor och uppställningsplatser har av

Luftfartsverket beräknats till ca 150 miljoner kronor.

I rapporten konstateras att en sådan utbyggnad av Luleå Kallax

flygplats bör betraktas som ett riskprojekt, som inte kan finansieras på

normala villkor. Luftfartsverket har sålunda påpekat att en framgång

beror såväl på att överflygningar över Sibirien kommer att kunna ske på

ekonomiskt rimliga villkor i framtiden som på att planerade och

pågående marknadsföringsåtgärder mot bl.a. fraktflygbolag blir

framgångsrika. Verket anser mot denna bakgrund att projektet i första

hand bör ses som ett regional- och näringspolitiskt projekt, men har

samtidigt sagt sig vara berett att täcka driftskostnadsriskerna vid en

utbyggnad. Utredaren pekar sammanfattningsvis i rapporten på att

projektet trots de beskrivna riskerna bör anses vara av stort intresse såväl

från europeisk som svensk nationell, regional och lokal synpunkt, och

förordar att den skisserade utbyggnaden snarast genomförs. Han

konstaterar att flertalet myndigheter och intressenter har uttalat ett starkt

stöd för projektet, och pekar även på vikten av att

finansieringsmöjligheter via EU kan tas till vara.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar utredarens syn

att den föreslagna utbyggnaden av rullbanor etc. vid Luleå Kallax

flygplats bör ge goda förutsättningar för en utökad internationell

fraktflygverksamhet, vilket åtminstone på längre sikt kan ge stora

utvecklingsmöjligheter för olika verksamheter på och kring flygplatsen.

Regeringen delar också utredarens slutsats att projektets

sektorsövergripande karaktär bör innebära att särskilda

finansieringslösningar bör komma i fråga. Berörda myndigheter är i

sammanhanget utöver Försvarsmakten, Fortifikationsverket och

Luftfartsverket även Länsstyrelsen och Länsarbetsnämnden i Norrbottens

län samt Luleå kommun. Projektet kan sålunda ses som ett exempel på

regionalt utvecklingssamarbete över sektorsgränserna.

Regeringen avser därför att tillsätta en förhandlingsman som

tillsammans med de berörda myndigheterna skall ta fram en samlad

finansieringslösning för en utbyggnad av Luleå Kallax flygplats i avsikt

att ge möjlighet till en utveckling av internationell fraktflygverksamhet

med kringliggande verksamheter. Möjligheterna till EU-stöd ur bl.a.

fonden för utveckling av de transeuropeiska transportnätverken bör

därvid undersökas.

Regeringen ämnar att i ett första skede avsätta 10 miljoner kronor till

förhandlingsmannens förfogande. Dessa medel är avsedda att i första

hand användas till den fortsatta projekteringen av banförlängningen och

finansieras från programmet för regional näringspolitik och särskilda

regionalpolitiska projekt.

Regeringen vill avslutningsvis erinra om att Luleå Kallax är en militär

flygplats, bas för Norrbottens flygflottilj F21, vilken även är upplåten för

civil trafik. Utvecklingen av den civila flygtrafiken på flygplatsen skall

ske med utgångspunkt att den militära verksamheten inte inskränks,

försvåras eller fördyras. Möjligheter att tillvarata eventuella

synergieffekter skall beaktas med utgångspunkt i att den planerade

utbyggnaden av flygplatsen inte avses att komma belasta Försvarsmakten

ekonomiskt.

En ny trafikflygplats i Pajala kommun

Regeringens bedömning: Regeringen avser att medverka till att en

lösning av finansieringsfrågorna i samband med anläggandet av en ny

flygplats i Tornedalen kommer till stånd.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i beslut den 20

november 1997 beviljat Pajala kommun tillstånd enligt 6 kap. 5 §

luftfartslagen (1957:297) att inrätta en allmän trafikflygplats vid

Mommankangas, Pajala kommun. Regeringens beslut innebar dock inte

något ställningstagande till i ansökan redovisad finansiering och drift av

flygplatsen och inte heller till frågan om arbetsmarknadspolitiska medel

till beredskapsarbeten för uppförande av flygplatsen. Regeringen tog vid

sitt beslut särskilt hänsyn till Pajala kommuns redovisning av vikten av

dagliga flygförbindelser med Luleå för det lokala näringslivet. Detta i

kombination med det faktum att Tornedalen är den enda regionen i

Sverige varifrån det tar mer än fyra timmar att ta sig till Stockholm gör

att regionalpolitiska medel bör kunna utnyttjas för att åstadkomma en

snabb utbyggnad. Även arbetsmarknadspolitiska medel bör kunna

komma i fråga som kompletterande finansiering. Denna bör då ske inom

ramen för de arbetsmarknadspolitiska medel som tilldelats Norrbottens

län. Det ankommer dock på Arbetsmarknadsverket att utifrån en

helhetsbedömning av övriga behov avgöra om en sådan finansiering är

möjlig.

I föregående avsnitt har förslaget till ett nytt statligt stöd för driften vid

kommunala flygplatser refererats. Ett eventuellt statligt driftstöd till en

flygplats i Pajala får övervägas i enlighet med de villkor som blir

gällande för utformningen av det statliga stödsystemet.

Telefrågor

I det allmänna telenätet har stora utbyggnader gjorts. Hushåll och företag

är idag tillförsäkrade tillgång till röst- och faxöverföring samt möjlighet

till överföring av data med låghastighetsmodem till taxor som är

regionalt utjämnade. 95 % av företagen kan teckna ISDN abonnemang

till enhetstaxa. Den vidare utbyggnaden av mera avancerade system går

mycket snabbt. Ett flertal operatörer, kommuner m.fl. satsar på en

intensiv utbyggnad av näten och på möjligheter att bättre utnyttja de nät

som finns. Med tanke på den mycket snabba tekniska utvecklingen finns

det inte skäl att nu förorda någon särskild teknisk lösning. Genom att

öppna för konkurrens skapas möjligheter för nya lösningar och

reducerade priser i hela landet.

I samband med översynen av telelagen (1993:597) förtydligades de

tidigare telepolitiska målen i vissa avseenden (prop. 1996/97:61, TU5,

rskr. 201). Det övergripande telepolitiska målet skall alltjämt vara att

enskilda och myndigheter i landets olika delar skall ha tillgång till

effektiva telekommunikationer. Telekommunikationerna skall bidra till

regional balans, de skall vara öppna och flexibla, de skall bidra till ett

effektivt resursutnyttjande i samhället samt i sig vara effektiva. Inom

ramen för det övergripande målet finns tre specifika mål formulerade:

 Var och en skall ha möjlighet att till ett rimligt pris, från sin

stadigvarande bostad eller sitt fasta verksamhetsställe, utnyttja

telefonitjänst inom ett allmänt tillgängligt telenät. Med telefonitjänst

avses röst- och faxöverföring samt möjlighet till överföring av data med

låghastighetsmodem.

 Alla skall få tillgång till teletjänster på likvärdiga villkor.

 Telekommunikationerna skall vara uthålliga och tillgängliga under

kriser och i krig.

Staten äger Telia AB, som är Sveriges ledande teleoperatör. Som

dominerande operatör ligger en stor del av ansvaret för att upprätthålla

goda telekommunikationer på bolaget. Telia AB satsar också kraftfullt på

att bli den främste leverantören av tillgång till internet via bredband.

Bolaget arbetar både med s.k. ADSL anknytningar dvs. uppgradering av

vanliga teleledningar och via kabel TV nätet. Bolaget strävar efter att

erbjuda prisvärda anknytningar och ett intressant utbud av tillämpningar.

Konkurrensen på marknaden pressar också ner priserna och medför

ökade satsningar på nya produkter från operatörernas sida. Mycket talar

för att konkurrensen på marknaden kommer att leda till att anknytningar

kommer att byggas ut i stor omfattning via ADSL,

satellitkommunikation, elnät och naturligtvis fiberkabel.

Regeringen bedömer att den nya telelagen uppfyller höga krav på

regionalt likvärdiga villkor. Regeringen har sett över Post- och

telestyrelsens instruktion (1997:401). I samband med sin årsredovisning

skall myndigheten återrapportera konsekvenser av den tekniska och

ekonomiska utvecklingen på telemarknaden med avseende på

tjänsteutbud, prisutveckling och servicegrad för bl.a. olika regioner och

abonnentkategorier. Därutöver skall särskilt måluppfyllelsen av de

regionala och sociala målen i telelagen redovisas.

Postfrågor

Regeringen avser att inom kort lägga en proposition med förslag till

ändringar i den nuvarande postlagen. Ändringarna syftar dels till att

kunna säkerställa de postpolitiska målen på en marknad i utveckling, dels

till att anpassa lagstiftningen till det nyligen beslutade EG direktivet

97/67/EG om gemensamma regler för utvecklingen av postservicen inom

gemenskapen.

Den samhällsomfattande posttjänsten föreslås definieras som ett

övergripande mål för posttjänsten i landet. Det övergripande målet är att

alla, var man än bor och verkar i vårt land, skall kunna ta emot

postförsändelser. Som servicemål anges att posttjänsten ska vara av god

kvalitet. Detta preciseras i tillståndsvillkor för den eller dem som skall

tillhandahålla den samhällsomfattande posttjänsten (Posten AB).

Prismålet definieras så att posttjänsten skall erbjudas till enhetliga och

rimliga priser.

Servicemålen för den samhällsomfattande posttjänsten skall

säkerställas genom tillståndsvillkor. Tillståndsmyndigheten ges möjlighet

att förena tillstånd med individuella villkor för de olika operatörerna.

Ytterligare specificering av statens krav på servicemålen för posttjänsten

kan säkerställas i ett avtal mellan staten och Posten AB.

Regeringen föreslås ett bemyndigande att meddela föreskrifter om ett

pristak för postverksamhet. Nuvarande prisreglering i avtalet mellan

staten och Posten AB föreslås därför regleras i en förordning och inte få

någon motsvarighet i ett nytt avtal. Kravet på rabatterat porto för

privatpersoner slopas därmed och ett förenklat redovisningskrav inrättas.

Marknaden för betaltjänster och kontantförsörjning har under senare år

genomgått betydande förändringar. Ett flertal nya aktörer och nya

tekniska lösningar har tillkommit. Statens krav på service säkerställs

genom reglering på två olika marknader, dels marknaden för finansiella

tjänster, dels postmarknaden vilket skapar problem vid säkerställande av

rikstäckningen av kassaservicen.

Mot bakgrund av de strukturella förändringar som skett och sker på

marknaden redovisas i propositionen att en utredning tillsätts beträffande

statens ansvar för grundläggande betaltjänster och kontantförsörjning.

Den rikstäckande kassaservicen skulle, enligt ett tidigare

riksdagsbeslut, fr.o.m. den 1 januari 1998 upphandlas av Post- och

telestyrelsen. Regeringens bedömning är att en eventuell upphandling bör

skjutas upp tills dess att nämnda utredning är färdig. Nu gällande avtal

mellan staten och Posten AB har förlängts att gälla till den 30 juni 1998.

Regeringen har för avsikt att förlänga detta avtal vad avser kassaservicen

tills dess att utredningens förslag behandlats. Nuvarande ordning med

ersättning till Posten AB för den rikstäckande kassaservicen bibehålls

alltså tills vidare.

Regeringens ambition att säkra höga krav på likvärdiga villkor

återspeglas bl.a. av det löpande uppdraget till Post- och telestyrelsen att

årligen rapportera förändringar i servicenivåerna på post- och

kassaservicen i landets alla delar.

6.2.2.3 Utbildning

Regeringens bedömning: Tillgången till utbildning på olika nivåer är

viktig för utvecklingen i landets alla delar. En breddning av utbudet bör

därför eftersträvas. Detta bör åstadkommas såväl inom ramen för de

ordinarie utbildningssystemen som med riktade insatser.

Skälen för regeringens bedömning: Samhället och arbetslivet

förändras i allt snabbare takt. Kunskapsmassan växer snabbt, ny teknik

introduceras med kortare intervall än tidigare. Dagens och morgondagens

arbetsmarknad kräver alltmer kvalificerad och återkommande utbildning.

Nya och kvalificerade arbetsuppgifter som förutsätter högskoleutbildning

skapas och okvalificerade arbetsuppgifter försvinner. Det livslånga

lärandet ett gammalt begrepp har fått en ny innebörd och är idag en

förutsättning för en utveckling av samhälls- och arbetslivet. Ett samhälle

där allt fler skaffar sig högskoleutbildning kan också bli ett kulturellt

rikare och mer kreativt samhälle.

Både för den enskilde och samhället är satsningar på utbildning en

mycket god investering. Utbildning ger välstånd och är samtidigt ett mått

på vårt välstånd. Ett samhälle som satsar på utbildning satsar på

framtiden. Kunskapen vidgar samhällets gränser, investeringarna blir

annorlunda och efterfrågan förändras. Den ökade kunskapen och

förmågan hos allt fler skapar sin egen efterfrågan. För den enskilde

handlar utbildning om mycket mer än ekonomi. Utbildning vidgar

valfriheten och ger möjligheter till ett rikare liv.

Utbildningsmöjligheter ger tillsammans med annan

samhällsinfrastruktur förutsättningarna för den regionala utvecklingen.

Trots de senaste årens kärva ekonomiska läge, har regeringen gjort stora

insatser för att stärka utbildningen.

Högskolans centrala roll som motor i utvecklingen

För att stärka och utveckla vårt samhälle är utbildning, forskning och en

välutbildad arbetskraft av central betydelse. Högskolan har såväl ett

nationellt som regionalt ansvar för högre utbildning och forskning. Högre

utbildning av god och likvärdig kvalitet skall erbjudas vid universitet och

högskolor över hela landet. Både unga och äldre skall uppmuntras att

skaffa sig högskoleutbildning. Det långsiktiga målet är att göra

högskoleutbildning tillgänglig för alla som önskar studera och som

uppfyller kraven på behörighet.

Det råder en betydande regional obalans i befolkningens

utbildningsnivå. Många av de lågutbildade och av de personer som

endast har en kortare gymnasieutbildning bor utanför de traditionella

universitetsregionerna. Ett av de viktigaste medlen för att åstadkomma

regional balans och tillväxt är en satsning på de mindre och medelstora

högskolorna. En annan viktig del har varit etablerandet av nya högskolor

t.ex. Södertörns högskola och Malmö högskola. En god spridning av den

högre utbildningen över hela landet ger helt andra möjligheter till

kontakter med omvärlden än om den koncentreras till ett fåtal orter. En

förbättrad tillgänglighet underlättar också rekryteringen till högre

utbildning och motverkar därmed social snedrekrytering. Universitet och

högskolor har ett stort ansvar för rekryteringen till den högre

utbildningen. Regeringen har däför uppdragit åt högskolorna att särskilt

främja rekryteringen i regioner där utbildningsnivån hos befolkningen är

låg och bland grupper med svag studietradition.

Expansionen av högskolan har de senaste åren varit betydande. Läsåret

1989/90 fanns det 193 000 registrerade studenter i högskolan. Läsåret

1996/97 var motsvarande antal närmare 300 000. Ökningar har

föreslagits av regeringen i den s.k. tillväxtpropositionen hösten 1995

(prop. 1995/96:25, bet. 1995/96:FiU1, rskr. 1995/96:131-134), i den s.k.

sysselsättningspropositionen sommaren 1996 (prop. 1995/96:222, bet.

1995/96:FiU15, rskr. 1995/96:307) och i 1997 års ekonomiska

vårproposition (prop.1996/97:150, bet. 1996/97:FiU20, rskr.

1996/97:284). Genom beslut av riksdagen tillförs därmed högskolan,

under fyraårsperioden 1997 till 2000, sammanlagt 60 000 permanenta

platser, varav närmare två tredjedelar hittills tillfallit mindre och

medelstora högskolor. Nästan var tredje student återfinns nu vid dessa.

Fortfarande finns det dock många behöriga sökande som inte kan

erbjudas plats i högskolan.

Genom att bygga ut högskolan över hela landet ges ett kraftfullt stöd

för den regionala utvecklingen. Högskolorna har haft stor betydelse för

rekrytering av högutbildad arbetskraft till skilda regioner. Det har visat

sig att de nya högskolorna varit särskilt framgångsrika i kontakterna och

samarbetet med näringslivet. Nya branscher t.ex. IT branschen har i

större utsträckning samarbetat med högskolorna. Goda exempel på detta

finns bl.a. vid Högskolan i Karlskrona/Ronneby och Mitthögskolan.

Utbyggnaden av forskningsresurserna vid alla landets högskolor är ett

led i att stärka kvaliteten inom grundutbildningen. Riksdagen har beslutat

att tilldela samtliga högskolor permanenta och förstärkta

forskningsresurser. Denna breddning förbättrar också förutsättningarna

för bl.a. samverkan med det omgivande samhället. Ökningen av de

mindre och medelstora högskolornas permanenta forskningsresurser

innebär att dessa högskolor år 1998 förfogar över närmare 7 procent av

det belopp som riksdagen anslår till forskning vid universitet och

högskolor. Även om detta är en betydande ökning av den totala andelen

av forskningsanslagen jämfört med föregående år, så är det fortfarande

en liten andel av de totala forskningsresurserna i samhället som kommer

de mindre och medelstora högskolorna till del. Detta beror bl.a. på att

medlen från de s.k. löntagarfondsstiftelserna till mycket liten del

tilldelats dessa högskolor.

Utbyggnaden av de permanenta forskningsresurserna bidrar, enligt

regeringens uppfattning, till att några av högskolorna kan komma att

uppfylla kriterierna för benämningen universitet inom de närmaste åren.

Högskolorna i Karlstad, Växjö, Örebro och Mitthögskolan har ansökt

hos regeringen om att benämnas universitet. Ansökningarna prövas för

närvarande av Högskoleverket.

Det är av största vikt att högskolan är förankrad i det samhälle den

verkar och samverkar med det omgivande samhället. Uppgiften, som

numera ålagts högskolorna enligt högskolelagen, omfattar högskolans

samarbete med såväl näringslivet som med övriga delar av samhället. Det

är särskilt angeläget att utbildningens inriktning och innehåll utvecklas

med mycket god kännedom om de krav, önskemål och kunskaper som

finns inom samhälle och näringsliv. Därför är det viktigt att underlätta

och utveckla goda former för högskolans kontakter med det omgivande

samhället. De nya former för ledning och styrning av högskolan, bl.a.

extern ordförande i högskolestyrelserna, som nyligen införts syftar bl.a.

till att öka samverkan med det omgivande samhället. Det finns flera goda

exempel på hur samverkan sker mellan högskolan och näringslivet inom

såväl forskning som grundutbildning. Avknoppningsföretag växer upp i

högskolors närhet, studenter gör examensarbeten och praktik hos företag

i regionen, kunskapsnätverk byggs upp mellan högskola, kommuner,

länsstyrelser och företag. Vid högskolor med lärarutbildning finns

regionala centrum för lärarutbildning. De ska fungera som regionala

forum för högskola, skola och förskola i gemensamma frågor om

grundutbildning och kompetensutveckling.

Högskolan har en nyckelroll när det gäller att stödja utnyttjandet av

informationsteknikens möjligheter i samhället. En nationell IT satsning

pågår inom högskoleområdet och biblioteksväsendet. Satsningen syftar

till att förbättra högskolans möjligheter till datakommunikation och

därmed förbättra möjligheterna för bl.a. distansutbildning. För att öka

medborgarnas tillgång till kunskap och information på både det

nationella och internationella datanätet har regeringen beslutat att

utveckla universitetsnätet SUNET till att också omfatta landets

folkbibliotek och statliga museer. Utvidgningen av SUNET skapar en

gemensam infrastrukturell grund för alla berörda organ.

Det kommer att ställas höga krav på att högskolorna förmår att utnyttja

den nya informationstekniken på ett ändamålsenligt sätt inom forskning

och utbildning, inte minst inom distansutbildning. SUNET spelar här en

central roll. Den satsning regeringen har beslutat om innebär att de

mindre och medelstora högskolornas SUNET förbindelser uppgraderas

till 34 Mbit/s och stamnätet mellan universitetsorterna uppgraderas till

155 Mbit/s. Vidare kommer alla högskolestuderande oavsett bostadsort

att erhålla en förbindelse med SUNET. Högskoleverket, som

administrerar SUNET, har i november 1997 slutit ett avtal med en

teleoperatör som innebär att de högskolestuderande erhåller ett

internetabonnemang på mycket förmånliga villkor.

Behovet av distansutbildning är stort och redan idag studerar var

tionde student på distans. Distansutbildningen bedrivs både i mer

traditionella former och genom utnyttjande av informationsteknik. Rätt

utnyttjad kan den nya informationstekniken innebära en omvälvning för

högskoleutbildningens räckvidd såväl nationellt som internationellt och

därmed få stor betydelse för den regionala utvecklingen. Regeringen har

uppdragit åt samtliga universitet och högskolor att prioritera och utöka

utbudet av distansutbildning. Flera högskolor, t.ex. Umeå universitet och

Mitthögskolan har redan idag ett betydande inslag av såväl

decentraliserad utbildning som distansutbildning.

Regeringen tillsatte våren 1995 en särskild utredare,

Distansutbildningskommittén (DUKOM) (U 1995:07) som inom ramen

för sitt arbete driver försöksverksamhet med ett 100 tal projekt som ska

ge ett underlag för en framtida strategi för den samlade

distansutbildningen i Sverige. De erfarenheter som hittills finns är att den

nya tekniken inneburit att nya målgrupper för studier har nåtts, att ny

pedagogik har utvecklats samt att detta höjer aktiviteten hos den

studerande vilket inneburit förbättrad inlärning. Kommittén skall

redovisa sina förslag i maj 1998.

Distansstudier inom folkbildningen

Regeringen behandlar i propositionen om folkbildning (prop.

1997/98:115), frågan om folkbildningens roll och dessa möjligheter i IT

utvecklingen. Regeringen tar i det följande upp vissa ytterligare frågor

som gäller folkbildningens roll och dess möjligheter i ett regionalt

sammanhang, främst genom utnyttjande av IT.

Sett ur regionalpolitisk synvinkel kan konstateras att folkbildningens

verksamhet utgör en mycket betydande resurs med mycket vid spridning.

Dess möjligheter att använda IT för sin verksamhet har bl.a. visats

genom ett stort antal projekt som stötts av staten genom DUKOM. Det är

mycket angeläget att denna verksamhet kan drivas vidare.

Folkbildningen har genom sin öppna och flexibla natur goda

förutsättningar för att med hjälp av IT medverka i ett lärande som vilar

på folkbildningens grundvärderingar. Livslångt lärande för fler och

bredare målgrupper kräver utveckling av nya former och möjligheter för

lärande. Flexibilitet behövs i tid och rum, i fråga om kursinnehåll och

lärmiljöer. Kursinnehållet behöver i ökad grad individualiseras och de

studerande bör ha ökade möjligheter att komponera egna kurspaket.

Eftersom olika grupper av studerande har olika preferenser kring

lärmiljöer behöver studier kunna bedrivas från hemmet, arbetet, lokala

studiecentra, regionala studiecentra, tillfälliga lärmiljöer för gruppstudier

på lokalt initiativ etc. Exempel på aktiviteter som kan komma i fråga är

IT kurser på svenska för studiecirklar eller folkhögskolekurser som inte

har tillgång till särskilda lärare, andra baskurser, IT verktygslåda för

lärare och studieledare för att utveckla eget pedagogiskt material. Ett

aktivt mäklingssystem för att över hela landet göra det möjligt att

sammanföra å ena sidan önskemål om aktiviteter och å andra sidan

erbjudanden från olika anordnare bör kunna prövas.

Folkbildningen har också en särskild roll i regeringens ambition att

göra ett nationellt kulturutbud tillgängligt för alla. Som visats i arbetet

med Kulturnät Sverige kan informationstekniken även användas för

spridning och tillgängliggörande av kultur. För att säkerställa en bred

tillgång till ett nätburet kulturutbud bör en modell för lokala IT

kulturcentra utvecklas. Folkbildningen har stor erfarenhet som lokal

arrangör av kulturverksamhet och en nära koppling till den lokala

kulturen. Det finns också en fördel i att kombinera miljöer för lärande

och kultur, då detta skapar möjligheter för ett aktivt förhållningssätt till

kulturen.

Gymnasiestudier m.m. på distans genom IT inom vuxenutbildningen

Genom den omfattande satsningen på vuxenutbildning inom

kunskapslyftet får vuxna som saknar gymnasieutbildning en unik

möjlighet att komplettera brister i grundkunskaper och höja sin

kompetens till de krav som dagens och framtidens arbetsmarknad ställer.

För närvarande deltar över 120 000 personer, varav ca 70 % kvinnor, i

kunskapslyftet som omfattar landets samtliga 288 kommuner. Staten

bidrar med ett särskilt statsbidrag som motsvarar kostnaderna för

104 000 årsstudieplatser på gymnasial nivå och 5 000 platser i

grundläggande vuxenutbildning. Därtill kommer 10 000 platser inom

folkhögskolan som fördelas via folkbildningsrådet. Målgruppen är i

första hand vuxna arbetslösa som saknar treårig gymnasiekompetens,

men också anställda som saknar motsvarande kompetens. Kommunerna

har ansvaret för att inventera utbildningsbehov hos målgruppen, utveckla

stödinsatser som kan minska tröskeln in i vuxenutbildningen och anordna

eller upphandla utbildning. Olika utbildningsanordnare, t.ex. komvux,

studieförbund, folkhögskolor och utbildningsföretag, anlitas för att öka

möjligheterna att erbjuda utbildning som svarar mot målgruppens

önskemål, behov och förutsättningar. Uppsökande verksamhet, som kan

behövas för att motivera studieovana vuxna, kommer att genomföras.

Kommunerna får genom det statliga stödet möjlighet att kraftigt utöka

volymen vuxenutbildning. Kunskapslyftet syftar också till att förnya och

utveckla vuxenutbildningen, organisatoriskt, innehållsmässigt och

pedagogiskt.

En lokal infrastruktur börjar formas där kommunerna inte endast

anordnar vuxenutbildning i egen regi, utan också tar ansvar för

rekryteringsåtgärder, vägledning och orienteringskurser i syfte att minska

hindren för vuxna studieovana. En enskild kommun kan ibland vara ett

för litet underlag för att kunna tillgodose olika önskemål om

vuxenutbildning. Samverkan mellan kommuner inleds eller intensifieras,

en samverkan som ofta inte följer länsgränser utan bygger på andra

faktorer som t.ex. en gemensam lokal arbetsmarknad eller tidigare

samverkan kring gymnasieskolan.

Regeringen vill förstärka och bredda insatserna som görs inom

kunskapslyftet. Framför allt bör det prövas om obalansen i möjligheter

till utbildning beroende på regionala och lokala förutsättningar kan

utjämnas ytterligare. En utveckling av distansutbildning också på

grundläggande och gymnasial nivå är här ett viktigt instrument. Inom

ramen för kunskapslyftet sker i dag omfattande insatser inom

distansutbildningsområdet. Inte minst gäller det mindre kommuner i

glesbygd. Även Statens Skolor för Vuxna (SSV) i Härnösand och

Norrköping har utvecklat en samverkan med ett stort antal kommuner där

de erbjuder olika distansutbildningsmöjligheter. Det finns anledning att

påskynda detta arbete. Målet bör vara att ge de vuxna som inom

kunskapslyftet har behov av distansutbildning en möjlighet att oberoende

av bostadsort få studera på samma villkor som övriga. För att det målet

ska kunna uppnås måste de viktigaste delarna av gymnasieskolans

utbildningar göras tillgängliga via IT.

Regeringen har därför under år 1997 initierat ett pedagogiskt

utvecklingsarbete vid SSV, bl.a. för flexibla IT stödda distansstudier,

och avsatt 13 miljoner kronor av särskilda medel inom ramen för

kunskapslyftet för detta arbete. En särskild projektgrupp har tillsatts med

uppgift att utveckla ett antal IT baserade studiepaket på gymnasienivå.

Målet med de IT baserade studiepaketen är att i alla kommuner erbjuda

tillgång till ett större antal gymnasiekurser än de som erbjuds i de lokala

utbildningsanordnarnas normala utbud. Studiepaket ska också utformas

med hänsyn till särskilda målgruppers, t.ex. handikappades, behov.

Studiepaketen görs tillgängliga via internet och kan användas såväl när

SSV själv är kursanordnare som när kommunen, folkbildningen eller

andra utbildningsanordnare vill utnyttja materialet.

I ett system för flexibel vuxenutbildning är tillgången till kvalificerade

handledare en mycket viktig del. I första hand bör behovet av

handledare lösas genom utnyttjande av lokala resurser. Det ekonomiska

ansvaret för handledarna är en kommunal fråga. Då målet är att erbjuda

ett fullständigt gymnasieutbud kan det dock uppstå tillfällen då de lokala

handledarresurserna inte täcker behovet. I dessa fall bör det också finnas

möjligheter att utnyttja pedagogiska eller ämnesresurser från annan plats

i landet. Ett kombinerat utnyttjande av lokala och nationella

handledarresurser kommer förmodligen att bli vanligt. Ett nätverk för

vägledning till och samordning av dessa resurser bör etableras för att

möjliggöra detta samutnyttjande. Ansvaret för utveckling och drift av ett

sådant system bör åvila SSV. Eftersom handledarrollen i flexibla

distansstudier skiljer sig från den traditionella lärarrollen bör SSV också

erbjuda en grundläggande handledarutbildning.

Ett flexibelt system för distansstudier ska också innehålla möjligheter

för den studerande att välja mellan ett flertal studiemiljöer. Tillgången till

lokala studiecentra är av stor betydelse för ett lyckat införande av ett

flexibelt distansstudiesystem för en bred målgrupp. Inom ramen för

kunskapslyftet har redan ett stort antal lokala studiecentra växt fram i

landet. Även folkbildningen har etablerat lokala studiecentra på

studieförbundsavdelningar, i folkets hus och i bygdegårdar m.m. Det

förekommer också att liknande studiecentra byggts upp av det lokala

näringslivet på arbetsplatser. Dessa centra erbjuder bl.a. tillgång till

modern IT och viss pedagogisk handledning.

Det bör även i fortsättningen vara ett lokalt ansvar att etablera och

driva dessa lokala studiecentra. Det finns emellertid behov av stöd för att

utveckla dem. Utformning av gemensamma riktlinjer och kriterier för

etablerandet av lokala studiecentra bör prioriteras men också spridning

av goda exempel på hur redan befintliga lokala miljöer i anslutning till i

första hand kunskapslyftet men även t.ex. folkbildningen, biblioteken,

gymnasieskolor, datorteken och lokaler på arbetsplatserna kan utnyttjas

till att bli effektiva studiecentra för IT buren distansutbildning. Detta

arbete bör genomföras av SSV i samverkan med andra berörda aktörer,

bl.a. folkbildningen, högskolan och andra utbildningsanordnare.

Förbättring av utbildningsmöjligheter utanför högskoleorter m.m.

Regeringens förslag: Den decentraliserade utbildningen och

distansutbildningen skall byggas ut med minst 1500 platser senast år

2000, i första hand inom stödområde 1.

En delegation skall inrättas för IT baserad distansutbildning av

särskild regionalpolitisk betydelse. Delegationen skall också stödja

utvecklingen av distansutbildning baserad på modern informationsteknik

genom ett utvecklingscentrum som förläggs till Härnösand.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens avsikt är att högskolans

potential som regionalpolitisk resurs skall utnyttjas ytterligare. Detta

skall ske genom en ökning av kurser och program av hög kvalitet,

relevanta för de förutsättningar som föreligger på en viss ort.

Utbildningen genomförs till stor del på orten, ofta med ett stort inslag av

distansöverbryggande teknik kopplad till universitet eller högskola.

Dessutom avser regeringen att öka distansutbildningens omfattning. I ett

första steg bör stödområde 1 prioriteras.

Omfattningen av den fortsatta utbyggnaden av distansutbildningen

inom högskolornas utbildningsutbud liksom dess inriktning avser

regeringen återkomma till senare i samband med behandlingen av

DUKOM:s förslag. I det sammanhanget kan det även bli aktuellt att ta

ställning till frågor som rör formerna för och genomförandet av

distansutbildning, bl.a. om modifieringar behöver göras i

resurstilldelningssystemet för grundläggande högskoleutbildning med

hänsyn till målet att främja distansutbildning.

Ytterligare åtgärder bör dock redan nu vidtas för att utveckla och

genomföra decentraliserad utbildning och distansutbildning i områden

med särskild regionalpolitisk betydelse.

Redan idag bedrivs på vissa håll högskoleutbildning på orter utanför

högskoleorterna. Ett exempel är Pajala där kommunen tagit initiativ till

och delvis finansierar en dataingenjörsutbildning som ges av

Universitetet i Umeå. Utbildningen syftar till att förse data- och

elektronikindustrin i Pajala med välutbildad arbetskraft. Liknande behov

finns även på andra orter som ligger långt från högskoleorter. Enligt

regeringens mening finns det skäl att skapa förutsättningar för att denna

typ av decentraliserad utbildning skall kunna genomföras på flera håll.

Senast från och med år 2000 bör därför resurser inom den nämnda ramen

på 1500 utbildningsplatser kunna utnyttjas även för sådana utbildningar.

Platserna skall efter ansökan från universitet eller högskola och efter

prövning av regeringen fördelas i varje särskilt fall.

Utbildningarna skall svara mot behov på en lokal arbetsmarknad som

inte kan tillgodoses på annat sätt. Det innebär bl.a. att avståndet till

universitet eller högskola skall vara betydande och att kopplingen till det

lokala näringslivets behov skall vara tydligt. I första hand bör därför orter

inom stödområde 1 komma i fråga. Utbildningar som genomförs i

decentraliserad form kan bli dyrare än högskoleförlagd utbildning. Det

bör ankomma på berörda lokala och regionala aktörer att under vissa

omständigheter svara för de merkostnader som kan vara förenade med

genomförande av en utbildning. Användning av distansöverbryggande

teknik bör vara ett naturligt inslag i denna typ av utbildningar.

Resurser bör vidare avsättas centralt för utveckling och genomförande

av IT baserad distansutbildning inom områden som är särskilt angelägna

ur regionalpolitisk synvinkel och som inte kan väntas komma till stånd

på annat sätt. Detta kan t.ex. gälla utbildning för personer som önskar

högskoleutbildning men är bosatta på mindre orter som de inte önskar

lämna och där någon högskoleutbildning av annat slag inte kan anordnas.

Genom IT kan utbildning ges för både grupper och individer på vitt

skilda orter i landet. Den bör senast fr.o.m. år 2000 kunna omfatta ett

antal permanenta högskoleplatser inom den ram regeringen i det

föregående angivit. Planering och genomförandet av verksamheten bör

ske på riksbas och anförtros åt en särskild delegation som skall disponera

resurserna och förfoga över platserna och på uppdrag av regeringen

upphandla utbildningar bland högskolorna. Former för samverkan och

deltagande bör skapas med bl.a. distansutbildningskonsortierna inom

högskolan. Erfarenheterna får efter hand visa hur verksamheten bör vara

organiserad på sikt. Planeringen av verksamheten bör inledas under

budgetåret 1998. Regeringen avser att återkomma till resursfrågorna och

till den särskilda reglering m.m. som kan behövas för denna typ av

distansutbildning i kommande budgetförslag.

I dag finns stor IT kunskap inom alla delar av utbildningsväsendet,

den är dock mycket ojämnt fördelad. Inom t.ex. vissa institutioner på

universitet och högskolor finns mycket avancerat kunnande och ett

utnyttjande av möjligheter som IT erbjuder, både för distansutbildning

och för utbildning på högskoleorten. Inom andra finns däremot lägre

beredskap för att utnyttja IT för att utveckla utbildningen. Förhållandena

inom folkbildningen är liknande. Gemensamt är behovet av fortsatt

utveckling. Utvecklingen av IT baserad pedagogik, teknik och läromedel

är resurskrävande. För att stödja utvecklingen av distansutbildning

baserad på modern informationsteknik bör ett särskilt

utvecklingscentrum etableras. Utbildningsanordnare skall kunna vända

sig till centrumet för att få stöd och hjälp i samband med sina projekt.

Centrumet skall även kunna ha en egen produktion av generellt

användbara IT läromedel. Det skall kunna bedriva sitt utvecklingsarbete

både med centrala resurser och med resurser som samverkar

nätverksbaserat.

 Ledningen för centrumet skall uppdras åt den tidigare nämnda

delegationen. Delegationen och centrumet skall tillsammans utgöra en

statlig myndighet. I delegationen skall i första hand företrädare för

högskolan och folkbildningen ingå. Företrädare för dessa parter skall

representera de delar av respektive utbildningsområde som direkt bidrar

till kunskapsutvecklingen om användningen av IT i distansutbildningen.

Kompetens och resurser inom centrumet bör dock även kunna utnyttjas

för den satsning på gymnasiestudier m. m. på distans inom

vuxenutbildningen som regeringen nämnt i det föregående. Därför bör

även företrädare för vuxenutbildningen ingå i delegationen. Detta bör ske

genom samverkan med den särskilda projektgrupp som tillsatts för att

utveckla IT baserade studiepaket på gymnasienivå för vuxenstudier.

Den ort delegationen och centrumet skall lokaliseras till bör väljas med

hänsyn till behovet av att ge delegationen goda möjligheter att planera

och genomföra sina uppgifter i en miljö där distansutbildningen är en

etablerad utbildningsform. Det är vidare en fördel med närhet till en

högskola som själv arbetar med distansstudier med hjälp av IT och som

har lärarutbildning. Regeringen bedömer att Härnösand är en lämplig ort.

 Regeringen har erfarit att Stiftelsen för kunskaps- och

kompetensutveckling är beredd att innevarande budgetår i första hand

stödja den del av centrumet som kommer att vara inriktad mot IT

utveckling för folkbildningens behov med 50 miljoner kronor. För

etablerandet av detta centrum avser regeringen vidare att avsätta 50

miljoner kronor år 1999 i första hand för högskolans behov från anslag

inom utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling. De totala

resurserna kommer således att inledningsvis uppgå till ca 100 miljoner

kronor. Delegationen bör få regeringens uppdrag att lägga fram förslag

till hur verksamheten skall inriktas, organiseras och finansieras på sikt.

För det arbete som delegationen behöver utföra under innevarande

budgetår och för vissa inledande kostnader för etableringen av centrumet

avser regeringen att använda utvecklingsresurser som står till regeringens

förfogande inom utgiftsområde 16 (anslaget E 2. Utvecklingsarbete inom

Utbildningsdepartementets område m.m.). Delegationen bör inrättas

snarast möjligt och centrumet bör inrättas senare under år 1998 efter

förslag av delegationen. Regeringen avser att återkomma till

resursfrågorna m. m. i kommande budgetförslag.

6.2.2.4 Kultur

Regeringens bedömning: Kulturen är en betydelsefull faktor för

regional utveckling. Kulturinsatser kan stimulera invånarna i regioner när

det gäller att kraftsamla och uppbåda gemensam styrka.

En av regeringens visioner är att genom nyttjande av modern

informationsteknologi bör avståndet mellan regioner med olika

förutsättningar kunna överbryggas när det gäller tillgången till ett brett

kulturutbud.

Regeringen avser att avsätta totalt 30 miljoner kronor i syfte att

genomföra en särskild satsning på att utveckla ny teknik för att öka

tillgängligheten till främst det institutionella kulturutbudet och till det

gemensamma kulturarvet.

Skälen för regeringens bedömning: En rik och stimulerande

kulturmiljö och ett rikt kulturutbud är viktiga konkurrensmedel i fråga

om en regions attraktivitet, både vad gäller val av lokaliseringsort för

näringslivets investeringar och enskilda personers val av bosättningsort.

Det finns småföretagsamhet med anknytning till kultursektorn, som i

många fall har goda förutsättningar att utvecklas inom

glesbygdsområden. Erfarenheterna av kulturinsatser inom ramen för

EG:s strukturfonder visar på stora möjligheter för ökad sysselsättning

och tillväxt i berörda områden. Detta gäller inte minst kulturturismen

som har goda förutsättningar att bli en bärkraftig och regionalekonomiskt

viktig utvecklingspotential i Sverige och många andra länder i Europa.

Vision om kulturell utveckling och ökad tillgänglighet

Att förbättra tillgängligheten till det kulturella utbudet och till kulturarvet

var man än bor i landet är en både kulturpolitiskt och regionalpolitiskt

angelägen uppgift. En av regeringens visioner är att med hjälp av den

moderna informationstekniken överbrygga avståndet mellan orter med ett

stort kulturutbud i form av t.ex. teater-, musik- och museiinstitutioner

och orter med ett mindre omfattande utbud.

Kulturens kommunikativa funktion har förstärkts i och med

utvecklingen inom informationsteknologin. Uttrycksmöjligheterna för det

konstnärliga skapandet har förbättrats liksom förutsättningarna för

människors deltagande i kulturlivet och deras tillgång till kulturarvet. En

viktig satsning i detta sammanhang är Kulturnät Sverige. Det främsta

syftet med Kulturnät Sverige är att med hjälp av informationsteknik öka

tillgängligheten till svensk kultur och att vara en mötesplats för

konstnärer, kulturinstitutioner och publik. En effekt av Kulturnätet är att

det blir enklare för en bred allmänhet att få information om

kulturevenemang, kulturföremål och arkivhandlingar. Kulturnätet blir

genom sina möjligheter till bred kommunikation ett viktigt medel för att

förstärka kulturens roll som regional utvecklingsfaktor.

Utvecklingsprojekt på lokal och regional nivå inom teater-, dans,

musik- och museiområdet, på litteratursidan, med bildkonstnärer, inom

kulturmiljön och filmområdet kan vara ett sätt att stärka den regionala

utvecklingen genom att skapa förutsättningar för en bärkraftig kulturell

infrastruktur.

Sådana utvecklingsprojekt måste bygga på samverkan mellan regionala

respektive lokala aktörer och den nationella nivån. Regionala initiativ

med god lokal förankring bör prioriteras och kunna fungera som exempel

för andra regioner, inom andra områden och på andra nivåer. En

inriktning på utveckling av ny teknik och förbättrad kommunikation för

att öka tillgängligheten till främst det institutionella kulturutbudet och till

det gemensamma kulturarvet, men även till det fria kulturlivet, bör

framhållas som extra intressant. Den personliga upplevelsen som ofta

skapas i samspelet med andra människor samt mötet med den levande

kulturen är dock viktiga att lyfta fram i sammanhanget. Dessa tillhör

förutsättningarna för ett levande kulturliv och en stark regional och lokal

identitet. Tillgänglighet handlar i stor utsträckning om både information

och tillfälle. Utvecklingsprojekt i syfte att förbättra den regionala

tillgängligheten till kulturområdet bör därför innehålla båda dessa

aspekter.

Som exempel kan nämnas Norrlandslänen där speciella förutsättningar

råder för teater- och konsertverksamhet på grund av de långa avstånden

och den ojämna tillgången till arrangörskompetens. Även om de

regionala kulturinstitutionerna har ambitionen att finnas till för hela länet

finns både ekonomiska och praktiska svårigheter att nå ut i glesbygden.

Det handlar om höga resekostnader men också om brist på lämpliga

föreställningslokaler och kunniga lokala arrangörer. Ett stort behov finns

således för utvecklingsverksamhet rörande turnérandets ekonomi,

organisation och teknik samt information och marknadsföring.

Ett annat exempel på utvecklingsverksamhet är samverkansprojekt

mellan folkbildningsorganisationerna, som utgör ett nationellt nätverk

med god lokal förankring, och olika nationella organisationer som t.ex.

Rikskonserter, Riksteatern och Riksutställningar. I sådana projekt kan

utrymme ges både för utveckling av informationsmöjligheterna och att i

olika former och med olika tekniker erbjuda tillfällen till

kulturupplevelser.

Regeringen ämnar därför att avsätta totalt 30 miljoner kronor för att

under en försöksperiod om tre år, med början år 1998, initiera lokala och

regionala utvecklingsprojekt inom kulturområdet med syfte att främst i

stödområdena stärka regional utveckling och kulturell infrastruktur.

Finansieringen av detta program sker inom ramen för det särskilda

regionalpolitiska programmet för regionalpolitiska åtgärder. Avsikten är

bl.a. att erbjuda olika intressenter möjligheter att, t.ex. genom brukandet

av IT, genomföra överföringar av olika former av kulturarrangemang.

Medlen är avsedda att fördelas av Statens kulturråd och projekten bör

utformas med villkor om medfinansiering på minst 25 % som den

projektansvariga organisationen ansvarar för. Omfattning och storlek på

projekten kan variera utifrån skiftande lokala förutsättningar, men ett mål

bör vara att projekten resulterar i långsiktiga effekter

6.2.3 Ökad helhetssyn på organisatoriska förändringar i den

statliga förvaltningen

Regeringens bedömning: Kravet på myndigheterna att ta regionala

hänsyn skall tydligare preciseras i relevanta föreskrifter.

Regeringen avser att förstärka uppföljningen av det regionala utfallet

av organisatoriska och sysselsättningsmässiga förändringar i den statliga

sektorn.

Underlagsrapporter: I oktober 1995 beslutade regeringen att tillkalla

en utredare för att kartlägga och analysera de regionala konsekvenserna

av förändringar i den statliga sektorn (REKO STAT utredningen,

dir.1995:144). I oktober 1996 uppdrog regeringen åt Statskontoret att

kartlägga och analysera de sysselsättningsmässiga förändringarna i den

statliga sektorn mellan åren 1990 och 1996. Kartläggningen redovisas på

lokal arbetsmarknadsnivå och utgjorde en bilaga till REKO STAT.

Utredaren föreslår bl.a. att ett kvalificerat centralt uppföljningsansvar

bör införas. Detta kräver i sin tur ett fungerande informations- och

analyssystem som omsluter hela vidden av statens verksamhets- och

influensområden. Utredaren förespråkar därför inrättande av ett

fristående organ för regionalpolitisk analys.

REKO STAT utredningen anser att en förutsättning för att lyckas

med det regionalpolitiska arbetet är en kraftigt förbättrad

sektorssamordning. Detta krav lyfter i sin tur fram två grundläggande

problem, nämligen målkonflikter respektive definition och värdering av

regionalpolitiska mål. En förutsättning för att kunna åstadkomma en

förbättring är därför tydliga politiska viljemarkeringar. Utredningen

påpekar att det finns behov av ett större inslag av tvärsektoriellt

samarbete på central nivå. På regional nivå finns det, enligt utredningen,

en tvärsektoriell kompetens på länsstyrelserna medan motsvarande

sammanhållande organ saknas på central nivå. Utredningen föreslår att

det skapas en stark samordningsfunktion på den centrala nivån utan att

närmare precisera dess former.

Remissinstanserna: En rad remissinstanser ansluter sig till

utredningens förslag, bl.a. Kommerskollegium, Socialstyrelsen,

Kommunikationsforskningsberedningen, Posten AB, Glesbygdsverket,

NUTEK, Konsumentverket, länsstyrelserna i Södermanlands,

Kronobergs, Kalmar, Blekinge, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs,

Skaraborgs, Gävleborgs och Jämtlands län.

Enligt Sjöfartsverket förefaller det rimligt att utveckla samordningen i

det statliga agerandet vid förändringar av statliga verksamheter av det

slag som utredningen har studerat. Önskemålet om samverkan och

central styrning kan inte undanröja det faktum att vissa rationaliseringar

genomförs därför att den enskilda funktionen helt enkelt inte behövs

eftersom uppgifterna försvinner. Det är samtidigt viktigt att statens

ekonomiska ansvar preciseras i de fall en central styrning från statens

sida skulle föranleda inskränkningar i möjligheterna för de statliga

affärsdrivande verken eller statliga bolag att driva en kostnadseffektiv

verksamhet. Det är därför av intresse att också de ekonomiska

konsekvenserna av regional samverkan belyses och hur dessa kostnader

skall täckas. Denna fråga har sin särskilda relevans i de fall tjänster

tillhandahålls på en konkurrensutsatt marknad.

Skogsstyrelsen anser att den pågående omstruktureringen av statlig

verksamhet med en betoning på återgång till kärnverksamheterna

motverkar samverkan mellan sektorerna som kan ge eftersträvande

synergieffekter. Samverkan mellan olika företag, myndigheter och

organisationer sker ofta inom ett arbetsfält där man har ett gemensamt

intresse. När man i allt större utsträckning går tillbaka till

kärnverksamheten innebär det att verksamhetsområden snävas in och

kontaktytorna mot andra verksamheter minskar. Samverkansbehoven

avtar. Det är även alltför sällan som den enskilda myndigheten får någon

slags belöning som står i proportion till den insats man gör för det

gemensammas bästa.

Boverket delar utredningens syn på att en central statlig

samordningsfunktion skulle möjliggöra en återkoppling och ett stärkande

av den nödvändiga dialogen mellan den centrala och regionala nivån.

Länsstyrelserna i Västmanlands och Västernorrlands län poängterar att

länsstyrelsen redan har uppgiften att svara för statens helhetssyn. Denna

uppgift har urholkats genom att de centrala myndigheterna inte längre

anser sig vilja fullfölja den skyldighet till samråd med berörda

länsstyrelser som de enligt förordningen om regionalt utvecklingsarbete

har. Regeringen bör därför enligt länsstyrelserna strama upp den gällande

förordningen.

Skälen för regeringens bedömning: Den statliga sektorn har de

senaste 10 15 åren genomgått stora förändringar. Antalet sysselsatta i

statlig sektor har sedan år 1980 minskat med ca 64 000. Den statliga

sektorns andel av sysselsättningen uppgår för närvarande till ca 5,5 %

exkl. affärsverk och statliga bolag. Rationaliseringar har skett inom de

flesta sektorer med försvaret som största enskilda sektor. Förändringarna

har bl.a. motiverats av nya krav på verksamheterna och statens behov av

besparingar. Nya organisationsformer har inneburit att vissa

verksamheter bolagiserats, privatiserats eller överförts till andra

huvudmän.

REKO STAT utredningen, Regionpolitik för hela Sverige (SOU

1997:13), har i sitt betänkande visat att de sammantagna effekterna av de

beskrivna verksamhetsförändringarna i den statliga sektorn påverkat den

regionala fördelningen av såväl statliga verksamheter som sysselsättning.

Dessutom visas entydigt att dessa förändringar lett till att allt fler statliga

verksamheter har centraliserats, vilket huvudsakligen beror på införandet

av allt större planeringsregioner.

Regeringen har vid flera tillfällen pekat på den statliga verksamhetens

betydelse för den regionala utvecklingen. Samtidigt har regeringen

påpekat bristen på helhetssyn när nya organisationsstrukturer utformas i

den statliga sektorn som dels har inverkat negativt på den geografiska

fördelningen av sysselsättningen, dels försvårat möjligheterna till en väl

fungerande regional samordning.

En ytterligare aspekt utredningen lyfter fram är att det från regional

nivå ofta ställs krav på kompensationsverksamheter när statliga

myndigheters verksamhet i regionen antingen minskar i omfattning eller

helt avvecklas. Även detta ökar behovet av en samlad och aktuell bild av

hur strukturförändringarna i statliga förvaltningen fördelas i landet.

Myndighetsstyrningen

Myndigheterna lyder under de verksamhetskrav som regering och

riksdag beslutar om. I verksförordningen (1995:1322) formuleras ett

antal generella verksamhetskrav på myndigheterna. Två av dessa är att

myndigheterna skall beakta regionalpolitiska hänsynstaganden i sin

verksamhet och att man skall verka för att myndigheten genom

samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar tillvara de

fördelar som kan vinnas för staten som helhet. Samtidigt ställs krav på att

myndigheterna organiserar sig utifrån ett effektivitetsperspektiv och att

en myndighetsledning inte kan avkrävas ansvar för mer än den egna

verksamheten. Myndighetsstyrningen innehåller således inbyggda

målkonflikter som i möjligaste mån måste lösas genom tydliga riktlinjer.

Länsstyrelserna har enligt förordningen (1982:877) om regionalt

utvecklingsarbete ansvaret för den regionala samordningen av statlig

verksamhet. Förordningen reglerar också hur övriga myndigheter skall

förhålla sig gentemot länsstyrelserna i frågor som rör utfallet av deras

verksamhet på den regionala nivån. Det kan t.ex. röra sig om

verksamhetsförändringar som medför förändringar i sysselsättning

och/eller service men även att samordna myndigheternas och

länsstyrelsernas regionala utvecklingsstrategier.

Myndighetsstyrningen har genomgått stora förändringar under 1990

talet. Genom införandet av mål- och resultatstyrning har ett ökat ansvar

för den inre effektiviteten lagts på myndigheternas ledningar. Detta har i

många fall kombinerats med att myndigheterna själva kan besluta om

dimensionering och lokalisering av den egna verksamheten. Resultatet

har ofta inneburit att myndigheterna valt att organisera sin verksamhet i

andra och färre regionala indelningar än de tidigare traditionella

länsindelningarna.

De nya krav som ställts på myndigheterna har medfört att

effektivitetsvinster uppnåtts inom respektive sektor samtidigt som

länsstyrelsernas möjligheter att verka för en effektiv regional samordning

i viss mån gått förlorad.

Det kan dock finnas situationer där möjligheter till samordning av

vissa verksamheter vid olika myndigheter skulle göra att såväl hög

effektivitet som fortsatt verksamhet i regionen kunde bibehållas.

Samordning kan endast uppnås om möjliga alternativ diskuteras

ingående. Detta gör att regeringen avser att gentemot berörda

myndigheter förtydliga kravet på regionalt hänsynstagande i

utformningen av verksamheten, dock utan att frånta verkscheferna deras

ansvar för myndighetens effektivitet och ledning. En del av detta krav

bör vara att myndigheterna styrs att samråda med andra myndigheter vid

föreslagna organisationsförändringar. Det bör vidare leda till att

förhållandet mellan myndigheterna och länsstyrelsen klargörs och att

myndigheterna på central nivå i ökad utsträckning söker

samverkanslösningar med andra myndigheter.

I syfte att uppnå en tydligare ansvarsfördelning har även regeringen för

avsikt att se över förordningen (1982:877) om regionalt

utvecklingsarbete. Därvid skall bl.a. klargöras vilken typ av information

myndigheterna skall tillhandahålla länsstyrelserna för att dessa effektivt

skall kunna arbeta långsiktigt med länets utveckling.

De föreslagna förändringarna bör medföra att effektiva lösningar

baserade på en helhetssyn kan uppnås oftare än vad fallet har visat sig

vara i dag.

Löpande uppföljning av förändringar i den statliga förvaltningen

Det finns ett starkt behov på såväl central som regional nivå av att

systematiskt kunna överblicka det samlade utfallet av genomförda och

planerade förändringar inom den statliga sektorn. Den kartläggning som

Statskontoret, i samband med REKO STAT utredningen, genomförde

av de organisatoriska och sysselsättningsmässiga förändringarna i statlig

sektor gav en god överblick av det samlade utfallet under åren 1990,

1995 och 1996.

För att även i fortsättningen ha tillgång till sådan information kommer

materialet kontinuerligt att uppdateras. De myndigheter som är

organiserade regionalt och/eller lokalt bör därför kontinuerligt rapportera

planerade och genomförda organisatoriska förändringar.

Ett syfte med en löpande uppföljning är att ge myndigheter möjlighet

att använda materialet i samband med utformningen av nya

organisationsstrukturer. På detta sätt kan de enskilda myndigheterna

lättare sätta in den egna verksamheten i ett regionalt perspektiv. Vidare

ges även länsstyrelserna en bättre överblick över såväl det egna länets

statliga verksamheter som hur motsvarande verksamheter är

representerade i angränsande län. Detta kan vara en viktig

informationskälla för att föra diskussioner med centrala verk om

alternativa organisationsmodeller.

I de fall organisatoriska förändringar skall beslutas på central nivå

kommer en förbättrad överblick att underlätta en helhetsbedömning av

dels regionala konsekvenser, dels konsekvenser ur ett myndighets- och

effektivitetsperspektiv för såväl den egna verksamheten som för det

samlade utfallet.

Regeringen kommer senare att ta ställning till hur de närmare formerna

för uppföljningen skall ske.

Lokalisering av statliga myndigheter

Riksdagen lade år 1990 fast vissa riktlinjer för lokalisering av statlig

verksamhet. Där uttalas bl.a. att omlokalisering, men framför allt

decentralisering, är viktiga inslag i strävandena att åstadkomma en

balanserad regional utveckling inom landet. Överväganden vid

omlokalisering av central statlig verksamhet bör i första hand ske till de

s.k. stödjepunkterna, dvs. länscentra eller vissa andra orter i eller i

anslutning till stödområdet. En utgångspunkt är att myndigheten även

efter en omlokalisering eller decentralisering skall kunna fullgöra sina

arbetsuppgifter effektivt. Det gäller således att förutom de

regionalpolitiska aspekterna beakta förutsättningarna att behålla och

rekrytera kvalificerad personal, behovet av kontakter med andra

myndigheter, medflyttandes möjligheter till arbete m.m. Lokalisering

även till andra orter än stödjepunkter, särskilt i sydöstra Sverige och

Sjuhäradsbygden, kan komma i fråga. När det gäller lokalisering av nya

myndigheter är det viktigt att pröva möjligheterna att välja annan

lokaliseringsort än Stockholm.

Riksdagen har vidare uttalat att frågor om lokalisering av statlig

verksamhet som är av större vikt eller på annat sätt av principiell

betydelse bör underställas riksdagen (bet. 1996/97: AU2, rskr.

1996/97:106). Hösten 1997 uttalades dessutom att utskottet förutsätter

att regeringen, förutom i den årliga redovisningen för behandlingen av

riksdagsskrivelser, också i särpropositionen redovisar vilka åtgärder som

har vidtagits med anledning av tillkännagivandet (bet. 1997/98: AU2,

rskr. 1997/98:128).

Under år 1997 har regeringen vidtagit följande åtgärder när det gäller

lokalisering av statlig verksamhet.

För att motverka effekterna av nedläggningen av flygflottiljen F15 i

Söderhamn har regeringen utlovat att 350 statliga arbetstillfällen skall

etableras i kommunen. Etableringarna i Söderhamn berör om- och

nylokaliseringar inom ett flertal verksamhetsområden. Exempelvis kan

nämnas att Skogsvårdsstyrelsen har etablerat ett regionkontor, Svenska

EU programkontoret har etablerat ett vägledningscentrum, Patent- och

registreringsverket håller på att etablera varumärkesavdelningen och att

Riksförsäkringsverket kommer att etablera verksamhet i kommunen.

Arbetet med lokaliseringar till Söderhamn kommer att slutföras under år

1998.

Vidare har regeringen uppdragit åt Försvarets materielverk och

Försvarsmakten att omlokalisera minst 100 arbetstillfällen till Arboga för

att motverka de negativa effekterna som uppkom i kommunen i samband

med Volvo Aero Corporation AB:s avveckling av sin verksamhet där.

I samband med det energipolitiska beslutet (prop. 1996/97:84, bet.

1996/97:NU12, rskr. 1996/97:272) föreslogs att en ny energimyndighet

skulle bildas. I propositionen föreslog regeringen att en ny central

myndighet skulle inrättas. I näringsutskottets betänkande konstateras att

vad gäller frågan om lokalisering av en ny energimyndighet är detta inte

en sak för riksdagen att ta ställning till . Regeringen har därefter beslutat

att myndigheten skall etableras i Eskilstuna.

Regeringen har under året arbetat med att åstadkomma ett system för

en bättre kunskapsförsörjning när det gäller utvecklingen av den statliga

sysselsättningen. Statskontoret har redovisat en kartläggning av den

geografiska fördelningen av i stort sett samtliga verksamheter. Ett av

syftena med en ökad kunskap om den aktuella regionala fördelningen är

att ge underlag för beslut om bl.a. lokalisering av statlig verksamhet.

Regeringen vill i detta sammanhang betona vikten av att ha en helhetssyn

i ett sådant förändringsarbete. Det är viktigt att se den framtida

dimensioneringen och lokaliseringen av den statliga verksamheten i ett

sådant helhetsperspektiv.

6.3 De särskilda regionalpolitiska medlen

Regeringens bedömning: De särskilda regionalpolitiska medlen avser

anslagen under utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling.

Målet för verksamheten inom utgiftsområdet är främst att underlätta

för näringslivet i regionalpolitiskt prioriterade områden att utvecklas så

att det bidrar till att uppfylla målen för regionalpolitiken.

De regionalpolitiska företagsstöden fungerar i huvudsak väl och bidrar

till att näringslivet utvecklas i de regionalpolitiskt prioriterade områdena.

Regeringen avser att föreslå att den får ett ytterligare bemyndigande att

låta staten ta på sig ekonomiska förpliktelser som innebär utgifter om

högst 500 miljoner kronor under budgetåren 1999, 2000 och 2001.

Särskilda regionalpolitiska medel anslås i statsbudgeten under

Utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling. Denna del av

regionalpolitiken brukar också kallas den lilla regionalpolitiken.

Utgiftsområdet omfattar bl.a. olika former av regionalpolitiska

företagsstöd samt medel för regional projektverksamhet och för en del av

medfinansieringen av EG:s strukturfondsprogram. Dessutom ingår

utgifterna för Glesbygdsverket och Statens institut för regionalforskning

(SIR).

Målet för verksamheten inom utgiftsområdet är främst att underlätta

för näringslivet i regionalpolitiskt prioriterade områden att utvecklas så

att det bidrar till att uppfylla målen för regionalpolitiken.

I budgetpropositionen för 1998 (prop. 1997/98:1, utgiftsområde 19)

har regeringen lämnat en utförlig redogörelse för utfallet av

verksamheten under budgetåret 1995/96. Regeringens sammanfattande

bedömning av verksamheten var att den, främst genom stöd till

näringslivets utveckling, bidragit till ökad sysselsättning och ekonomisk

tillväxt i regionalpolitiskt utsatta områden. Detta gäller främst de

tillväxtinriktade stöden. Driftstöden har störst betydelse i de

regionalpolitiskt mest utsatta regionerna.

Enligt de utvärderingar som gjorts på senare år fungerar de

regionalpolitiska företagsstöden i huvudsak väl i enlighet med de

riktlinjer som gäller för dem.

Som exempel härpå kan nämnas att ca 20 000 nya arbetstillfällen

beräknades tillkomma i dessa områden med hjälp av beslut om olika

former av regionalpolitiska företagsstöd under budgetåret 1995/96.

Härtill kommer att vissa driftstöd medverkat till att upprätthålla

sysselsättningen i de mest utsatta regionalpolitiska stödområdena.

Verksamheten inom utgiftsområdet bidrar också till att på olika sätt

stödja regeringens jämställdhetspolitik. Inom det regionalpolitiska

företagsstödet finns t.ex. en regel som innebär att minst 40 % av det antal

nya arbetstillfällen som tillkommer genom stödet skall förbehållas

vartdera könet. Utfallet av denna bestämmelse rapporterar regeringen

regelbundet till riksdagen.

Riksdagen beslutade under hösten 1997 att bemyndiga regeringen att

disponera högst 500 miljoner kronor inom ramen för anslaget A 1.

Regionalpolitiska åtgärder för att genomföra ett program för regional

näringspolitik och särskilda regionalpolitiska åtgärder (prop. 1997/98:1,

förslag till tilläggsbudget, bet. 1997/98:FiU11, rskr. 1997/98:46). En

närmare redovisning av detta programarbete lämnas senare (avsnitt 10).

I detta sammanhang bemyndigade riksdagen också regeringen att

under år 1997 låta staten ta på sig ekonomiska förpliktelser i samband

med regionalpolitiska åtgärder som innebär utgifter om högst 500

miljoner kronor under åren 1998, 1999 och 2000 på nämnda anslag.

Detta bemyndigande förde regeringen vidare till länsstyrelserna för att

deras beslutskapacitet skulle vara oförändrad under år 1997.

Riksdagen har vidare nyligen beslutat om ändringar i företagsstöden

som bl.a. ytterligare ökar flexibiliteten och därmed effektiviteten av

medlen inom utgiftsområdet (prop. 1997/98:1, utgiftsområde 19, bet.

1997/98:AU2, rskr. 1997/98:128). Detta gäller särskilt medel som

disponeras på regional nivå, t.ex. genom ändrade regler för beviljande

och medelsanvisning för sysselsättningsbidraget. Regeländringarna

innebär att det fr.o.m. den 1 januari 1998 i varje enskilt ärende skall

prövas om sysselsättningsbidraget är nödvändigt för att åstadkomma den

avsedda sysselsättningsökningen och att stödsummorna betraktas som

maximinivåer som prövas i varje enskilt ärende.

De totala anslagen för utgiftsområdet uppgår under år 1998 till ca 3,6

miljarder kronor. Härtill kommer att riksdagen bemyndigat regeringen att

låta staten ta på sig ekonomiska förpliktelser i samband med

regionalpolitiska åtgärder som innebär utgifter om högst 500 miljoner

kronor under budgetåren 1999, 2000 och 2001.

Regeringen avser att återkomma till riksdagen, dels i tilläggsbudget till

statsbudgeten för 1998 med förslag om ett ytterligare bemyndigande om

högst 500 miljoner kronor för åren 1999, 2000 och 2001, dels i

budgetpropositionen för 1999 med förslag om att införa ett fullständigt

bemyndigandesystem för anslaget A.1. Regionalpolitiska åtgärder.

6.3.1 Allmänna riktlinjer

Regeringens bedömning: Det behövs en ökad samordning mellan de

särskilda regionalpolitiska medlen och medel inom andra utgiftsområden.

Uppföljningen av vissa stödformer behöver förbättras. Effekterna av

nedsatta socialavgifter bör utvärderas och det sätt på vilket staten bäst

stödjer utvecklingen av näringslivet i dessa utsatta regioner belysas.

Ytterligare förändringar i syfte att bl.a. öka effektiviteten i

företagsstöden bör genomföras.

Skälen för regeringens bedömning: Som närmare kommer att framgå

senare (avsnitt 9), är det regeringens bedömning att det för att få en större

effekt behövs en ökad samordning mellan de särskilda regionalpolitiska

medlen och medel inom andra utgiftsområden.

Verksamheterna inom utgiftsområdet bör också i ökad utsträckning

baseras på långsiktigt övergripande utvecklingsstrategier för de olika

länen.

Målet, att underlätta för näringslivet i regionalpolitiskt prioriterade

områden att utvecklas, uppnås bl.a. genom olika former av företagsstöd.

Dessa företagsstöd lämnas till största delen i geografiskt avgränsade

områden, stödområden.

Som tidigare framgått är den regionalpolitiska problembild som ligger

bakom stödområdenas omfattning mycket stabil. Att vända utvecklingen

i ett område är en lång process. Vissa områden har också mer eller

mindre permanenta nackdelar på grund av sitt geografiska läge. När

stödområdesfrågorna behandlas i nästa avsnitt föreslås därför nu inte

några förändringar i omfattningen.

De regionalpolitiska företagsstöden är för närvarande regionalt

utvecklingsstöd (regionalt utvecklingsbidrag och regionalt

utvecklingslån), landsbygdsstöd (landsbygdsbidrag, landsbygdslån och

bidrag för anställda i hemarbete), lån till privata regionala

investmentbolag, sysselsättningsbidrag, nedsatta socialavgifter,

transportbidrag och småföretagsstöd.

Som regionalpolitisk risklånefinansiär fungerar även Stiftelsen

Norrlandsfonden.

Inom utgiftsområdet kan även lämnas stöd till kommersiell service i

glesbygder (hemsändningsbidrag, investeringsbidrag, landsbygdslån och

servicebidrag).

Inom NUTEK bedrivs också lokaliseringssamråd med tjänsteföretag.

Uppföljningen av vissa stödformer skall förbättras. Som riksdagen

tidigare informerats om avser regeringen exempelvis att låta utvärdera

effekterna av nedsatta socialavgifter och i samband härmed även belysa

på vilket sätt staten effektivast stödjer utvecklingen av näringslivet i de

mest utsatta regioner där nedsatta socialavgifter gäller; genom nedsatta

socialavgifter eller andra driftstöd, stöd i samband med investeringar och

etableringar och/eller förbättrad samhällelig infrastruktur. I detta

sammanhang bör också ställas frågan om möjligheterna att förbättra

metoderna att mäta de samhällsekonomiska effekterna av företagsstöden.

I det följande lämnas förslag till vissa förändringar av företagsstöden,

vilka bl.a. syftar till att medverka till att ytterligare öka effektiviteten i

stödsystemet.

Risklånemarknaden i norra Sverige föreslås förstärkas genom bl.a. ett

kapitaltillskott till Stiftelsen Norrlandsfonden. Regionala utvecklingslån

föreslås därvid upphöra. En viss inskränkning av nedsättningsberättigade

verksamheter föreslås för nedsatta socialavgifter. Även för

transportbidraget föreslås vissa förändringar.

Regeringen återkommer till anslagskonsekvenserna av dessa förslag i

budgetpropositionen för år 1999.

Senare (avsnitt 8.2.1) redogörs närmare för olika frågor som rör

riskfinansiering för främst små och medelstora företag. Många av de

åtgärder som staten vidtagit berör regionalpolitiskt prioriterade områden.

Regeringen vill dock redan i detta sammanhang informera om att

Stiftelsen Industrifonden, Stiftelsen Norrlandsfonden samt

teknikbrostiftelserna i Luleå och Umeå/Sundsvall har bildat ett

riskkapitalbolag, Emano AB, med ett eget kapital på 100 miljoner kronor

som skall verka i Norrlandslänen. Bolaget skall inrikta sin verksamhet

mot små och medelstora företag, med betoning på företag som är

verksamma inom högteknologiska branscher.

I detta sammanhang lämnas också en samlad redovisning av gles- och

landsbygdens utvecklingsmöjligheter och problem samt förslag till en rad

åtgärder

6.3.2 Stödområdesfrågor

Regeringens förslag: De delar av Sverige som har geografiska

lägesnackdelar och andra långsiktiga regionalpolitiska problem skall,

liksom för närvarande, vara inplacerade i två långsiktiga stödområden,

benämnda 1 och 2. Även systemet med inplacering av områden med

strukturomvandlingsproblem i tillfälliga stödområden skall behållas.

Eftersom stödområdesindelningen numera bestäms av regler utfärdade

av EG kommissionen skall det fortsättningsvis vara en uppgift för

regeringen att närmare bestämma vilka områden som skall ingå i de

långsiktiga stödområdena 1 och 2.

Huvudprinciperna för stödområdena 1 och 2 skall vara att de skall

omfatta de från regionalpolitisk synpunkt mest utsatta områdena, att de

skall bedömas utifrån hur svåra de långsiktiga regionalpolitiska

problemen är och att de inte skall ändras för ofta.

Regeringens bedömning: Lokala arbetsmarknadsregioner är de

lämpligaste områdena för att analysera de regionalpolitiska problemens

svårighetsgrad och att bedriva regionalpolitik inom.

När nya områden för stöd från EG:s strukturfonder läggs fast bör

samband eftersträvas mellan dessa och de nationella stödområdena.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: För de

regionalpolitiska företagsstöden, exklusive transportbidraget, finns för

närvarande tre olika stödområden. Dels finns två långsiktiga områden,

benämnda stödområde 1 respektive 2, som omfattar ett stort

sammanhängande geografiskt område i norra och västra Sverige.

Omfattningen av dessa är beslutad av riksdagen. Dels är vissa kommuner

eller delar av kommuner inplacerade i tillfälligt stödområde. Detta

områdes omfattning beslutas av regeringen. Dessutom kan

landsbygdsstöd lämnas, förutom i nämnda stödområden, även i tätorter

som omfattas av EG:s strukturfonders mål 2- och mål 5b program samt i

glesbygds- och landsbygdsområden. Dessa sistnämnda områden fastställs

av länsstyrelserna.

Stödområdena 1 och 2 samt de tillfälliga stödområdena omfattar för

närvarande cirka 13 procent av Sveriges befolkning. De ekonomiska

stimulanserna varierar i de olika stödområdena. De är högst i stödområde

1, näst högst i stödområde 2 och minst i tillfälliga stödområden.

Riksdagen har i olika sammanhang uttalat att de regionalpolitiska

resurserna bör koncentreras till de mest utsatta områdena samt att ett

system med stödområden bör vara stabilt.

Följande kommuner och delar av kommuner ingår för närvarande i de

olika stödområdena:

Stödområde 1

Norrbottens län: Arjeplogs, Arvidsjaurs, Gällivare, Haparanda,

Jokkmokks, Kalix, Kiruna, Pajala, Överkalix och Övertorneå kommuner.

Västerbottens län: Dorotea, Malå, Sorsele, Storumans, Vilhelmina och

Åsele kommuner samt Björksele församling i Lycksele kommun.

Jämtlands län: Bergs, Härjedalens, Ragunda och Strömsunds

kommuner samt Hotagens, Laxsjö, Föllinge, Offerdals och Alsens

församlingar i Krokoms kommun, Håsjö och Hällesjö församlingar i

Bräcke kommun och Kalls församling i Åre kommun.

Västernorrlands län: Edsele, Junsele, Ramsele och Ådals-Lidens

församlingar i Sollefteå kommun samt f.d. Solbergs

kyrkobokföringsdistrikt i Örnsköldsviks kommun.

Stödområde 2

Norrbottens län: Älvsbyns kommun samt Edefors och Gunnarsbyns

församlingar i Bodens kommun och f.d. Markbygdens

kyrkobokföringsdistrikt i Piteå kommun.

Västerbottens län: Bjurholms, Norsjö och Vindelns kommuner samt

Fällfors, Jörns och Kalvträsks församlingar i Skellefteå kommun och

Lycksele kommun utom Björksele församling.

Jämtlands län: Näs och Häggenås församlingar i Östersunds kommun

och Näskotts församling i Krokoms kommun samt Bräcke kommun utom

Håsjö och Hällesjö församlingar och Åre kommun utom Kalls

församling.

Västernorrlands län: Ånge kommun samt Holms och Lidens

församlingar i Sundsvalls kommun, Anundsjö utom f.d. Solbergs

kyrkobokföringsdistrikt, Björna, Skorpeds och Trehörningsjö

församlingar i Örnsköldsviks kommun och Sollefteå kommun utom

Edsele, Junsele, Ramsele och Ådals-Lidens församlingar.

Gävleborgs län:[REDACTED_EFTERNAMN] och Ljusdals kommuner,

Dalarnas län: Avesta, Ludvika, Malungs, Orsa, Smedjebackens,

Vansbro och Älvdalens kommuner samt Venjans och Våmhus

församlingar i[REDACTED_EFTERNAMN] kommun.

Västmanlands län: Fagersta, Norbergs och Skinnskattebergs

kommuner,

Örebro län: Hällefors och Ljusnarsbergs kommuner.

Värmlands län: Arvika, Eda, Filipstads, Hagfors, Munkfors, Sunne,

Säffle, Torsby och Årjängs kommuner.

Västra Götalands län:[REDACTED_EFTERNAMN], Dals-Eds och Åmåls kommuner.

Tillfälliga stödområden

Norrbottens län: Piteå kommun utom f.d. Markbygdens

kyrkobokföringsdistrikt.

Västerbottens län: Robertsfors kommun och Skellefteå kommun utom

Fällfors, Jörns och Kalvträsks församlingar.

Västernorrlands län: Härnösands och Kramfors kommuner samt

Örnsköldsviks kommun utom Anundsjö, Björna, Skorpeds och

Trehörningsjö församlingar.

Gävleborgs län: Ovanåkers, Nordanstigs, Söderhamns och Bollnäs

kommuner samt Bjuråkers församling i Hudiksvalls kommun.

Dalarnas län: Ore församling i Rättviks kommun.

Västmanlands län: Hallstahammars kommun.

Örebro län: Degerfors och Karlskoga kommuner samt

Guldsmedshyttans och Ramsbergs församlingar i Lindesbergs kommun.

Värmlands län: Storfors och Kristinehamns kommuner.

Västra Götalands län: Karlsborgs kommun.

Blekinge län: Olofströms och Ronneby kommuner.

Kalmar län: Högsby, Hultfreds, Vimmerby och Västerviks kommuner.

Östergötlands län: Valdemarsviks kommun.

I det fall avsevärda sysselsättningssvårigheter uppkommit till följd av

industrinedläggning eller liknande orsak kan regionalt utvecklingsstöd

lämnas även i samband med större investeringar som bedöms vara av

strategisk betydelse i sådana orter i Jämtlands län som inte ingår i ett

stödområde.

Det nuvarande stödområdessystemet har gällt fr.o.m. år 1990. Sedan

dess har endast smärre ändringar gjorts i de olika områdena. Det visar

dels att den av riksdagen betonade stabiliteten har tillämpats, dels att de

regionalpolitiska problemen mestadels är av mycket långsiktig karaktär.

Även de flesta områden som är inplacerade i tillfälliga stödområden har

varit detta under en lång följd av år.

Den analys som tidigare (avsnitt 4.4.2) gjorts av den regionala

utvecklingen visar också att den regionalpolitiska problembilden relativt

sett är mycket stabil och att något motiv för större förändringar i

stödområdesinplaceringarna inte föreligger för närvarande. De senaste

årens kraftiga befolkningsminskningar inom de regionalpolitiskt

prioriterade områdena följer således i stort den nuvarande

stödområdesindelningen.

I enlighet med EG:s statsstödsregler skall bl.a. alla regionalpolitiska

stödområden i medlemsländerna godkännas av EG kommissionen.

Denna har utfärdat noggranna regler för vilka områden som kan

godkännas som stödområden för företagsstöd. Medlemsländerna måste i

princip rätta sig efter dessa regler för vilka områden som tillåts vara

regionalpolitiska stödområden.

EG kommissionen har nyligen utfärdat nya riktlinjer för hur nationella

regionalpolitiska områden skall utses i framtiden. De innebär bl.a. att de

områden i vilka regionalpolitiska stöd kommer att få lämnas under åren

2000 2006 totalt sett skall minska från att för närvarande omfatta

46,7 procent av Europeiska unionens befolkning till 42,7 procent av

densamma.

Det närmare utfallet för de olika medlemsländerna kommer att

beräknas senare. Enligt de kriterier som kommissionen lagt fast skulle

Sverige i dagsläget endast få ha nationella regionalpolitiska stödområden

som omfattar 15,6 procent av landets befolkning. Kriterierna baseras på

bruttoregionprodukt per capita och arbetslöshet i olika regioner jämförda

med nationella värden och värden för hela unionen. Det i jämförelse med

andra medlemsländer mycket låga utfallet beror främst på att

arbetslösheten i Sverige är jämförelsevis jämnt fördelad över landet.

EG kommissionen anser även att det i framtiden skall vara bättre

överensstämmelse mellan nationella regionalpolitiska stödområden och

områden i vilka EG:s strukturfonder arbetar. Regeringen återkommer

senare till denna fråga (avsnitt 6.4.3).

Beslut om de tillfälliga stödområdena bör liksom för närvarande fattas

av regeringen.

Som tidigare nämnts gäller i dag att nationella regionalpolitiska

stödområden skall utses enligt regler som utfärdats av EG

kommissionen. Varken regeringen eller riksdagen har annat än mycket

begränsade möjligheter att påverka denna fråga. Det bör därför i

fortsättningen vara en uppgift för regeringen att besluta även om den

närmare omfattningen av de långsiktiga stödområdena 1 och 2.

Riksdagen bör dock, inom de ramar som följer av EG kommissionens

regler, kunna lägga fast huvudprinciper för stödområdesindelningen som

regeringen skall följa vid förhandlingar med kommissionen.

Huvudprinciperna för vilka områden som skall ingå i stödområdena 1

och 2 bör vara att de skall omfatta de från regionalpolitisk synpunkt mest

utsatta områdena, att de skall bedömas utifrån hur svåra de långsiktiga

regionalpolitiska problemen är samt att de inte skall ändras för ofta.

Omfattningen av stödområde 1 bör främst bygga på de geografiska

lägesnackdelarnas storlek, medan stödområde 2 bör fungera, dels som en

övergångszon från stödområde 1 till områden utanför stödområdena, dels

som stödområde för områden med andra långsiktiga regionalpolitiska

problem. Exempel på faktorer som bör beaktas vid sammanvägningen av

de regionalpolitiska problemens svårighetsgrad är befolkningsutveckling,

befolkningstäthet, andel äldre invånare, sysselsättningsutveckling, andel

sysselsatta inom offentlig sektor, sysselsättningsgrad för män och

kvinnor, skattekraft, utbildningsnivå och statliga transfereringar. Vid

bedömningen av särskilt tillfälliga stödområden bör också arbetslösheten

spela en stor roll och EG kommissionen använder dessutom

bruttoregionprodukt per capita som ett viktigt kriterium.

I detta sammanhang kan påpekas att de regionalpolitiska problemens

svårighetsgrad, kombinerade med förbättrade kommunikationer m.m. gör

det nödvändigt, och möjligt, att i än högre grad än för närvarande,

bedöma och åtgärda större problem med utgångspunkt från lokala

arbetsmarknader i stället för från enskilda kommuner.

Med lokala arbetsmarknader avses i detta sammanhang områden inom

vilka människor kan bo och arbeta utan att behöva göra långa resor

mellan bostad och arbetsplats. NUTEK har delat in Sverige i 108 lokala

arbetsmarknader utifrån faktisk arbetspendling mellan kommuner. Det är

stora skillnader på de lokala arbetsmarknadernas storlek. Den minsta,

Sorsele, har cirka 3 300 invånare, den största, Stockholm, över 1,8

miljoner. Denna skillnad illustrerar också att förutsättningarna för

näringslivet är mycket olika i olika områden.

I norra Sverige omfattar de lokala arbetsmarknaderna oftast en enskild

kommun, medan de i södra Sverige med dess mindre avstånd ofta

omfattar flera kommuner.

Dessa lokala arbetsmarknader har också nyligen godtagits av EG

kommissionen som i princip minsta enheter vid analys av svenska

regionalpolitiska stödområden.

Regeringen har under hela år 1997 diskuterat med EG kommissionen

om att regionalpolitiskt företagsstöd även skall få lämnas i den s.k.

Fyrstadsregionen (Lysekils, Trollhättans, Uddevalla och Vänersborgs

kommuner) samt i KAK regionen (Köpings, Arboga och Kungsörs

kommuner) och i Fellingsbro församling i Örebro län. Förhandlingarna

har resulterat i att kommissionen godkänt att det tillfälliga stödområdet

utökas med Arboga kommun.

6.3.3 Regionalt utvecklingsstöd

Regeringens förslag: Stödformen regionalt utvecklingslån skall

upphöra. Kreditbehovet skall i stället tillgodoses främst genom lån från

Stiftelsen Norrlandsfonden och ALMI Företagspartner AB. Utestående

lånefordringar avseende lokaliseringslån och regionala utvecklingslån,

som beviljats enligt förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt

företagsstöd och motsvarande äldre förordningar, skall överföras till

Norrlandsfonden mot ersättning till staten. Förvaltningen av dessa

lånefordringar innebär myndighetsutövning, vilket kräver stöd i lag.

Sådana bestämmelser tas in i en särskild lag.

Skälen för regeringens förslag: Regionalt utvecklingsstöd, dvs.

regionalt utvecklingbidrag och regionalt utvecklingslån, kan lämnas för i

princip alla konkurrensutsatta verksamheter som kan påverkas i fråga om

lokalisering eller omfattning. För att få stöd måste en verksamhet

uppfylla bl.a. följande allmänna villkor:

 Den måste bedömas få en tillfredsställande lönsamhet och ge de

anställda en varaktig sysselsättning.

 Minst 40 procent av det antal arbetsplatser som tillkommer till följd

av stödet skall förbehållas vartdera könet. Om det finns särskilda skäl

kan dock undantag medges.

 De anställda måste uppbära lön och ha andra anställningsförmåner

som är minst likvärdiga med vad som följer av kollektivavtal.

 Stödmottagaren måste ha auktoriserad eller godkänd revisor.

 De anställda skall tillförsäkras en tillfredställande arbetsmiljö.

Regionalt utvecklingsstöd lämnas efter individuell prövning av varje

enskilt ärende. Stöd får inte lämnas med högre belopp än vad som behövs

för att investeringen skall komma till stånd.

Ett regionalt utvecklingsbidrag får i samband med investeringar i

byggnader och maskiner m.m. uppgå till högst 35 % av utgifterna för

investeringarna inom stödområde 1. Till små och medelstora företag kan

högre bidrag lämnas dock högst 40 %. I stödområde 2 och i tillfälliga

stödområden kan bidrag lämnas med högst 20 %, förutom inom vissa

områden där procentsatsen är höjd till 35 %. I undantagsfall kan regionalt

utvecklingsbidrag lämnas med högre belopp, upp till 50 %, men detta

kräver numera EG kommissionens godkännande.

Ett regionalt utvecklingsbidrag kan även lämnas i samband med

immateriella investeringar. Med immateriella, även kallade mjuka

investeringar, avses i detta sammanhang främst åtgärder för

produktutveckling, marknadsföring, utbildning eller liknande som ligger

utanför ett företags löpande drift. Regionalt utvecklingsbidrag i samband

med immateriella investeringar kan lämnas med samma stödnivåer som i

samband med investeringar i byggnader, maskiner och dylikt. Regionalt

utvecklingsbidrag kan i samband med immateriella investeringar även

lämnas i form av ett villkorslån, vars återbetalning är beroende av

investeringens framtida lönsamhet, eller i form av ett villkorligt bidrag

kopplat till att staten förbehåller sig en del av investeringens avkastning.

Ett sådant regionalt utvecklingsbidrag skall enligt regeringens

föreskrifter i första hand lämnas för större, väl avgränsade,

investeringsprojekt.

Regionalt utvecklingslån utgör ett komplement till regionalt

utvecklingsbidrag och används när inte tillräcklig finansiering kan

erhållas på den allmänna kreditmarknaden. Ett regionalt utvecklingslån

kan, tillsammans med ett eventuellt regionalt utvecklingsbidrag, lämnas

med högst 70 % av stödberättigade utgifter i stödområde 1 och med högst

50 % i stödområde 2 och i tillfälliga stödområden. I undantagsfall kan

regionalt utvecklingslån lämnas med högre andel.

Det tidigare kravet på sysselsättningsökning för i princip varje enskilt

stödärende har sedan den 1 januari 1997 ersatts med föreskriften att en

helhetsbedömning skall göras i varje enskilt projekt, där möjligheten

finns för beslutsmyndigheten att i större utsträckning än tidigare göra

överväganden beträffande andra aspekter. De beslutande myndigheterna

har istället tilldelats ett effektivitetsmål i form av genomsnittlig

subvention per nytt arbetstillfälle som förbättrar uppföljningen och ökar

målstyrningen.

På grunder som utvecklas senare i denna proposition (avsnitt 8.2.1)

anser regeringen att det är viktigt att länsstyrelserna och de regionala

självstyrelseorganen i sin stödverksamhet även beaktar behovet av att

underlätta för privata finansiärer och småföretag att etablera kontakt och

eventuellt sluta avtal om finansiella insatser i företagen.

Avskaffandet av regionala utvecklingslån, m.m.

Den regionalpolitiska låneverksamheten omfattar fr.o.m. budgetåret 1998

lokaliseringslån, som beviljats t.o.m budgetåret 1995/96, samt regionala

utvecklingslån, som fr.o.m. budgetåret 1997 ersatt lokaliseringslån. De

båda låneformerna regleras i förordningen (1990:642) om

regionalpolitiskt företagsstöd eller äldre förordningar. Vidare ingår

regionala utvecklingslån, som fr.o.m. budgetåret 1997 ersatt

kreditgarantier inom landsbygdsstöd och stöd till kommersiell service,

som fr.o.m. 1998 benämns landsbygdslån. Sistnämnda låneform regleras

i förordningen (1994:577) om landsbygdsstöd och stöd till kommersiell

service.

Fr.o.m. 1998 lämnas således regionala utvecklingslån endast enligt

förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd. Dessa

beviljas av berörda länsstyrelser och självstyrelseorgan, NUTEK och

regeringen.

De regionala utvecklingslån, som under budgetåret 1997 beviljades

enligt förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd,

redovisas i följande tabell. Dessa uppgick till totalt drygt 100 miljoner

kronor, varav ca 84 miljoner avser de fem nordligaste länen. De beviljade

lånen var 74 till antalet, vilket motsvarar i genomsnitt fem lån per

beslutsinstans.

Under budgetåret 1997 beviljade regionala utvecklingslån, enligt

förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd, fördelade

länsvis och efter beslutsinstans ( tusental kr).

Län Beslutsinstans

 Länsstyrelsen NUTEK Regeringen Summa

Östergötland 471 - -

 471

Kalmar 1 865 - - 1 865

Blekinge 5 035 - -

5 035

Älvsborg - - -

-

Skaraborg 3 215 - -

3 215

Värmland 1 150 - -

1 150

Örebro 2 355 2 160 - 4 515

Västmanland - - -

-

Dalarna 1 070 740 - 1 810

Gävleborg 1 650 - -

1 650

Västernorrland 11 270 18 048 -

29 318

Jämtland 9 589 3 610 -

13 199

Västerbotten 19 453 1 225 -

20 678

Norrbotten 15 534 - 4 000

19 534

Summa 72 657 25 783 4 000 102 440

Stiftelsen Norrlandsfonden bedriver verksamhet med lån m.m. som

liknar de regionala utvecklingslånen. Norrlandsfondens verksamhet har

till ändamål att främja främst små och medelstora företags utveckling i

de fem norrlandslänen. Norrlandsfonden kan erbjuda företagen i

huvudsak tre former av finansiering, nämligen lån, villkorslån och

garantier.

ALMI Företagspartner AB och Stiftelsen Industrifonden bedriver en

liknande låneverksamhet över hela landet. Dock är storleken på de

projekt som man finansierar något olika. ALMI vänder sig främst till de

mindre projekten och Industrifonden till de något större.

Norrlandsfonden finansierar främst lån i ett segment däremellan.

Riskfylld utlåning till små och medelstora företag kräver betydande

kompetens, vilken lättare kan upprätthållas och vidareutvecklas av organ

med viss omfattning på sin verksamhet. De länsstyrelser och regionala

självstyrelseorgan som beviljar regionala utvecklingslån är relativt små

aktörer vad gäller sådan utlåning. Allt mer uppmärksammas också vikten

av att småföretagen får tillgång till kompetent kapital , dvs. att

finansiering kombineras med tillförsel av ökad kompetens och kontakter.

Mot bakgrund härav är det regeringens bedömning att antalet aktörer

behöver minskas och att förutsättningar skapas för kvarvarande aktörer

att vidareutveckla sin verksamhet.

De lånebehov som för närvarande tillgodoses genom regionala

utvecklingslån föreslås därför i fortsättningen täckas främst genom

Norrlandsfonden och ALMI:s regionala dotterbolag. Därmed kan

stödformen regionala utvecklingslån upphöra som stödform, vilket

förenklar det regionalpolitiska företagsstödssystemet.

För att detta inte skall minska möjligheterna att erhålla lånefinansiering

av regionalpolitiskt angelägna projket i norra Sverige behöver

Norrlandsfondens kapital förstärkas. Denna förstärkning föreslås ske

genom att Norrlandsfonden får ett kapitaltillskott på 200 miljoner kr (se

avsnitt 6.3.4).

Vidare föreslås att staten till Norrlandsfonden överför samtliga

utestående lokaliseringslån och regionala utvecklingslån, som har

beviljats och utbetalats enligt förordningen (1990:642) om

regionalpolitiskt företagsstöd och tidigare förordningar. Det bokförda

värdet av utestående lånefordringar efter nedskrivning av kapitalfordran

uppgick den 31 december 1997 till ca 295 miljoner kronor och upplupna

räntor till ca 4 miljoner kronor, dvs. totalt närmare 300 miljoner kronor.

Det skall vara en uppgift för regeringen att efter värdering av lånen

förhandla med Norrlandsfonden om ersättning till staten för dessa lån.

Överlåtelsen medför att Norrlandsfonden blir borgenär i förhållande till

låntagarna, sedan dessa underrättats om överlåtelsen, och att fonden

kommer att svara för förvaltningen av lånen.

Detta innebär att Norrlandsfonden kommer att förvalta äldre av staten i

offentligrättslig ordning beviljade lån med tillämpning av de för lånen

gällande bestämmelserna. Fonden kommer därmed att i vissa avseenden

handha myndighetsutövning gentemot enskild. Enligt 11 kap 6 §

regeringsformen kan förvaltningsuppgift överlämnas till bl.a. stiftelse.

Att överlämna förvaltningsuppgift som innebär myndighetsutövning till

ett enskilt organ kräver dock stöd i lag. Förslag till sådan lag läggs nu

fram (se avsnitt 2.2). Den verksamhet som enligt regeringens förslag

skall överlämnas till Norrlandsfonden avser förvaltning av befintliga och

utbetalda lån. I förvaltningen av lånen ingår moment som har

myndighetsutövande karaktär, t.ex. ändring av lånevillkoren. Den

berörda författningen innehåller regler om ordningen för hur beslut fattas

och om förutsättningar för att säga upp lån till omedelbar betalning.

Dessa regler kommer att göras tillämpliga på Norrlandsfondens

verksamhet. Någon ytterligare långivning kommer däremot inte att ske

av Norrlandsfonden avseende de nu aktuella lånen. Det är en uppgift för

regeringen att göra erforderliga ändringar i berörda förordningar.

Med hänsyn till Norrlandsfondens myndighetsutövande funktion och

till att handhavandet av verksamheten rör allmänna medel bör principen

om handlingsoffentlighet gälla för stiftelsen. Enligt 1 kap 8 §

sekretesslagen (1980:100) kan enskilda organ som anges i en särskild

bilaga till lagen jämställas med myndigheter i fråga om rätten att ta del

av allmänna handlingar. Regeringen föreslår därför att Norrlandsfonden

bör tas upp i bilagan till sekretesslagen vad gäller verksamheten med

statligt reglerade lokaliseringslån och regionala utvecklingslån.

Efter den 31 december 1998 upphör möjligheten att ansöka om

regionalt utvecklingslån. Företagen kan då i stället vända sig till

Norrlandsfonden, ALMI Företagspartner AB eller Industrifonden för att

ansöka om lån i den verksamhet som dessa organ bedriver idag.

De planerade åtgärderna avseende de regionala utvecklingslånen och

Norrlandsfondens verksamhet skall enligt regeringens bedömning

anmälas till EG kommissionen i enlighet med Romfördragets regler om

statligt stöd. Verkställandet av åtgärderna måste i enlighet med dessa

regler avvakta kommissionens godkännande.

ALMI Företagspartner AB:s kapital, som den 31 december 1997

uppgick till ca 4 miljarder kronor, bedöms, trots en lägre likviditet, som

tillräckligt för att bolaget för närvarande tillsammans med Industrifonden

skall kunna ersätta den begränsade verksamheten med regionalt

utvecklingslån i de regionalpolitiska stödområdena utanför de fem

norrlandslänen samt tillgodose den ytterligare efterfrågan på lån som

kommer att riktas till ALMI Företagspartner AB i de fem norrlandslänen.

Stiftelsen Industrifondens kapital, som uppgår till cirka 3,5 miljarder

kronor, bedöms också som tillräckligt för att fonden skall kunna

tillgodose tillkommande låneefterfrågan som riktas till fonden.

Därtill finns landsbygdsstödet som är en stödform avsedd för små och

medelstora företag i regionalpolitiskt prioriterade områden. Stödformen

består bl.a. av landsbygdsbidrag och landsbygdslån. Denna låneform

fungerar som regionalt utvecklingslån inom regionalt utvecklingsstöd.

Lånen kan lämnas för såväl materiella som immateriella investeringar.

Beslut om landsbygdsstöd skall liksom hittills fattas av länsstyrelse eller

i förekommande fall regionalt självstyrelseorgan

6.3.4 Stiftelsen Norrlandsfonden

Regeringens förslag: Stiftelsen Norrlandsfonden skall genom ett

kapitaltillskott förstärkas som risklånefinansiär i norra Sverige.

Norrlandsfondens återstående återbetalning till staten av en del av sitt

kapital för åren 1996 och 1997 skall räknas av häremot. Regeringen

avser att i budgetpropositionen för år 1999 återkomma till

anslagsfrågorna.

Skälen för regeringens förslag: Stiftelsen Norrlandsfonden har till

ändamål att genom finansiering, främja främst små och medelstora

företags utveckling i Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens och

Norrbottens län samt från och med mitten av år 1995 även i Gävleborgs

län. Särskild uppmärksamhet skall ägnas företag i Norrbottens län och i

inlandskommunerna.

Norrlandsfonden skall finansiera etablering, utveckling och expansion

av näringslivet inom sitt verksamhetsområde. Fonden kan också ta

initiativ till, och i begränsad omfattning finansiera, utredningar och

forskning av betydelse för näringslivet inom sitt verksamhetsområde.

Eventuella ändringar i stiftelsens stadgar fastställs av regeringen efter

förslag av fondens styrelse.

Enligt stiftelsens stadga skall Norrlandsfonden i sin verksamhet beakta

de regional- och näringspolitiska mål som har fastställts av riksdagen.

Regeringen har i budgetpropositionen för 1998 (prop.1997/98:1,

utgiftsområde 19 Regional utjämning och utveckling, avsnitt 3.2.8)

lämnat en redovisning om Norrlandsfonden och dess verksamhet.

 Som tidigare redovisats (avsnitt 6.3.3.) bedömer regeringen att antalet

statliga aktörer vad gäller risklåneverksamhet behöver minskas och att

förutsättningar skapas för kvarvarande aktörer att vidareutveckla sin

verksamhet. Regeringen har därför tidigare föreslagit att stödformen

regionalt utvecklingslån, enligt förordningen (1990:642) om

regionalpolitiskt företagsstöd, skall avskaffas och motsvarande

lånebehov i stället tillgodoses av främst ALMI Företagspartner AB och

Stiftelsen Norrlandsfonden.

För att detta skall bli möjligt krävs att Norrlandsfondens kapital, som

enligt preliminära uppgifter uppgick till cirka 650 miljoner kronor den 31

december 1997, förstärks. Denna förstärkning föreslås i första hand ske

genom ett kapitaltillskott på 280 miljoner kronor. Efter viss tid skall en

förnyad bedömning göras över hur kapitalbehovet utvecklar sig för

fonden. Detta kapitaltillskott bör emellertid reduceras i enlighet med vad

som närmare redovisas i det följande.

Norrlandsfonden har sitt huvudkontor i Luleå. Under år 1996 har ett

kontor inrättats även i Sundsvall. Om fonden inrättar ett flertal kontor i

olika delar av Norrland skulle de begränsade resurserna splittras.

Regeringen ser dock som önskvärt, att fonden ser över sin organisation

med sikte på en ökad närvaro även i Jämtlands län.

Regeringen har fortlöpande haft överläggningar med Norrlandsfonden,

mot bakgrund av riksdagens beslut, om att sammanlagt 200 miljoner

kronor av fondens kapital skall betalas in till staten under perioden 1993

1997 (prop. 1991/92:51, bet. 1991/92:NU14, rskr. 1991/92:93).

Efter förslag i budgetpropositionen år 1993 beslutade riksdagen att 80

miljoner kr av beloppet avseende åren 1993 och 1994 inte behövde

betalas in. Riksdagen har senare även beslutat att Norrlandsfonden inte

behöver återbetala 40 miljoner kr av sitt stiftelsekapital avseende år 1995

(prop. 1994/95:161, bet. 1994/95:AU13, rskr. 1994/95:425). Därefter

återstår ett krav på inbetalning av 80 miljoner kronor.

Norrlandsfonden har i en skrivelse den 16 december 1996 ansökt om

respit med att verkställa inbetalningen av 40 miljoner kronor avseende år

1996 i avvaktan på en undersökning om de juridiska aspekterna på en

sådan återbetalning av fondens stiftelsekapital.

Enligt regeringens bedömning har Norrlandsfonden en viktig roll i

näringslivsutvecklingen i norra Sverige. Genom att fonden kan medverka

i hela utvecklingskedjan från idé till marknadsfärdig produkt har den en

unik ställning som finansiär av större projekt i de fem norrlandslänen.

Därigenom kompletterar fonden också övriga aktörer på

kapitalmarknaden. Fonden ägnar särskild uppmärksamhet åt små och

medelstora företag i inlandet för att främja deras utveckling. För

företagen i inlandet är fonden en dominerande finansiär av riskvilligt

lånekapital.

Regeringen föreslår att de inbetalningar till staten av Norrlandsfondens

stiftelsekapital avseende 40 miljoner kronor för vardera åren 1996 och

1997 som fonden inte fullgjort, skall anses fullgjorda genom att 80

miljoner kr avräknas från det tidigare föreslagna kapitaltillskottet på 280

miljoner kr. Därmed blir det kapitaltillskott som kommer att tillföras

fonden år 1999 netto 200 miljoner kr. Kapitaltillskottet avses finansieras

genom en permanent neddragning av anslaget under utgiftsområde 19

Regional utjämning och utveckling A 2. Regionalpolitisk låneverksamhet

med 280 miljoner kronor. Regeringen avser att i budgetpropositionen för

år 1999 återkomma till anslagsfrågorna.

6.3.5 Nedsättning av socialavgifter

Regeringens förslag: Systemet med nedsättning av socialavgifter som

stöd till näringslivet behålls med den förändringen att vissa branscher

skall upphöra att vara nedsättningsberättigade fr.o.m. den 1 januari 1999.

Skälen för regeringens förslag: Nedsättning av socialavgifter är en

regionalpolitisk stödform vars syfte är att kompensera företagen i

Norrlands inland för bestående konkurrensnackdelar i form av liten lokal

marknad, gleshet, ogynnsamma väderleksförhållanden och långa avstånd.

Dessa nackdelar medför bl.a. höga kontakt- och transportkostnader för

företagen. Stödet bidrar till tillväxt i näringslivet i de regionalpolitiskt

högst prioriterade regionerna och inriktas i första hand på verksamheter

som riktar sig mot även andra marknader än de lokala. Nedsättningen är

åtta procentenheter.

Stödformen är ännu inte godkänd av EG kommissionen. Under de

pågående överläggningarna har den svenska regeringen ställt sig positiv

till kommissionens föreslag att företag som bryter eller utvinner

mineraliska produkter bör uteslutas från nedsättning, såvida inte liknande

brytning eller utvinning av mineraliska produkter även sker i andra

regioner i Sverige. Regeringen föreslår därför att nedsättningen skall

anpassas till kommissionens förslag. Det bör understrykas att enligt nu

gällande regler är malmgruvor undantagna från nedsättning.

Utgifterna för stödformen ökar successivt eftersom nedsättningen är

direkt knuten till företagens lönesummor. För att utgifterna för

stödformen skall rymmas inom tillgängliga ramar föreslår regeringen

vissa begränsningar i de verksamheter som är berättigade till nedsättning.

Stödets huvudinriktning mot näringsgrenar som kan expandera, t.ex.

industri- och tjänsteföretag med vidareförädling av varor och tjänster,

behålls. Jordbruk, skogsbruk, trädgårdsskötsel, jakt och fiske samt annan

personlig serviceverksamhet föreslås inte längre ingå i systemet med

nedsättning av socialavgifter. Dessa förändringar föreslås träda i kraft

den 1 januari 1999.

Regeringen avser att senare återkomma med de eventuella ytterligare

förslag till förändringar som kan föranledas av EG kommissionens

ställningstagande.

Såsom aviserades i budgetpropositionen för 1998 (prop. 1997/98:1,

utgiftsområde 19) avser regeringen att låta utvärdera vilka tillväxt- och

sysselsättningseffekter stödformen har på näringslivet i berörda regioner.

Utvärderingen skall vidare belysa stödformens effektivitet jämfört med

övriga regionalpolitiska stödformer och andra statliga åtgärder riktade till

näringslivet i dessa områden.

6.3.6 Transportbidrag

Regeringens förslag: För att reducera kostnaderna skall

transportbidragszon 1 upphöra samtidigt som kravet på lägsta

transportavstånd höjs till 401 km. Transportbidragszon 5 utvidgas till att

även omfatta Edsele, Junsele, Ramsele och Ådals Lidens församlingar i

Sollefteå kommun samt före detta Solbergs kyrkobokföringsdistrikt i

Örnsköldsviks kommun.

Transportbidraget utvidgas till att även omfatta transportkostnader med

fartyg till annan hamn på betydande avstånd från ursprungshamnen.

Bidrag för landtransporter till hamnar skall även kunna lämnas för

transport till hamnar i grannländer om det leder till mer rationella

transporter.

För transport av oförädlade trävaror skall stöd lämnas upp till en viss

volym per helår i transportbidragszon 2 och 4. Däremot lämnas

transportbidrag för förädlade trävaror utan begränsning. Möjlighet ges att

lämna bidrag till sådana särlösningar för vissa grupper av företag som

medför totalt sett lägre transportkostnader och bidrag. Det bör ankomma

på regeringen att i fortsättningen avgöra viktgränsen per sändning.

Underlagsrapporter: En av regeringen utsedd utredare har lämnat sitt

betänkande Konkurrensneutralt transportbidrag (SOU 1997:94).

Utredaren föreslår att transportbidragets syfte preciseras för att underlätta

uppföljning och analys av bidragets effekter. Generellt saknas kunskap

om transportmarknadens konkurrenssituation, struktur och

kostnadsrelationer i norra Sverige samt i viss mån även kunskap om

företagens värderingar av transportslagens egenskaper och

infrastrukturens kvalitet.

Utredaren anser att bidraget bör utvidgas till att omfatta även kostnader

för sjötransporter och flygfrakt. Därmed förbättras

konkurrensneutraliteten mellan land-, sjö- och flygtransporter. På så sätt

skapas bättre förutsättningar för företagen att hitta kostnadseffektiva

lösningar på godstransportmarknaden. Transportbidraget för sjöfart bör

omfatta transportkostnader på svenskt vatten till annan hamn på

betydande avstånd från ursprungshamnen. Utredaren föreslår att

avståndet måste vara större än 40 mil. Vidare föreslås att bidraget endast

kan lämnas för transporter från hamnar inom transportbidragsområdet

och differentieras med avseende på hamnens läge enligt nedanstående

tabell.

Hamnar Sjötransportbidrag i kronor/ton

Norr om Umeå kommun 40

Från och med Umeå kommun

till och med Kramfors kommun 30
[REDACTED_EFTERNAMN] om Kramfors kommun 20

Det nuvarande hamntransportstödet bör namnändras till

hamntransportbidrag och göras konkurrensneutralt med avseende på

leveranser till svenska och norska hamnar samtidigt som det särskilda

bidrag på tio kronor som utgått för hanteringskostnader i hamnar

avskaffas.

Utredaren föreslår att företag som utnyttjar flygfrakt ska kunna söka

transportbidrag i form av ett flygplatstransportbidrag. Bidraget bör

utformas analogt med hamntransportbidraget. NUTEK bör få i uppgift att

studera utvecklingen av fraktflyg i transportbidragsområdet och ge

förslag till lämpliga åtgärder för att stimulera dess utveckling.

Transportbidraget skall ge incitament till vidareförädling. Utredaren

anser att trä- och livsmedelsindustrin historiskt har missgynnats i

jämförelse med andra branscher. Därför föreslår utredaren att bidrag även

skall lämnas för intransporter av visst trävirke, maskiner, verktyg,

råvaror och andra material som inte framställs inom bidragsområdet.

Uppdelningen i bulksågverk och andra sågverk bör slopas.

Vidare anser utredaren att förädlingskravet bör öka för

sågverksindustrin eftersom det är lågt ställt i jämförelse med andra

råvaror. Eftersom det skulle få dramatiska konsekvenser för redan svaga

inlandskommuner rekommenderar utredaren att bidraget till sågverk

behålls i befintligt skick. Utredaren föreslår dock att en strukturutredning

tillsätts för att belysa sågverksindustrins problem och ge förslag till

lämpliga åtgärder.

För att underlätta för små och medelstora företag samt kvinnors

företagande föreslås att gränsen för minsta vikt på 100 kg avskaffas helt.

Detta medför, tillsammans med ett bidrag för flygfrakt och expressgods,

att verksamheter som fordrar snabba transporter av lätta försändelser kan

dra nytta av transportbidraget.

Utredaren vill minska de tröskeleffekter som uppstår vid gränsen

mellan olika stödzoner. För att även stödja transporter inom regionen

föreslås stödnivåerna i zon 5 öka från 5 till 10% (vid transportavståndet

251 400 km) respektive 30 till 35% (401 700 km).

Utredaren föreslår en ökad flexibilitet vad gäller

ansökningsförfarandet. Gränsen för lägsta bidragsgrundande

transportkostnad bör vara 25 000 kronor per ansökningstillfälle.

Utredaren anser att företagen bör kunna välja att ansöka halvårsvis,

årsvis eller vartannat år. Ansökningstiden bör utsträckas till tre månader

efter utgången av respektive ansökningsperiod, istället för de två

månader som gäller idag.

Norge, Sverige och Finland har transportbidragssystem som gynnar

transporter i nord sydlig riktning. Utredaren anser att för att även

stimulera transporter i öst västlig riktning bör det utredas om det är

möjligt att införa ett samnordiskt transportbidrag. I det sammanhanget

bör även färjetrafiken analyseras.

Utredaren föreslår en försöksverksamhet med selektiva bidrag till

persontransporter med flyg. Utredaren har inte funnit stöd för bidrag till

datakommunikation.

De föreslagna förändringarna innebär enligt utredaren att företagen får

möjlighet att reducera sina transportkostnader eftersom konkurrensen

ökar på transportmarknaden, vilket i sin tur medför minskade

bidragskostnader. Samtidigt innebär förslagen ökade budgetkostnader för

bidrag till sjö- respektive flygfrakt samt för bidrag till företag som idag

exkluderas på grund av viktgränsen. Sammantaget bedömer utredaren att

kostnaderna för bidraget kommer att öka. Utredaren har inte lämnat

förslag till hur förändringarna skall finansieras.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna bifaller utredarens

förslag att precisera syftet med transportbidraget. Majoriteten av

remissinstanserna, bl.a. Banverket, Folkrörelserådet, Arvika kommun,

Jämtlands läns landsting, är också positiva till att anpassa

transportbidraget så att det blir konkurrensneutralt. Vid införandet av ett

transportbidrag för sjötransporter är flera remissinstanser kritiska till den

geografiska utformningen och subventionsnivån. Hudiksvalls kommun

och Länsstyrelsen i Gävleborgs län förordar att uppdelningen mellan

bulksågverk och andra sågverk försvinner. Skogsindustrierna har också

påpekat att begreppet inte återspeglar dagens verksamhet. Vad gäller

förädlingsgrad och sjötransporter påpekar Östersunds kommun att det är

ett sammankopplat problem. Sjöfart gynnar stordrift, standardisering och

bulkproduktion istället för småskalighet, specialisering, kundanpassning

och vidareförädling. SIR, Glesbygdsverket m.fl. är positiva till att slopa

den lägsta viktgränsen på 100 kg per sändning.

Flera remissinstanser har, med utgångspunkt i utredarens förslag om

minskade tröskeleffekter mellan kust och inland, synpunkter på hur

transportbidragszonerna bör utformas. Exempelvis föreslår Länsstyrelsen

i Värmlands län att transportbidragsområdet i länet bör överensstämma

med det regionalpolitiska stödområdet. Norrland Center AB anser att en

försöksverksamhet med bidrag till persontransporter bör bedrivas i

samtliga norrländska län med inriktning mot företagsetableringar inom

tjänstesektorn. Glesbygdsverket och Västerbottens läns landsting hävdar

att även datakommunikation bör vara stödberättigad. NUTEK bedömer

att ett genomförande av utredarens förslag skulle innebära att

anslagsnivån måste höjas markant. En sammanställning av remissvaren

finns att tillgå hos Närings- och handelsdepartementet.

Skälen för regeringens förslag: Transportbidraget infördes år 1971.

Bidragsområdet består av fem olika zoner. Zon 1 omfattar inom Dalarnas

län kommunerna Malung, Orsa, Vansbro och Älvdalen, inom Gävleborgs

län kommunerna Bollnäs, Hudiksvall,[REDACTED_EFTERNAMN], Nordanstig, Ovanåker och

Söderhamn, samt inom Värmlands län kommunerna Arvika, Eda, Sunne,

Säffle, Torsby och Årjäng. Zon 2 omfattar samtliga kommuner i

Västernorrlands län. Zon 3 omfattar samtliga kommuner i Jämtlands län

utom Strömsunds kommun. Zon 4 omfattar inom Västerbottens län

kommunerna Nordmaling, Robertsfors, Skellefteå, Umeå och Vännäs,

inom Norrbottens län kommunerna Boden, Luleå, Piteå och Älvsbyn.

Zon 5 omfattar inom Jämtlands län Strömsunds kommun, inom

Västerbottens län kommunerna Bjurholm, Dorotea, Lycksele, Malå,

Norsjö, Sorsele, Storuman, Vilhelmina, Vindeln och Åsele, samt inom

Norrbottens län kommunerna Arjeplog, Arvidsjaur, Gällivare,

Haparanda, Jokkmokk, Kalix, Kiruna, Pajala, Överkalix och Övertorneå.

Bidrag lämnas för transporter med tåg eller lastbil. Stödnivåerna

varierar mellan 5 och 45 % av de bidragsberättigade

transportkostnaderna, beroende på i vilken zon verksamheten bedrivs

samt transportavståndet. Transportsträckan måste uppgå till minst 251

km.

Nuvarande transportbidragsnivåer i procent av transportkostnaderna:

Transportavstånd (km) Zon 1 Zon 2 Zon 3 Zon 4 Zon 5

251 400 5 5 5 5

5

401 700 5 15 25 30

30

701 5 15 25 30

45

Transportbidraget uppfattas positivt bland företag på grund av bl.a.

dess förutsägbarhet och kalkylerbarhet samt dess relativt enkla

administration. I samband med att EG kommissionen godkände

transportbidraget i mars 1997 framhölls också vikten av förutsägbarhet

och transparens.

Enligt tidigare beslut av statsmakterna skall transportbidraget främja

en samhällsekonomisk och i övrigt lämplig lokalisering av näringslivet.

Den särskilde utredaren, vars uppgift har varit att utreda

transportbidraget, förordar att syftet med bidraget preciseras. Syftet bör

enligt utredaren vara att kompensera för kostnadsnackdelar till följd av

transportavstånd och bristande infrastruktur med syfte att stimulera till

höjd förädlingsgrad inom transportbidragsområdets näringsliv .

Regeringen delar utredarens uppfattning men vill dessutom framhålla att

den låga befolkningstätheten och merkostnader till följd av klimatet är

ytterligare faktorer som bör beaktas. Regeringen anser därför att syftet

skall vara att kompensera för kostnadsnackdelar till följd av bl.a.

transportavstånd, låg befolkningstäthet och bristande infrastruktur samt

att stimulera till höjd förädlingsgrad i transportbidragsområdets

näringsliv.

För att reducera kostnaderna föreslår regeringen att

transportbidragszon 1 upphör samtidigt som lägsta bidragsgrundande

transportavstånd höjs till 401 km. Besparingen beräknas till 36 miljoner

kr per år. Eftersom bidragsnivån endast är 5 % i zon 1 respektive

avståndsklassen 251 400 km bedömer regeringen att bidraget är av

mindre betydelse för de berörda företagen. Transportbidrag bör således

fortsättningsvis lämnas enligt följande tabell.

Transportavstånd (km) Zon 2 Zon 3 Zon 4 Zon 5

401 700 15 25 30 30

701 15 25 30 45

Regeringen finner att de höjningar av bidragsnivåerna i zon 5 som

utredaren har föreslagit inte kan prioriteras. Detsamma gäller förslaget att

utvidga omfattningen av stödberättigade produkter inom träförädlings-

och livsmedelsindustrin. Däremot bör zon 5 utvidgas till att omfatta även

Edsele, Junsele, Ramsele och Ådals Lidens församlingar i Sollefteå

kommun samt före detta Solbergs kyrkobokföringsdistrikt i

Örnsköldsviks kommun eftersom detta innebär en högre grad av

överensstämmelse med de regionalpolitiska stödområdena.

Trävaruindustrin, främst sågverk, är idag den största mottagaren av

transportbidrag. En stor del av dessa transporter sker inte

kostnadseffektivt enligt utredaren, vilket beror på transportbidragets

konstruktion. Företagen väljer i större utsträckning att frakta godset med

lastbil eller järnväg på sjöfartens bekostnad. Genom att utvidga

transportbidraget till att omfatta sjöfart förbättras konkurrensneutraliteten

mellan transportslagen. Företagen får på så sätt ökade möjligheter att

välja den effektivaste transportlösningen, vilket även gagnar staten i form

av minskade utgifter.

Regeringen föreslår därför att transportbidraget fortsättningsvis bör

även omfatta transportkostnader med fartyg till annan hamn på

betydande avstånd från ursprungshamnen. Regeringen ansluter sig till

utredarens förslag att bidraget endast kan lämnas för transporter från

hamnar inom bidragsområdet, att transportavståndet till sjöss måste vara

större än 400 km och att bidraget i princip bör differentieras med

avseende på hamnens geografiska läge. Regeringen anser dock inte att

transporter i egen regi bör exkluderas i fråga om sjötransporter såsom

utredaren föreslagit. Eftersom subventionsnivån knyts till godsvikten

istället för fraktkostnaden, bör risken för missbruk av bidraget vara

mindre än vid landtransporter.

Regeringen avser att uppdra åt NUTEK att följa utvecklingen vad

gäller det nu föreslagna stödet till transporter till sjöss. Regeringen

föreslår att bidrag för landtransporter till hamn i fortsättningen skall

lämnas för transporter till hamnar belägna inom stödområdet, dvs. längs

Norrlandskusten, samt till hamnar i grannländer om det leder till mer

rationella transporter. Genom att transporter till utländska hamnar blir

bidragsberättigade ökar incitamenten för företag i bl.a. inlandet att

transportera till närmast lämpliga hamn. Det bör vara en uppgift för

regeringen att avgöra vilka utländska hamnar som avses.

Bidrag för landtransporter till hamn inom stödområdet kan kombineras

med transportbidrag för sjötransporter. Dock bör det särskilda bidrag på

10 kronor per m3 som införts inom ramen för nu gällande regler för

hanteringskostnader i hamnar avskaffas.

Utredaren konstaterar att förädlingskraven för varor som får

transportbidrag är lägre inom trävaruindustrin, främst sågverken, än inom

övriga branscher. Samtidigt bedömer utredaren att det inte är möjligt att

snabbt reducera transportbidraget till sågverken. Vidare föreslår

utredaren att uppdelningen mellan bulksågverk och andra sågverk slopas

eftersom motsvarande storleksbegränsning inte finns inom någon annan

bransch. Regeringen instämmer i att den nuvarande konstruktionen kan

snedvrida konkurrensen. Samtidigt innebär det en kostnadsökning för

staten om alla sågverk blir bidragsberättigade fullt ut. Det kan därför vara

lämpligt att lämna bidrag för transporter av oförädlade trävaror upp till

30 000 m3 per helår i transportbidragszonerna 2 och 4. Det bör

fortsättningsvis vara en fråga för regeringen att besluta om vilken volym

av oförädlade trävaror som skall vara stödberättigad.

För förädlade trävaror bör transportbidrag kunna lämnas utan

begränsningar i alla transportbidragszoner. Ingen begränsning bör heller

införas för sågade trävaror inom zonerna 3 och 5. Regeringen avser att

uppdra åt NUTEK att närmare fastställa vad som är att betrakta som

vidareförädling inom sågverksindustrin.

Regeringen vill även informera riksdagen om att regeringen i

regleringsbrev för budgetåret 1998 uppdragit åt NUTEK att uppdatera

och revidera de nuvarande allmänna råden för godstransportstöd.

Även om konkurrensneutraliteten skulle förbättras mellan

transportslagen anser regeringen det inte styrkt att det för närvarande

finns ett behov av att transportbidraget utvidgas till att omfatta kostnader

för flygfrakt och expressgods. Detsamma gäller för persontransporter.

Utredarens uppfattning vad gäller transportbidrag till datakommunikation

är att infrastruktur och kompetensuppbyggnad bör prioriteras framför

driftstöd. Regeringen anser att datakommunikation är ett prioriterat

område men att frågan inte kunnat analyseras i tillräcklig omfattning.

Frågan kommer därför att beredas ytterligare.

Vidare anser regeringen att det är viktigt att stimulera företagens

möjligheter att skapa flexibla transportlösningar för att åstadkomma

rationella och effektiva transporter. Stöd bör därför kunna lämnas till

sådana särlösningar för vissa grupper av företag som medför totalt sett

lägre transportkostnader och bidrag. Särlösningarna får inte innebära en

ökad belastning på anslaget. Regeringen anser att exempelvis frågan om

s.k. CECA gods (vissa järn- och stålvaror som omfattas av prisreglerna

inom ramen för Europeiska kol- och stålgemenskapen) bör kunna

hanteras på detta sätt.

För att underlätta för småföretag avser regeringen sänka den nuvarande

viktgränsen på 100 kg per sändning till 20 kg i transportbidragszonerna 3

och 5. Oförändrade villkor bör gälla i zonerna 2 och 4. Regeringen anser

att en differentiering av viktgränsen är motiverad med hänsyn till

inlandets sämre förutsättningar. Det bör vara en fråga för regeringen att

avgöra viktgränsen per sändning. Regeringen vill också informera

riksdagen om att ansökningstiden för transportbidrag avses förlängas till

tre månader, från nuvarande två månader. Däremot bedömer regeringen

att det inte är lämpligt att låta företagen vänta på transportbidraget i den

utsträckning som årsvisa ansökningar eller ansökningar vartannat år

skulle medföra.

Regeringen vill informera riksdagen om att föreslagna förändringar av

transportbidraget kommer att anmälas till EG kommissionen och träda i

kraft den 1 januari 1999 under förutsättning att kommissionen lämnar sitt

godkännande.

De föreslagna reformerna av transportbidraget jämte kostnaderna för

utvärdering av transportbidraget och studier av transportmarknaden kan

finansieras genom de kostnadsreduktioner som regeringen förordar.

Anslagsbehovet beräknas således uppgå till 336 miljoner kronor, vilket är

det belopp som riksdagen beslutat om för innevarande budgetår (prop.

1997/98:1, utgiftsområde 19, bet. AU 1997/98:AU2, rskr. 1997/98:128).

Regeringen har också under hösten haft en dialog med kommissionen

angående nya rambestämmelser för statligt stöd till

motorfordonsindustrin som skall träda i kraft 1 januari 1998 och gälla

under en treårsperiod. Sverige var den enda medlemsstaten som motsatte

sig införandet av nya rambestämmelser. Sverige har dock accepterat

rambestämmelserna efter att kommissionen gjort vissa förtydliganden

vad gäller själva definitionen av motorfordonsindustrin.

6.4 EG:s strukturfonder

Regeringens bedömning: Sveriges medlemskap i EU och möjligheter

att ta del av den gemensamma regional- och strukturpolitiken har

inneburit en betydande ökning av resurserna för regionalt och lokalt

utvecklingsarbete.

Skälen för regeringens bedömning: EG:s gemensamma regional- och

strukturpolitik är det viktigaste instrumentet inom gemenskapen för att

minska de regionala obalanserna och skillnaderna i ekonomisk

utveckling mellan regionerna. EG:s strukturfonder förstärktes inför

innevarande programperiod (1994 1999) också bl.a. för att motverka de

regionala obalanser inom unionen som skapandet av den inre marknaden

bedöms medföra. För innevarande programperiod uppgår beloppet som

disponeras för regional- och strukturpolitiken till ca 1 300 miljarder

kronor i 1994 års penningvärde enligt en kurs på 8,50 kronor. Av dessa

medel, exklusive medel till sammanhållningsfonden, avsätts ca 90

procent till sju olika mål för strukturpolitiken. Vidare avsätts nio procent

av medlen till ett antal gemenskapsinitiativ samt en procent till s.k.

pilotprojekt.

Sverige omfattas sedan år 1995 av EG:s gemensamma regional- och

strukturpolitik. Det innebär att Sverige för perioden 1995 1999 tillförs

sammanlagt 1,42 miljarder ecu eller ca 12 miljarder kronor från EG:s

strukturfonder. Dessa medel skall användas för åtgärder i vissa regioner

inom målen 2, 5b och 6 (ca 39 % av beloppet), för

arbetsmarknadspolitiska åtgärder inom målen 3 och 4 (ca 37 %) samt för

vissa åtgärder i lantbruks- och fiskerisektorerna inom mål 5a (ca 11 %).

Övriga medel skall användas för s.k. gemenskapsinitiativ (9 %) och för

pilotprojekt (1 %). Möjligheterna att ta del av den gemensamma

regional- och strukturpolitiken har inneburit en kraftig ökning av

resurserna för regionalt och lokalt utvecklingsarbete.

En förutsättning för att medlen från strukturfonderna skall kunna

utnyttjas är att de medfinansieras med nationella offentliga medel samt

att privata medel i regel tillkommer.

Medel för EG:s regionalpolitik- och strukturpolitik i Sverige

kanaliseras via fyra strukturfonder till de sex olika målen och nio av

initiativen beroende på inriktning och ändamål. Fonderna är Europeiska

regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden, Europeiska

utvecklings- och garantifonden för jordbruket och Fonden för fiskets

utveckling.

I detta avsnitt lämnas en beskrivning av de olika programmen inom

strukturfonderna som berör Sverige. I de följande avsnitten redovisas

dels det aktuella läget vad gäller genomförandet av nu pågående

strukturfondsprogram, dels vissa frågor avseende nästa programperiod.

Geografiska mål

Mål 2: Åtgärder för förnyelse i områden som drabbats av eller hotas av

industriell tillbakagång. Detta mål omfattar fem områden: Norra

Norrlandskusten, Ångermanlandskusten, Bergslagen, Fyrstad och

Blekinge. 11 län och 39 kommuner ligger delvis inom målområde 2 och

ca 965 000 personer (11 procent av befolkningen) bor inom området.

Åtgärdena delfinansieras av Regional- och Socialfonderna.

Mål 5b: Åtgärder för utveckling av landsbygdsområden. Detta mål

omfattar fem områden: Västerbotten/Gävle/Dala, Västra Sverige,

Sydöstra Sverige, Gotland och Skärgården. Förutom Skärgården ligger

11 län och 48 kommuner delvis inom målområde 5b och ca 757 000

personer (9 procent av befolkningen) bor inom området. Åtgärdena

delfinansieras av Regional- och Socialfonderna samt av Jordbruksfonden.

Mål 6: Åtgärder i de mest glesbefolkade områdena. Detta mål omfattar

hela Jämtlands län och de mest glesbefolkade delarna av Norrbottens,

Västerbottens, Västernorrlands, Gävleborgs, Dalarnas och Värmlands

län. 43 kommuner i 7 län berörs och ca 450 000 personer (5 procent av

befolkningen) bor inom området. Åtgärderna delfinansieras av Regional-,

Social-, Jordbruks- och Fiskefonderna.

 Omfattning av de geografiska målområdena

Källa: Statskontoret

Horisontella mål

De övriga målen, de s.k. horisontella målen 3, 4 och 5a, omfattar hela

landet. Deras andel av de totala medlen från EG:s strukturfonder till

målprogrammen utgör 48 procent dvs. ca 5,7 miljarder kronor för

programperioden 1995 1999.

Mål 3: Åtgärder för att minska långtidsarbetslösheten och underlätta

för ungdomar och dem som riskerar utslagning att komma tillbaka till

arbetsmarknaden. Åtgärderna delfinansieras av Socialfonden.

Mål 4: Stimulans till en ökad förändringsvilja och till genomförandet

av kompetensutveckling hos de anställda i små- och medelstora företag.

Åtgärderna delfinansieras av Socialfonden.

Mål 5a: Åtgärder för att främja ett effektivare jord- och skogsbruk och

en rationellare fiskenäring. Åtgärderna delfinansieras av Jordbruks- och

Fiskefonderna.

Mål 6-programmet innehåller även mål 3, 4 och 5a-insatser. Dessa

återfinns som särskilda åtgärder inom mål 6 programmet.

För de geografiskt avgränsade målen 2 och 5b finns ett samlat

programdokument (SPD) framtaget för respektive delområde, fem

stycken vardera. För målen 3, 4 och 6 finns vardera ett SPD. För mål 5a

har två programdokument tagits fram, ett för jord- och skogsbruk och ett

för fiske. Vissa åtgärder inom mål 5a styrs enbart av förordningar och

inte av något SPD. Totalt finns således 15 SPD.

Gemenskapsinitiativ

Sverige deltar i nio gemenskapsinitiativ. Totalt har nio procent av medlen

inom EG:s strukturfonder avsatts för initiativen. För Sveriges del betyder

det ca 1,1 miljarder kronor för perioden 1995 1999. De flesta initiativen

är geografiskt avgränsade, men två, Adapt och Employment, omfattar

hela landet. Gemenskapsinitiativen har motsvarande programdokument

som målen, men dessa kallas operativa program (OP).

Interreg II A: Åtgärder för att öka det gränsregionala samarbetet.

Interreg II A syftar till att stärka och utveckla det gränsregionala

samarbetet mellan regioner i Sverige, Danmark, Finland, Norge och

Ryssland. Sverige berörs av åtta Interreg II A program. Åtgärderna

delfinansieras av Regional- och Socialfonderna samt i vissa program

även av Jordbruksfonden.

Interreg II C: Sverige deltar också i gemenskapsintitiativet Interreg II

C, som syftar till att stödja transnationellt gränsöverskridande samarbete

för regional utvecklingsplanering. Sverige ingår i två program som rör

Östersjön respektive Nordsjön. Åtgärderna delfinansieras av

Regionalfonden.

Konver: Åtgärder för att bidra till ekonomisk utveckling i regioner som

är starkt beroende av försvarssektorn. Två kommuner, Karlskoga och

Karlsborg, är berörda av detta initiativ. Åtgärderna delfinansieras av

Regional- och Socialfonderna.

Leader II: Åtgärder för att genom lokal kraftsamling utveckla

landsbygden. Initiativet berör vissa områden inom mål 5b och mål 6.

Åtgärderna delfinansieras av Regional- och Socialfonderna samt

Jordbruksfonden.

Pesca: Åtgärder inom fiskerinäringen för att mildra de sociala och

ekonomiska konsekvenserna som strukturomvandlingen inom

fiskerinäringen ger upphov till. Fem områden med totalt 16 kommuner

berörs av initiativen: Norrlandskusten, ostkusten, sydkusten, västkusten

samt insjön Vänern. Åtgärderna delfinansieras av Regional- och

Socialfonderna samt Fiskefonden.

Småföretagsinitiativet (SME): Åtgärder för att utveckla

småföretagandet. Berör samma områden som mål 2, mål 5b och mål 6.

Åtgärderna delfinansieras av Regional- och Socialfonderna.

Urban: Åtgärder för att lösa problem i storstadsområden. I Sverige

berörs ett antal stadsdelar i Malmö kommun. Åtgärderna delfinansieras

av Regional- och Socialfonderna.

Adapt: Åtgärder för att stärka de anställdas förmåga att klara av

strukturförändringar och skapa nya arbetstillfällen. Adapt och

Employment (nedan) är transnationella, vilket innebär att projekten

genomförs i partnerskap mellan liknande projekt i minst tre

medlemsländer. Åtgärderna delfinansieras av Socialfonden.

Employment: Åtgärder för att öka möjligheterna till arbete för

handikappade, utsatta grupper och ungdomar samt för att öka

jämställdheten på arbetsmarknaden. Åtgärderna delfinansieras av

Socialfonden.

Pilotprojekt: EG kommissionen har möjlighet att genom egna beslut

bl.a. stödja pilotprojekt i medlemsländerna med upp till 1 % av

respektive fonds budget. Reglerna för dessa projekt återfinns i de olika

förordningarna för de olika fonderna t.ex ett pilotprojekt under den

Regionala fonden benämns också som ett artikel 10 projekt.

Områdespakter för sysselsättning: Bred samverkan som omfattar fler

än de traditionella parterna för att förstärka sysselsättningen i en region.

De regioner som deltar är Jämtlands län, Värmlands län, Kalmar län samt

Strömstads kommun, Stockholms kommun (fyra stadsdelar) och

Öresundsregionen.

6.4.1 Genomförande av nuvarande strukturfondsprogram

Regeringens bedömning: Takten i genomförandet av

strukturfondsprogrammen är tillfredsställande. Skillnaderna mellan olika

program är dock betydande.

Underlagsrapporter: Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK)

lämnar löpande rapporter om utvecklingen i genomförandet av

strukturfondsprogrammen för den Europeiska regionala

utvecklingsfonden. NUTEK har även vid tre tillfällen samordnat

rapporteringen från Arbetsmarknadsstyrelsen och Statens jordbruksverk

avseende övriga fonder samt rapporter från de länsstyrelser som ansvarar

för utbetalningar för vissa program under gemenskapsinitiativet Interreg

II A.

Oberoende utvärderare har lagt fram rapporter till

övervakningskommittéerna för flertalet program i målen 2, 3, 4, 5b och 6

samt initiativet Leader II.

På regeringens uppdrag har Riksrevisionsverket (RRV) och

Statskontoret redovisat flera rapporter avseende strukturfonderna. RRV

har bl.a. redovisat rapporter om berörda centrala myndigheters

administrativa rutiner och samordningen av administrationen avseende

strukturfonderna. Statskontoret har bl.a. redovisat en rapport om

genomförandeorganisationen vad gäller strukturfonderna (1997:13).

Riksdagens revisorer har under hösten lagt fram en rapport om

Regionalpolitiskt stöd efter EU medlemskapet (1997/98:1).

I sin årsrapport avseende 1996 gör Europeiska revisionsrätten

iakttagelser om strukturfondernas användning under år 1996.

Skälen för regeringens bedömning: Den första delen av

programperioden, dvs. åren 1995 och 1996, ägnades huvudsakligen åt att

utarbeta förslag till program för de olika områdena, förhandla om dessa

med EG kommissionen och inrätta nya beslutsorgan m.m. Det innebar

att verksamheten i form av beslut om stöd till enskilda projekt inom de

olika programmen successivt kom igång först under år 1996 och i vissa

fall, som för programmen Interreg II A, i början av år 1997.

Regeringen har föreslagit EG kommissionen att ca 477 miljoner

kronor, som inte tagits i anspråk inom mål 5a, skall omfördelas till andra

mål och verksamheter. Förslaget innebär bl.a. att mål 6 programmet

tillförs ytterligare ca 370 miljoner kronor och 5b programmen ytterligare

65 miljoner kronor varav programmet för 5b Gotland ca 17 miljoner

kronor. För ett pilotprojekt, s.k. artikel 10 projekt, avsätts ca 42 miljoner

kronor. Projektet avser samverkan mellan regioner i Syd- och

Mellansverige och Baltikum. Denna omförhandling innebär ett

betydande resurstillskott för mål 6 området och vissa andra glesbygds-

och landsbygdsområden. EG kommissionen har nyligen fattat beslut om

denna omfördelning. Dessa medel ingår därför inte i nedanstående tabell.

Tabellen omfattar inte heller de medel (1 %) som är avsatta för

pilotprojekt och som EG kommissionen beslutar om.

Tabell: Tilldelade medel från strukturfonderna, medel intecknade

genom beslut och utbetalade medel per målområde och

gemenskapsinitiativ

Målområde

Medel (ram) från

Beslutade medel

Utbet. medel

och

strukturfonderna

okt. 1997

dec. 1997

Gemenskapsinitiativ

1995 1999,mkr

% av ram

% av ram

Mål 2

1 360

45

 8

Mål 5b

1 199

41

 7

Mål 6

2 142

48

19

Mål 3

2 949

73

30

Mål 4

1 470

41

12

Mål 5a j-bruk

 952

56

47

Mål 5a fiske

 340

52

36

Interreg II A

 343

26

 2

Övr.gem.sk.initiativ

 693

50

 9

Total/medel

11 448

53

20

Källa: Bearbetat material från NUTEK. Omräkningskurs från ecu = 8,50 kr.

Beslutsläget

för 5a jordbruk, mål 4 och vissa gemenskapsinitiativ avser december 1997.

Utbetalningarna

från Socialfonden avser oktober förutom mål 3 som avser november.

Av tabellen framgår att fram till slutet av år 1997 hade ca 50 procent

av strukturfondsmedlen ianspråktagits genom beslut om stöd till olika

projekt. Med hänsyn till att verksamheten inte kom igång förrän under år

1996 och därmed knappt hälften av den faktiska programperioden har

gått, är takten i genomförandet av programmen, mätt på detta sätt, enligt

regeringens bedömning tillfredsställande.

Programmen inom de horisontella målen (3, 4, 5a) och mål 6 kom

igång tidigast. Därefter startade programmen inom mål 2 och ytterligare

något senare inom mål 5b. Sist igång var flertalet av

gemenskapsinitiativen. De skilda tidpunkterna för igångsättning är ett

resultat av att EG kommissionen behandlade och godkände de olika

programmen i nämnd ordning. Skillnaderna i starttidpunkt återspeglas

också väl i tabellen. Genomsnittssiffran för övriga gemenskapsinitiativ

bärs upp av att hela beslutsutrymmet är intecknat vad gäller initiativen

Adapt och Employment (se tabell nedan).

Den nationella offentliga medfinansieringen för beslutade projekt

uppgår till ca 9 miljarder kronor. Besluten beräknas medföra privata

insatser med ca 5,8 miljarder kronor. Totalt beräknas besluten således

medföra åtgärder för drygt 20 miljarder kronor.

För de geografiska målprogrammen uppgår antalet registrerade beslut,

Socialfonden exkluderad, vid årsskiftet till knappt 3 400. Antalet fattade

beslut var något högre i mål 5b jämfört med de andra målområdena. I

genomsnitt var totalkostnaden för ett projekt ca 2,2 miljoner kronor.

Nivån på utbetalningarna är lägre eftersom medel till projekt endast

kan utbetalas efter redovisning av nedlagda utgifter. I övrigt följer dock

utbetalningarna det mönster som redovisats för beslutsfattandet.

Utbetalningarna beräknas öka under år 1998, särskilt i de geografiska

målprogrammen och gemenskapsinitiativen, enligt de prognoser och

beräkningar som lämnats av de utbetalande myndigheterna.

Mål 6 programmet godkändes av EG kommissionen i november

1995. Genomförandet av programmet kunde därför starta i början av år

1996. Strukturfonderna svarar för 50 % av den offentliga finansieringen

av programmet. Fördelningen på de olika fonderna är Regionalfonden

49 %, Socialfonden 25 %, Jordbruksfonden 24 % och Fiskefonden 2 %. I

oktober 1997 hade nära hälften av medlen för hela programperioden eller

drygt 48 % intecknats genom beslut. För Regionalfondens del var drygt

58 % av medlen intecknade. Fiskefonden hade den minsta andelen

intecknade medel med knappt 30 %. Tillsammans med nationell offentlig

och privat medfinansiering hade i oktober 1997 beslutats om åtgärder i

mål 6-området för drygt 2 700 miljoner kronor. Strukturfonderna svarade

för drygt 1 000 miljoner kronor. Fram till årsskiftet uppgick antalet

registrerade beslut, Socialfonden exkluderad, inom mål 6 till ca 1 100

vilket innebär en genomsnittlig totalkostnad på ca 1,8 miljoner kronor

per projekt, varav EG medlen i genomsnitt svarade för ca 680 000

kronor.

I december 1997 hade drygt 400 miljoner kronor betalats ut från

strukturfonderna till de enskilda projekten i mål 6. Det motsvarar ca

20 % av medlen för hela programperioden eller ca 40 % av de medel som

var intecknade genom beslut i oktober samma år.

Vid övervakningskommitténs möte i november 1997 beslutades om en

rad förändringar av programmet för att öka flexibiliteten i genomförandet

men med bibehållande av programmets syfte och inriktning.

Mål 3 redovisar en hög genomförandegrad. I oktober 1997 var 73 % av

socialfondsmedlen intecknade genom beslut som omfattar närmare 1 000

projekt.

I mål 4 var 41 % av medelsramen för Socialfonden intecknat genom

beslut i oktober 1997. Dessa beslut avser ca 14 000 företag.

Målen 5a jordbruk och 5a fiske omfattar till viss del stöd för jordbruks-

och fiskeföretag som uppfyller vissa stödvillkor vilket innebär en relativt

hög nivå både vad avser beslut och utbetalningar.

Tabell:Tilldelade medel från strukturfonderna, medel intecknade

genom beslut och utbetalade medel för olika program inom mål 2

Medel (ram) från

Beslutade medel

Utbet. medel

Mål 2

strukturfonderna

okt. 1997,

dec. 1997,

1995 1999,mkr

% av ram

% av ram

Norra Norrlands-

kusten

306

38

6

Ångermanlands-

kusten

153

51

14

Bergslagen

570

44

8

Fyrstad

204

50

8

Blekinge

127

48

11

Totalt/medel

1360

45

8

Källa: Bearbetat material från NUTEK. I mål 2 finansieras strukturfonderna av

Regionalfonden till 77 procent och med 23 procent från Socialfonden.

De fem mål 2 programmen godkändes av EG kommissionen i slutet

av år 1995. Det innebar att det reella beslutsfattandet kom igång först

under det första halvåret 1996. I maj 1997 var ca 33 % av medlen från

strukturfonderna intecknade genom beslut. Genom de beslut som fattats

till och med oktober 1997, totalt ca 600 miljoner kronor, har nära hälften

av medlen från Regionalfonden intecknats i mål 2. Motsvarande tal för

Socialfonden var ca 30 procent.

Den nationella offentliga medfinansieringen av programmen svarade

för ca 1 400 miljoner kronor. Mål 2 programmen är i hög grad inriktade

på åtgärder för att stärka näringslivet i dessa områden. Den tillkommande

privata andelen beräknas enligt besluten uppgå till ca 1 200 miljoner

kronor. Totalt beräknas besluten finansiera åtgärder i mål 2 på nära 3 300

miljoner kronor. Fram till årskiftet uppgick antalet registrerade beslut,

Socialfonden exkluderad, inom mål 2 till ca 1000 vilket innebär en

genomsnittlig totalkostnad på ca 2,7 miljoner kronor per projekt, varav

EG-medlen i genomsnitt svarade för ca 500 000 kronor.

Vid de möten i övervakningskommittéerna som ägde rum under hösten

1997 fattades beslut om att föreslå EG kommissionen ändringar i

programmen för mål 2 för att underlätta genomförandet under de

kvarvarande åren (avsnitt 6.4.2).

Tabell: Tilldelade medel från strukturfonderna, medel intecknade

genom beslut och utbetalade medel för olika program inom mål 5b,

Medel (ram) från

Beslutade medel

Utbet. medel

Mål 5b

strukturfonderna

okt. 1997,

dec. 1997,

1995 1999,mkr

% av ram

% av ram

Västerbotten/

Gävle/Dala

 365

32

4

Västra Sverige

 261

63

8

Gotland

 95

34

11

Sydöstra Sverige

 417

40

10

Skärgården

 61

23

2

Total/medel

1 199

41

7

Källa: Bearbetat material från NUTEK. I mål 5b finansieras strukturfonderna av

Regionalfonden med 50 procent, Socialfonden med 21 procent och Jordbruksfonden,

utvecklingssektionen med 29 procent.

Mål 5b programmen godkändes av EG kommissionen i maj 1996. Det

innebar att det reella beslutsfattandet kom igång under slutet av år 1996,

vilket är förklaringen till att beslutsfattandet är något lägre i mål 5b

jämfört med mål 2 och mål 6. Beslutsfattandet har dock ökat under 1997

varför skillnaderna nu i stort utjämnats. Som framgår av tabellen

föreligger det emellertid stora skillnader mellan de olika

beslutsgrupperna. Genom de beslut som fattats t.o.m oktober 1997 har i

genomsnitt drygt 40 procent, eller nästan en halv miljard kronor av

strukturfondsmedlen intecknats genom beslut. Till detta kommer en

nationell offentlig medfinansiering på närmare 1 200 miljoner kronor och

en privat medfinansiering på drygt 1 100 miljoner kronor. Totalt innebär

de beslut som hittills tagits att åtgärder för närmare 2 800 miljoner

kronor kommer att göras i de svenska 5b regionerna. Fram till årskiftet

uppgick antalet registrerade beslut, Socialfonden exkluderad, inom mål

5b till ca 1200 vilket innebär en genomsnittlig totalkostnad på ca 2,2

miljoner kronor per projekt, varav EG-medlen i genomsnitt svarade för

ca 360 000 kronor.

Vid möten i övervakningskommittéerna i slutet av 1997 beslutade flera

av kommittéerna att föreslå EG kommissionen vissa ändringar i

programmen för att underlätta och påskynda genomförandet (avsnitt

6.4.2).

Tabell: Tilldelade medel från strukturfonderna, medel intecknade

genom beslut och utbetalade medel för gemenskapsinitiativen

Interreg II A

Gemenskaps-

Medel (ram) från

Beslutade medel

Utbet. medel

initiativ

strukturfonderna

 okt. 1997,

dec. 1997,

Interreg II A

1995 1999,mkr

 % av ram

% av ram

Öresund

51

35

4

Bohus/Dalsland/

Östfold

47

31

3

Värmland/Dalarna/

Hedmark

38

30

1

Jämtland-Tröndelag

47

24

5

Kvarken-Mittskandia

56

23

1

Nordkalotten

104

22

0

Totalt/medel

343

26

2

Källa: Bearbetat material från NUTEK. I Interreg II A finansieras

strukturfonderna av

Regionalfonden till 64 procent, Socialfonden till 27 procent och

Jordbruksfonden,

utvecklingssektionen med 9 procent.

I tabellen redovisas sex av de åtta Interreg II A program som berör

Sverige. Genom en överenskommelse mellan Sverige, Finland och EG

kommissionen har utbetalningsansvaret för strukturfondsmedlen för de

fyra berörda programmen delats mellan länderna. Uppdelning av

program till respektive land har bl.a. utgått ifrån att medlen fördelas

jämnt mellan länderna. För två av Interreg II A-programmen, Kvarken

Mittskandia och Nordkalotten, överförs alla strukturfondsmedel till

Sverige som även svarar för utbetalningar till projekt som initierats från

finsk sida. Det innebär att samtliga strukturfondsmedel för dessa program

redovisas i tabellen. För Interreg II A programmen, Skärgården och

Barents, överförs alla strukturfondsmedel till Finland. Genomförandet av

de två program som Finland svarar för har utvecklats på motsvarande sätt

som de svenska programmen.

Vad gäller Interreg II A har fondansvaret för fem av programmen som

rör Sverige, Norge och Finland överförts från de centrala myndigheterna

till de berörda länsstyrelserna i Västra Götalands, Värmlands, Jämtlands,

Västerbottens och Norrbottens län, vilket innebär att dessa betalar ut

strukturfondsmedlen i Sverige. Decentraliseringen har under ett

uppbyggnadsskede lett till en viss fördröjning av utbetalningarna.

Utöver Interreg II A deltar Sverige också i arbetet inom Interreg II C

som är inriktade på samarbete kring Östersjön respektive Nordsjön. De

två Interreg II C programmen godkändes av EG kommissionen i

december 1997 varför de startade sin operativa fas först i början av år

1998. Strukturfondsmedlen avseende Sverige för dessa program omfattar

ca 60 miljoner kronor. Till detta kommer en lika stor svensk

medfinansiering samt vissa privata medel.

Beträffande Öresundsregionen vill regeringen särskilt anföra att det i

regionen finns stora möjligheter för framväxt av konkurrenskraftiga

kluster och därmed tillväxt och sysselsättning. Samtidigt finns en rad

hinder såsom olikheter i arbets- och sociallagstiftningen mellan länderna

som hämmar utvecklingen. En ökad integration är en förutsättning för att

regionen skall kunna utvecklas på bästa möjliga sätt. Regeringen avser

därför att initiera ett arbete för att belysa hinder och möjligheter för en

närmare integration i Öresundsregionen. Målet är att skapa förutsättning

för framväxten av en väl fungerande inre marknad i Öresundsregionen.

Arbetet kommer att ske i samarbete med den danska regeringen.

EG kommissionen har vidare nyligen godkänt ett pilotprojekt, ett s.k.

Artikel 10 projekt inom Regionalfonden, där Sverige medverkar

tillsammans med Skottland, Finland och Norge. Projektet benämns Norra

periferin och innebär samverkan mellan mål 6 områdena i Sverige och

Finland, de nordligaste fylkena i Norge samt Highlands and Islands

området (mål 1) och vissa andra områden i Skottland. Projektet omfattar

ca 85 miljoner kronor för samtliga medverkande regioner varav

strukturfonderna svarar för hälften. Någon uppdelning av medlen på de

olika länderna görs inte i detta projekt.

Tabell: Tilldelade medel från strukturfonderna, medel intecknade

genom beslut och utbetalade medel för övriga gemenskapsinitiativ

Övriga

Medel (ram) från

Beslutade medel

Utbet. medel

Gemenskaps-

strukturfonderna

okt.1997,

dec. 1997,

initiativ

1995 1999,mkr

 % av ram

% av ram

Adapt

110

100

11

Employment

196

100

29

Konver

 28

 28

 0

Leader II 5b

103

 12

 1

Leader II 6

 34

 4

 0

Pesca

 34

 11

 1

SME

146

 9

 0

Urban

 42

 5

 1

Totalt/medel

693

 50

 9

Källa: Bearbetat material från NUTEK. Beslutsläget för gemenskapsinitiativen

Adapt,

Employment och Leader avser december 1997.

Inom gruppen övriga gemenskapsinitiativ finns stora variationer

mellan olika program. De horisontella (rikstäckande) programmen Adapt

och Employment, som avser kompetensutveckling och

arbetsmarknadsinriktade åtgärder, kom tidigt igång. För dessa initiativ

har en andra och sista ansökningsomgång genomförts under december

1997 och programmens avsatta medel är intecknade genom beslut.

Övriga initiativ har startat senare, vilket återspeglas av en lägre

beslutnivå.

Områdespakter för sysselsättning

Omådespakter för sysselsättning är ett initiativ från EG kommissionen

där tanken är att med en bred samverkan, som omfattar fler än de

traditionella parterna, genomföra ett utvecklingsprogram för ökad

sysselsättning i regionen. I Sverige har regeringen utsett sex regioner att

delta i en försöksverksamhet. Regionerna arbetar för närvarande på att ta

fram arbetsprogram. En viktig finansieringskälla för områdespakternas

program utgör de medel som redan inryms i de berörda

strukturfondsprogrammen. Utöver vissa resurser från EG kommissionen

har dessutom de övervakningskommittéer som inom sina målområden

berörs av områdespakterna möjliggjort att uppemot 100 miljoner kronor

av EG medel från främst målen 3 och 4, huvudsakligen från de

indexeringsmedel som tillförts programmen, kan användas för detta

arbete. Till denna summa kommer även svensk nationell

medfinansiering. Totalt ca 90 områdespakter i de olika medlemsländerna

ingår i ett nätverk för att utbyta erfarenheter.

Utvärderingar och rapporter

I genomförandeorganisationen för strukturfondsprogrammen är det

övervakningskommittéerna som bl.a. har ett ansvar att följa utvecklingen

av programmen. Kommittéerna är sammansatta av företrädare för

departement, (i vissa fall även centrala myndigheter) regionala och lokala

organ, arbetsmarknadens parter, intresseorganisationer och EG

kommissionen. På uppdrag av respektive övervakningskommitté har

oberoende utvärderare under hösten 1997 lagt fram rapporter om

genomförandet fram till halvtid för flertalet program i målen 2, 5b och 6

samt initiativet Leader II. Nedan anges huvudsakligen utvärderarnas

bedömningar på genomförandet av strukturfondsprogrammen medan

bedömningar som avser medfinansieringsfrågor och organisationsfrågor

behandlas i de följande avsnitten. De utvärderingar som har gjorts för

målen 3 och 4 samt gemenskapsinitiativen Adapt och Employment har

regeringen tidigare redovisat i prop. 1997/98:1 utgiftsområde 14.

Anslaget Europeiska Socialfonden. För Interreg II A programmen,

liksom för ett flertal andra initiativ, avses motsvarande rapporter läggas

fram under hösten 1998.

I stort sett samtliga utvärderare bedömer att programmen för målen 2,

5b och 6 i stor utsträckning motsvarar den problembild som respektive

region uppvisar och att programmens huvudinriktning bör hållas intakt.

Vissa förändringar föreslås av utvärderarna. Bl.a. bör beslutsgrupperna

för vissa program fokusera mer på insatser som främjar entreprenörskap

och kommersiellt livskraftiga projekt. Även ökad användning av

ramprogram lyfts fram av vissa utvärderare. Ramprogrammen ger vissa

uppenbara fördelar för företagen genom att den offentliga

medfinansieringen är ordnad i förväg och innebär en dörr in . En ökad

användning av ramprogram förordas också av Riksdagens revisorer i sin

rapport bl.a. för att det innebär ett enklare förfarande för den sökande.

Stöd till potentiella sökanden anser flera utvärderare tillsammans med

Statskontoret vara en möjlighet för att bl.a. utveckla större projekt eller

samordna ett antal mindre projekt.

I det fortsatta arbetet med programmen anser flera av utvärderarna att

resurser bör avsättas för löpande uppföljning av projekten för att kunna

bedöma projektens resultat och måluppfyllelse.

Sammanfattningsvis är de geografiskt avgränsade målen (2, 5b och 6)

starkt inriktade på åtgärder för att förbättra företagsklimatet, tillväxten

och nyföretagandet. Med denna inriktning av programmen är bl.a.

tillkomsten av nya arbetstillfällen en viktig resultatindikator. De

geografiskt avgränsade målen skall enligt målsättningarna i respektive

program bidra till att skapa nya eller bevara sammanlagt ca 40 000

arbetstillfällen. De projekt som hittills beslutats om förväntas, enligt

uppgifter som redovisats i ansökningarna om stöd, bidra till att skapa nya

eller bevara drygt 29 000 arbetstillfällen.

Överlag anser utvärderarna att det är för tidigt att dra några

långtgående slutsatser om programmens effekter. Bl.a. har utvärderarna

pekat på att den fördröjning av programmen som skedde inledningsvis,

har inneburit att utvärderingen i vissa sammanhang snarare har analyserat

en uppbyggnadsperiod än genomförandets resultat i halvtid. Delvis

beroende på hur långt arbetet fortskridit i respektive program varierar

utvärderarnas bedömningar av potentialen i fattade beslut vad avser bl.a.

sysselsättningseffekter. Inom flera av programmen har beslutsgrupperna

tagit beslut om en löpande uppföljning av hittills beslutade projekt för att

kunna bedöma effekterna bl.a vad avser sysselsättning och tillkomsten av

nya företag. En mer sammanfattande bedömning av programmens

effekter kommer att lämnas i den slutliga programutvärderingen som

avses upphandlas av respektive övervakningskommitté och redovisas

efter programperiodens slut.

Organisation av genomförandet av strukturfondsprogrammen

Många myndigheter medverkar på olika sätt i genomförandet av

strukturfondsprogrammen. I prop. 1994/95:40 om budgeteffekter av

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen m.m., (bet. 1994/95:FiU5,

rskr. 1994/95:67), redovisar regeringen huvuddragen i de

utbetalningsansvariga myndigheternas ansvarsområden i detta arbete.

Arbetsmarknadsverket, Jordbruksverket, Fiskeriverket och Närings- och

teknikutvecklingsverket har givits ett fondansvar, vilket bl.a. innebär att

svara för rekvisition av medel från EG kommissionen, utbetalning av

fondmedel till enskilda projekt, samt redovisningar av

medelsförbrukning m.m. till regeringen och EG kommissionen.

Fondansvaret innebär också ett ansvar gentemot EG kommissionen att

medlen används på ett sätt som är förenligt med EG:s regler. Medlen från

de olika strukturfonderna redovisas på statsbudgeten under berört

utgiftsområde.

Vad gäller det konkreta programarbetet kan enligt propositionen även

andra myndigheter än de fondansvariga myndigheterna komma att ges ett

operativt ansvar för att genomföra ett enskilt program. Vidare sägs i

propositionen att det fortsatta arbetet får utvisa hur den närmare

ansvarsfördelningen mellan berörda myndigheter bör utformas.

För program inom vissa av de horisontella målen och

gemenskapsinitiativ kopplade till dessa har genomförandeansvaret lagts

på berörda befintliga sektorsmyndigheter. Mål 5a programmen

genomförs således av Jordbruks- respektive Fiskeriverket samt berörda

enheter på länsstyrelserna. Ansvaret för mål 3 har lagts på

Arbetsmarknadsverket med länsarbetsnämnderna i viktiga operativa

roller.

En ny myndighet, Svenska EU programkontoret för utbildning och

kompetensutveckling, har bildats med bl.a. ansvar för genomförandet av

mål 4 samt gemenskapsinitiativen Adapt och Employment.

Även för de geografiskt avgränsade strukturfondsprogrammen, främst

de under målen 2, 5b och 6 samt gemenskapsinitiativet Interreg, har

inrättats särskilda myndigheter benämnda beslutsgrupper. Dessa

beslutsgrupper har givits operativa uppgifter bl.a. i fråga om beslut om

stöd till enskilda projekt m.m. Roll- och ansvarsfördelningen mellan

beslutsgrupperna och de utbetalande (fondansvariga) myndigheterna

regleras i förordningen (1995:1325) med instruktion för beslutsgrupper.

I en rad utvärderingar och andra studier har bl.a. olika aspekter på de

valda organisationslösningarna för genomförandet av

strukturfondsprogrammen behandlats. I det följande sammanfattas

huvuddragen i de bedömningar, slutsatser och förslag avseende de

geografiskt avgränsade programmen som redovisats i rapporter från

dessa studier.

RRV framhåller i sin rapport med anledning av uppdraget rörande

regionalfonden att det i ovan nämnda förordning föreligger en konflikt

mellan en beslutsgrupps beslut och den utbetalande myndighetens

kontrollskyldighet, inklusive skyldighet att vid upptäckt av felaktighet

inte betala ut ett beslutat stöd. Den nu gällande ordningen medför enligt

RRV vissa oklarheter beträffande ansvarsfördelningen mellan två olika

myndigheter och hanteringen av ett redan fattat beslut.

Ansvarsfördelningen mellan de berörda myndigheterna bör därför

tydliggöras så att konfliktsituationer undanröjs. RRV menar vidare att

samordningen mellan de centrala fondansvariga myndigheterna bör

stärkas och tydliggöras. Liknande synpunkter redovisas i vissa av

utvärderingsrapporterna som gjorts på uppdrag av

övervakningskommittéer.

Statskontoret menar att den nya organisationen med beslutsgrupper har

många kvaliteter och pekar särskilt på den lokala och regionala

förankringen av verksamheten. Samtidigt konstaterar man att det finns

både principiella och praktiska problem i genomförandeorganisationen.

Man pekar bl.a. på otydlighet i ansvarsförhållanden, komplex

organisation och brister i samordning och rutiner. Statskontoret förordar

dock att den nuvarande organisationen bibehålls under den innevarande

programperioden, dvs. till och med år 1999. Vissa förbättringar av de

administrativa rutinerna, liksom förbättrad samordning mellan de

centrala myndigheterna, bör emellertid genomföras. Inför nästa

programperiod menar Statskontoret att även andra alternativ till den

nuvarande organisationen bör övervägas.

Även Riksdagens revisorer anser att beslutsgruppernas roll,

sammansättning och ansvar bör prövas inför nästa programperiod.

Revisorerna menar att det inte är självklart att samma beslutsmodell

tillämpas i hela landet.

Enligt regeringens bedömning har verksamheten med

strukturfondsprogrammen inneburit en betydande vitalisering av det

regionala utvecklingsarbetet. Samverkan mellan olika aktörer har

stimulerats, delvis nya finansieringslösningar där statliga och kommunala

medel i högre grad än tidigare samverkar har utvecklats etc. Den roll och

det inflytande som kommuner och landsting har i beslutsgrupperna

tillsammans med de viktigaste statliga aktörerna/medfinansiärerna på den

regionala nivån, är en viktig förklaring till detta. Den lokala och

regionala förankringen av utvecklingsarbetet har förbättrats. I detta

avseende har enligt regeringens mening den valda organisationen för de

geografiskt avgränsade programmen med beslutsgrupperna som en viktig

aktör fungerat väl.

I vissa andra avseenden, det gäller t.ex. i fråga om administrativa

rutiner och samspelet mellan de många berörda myndigheterna, har

organisationen inte fungerat så väl som hade varit önskvärt, även om

förhållandena successivt har förbättrats. Det finns därför skäl att redan

under den innevarande programperioden men också, som ett led i

förberedelserna för den kommande programperioden, noggrant värdera

de erfarenheter som den hittillsvarande verksamheten har givit och

utifrån en sådan analys bl.a. bedöma vilka förändringar som bör

genomföras. Det gäller t.ex. förändringar i roll- och ansvarsfördelningen

mellan olika myndigheter liksom medverkan av andra aktörer. Inför den

kommande programperioden avser regeringen att stimulera en bred

diskussion om dessa frågor, där olika organisationslösningar kan

diskuteras. Detta ligger i linje med den uppfattning som Riksdagens

revisorer har redovisat att det kan finnas fördelar med att pröva olika

beslutsmodeller i olika program och i olika delar av landet. Oavsett vilka

lösningar som slutligen kommer att väljas skall de tillgodose högt ställda

krav på såväl effektiv och säker administration som regionalt och lokalt

inflytande i genomförandet av programmen. I berörda regioner/län är det

också viktigt att ansvaret för såväl utformning som genomförande av de

geografiska strukturfondsprogrammen på ett effektivt sätt samordnas

med motsvarande ansvar och arbete när det gäller de regionala

tillväxtavtal som behandlas i avsnitt 9.3.

För den tid som återstår av innevarande programperiod kommer

regeringen att ta initiativ till att åstadkomma förenklingar och

effektiviseringar av verksamheten.

Den Europeiska revisionsrätten

Den Europeiska revisionsrättens granskning av strukturfondernas

användning avseende år 1996 har i Sverige främst avsett mål 6 och

projekt finansierade av Regionalfonden. Revisionsrätten framhåller i sin

rapport att de begränsade utbetalningar som konstaterats bl.a. i Sverige

främst beror på tidpunkten för godkännandet av programmen. För

Sveriges del förklaras den låga utbetalningsnivån även av införandet av

ett nytt administrativt system för de myndigheter som ansvarar för att ta

emot och fördela gemenskapsmedlen. Utbetalningarna görs dessutom på

grundval av styrkta utgifter och inte i form av förskott. Den första

utbetalningen av strukturfondsmedel till en slutlig stödmottagare ägde

rum först i juli 1996.

I sitt yttrande över revisionsrättens årsrapport anförde EG

kommissionen att tillämpningen av EG:s regelverk i de nya

medlemsstaterna oundvikligen krävde att nya administrativa system

installerades och att de nationella systemen anpassades för att betala ut

gemenskapsmedel och redovisa dessa utgifter. I Sverige kan

fördröjningen bl.a. förklaras av att det system som infördes är mycket

decentraliserat i syfte att få med regionala och lokala myndigheter i ett

partnerskap och utveckla ett arbetssätt där initiativet kommer nedifrån.

Sverige har också insisterat på strikt finansiell kontroll i

överensstämmelse med nationella bestämmelser. EG kommissionen

anser inte att det finns några större problem med att kunna ianspråkta de

tilldelade strukturfondsmedlen för mål 6.

6.4.2 Nationell medfinansiering

Regeringens bedömning: Den nationella medfinansieringen av

programmen har hittills varit tillräcklig och fungerat väl. Det gäller

även för de program, främst de geografiskt avgränsade, där

medfinansieringen inte är garanterad i förväg genom särskilt avsatta

medel. För dessa program förväntas efterfrågan på medfinansiering

från de offentliga finansiärerna öka under de sista åren av

programperioden. Under hösten 1997 har de flesta

övervakningskommittéer för målen 2, 5b och 6 beslutat om ändringar

i programmen för att underlätta medfinansieringen för åren 1998 och

1999.

Underlagsrapporter: På regeringens uppdrag har Statskontoret

redovisat en rapport om den svenska medfinansieringen (1997:12).

Under hösten 1997 har Riksrevisionsverket (RRV) i en rapport belyst

länsstyrelsernas medfinansiering av EG:s strukturfondsprogram (RRV

1997:44). Vidare har Riksdagens revisorer under hösten lagt fram en

rapport (1997/98:1) om Regionalpolitiskt stöd efter EU medlemskapet

som bl.a. berör medfinansieringsfrågan. Även en arbetsgrupp tillsatt av

NUTEK har behandlat medfinansieringsfrågan.

Utvärderingsrapporter har lagts fram av oberoende utvärderare för

flertalet program i målen 2, 3, 4, 5b och 6 samt initiativet Leader II.

Skälen för regeringens bedömning: Såväl regeringen som riksdagen

har betonat vikten av att återflödet från strukturfonderna tillgodogörs

fullt ut. En förutsättning för att få beslut om strukturfondsfinansiering till

ett projekt är, som tidigare nämnts, att det finns en nationell offentlig

medfinansiering. Med nationella offentliga medel avses såväl statliga

som kommunala och landstingskommunala medel. Även vissa andra

offentligrättsliga organ, t.ex. Telia AB, hushållningssällskapen m.fl. kan

vara offentliga medfinansiärer.

Till detta kommer även en betydande privat andel. För

gemenskapsinitiativen Adapt och Employment kan även privata medel

räknas som nationell medfinansiering. För vissa av målen svarar staten

för hela eller stora delar av den offentliga medfinansieringen. Det gäller

målen 3, 4 och 5a för vilka medel anvisas över statsbudgeten.

För de geografiskt avgränsade målen och gemenskapsinitiativen är

situationen annorlunda. Av den totala offentliga finansieringen i mål 2

och 5b svarar den nationella offentliga finansieringen i genomsnitt för

knappt 70 procent medan strukturfonderna svarar för drygt 30 procent. I

mål 6 svarar den nationella offentliga medfinansieringen och

strukturfonderna för hälften var av den offentliga finansieringen. Även

här svarar staten för en betydande del av medfinansieringen. Det är

däremot de enskilda statliga myndigheterna som, inom tilldelade anslag,

avgör om och i vilken utsträckning de vill delta i finansieringen av

strukturfondsprojekt. För länsstyrelserna och självstyrelseorganen gäller

dock att de skall prioritera medfinansiering av strukturfondsprojekt.

Utöver staten är också kommuner och landsting viktiga medfinansiärer i

de geografiskt avgränsade programmen. En viktig fördel med den valda

finansieringsmodellen i dessa program är att lokala och regionala

prioriteringar får ett betydande genomslag när det gäller vilka projekt

som finansieras. Vidare är det möjligt för myndigheter, vars verksamhet

ligger i linje med strukturfondsprogrammens inriktning, att förmera sina

resurser genom att för konkreta projekt söka medel från programmen. En

nackdel med den beskrivna modellen är självfallet att medfinansieringen

av ett program i sin helhet inte är garanterad på förhand.

Tabell: Fördelning av den offentliga medfinansieringen för beslutade

projekt inom de geografiska målområdena, procent

Geogra-

Beslut

Kom-

Lands-

Länsstyrelse

Övrig

To-

fiska mål

mkr

mun %

ting %

A 1 anslag %

statlig %

talt

Mål 2

1151

30

6

29

35

100

Mål 5b

986

25

7

35

33

100

Mål 6

822

24

7

32

37

100

Totalt/medel

2959

26

7

32

35

100

Siffrorna i tabellen baseras på uppgifter från NUTEK hämtade ur den

nationella databasen per den 16 december 1997 och avser därför endast

projekt finansierade av den Regionala fonden eller Jordbruksfonden. Om

projekt finansierade av Socialfonden, med stor andel statlig finansiering,

medtagits i tabellen skulle den statliga andelen öka ytterligare. Övrig

statlig finansiering utgörs av medel från universitet och högskola,

forskningsinstitut, statliga myndigheter, statliga företag m.fl.

Finansieringsandelarna för de nämnda kategorierna varierade stort

inom och mellan olika program. Av den totala nationella offentliga

finansieringen svarade i genomsnitt således kommunerna för 26 procent,

landstingen för 7 procent medan staten svarade för 67 procent, varav

länsstyrelserna genom A 1 anslaget svarade för 32 procent.

I de program som redovisade en stor andel övrig statlig finansiering

svarade universitet och högskolor för en betydande del.

Rapporter och utvärderingar

Statskontoret konstaterar i sin rapport att den svenska offentliga

medfinansieringen för programmen fram till juni 1997 varit tillräcklig

samt att organisationen bedöms som väl anpassad för att klara en bred

finansiering. Statskontoret anser emellertid att det är viktigt med fortsatt

uppföljning av medfinansieringen eftersom länsstyrelserna har fått lägre

anslag samtidigt som kommunerna och landstingen hävdar att den

ekonomiska situationen är sådan att möjligheterna att bidra till

finansieringen av olika projekt kommer att minska.

För att förbättra möjligheterna till medfinansiering, och därmed

underlätta att genomföra programmen fullt ut, föreslår Statskontoret i sin

rapport att bl.a. följande åtgärder övervägs: öka strukturfondernas

finansieringsandel, ge olika former av stöd till sökande, aktivera

befintliga källor för finansiering, anpassa programmen och integrera fler

nationella stödformer i strukturfondsprogrammen.

Riksrevisionsverket har i sin studie av vissa länsstyrelsers medverkan i

medfinansieringen av strukturfondsprojekt gjort liknande bedömningar.

Riksdagens revisorer har i sin rapport också berört frågan om en ökad

finansieringsandel från strukturfonderna.

En arbetsgrupp tillsatt av NUTEK har särskilt analyserat möjligheterna

till att aktivera andra offentliga källor som kan användas som

medfinansiering.

Även de oberoende utvärderarna har i sina rapporter över målen 2, 5b

och 6 tagit upp frågan om förbättrade möjligheter till medfinansiering.

Med utgångspunkt från dessa rapporter och de erfarenheter som vuxit

fram hos genomförandeorganisationen har förslag till förändringar av

programmen diskuterats under hösten i övervakningskommittéerna.

Kommittéerna har vid dessa möten tagit beslut om ändringar i

programmen som kan börja gälla efter kommissionens fastställande.

Regeringen bedömer att ändringarna i programmen kommer att

underlätta genomförandet under de kvarvarande åren.

Förändringar av programmen

För mål 2 har samtliga övervakningskommittéer tillstyrkt förslag från

beslutsgrupperna om att höja strukturfondernas finansieringsandel av de

offentliga utgifterna för flertalet åtgärder i programmen. För den

resterande perioden kommer således strukturfondernas andel av de

offentliga utgifterna för dessa åtgärder att öka upp till 50 procent. Detta

innebär att kravet på den nationella offentliga medfinansieringen kommer

att minska. Detta får till följd att omfattningen av programmen kommer

att minska samtidigt som möjligheterna ökar för projekt att hitta en

nationell offentlig medfinansiering för åren 1998 och 1999. Vidare har

kommittéerna tillstyrkt förslag om omfördelningar av medel mellan

programmens olika ändamål och sammanslagningar av åtgärder för att få

en flexiblare hantering. För de områden i mål 2, som ingår i det

nationella stödområdet, har beslut tagits om att föreslå EG

kommissionen att den nationella stödformen regionalt utvecklingsbidrag

skall kunna medfinansiera strukturfondsprogrammen. Kommittéerna har

också beslutat om fördelning av indexeringsmedel, som årligen

tillkommer varje program.

I mål 5b har alla övervakningskommittéerna, förutom i Sydöstra

Sverige, haft möten och tagit ställning till eventuella förändringar av

programmen. Bl.a. för att underlätta medfinansieringen har EG:s

finansieringsandel höjts i tre av programmen. Dessutom kompletteras

vissa åtgärder med ytterligare målgrupper och stödmottagare. Eftersom

5b-programmet Västra Sverige vad gäller beslutade medel utvecklats väl

har det inte funnits anledning att föreslå några ändringar i detta.

För mål 6 har övervakningskommittén beslutat om sammanslagning av

vissa åtgärder samt omfördelning av medel mellan andra åtgärder, vilket

ökar flexibiliteten i programmet. Liksom för mål 2 kommer det att bli

möjligt, när EG kommissionen fastställt förändringarna av programmen,

att i de delar av regionen som ingår i det nationella stödområdet använda

regionalt utvecklingsbidrag som medfinansiering av projekt som riktar

sig till företag. Vidare har finansieringsgraden från strukturfonderna höjts

till maximalt 75 % när det gäller åtgärder för lokal utveckling samt

utveckling av rennäringen. I mål 6 har övervakningskommittén även

beslutat om fördelning av indexeringsmedel som årligen tillkommer

programmet.

För flertalet gemenskapsinitiativ äger halvtidsavstämning av

programmen rum under hösten 1998. Statskontoret har i sin rapport pekat

på att flertalet av dessa kan komma att möta en ökad konkurrens om

medel tillgängliga för nationell medfinansiering eftersom besluten om

dessa program kom senare. Den nationella offentliga medfinansieringen

har dock hittills inte varit något problem i dessa program.

Halvtidsutvärdering har genomförts för de bägge Leader programmen.

Utvärderarens slutsatser har hittills inte lett till några förslag till

förändringar av programmen.

Regeringen kommer i avsnitt 9 att redovisa huvuddragen i en ny

regional näringspolitik. Det är angeläget att de omfattande resurser i form

av strukturfondsmedel som finns tillgängliga i de olika programmen ses

som en betydelsefull och integrerad del av en sådan politik. Det innebär

att insatserna i berörda regioner kan göras kraftfullare samtidigt som

medfinansieringen av programmen bättre säkerställs.

6.4.3 Nästa programperiod

Regeringens bedömning: En ny period för EG:s regional- och

strukturpolitik avses gälla för åren 2000 2006. En koncentration av

insatserna bör eftersträvas. Sverige bör inrikta sig på att inom ramen för

en minskad totalbudget få ett i relation till andra medlemsländer rättvist

återflöde av strukturfondsmedel och medverka till en ökad

decentralisering av programarbete m.m. för olika regional- och

strukturpolitiska åtgärder.

De regional- och strukturpolitiska åtgärderna bör inriktas på att

åstadkomma regional balans, understödja sysselsättningstillväxt, stärka

konkurrenskraften hos främst småföretagen och på kompetensutveckling.

EG:s regional- och strukturpolitik bör medverka till en hållbar utveckling

och till lika möjligheter för män och kvinnor.

Samordningen med den nationella regionalpolitiken bör öka. EG

kommissionen väntas våren 1998 lägga fram ett förslag till nya

förordningar för EG:s regional- och strukturpolitik för perioden 2000

2006. Dessa förslag kommer tillsammans med övriga förslag i Agenda

2000 att behandlas i ministerrådet. I dessa förhandlingar kommer

regeringen att beakta de erfarenheter som finns i Sverige av EG:s

regional- och strukturpolitiska åtgärder och de synpunkter som framförts

med anledning härav.

Skälen för regeringens bedömning: EG kommissionens förslag till

inriktning m.m. av strukturfondernas användning för perioden 2000

2006 redovisades i juli 1997 (meddelande Agenda 2000 for a stronger

and wider Union ). Kommissionens meddelande innehåller också

finansiella perspektiv för perioden, riktlinjer för en reformering av

jordbrukspolitiken, länderaviser m.m. för de länder som är kandidater för

medlemskap i EU.

När det gäller budgeten föreslår kommissionen att taket för perioden

2000 2006 skall utgöra 1,27 % av BNI för nuvarande medlemsländer,

varav 0,46 % skall avse regional- och strukturpolitiska åtgärder, dvs.

detsamma som skall gälla för år 1999. Detta betyder att strukturpolitiken

skulle disponera totalt ca 275 miljarder ecu (1997 års priser). Det belopp

som disponeras för innevarande programperiod (1993 1999) är 200

miljarder ecu (1997 års priser). Av det totala beloppet för den kommande

programperioden föreslås 45 miljarder ecu reserveras för nya

medlemsländer.

Kommissionens förslag i Agenda 2000 vad gäller regional- och

strukturpolitiken inriktas på koncentration, effektivisering och

förenkling. Antalet mål föreslås minska från nuvarande sju till tre och

gemenskapsinitiativen från nuvarande tretton till tre. Av de föreslagna

nya målen är två geografiska och ett horisontellt. De tre föreslagna

gemenskapsinitiativen inriktas på gränsöverskridande och transnationellt

samarbete, landsbygdsutveckling samt mänskliga resurser. Beträffande

de geografiska målen är kommissionens uppfattning att omfattningen

skall reduceras under programperioden från nuvarande 51 % till ca 35

40 % av folkmängden i unionens nuvarande medlemsländer. Insatserna

skall koncentreras till de ekonomiskt minst utvecklade länderna och

regionerna. Två tredjedelar av strukturfondsmedlen föreslås anslås för

dessa områden (ett nytt mål 1). Åtgärderna skall främst inriktas på

insatser för långsiktig sysselsättning, ökad konkurrenskraft och

kompetensutveckling. Detta skall ske med hänsynstagande till bl.a.

miljö- och jämställdhetsaspekter. Förenklingar föreslås beträffande

budgethantering, programarbete m.m.

Det nya mål 1 föreslås omfatta regioner med en BNP/invånare, som är

lägre än 75 % av EU genomsnittet. Det nya mål 1 skall därutöver

omfatta mycket perifera regioner och enligt särskilda överenskommelser

nuvarande mål 6, dvs. regioner med mycket låg befolkningstäthet. För

regioner i nuvarande mål 1, som inte uppfyller angivna kriterier, föreslås

en särskild nedtrappningsmekanism att gälla för stödet.

Det nya mål 2 föreslås omfatta regioner med stora behov av

omstrukturering till följd av deras ekonomiska och sociala situation. Det

betyder regioner där stora förändringar sker inom industri-, tjänste- och

fiskesektorerna samt i landsbygdsområden på tillbakagång och

stadsområden med omfattande sysselsättnings- och sociala problem. För

de regioner som idag omfattas av mål 2 eller mål 5b men som inte

kommer att uppfylla nya kriterier föreslår kommissionen ett begränsat

strukturfondsstöd under en övergångsperiod.

Det nya mål 3 föreslås omfatta områden utanför de geografiska

målområdena och åtgärderna inriktas på att motverka negativa

konsekvenser av ekonomiska och sociala förändringar, utveckling av

utbildningssystem och livslångt lärande samt bekämpning av arbetslöshet

och social utslagning.

Den sammanhållningsfond som inrättades år 1993 för medfinansiering

av transeuropeiska nätverk och miljöprojekt i Grekland, Spanien,

Portugal och Irland föreslås bestå som hittills. Inom den totala finansiella

ramen för regional- och strukturpolitiken föreslår kommissionen att ca 3

miljarder ecu/år anslås till denna fond.

Beträffande de länder som kandiderar för medlemskap i EU föreslås en

åtgärdsram på 45 miljarder ecu. Av denna ram avser 38 miljarder ecu

insatser från strukturfonderna och sammanhållningfonden från den dag

då landet blir medlem. För förberedelser inför ett medlemskap avsätts

resterande belopp, 7 miljarder ecu, att kunna användas av

kandidatländerna från år 2000.

Kommissionen kommer att utarbeta ett förslag till regelverk för

regional- och strukturpolitiken som skall gälla från år 2000 (kriterier för

områdesavgränsningar, stödberättigade åtgärder, administrativa rutiner

m.m.). Kommissionen förväntas lägga fram sitt förslag om nytt regelverk

för rådet under våren år 1998 varefter förhandlingar om detta regelverk

påbörjas i ministerrådet.

De övergripande förslag som kommissionen hittills redovisat stämmer

i de flesta avseenden väl med de ståndpunkter som den svenska

regeringen intagit. Det viktigaste undantaget är budgeten där regeringen

förordar en reducering för regional- och strukturpolitiken.

En annan fråga som kommissionen nu arbetar med är nya

områdesavgränsningar för nationella regionalpolitiska företagsstöd.

Kommissionens strävan är att minska områdena och nivåerna för

statsstöd och samtidigt behålla skillnaden i stödnivåer mellan olika

regioner (statsstöd enligt artiklarna 92(3)a och 92(3)c i Romfördraget).

Frågan kommer att behandlas vidare under år 1998.

Regeringen anser att EG:s regional- och strukturpolitik är mycket

viktig. Den ger ett betydande mervärde för EU och medlemsstaterna.

Regeringen delar huvuddragen i kommissionens förslag i Agenda 2000.

Regeringen anser dock att budgeten för strukturpolitiken bör minska.

Regeringen är också inriktad på att stödja kommissionens ambitioner att

koncentrera, effektivisera och förenkla strukturpolitiken. Detta är viktigt

inte minst mot bakgrund av utvidgningen som kan förutsättas komma att

påbörjas under nästa programperiod

EG:s regional- och strukturpolitik bör inriktas på att åstadkomma

regional balans. Vad gäller åtgärdsinriktningen bör i första hand

tillkomsten av varaktig sysselsättning, förstärkning av främst

småföretagens konkurrenskraft och kompetensutveckling av

arbetskraften prioriteras. De regional- och strukturpolitiska insatserna bör

medverka till en långsiktigt hållbar utveckling och miljöanpassning

genom bl.a. utvecklade miljöbedömningar. Insatserna bör också

genomföras med beaktande av lika möjligheter för män och kvinnor.

Strukturpolitiken skall bidra till att förverkliga den nationella

sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken som den bedrivs utifrån den

nationella handlingsplanen och de riktlinjer som beslutades den 15

december 1997 vid toppmötet i Luxemburg.

EG:s regional- och strukturpolitik bör bedömas i ljuset av att Sverige

1996 var en av de största nettobetalarna till EG budgeten och att avgiften

till EU budgeten kan bedömas öka mer än återflödet, som i huvudsak

gäller EG:s jordbrukspolitik samt regional- och strukturpolitik, under den

kommande budgetperioden.

Vid behandlingen av förslagen i Agenda 2000 om regional- och

strukturpolitiken inriktar sig regeringen på följande mål:

 att budgeten för strukturfonderna bör minska, även efter inträde av

nya medlemsstater i gemenskapen,

 att politiken bör koncentreras såväl geografiskt som beträffande typer

av åtgärder med beaktande av närhetsprincipen,

 att verka för förenklingar beträffande rutiner för genomförandet av

EG:s regional- och strukturpolitik,

 att inom ramen för en reducerad totalbudget öka återflödet till

Sverige i relation till andra medlemsländer,

 att få samma status för glesbefolkade regioner inom det nya mål 1

som de länder/regioner har som kvalificerar enligt kriteriet BNP/invånare

 att redovisa behov av insatser inom ramen för det nya mål 2, däri

inkluderat skärgårdsområden,

 att verka för att det nya mål 3 får en inriktning som innebär att det

blir ett verksamt medel för att öka förutsättningarna för en långsiktigt

positiv sysselsättningsutveckling och minskad arbetslöshet,

 att verka för att medlemsländer och regioner får ett så stort inflytande

som möjligt, t.ex. genom att inom ett gemensamt regelverk kunna göra

geografiska prioriteringar och bestämma inriktningen vad gäller åtgärder

i olika regioner,

 att lika möjligheter för män och kvinnor beaktas, samt

 att medverka till en hållbar utveckling och miljöanpassning.

Den här inriktningen kommer att kräva ett konstruktivt samarbete med

kommissionen och andra medlemsländer. Detta kommer att ske med

utgångspunkt i en bred förankring hos de organ som i Sverige arbetar

med och berörs av EG finansierade regional- och strukturpolitiska

åtgärder.

Enligt regeringens bedömning är det angeläget med ett ökat samband

mellan den nationella regionalpolitiken och EG:s regional- och

strukturpolitik. Genom ett sådant samband kan en kraftsamling och

viktiga synergieffekter uppnås. Detta behöver dock inte betyda att ett

sådant samband skall tolkas alltför strikt. Eftersom en reformering av

EG politiken på området just nu diskuteras och inriktning,

resursfördelning m.m. kommer att läggas fast under åren 1998 eller 1999,

bör behovet av samspel med den nationella regionalpolitiken beaktas

under de kommande förhandlingarna.

Erfarenheterna från innevarande programperiod bör vara till god

vägledning för hur strukturfondsarbetet bör bedrivas under nästa

programperiod.

6.5 Glesbygds- och landsbygdspolitik

Glesbygds- och landsbygdspolitiken är en viktig del av regionalpolitiken.

I det följande lämnas därför en samlad redovisning av insatser för gles-

och landsbygdens utveckling

6.5.1 Allmänna riktlinjer

Regeringens bedömning: För att en ekonomisk tillväxtpolitik skall bli

framgångsrik är det nödvändigt att landets resurser tas till vara även i

gles- och landsbygd.

Särskilda åtgärder skall i första hand riktas mot glesbygdsområden och

mot skärgården.

Underlagsrapporter: I Glesbygdsverkets rapport Förnyelsens

landskap bygdepolitik för 2000 talet , som bl.a. bygger på förslag från

1996 års landsbygdsriksdag och ett brett samråd med Folkrörelserådet

Hela Sverige skall leva, byautvecklare, företrädare för kommuner och

länsstyrelser, framförs en rad förslag till en framtidsinriktad

bygdepolitik. Förslagen går i sina huvuddrag ut på att:

 öka det lokala inflytandet,

 mobilisera och bygga upp såväl den egna som den gemensamma

kapaciteten hos enskilda och företagare i bygderna,

 ställa om till långsiktigt uthålliga bygder,

 decentralisera och integrera arbetsmarknads- och regionalpolitiken

samt förstärka otraditionella insatser och

 fördela statens resurser rättvist för att garantera likvärdig men lokalt

anpassad infrastruktur och service.

I rapporten redovisas en kraftig ökning av antalet lokala

utvecklingsgrupper. För närvarande finns det cirka 3 400 grupper varav

närmare 3 000 i gles- och landsbygd. Enligt en undersökning av de lokala

utvecklingsgrupperna år 1995 fanns det cirka 70 000 aktiva personer som

aktivt satsade cirka 900 miljoner kronor per år i form av egen arbetstid

och kapital.

Glesbygdsverket har utarbetat ett förslag till Nationellt strategiskt

handlingsprogram för skärgården. Handlingsprogrammet anlägger en

helhetssyn på utvecklingsmöjligheterna i skärgården och omfattar fem

insatsområden; Mark och vatten, Näringsliv och försörjning, Bostäder,

Service och kommunikationer samt Lokalt utvecklingsarbete och

samhällsplanering. Inom vart och ett av insatsområdena föreslås såväl

strategiska mål som delmål samt inom dessa en eller flera åtgärder.

Remissinstanserna: Den sammantagna bilden av remissvaren på

rapporten Förnyelsens landskap är en övervägande positiv bedömning av

analys och förslag i utredningen. Boverket, NUTEK, länsstyrelserna i

Värmland och Norrbottens län, Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva

och SmåKom ställer sig i huvudsak bakom centrala delar i utredningen.

Det finns ett betydande medhåll kring åtgärderna som syftar till ökat

lokalt inflytande, att stärka enskildas, företags och bygders förmåga till

försörjning, att bygga om till bärkraftiga bygder samt infrastruktur och

service. Däremot har flera invändningar från framför allt

Arbetsmarknadsstyrelsen och fackliga organisationer riktats mot

förslagen till lokalt integrerad arbetsmarknads- och regionalpolitik.

Ett antal remissinstanser pekar på brister i analysdelarna, bl.a. att

målkonflikter inte analyserats, att t.ex. forsknings- och

utvecklingsbehoven inte tillräckligt belysts samt att stad land

perspektivet borde lyfts fram. Övriga anser att utredningen innehåller en

utförlig och genomarbetad översyn av gles- och landsbygdsutveckling.

Den skarpaste kritiken kommer från Statskontoret som hävdar att

utredningen brister i bedömning av bl.a. förslagens statsfinansiella

konsekvenser.

Skogsstyrelsen pekar på ungdomars och kvinnors roll för utvecklingen

och på behovet av kompetensutveckling.

Ungdomsstyrelsen framhåller att det finns ett behov av att stödja lokalt

utvecklingsarbete, riktat mot att utveckla former för ungdomars

deltagande i lokal samhällsplanering. Styrelsen anser att regeringen bör

överväga inrättandet av särskilda regionala resurscentra för ungdomar

likt de som tidigare inrättats för kvinnor. Vidare anser styrelsen att det

finns ett behov av att se över arbetet med EG:s strukturfonder så att

ungdomsperspektivet tas till vara.

Flera remissinstanser uttrycker tveksamhet till förslaget om ett

Nationellt forum för bygdeutveckling (NFB).

Skälen för regeringens bedömning: Som redovisats i

Glesbygdsverkets rapport är utvecklingstendenserna i gles- och

landsbygd inte likartade. Olika regioner har olika förutsättningar. I en

tillväxtinriktad politik för hela landet är det nödvändigt att såväl

glesbygdens som landsbygdens resurser tas till vara. Eftersom den

nationella utvecklingen utgör den samlade effekten av varje bygds

förmåga att ta till vara sina resurser och möjligheter, bör inriktningen

vara att ge alla ortstyper möjlighet att utvecklas. Utvecklingen kan inte

administreras fram uppifrån, utan de lokala förutsättningarna och

initiativen måste tas till vara fullt ut.

I avsnitt 4.4 har visats, att de svåraste regionalpolitiska problemen

finns i landets norra och inre delar samt i skärgården, dvs. i huvudsak

sådana områden som Glesbygdsverket benämner gles- och

landsbygdsområden. Dessa är därför högst prioriterade vad gäller olika

åtgärder. Många problem av glesbygdskaraktär finns även i sådana

områden som Glesbygdsverket har klassificerat som tätortsnära

landsbygd. Tätortsnära landsbygdsområden i kommuner som är

regionalpolitiskt prioriterade genom att de är nationella stödområden,

strukturfondsområden, eller prioriterade av respektive länsstyrelse och

självstyrelseorgan omfattas också av regionalpolitiska åtgärder. Insatser i

övriga tätortsnära landsbygdsområden är primärt en kommunal uppgift.

I enlighet med regeringens riktlinjer har länsstyrelserna under en följd

av år givit hög prioritet åt landsbygdsutveckling, bl.a. genom

landsbygdsstöd och program för landsbygdsutveckling. Många

kommuner har också aktiverats i detta arbete. Det är angeläget att även

länsstyrelserna och de nya självstyrelseorganen arbetar vidare med gles-

och landsbygdsinsatser. Sedan ett par år pågår också ett omfattande

arbete med glesbygds- och landsbygdsutveckling inom ramen för EG:s

strukturfonder. Detta sker dels genom arbetet med mål 6, dels genom

arbetet inom fem mål 5b områden; mål 5b Västra Sverige, mål 5b

Sydöstra Sverige, mål 5b Västerbotten/Gävle/Dalarna, mål 5b Gotland

samt mål 5b Skärgården i Sverige. Genom gemenskapsinitiativet Leader

II, inom EG:s strukturfonder, har dessutom, genom de s.k. LAG

grupperna (Local Action Groups), nya samverkansformer på regional och

lokal nivå utvecklats.

Glesbygds- och landsbygdsområden har, som tidigare framhållits,

olika utvecklingsförutsättningar. Vad de ofta har gemensamt är bristen på

arbetstillfällen för framför allt kvinnor. I avsnitt 7.3 redovisas insatser för

att bättre ta till vara kvinnors resurser i det regionala utvecklingsarbetet.

En annan viktig grupp för den framtida utvecklingen av gles- och

landsbygden är ungdomarna. Det gäller att på olika sätt ge dem

möjligheter att stanna i sin hembygd, eller återvända efter studier, och

utveckla denna bl.a. genom eget företagande och genom ökad delaktighet

i olika utvecklingsprocesser. Inom kort avser regeringen att lämna en

proposition till riksdagen om mål för den framtida ungdomspolitiken.

Målet är att underlätta ungas självständighet, deras möjlighet till makt,

inflytande och delaktighet samt ta till vara unga som en verklig resurs för

samhällsutvecklingen. I avsnitt 6.2.3 har redovisats vilka åtgärder

regeringen avser att vidta då det gäller organisatoriska förändringar i den

statliga förvaltningen. Dessa åtgärder har naturligtvis stor betydelse inte

minst för gles- och landsbygden.

Skärgården

Den svenska skärgården är unik.

Ett genombrott för svensk skärgårdspolitik inträffade i och med

Sveriges medlemskap i den Europeiska unionen. Genom att skärgården

definierad som samtliga svenska öar med bofast befolkning utan fast

landförbindelse blev ett mål 5b område erkändes på allvar skärgårdens

speciella problem i ett regionalpolitiskt sammanhang. I de förhandlingar

om strukturfondernas framtid som nu förestår kommer den svenska

regeringen hävda att skärgården även fortsättningsvis skall behandlas

som ett sammanhållet programområde.

Glesbygdsverket skall enligt sin instruktion verka för goda

levnadsförhållanden och utvecklingsmöjligheter i bl.a. skärgården.

Glesbygdsverket har därför i brett samråd med såväl regionala och lokala

intressenter som representanter för skärgårdsbefolkningen utarbetat ett

förslag till Nationellt strategiskt handlingsprogram för skärgården.

Programmet är främst fokuserat på frågor som berör möjligheterna att bo

och arbeta i skärgården. Olika sektorsintressen har vägts in, men

programmet har prioriterat den övergripande målsättningen att verka för

en levande skärgård med bofast befolkning. Visionen är ett socialt,

ekonomiskt och ekologiskt bärkraftigt samhälle, som ger kvinnor och

män i olika livsformer och med olika krav på levnadsvillkor, möjlighet

att bo och arbeta i skärgården . Skärgården omfattar enligt programmet

cirka 85 000 invånare på öar och i kustområden.

För närvarande genomförs utvecklingsinsatser i skärgården bl.a.

genom EG:s strukturfondsprogram mål 5b Skärgården. Det skall dock

nämnas att Glesbygdsverkets definition på skärgård i det Nationella

handlingsprogrammet för skärgården är betydligt vidare än vad som

gäller för strukturfondsprogrammet. Det senare omfattar samtliga

bebodda öar utan fast landförbindelse, med ca 30 000 invånare. Flera av

de åtgärder som föreslås i handlingsprogrammet bör kunna genomföras

på regional, kommunal eller lokal nivå och i vissa fall också bli

medfinansierade via EG:s strukturfonder, andra frågor är en uppgift för

regering och riksdag. Programmet innehåller omfattande förslag till

åtgärder inom en rad politikområden. För att med utgångspunkt från

programmet kunna utforma en kraftfull och samordnad politik krävs

dock först en uppföljning och redovisning av vad som gjorts och vad som

ytterligare behöver göras. Regeringen har uppdragit åt Glesbygdsverket

att senast den 31 december 1998 lämna en sådan redovisning.

Liksom i övriga glesbygds- och landsbygdsområden krävs det en god

näringslivsstruktur för att en levande skärgård skall kunna upprätthållas.

Traditionellt har stat och kommuner varit viktiga arbetsgivare i

skärgården. Strukturförändringar, behov av rationaliseringar och nya

tekniska möjligheter att bedriva verksamhet på mindre avståndsberoende

sätt har inneburit minskad statlig verksamhet bl.a. inom Sjöfartsverket

och Kustbevakningen.

Med hänsyn till den särskilda situationen i skärgården bör alla

förutsättningar att behålla och utveckla olika funktioner genom

samordning av flera statliga verksamheter tas till vara. Ny

distansöverbryggande teknik kan bidra till att förbättra skärgårdens

förutsättningar, inte bara för offentlig verksamhet, utan även för

näringslivets villkor. Regeringen har därför uppdragit åt Länsstyrelsen i

Stockholms län att finna former för en fortsatt och utvecklad statlig

verksamhet i Stockholms skärgård.

Skärgårdarnas Riksförbund samordnar ett 15 tal regionala

intresseorganisationer för skärgården. Det har därmed stor betydelse för

att hålla samman olika skärgårdsintressenter. Organisationen har i ökad

utsträckning anlitats som remissinstans och expertorgan i

skärgårdsfrågor. Detta arbete sker till övervägande delen helt ideellt.

Skärgårdarnas Riksförbund är även representerade i

övervakningskommittén för mål 5b Skärgården inom EG:s

strukturfonder. För att möjliggöra en fördjupad samverkan mellan olika

organisationer i skärgården avser regeringen att tills vidare stödja

Skärgårdarnas Riksförbund med en halv miljon kronor årligen.

Finansieringen sker inom ramen för anslaget för regionalpolitiska

åtgärder.

Berörda länsstyrelser har i december 1997 fått regeringens uppdrag att

upprätta regionala miljö- och hushållningsprogram för landets större

skärgårdsområden. Programmen syftar bl.a. till att ta till vara de

utvecklingsmöjligheter och den potential för ökad sysselsättning och

tillväxt som ligger i resurshushållning och miljöanpassning. Även

ekonomiska förutsättningar och villkor för utvecklingsstöd skall

analyseras. Arbetet med de regionala miljö- och

hushållningsprogrammen skall ske i samarbete med berörda kommuner

och lokala organisationer m.fl. samt, i de fall detta är aktuellt, med

berörda regionala självstyrelseorgan.

I följande avsnitt redovisar regeringen frågor rörande

sysselsättningsfrämjande åtgärder, service och det lokala

utvecklingsarbetet. Slutligen aviseras att gles- och landsbygdens

förutsättningar och utvecklingsmöjligheter skall utredas

6.5.2 Sysselsättningsfrämjande åtgärder

Regeringens bedömning: Att småföretagen utvecklas är viktigt för att

skapa ny sysselsättning i glesbygd och landsbygd. Nyföretagande och

kooperativt företagande bör stimuleras. Lånemöjligheterna för unga ent-

reprenörer i vissa glesbygds- och landsbygdsområden bör förbättras.

Ett konkret åtgärdsprogram för att främja kunskapsintensiv produktion

i glesbygd och landsbygd bör utarbetas.

Ytterligare 5 miljoner kronor anslås för att främja export av svenska

livsmedelsprodukter.

Arbetsmarknadspolitiska åtgärder kommer att användas för småskalig

turismutbildning, fiskevårdande åtgärder och för vidareutveckling av ett

nationellt trav- och galoppcentrum.

Skälen för regeringens bedömning: Landsbygdsstödet är en effektiv

stödform. Som redovisats i budgetpropositionen för 1998 har lands-

bygdsstödet medverkat till att under budgetåret 1995/96 skapa cirka

5 100 nya arbetstillfällen till en genomsnittlig kostnad på cirka 111 000

kronor per arbetstillfälle. De utredningar som presenterats har inte före-

slagit några förändringar av stödformen. Regeringen har nyligen beslutat

om en mindre ändring i förordningen om landsbygdsstöd för att medge

möjligheten till investeringar i kompletterande verksamhet till jordbruks-

produktion.

Det är länsstyrelsen i varje län som avgränsar gles- och landsbygdsom-

råden. Genom riksdagens beslut om försöksverksamhet med ändrad re-

gional ansvarsfördelning från 1998 i Kalmar, Skåne och Gotlands län

samt från 1999 i Västra Götalands län har ansvaret för arbetet med regio-

nal utveckling i dessa regioner, inkluderande ansvaret för de regionalpo-

litiska företagsstöden, flyttats över till s.k. självstyrelseorgan i dessa län.

Glesbygdsverket har i uppdrag att svara för att det utvecklas en enhet-

lig praxis inom området. I förordningen om landsbygdsstöd har länssty-

relserna ålagts en samrådsskyldighet med Glesbygdsverket. Verket har

analyserat de avgränsningar och prioriteringar som gjorts av länsstyrel-

serna. Av Glesbygdsverkets rapport Förnyelsens landskap framgår att nio

länsstyrelser har justerat sina stödområdesgränser mellan 1994 och till

utgången av 1996. De förändringar som skett har, med några få undantag,

varit av marginell karaktär. Enligt riksdagens tidigare utfärdade riktlinjer

skall landsbygdsstöd kunna lämnas i områden på långt avstånd från

större tätorter, men hänsyn kan tas till specifika förhållanden i varje om-

råde. Regeringen avser att uppdra åt länsstyrelserna och självstyrelse-

organen att se över sina avgränsningar i landsbygdsstödet och därvid be-

akta de grundläggande principer som riksdagen tidigare lagt fast.

I landets glesbygds- och landsbygdsområden är behovet av företags-

förnyelse stort. Även om det i många av dessa områden finns en tradition

av småföretagande är det viktigt att entreprenörsandan kan utvecklas.

Genom medel från bl.a. EG:s strukturfonder görs en rad insatser med

denna inriktning. Särskilt kan nämnas det arbete som bedrivs inom ramen

för gemenskapsinitiativet Leader II av de s.k. LAG grupperna.

För att ytterligare stärka entreprenörsandan och förstärka de stödfor-

mer som finns i gles- och landsbygdsområden har regeringen bl.a. före-

slagit EG kommissionen att cirka 75 miljoner kronor (nio miljoner ecu)

av outnyttjade medel inom mål 5a överförs till att förstärka lånemöjlig-

heterna för unga entreprenörer i mål 6 och mål 5b områden. Lånen

kommer att administreras av ALMI. Kommissionen godkände förslaget

den 28 januari 1998.

Den kooperativa företagsformen har varit framgångsrik när det gäller

att främja ny sysselsättning i gles- och landsbygder. Regeringen har un-

der de senaste åren tagit en rad initiativ för att säkerställa att kooperativa

företag ges samma utvecklingsmöjligheter som andra företagsformer.

Riksdagen har beslutat att för innevarande år öka stödet till information

och rådgivning om den kooperativa företagsformen genom de lokala ko-

operativa utvecklingscentra, som finns i varje län, med 10 miljoner kro-

nor till ett årligt anslag på 16,5 miljoner kronor. För att följa upp detta

skall länsstyrelserna respektive självstyrelseorganen redovisa vilka stöd

som har givits till kooperativ verksamhet. Utöver detta har regeringens

Kooperativa råd fått en ny arbetsinriktning. En huvuduppgift är att sti-

mulera till ökad sysselsättning genom nyetablering av kooperativa före-

tag. Regeringen har vidare tagit initiativ som syftar till att sprida infor-

mation om den kooperativa företagsformen för att bl.a. underlätta etable-

ringen i gles- och landsbygder. Regeringen har nyligen givit Arbets-

marknadsstyrelsen i uppdrag att föreslå åtgärder som säkerställer att den

kooperativa företagsformen jämställs med andra företagsformer inom

arbetsmarknadspolitiken.

Regeringen tillsatte under våren 1997 en arbetsgrupp för att utreda

vissa frågor på konkurrenslagens område, bl.a. frågan om lagens tillämp-

ning när det gäller små företag och bl.a. uppmärksamma de särskilda för-

utsättningar för konkurrens som kan finnas i olika delar av landet. Analy-

sen bör även omfatta frågan om hur eventuella förändringar i dessa regler

inverkar på glesbygdshandeln. Den konkurrensrättsliga neutraliteten

mellan olika företagsformer skall också uppmärksammas. Arbetsgruppen

skall lägga fram sina överväganden under hösten 1998.

För att det skall kunna skapas arbetstillfällen inom kunskapsinriktade

tjänster i glesbygds- och landsbygdsområden är det nödvändigt att dessa

orter får likvärdiga förutsättningar att utnyttja modern teknik och att den

nya teknikens möjligheter tas till vara. Det sker en snabb tillväxt av sys-

selsättningen inom kunskapsintensiv produktion. Institutet för framtids-

studier beräknar att hälften av alla yrkesverksamma kommer att vara sys-

selsatta inom den sektorn år 2010. Tillväxten av kunskapsintensiva jobb

är begränsad i gles- och landsbygdsområden. Dessa områden måste där-

för i ökad utsträckning få del av tillväxten inom kunskapsintensiv pro-

duktion för att öka sysselsättningen. Regeringen avser därför ge Gles-

bygdsverket i uppdrag, att i samarbete med NUTEK ta fram ett konkret

åtgärdsprogram för att utveckla den kunskapsintensiva produktionen i

glesbygds- och prioriterade landsbygdsområden.

Jord- och skogsbruket har av naturliga skäl stor betydelse för syssel-

sättningen i glesbygds- och landsbygdsområden. Andelen sysselsatta i

dessa näringar är i och för sig relativt begränsad, men genom att de förser

andra näringsgrenar med råvaror är deras betydelse för den totala nä-

ringsverksamheten större. Livsmedelsindustrin är t.ex. Sveriges näst

största industrigren mätt i produktionsvärde och den tredje största i fråga

om antalet sysselsatta. Jord- och skogsbruket utgör dessutom en viktig

bas för nyföretagande i gles- och landsbygder inom småskalig trä- och

livsmedelsförädling samt turism där ett öppet och levande landskap med

miljövänlig produktion ger en bra grund för nya arbetstillfällen. För gles-

bygden är det därför viktigt med en ökad vidareförädling och att jord-

och skogsbruket inte behandlas som enbart råvaruproducent till industrin.

Regeringen anslog år 1992 för en fyraårsperiod 60 miljoner kronor för

exportfrämjande åtgärder för svenska förädlade livsmedel. Medlen har

disponerats av Jordbruksverket, som administrerar ett projekt benämnt

Food from Sweden för detta ändamål.

År 1995 anslog riksdagen ytterligare 17 miljoner kronor till projektet

för fortsatt verksamhet. I den till regeringen avlämnade utredningen En

livsmedelsstrategi för Sverige (SOU 1997:167) föreslås att Food from

Sweden skall fortsätta och vidareutveckla sina insatser mot bakgrund av

att verksamheten har varit en bra plattform för exportarbetet.

För verksamheten under år 1998 har regeringen avsatt 5 miljoner kro-

nor från anslaget F 6. Exportfrämjande åtgärder, utgiftsområde 23 Jord-

och skogsbruk, fiske med anslutande näringar. Avsikten är att LRF skall

bidra till finansieringen av projektet under år 1998 med en summa som är

lika stor som statens sammanlagda insats för år 1998.

Kostnaderna för verksamheten under år 1998 beräknas till sammanlagt

20 miljoner kronor. Regeringen avser därför att avsätta ytterligare 5 mil-

joner kronor till projektet för år 1998 under förutsättning att LRF bidrar

med sammanlagt 10 miljoner kronor. Dessa 5 miljoner kronor finansieras

via programmet för regional näringspolitik och särskilda regionalpoli-

tiska projekt.

Inom jordbrukssektorn finns institutioner tillhörande Sveriges lant-

bruksuniversitet (SLU), som har stor regionalpolitisk betydelse, men nu

hotas av nedläggning eller förflyttning på grund av kraftiga besparingsåt-

gärder inom universitetet. Ett exempel är institutionen för norrländsk

jordbruksvetenskap i Röbäcksdalen utanför Umeå. Institutionen bedriver

verksamhet även vid andra orter i Norrland. Det finns ett stort behov av

forskning och utveckling inom institutionens verksamhetsområden, t.ex.

inom det norrländska jord- och trädgårdsbruket samt kring den biobase-

rade energiframställningen. Institutionens möjlighet att leva kvar, om

besparingskravet på SLU gör att man inte längre klarar att basfinansiera

verksamheten, är starkt ifrågasatt. SLU:s styrelse har emellertid uppdra-

git åt rektor att utreda möjligheten för en annan organisations- och finan-

sieringsform. Regeringen anser att utredningen är angelägen för att ytter-

ligare utveckla branschens och regionens ansvar för verksamheten. I av-

vaktan på styrelsens diskussioner i frågan och utredningens resultat avser

regeringen lämna engångsvis förstärkning av basfinansieringen med 5

miljoner kronor. Förstärkningen finansieras via programmet för regional

näringspolitik och särskilda regionalpolitiska projekt.

Turismen har en stor sysselsättningspotential i glesbygds- och lands-

bygdsområden. De nationella insatser som har gjorts för att marknadsföra

Sverige som turistland får effekter även i gles- och landsbygdsområden.

Glesbygdsverket har utarbetat ett handlingsprogram för småskalig tu-

rism. Likaledes betonas i det nationella skärgårdsprogrammet vikten av

den småskaliga och lokalt utvecklade turistnäringen. En viktig insats för

att främja en småskalig landsbygdsturism är utbildning av lokala resurs-

personer samt utbildning av lokala turistguider för upplevelseturism i

gles- och landsbygden. Särskilda utbildningsplaner finns framtagna,

varav en är anpassad för den samiska ursprungsbefolkningen. Regeringen

avser att inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen, och till en kostnad

om 4,6 miljoner kronor, på försök initiera dessa utbildningar i regional-

politiskt prioriterade områden.

För att ta till vara den potential som finns i sjöar och vattendrag kan en

intensifierad fiskevård bidra till en ekologisk hållbar utveckling och ökad

sysselsättning. Regeringen avser att inom ramen för medel för individu-

ellt anställningsstöd och andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder göra en

insats för återställnings- och rensningsåtgärder i vattendrag, röjning av

vandringsvägar för fisk och iordningställande av fiskeplatser m.m till en

kostnad om högst 20 miljoner kronor. Härigenom skapas sysselsättning

på såväl kort som lång sikt och arbetstillfällena är ofta av sådan art att de

kan ge sysselsättning åt arbetslösa som saknar särskild kompetens och

erfarenhet. Denna typ av arbetstillfällen finns främst i glesbygds- och

landsbygdsområden.

Hästsport i olika former har en stor omfattning och ger sysselsättning

åt många personer. I Wången i Jämtland finns en trav- och galoppskola.

För att utveckla denna verksamhet har regeringen för avsikt att med

arbetsmarknadspolitiska medel på cirka 30 miljoner kronor skapa såväl

kortsiktiga som långsiktiga arbetstillfällen. Utöver arbetstillfällen under

investeringsfasen beräknas satsningen på sikt kunna skapa mellan 30 35

arbetstillfällen. Till detta beräknas ungefär det dubbla antalet

arbetstillfällen i kringnäringar.

6.5.3 Service

Regeringens bedömning: Arbetet med att utveckla samordnade ser-

vicelösningar bör intensifieras.

Regeringen avser att initiera tillkomsten av en databas över föränd-

ringar i tillgången till service i gles- och landsbygd och hur dess konse-

kvenser löpande kan följas upp och rapporteras.

Regeringen avser att uppdra åt Konsumentverket att initiera ytterligare

projekt med innebörd att öka samordningslösningar i varudistributionen.

Kvarvarande helårsbebodda hushåll i gles- och landsbygd som idag

saknar tillgång till elektricitet bör få en tillfredsställande elförsörjning.

Underlagsrapporter: I Glesbygdsverkets och Konsumentverkets rap-

port Service i gles- och landsbygd redovisas ett antal förslag till åtgär-

der som i huvudsak går ut på att:

 stimulera framtagande av lokala servicestrategier,

 stimulera till ökad samverkan mellan kommuner, byalag och nä-

ringsliv vid formande och genomförande av lokala servicestrategier,

 förstärka de statliga aktiebolagens regionalpolitiska ansvarstagande

genom att precisera en lägsta garanterad servicenivå och genom att ge

dem ett tydligare ansvar att medverka i samordnade servicelösningar,

 förstärka länsstyrelsernas uppdrag att verka för samordnad service i

gles- och landsbygden,

 skapa bättre förutsättningar för dagligvaruhandeln och stärka dess

roll som bygdens centrum för samordnad service genom möjlighet till

förhöjda stödnivåer vid utökning av antalet servicefunktioner samt ge-

nom ett förbättrat servicebidrag och hemsändningsbidrag,

 stödja byskolorna, för att bromsa nedläggningsvågen och för att ut-

veckla skolornas roll som en resurs i det lokala samhällets utveckling

samt

 grundläggande garanterade telekommunikationer skall också om-

fatta överföring som kräver hög kapacitet såsom bild- och datakommuni-

kation.

I rapporten föreslås också att statens avtal med och direktiv till myn-

digheter och statliga bolag bör kompletteras med krav om att de skall

verka för samordnade servicelösningar i gles- och landsbygd. Det fram-

hålls också att det är viktigt att länsstyrelserna får ett ökat ansvar att sam-

råda med servicegivarna och pröva olika samordningslösningar. Av ver-

kens rapport framgår bl.a. att drygt 100 av landets 600 skolor med

mindre än 50 elever är nedläggningshotade. I rapporten föreslås vidare

att de båda verken gemensamt får i uppdrag att utveckla och upprätthålla

en databas med uppgifter om hushållens tillgång till service.

Konsumentverket fick i oktober 1994 i uppdrag att inventera och ge-

nom pilotprojekt finna samordningslösningar på lanthandelns distribu-

tionsproblem samt att utveckla och organisera utbildning för lanthand-

lare. Verket har i december 1996 redovisat arbetet.

Remissinstanserna: Med undantag av några få remissinstanser till-

styrks förslaget om ett tydligt samordningsansvar för länsstyrelserna.

Flertalet länsstyrelser understryker dock, att ett utökat ansvar förutsätter

extra resurser. Några kommuner påpekar att förslaget inte får medföra en

kostnadsövervältring från staten till kommunerna.

Statskontoret efterlyser en analys av vilka konsekvenser det medför att

de boende själva är engagerade och tar aktivt ansvar för utvecklingen av

sin närmiljö.

Apoteksbolaget avstyrker såväl förslaget om att länsstyrelserna skall

ges möjlighet till rådrum som förslaget om garanterad servicenivå.

Flera remissinstanser framhåller att det vid preciseringen av en högsta

servicenivå är viktigt att beakta de specifika förhållanden som råder i

skärgårdsområdena.

Post- och telestyrelsen hänvisar till en pågående översyn av postlagen.

Vad gäller teleområdet påpekas att utvecklingen på området är så dyna-

misk att det inte är lämpligt med en så statisk reglering som föreslås.

Post- och telestyrelsen pekar också på existerande möjligheter att kom-

munerna själva eller genom mäklare uppgraderar sina förbindelser till

konkurrenskraftiga priser hos lämpliga teleoperatörer. Intressenterna i ett

område kan dela på kostnaderna för överföring som kräver hög kapacitet.

Telia AB bedömer att nuvarande nivå på telesystemet är väl avvägt och

att en rikstäckande utbyggnad blir mycket kostsam.

Posten AB föreslår att Glesbygdsverket tilldelas uppgiften att precisera

i vilka avseenden olika regelsystem behöver förändras för att säkerställa

grundläggande servicenivåer.

De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om samordning av

varuleveranser till glesbygdshandeln är positiva till detta.

Länsstyrelserna i Värmlands och Östergötlands län, Gotlands kom-

mun, Landsbygdsforum i Skara samt Posten AB har yttrat sig över och

tillstyrker förslaget om att Glesbygdsverket och Konsumentverket ge-

mensamt får i uppdrag att utveckla och upprätthålla en databas med upp-

gifter om hushållens tillgång till service.

Post- och telestyrelsen menar att förslaget är godtagbart, men pekar på

att den redan har en databas som redovisar servicenivåerna inom post-

och teleområdet. Styrelsen ser därför att ett eventuellt uppdrag i denna

riktning kompletteras med en tydlig gränsdragning mellan respektive

myndighets ansvarsområde.

Skälen för regeringens bedömning: En databas med uppgifter om

hushållens tillgång till service skall upprättas. Syftet med en sådan data-

bas är dels att möjliggöra uppföljningar av hur de avtal om servicenivåer

som ingås efterlevs i praktiken, dels att den skall kunna utgöra ett viktigt

instrument för att utveckla samordnade servicestrategier. Inte minst läns-

styrelsernas och kommunernas arbete med stöd till kommersiell service

bör kunna effektiviseras med bakgrundsfakta av denna typ.

Regeringen avser att senare ta ställning till den närmare utformningen

av en sådan databas.

Post- och telestyrelsen administrerar en databas där hushållens tillgång

till post- och teletjänster i landet redovisas. Relevanta data från det sys-

temet skall i framtiden kunna användas i den mer heltäckande databasen.

Tillgången till vissa typer av service är en nödvändig förutsättning för

skäliga levnadsvillkor i gles- och landsbygden. Med service avses i detta

sammanhang dels kommersiell service, dvs. tillgång till dagligvaror och

drivmedel, dels service som postala tjänster och banktjänster och service

som vissa statliga bolag tillhandahåller.

Utbudet av såväl offentlig som kommersiell service minskar stadigt i

de mest glesbefolkade delarna av landet. Av verkens rapport framgår att

180 dagligvarubutiker i kategorin den sista butiken på orten har lagts

ned under de senaste två åren. Behovet av fungerande samordningslös-

ningar blir därför allt större. För att överleva blir det nödvändigt för den

enskilde handlaren att i möjligaste mån komplettera sitt utbud med olika

slags tilläggstjänster. Det är idag inte ovanligt att lanthandeln förser orts-

befolkningen med tillgång till läkemedel (ombudsverksamhet), varor ur

Systembolagets sortiment (utlämningsställe), post i butik, on line

tjänster från AB Svenska spel, ATG, m.m.

Samordningslösningar av detta slag kan ske i olika former och det

finns inte någon generell modell för vad vidgade servicefunktioner kan

innehålla. Detta måste bygga på de lokala förutsättningar som finns på

orten.

De statliga bolagens verksamheter styrs bl.a. av de åtaganden de har

genom särskilda avtal med staten. Dessa avtal kan innehålla olika typer

av regler rörande de servicenivåer som skall gälla för respektive bolag.

Som ett exempel kan nämnas Posten AB som har ett åtagande att antalet

hushåll som inte erhåller daglig postleverans (för närvarande ca 1500

hushåll) inte får öka. Det finns dock inga generella krav och typen av

serviceåtagande kan skilja sig åt mellan bolagen.

Den lokala handlarens möjligheter att erbjuda tilläggstjänster styrs dels

av förutsättningarna att få tillgång till tilläggstjänster, dels av möjlighe-

terna att finna finansiering till de investeringar som ofta krävs för att

kunna genomföra kompletteringar av serviceutbudet.

En väg att finna finansiering för denna typ av investeringar är stöd till

kommersiell service i gles- och landsbygd. Stödet lämnas av länsstyrel-

serna och självstyrelseorganen och syftet med stödformen, som funnits i

närmare 25 år, är att bidra till att ett väl spritt butiksnät finns över hela

landet. Stödet har generellt förstärkts genom åren. Senast i samband med

beslut om budgetpropositionen för år 1998 (prop.1997/98:1 utgiftsom-

råde 19, bet. 1997/98:AU2, rskr. 1997/98:128). En möjlighet att möta

den negativa utvecklingen med butiksnedläggningar, och därmed sam-

manhängande försämringar i serviceutbudet, är att prioritera stöd till

kommersiell service som innebär samordningslösningar.

Utöver det formaliserade remissförfarande som sker hos länsstyrelser

och självstyrelseorgan vid stöd till kommersiell service är det angeläget

att samråd sker med lokala utvecklingsgrupper och liknande organ. Väl

fungerande och långsiktigt uthålliga lösningar förutsätter ofta breda sam-

förståndslösningar där den enskilde handlaren, den lokala utvecklings-

gruppen, kommunen och olika servicegivare är viktiga parter.

Länsstyrelsen och självstyrelseorganet är den myndighet som beslutar i

det enskilda ärendet och regeringen avser inte att ändra sina riktlinjer om

prioritering av samordningslösningar. Det är angeläget att länsstyrelserna

och självstyrelseorganen utvecklar metoder för breda samförståndslös-

ningar och regionala servicestrategier. Samtidigt skulle berörda länssty-

relser, självstyrelseorgan och kommuner få tillgång till ett förbättrat un-

derlag om ovan föreslagna databas förverkligades.

Tillgänglighet till service och infrastruktur är nödvändigt för att kvin-

nor och män skall kunna bo kvar i gles- och landsbygden. En viktig för-

utsättning för att det skall kunna finnas en acceptabel servicenivå är att

utkomst- och boendemöjligheterna förbättras. I avsnitt 6.5.2 har redovi-

sats insatser för att förbättra utkomstmöjligheterna i glesbygds- och

landsbygdsområden. För att dessa områden skall hållas levande är det

dessutom viktigt med ett varierat boende med olika upplåtelseformer.

Samordnad varudistribution

Konsumentverkets rapport om lanthandelns distributionsproblem visar

att lanthandeln har vissa problem med alltför sällan levererade produkter

för en eller flera varugrupper och att man har problem med kyltranspor-

ter. Problemen med bruten kylkedja är vanligast i Norrlands inland och i

Värmland/Dalsland. Konsumentverket har initierat en försöksverksamhet

i Västerbottens län, som nu pågått i drygt ett år. Erfarenheterna av hittills

bedriven försöksverksamhet är i allt väsentligt goda.

Regeringen bedömer att den påbörjade försöksverksamheten är kost-

nadseffektiv, kvalitetshöjande och miljöbesparande. Genom projektet har

servicenivån kunnat upprätthållas och till och med förbättrats. Rege-

ringen avser därför att uppdra åt Konsumentverket att initiera ytterligare

projekt som förutsätts samfinansieras av berörda regioner och struktur-

fonder.

Restelektrifiering

Staten har sedan 1940 talet med olika stödåtgärder medverkat till ut-

byggnaden av eldistributionen på gles- och landsbygden. Genom de stat-

liga insatserna för gles- och landsbygdens elektrifiering har genom åren

ca 100 000 hushållsfastigheter fått tillgång till elström genom anslutning

till det ordinarie elnätet. Syftet med stödet har varit att förbättra levnads-

villkoren för dem som sedan länge är bofasta i gles- och landsbygden. I

normala fall är anslutningskostnaderna till el inte så stora att de kan anses

vara oskäligt betungande för hushållen. I glesbygden, inte minst i skogs-

och fjällbygderna, kan dock anslutningskostnaderna i vissa fall bli oöver-

stigligt stora för det enskilda hushållet. I vissa fall har, trots de statliga

stödinsatserna, ännu ingen anslutning till det ordinarie elnätet skett. En-

ligt en kartläggning som genomfördes år 1991 av dåvarande Statens

energiverk fanns 204 oelektrifierade helårsbebodda fastigheter. En kart-

läggning som genomfördes av NUTEK hösten 1995 visade att antalet

hade sjunkit till 142. Hösten 1996 hade antalet sjunkit till 137.

Enligt regeringens bedömning är en tillfredsställande tillgång till elek-

tricitet en viktig förutsättning för ett fortsatt boende och en framtida ut-

veckling av de aktuella fastigheterna och berörda bygder. Av det skälet

bör de kvarvarande helårsbebodda hushåll i gles- och landsbygden som

idag saknar en tillfredsställande tillgång till elektricitet beredas tillfälle

att till en rimlig kostnad anslutas till elnätet eller på annat sätt få en till-

fredsställande elförsörjning. För att möjliggöra detta bör ett tidsbegränsat

statligt stödsystem inrättas fr.o.m. år 1999. Regeringen avser att i sam-

band med budgetpropositionen för år 1999 återkomma till riksdagen med

närmare förslag rörande ett sådant stödsystem och dess finansiering.

Försöksverksamhet med medborgarkontor

Sedan den 1 juli 1994 pågår en försöksverksamhet med s.k. medborgar-

kontor, som innebär en delvis ny syn på hur den offentliga verksamheten

kan organiseras på lokal nivå. Inom inrikesdepartementet finns en arbets-

grupp (1997:A) med uppgift att följa och stödja arbetet. Syftet med för-

söket är att få ytterligare kunskaper om och erfarenheter av hur ett orga-

niserat samarbete över kommunala och statliga myndighetsgränser kan

utformas. Riksdagen beslöt den 28 maj 1997 att utvidga försöksverksam-

heten till att även omfatta myndighetsutövning vid medborgarkontor.

Försöksverksamheten skall pågå till den 1 juli 2002. Verksamheten vid

medborgarkontor är främst inriktad på information, administrativ service

och handläggning av frekventa, okomplicerade och regelstyrda ärenden.

Försöksverksamheten skall visa om medborgarkontor kan innebära en

institutionell förnyelse av offentlig verksamhet, om de leder till en för-

bättrad och mer tillgänglig service för medborgarna, om de ger möjlig-

heter att genom sektorsövergripande arbetssätt förbättra och effektivisera

verksamheterna, om den samverkan som krävs mellan olika kommunala

och statliga myndigheter kan vara ett sätt att bibehålla offentlig service i

gles- och landsbygder samt om de också kan innebära en förstärkning av

den lokala demokratin.

6.5.4 Det lokala utvecklingsarbetet

Regeringens bedömning: Lokala initiativ är viktiga för att alla resurser

skall tas till vara. Detta arbete bör understödjas och utvecklas på alla ni-

våer. Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva bör få resurser så att dess

verksamhet kan utvecklas. Ytterligare medel bör avsättas till Glesbygds-

verket för LAG gruppernas verksamhet inom EG:s strukturfonder, ge-

menskapsinitiativet Leader II.

Skälen för regeringens bedömning: I Sverige bedrivs sedan lång tid

ett aktivt lokalt utvecklingsarbete, som utvecklades i samband med

krisåren runt 1980 då den negativa utvecklingen i många regioner ledde

till att människor började tappa tilltron till samhällets förmåga att lösa

problem. I många orter med strukturproblem växte det upp rörelser som

försökte finna alternativa vägar att lösa de lokala problemen. Denna ut-

veckling blev tydligast i gles- och landsbygdsområden, där många män-

niskor insåg att centralt och regionalt producerade lösningar inte alltid

var avpassade för den lilla ortens problem.

Ur denna rörelse bildades lokala utvecklingsgrupper som så små-

ningom gemensamt organiserade sig år 1988 i Folkrörelserådet Hela Sve-

rige skall leva. Rådet består av drygt 50 folkrörelseorganisationer.

Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva har aktivt verkat för tillkoms-

ten av lokala utvecklingsgrupper. År 1988 fanns det cirka 500 lokala ut-

vecklingsgrupper. Antalet har nu ökat till cirka 3 400, varav knappt 3 000

i gles- och landsbygdsområden. Utöver de grupper som finns inom Folk-

rörelserådet finns det många andra grupper och organisationer som arbe-

tar med lokal utveckling. Hit hör t.ex. bildningsförbund, hembygds- och

idrottsföreningar.

Regeringen bedömer att det är viktigt att det lokala utvecklingsarbetet

kan fortsätta och utvecklas.

Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva har regelbundet organiserat

s.k. landsbygdsriksdagar. Den femte landsbygdsriksdagen hölls i februari

1998. Antalet deltagare uppgick till ca 1 200 och representerade lokala

utvecklingsgrupper, rådets medlemsorganisationer, kommuner, länssty-

relser och andra myndigheter. Landsbygdsriksdagen är en bred manifes-

tation över det lokala utvecklingsarbetet och besluten från riksdagen har

överlämnats till regeringen. Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva hade

inför landsbygdsriksdagen sammanställt en rapport över vad som hänt

med förslagen från landsbygdsriksdagen år 1996. Rapporten visar att

många förslag har tillgodosetts.

Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva har genom sin breda förank-

ring blivit en viktig samtalspartner, och fått inflytande, i frågor om regio-

nal och lokal utveckling. Regeringen har t.ex. låtit rådet nominera leda-

möter till övervakningskommittéer för EG:s strukturfonder.

Flertalet länsstyrelser (17 st) har antagit eller är på väg att anta pro-

gram för landsbygdsutveckling medan relativt få kommuner har tagit

fram sådana. Programmen är av mycket varierande art. Lokal utveckling,

stöd till företagande på landsbygden, ökade utbildningsmöjligheter, åt-

gärder för att kvinnor och ungdomar skall kunna bo kvar på landsbygden,

servicefrågor, kultur- och miljöfrågor är vanliga inriktningar i program-

men. De har i allmänhet tagits fram i samverkan mellan länsstyrelser,

kommuner, företrädare för byutvecklingsgrupper och andra landsbygds-

organisationer. En brist i många program är att det saknas ansvarsfördel-

ning och finansiering för de åtgärder som föreslås. Därmed riskerar pro-

grammen att få låg effekt. I de program som har utarbetats under de se-

naste åren är de här aspekterna bättre beaktade. Programmen bör kunna

utgöra en viktig utgångspunkt i formandet av regional näringspolitik och

de tillväxtavtal som behandlas i avsnitt 9.

De kommunala och regionala landsbygdsprogrammen, men också

framtida strukturfondsprogram, kan utvecklas ytterligare i syfte att sti-

mulera ett ökat lokalt inflytande. De behöver i högre grad inriktas på åt-

gärder som dels uppmuntrar aktörerna i olika bygder att i bred samverkan

utarbeta och genomföra strategier för bygdernas utveckling, dels utveckla

metoderna för en ökad dialog mellan bygder och framför allt den regio-

nala och kommunala samhällsplaneringen. Glesbygdsverket har från tidi-

gare projekt erfarenheter på detta område. En utgångspunkt för detta ar-

bete bör vara regionalt och kommunalt förankrade åtaganden. I detta ar-

bete bör även beaktas hur de nationella miljökvalitetsmålen kan uppnås.

För att stimulera det lokala utvecklingsarbetet har länsstyrelserna i 14

län finansierat, utvecklat och infört olika system med s.k. bygdepeng. I

vissa län har även kommuner medverkat i finansieringen. Hittillsvarande

resultat visar på goda effekter med mycket små medel. I de byar som

saknar ett organiserat lokalt arbete stimulerar bygdepengen till att starta

samverkansgrupper, byalag och andra former av föreningar samt att prio-

ritera vad som är viktiga utvecklingsinsatser. Det är i första hand en fråga

för länsstyrelser, självstyrelseorgan och kommuner att finna former för

ett eventuellt fortsatt eller utvidgat stöd.

I den utvärdering som gjorts av Byapolitikprojektet framhålls att rela-

tionen mellan kommuner och lokala grupper har förbättrats. Eftersom ett

framgångsrikt utvecklingsarbete bygger på en ömsesidig förståelse och

respekt för varandras förutsättningar, och att all utveckling börjar på den

lokala nivån, är det viktigt att den attitydförändring som har uppnåtts

genom projektet kan fortsätta. Det aktiva engagemanget av många med-

borgare är viktigt för att uppnå resultat i utvecklingsarbetet i gles- och

landsbygden. För att engagemanget skall kunna tas till vara fullt ut är det

viktigt att detta kan hanteras på olika nivåer. Andra betydelsefulla as-

pekter att beakta i detta sammanhang är kvinnors, mäns och olika gene-

rationers skilda utgångspunkter för att bedriva ett lokalt utvecklingsar-

bete. Genom Glesbygdsverkets verksamhetsplan har regeringen erfarit att

verket, tillsammans med Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva och

Svenska Kommunförbundet har för avsikt att utveckla ett nationellt ut-

bildningsprogram. Programmet är avsett för lokala politiker och tjänste-

män. Syftet är att främja såväl det lokala utvecklingsarbetet som demo-

kratin.

Regeringen anser att arbetet med gemenskapsinitiativet Leader II,

inom EG:s strukturfonder, på ett värdefullt sätt bidrar till att främja lokal

utveckling på landsbygden. Detta sker främst genom att hitta nya och

bättre sätt att stödja utvecklingsprocesser och att kunna sprida dessa erfa-

renheter till andra områden. Inom det svenska Leader II arbetet lyfts

behovet av entreprenörskap fram. Det handlar om viljan och kunnandet

att forma sin egen framtid i ett långsiktigt och bärkraftigt sammanhang.

Programmen genomförs av s.k. LAG grupper, i vilka många olika aktö-

rer ingår, t.ex. företrädare för lokala grupper, företagare och offentliga

organisationer. LAG grupperna utsågs av regeringen under hösten 1996

och det reella arbetet i dessa grupper startade under 1997. De arbetar

över ett begränsat geografiskt område som är större än en kommun, men

oftast mindre än ett län. Av LAG gruppernas analyser av sina regioners

starka och svaga sidor framgår att entreprenörsandan där är förhållande-

vis låg. Vid en utvärdering av arbetet har det bedömts som viktigt att

LAG grupperna fortsättningsvis i ökad utsträckning inriktar sitt arbete

på att skapa ett bättre entreprenörsklimat. Ett antal LAG grupper haft

svårt att fullt ut klara finansieringen av projekten inom sina respektive

Leader program. Regeringen avser därför att avsätta ytterligare medel

till Glesbygdsverket för stöd till LAG gruppernas verksamhet. Dessa

medel finansieras via programmet för regional näringspolitik och sär-

skilda regionalpolitiska projekt.

Glesbygdsverket och Folkrörelserådet Hela Sverige skall leva svarar

för det svenska Leadernätverket. Nätverket skall svara för uppföljning,

kunskapsspridning och erfarenhetsutbyte mellan de olika LAG grup-

perna. Det svenska Leadernätverket är anslutet till ett europeiskt nätverk

med samma syfte. EG kommissionen bidrar med hälften av kostnaderna

för nätverket. Det svenska Leadernätverket är ett viktigt organ för att

sprida kunskaper och erfarenheter av det innovativa arbete som sker

inom Leader II.

Förutom det ovan nämnda Leadernätverket finns det s.k. BygdeNet

som en viktig informationslänk vad gäller lokalt utvecklingsarbete.

Erfarenheterna från det lokala utvecklingsarbetet visar att ett brett en-

gagemang är viktigt för att lösa olika problem. Utvecklingsarbetet bör i

så stor utsträckning som möjligt bygga på ett nedifrån perspektiv där

människors behov, kreativitet och engagemang är viktiga komponenter.

Glesbygdsverket anser att det behövs ett nationellt centralt forum

Nationellt Forum för Bygdepolitik (NFB) för att stimulera bygdeut-

vecklingen, förändra attityd- och rollfördelningar, följa upp och sprida

erfarenheter m.m. Detta skulle bl.a. bygga vidare på det svenska Leader

nätverket. Innan regeringen tar ställning till ytterligare administrativa

strukturer på central nivå bör erfarenheterna från arbetet med detta nät-

verk utvärderas.

I Glesbygdsverkets rapport Förnyelsens landskap bygdepolitik för

2000 talet föreslås att lokala aktörer får initiativrätt inom ramen för

plan- och bygglagen. När det gäller de planer som regleras i denna lag

finns det inget förbud att ta initiativ till att planering påbörjas. Det är

dock kommunen som har den exklusiva rätten att besluta om planer. I

Sydlänsprojektet Medborgarinflytande och kommunal planering pågår ett

utvecklingsarbete för att planeringsprocessen skall kunna möta de an-

språk som ett vidgat medborgarinflytande i samhällsplaneringen reser.

De processer, lokala utvecklingsarbeten, som pågår i nio medverkande

kommuner utvärderas för närvarande av bl.a. Boverket. Den rapport, som

beräknas vara klar under våren 1998, planeras innehålla förslag till hur

medborgarinflytandet bättre kan komma till uttryck i kommunal plane-

ring och hur lokalt utvecklingsarbete på ett bättre sätt kan få stöd genom

kommunal planering.

För att ytterligare stimulera det lokala utvecklingsarbetet har rege-

ringen beslutat lämna bidrag till ett projekt i Norrbottens län med inrikt-

ning på att mobilisera lokala resurser. Projektet kommer att pågå under

en treårsperiod och är inriktat mot att stimulera ny företagsamhet, ut-

veckla nya former av service och underlätta ett ökat medborgarengage-

mang i samhällsbyggandet.

Att ta till vara olika kompetenser och perspektiv är nödvändigt för ett

effektivt utvecklingsarbete. Lokala grupper bör kunna tillföra erfarenhe-

ter och därmed påverka användningen av olika utvecklingsmedel i t.ex.

arbetsförmedlingsnämnder, samrådsorgan kring den nya regionala nä-

ringspolitiken, kommunernas arbete med lokala investeringsprogram för

en ekologisk omställning av samhället och i de territoriella sysselsätt-

ningspakter som har initierats av EG kommissionen. Några formella

regelförändringar för detta inflytande bedöms inte nödvändigt eftersom

möjligheten att knyta samråds- eller beredningsgrupper till olika beslu-

tande organ finns. Vad det ytterst handlar om är att de beslutande orga-

nen aktivt tar till sig de lokala gruppernas erfarenheter, kompetens och

synpunkter i ett väl fungerande partnerskap.

En stor del av tillgängliga utvecklingsresurser är decentraliserade till

länsnivån och en mycket stor del av utvecklingsarbetet sker i länen och i

kommunerna. Det är viktigt att de lokala utvecklingsgruppernas erfaren-

heter och kompetens tas till vara och att man kan finna lämpliga samver-

kansformer på läns- och kommunnivå. Regeringen anser att Folkrörel-

serådet Hela Sverige skall leva har en viktig roll i arbetet med att främja

lokal utveckling, i kunskapsuppbyggnad och informationsspridning till

regionala och lokala grupper. Regeringen har därför beviljat Folkrörel-

serådet Hela Sverige skall leva utökade resurser för år 1998 och har för

avsikt att under kommande år, inom ramen för anslaget för regionalpoli-

tiska åtgärder, bevilja rådet 9,5 miljoner kronor årligen. Det kan därmed

fortsätta sitt arbete med att främja lokal utveckling och bygga upp väl

fungerande regionala samverkansorgan för den ideella sektorn som en

betydelsefull länk i det regionala och lokala partnerskapet. En del av

dessa medel skall användas för att stödja sådan regional samverkan.

Regeringen har i februari 1997 uppdragit åt Forskningsrådsnämnden,

Glesbygdsverket, Skogs- och jordbrukets forskningsråd och Statens in-

stitut för regionalforskning att gemensamt utarbeta ett forsknings- och

utvecklingsprogram om landsbygdsutveckling. Med anledning av upp-

draget har nämnda myndigheter och forskningsråd i januari 1998 in-

kommit med förslag till ett brett och omfattande forskningsprogram om

landsbygd och landsbygdsutveckling som beräknas pågå under fyra år

och bidra till ökad kunskap om de processer som bidrar till förändring-

arna av landsbygden i olika delar av Sverige. Denna forskning kommer

att bedrivas i nära samarbete med forskningen inom motsvarande områ-

den inom EU och respektive medlemslands egen forskning.

Begreppet social ekonomi används ofta i regionalpolitiska samman-

hang och i det lokala utvecklingsarbetet. Social ekonomi är en officiell

term inom den europeiska unionen. Regeringen har nyligen beslutat att

tillsätta en arbetsgrupp med uppgift att kartlägga villkoren för den sociala

ekonomins betydelse i samhället, inte minst i glesbygds- och lands-

bygdsområden.

Det är som tidigare nämnts angeläget att den nya teknikens möjligheter

tas till vara, bl.a. genom fortsatt utveckling och utnyttjande av olika di-

stansutbildningar. Genom de resurser som ställts till kommunernas för-

fogande inom ramen för kunskapslyftet har möjligheterna till kompe-

tenshöjande insatser ökat. Bl.a. har olika former av lokalt anpassade stu-

diecentra byggts upp. Ett sätt att utveckla lokalt anpassade studiecentra är

att bredda funktionen hos befintliga kunskapscentra som exempelvis bib-

liotek och skola. Dessa kan i många fall utgöra en bra grund för framtida

kompetenshöjande insatser för invånare i gles- och landsbygden. En ut-

veckling av distansutbildning på grundläggande och gymnasial nivå till-

sammans med olika former av företagarutbildningar är särskilt viktiga i

gles- och landsbygd. Vidare vill regeringen erinra om de insatser för de-

centraliserad utbildning och distansutbildning som föreslagits i avsnitt

6.2.2.

6.5.5 Utredning av glesbygdens och landsbygdens framtida utveck-

lingsmöjligheter

Regeringens bedömning: Regeringen avser att ytterligare utreda gles-

bygdens och landsbygdens framtida utvecklingsmöjligheter.

Skälen för regeringens bedömning: Glesbygdsverket har i sina un-

derlagsrapporter pekat på behoven av att ytterligare analysera och ut-

veckla åtgärdsförslag inom ett antal områden som rör gles- och lands-

bygdens förutsättningar att utvecklas. Likaledes framfördes önskemål om

en fördjupad landsbygdsutredning vid 1998 års landsbygdsriksdag.

Områden som bör belysas är olika näringars roll för tillväxt och syssel-

sättning på landsbygden, landsbygdens roll i omställningen mot ett eko-

logiskt hållbart samhälle, behov av kompetensutveckling, kvinnor och

ungdomars situation, metoder för att öka det lokala inflytandet, interna-

tionella jämförelser etc.

Vidare bör bestämmelser och avtal som reglerar statliga servicegivares

åtaganden att verka för samordnade servicelösningar i gles- och lands-

bygdsområden ses över. Syftet med en sådan översyn är bl.a. att tydligt

söka belysa de målkonflikter som kan uppstå t.ex. då länsstyrelserna och

självstyrelseorganen skall utföra sin samordningsuppgift och överväga

eventuella ändringar gällande serviceåtaganden.

En annan aspekt, som Glesbygdsverket vid tidigare tillfällen framfört,

är att staten bör överväga att fastställa en lägsta acceptabel servicenivå

för ett antal bastjänster i gles- och landsbygd. En sådan utredning bör

dels innehålla en översyn av nuvarande åtaganden och det eventuella be-

hov av förändringar som kan behövas, dels belysa olika sektorers behov

av service och infrastruktur för fortsatt verksamhet och utveckling, kost-

nader och finansiering.

Exempel på ytterligare aspekter som behöver belysas är villkoren och

utvecklingsmöjligheterna för enpersonsföretagandet och övrigt mikrofö-

retagande.

Regeringen vill i det sammanhanget erinra om att en av regeringen ut-

sedd arbetsgrupp inom Närings- och handelsdepartementet för närva-

rande ser över om konkurrenslagens utformning och tillämpning ger till-

räckligt utrymme för små företags samhällsnyttiga behov av samverkan.

I gruppens uppdrag ingår att särskilt belysa glesbygdsaspekter. I en

kommande utredning om glesbygdens och landsbygdens framtida ut-

vecklingsmöjligheter skall samråd ske med arbetsgruppen i frågor med

konkurrensaspekter.

Bland de förslag till åtgärder för landsbygdsutveckling, som formule-

rades av landsbygdsriksdagen, återfanns transportservice och skolans roll

i den lokala utvecklingen. Båda dessa aspekter har tidigare belysts i

Glesbygdsverkets rapport Förnyelsens landskap och bör ytterligare utre-

das.

Regeringen avser att återkomma med närmare direktiv för att ytterli-

gare utreda glesbygdens och landsbygdens framtida utvecklingsmöjlig-

heter

7 Regionalt utvecklingsarbete

7.1 Allmänna utgångspunkter

Sveriges regioner har, som tidigare redovisats (avsnitt 4), olika förutsätt-

ningar för sitt näringsliv. Detta bl.a. på grund av skillnader i natur och

klimat, olika befolkningstäthet, infrastruktur, utbildningsnivå, historisk

näringsstruktur och kulturell bakgrund. Regioner med likartade förutsätt-

ningar, som tillhör samma regionfamilj , uppvisar samtidigt olika re-

sultat beträffande inkomster och produktion.

Generellt sett är förutsättningarna för ett växande och differentierat nä-

ringsliv gynnsammare i befolkningsmässigt stora och väl sammanhäng-

ande arbetsmarknader. Ett dynamiskt näringsliv beror emellertid också

på vilka värderingar och attityder som finns till företagande. I sådana fall

spelar regionens storlek mindre roll, i stället är kulturella skillnader och

företagartradition av större betydelse. Att det i vissa regioner finns gott

om företagare som förebilder ger ofta i sig en självgenererande utveck-

lingseffekt genom ett stort nyföretagande.

Enligt regeringens bedömning behöver varje region ges bättre förut-

sättningar att stimulera utveckling utifrån sin unika näringslivskultur som

bygger på de ekonomiska, sociala, kulturella och miljömässiga förhållan-

den som kännetecknar regionen. Traditioner, men också medvetna åtgär-

der för att åstadkomma en utveckling i denna riktning, har visat sig

kunna bidra till att bygga starka näringslivskulturer. En sådan utveckling

kan bara ske i nära samverkan mellan en regions olika aktörer och måste

alltså i första hand utgå från den lokala och regionala nivån.

Utvecklad sektorssamordning förbättrar regionernas utveckling

De politiska och administrativa systemen präglas i de flesta länder av en

relativt långt gående specialisering och därav följande sektorisering. Det

gäller också för Sverige. För att det från regionala utgångspunkter på ett

mera påtagligt sätt skall vara möjligt att påverka politiken inom alla sek-

torer av betydelse för den regionala utvecklingen, är det nödvändigt att

utveckla och pröva ett system som går över olika sektorsgränser.

Insikten om behovet av en utvecklad sektorsamordning ökar kontinu-

erligt. Internationellt är det av EG kommissionen initierade arbetet med

en Regional utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv ESDP

(European Spatial Development Perspective) ett exempel på detta. I

ESDP arbetet sammanförs sålunda regionalekonomisk och fysisk plane-

ring i ett gemensamt utvecklingsperspektiv. De övergripande målen för

detta arbete är ekonomisk och social sammanhållning (balanserad ut-

veckling), långsiktigt hållbar utveckling (ekonomisk, social och ekolo-

gisk) och ökad konkurrenskraft.

För att nå dessa mål behövs utvecklingsplanering, inte bara över sek-

torsgränser utan också mellan nationer, regioner och kommuner. ESDP

är en frivillig planeringsansats inom ramen för EU samarbetet vilken för

närvarande förankras genom samrådsseminarier i och mellan medlems-

länderna och inom EG kommissionens olika generaldirektorat. Genom

det tvärsektoriella och gränsöverskridande angreppssättet kan ESDP bli

en inspirationskälla för utvecklingsarbete på olika nivåer också i Sverige.

Försök med ändrat regionalt utvecklingsansvar

Genom riksdagens beslut om försöksverksamhet med ändrad regional

ansvarsfördelning i Kalmar, Skåne och Gotlands län har ansvaret för ar-

betet med regional utveckling och för att samordna och besluta om läns-

plan för regional transportinfrastruktur flyttats från länsstyrelsen till re-

gionförbund och i Gotlands län till kommunen (prop. 1996/97:36, bet.

1996/97:KU4, rskr. 1996/97:77 samt prop. 1996/97:108, bet.

1996/97:BoU13, rskr. 1996/97:228). Fortsättningsvis benämns region-

förbunden och Gotlands kommun självstyrelseorgan. Detta innebär att

det är självstyrelseorganen som ansvarar för att en regional utvecklings-

strategi utarbetas i dessa län. Självstyrelseorganen har ansvaret för att

samla berörda aktörer i länet och verka för en förbättrad samordning och

samverkan för länets utveckling. Länsstyrelsens roll i försökslänen är i

första hand att bidra till självstyrelseorganens arbete för regional utveck-

ling, dels med tilldelade resurser för regional projektverksamhet, dels

genom att verka för en samordning av statliga aktörer i länet. Från och

med den 1 januari 1999 omfattas också Västra Götalands län av försöks-

verksamheten med ändrad regional ansvarsfördelning.

7.2 Regionala utvecklingsstrategier

Regeringens bedömning: Det regionala utvecklingsarbetet bör också i

framtiden baseras på en långsiktig övergripande utvecklingsstrategi för

varje län. Det pågående arbetet bör fördjupas. Partnerskap samt lokal och

regional demokratisk förankring bör utvecklas ytterligare. Ansvaret för

genomförande, uppföljning och utvärdering av utvecklingsstrategin bör

tydliggöras.

Ansvaret för det regionala utvecklingsarbetet ligger primärt hos läns-

styrelserna respektive självstyrelseorganen. Kopplingen mellan den re-

gionala och den centrala nivåns insatser bör förstärkas med de regionala

utvecklingsstrategierna som grund.

Underlagsrapporter: I NUTEK:s rapport Förutsättningar för region-

politik (R1997:19) konstateras att alla delar av landet måste fungera väl

utifrån sina förutsättningar. Detta gäller inte bara små eller mindre fram-

gångsrika regioner. Även landets starka och mest produktiva regioner

måste stärkas och bättre utnyttja sina förutsättningar för att kunna klara

konkurrensen med regioner i andra länder.

I NUTEK:s rapport Länsstrategier i regionalt utvecklingsarbete

(R 1997:11) beskrivs och analyseras länsstrategiprocessen. Vidare dis-

kuteras möjligheterna för länsstrategierna att vara ett fungerande arbets-

verktyg i det regionala utvecklingsarbetet. Av analysen framgår att läns-

strategiarbetet under den tid som studerats genomförts på ett ambitiöst

sätt med bred uppslutning i länen. Betoningen har legat på ett processin-

riktat arbetssätt och samverkan mellan länets aktörer. NUTEK pekar

samtidigt på att strategier för genomförande samt modeller för finansie-

ring och ansvarsfördelning mellan involverade parter kan utvecklas yt-

terligare.

NUTEK konstaterar vidare att länsstrategierna innehållsmässigt är lik-

artade i alla län. Länsstrategierna formuleras i dag på en övergripande

nivå och utan att avtal sluts vilket innebär att inblandade parter kan ac-

ceptera dokumentet utan att behöva göra avkall på sina egna priorite-

ringar.

När ett stort antal offentliga aktörer vidtar åtgärder som avser att stärka

förutsättningarna för utveckling inom olika områden, oftast med utfall på

den regionala nivån, krävs betydande samordning för att åtgärderna ska

genomföras så effektivt som möjligt. Det gäller både för regionerna och

för nationen som helhet.

För att de långsiktiga regionala utvecklingsstrategierna ska kunna spela

en mer central roll krävs enligt NUTEK bättre förutsättningar för det re-

gionala utvecklingsarbetet. Förutsättningar NUTEK nämner är:

 en ökad uthållighet i det långsiktiga regionala utvecklingsarbetet, där

länsstrategierna är ett första samlande dokument för allt utvecklingsar-

bete i länet,

 tillräckliga resurser på både regional och nationell nivå för att kunna

driva det långsiktiga arbetet, samt

 en bättre samordning mellan sektorer samt mellan den centrala och

regionala nivån.

Remissinstanserna: Flertalet kommuner instämmer i att Sverige be-

höver en kraftfull regional utvecklingspolitik. Flera av remissvaren indi-

kerar dock en rädsla för att detta kan komma att gynna storstadsregio-

nerna på glesbygdens bekostnad. Stockholms stad anser att en positiv

utveckling för huvudstaden också innebär en positiv utveckling för lan-

det.

En närmast genomgående uppfattning bland remissinstanserna är att

sektorsamordning på central och regional/lokal nivå måste ses som något

positivt. Det finns anledning till samverkan över sektorsgränserna fram-

förallt inom områden som fysisk planering och utbildning. Enligt länssty-

relsen i Göteborgs och Bohus län krävs det att statens egna myndigheter

samordnar sina verksamheter för att statens resurser optimalt skall främja

regionens utveckling.

Skälen för regeringens bedömning: Länsstrategierna är en viktig del

av det regionala utvecklingsarbetet. Länsstyrelserna har av regeringen

fått i uppdrag att basera sitt regionala utvecklingsarbete på en långsiktig

sektorsövergripande utvecklingsstrategi för länet. Strategin skall utarbe-

tas i bred samverkan med övriga aktörer i länet. I dag pågår, med något

undantag, regionalt strategiarbete i alla län. Regeringen har i förord-

ningen (1988:877) om regionalt utvecklingsarbete lämnat närmare rikt-

linjer för arbetet.

Länsstrategierna skall tas fram i ett brett partnerskap. Därmed skapas

ett gemensamt och återkommande forum där regionens aktörer kan dis-

kutera framtidsfrågor. Strategiarbetet ger på så sätt de regionala aktörerna

större möjligheter att hantera frågor inför framtiden.

Behovet av att arbeta med långsiktiga sektorsövergripande strategier i

det regionala utvecklingsarbetet är växande. Samhället befinner sig i en

brytningstid då många förändringsprocesser pågår. Utvecklingen sker i

snabb takt. Denna snabba utveckling sker samtidigt som det finns pro-

blem på arbetsmarknaden och i ett läge där en sanering av statens finan-

ser genomförts. De beslut, som också fortsättningsvis kommer att behöva

tas för att lösa mer kortsiktiga problem på såväl central som regional

nivå, kan bara ges strategisk betydelse om de kopplas till en långsiktig

utvecklingsstrategi.

I försökslänen är det självstyrelseorganen som har det övergripande

och samlande ansvaret för utvecklingsstrategierna. Detta innebär att de

ansvarar för dels hur de använder de av regeringen tilldelade regionala

utvecklingsmedlen dels för samverkan och samordning med andra aktö-

rer så att länet som helhet får en god utveckling.

Länsstyrelsens roll i försökslänen är att, dels med tilldelade resurser

för regional projektverksamhet för vissa ändamål arbeta för regional ut-

veckling, dels att i sin roll som samordnare för statlig verksamhet kon-

struktivt delta i arbetet med länets utvecklingsstrategi.

Utveckling av det regionala strategiarbetet

Det omfattande utredningsunderlag som nu tagits fram visar att det re-

gionala strategiarbetet kan utvecklas och fördjupas ytterligare.

Regeringen har med stöd av riksdagens beslut om propositionen In-

frastrukturinriktning för framtida transporter (prop. 1996/97:53, bet.

1996/97:TU7, rskr. 1996/97:174) utvecklat formerna för planeringen av

investeringar i transportinfrastrukturen så att ett större helhetsansvar för

prioriteringar av åtgärder tas regionalt. Länsstyrelserna respektive de re-

gionala självstyrelseorganen har nu ansvaret att samordna och förankra

de regionala transportplanerna så att de effektivt kan bidra till den av

riksdagen beslutade nationella inriktningen. Syftet med att regionalisera

planeringsansvaret har varit att nå en anpassning till regionala behov och

näringsstrukturer samt öka samordningen mellan olika statliga åtgärder

av regionalt intresse.

För att den nya regionala infrastrukturplaneringen skall kunna utveck-

las ytterligare har regeringen i propositionen Transportpolitik för en håll-

bar utveckling (prop. 1997/98:56) aviserat att planeringen bör kopplas till

pågående regionalt strategiarbete där de preliminärt föreslagna nationella

målen bryts ned till möjliga regionala prioriteringar avpassade efter re-

gionala förutsättningar och behov. De regionala strategierna avses bl.a.

ligga till grund för en riksdagsbehandling av inriktningen av infrastruktu-

rens utveckling. Det nationella beslutet kan därmed i ökad utsträckning

tas med hänsyn till olika regionala förutsättningar.

Ett bättre underlag behövs för bedömningar av miljö- och hushåll-

ningsfrågornas betydelse för den regionala utvecklingen och hur dessa

bör kopplas till de övergripande regionala utvecklingsstrategierna. Läns-

styrelserna bör därför inleda ett arbete med regionala miljö- och hushåll-

ningsprogram som kan ge vägledning till ansträngningarna att främja en

hållbar utveckling i länen och till de utvecklingsmöjligheter och den po-

tential för ökad sysselsättning och tillväxt som finns i resurshushållning

och miljöanpassning.

Ett underlag för bedömning av väsentliga regionala miljöfrågor är de

ansökningar om stöd till lokala investeringsprogram som i stort sett alla

kommuner tagit fram. Investeringsprogrammen utgår från de lokala be-

hov som föreligger och åtgärderna syftar till att driva samhället mot en

ekologisk hållbar utveckling.

Länsstrategierna för jämställdhet är ett led i utvecklingen av det regio-

nala strategiarbetet ur ett könsperspektiv. Strategierna som omfattar läns-

styrelsernas utåtriktade verksamhet betonar vikten av ett könsperspektiv i

det regionala utvecklingsarbetet.

En kompletterande modell för arbete med regionala utvecklingsstrate-

gier håller sedan år 1995 på att etableras i Sverige genom medlemskapet i

den Europeiska Unionen. Alla åtgärder inom EG:s strukturfonder styrs

av särskilda programdokument. De regionalt inriktade programmen (Mål

2, 5b, 6 samt Interreg) förutsätter en fördjupad samverkan mellan regio-

nens centrala aktörer och ett gemensamt genomförande av de åtgärder

som prioriterats i programmen. Programmen samfinansieras av stat,

kommun, landsting och EG:s strukturfonder och genererar också bety-

dande utvecklingssatsningar från näringslivet.

Nya, ibland mycket långtgående, krav ställs på dokumentation, upp-

följning och utvärdering. Breda partnerskap har upprättats med god lokal

och regional förankring. Befintliga arbetssätt har genom detta kunnat

utvecklas.

Riksdagen har behandlat frågan om sambandet mellan nationell regio-

nalpolitik och strukturfondsfrågor (prop. 1997/98:1 utgiftsområde 19 bet.

AU 1997/98:AU2, rskr. 1997/98:128). Där betonas att samordningen bör

öka mellan nationella insatser och sådana åtgärder som genomförs inom

ramen för strukturfondsprogrammen.

Regeringen har konstaterat att arbetet med de regionala programmen

inom EG:s strukturfonder har visat på vägar att öka den lokala och regio-

nala demokratiska förankringen i det regionala utvecklingsarbetet. Det

har också inneburit ett breddat partnerskap och en förbättrad uppföljning

och utvärdering av de insatser som sker. Sammantaget har viktiga regio-

nala utvecklingsinsatser kunnat genomföras delvis som ett komplement

till den nationella politiken.

Regeringen avser att lämna ytterligare riktlinjer för det regionala ut-

vecklingsarbetet så att frågor om prioritering, målbeskrivning, finansie-

ring, dokumentation, uppföljning och utvärdering görs tydligare i fram-

tiden. Strategierna skall som tidigare utformas i ett brett partnerskap. Re-

gionens val av genomförandeorganisation och ansvarsfördelning inom

denna samt vilka insatser som prioriteras och hur de finansieras av de

olika aktörerna skall beskrivas utifrån de förutsättningar som finns i re-

spektive region. De regionala utvecklingsstrategierna måste vara väl för-

ankrade på lokal och regional nivå.

Huvudsyftet med de regionala utvecklingsstrategierna är att de skall

vara underlag för olika planeringsprocesser, t.ex. infrastrukturplane-

ringen. De regionala utvecklingsstrategierna ska bl.a. därför ha en tydlig

koppling till användningen av statens samlade resurser för regional ut-

veckling som tidigare definierats (avsnitt 4.5) och till de frågor som ovan

angetts om utvecklingen av det regionala strategiarbetet. En tätare dialog

mellan den nationella och regionala nivån behövs för att stämma av re-

gionernas avvägningar gentemot den centrala nivåns riktlinjer.

Den ökade vikt som avses läggas vid strategiarbetet ställer krav på

ökade kunskaper bl.a. i fråga om genomförande, uppföljning och utvär-

dering av utvecklingsstrategin.

Regeringen återkommer senare (avsnitt 9) med förslag till en utvecklad

regional näringspolitik med bl.a. regionala tillväxtavtal. Dessa avtal bör

ta sin utgångspunkt i de regionala utvecklingsstrategierna och vara en

konkretisering av dessa vad avser användningen av resurser för att främja

tillväxt och sysselsättning.

7.3 Resurscentra för kvinnor

Regeringens bedömning: Det behövs även i fortsättningen särskilda

insatser för kvinnor inom regionalpolitiken, både för att förstärka

kvinnors situation på arbetsmarknaden och för att tillvarata deras ini-

tiativ och kompetens i det regionala utvecklingsarbetet. Regeringen

avser att för 1998 och 1999 anslå medel för att finansiera det natio-

nella resurscentrum och att stödja de regionala resurscentra för kvin-

nor som byggts upp under de senaste åren.

Underlagsrapporter: NUTEK och Glesbygdsverket inkom med en

rapport i april 1997. Där framhålls bland annat att resurscentra för kvin-

nor måste ges ekonomiska förutsättningar genom att särskilda medel an-

visas till länsstyrelserna. Vidare föreslås att den centralt samordnande

funktionen skall ha liknande funktioner som idag: samordning, rådgiv-

ning, utbildning, forskning, information och administration. Glesbygds-

verket anser att det nationella resurscentrumet bör få en mer fristående

placering.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen uppdrog i september

år 1994 åt NUTEK att, tillsammans med Glesbygdsverket, bygga upp ett

nationellt resurscentrum för kvinnor (NRC). Dessutom ålades länsstyrel-

serna att verka för att regionala resurscentra för kvinnor (RRC) byggs

upp i landet.

Det nationella resurscentrumet ingår i NUTEK:s organisation. Det har

fyra uttalade syften med sin verksamhet. Kvinnor skall kunna ta i anspråk

sin del av samhällets resurser. Kvinnors kompetens skall tas tillvara i

samhället. Människors insatser skall värderas lika oavsett kön. Lands-

och glesbygdskvinnorna skall speciellt uppmärksammas.

Nationellt resurscentrum har under den hittillsvarande projektperioden

arbetat med fem långsiktiga mål. NRC skall enligt dessa ha:

 bidragit till att höja kompetensen hos de som arbetar med regionala

resurscentra,

 ökat insikten om samhällsplanering med ett kvinno- och ett

könsperspektiv på regional och lokal utveckling,

 bidragit till att samhällets resurser har kommit kvinnor till del i större

utsträckning än tidigare,

 bidragit till att initiera en diskussion om hur genusperspektivet skall

omsättas inom de olika sektorer som den regionala utvecklingsplane-

ringen arbetar med,

 bidragit till att kunskapsuppbyggnaden både i forskning och utred-

ningsarbete i ökad utsträckning utgår från ett genusperspektiv.

Det finns idag regionala och lokala resurscentra i flertalet län. Varje

centrum har utformats från lokala behov och många centra är fortfarande

under uppbyggnad. Många av dessa har startat som ett projekt inom EG:s

strukturfondsprogram, eller som en utveckling av verksamheten med

kvinnliga affärsrådgivare.

Totalt anslogs till regionala och lokala resurscentra under år 1997 upp-

skattningsvis nära 60 miljoner kronor från olika finansärer där länsstyrel-

serna bidrog med närmare 40 procent och EU medel svarade för närmare

30 procent. Andra finansiärer var länsarbetsnämnder, arbetsförmedlingar,

kommuner, landsting, ALMI Företagspartner AB samt olika bildnings-

förbund.

Verksamheten med resurscentra har gett goda resultat. Regeringen be-

dömer dock att särskilda insatser bör göras ännu en period. I december

1997 beslutade därför regeringen att initiera ett tvåårigt program som

syftar till att fortsatt stimulera tillväxtorienterade utvecklingsprojekt med

ett tydligt jämställdhetsperspektiv. Det bygger på följande principer:

 Försöksverksamheten med NRC skall fortsätta under åren 1998 och

1999 och främst inriktas mot att, dels stödja och samordna regionala och

lokala resurscentras verksamheter, dels sprida information. NUTEK bör

även under denna period, i samråd med Glesbygdsverket, ansvara för

NRC. Till NUTEK:s förfogande för att bedriva NRC har regeringen an-

visat 3 miljoner kronor för år 1998 och avser att anvisa motsvarande re-

surser även för år 1999. Finansiering sker inom ramen för anslaget för

regionalpolitiska åtgärder.

 Regeringen har också avsatt 16,5 miljoner kronor för 1998 för stöd

till projekt vid regionala och lokala resurscentra. Medlen skall användas

till att stödja tillväxtinriktat utvecklingsarbete med inriktning på närings-

liv och sysselsättning. En förutsättning för att NUTEK skall bevilja me-

del är att länsstyrelserna och/eller andra organ medfinansierar motsva-

rande belopp. NUTEK skall samråda med Glesbygdsverket i dessa frå-

gor.

Ett syfte med denna uppläggning är att skapa incitament för länsstyrel-

ser och andra organ att stödja utvecklingsarbetet. Ett annat syfte är att

stärka de centrala och regionala statliga organens förmåga att kunna

hantera projekt som rör kvinnor. Vidare stärks möjligheten för kvinnor

att i större utsträckning kunna ta del av de statliga resurser som står till

förfogande för regionalt och lokalt utvecklingsarbete och därigenom, på

lika villkor som män, i framtiden kunna agera i det regionala utveck-

lingsarbetet.

Inom regionalpolitikens område finns två insatser som är speciellt rik-

tade till kvinnor, dels resurscentranätverket, dels ett projekt med kvinn-

liga affärsrådgivare. För att effektivisera dessa insatser bör NUTEK ar-

beta för att finna lösningar som gör att dessa båda verksamheter i större

utsträckning än hittills samordnas.

8 Näringspolitik

Regeringen har tidigare framhållit vikten av att öka det regionala och

lokala inflytandet över delar av näringspolitiken. I avsnitt 9 presenteras

förslag till hur en förstärkt regional näringspolitik kan utvecklas. Även i

fortsättningen kommer dock nationella mål och riktlinjer att behöva fast-

ställas som en bas för näringspolitiken. Som en bakgrund till den regio-

nala näringspolitiken, och också i form av ett antal förutsättningar, vill

regeringen därför redovisa ett antal överväganden beträffande några vik-

tiga näringspolitiska frågor.

8.1 Allmänna utgångspunkter

Regeringens bedömning: Näringspolitik handlar idag i hög grad om att

skapa bra produktionsbetingelser för företagen. De näringspolitiska ut-

gångspunkterna är att i första hand stödja de allmänna förutsättningarna

för företagsamhet. Att säkerställa ett stabilt och överskådligt regelverk,

främja konkurrens på lika villkor, främja olika marknaders funktionssätt

stärker drivkrafterna för tillväxt. Huvuddragen i näringspolitiken bör vara

att identifiera och undanröja tillväxthinder, att bygga system för långsik-

tig kompetensförsörjning samt att på ett effektivt och flexibelt sätt ut-

nyttja och utveckla samhällets resurser till förmån för såväl kvinnor som

män.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens övergripande mål

för näringspolitiken är att den skall skapa goda förutsättningar för nä-

ringslivets uthålliga tillväxt och internationella konkurrenskraft så att

sysselsättning och välfärd främjas. Detta innebär att näringspolitiken

fyller en viktig funktion för att tillgodose regeringens långsiktiga mål om

full sysselsättning och ökad ekonomisk tillväxt. Att stödja de allmänna

förutsättningarna för företagsamhet och stärka drivkrafterna för tillväxt

är långsiktiga processer, som kräver kunskap om och lyhördhet för ut-

vecklingen i omvärlden. I takt med att näringspolitiken allt mer inriktas

mot rambetingelser blir det svårare att dra tydliga gränser mellan nä-

ringspolitik och andra politikområden.

Många politikområden påverkar näringslivets förutsättningar. Exempel

på områden som ger nationella villkor är finans-, penning-, skatte- och

energipolitiken. Andra områden, som delvis ger nationella villkor, men

också i sin tillämpning har stor betydelse i ett regionalt perspektiv är

transport-, utbildnings-, forsknings-, regional-, arbetsmarknads-, kultur-

och miljöpolitiken. Det finns idag behov av ökad samordning av de nä-

rings- och tillväxtrelaterade frågorna i dessa och andra politikområden.

Det finns också behov av att ytterligare utveckla politiken en långsiktig

hållbar ekonomisk tillväxt, inbegripet den ekologiska dimensionen. Re-

geringen arbetar för närvarande med att analysera näringspolitikens i

stora delar horisontellt samordnande roll för att kunna utveckla och

stärka det tillväxtorienterade arbetet på såväl nationell som regional nivå.

I avsnitt 9.3 presenteras en ny regional näringspolitik.

Det är angeläget att föra en öppen dialog med näringslivet och att i

samverkan skapa positiva förväntningar och ett långsiktigt fördelaktigt

näringsklimat. Näringspolitiken utvecklas ständigt och måste anpassas

till omvärldsförändringar för att vara effektiv. Detta gäller även för de

metoder som används för att analysera näringslivet och tillväxtens be-

tingelser. De förändringar i omvärlden, som beskrevs i avsnitt 4, innebär

bland annat att näringslivets konkurrenskraft i ökande grad är beroende

av förmågan till kundanpassning av produkter och tjänster. Detta kräver

teknisk och annan kompetens samt samarbete i nätverk. Betydelsen av

lokal närvaro och fungerande nätverk mellan kund, producent och leve-

rantör ökar för att förstå marknadens krav och behov. Samtidigt krävs

större, ibland internationella, nätverk för att säkerställa kompetensför-

sörjningen. Förståelse för hur dessa nätverk fungerar är en viktig förut-

sättning för att kunna forma en bra näringspolitik. Regeringen bedriver

tillsammans med Industriförbundet och NUTEK ett projekt om indust-

riella system, som på sikt kan bidra till en mer effektiv närings- och re-

gionalpolitik.

Viktiga uppgifter för näringspolitiken är vidare att verka för positiva

attityder till företagande och entreprenörskap, för inflöde och tillvara-

tagande av innovationer och kunskap från andra länder samt för ett gott

utnyttjande och utvecklande av den stora och viktiga resurs som finns i

form av kompetens hos olika grupper. En viktig aspekt här är att ta till-

vara kvinnors och mäns kunskap och kompetens i företagande och ar-

betsliv i lika stor utsträckning. De ekonomier, branscher och företag som

växer snabbast är de inom vilka ny teknik och flexibla organisations-

former utnyttjas för att höja produktivitet och konkurrenskraft. I vilken

utsträckning så sker beror i hög grad på om regelverk och andra grund-

läggande villkor medger framväxt av nya företag och branscher samt om

det finns institutioner och incitament som gör att arbetskraftens kompe-

tens uppgraderas för att möta nya behov. Idag tillämpar allt fler företag

flexibla organisationsformer i vilka humankapitalet, det vill säga män-

niskan, hennes kunskap och kompetens, är den viktigaste tillgången.

Samtidigt blir individens livslånga lärande i allt större utsträckning en

förutsättning för företagens utveckling och konkurrenskraft. Detta kräver

framtida förändring av regelverk och ökad kunskap om hur immateriellt

kapital, såsom investeringar i kompetens, skall värderas.

Den internationella konkurrensen inom näringslivet tilltar. Detta inne-

bär ett ökat omvandlingstryck i ekonomin, som i ett längre perspektiv

kan bidra till att näringslivets långsiktiga konkurrens- och utvecklings-

kraft förstärks. Kravet på anpassning och omställning till ändrade kon-

kurrensförutsättningar innebär att marknaderna för arbetskraft och kapital

måste fungera så effektivt och flexibelt som möjligt. Åtgärder som mins-

kar trögheterna i marknadsekonomins funktionssätt, bland annat om- och

avregleringar av olika marknader, blir i denna situation nödvändiga.

En väl fungerande konkurrens är ett medel att sätta press på kostnader

och priser i företagen till nytta för konsumenterna. Konkurrensen leder

normalt till att de inhemska producenterna tvingas utveckla sina starka

sidor och att kompetens byggs upp inom näringslivet. En nationell och

lokal konkurrens skapar en grogrund för att företag skall kunna växa

fram och ger förutsättningar för internationell konkurrenskraft samt för

långsiktig ekonomisk tillväxt och sysselsättning.

I den allt mer internationaliserade ekonomin kan enskilda stater ut-

forma mer eller mindre effektiva spelregler. Länder präglas av institutio-

ner och regelverk som till exempel specifika lagar, regleringar, skatter,

incitament, materiell- och immateriell infrastruktur och andra direkt eller

indirekt politiskt formade förhållanden. Dessa institutionella förhållanden

påverkar människors och företags möjligheter och villkor och är därmed

av betydelse för hela ekonomins utveckling. Utformningen av spelregler

och institutionella ramar påverkar hur effektivt nationellt bundna pro-

duktionsresurser kan utnyttjas.

Sverige är starkt beroende av handel med omvärlden. Genom medlem-

skapet i EU deltar vi i och kan påverka utvecklingen av vår nya hemma-

marknad, den inre marknaden, som utgör navet i det europeiska samar-

betet. Den inre marknaden är en marknad som består av drygt 375 miljo-

ner människor och där varor, tjänster, personer och kapital kan röra sig

fritt över gränserna. Den medför att Sverige på samma villkor som övriga

medlemsstater i EU konkurrerar på den globala handelsarenan. Den inre

marknaden spelar vidare en viktig roll för ekonomisk tillväxt och social

utveckling. En väl fungerande inre marknad är alltså viktig för utveck-

lingen i Sverige. Under år 1998 kommer ett viktigt arbete vara att ge-

nomföra den av Europeiska rådet i Amsterdam godkända handlingspla-

nen för den inre marknaden med dess fyra mål för effektivisering av re-

gelverket, hantering av snedvridande konkurrens, avskaffande av sekto-

riella hinder samt säkerställande av att den inre marknaden är till nytta

för medborgarna.

Vilken region eller vilket land företagen väljer att investera i kommer i

allt högre grad att styras av de grundläggande produktionsförutsättning-

arna. Samtidigt skapar ett långsiktigt bra näringsklimat förutsättningar

för nödvändiga och ökade investeringar av inhemska företag och ett ökat

inflöde av investeringar och kunskaper från utländska företag. Närings-

politiken måste inriktas både mot att förstärka dagens styrkefaktorer och

att vara tillräckligt flexibel för att ta till vara potentialen i nya framväx-

ande produkter och marknader.

8.2 Vissa näringspolitiska frågor

Regeringens bedömning: Inom ramen för näringspolitiken bedrivs

främst aktiviteter som syftar till att underlätta etablering och utveckling

av småföretag, främja utländska investeringar, export, forskning och ut-

veckling och en väl fungerande konkurrens.

Småföretagsutveckling

Inom ramen för näringspolitiken bedrivs flera aktiviteter som syftar till

att underlätta utveckling och tillväxt inom småföretagssektorn, så att an-

talet livskraftiga och växande småföretag kan öka. Statliga näringspoli-

tiska åtgärder har bedömts kunna kompensera vissa ofullkomligheter på

marknaden för främst rådgivning och riskfinansiering.

ALMI Företagspartner AB (ALMI) och dess 22 dotterbolag tillhanda-

håller allmän information till företag och blivande företagare samt råd-

givning i främst strategiska frågor till enskilda företag med tillväxtpoten-

tial. Som närmare framgår av avsnitt 8.2.1 bedriver ALMI även en om-

fattande utlåning med högt risktagande, riktad till mindre företag.

Även NUTEK har viktiga uppgifter inom småföretagspolitiken, bl.a.

när det gäller s.k. såddfinansiering till enskilda företag och uppfinnare

samt bidrag till vissa organisationer på området. Dessutom bedriver NU-

TEK informationsverksamhet bl.a. genom en särskild telefonservice till

nyetablerare genom den s.k. Startlinjen och till småföretag som vill ut-

veckla sitt miljöarbete genom projektet Miljöstyrning i småföretag.

Ett projekt med affärsrådgivare för kvinnor som bedrivs av NUTEK är

ett exempel på en särskild insats för att stärka kvinnors möjligheter. Ur-

sprungligen riktade sig projektet till 62 kommuner i de regionalpolitiska

stödområdena. Många av affärsrådgivarna i dessa kommuner är numera

knutna till kommunernas näringslivsorgan eller andra permanenta organ

som har till uppgift att stärka näringslivet. NUTEK har nu gått vidare i

detta arbete och avser att utvidga antalet affärsrådgivare genom att kom-

munerna i de geografiska strukturfondsområdena och i de tillfälliga stöd-

områdena i södra Sverige erbjudits att delta i ett tvåårigt projekt. I hela

landet är det för närvarande ca 110 kommuner som har affärsrådgivare

för kvinnor.

NUTEK har under senare år också arrangerat internationella kontakt-

mässor och har tillsammans med övriga åtta s.k. Euro Info Centers (EIC)

i Sverige arbetat med att förbättra informationen till småföretagen om

internationaliseringen och den inre marknaden. Andra exempel är insat-

ser för att förbättra tekniköverföringen till de mindre företagen från in-

stitut och högskolor.

Av väsentlig betydelse för småföretagens internationalisering är också

den rådgivningsverksamhet som bedrivs genom Sveriges Exportråd i

Sverige och på flera utlandsmarknader. Exportrådet samarbetar med

ALMI genom regionala Exportcentra som ger råd och service till småfö-

retag.

Småföretagsdelegationen

Som ett led i arbetet med att främja ökad sysselsättning och ekonomisk

tillväxt i småföretag tillsatte regeringen i oktober 1996 den s.k. Småfö-

retagsdelegationen (N 1996:04) med uppdrag att identifiera problem och

föreslå åtgärder för att undanröja onödiga hinder för etablering och till-

växt i småföretag. Delegationens arbete baseras på en bred dialog med

näringslivets organisationer, fackliga organisationer, statliga myndigheter

och kommuner.

Småföretagsdelegationen överlämnade i december 1997 till regeringen

rapporten Enklare och bättre regler (SOU 1997:186). Rapporten inne-

håller en rad förslag till förändringar av olika regler och regleringar. Un-

der våren 1998 skall delegationen lämna ytterligare förslag till regel-

förenklingar och presentera delrapporter om vissa särskilda frågor såsom

kompetensförsörjning och riskkapitalförsörjning.

Regeringen anser att Småföretagsdelegationen ger ett viktigt bidrag till

arbetet med att förenkla och modernisera regelverket för småföretagen.

Flera av delegationens förslag kräver dock ytterligare beredning av rege-

ringen och berörda myndigheter.

Design

En god design har stor betydelse för industriella framgångar, inte minst

på exportmarknaden, och bidrar väsentligt till utvecklingen av den

svenska ekonomin och arbetsmarknaden. Vi befinner oss idag i ett läge

med en hårdnande internationell konkurrens där gränserna mellan vara

och tjänst blir alltmer flytande. Särskiljande egenskaper blir allt viktigare

för att skapa en konkurrenskraftig produkt. Vid sidan av pris och kvalitet

blir produkternas funktion, material, ergonomi, miljöpåverkan, form och

färg, dvs. design, viktiga konkurrensmedel. Att utnyttja design i produkt-

utvecklingsprocessen kan vara en metod för att uppnå detta. Design kan

även vara ett effektivt instrument för att stimulera till miljöanpassade

produkter.

Staten stöder designfrämjande verksamhet främst genom Stiftelsen

Svensk Industridesign (SVID). SVID har ett samarbetsavtal med ALMI

och har etablerat en regional organisation med fyra kontor i landet som

samverkar med ALMI:s dotterbolag. SVID:s kunskap och kompetens

efterfrågas i allt högre grad av såväl enskilda företag som av myndigheter

och organisationer som arbetar med företagsutveckling. SVID:s regionala

organisation har idag mycket begränsade resurser för att möta denna ef-

terfrågan. Regeringen anser därför att det är angeläget att förstärka orga-

nisationen bl.a. genom att designfrågorna får en naturlig plats i en regio-

nal näringspolitik.

Det är önskvärt att även mer generellt vidareutveckla det statliga de-

signfrämjandet. En uppgift bör vara att bidra till att bilda nätverk mellan

aktörer som arbetar med design och företagsutveckling. Länsstyrelserna

har möjlighet att med sina regionala utvecklingsmedel finansiera insatser

för att förstärka sådana regionala nätverk, etablera regional utställnings-

verksamhet och öka rådgivningen till småföretag etc. Exempel på sådana

insatser finns i flera län. Det är också av stor vikt att det sker en ökad

samverkan mellan näringslivet och bl.a. högskolorna. Utbildning och

forskning om design byggs ut vid flera universitet och högskolor i sam-

arbete med näringslivet. EU bidrag har också anslagits för detta ända-

mål, bl.a. vid Luleå tekniska universitet.

Den designfrämjande verksamheten har främst rört varuproducerande

företag. Omstruktureringen av näringslivet med ett ökande antal tjänste-

företag innebär emellertid ett delvis nytt behov av designrådgivning. Va-

rumärken och gestaltning av trycksaker och övrigt informationsmaterial

ger företaget en visuell identitet. Regeringen anser därför att verksam-

heten på sikt bör utökas till att omfatta även rådgivning vad gäller andra

designkompetenser. Att företag har en tydlig identitet är av stor vikt

framför allt på den internationella marknaden, och den sverigefrämjande

verksamheten bör kunna bedrivas i samverkan med designfrämjandet.

Regeringen avser att senare till riksdagen redovisa förslag och bedöm-

ningar avseende bl.a. formgivning och design.

Främjande av utländska investeringar, m.m.

Näringslivets allt påtagligare globalisering innebär bl.a. att företagen har

möjlighet att förlägga verksamheter till olika länder. Företagen kommer

inför ett investeringsbeslut i en valsituation där de bl.a. har behov av att

få information om investeringsförutsättningarna i möjliga investe-

ringsländer. I åtskilliga fall uppstår också en konkurrenssituation mellan

stater som önskar stärka sin ekonomi och öka sin sysselsättning genom

investeringar från utlandet.

Detta har bl.a. lett till att riksdagen beslutat att bilda en särskild myn-

dighet, Delegationen för utländska investeringar i Sverige, med uppgift

att bidra till att utländska företag genomför nyinvesteringar och nyetable-

ringar i Sverige samt att samverka med svenska företag i landet. Delega-

tionen, som är mest känd under sin engelska beteckning, Invest in

Sweden Agency (ISA) har nu verkat i två år. ISA har bl.a. som strategi

att verka för att öka de utländska investeringarna i Sverige genom att

utgå från de styrkefaktorer som finns i landets regioner samt att få till

stånd en samverkan mellan de nationella och de regionala och lokala ak-

törerna för att nå detta mål.

ISA:s investeringsfrämjande verksamhet avser rådgivning, utbildning,

utredning och information samt projekt för bearbetning av utländska fö-

retag.

Beträffande den aktuella projektverksamheten kan följande nämnas.

För närvarande befinner sig sju projekt i en operativ, internationell sök-

process riktad till olika marknader i Nordamerika, Asien och Europa.

Närmare 30 regionala och kommunala partner är engagerade i dessa sju

projekt. Härtill kommer även sex kommersiella samarbetspartner. Ytter-

ligare ett antal projekt med deltagande av regionala och lokala aktörer

förbereds.

Härutöver har ISA tillsammans med ALMI, Kommunförbundet och ett

sjuttiotal kommuner samt vissa länsstyrelser inlett en aktivitet, benämnd

 investeringssamverkan , för att bl.a. få till stånd ett effektivt samarbete

mellan berörda nationella, regionala och lokala aktörer som är engage-

rade i investeringsfrämjande åtgärder gentemot utlandet.

ISA:s verksamhet har nyligen utvärderats. Utvärderingen ger vid han-

den att myndighetens utrednings- och informationsverksamhet håller

hög klass. Beträffande projektverksamheten framhålls särskilt att lokala

myndigheter och organisationer i högre grad måste involveras i investe-

ringsfrämjandet och tidigt i processen vara med och ta ansvaret för en-

skilda projekt. Utvärderingen stöder ISA:s strategi att Sverige huvudsak-

ligen skall konkurrera om internationella investeringsprojekt som passar

in i svenska s.k. kompetensblock. Det vill säga industriella kluster, tek-

niskt avancerade områden där Sverige har komperativa fördelar och re-

presenterar en intressant marknad, t.ex. träförädling och mineralpro-

spektering.

Regeringen anser att det nu är minst lika viktigt som när ISA bildades

att få till stånd en ökning av de utländska investeringarna i Sverige. Detta

främst för att öka den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen i lan-

det. Detta gäller även i hög grad i regionalpolitiskt prioriterade områden.

Regeringen ställer sig helt bakom ISA:s strategi att i sin projektverk-

samhet utgå från de styrkefaktorer som finns i landets regioner. Rege-

ringen anser dock att det i vissa fall kan vara berättigat att ISA även en-

gagerar sig i utländska investeringar, som inte helt passar in i de s.k.

kompetensblock, som ISA identifierat över hela landet. Det kan t.ex. vara

viktigt att ISA:s kapacitet utnyttjas för att få till stånd intressanta investe-

ringar i regionalpolitiskt prioriterade områden även utanför kompetens-

blocken. Regeringen har också anslagit särskilda medel för myndighetens

verksamhet i dessa områden.

I vissa fall kan det vidare, enligt regeringens bedömning, vara nödvän-

digt att mobilisera större resurser än de som olika myndigheter och andra

organ nu har för att underlätta utländska företags investeringar i Sverige.

Det gäller i första hand stora för hela landet strategiska investeringar,

som annars inte skulle komma till stånd.

Regeringen överväger att i sådana ärenden, utifrån de enskilda förut-

sättningarna i varje ärende, organisera sitt arbete inom olika politikområ-

den så att den på ett så effektivt sätt som möjligt kan bidra till att en in-

vestering, i den mån en sådan bedöms vara samhällsekonomiskt lönsam,

kommer till stånd.

Liksom när det gäller andra företagsinvesteringar är det bl.a. från sys-

selsättningssynpunkt angeläget att även stora strategiska investeringar

kan ske i något av de regionalpolitiska stödområdena. I dessa finns större

möjligheter att främja en investering genom t.ex. olika former av före-

tagsstöd. Även när det gäller investeringar utanför regionalpolitiska stöd-

områden kan regeringen naturligtvis engagera sig på detta sätt. Det kan

t.ex. gälla investeringar i orter som drabbats av en kraftig sysselsätt-

ningsminskning men ändå inte, t.ex. på grund av EG-kommissionens

regler, kunnat inplacerats i stödområde.

Sverigefrämjande åtgärder

Globaliseringen och tillgången till den inre marknaden innebär nya och

förbättrade möjligheter för exporten som spelar en mycket viktig roll i

den svenska ekonomin. Det statliga sverigefrämjandet är ett betydelse-

fullt instrument i närings- och handelspolitiken. I Sverige är Sveriges

Exportråd (som finansieras gemensamt av staten och näringslivet) det

centrala organet på detta område. Verksamheten är koncentrerad till två

kärnområden, exportservice och exportutveckling. De små och medel-

stora företagen är prioriterade i verksamheten.

Sverigefrämjande åtgärder är mycket viktiga för företag i regionalpoli-

tiskt prioriterade regioner och regeringen har på senare år anslagit sär-

skilda medel för Exportrådets verksamhet i dessa områden. Exportrådet

samarbetar, som tidigare nämnts, med ALMI genom regionala export-

centra som ger råd och service till småföretag. Rådet samarbetar också

med andra parter i Sverige, t.ex. regionala handelskammare. Det är önsk-

värt att Exportrådets kompetens tas tillvara av t.ex. länsstyrelser och

kommuner när det gäller sverigefrämjande insatser. Utomlands bedrivs

det statliga sverigefrämjandet såväl inom Exportrådets utlandsorganisa-

tion som inom utrikesförvaltningen där det utgör en mycket viktig ar-

betsuppgift.

Politiken för forskning och utveckling

De gällande målen för forskningen i Sverige beslutades av riksdagen år

1996 (prop. 1996/97:5, bet. 1996/97:UbU3, rskr. 1996/97:99). Forsk-

ningen skall bl.a. leda till en hög allmän utbildningsnivå och främja den

kulturella utvecklingen men även bidra till ekonomisk utveckling, effek-

tivitet i näringslivet och offentlig sektor samt till samhällets omställning

mot en hållbar utveckling och därigenom också främja sysselsättning och

välfärd. Även riktlinjer för forskningspolitiken fastlades, där bl.a. följan-

de punkter är av särskilt intresse i detta sammanhang, nämligen att forsk-

ningens inriktning skall svara mot behoven i samhället, att högskolans

samverkan med det omgivande samhället skall öka och att alla universitet

och högskolor skall förfoga över egna forskningsresurser.

Detta har präglat forskningspolitiken. Högskolan har därmed fått en

tredje uppgift vid sidan av forskning och utbildning, nämligen att sam-

verka med det omgivande samhället, inte minst näringslivet. Insatser för

att stärka samverkan mellan högskolan och näringslivet görs även av

NUTEK i samverkan med bl.a. Stiftelsen för kunskaps- och kompe-

tensutveckling (KK stiftelsen). Universitets och högskolors roll i den

regionala utvecklingen har därmed kommit att förstärkas, vilket är av

särskilt stor betydelse i dag då utveckling och förnyelse av kunskap och

kompetens har så stor betydelse för näringslivets konkurrenskraft och

utveckling. Universitet och högskolor ingår som delar i ett system med

internationella förgreningar. Mindre och medelstora högskolor har sam-

verkan med mer resursstarka universitet och alla har, vilket är naturligt i

vetenskapens värld, internationella nätverk. Varje högskola har alltså

tillgång till den internationella kunskapsfronten på många områden och

denna är därmed tillgänglig i varje del i Sverige.

Sverige satsar totalt sett mycket resurser på forskning och utveckling i

förhållande till folkmängden. Företagens forskning utgör den största de-

len av de totala svenska insatserna. Några stora koncerner svarar för hu-

vuddelen av näringslivets FoU. De företag som konkurrerar på en inter-

nationell marknad måste i allt högre grad investera i forskning och ut-

veckling för att hålla sig kvar vid fronten. Många företag kommer därför

att i vissa avseenden ligga före forskningsinstitutioner vid universitet

eller forskningsinstitut och utgör i den meningen en viktig resurs för att

utveckla ny kunskap. Dessa företags regionala representation är betydel-

sefull för spridning av kunskap och kompetens. Deras underleverantörs-

relationer kan bidra till att utveckla de mindre och medelstora företagen

som i sin tur kan få hjälp att klara högre krav genom samverkan med

högskolan, andra företag eller forskningsinstitut.

Det finns ett tjugotal industriforskningsinstitut i Sverige. De är oriente-

rade mot i vissa fall en viss bransch och i andra fall mot ett visst kun-

skapsområde. Inom sitt område utför institutet forskning och utveckling

av intresse för företagen. Det sker dels i kollektiva program där projekten

är samfinansierade mellan staten och vissa företag, dels som uppdrags-

forskning där det beställande företaget betalar hela kostnaden. Instituten

är huvudsakligen lokaliserade till de större högskolorna eller universite-

ten men deras verksamhet sträcker sig över hela landet. Inte minst gäller

detta de särskilda insatser som flera av instituten gör i ett särskilt pro-

gram där de söker upp mindre företag som är verksamma inom institutets

kunskapsområde men som av olika skäl inte tagit till sig ny kunskap eller

teknik.

Sverige har mycket hög kompetens inom flera kunskapsområden. Hu-

vuddelen av den offentligt finansierade forskningen utförs vid universitet

och högskolor. Regeringen har särskilt uppmärksammat betydelsen av att

näringslivet på ett aktivt sätt får del av de kunskaperna, men också att

näringslivets problem mer direkt kan initiera relevant forskning vid hög-

skolan. Regeringen bedömer att samverkan mellan näringslivet och

forskningen vid högskolor och universitet är av vitalt intresse för landets

ekonomiska utveckling och företagens framtida konkurrenskraft. Flera av

regeringens program syftar till att öka samverkan mellan högskolan och

näringslivet. Vid sidan av de redan nämnda industriforskningsinstituten

bör nämnas satsningen på kompetenscentra vilka är samgrupperingar av

forskare, ibland på olika institutioner vid en högskola, och ett antal före-

tag som gemensamt bearbetar vissa problem, ofta av mycket grundläg-

gande karaktär.

Regeringen anser vidare att det finns ett ökat behov av forskning i frå-

gor som rör skärningspunkter mellan jämställdhet och regionalpolitik.

Regeringen avser att fördjupa bevakningen av dessa frågor genom att

förstärka ett pågående forskningsprogram kallat Den regionala utveck-

lingsprocessen ur ett jämställdhetsperspektiv , som genomförs av Statens

institut för regionalforskning (SIR). Bland annat kommer frågor om

kvinnors företagande och ställning på arbetsmarknaden att ytterligare

belysas. Forskningen kommer att genomföras av SIR i samråd med Rådet

för arbetslivsforskning.

Forskning, utveckling och kompetenshöjning för livsmedelsindustrins förny-

else och expansion

Regeringens bedömning: En samordning och förstärkning av forsk-

ningsforskningsresurserna på livsmedelsområdet behövs för att stärka

den svenska industrinära livsmedelsforskningen. Regeringen avser därför

att, efter beaktande av remissinstansernas synpunkter, återkomma i bud-

getpropositionen för år 1999 med ett eventuellt förslag till ett nationellt

samlat forsknings-, utvecklings- och teknikspridningsprogram med hu-

vudsyfte att bidra till industriell förnyelse och kompetenshöjning i före-

tagen.

Skälen för regeringens bedömning: Svensk livsmedelsindustri är lan-

dets tredje största industrinäring. Antalet sysselsatta är ca 60 000 personer

och indirekt sysselsätts ett ännu större antal. De delbranscher som domine-

rar sysselsättningsmässigt är bagerinäringen, respektive slakteri- och char-

kuteriindustrin. Små och medelstora företag finns i köttindustrin, bagerinä-

ringen samt socker-, choklad-, och konfektyrindustrin. Livsmedelssektorn

spelar generellt sett en mycket viktig roll i områden av glesbygdskaraktär.

Livsmedelsbranschen är mycket heterogen vad gäller storlek på företag,

ägarförhållanden och kompetens. Andelen små företag är förhållandevis

stor. Mottagarkompetensen för ny kunskap och utvecklingsförutsättning-

arna varierar starkt mellan olika delbranscher inom industrin. Vissa företag

ingår i utländska koncerner med stora forsknings- och utvecklingsresurser.

Andra, särskilt mindre företag, har ingen eller endast någon enstaka hög-

skoleutbildad anställd. Inom de mindre företagen upplevs ofta avståndet till

högskolor och andra kunskapsinstitut som stort.

Stora delar av svensk livsmedelsindustri har under lång tid levt under

stabila, skyddade och reglerade förhållanden. Förändringstrycket har varit

begränsat. Nu ställs emellertid nya krav från både konsumenter och myn-

digheter bl.a. genom EU medlemskap och nya regler. I arbetet med att

förnya produkter och processer finns behov av fördjupade kunskaper för

att möjliggöra en fullständig kontroll över hela kedjan från råvara till pro-

dukt.

I utredningen En livsmedelsstrategi för Sverige (SOU 1997:167) föreslås

ett nationellt samlat forskningsprogram vars huvudsyfte skall vara att bidra

till industriell förnyelse och kompetenshöjning inom livsmedelsföretagen

samtidigt som det skall medverka till en kompetenshöjning vid svenska

högskolor och universitet. Enligt utredningen kan detta ske genom att åt-

gärder inriktas mot industriella problemställningar och genom att tillämpa

olika samverkansformer mellan aktörerna. Utredningen är under våren fö-

remål för remissbehandling.

Regeringen medgav i beslut i juli 1997 att Teknikbrostiftelserna i[REDACTED_EFTERNAMN]

respektive Göteborg ägde rätt att sälja sitt innehav av aktier i AB Bure un-

der förutsättning att 25 % av uppkommen reavinst användes till särskilda

insatser riktade mot livsmedelsindustrin med särskild inriktning till små-

och medelstora företag. Totalt beräknas försäljningarna inbringa ett belopp

på ca 39 miljoner kronor som kan disponeras för detta ändamål. Ett pro-

gram för insatser för kunskapsöverföring och teknikspridning till små- och

medelstora företag är för närvarande under planering av de respektive Tek-

nikbrostiftelserna i samråd med Institutet för livsmedel och bioteknik.

Svensk livsmedelsforskning är av avgörande betydelse för industrins

utveckling mot en internationellt konkurrenskraftig produktion som bidrar

till att upprätthålla sysselsättningen i landet. Det är av vikt att en ökande

andel av den forskning som bedrivs inriktas mot att tillfredsställa indust-

rins behov i såväl stora som små och medelstora företag.

Prioriterade insatser för forskning och utveckling bör inriktas mot:

 Att hitta nya mekanismer och åtgärder för att effektivisera samspelet

mellan forskningsinstitutioner och företag, med speciell inriktning mot att

ge de små och medelstora företagen förutsättningar att förbättra sin pro-

duktutveckling.

 Att via insatser för kunskaps- och tekniköverföring stärka de små och

medelstora företagens konkurrenskraft.

 Att behålla och utveckla en konkurrenskraftig, miljöanpassad och

kostnadseffektiv produktionsapparat.

 Att öka förutsättningarna för att utveckla produkter med unika egen-

skaper, som uppfyller framtida konsumenttrender.

Regeringen anser att en samordning och förstärkning av de svenska in-

satserna för livsmedelsforskning är av stor betydelse för att stödja bran-

schens långsiktiga utveckling. Regeringen avser därför att, efter beaktande

av remissinstansernas synpunkter, återkomma i budgetpropositionen för

1999 med ett eventuellt förslag på utformning av ett nationellt samlat

forsknings-, utvecklings- och teknikspridningsprogram med huvudsyfte att

bidra till industriell förnyelse och kompetenshöjning i företagen.

Konkurrenspolitiken

En väl fungerande konkurrens kräver i princip att flera aktörer är aktiva

på samma marknad och att de där kan verka under konkurrensneutrala

villkor. Samtidigt är möjligheten för nya aktörer att träda in på en mark-

nad en mycket viktig faktor för upprätthållande av konkurrenstryck och

därmed dynamiken inom näringslivet. Nya aktörer möter ofta hinder un-

der etableringsfasen, bl.a. bristande tillgång till kapital. Inom varu- och

tjänsteproduktion finns ofta skalfördelar, som många gånger förstärks av

offentliga regleringar, som kan vara lättare att hantera för de etablerade,

särskilt de större, företagen.

Små företag kan ha särskilda behov av att samverka med varandra.

Även om konkurrensreglerna har ett småföretagsperspektiv anser rege-

ringen att det är angeläget att säkerställa att tillämpningen av konkurrens-

reglerna inte förhindrar sådan samverkan mellan småföretag som kan

vara till nytta för samhällsekonomin och konsumenterna. Regeringen har

tillsatt en interdepartemental arbetsgrupp som arbetar med dessa frågor.

Regionalpolitiska insatser främjar och underlättar nyetablering, vilket

även är av intresse ur konkurrenspolitisk synpunkt. Samtidigt är det na-

turligtvis viktigt att insatserna inte på ett otillbörligt sätt snedvrider kon-

kurrensen. Detta gäller särskilt om offentliga aktörer agerar på funge-

rande konkurrensmarknader, eller om stöd lämnas för nyetablering till

aktörer, som avser att bearbeta en marknad med redan väl fungerande

konkurrens, i synnerhet om det gäller en marknad som befinner sig i en

stagnationsfas. Sådana insatser kan leda till att etablerade aktörer, som

idag kan överleva med befintlig pris- och kostnadsbild, konkurreras ut av

aktörer som erhåller stöd. Detta är speciellt viktigt att beakta när markna-

den för en vara eller tjänst är nationell eller regional. Vid stödinsatser

måste även de begränsningar iakttas som följer av EU medlemskapet

och WTO:s regler och detta oberoende av om marknaden är regional,

nationell eller internationell. I bestämmelserna om regionalpolitiskt fö-

retagsstöd finns också angivet att beslutande myndighet bl.a. skall ta hän-

syn till konkurrensförhållandena när storleken av ett stöd bestäms. Gene-

rellt gäller givetvis att de begränsningar som åläggs statsmakterna genom

EU medlemskapet och WTO avtalet måste iakttas. En av länsstyrelser-

nas uppgifter är att verka för en effektiv konkurrens i privat och offentlig

sektor. Detta ger länsstyrelserna en möjlighet att följa stödgivningens

eventuella konkurrenssnedvridande effekter. Länsstyrelserna har under år

1998 i uppdrag att ta fram en gemensam checklista och åtgärder i övrigt

för att åstadkomma att konkurrensaspekter beaktas vid myndighetens

stödgivning i enskilda fall.

8.2.1 Riskfinansiering

Regeringens bedömning: Statliga insatser kan i vissa fall kompensera

för brister i det privata utbudet av riskfinansiering och därmed underlätta

för små och medelstora företag att bidra till ekonomisk tillväxt och ökad

sysselsättning. Det finns bl.a. behov av ökade resurser för riskfylld finan-

siering till unga teknikföretag (s.k. såddkapital). Regeringen avser att

under år 1998 ta ställning till denna fråga och hur en eventuell ökad in-

sats skall kunna finansieras.

 Vissa småföretag har behov av stöd för att utarbeta prospekt för att

söka privat ägarkapital.

NUTEK och andra statliga organ bör i ökad utsträckning genom bl.a.

kontaktmöten förmedla privat ägarkapital från riskkapitalbolag till små

och medelstora företag.

ALMI Företagspartner AB bör erbjuda lån på fördelaktiga villkor till

unga företagare. Medel för sådana ungdomslån tillförs från EG:s struk-

turfonder för användning i de områden som ingår i målen 5b och 6.

ALMI bör intensifiera användningen av lånegarantier för att öka små-

företagens tillgång på lånekapital.

Skälen för regeringens bedömning: I det föregående har regeringen

belyst den allmänna bakgrunden till vissa näringspolitiska åtgärder och

behovet av statliga insatser för att komma till rätta med ofullkomligheter

på marknaden för främst rådgivning och riskfinansiering. Vidare har en

redogörelse lämnats för bl.a. vissa rådgivningsinsatser som bedrivs av

statliga organ. I detta avsnitt tar regeringen upp vissa frågor med anknyt-

ning till småföretagens kapitalsituation.

Staten kompletterar marknaden för riskfinansiering

För att nå ökad tillväxt i småföretagssektorn och därmed fler arbetstill-

fällen har tillgången till riskfinansiering en avgörande betydelse. Av stor

vikt, inte minst för snabbväxande småföretag, är också att finansiering

kombineras med tillförsel av ökad kompetens och kontakter, där resulta-

tet ibland kallas kompetent kapital .

Ett exempel på en bristsituation som ofta nämns i debatten är en alltför

begränsad tillgång på uthålligt kapital när unga teknikbaserade företag

skall finansiera sina utvecklingsprojekt. Men en god kapitaltillförsel har

stor betydelse även för andra typer av småföretag än de snabbast väx-

ande.

Inom närings- och regionalpolitiken finns idag ett flertal former av

riskfinansiering som alla har till syfte att komplettera de privata markna-

derna för lån, garantier och egenkapitalförsörjning. En förutsättning för

en framgångsrik näringspolitik är också att det finns en samlad helhets-

syn på företagsutveckling hos de statliga aktörerna. Vidare är det av stor

vikt att de statliga insatserna på finansieringsområdet inte leder till att

konkurrensen snedvrids eller motverkar processen med att skapa gene-

rellt förbättrade ramvillkor för företagen.

Regeringen anser det viktigt att de statliga organen vid sidan av sin

egen långivning m.m. också arbetar aktivt med att förmedla kapital från

privata finansiärer till småföretagssektorn. ALMI Företagspartner AB

fullgör i stor utsträckning en sådan mäklarfunktion.

De statliga åtgärderna för riskfinansiering skall i huvudsak vara gene-

rellt utformade. Men en fungerande kapitalförsörjning är även en viktig

del av en regional näringspolitik, vilket regeringen återkommer till

(avsnitt 9). En ökad samverkan mellan berörda aktörer på olika nivåer

bör kunna bidra till en bättre försörjning med riskfinansiering utifrån re-

gionernas behov.

I det följande redogör regeringen först för några statliga insatser som

görs inom näringspolitiken när det gäller låne- och ägarkapital. Därefter

behandlas vissa förändringar i den statliga medelsarsenalen.

Lånekapital

Småföretagen kan i många fall med lämpliga krediter växa och anställa

fler människor. Många små och medelstora företag saknar dock det låne-

kapital som är nödvändigt för deras utveckling. Det kan exempelvis bero

på att de har bristfälliga lånesäkerheter. Vidare har bankerna ofta svårt att

utvärdera nystartade och andra små företags möjligheter till lönsamhet

och tillväxt, vilket från samhällets synpunkt leder till en fördelning av

resurserna som riskerar att inte vara optimal.

Effekterna av denna typ av marknadsimperfektion kan staten medverka

till att minska genom att erbjuda lån med hög risknivå. Staten bidrar där-

för på en rad sätt med att komplettera marknaden för lånekapital. Det kan

ske utan att lämna direkta subventioner till företagen i form av bidrag

eller räntestöd. Det handlar i regel om att dela risken med företagen men

i allt väsentligt även att ta betalt för risken. I samtliga fall där statliga

organ går in med krediter krävs att också banker eller andra privata lån-

givare finansierar en väsentlig del av lånebehovet.

Olika former av lån från ALMI utgör exempel på sådana statliga insat-

ser. ALMI koncernen arbetar med lån till dels växande småföretag, dels

personer som startar helt nya företag, dels kvinnor som utvecklar sina

befintliga eller nya företag. ALMI kan även lämna garantier för bl.a. lån.

Stiftelsen Norrlandsfonden har möjlighet att lämna skilda slag av lån

med hög risk samt lånegarantier till främst småföretag i de fem norr-

landslänen.

Stiftelsen Industrifonden arbetar med att dels finansiera industriföre-

tags produktutvecklings- och marknadsföringsprojekt med bl.a. risklån

och garantier, dels förstärka småföretags ägarkapital.

Stiftelsen Innovationscentrum har tilldelats 500 miljoner kronor från de

f.d. löntagarfonderna. Medlen används främst för stöd till uppfinnare och

innovatörer för produktutveckling i mycket tidiga skeden. Stödet lämnas

i form av bl.a. villkorliga lån.

Även NUTEK bedriver en verksamhet med riskfylld finansiering till

teknikbaserade företag och innovatörer, s.k. såddkapital. På så sätt kan

unga högteknologiska företag få bättre möjligheter att utnyttja sin poten-

tial att växa snabbt. Stödet lämnas främst som lån med villkorlig återbe-

talningsskyldighet och kapital mot royalty. NUTEK disponerar ca 40

miljoner kronor per år för detta ändamål.

Vid sidan av dessa näringspolitiska låneformer finns bidrags- och låne-

former även inom ramen för regionalpolitiken (avsnitt 6.3).

Ägarkapital

Små och medelstora företag har generellt sett betydligt lägre soliditet än

stora företag. Den låga andelen eget kapital leder till att företagen är sår-

bara vid tillfälliga nedgångar i försäljning och lönsamhet samt att de har

svårt att attrahera lånekapital från bl.a. banker. Av särskild betydelse är

därför frågan om staten på något sätt kan och bör bidra till att stärka soli-

diteten i småföretagen.

Den privata marknaden för verkligt riskkapital, i betydelsen ägarkapi-

tal, har ökat i Sverige under senare år. Tillgången på resurser i denna

sektor har utvecklats positivt, när det gäller såväl kapital som antalet ak-

törer. Det tycks dock fortfarande råda brist på kapitalinsatser och aktörer

som är beredda att ta risken att investera i företag som befinner sig i

mycket tidiga skeden av sin utveckling. Ett av skälen till en sådan tvek-

samhet hos finansiärerna är att det är mycket kostsamt att utvärdera

denna typ av projekt, vare sig det gäller små eller stora engagemang, och

att det därför sällan lönar sig för privata kapitalplacerare att utvärdera

investeringsprojekt som gäller mycket små företag. Andra förklaringar är

bristen på information när det gäller olika småföretag och deras utveck-

lingsprojekt samt att Sverige utgör en mycket begränsad marknad.

Svårigheterna att få fram tillräckligt omfattande privata kapitalinsatser

har föranlett staten att ta vissa initiativ för att kompensera för bristerna i

marknaden. På grundval av analyser av bl.a. NUTEK är regeringens be-

dömning att tillväxten i näringslivet och samhällsekonomin i stort kan

förbättras genom vissa statliga åtgärder.

Staten har under senare år vidtagit i huvudsak två slags åtgärder för att

underlätta för småföretag att få tillgång till externt ägarkapital. För det

första gäller det insatser som tar sikte på att mer allmänt förbättra för-

hållandena för aktörer som avser att tillhandahålla riskkapital inom små-

företagssektorn. Bl.a. Folkrörelserådet har lämnat förslag om s.k. regio-

nala börser. NUTEK har på regeringens uppdrag gjort en kartläggning av

bl.a. vissa aktörer på denna marknad liksom möjligheterna för investerare

och andra aktörer att handla med småföretagsaktier på organiserade

marknader. NUTEK har redovisat vissa förslag på skatteområdet som för

närvarande bereds i Regeringskansliet. Vidare har NUTEK nyligen be-

slutat om vissa bidrag för att stimulera tillkomsten av auktoriserade

marknadsplatser och minska kostnaderna för småföretag som deltar i

verksamheten.

Vidare har vissa lättnader i dubbelbeskattningen införts, vilket kan un-

derlätta för privata intressenter att investera i mindre företag.

Som en andra typ av åtgärd har staten också gått in med direkt riktade

insatser för att komplettera den privata marknaden. Stiftelsen Industri-

fonden har sedan år 1996 möjlighet att gå in som minoritetsägare i små

och medelstora företag och därmed förstärka företagens kapitalbas. Det

sker dels i fondens egen verksamhet, dels genom sådana regionala risk-

kapitalbolag som fonden äger helt eller delvis, exempelvis Malmöhus

Invest AB och Bergslagsinvest AB. Fonden har nyligen tillsammans med

andra intressenter bildat två nya bolag med liknande syften, Arbustum

AB med säte i Arboga och Emano AB med säte i Umeå. Denna verk-

samhet innebär att fonden spelar en ökande roll för utvecklingen i olika

regioner.

Den 6:e AP fonden har ett kapital på sammanlagt drygt 10 miljarder

kronor. Fonden har bl.a. möjlighet att investera i aktier i småföretag, di-

rekt eller genom andra aktörer på kapitalmarknaden. 6:e AP fonden har

engagerat en del av sina resurser i bl.a. regionala riskkapitalbolag i Kal-

mar och Jämtlands län.

Teknikbrostiftelsen i[REDACTED_EFTERNAMN] har nyligen avsatt 50 miljoner kronor i ett

nytt riskkapitalbolag i södra Sverige som skall erbjuda finansiering för

kunskapsbaserade företag i relativt tidiga faser.

Europeiska kommissionen har på olika sätt uppmärksammat behovet

av insatser för att öka tillgången på ägarkapital i småföretagssektorn.

Kommissionen har medverkat till att skapa den europeiska småföretags-

börsen EASDAQ. Inom ramen för EU:s verksamhet på forskningsområ-

det har en försöksverksamhet (I TEC) inletts som syftar till att stimulera

privata riskkapitalbolag att utvärdera och satsa medel i unga teknikbase-

rade företag. Europeiska rådets möten i Amsterdam och Luxemburg un-

der år 1997 har medfört att Europeiska Investeringsbanken (EIB) till-

sammans med Europeiska Investeringsfonden (EIF) satsar minst 125

miljoner ECU i syfte att stödja utveckling av högteknologiska och

snabbväxande små och medelstora företag. Detta stöd lämnas genom in-

vesteringar i specialiserade riskkapitalbolag i medlemsländerna. Som

komplement väntas gemenskapen under år 1998 besluta om stöd till risk-

kapitalbolag som är inriktade på nystartade företag och/eller innovativa

små och medelstora företag.

Vidare kommer stöd att lämnas för gränsöverskridande samver-

kansprojekt mellan små och medelstora företag. Därutöver avser gemen-

skapen att tillföra medel för att genom garantigivning underlätta för de

institut som finansierar små och medelstora företag. Diskussioner förs

dessutom mellan medlemsländerna och kommissionen om en förlängning

av ett pilotprojekt med inriktning på såddkapital (Seed Capital Action)

genom vilken kommissionen kan komma att stödja bildandet av såddka-

pitalbolag som vänder sig till små och medelstora företag. Svenska små-

företag har i princip samma möjlighet som företag i övriga Europa att

direkt och indirekt få del av dessa insatser.

Förändring av statliga insatser

Under senare år har flera utredningar och propositioner berört finansie-

ringen för mindre företag. Regeringen har dock ansett det angeläget att

ytterligare belysa vilka behov som små och medelstora företag har av

olika former av riskfinansiering och inom vilka delsektorer dessa behov

är svagt tillgodosedda. Således har Småföretagsdelegationen (N 1996:04)

i uppdrag att bl.a. kartlägga frågor kring de små företagens tillgång till

olika former av insatser för företagsutveckling och lämna förslag till

konkreta åtgärder. Enligt vad regeringen har erfarit avser delegationen att

under våren 1998 lägga fram en rapport om riskkapitalförsörjning för

småföretag.

Enligt bedömare bör resurserna för s.k såddkapital ökas för att ytterli-

gare förbättra tillgången på riskfinansiering i tidiga utvecklingsskeden.

Genom att med riskdelning stimulera unga företag med stor tillväxt-

potential att ta till vara sina möjligheter till utveckling kan samhället bi-

dra till en ökad försäljning av svenska produkter och tjänster såväl

inom som utanför landet och i förlängningen en ökad sysselsättning.

Redan idag görs begränsade insatser på detta område genom NUTEK,

Stiftelsen Innovationscentrum och ALMI. Det finns enligt NUTEK:s

bedömning skäl att öka utbudet av sådana insatser. Regeringen kommer

senare i år att redovisa en bedömning av behovet av ökade resurser för

detta ändamål och hur denna insats skall kunna finansieras. Dessutom,

som närmare redovisas i avsnitt 9.2, föreslår regeringen att anslaget A 1.

Regionalpolitiska åtgärder fortsättningsvis även skall kunna användas till

att täcka s.k. såddfinansiering i enlighet med förordningen (1995:1254)

om statligt stöd till teknisk forskning, industriellt utvecklingsarbete och

uppfinnarverksamhet.

Regeringen vill erinra om att Industrifonden har vissa möjligheter att

inom ramen för sin verksamhet och gällande avkastningkrav avdela be-

gränsade resurser för denna typ av riskfylld finansiering av relativt tidiga

utvecklingsprojekt i mycket små teknikbaserade företag.

En annan åtgärd som med begränsat statligt stöd kan medföra att fler

växande företag kan få tillgång till riskkapital är att underlätta för privata

finansiärer och småföretag att etablera kontakt och eventuellt sluta avtal

om finansiella insatser i företagen. Stöd för företagens interna utveck-

lingsarbete kan göra företagen mogna att bredda sin ägarkrets via bl.a.

s.k. private placements och nyemissioner på någon marknadsplats. En

verksamhet med stöd till aktiviteter av detta slag har påbörjats av bl.a.

Stiftelsen Innovationscentrum. Regeringen avser att senare under året

redovisa en bedömning av hur en ökad sådan verksamhet skall kunna

organiseras och finansieras. Såvida det blir aktuellt med statsbidrag

t.ex. i form av konsultcheckar till småföretag för att utarbeta sådan in-

formation bedöms dessa utgöra vad som av EG kommissionen betraktas

som s.k. försumbart stöd.

Genom initiativ av bl.a. NUTEK har vid några tillfällen anordnats

kontaktmöten mellan småföretag och riskkapitalbolag. Ett sådant möte är

ett forum där såväl riskkapitalbolag som småföretag med tillväxtpotential

presenterar sig själva, varefter en rad enskilda möten hålls för att utröna

möjligheterna att göra konkreta affärer. De kan leda fram till avtal som

reglerar att riskkapitalbolagen investerar i de rörelsedrivande företagen

och därmed tillför dem ökat eget kapital och kompetens. Detta slags

kontaktverksamhet förekommer i högre grad i USA, bl.a. inom ramen för

samarbetsprojektet CONNECT i området kring San Diego i Kalifornien,

samt i andra länder med en väl utvecklad privat riskkapitalmarknad.

Enligt regeringens mening är det angeläget att denna typ av verksam-

het kan utvecklas vidare i Sverige och att sådana kontaktmöten kan hållas

i olika delar av landet. Regeringen avser därför att ta initiativ till att så-

dan verksamhet byggs ut i samarbete mellan berörda organ inom ramen

för befintliga resurser.

En fråga som har berörts i debatten är om privata riskkapitalbolag som

satsar särskilt på småföretag i tidiga skeden skall få del av vissa stödin-

satser från samhället. Som redan framhållits har en liknande ordning in-

förts på europeisk nivå. Regeringen avser dock inte att nu föreslå några

ytterligare åtgärder för att stödja privata riskkapitalbolag, utöver de lå-

nemöjligheter som finns inom regionalpolitiken. Bedömningen görs mot

bakgrund av den successiva framväxten av en allt större privat svensk

riskkapitalmarknad samt de statliga initiativ som har tagits genom dels

NUTEK:s kartläggning av och stöd till organiserade marknadsplatser för

aktier, dels de direkta kapitalinsatserna via Industrifonden och 6:e AP

fonden.

Industrifonden har ett kapital på ca 3,5 miljarder kronor, varav för när-

varande mer än hälften består av likvida medel. Regeringen förordar ett

närmare samarbete mellan Industrifonden och ALMI, som innebär att

ALMI i högre grad kan arbeta med att finna lämpliga små och medelstora

företag med behov av den typ av resurser för produkt- och marknadsut-

veckling som Industrifonden kan erbjuda. På så sätt tillförs fler småföre-

tag riskfinansiering, vilket hjälper dem att växa och vidareutvecklas.

Unga kvinnor och män som startar eget kan ha särskilda problem att få

tillräckligt stora lån för att utveckla sina företag. Nya företag saknar av

naturliga skäl dokumenterad lönsamhet och ofta även utarbetade affärs-

planer. Unga människor har dessutom begränsade erfarenheter från ar-

betslivet och färre potentiella affärskontakter än något äldre nyföretagare

och kan därför ha svårare att få krediter. Inom Almi koncernen finns

idag ett särskilt program för rådgivning åt denna typ av nyföretagare.

Det kan enligt regeringens mening vara befogat att därutöver öka till-

gången på särskilda låneresurser för unga entreprenörer. Villkoren för

sådana lån bör i stora drag överensstämma med dem som gäller för lån

till kvinnliga företagare, dvs. vissa möjligheter till amorteringsfrihet och

ränteuppskov under de första åren då likviditeten ofta är som mest an-

strängd. EG kommissionen har, efter förslag från den svenska rege-

ringen, omfördelat 46 miljoner ecu av strukturfondsmedel, varav högst 9

miljoner ecu kan användas för att förstärka lånemöjligheterna för unga

entreprenörer i svenska mål 5b- och mål 6 områden.

Ett sådant lånesystem bör rikta sig till personer i åldrarna 18 35 år,

men prioritet bör ges till ungdomar mellan 18 och 25 år. Regeringen har

erfarit att ALMI avser att avgränsa en del av sina lånemedel för detta

ändamål, vilket kommer att räknas som offentlig svensk medfinansiering.

Sedan strukturfondsmedel förts över till ALMI innebär det att ALMI kan

disponera upp till ca 200 miljoner kronor för lån till unga företagare i

målområdena 5b och 6. Omfattningen av låneverksamheten blir dock

beroende av efterfrågan. De särskilda ungdomslånen med finansiering

från strukturfonderna kommer att kunna användas endast i målområdena

5b och 6, men motsvarande lån bör finnas tillgängliga även i övriga delar

av landet och skall då finansieras helt med ALMI:s ordinarie medel.

I den näringspolitiska debatten har under senare år lämnats ett flertal

förslag om nya möjligheter för staten att lämna lånegarantier till förmån

för små och medelstora företag. Exempelvis har skilda garantisystem

föreslagits av Svenska Arbetsgivareföreningen, Företagsstödsutredningen

(SOU 1996:69) och nu senast av den konsult som på uppdrag av Närings-

och handelsdepartementet under hösten 1997 har belyst småföretagens

riskkapitalsituation.

Regeringen kan konstatera att det redan idag finns vissa möjligheter

för små företag att erhålla garantier från statliga organ. Såväl ALMI som

Industrifonden och Norrlandsfonden kan teckna garantier för företagens

banklån eller andra förpliktelser. Samtliga dessa organ har möjlighet att

redan idag utöka garantiverksamheten inom befintliga ramar. Regeringen

anser därför inte att det är befogat att nu lägga fram förslag till någon ny

stödform.

ALMI koncernen har använt garantiinstrumentet relativt sparsamt. Det

hänger samman med den hittills goda tillgången på medel för direkt utlå-

ning. En allt större andel för närvarande ca 40 % av ALMI:s totala

finansieringsresurser på ca 4 miljarder kronor har dock kommit att bindas

i relativt långfristiga lån på speciella villkor till nya företagare och

kvinnliga entreprenörer. Dessutom har de likvida medlen för ny utlåning

sjunkit till ca 1 miljard kronor. Koncernen har kompenserat detta med att

dels verka för att övriga låntagare betalar tillbaka sina lån inom några få

år, dels kräva att bankerna går in med betydligt större belopp än ALMI

till enskilda företag. Den allt lägre likviditeten i kombination med ett

sjunkande ränteläge begränsar ALMI:s möjligheter att lämna lån i fram-

tiden. Därutöver kan efterfrågan på lån från ALMI komma att öka något i

vissa regioner till följd av att de regionala utvecklingslånen avskaffas

(avsnitt 6.3.3).

Det är samtidigt enligt regeringens mening inte nu möjligt att över

statsbudgeten tillföra nya medel till ALMI för denna verksamhet. Med en

utökad garantiverksamhet inom ALMI kan småföretagen tillföras större

lånevolymer och därmed bättre utvecklingsmöjligheter utan direkt ökade

kostnader för staten.

En viss osäkerhet angående riktlinjerna för garantiverksamheten kan

också ha påverkat den mycket måttliga nivån. ALMI ersatte den 1 juli

1994 de länsvisa utvecklingsfonderna, som disponerade motsvarande

finansieringsmöjligheter. Dessa stiftelser kunde lämna garantier på högst

25 % av sitt totala kapital. Någon liknande begränsning har inte uttalats

vad gäller finansieringsverksamheten i ALMI. Regeringen anser att det

inte heller nu är befogat att införa någon sådan begränsning. ALMI bör

således i sin garantiverksamhet inte vara låst vid andra beloppsbegräns-

ningar än de som kan följa av kravet att inte äventyra koncernens kapital.

Det ankommer på ALMI:s moderbolag att besluta om eventuella restrik-

tioner för enskilda regionala ALMI bolags verksamhet i detta hänseende.

ALMI:s totala kapital uppgår som nämnts till ca 4 miljarder kronor.

Det är önskvärt att ALMI successivt under de närmaste åren intensifierar

sitt arbete med att lämna garantier, förutsatt att efterfrågan finns bland

småföretagen. Det innebär i så fall att ytterligare ca 4 miljarder kronor på

sikt kan komma att tillföras småföretagssektorn i form av lån med hög

risk. Dessa lån bör i sin tur kunna medföra att bankerna är beredda att

lämna sedvanliga lån på kanske det tredubbla beloppet. En sådan ökning

av utlåningen till små och medelstora företag skulle kunna leda till bety-

dande investeringar och flera nya arbetstillfällen.

Regeringen vill för riksdagens information anmäla att en mindre för-

ändring skall göras i den förordning som reglerar ALMI:s finansierings-

verksamhet. Nuvarande regler för garantiverksamheten innebär att varje

garanti av ALMI avser s.k. proprieborgen, dvs. ALMI svarar för bank-

lånet såsom för egen skuld. Det innebär i praktiken att banken kan vända

sig direkt till ALMI för att få betalt, så snart företaget råkar i ekonomiska

svårigheter. Det är enligt regeringens mening mer rimligt att ALMI vid

behov får teckna s.k. enkel borgen. I sådana fall åligger det banken att

vid obeståndssituationer först utnyttja bl.a. de lämnade lånesäkerheterna

för att få betalt och först i sista hand kunna utnyttja ALMI:s garanti.

Även Industrifonden bör på motsvarande sätt få möjlighet att välja mel-

lan olika former av borgen.

Det är också viktigt att ALMI vid sidan av sin egen låne- och garanti-

verksamhet fortsätter att arbeta aktivt med att förmedla privat ägar- och

lånekapital till småföretagen.

ALMI har under senare år intensifierat sin samverkan med lokala ko-

operativa utvecklingscentra för att även småföretag som startar i koope-

rativ form skall få råd och service. Regeringen förutsätter att ALMI be-

handlar sådana företag på samma villkor som andra företag även när det

gäller låneansökningar.

Regeringen vill också erinra om att en utredare nyligen har fått i upp-

drag att belysa invandrarföretagarnas speciella situation på kreditmark-

naden. Dessa företagare kan söka lån från exempelvis ALMI. Det är där-

för inte aktuellt att införa någon särskild statlig låneform för invandrarfö-

retagare.

9 Regional näringspolitik

9.1 Utgångspunkter

Regeringens bedömning: Den regionala näringspolitiken bör utvecklas.

Den bör utgå ifrån varje regions specifika möjligheter och förutsättningar

samt bygga på en nära samverkan mellan olika aktörer och politikområ-

den.

Skälen för regeringens bedömning: Skillnaderna är stora mellan

olika regioner vad beträffar förutsättningarna för näringslivets utveckling

och tillväxt. Det finns en outnyttjad tillväxt- och sysselsättningspotential

i landets alla delar som på ett bättre sätt kan stimuleras och tas tillvara.

Det finns också skillnader mellan olika regioners förmåga att använda

sina grundläggande produktionsförutsättningar. I vissa fall bör dessa

kunna utnyttjas bättre.

Inom ett flertal politikområden avsätts statliga resurser, vilka på olika

sätt påverkar regionernas förutsättningar för en positiv utveckling av till-

växt och sysselsättning. En regional näringspolitik syftande till samord-

ning och effektivisering av näringslivsfrämjande åtgärder inom olika po-

litikområden bör därför utvecklas. Utgångspunkterna för den regionala

näringspolitiken skall vara de nationella målen för respektive politikom-

råde och de specifika förutsättningarna i landets olika regioner. Den regi-

onala näringspolitiken skall utformas med utgångspunkt i att ekonomisk

och social utveckling för både kvinnor och män och skydd av miljön är

inbördes beroende och ömsesidigt förstärkande delar av en hållbar ut-

veckling.

Som föreslogs i avsnitt 5 skall det övergripande målet för den regio-

nala näringspolitiken vara att utifrån de förutsättningar som finns i varje

region stimulera en hållbar ekonomisk tillväxt som kan bidra till fler och

växande företag och därmed ökad sysselsättning för både kvinnor och

män.

Utvecklingsarbete för en regional näringspolitik

Med utgångspunkt i propositionen 1995/96:222 om vissa åtgärder för att

halvera arbetslösheten till år 2000 m.m. gav regeringen i september 1996

landshövdingarna i uppdrag att samordna regionala åtgärder för syssel-

sättning och tillväxt. Syftet var att engagera en bred grupp regionala in-

tressenter i utformningen av en regionalt samordnad politik för tillväxt

och sysselsättning. De rapporter som landshövdingarna lämnade i slutet

av år 1996 bildade underlag för regeringsbeslut våren 1997 om ytterli-

gare 493 miljoner kronor till konkreta projekt och åtgärder syftande bl.a.

till att stimulera nyföretagande och befintliga företags expansion. Många

projekt har börjat genomföras. Det är dock för tidigt att uttala sig om re-

sultaten.

Under år 1997 har fördjupade samtal förts mellan företrädare för Rege-

ringskansliet och för olika länsorgan, näringslivet och representanter för

centrala och regionala intresseorganisationer och myndigheter. Det finns

ett mycket stort engagemang hos de som deltagit i samarbetet för att på

ett bättre sätt än hittills ta tillvara regionala och lokala utvecklingsmöj-

ligheter.

Företrädare för olika organ, särskilt på den regionala nivån, har under-

strukit betydelsen av att synliggöra de resurser som det offentliga ställer

till förfogande för olika ändamål och som har betydelse för den regionala

utvecklingen. Vikten av ökad flexibilitet i fråga om dessa resursers an-

vändning och möjlighet till regionala och lokala avvikelser från nationellt

uppsatta regelverk och beslutsordningar har lyfts fram. Flera län pekar

också på behovet av en mer strukturerad förhandlingsordning vad beträf-

far utvecklingsresursernas användning.

Regional näringspolitik för tillväxt och sysselsättning

Inom en rad politikområden avsätts resurser som påverkar näringslivets

förutsättningar och utveckling. I avsnitt 4.5 redovisade regeringen att

statens samlade resurser för regional utveckling, med den angivna av-

gränsningen, uppgår till drygt 70 miljarder kronor för budgetåret 1998.

Stora delar av dessa resurser används primärt för att finansiera långsik-

tiga strukturella åtaganden. Det handlar bl.a. om den utbildning och

forskning som bedrivs vid universitet och högskolor och om investe-

ringar inom infrastrukturområdet.

En del av de medel och åtgärder som redovisades har en mer direkt på-

verkan på näringslivets utveckling. Regeringen bedömer att använd-

ningen av sådana statliga resurser i fortsättningen benämnt det regio-

nala tillväxtkapitalet i större utsträckning än vad som för närvarande

sker bör anpassas till det regionala och lokala näringslivets behov och

förutsättningar.

Med det regionala tillväxtkapitalet avses således statliga resurser som

mer direkt syftar till att förbättra förutsättningarna för tillväxt och syssel-

sättning. För en betydande del av det regionala tillväxtkapitalet fattas

beslut om användningen på den regionala och den lokala nivån. För

andra delar tas besluten centralt men de konkreta åtgärderna genomförs

regionalt eller lokalt.

I det följande lämnas exempel på hur flera angränsande politikområden

på olika sätt medverkar till att förbättra näringslivets förutsättningar på

lokal och regional nivå och som därför är viktiga i en samordnad regional

näringspolitik. Exempel på frågor som inte hanteras inom en regional

näringspolitik är skattefrågor och de ovan nämnda långsiktiga struktu-

rella åtagandena.

Småföretagspolitiken. Målet är att bidra till en ökad etablering av nya

företag och en starkare tillväxt i de små och medelstora företag som re-

dan är etablerade. En stor del av ansvaret för genomförandet av politiken

är decentraliserat till den regionala nivån genom ALMI Företagspartner

AB med dotterbolag. Även länsstyrelserna har vissa uppgifter inom om-

rådet. På central nivå har NUTEK ett nationellt uppdrag att främja små-

företagsutveckling.

Designfrämjande. Målet är bl.a. att bidra till att små och medelstora fö-

retag kan öka sin konkurrenskraft genom förbättrad design av varor och

tjänster. Bidrag utgår till Stiftelsen Svensk Industridesign (SVID) som

bedriver verksamhet från fyra orter i landet.

Exportfrämjande. Syftet är att skapa nationell tillväxt genom att ut-

nyttja den potential som finns på marknader utanför Sverige. De delar av

exportpolitiken som här avses är de exportfrämjande åtgärder som ge-

nomförs i olika regioner för att öka svensk export och den hjälp som ges

till oerfarna exportörer att komma igång. På regional nivå handlar det om

att utnyttja den potential som finns i form av möjligheter att öka exporten

från regionens exportföretag. Exportrådet bedriver verksamhet över hela

landet bl.a. genom exportcentra, vilket är ett samarbete med ALMI och

handelskamrarna.

Investeringsfrämjande. Syftet är att öka den ekonomiska tillväxten ge-

nom att attrahera nya investeringar och att försöka förmå befintliga in-

vesterare att expandera i Sverige. Utgångspunkterna är att olika delar av

landet har skilda förutsättningar att dra till sig olika typer av investe-

ringar. Delegationen för utländska investeringar i Sverige (ISA) samver-

kar med län och kommuner, bl.a. för att stärka de lokala och regionala

resurserna för investeringsfrämjande.

Turistpolitiken. Sverige skall ha en hög attraktionskraft som turistland

och en långsiktigt konkurrenskraftig turistnäring. Turistpolitiken skall

bl.a. medverka till att stärka näringens utveckling i landets olika delar

samt medverka till förbättrad samordning mellan staten, regionala organ,

kommuner och turistnäringen. Turistdelegationen har bl.a. till uppgift att

tillsammans med lokala och regionala aktörer bidra till att utveckla tu-

rismen i Sverige. Sveriges Rese- och Turistråd AB ansvarar för interna-

tionell marknadsföring.

Teknikpolitiken syftar till att bidra till att höja kompetensen i företagen,

främst rörande tillämpningen av teknisk och vetenskaplig kunskap.

NUTEK har det övergripande ansvaret för teknikpolitikens genomfö-

rande. På den regionala nivån stödjer myndigheten bl.a. ett utökat samar-

bete mellan högskolorna och näringslivet. NUTEK genomför även pro-

gram för teknikspridning.

De särskilda regionalpolitiska medlen syftar till att utjämna konkur-

rensnackdelar i regioner där näringslivet har små lokala marknader och

långa avstånd till större marknader eller där omfattande strukturomvand-

lingar slår hårt mot hela arbetsmarknaden. Regionalpolitiska åtgärder

genomförs dessutom inom ramen för EG:s strukturfondsprogram. Läns-

styrelserna, självstyrelseorganen och NUTEK bär huvudansvaret för den

nationella regionalpolitikens genomförande.

Arbetsmarknadspolitiken. Målet är en väl fungerande arbetsmarknad

för hela Sverige. Den del av arbetsmarknadspolitikens resurser som kan

samordnas inom ramen för en regional näringspolitik utgörs av kostnader

för köp av utbildning och de kringkostnader som uppstår i samband med

utbildningar och andra åtgärdsformer, t.ex. finansiering av mentorer för

arbetslösa som startar egna företag. Medlen är till stor del en förutsätt-

ning för att lokalt beslutade åtgärder skall kunna genomföras. De åtgär-

der som genomförs inom ramen för strukturfondsprogrammen och som

finansieras av EG:s socialfond, är också betydelsefulla i sammanhanget,

även om det styrs av ett särskilt regelverk.

Vuxenutbildningen. Målen för den femåriga satsningen på kunskaps-

lyftet är att höja utbildningsnivån hos de människor, i första hand ar-

betslösa, som har mindre än tre års gymnasieutbildning samt att förnya

och utveckla vuxenutbildningen. Kommunerna ansvarar för planering,

organisation och genomförande av huvuddelen av utbildningen. Den

kvalificerade yrkesutbildningen är en försöksverksamhet för eftergymna-

sial utbildning som sker i nära samverkan med lokalt och regionalt nä-

ringsliv i syfte att bättre anpassa utbildningsutbudet till arbetslivets nya

krav. Kommittén för kvalificerad yrkesutbildning är ansvarig för genom-

förande och uppföljning.

Miljöpolitiken. Sverige skall vara en pådrivande kraft och ett före-

gångsland för en ekologiskt hållbar utveckling. Den del av miljöpolitiken

som närmast berör den regionala näringspolitiken är de lokala investe-

ringsprogrammen och den s.k. Kretsloppsmiljarden. Ansvaret för genom-

förandet ligger på kommunerna, länsstyrelserna och regeringen.

Kooperativ utveckling. Målet är att stimulera en utveckling av koope-

rativa företag genom att ge allmänheten tillgång till information och råd-

givning om den kooperativa företagsformen. Större delen av ansvaret för

genomförandet av åtgärder ligger på 23 lokala kooperativa utvecklings-

centra (LKU).

Jordbruks- och landsbygdsområdet. Den regionala näringspolitiken be-

rör främst jordbrukssektorn och landsbygden genom de åtgärder som

genomförs inom ramen för de regionala strukturfondsprogrammen och

som finansieras av utvecklingssektionen i EG:s jordbruksfond. Syftet kan

t.ex. vara att utveckla och diversifiera näringslivet på landsbygden.

Avsikten med denna redovisning är att ge en översiktlig bild av de mål

som finns för tillväxt- och sysselsättningsfrämjande åtgärder inom ett

antal politikområden samt att peka på vilka aktörer som ansvarar för ge-

nomförandet av politiken. De politiska målen för flertalet av dessa om-

råden ligger relativt fasta över tiden. Resurserna varierar däremot mellan

budgetåren. Detta beror bl.a. på att vissa insatser görs under en begränsad

tidsperiod. Exempel på sådana är den s.k. småföretagsmiljarden, kun-

skapslyftet och de lokala investeringsprogrammen inom miljöområdet.

Dessutom är storleken på vissa anslag, exempelvis medel för arbets-

marknadspolitiska åtgärder, i hög grad konjunkturberoende.

Enligt regeringens beräkningar finns det inom de nämnda politikområ-

dena för budgetåren 1997 och 1998 sammantaget ca 13 miljarder kronor

som kan sägas tillhöra det regionala tillväxtkapitalet. Det handlar exem-

pelvis för år 1997 om ca 5,6 miljarder kronor inom det arbetsmarknads-

politiska området, 3,5 miljarder kronor för regional utjämning och ut-

veckling, 2,7 miljarder kronor inom vuxenutbildningen, 450 miljoner

kronor till teknikpolitik, ca 270 miljoner kronor till åtgärder inom jord-

brukspolitiken, ca 200 miljoner kronor för småföretagspolitik samt ca 90

miljoner kronor inom miljöpolitiken. En uppskattning för år 1998 visar

bl.a. på resurser inom arbetsmarknadspolitiken motsvarande 4,7 miljar-

der kronor, inom vuxenutbildningen 3,5 miljarder kronor och till åtgärder

inom miljöpolitiken ca 900 miljoner kronor. I övrigt är beloppen i huvud-

sak av samma storleksordning som år 1997.

Ett överslag på länsnivå visar att det sammanlagda regionala tillväxt-

kapitalet år 1997 i flertalet län låg i intervallet 250 500 miljoner kronor.

Det är väsentligt att understryka att de resurser som redovisas är

exempel som illustrerar det regionala tillväxtkapitalets sammansättning

och storlek under endast två budgetår.

Förutom de mål, medel och aktörer som har redovisats finns det ytter-

ligare resurser och organ som bör uppmärksammas vid utformningen av

en regional näringspolitik. Som tidigare nämndes har universitet och

högskolor en mycket viktig roll för det regionala näringslivets utveck-

ling, både vad gäller utbildning, kompetensutveckling och tillämpning av

forskningsresultat. Delar av transportpolitiken och programmet för

energiomställning påverkar också förutsättningarna liksom inriktning och

fördelning av resurser från de s.k. löntagarfondsstiftelserna. Starta eget

bidraget och s.k. otraditionella åtgärder är exempel på individrelaterade

arbetsmarknadspolitiska åtgärder som är av betydelse för sysselsätt-

ningen och tillväxten.

Aktörer

Som framgått finns det ett antal aktörer som är ansvariga för genomfö-

randet av den politik som nyss beskrivits. Respektive verksamhet styrs

och administreras enligt särskilda regelverk.

En fördel med många skilda organ är den höga specialistkompetens de

besitter. Det ger en stor bredd i det serviceutbud som samhället därmed

kan erbjuda näringsliv och medborgare.

Riskerna med ett stort antal aktörer som verkar inom närliggande om-

råden är dock att verksamheterna kan överlappa varandra och skapa

otydlighet. Det kan leda till sämre effektivitet i resursutnyttjandet. Före-

komsten av många regler som i och för sig kan vara väl motiverade i

varje enskilt fall, kan ha en hämmande effekt och minska möjligheterna

till flexibilitet och samordning i användningen av resurserna.

För exempelvis en företagare som söker rådgivning eller finansiering

finns det ett antal olika ställen att vända sig till såväl inom som utom den

statliga sektorn. Olika former av finansiering erbjuds således av länssty-

relserna, självstyrelseorganen, ALMI, NUTEK, olika beslutsgrupper för

EG:s strukturfondsprogram, Stiftelsen Industrifonden, Stiftelsen Innova-

tionscentrum och Stiftelsen Norrlandsfonden. Rådgivning och informa-

tion kan erhållas från bl.a. ALMI, NUTEK, Exportcentra och kommu-

nernas näringslivssekretariat. För den enskilde företagaren kan det vara

både dyrt och tidskrävande att sätta sig in i vilka typer av tjänster som

dessa aktörer ställer till förfogande. Genom att samordna exempelvis

administrativa rutiner för projektansökningar kan möjligheterna för en

företagare att utnyttja tjänsterna förbättras.

En bättre samordning och samsyn på de olika aktörernas roller och

verksamhet kan också leda till förbättrade möjligheter att följa upp de

samlade effekterna av de insatser som görs.

På flera håll i Sverige, och även internationellt, tas initiativ till att be-

gränsa krångel och byråkrati för företagare som söker olika slags tjänster

från offentliga företrädare. Ett exempel är att ett antal aktörer som har

angränsande utbud av tjänster går ihop och erbjuder sökande företag en

dörr in till samtliga. Detta ger företagaren en samlad bild av utbudet

vilket underlättar kontakterna och spar tid. Det leder också till att aktö-

rerna bakom den gemensamma dörren samverkar på ett mer effektivt

sätt. Företagens behov och utvecklingsidéer blir den samlande utgångs-

punkten. Riskerna för överlappning och konkurrens mellan de deltagande

organens verksamheter minskar. Tillskottet i Östergötland och Mål 2

Fyrstad utgör exempel på pågående initiativ.

Regeringen bedömer att offentliga aktörers möjligheter att erbjuda fö-

retagen en dörr in bör uppmuntras. Det är i första hand det lokala och

regionala näringslivets efterfrågan och behov som skall styra det offent-

ligas utbud av tjänster som rör näringslivets förutsättningar. Förslag som

kan underlätta denna typ av lösningar kan utformas inom ramen för de

regionala tillväxtavtal som föreslås i avsnitt 9.3.

9.2 Förslag till mer flexibel medelsanvändning på regional

nivå

Regeringens förslag: Anslaget under utgiftsområde 19 Regional utjäm-

ning och utveckling A 1. Regionalpolitiska åtgärder skall även kunna

användas till s.k. såddfinansiering.

Regeringens bedömning: Regeringen avser att initiera ytterligare för-

sök med ökat regionalt och lokalt självbestämmande inom arbetsmark-

nadspolitiken i fyra län.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Inom olika politi-

kområden prövar regeringen möjligheterna att öka det lokala och regio-

nala inflytandet över inriktning och beslut om de tillväxt- och sysselsätt-

ningsfrämjande medlens användning.

De regionalpolitiska medlen utgör en viktig resurs i den regionala nä-

ringspolitiken. Inom ramen för anslaget A 1. Regionalpolitiska åtgärder

har bl.a. länsstyrelserna redan idag en stor frihet att prioritera mellan

olika ändamål, t.ex. mellan regional projektverksamhet och medfinansie-

ring av strukturfondsprogram samt ett antal olika former av företagsstöd.

Regeringen bedömer dock att det finns skäl att pröva ytterligare möjlig-

heter att vidga användningen av anslaget. Som framgått i avsnitt 8.2.1

bedömer regeringen att det finns behov av ökade resurser för riskfylld

finansiering till unga teknikföretag, s.k. såddkapital. Regeringen föreslår

därför att anslaget A 1. Regionalpolitiska åtgärder fortsättningsvis även

skall kunna användas till s.k. såddfinansiering i enlighet med förord-

ningen (1995:1254) om statligt stöd till teknisk forskning, industriellt

utvecklingsarbete och uppfinnarverksamhet.

Detta innebär att länsstyrelserna och, i försökslänen, självstyrelseorga-

nen ges möjlighet att disponera medel för detta ändamål. NUTEK har

den samlade nationella kompetensen inom området och är den myndighet

som fattar beslut om såddfinansiering. I riktlinjerna för länsstyrelsernas

användning av medlen avser regeringen därför att närmare precisera

NUTEK:s roll i sådana beslut.

Inom arbetsmarknadspolitiken har under år 1997 försöksverksamhet

om regionalt och lokalt självbestämmande bedrivits i 28 kommuner. De

medverkande har på en rad olika sätt haft möjlighet att påverka medels-

användningen på ett sätt som anpassats till lokala förutsättningar. Erfa-

renheterna är goda. Målet för verksamheten är att söka nya former för

lokal samverkan mellan stat och kommun för att effektivisera använd-

ningen av offentliga medel. Regeringen har nyligen beslutat om en för-

söksverksamhet i Skåne län med friare användning av medel inom ar-

betsmarknadspolitikens ram.

Som ett led i arbetet med att fortsätta anpassningen av den tillväxt- och

sysselsättningsfrämjande politiken till regionala och lokala förhållanden

samt att vidareutveckla formerna för mål- och resultatstyrning, avser re-

geringen att pröva försöksverksamhet med friare användning av arbets-

marknadspolitiska medel i fyra län.

De s.k. skogslänen är särskilt hårt drabbade av långsiktiga strukturella

problem. Arbetslösheten är högre än i övriga landet och befolkningsut-

vecklingen ogynnsam. Det är troligt att dessa delar av landet inte påtag-

ligt kommer att kunna tillgodogöra sig den sysselsättningsökning som är

på gång. För att vända den negativa utvecklingstrenden är det nödvändigt

att pröva olika lösningar med utgångspunkt från de medel som står till

förfogande. Detta är ett led i regeringens arbetsmarknadspolitik, som ef-

ter hand inriktats på ökad flexibilitet och ökad lokal anpassning, att pröva

friare användning av arbetsmarknadspolitiska medel i län med olika slags

arbetsmarknader.

Regeringen avser därför att bedriva denna försöksverksamhet i Värm-

lands, Dalarnas, Gävleborgs och Jämtlands län.

9.3 Regionala tillväxtavtal

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner ett program för utarbetande

av regionala tillväxtavtal. Programmet syftar till att åstadkomma bättre

samverkan mellan organ som arbetar med tillväxt- och sysselsättnings-

främjande åtgärder på såväl lokal och regional som på central nivå.

Länsstyrelserna och, i försökslänen, självstyrelseorganen, kommer att

erbjudas att initiera, driva och samordna arbetet tillsammans med det

 regionala partnerskapet .

De regionala tillväxtavtalen skall utarbetas stegvis i tre etapper. Under

den första och andra etappen utförs dels en analys av regionens styrkor

och svagheter, dels utarbetas ett utkast till program som bl.a. anger mål,

prioriteringar, genomförande och möjlig finansiering. I samband med

detta kommer deltagande aktörer att ha möjlighet att lämna förslag till

ändringar i regelverk, beslutsordningar m.m. i syfte att uppnå ökad flexi-

bilitet vad avser arbetssätt och medelsanvändning inom ramen för avta-

len. Under den tredje etappen genomförs förhandlingar mellan statens

företrädare och övriga aktörer om programmets slutliga innehåll och fi-

nansiering. Därefter sluts ett regionalt tillväxtavtal som skall löpa under

tre år. De första avtalen beräknas träda i kraft år 2000.

Underlagsrapporter: De två förslag till modeller för en ny regionpo-

litik som presenteras i NUTEK:s rapport Förutsättningar för regionpoli-

tik samt REKO STAT utredningens förslag om regionala programdo-

kument utgår från likartade grundtankar som regeringens förslag men har

delvis en annan utformning.

Remissinstanserna: De flesta som har yttrat sig över NUTEK:s rap-

port bedömer det som svårt att ta ställning för eller emot de två förslagen.

Flera remissinstanser lyfter i sina yttranden över REKO STAT utred-

ningen fram betydelsen av att skapa en tydligare rollfördelning mellan

centrala, regionala och lokala beslutsfattare vad gäller det regionala ut-

vecklingsarbetet. Länsstyrelserna i Skåne, Kalmar, Jämtlands och Väs-

ternorrlands län anser att detta kan ske i form av framförhandlade ut-

vecklingsprogram eller kontrakt mellan de parter som är involverade.

Liknande synsätt redovisas även från andra remissinstanser.

Skälen för regeringens förslag: Den viktigaste förutsättningen för att

bedriva en effektiv regional näringspolitik är ett väl fungerande samspel

mellan näringslivets efterfrågan på rådgivning, kompetensförsörjning,

riskfinansiering, investeringsstöd m.m. och det serviceutbud som skilda

offentliga aktörer erbjuder.

Framtagandet och genomförandet av EG:s strukturfondsprogram har i

Sverige resulterat i att delvis nya arbetsformer för tillväxt- och syssel-

sättningsfrämjande åtgärder har utvecklats. Programmen för de geogra-

fiska målområdena utarbetas och genomförs av ett brett partnerskap be-

stående av företrädare för olika regionala och lokala aktörer. Arbetssättet

har bl.a. inneburit nya samarbetsformer och diskussioner om val av åt-

gärder och hur dessa skall prioriteras. Mål- och resultatstyrningen och

uppföljningen av insatser har blivit effektivare. Det finns skäl att, bl.a.

utifrån erfarenheterna av strukturfondsarbetet, vidareutveckla olika for-

mer av programarbete inom ramen för den regionala näringspolitiken.

Den tillväxt- och sysselsättningsfrämjande politiken bör fortsätta att

utvecklas i en riktning som leder till ökad anpassning till regionala och

lokala förhållanden. En ökad delegering av ansvar och ökade möjligheter

till flexibla lösningar på regional och lokal nivå ställer dock högre krav

på mål- och resultatstyrning och på samordning av skilda aktörers plane-

ring, genomförande, finansiering, redovisning och utvärdering av insat-

ser.

Nyckeln till ökad tillväxt och sysselsättning finns i företags och företa-

gares förmåga att vidareutveckla och förädla produkter, tjänster och

idéer. Statens och andra offentliga aktörers uppgift är bl.a. att medverka

till att goda förutsättningar och bra ramvillkor för att bedriva näringslivs-

verksamhet skapas.

En nödvändig förutsättning för att detta skall kunna åstadkommas är

att det finns en helhetssyn på vilka de huvudsakliga problemen är och

vilka möjligheter som finns för att åstadkomma en bra utveckling. Inom

den statligt finansierade sfären och bland övriga offentliga aktörer finns

det sammantaget en stor kompetens. Det handlar om allt ifrån verksam-

het som har till uppgift att ta fram regionala utvecklingsprognoser till

exportrådgivning, finansiering av såddkapital och olika former av ut-

bildning för att här endast nämna några. Inom de kommunala förvalt-

ningarna finns mycket breda kunskaper, inte minst beträffande det lokala

näringslivets villkor.

Strategi för utarbetande av regionala tillväxtavtal

Förutsatt riksdagens godkännande avser regeringen att initiera ett pro-

gram för utarbetande av regionala tillväxtavtal. De regionala tillväxtav-

talen syftar till att åstadkomma en bättre samverkan och helhetssyn mel-

lan de olika organ som arbetar med tillväxt- och sysselsättningsfrämjande

åtgärder på såväl lokal och regional som på central nivå. Avtalen skall

fungera som ett instrument för att optimalt utnyttja de resurser som staten

och andra aktörer ställer till förfogande. Inriktningen på avtalen skall

präglas av företagens efterfrågan och de regionala och lokala behoven av

tillväxt- och sysselsättningsfrämjande insatser. Näringslivets medverkan

är därför av avgörande betydelse. Jämställdhet mellan kvinnor och män

samt sociala och ekologiska aspekter skall beaktas. Avtalen skall främja

en hållbar utveckling.

Det är naturligt att arbetet med tillväxtavtalen samordnas på den regio-

nala nivån. Regeringen avser därför att under våren 1998 erbjuda länssty-

relserna och, i försökslänen, självstyrelseorganen möjlighet att initiera,

driva och samordna arbetet. I anslutning till detta kommer regeringen att

uppdra åt de statliga myndigheter som bedriver tillväxt- och sysselsätt-

ningsfrämjande verksamhet att medverka i överläggningar kring avtalens

innehåll, genomförande och finansiering. Regeringen avser att ge organ

som delvis uppbär statlig finansiering, möjlighet att genom avtal eller

andra former träffa överenskommelser om deras medverkan. Det är av

stor betydelse att den samlade kompetens och den nationella och ofta

internationella överblick som dessa aktörer besitter, utnyttjas i arbetet

med avtalen.

En första uppgift för de länsstyrelser respektive självstyrelseorgan som

avser att vara med, är att bjuda in det regionala partnerskapet dvs. nä-

ringsliv, kommuner, landsting, stiftelser, handelskammare, fackföre-

ningar, representanter från lokala utvecklingsgrupper, m.fl., att med-

verka.

Tillväxtavtalen skall godkännas av regeringen. Bland de krav som

skall vara uppfyllda är att de åtgärder som finansieras genom avtalen in-

nebär att förutsättningarna för tillväxt och sysselsättning stärks i regio-

nerna samt att medverkande aktörers insatser är väl samordnade.

Regeringen bedömer att de första avtalen kan träda i kraft den 1 januari

år 2000 och gälla i tre år. Detta ger tillräcklig tid för förberedelser och

genomförande av förhandlingar. Tidpunkten sammanfaller med inled-

ningen av EG:s nästa strukturfondsperiod vilket innebär att programar-

betet vad gäller strukturfondsprogrammen bör kunna samordnas med

utformningen av tillväxtavtal i berörda regioner. En närmare redogörelse

för processen med de kommande strukturfondsprogrammen lämnas i av-

snitt 6.4.3.

Tre etapper för framtagande av regionala tillväxtavtal

Framtagandet av tillväxtavtalen föreslås ske i tre etapper. För de parter

som har för avsikt att ingå överenskommelser med början år 2000 bör

etapp ett och två genomföras under år 1998. Förhandlingar om avtalens

slutliga innehåll och finansiering sker under den tredje etappen, år 1999.

Den första etappen är en identifieringfas. De länsstyrelser respektive

självstyrelseorgan som antar regeringens erbjudande skall tillsammans

med det regionala partnerskapet göra en analys av regionens styrkor,

svagheter, möjligheter och begränsningar. De regionala utvecklingsstra-

tegierna bör vara en naturlig utgångspunkt för detta arbete. Avtalets geo-

grafiska avgränsning avgörs av de parter som avser att ingå överens-

kommelsen. Ett avtal kan omfatta del av län, hela län eller olika former

av länsöverskridande samarbete.

De analyser som genomförs under den första etappen kommer att ligga

till grund för det programarbete som skall genomföras under den andra

etappen, vilken bl.a. skall resultera i att mål formuleras och att priorite-

ringar anges för de åtgärder som skall utföras inom ramen för avtalet.

Finansieringsfrågorna skall också diskuteras. Deltagande parter förutsätts

precisera hur de avser att medverka till avtalens finansiering och genom-

förande. I detta skede identifieras respektive regions tillväxtkapital.

Det är väsentligt att kretsen av aktörer vidgas under den här etappen.

Centrala myndigheter samt organ som delvis finansieras av statliga me-

del och som bedriver tillväxt- och sysselsättningsfrämjande verksamhet

kan, med utgångspunkt från de överläggningar som förts, bidra till avta-

lens innehåll och genomförande eller finansiering. De regionala tillväxt-

avtalen bör öppna för en ömsesidig möjlighet för centrala och regionala

aktörer att få fördjupade insikter i varandras verksamheter. Därmed kan

betydande mervärden skapas, både vad avser kunskapsutbyte mellan

olika organ och nya möjligheter att samordna resurser. Andra centrala

aktörer, exempelvis de s.k. löntagarfondsstiftelserna bör ses som potenti-

ella deltagare i det här samarbetet.

En väsentlig förutsättning för att kunna öka samordningen och anpass-

ningen av åtgärder till skilda regionala och lokala förhållanden är att det

finns en viss flexibilitet i villkoren för hur resurser kan användas och att

beslut som rör medelsanvändningen fattas på lämplig administrativ nivå.

I samband med den andra etappen avser regeringen att ge de parter som

deltar i arbetet möjlighet att lämna förslag som syftar till att öka flexibi-

liteten i befintliga regelverk för tillväxt- och sysselsättningsfrämjande

åtgärder. Förslag till förändringar kan handla om att flytta beslutsrätten

över lån, bidrag eller motsvarande från en aktör till en annan. Det kan

också avse justeringar av villkoren för medlens användning för att nå

ökad flexibilitet. Berörda parter skall vara överens om förslagen. En

övergripande ambition är att tydliga mål i ökad utsträckning skall ersätta

detaljerade regler. Regeringen återkommer med förutsättningar, villkor

och riktlinjer för parternas möjlighet att lämna förslag till förändringar.

På motsvarande sätt som den statliga organisationen ser över möjlig-

heter till ökad flexibilitet vad gäller arbetssätt och medelsanvändning bör

övriga aktörer, exempelvis kommuner och landsting, vilka önskar att

ingå tillväxtavtal också överväga att göra liknande översyner.

I samband med att den andra etappen avslutas kommer regeringen att

göra en avstämning med berörda länsstyrelser respektive självstyrelse-

organ. Syftet är att bedöma de underlag i form av bakgrundsanalyser,

programinnehåll och finansiering (tillväxtkapitalet) som tagits fram.

Detta är också tillfället för avstämning av eventuella förslag till föränd-

ringar i beslutsordningar m.m. De eventuella förslag som kräver riksda-

gens ställningstagande avser regeringen att lämna under år 1999.

Med utgångspunkt från slutsatserna från den andra etappen kommer

regeringen inför den tredje etappen att utfärda riktlinjer för hur förhand-

lingarna om avtalens slutliga innehåll skall genomföras. För de parter

som har för avsikt att ingå tillväxtavtal fr.o.m. år 2000 kommer förhand-

lingsarbetet att slutföras i samband med att statsbudgeten för budgetåret

2000 fastställs. De delar som berör den statliga finansieringen skall god-

kännas av regeringen och i förekommande fall av riksdagen. Den slutliga

finansieringen för påföljande år läggs på motsvarande sätt fast i samband

med beslut om statsbudgeten och dess fördelning.

Tillväxtavtalens genomförande kommer att följas upp löpande och ut-

värderas efter avtalsperiodens utgång.

9.4 Åtgärder för bättre regional balans mellan utbud och

efterfrågan på arbetskraft

Regeringens bedömning: Den regionala samverkan syftande till en

bättre balans mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft bör förstär-

kas, bland annat genom regionala kompetensråd.

Skälen för regeringens bedömning: Näringslivets struktur och ut-

vecklingsförutsättningar ser olika ut i skilda regioner. Gemensamt för

samtliga delar av landet är dock vikten av tillgång till arbetskraft som

besitter den specifika kompetens som det regionala näringslivet efterfrå-

gar. Brist på arbetskraft med relevant kompetens riskerar annars bli en

flaskhals som både hindrar företagens möjlighet att växa och påverkar

sysselsättningsutvecklingen negativt.

Ett utvecklat samspel mellan utbildningsväsende och arbetsmarknad i

nya samverkansformer bedöms vara av stor vikt i samtliga regioner för

att komma till rätta med flaskhalsproblemen på arbetsmarknaden. Rege-

ringen bedömer därför att det finns ett stort behov av att på regional nivå

skapa en arena där, i första hand, arbetsmarknadens parter och olika ut-

bildningsanordnare träffas.

Syftet är att snabbare kunna identifiera specifika områden där det rå-

der, eller befaras uppstå, brist på arbetskraft och ge berörda aktörer möj-

lighet att tidigt vidta åtgärder. Utbildningsanordnarna kan härigenom

snabbt anpassa sitt utbildningsutbud till det regionala näringslivets be-

hov, samtidigt som arbetslivets egen kompetensutveckling kan stimule-

ras. Det handlar i stor utsträckning om att åstadkomma en handlingsin-

riktad samverkan.

Regeringen anser att den sysselsättnings- och tillväxtfrämjande verk-

samheten i varje län bör förstärkas med regionala kompetensråd. Rådens

uppgift skall vara att utifrån en samlad bild av de regionala utbildnings-

behoven, med betoning på analys av flaskhalsproblem, ge förslag på

kort- och långsiktiga åtgärder utgående från arbetslivets behov. Det kan

exempelvis avse kompetensutveckling av befintlig personal, rekryte-

ringsåtgärder eller anpassningar av utbildningsutbudet. Råden skall

också sprida information och ge kunskap om förändringsprocesser, ar-

betsorganisations- och ledarskapsfrågor anpassade till de regionala och

lokala förutsättningarna. Råden skall vidare följa upp de konkreta åtgär-

der och åtaganden som förslagen resulterar i.

Lämpliga underlag för rådens bedömningar bör vara befintliga regio-

nala prognoser över näringslivets efterfrågan, bl.a. länsarbetsnämndernas

rapporter, faktaunderlag från arbetsgivar-, bransch- och arbetstagarorga-

nisationer, information från utbildningsansvariga samt andra relevanta

framtidsbedömningar. Särskilt angeläget är att den kunskap om lokal

efterfrågan och lokalt utbildningsutbud som arbetsförmedlingsnämnderna

besitter tas tillvara.

I råden bör ingå dels företrädare för näringsliv, offentliga arbetsgivare

och arbetstagarorganisationer dels utbildningsanordnare med ansvar för

dimensionering och inriktning av utbildning. Till den senare kategorin

hör bl.a. företrädare för högskola, kvalificerad yrkesutbildning, kommu-

ner, länsarbetsnämnder samt beslutsgrupper för strukturfondsprogram.

Länsstyrelserna, vilka har det övergripande ansvaret för sektorssamord-

ning och regional utveckling, bör också ingå i råden. I försökslänen inne-

fattar detta även självstyrelseorganen. Om det bedöms nödvändigt skall

råden knyta till sig arbetsgrupper, exempelvis för specifika branscher.

Regeringen avser att genom Arbetsmarknadsstyrelsen, ge länsarbets-

nämnderna i uppdrag att tillsammans med de parter som nyss nämndes,

besluta om vilken av dessa som skall ha till uppgift att samla relevanta

aktörer till regionala kompetensråd. Det organ som tar på sig ansvaret bör

också svara för nödvändig kanslifunktion.

Som ytterligare ett led i strävandena att uppnå en bättre balans mellan

utbud och efterfrågan på arbetskraft avser regeringen att i några län initi-

era försök som syftar till att utvidga kontakterna mellan arbetsgivare och

arbetsförmedlingar. Genom aktiv uppsökande verksamhet hos företag

skall nya kunskaper om näringslivets behov av arbetskraft inhämtas.

Målen är att förbättra länsarbetsnämndernas information om lediga arbe-

ten, knyta kontakter för eventuella sommarjobb samt ge arbetsförmed-

lingarna information om framtida rekryteringar.

10 Program för regional näringspolitik och

 särskilda regionalpolitiska projekt

Under arbetet med den nya regionala näringspolitiken har ett stort antal

olika parter över hela landet tagit fram förslag till projekt, som bedöms

förbättra förutsättningarna att skapa nya arbetstillfällen. Det gäller dels

projekt som förbättrar förutsättningarna i hela landet, dels projekt som

främst är inriktade mot de mest utsatta regionerna.

Riksdagen beslöt därför under hösten 1997, på regeringens förslag, att

bemyndiga regeringen att disponera högst 500 miljoner kronor inom

ramen för anslaget A 1. Regionalpolitiska åtgärder för att genomföra ett

program för regional näringspolitik och särskilda regionalpolitiska

åtgärder (prop. 1997/98:1, förslag till tilläggsbudget, bet. 1997/98:FiU11,

rskr. 1997/98:46).

Inom Närings- och handelsdepartementet har tillsatts en särskild

beredningsgrupp med uppgift att bl.a. planera detta program.

Som en övergripande riktlinje för programmet gäller att den

sammantagna geografiska fördelningen av medlen inom programmet i

stort bör återspegla fördelningen av de medel som omfördelats från olika

län för detta ändamål. Vidare skall särskilt beaktas möjligheterna att

använda medlen som medfinansiering av EG:s strukturfondsprogram. En

annan viktig bedömningsgrund är naturligtvis åtgärdernas positiva

inverkan på den ekonomiska tillväxten.

Ambitionen är härutöver bl.a. att programmet skall medverka till att

realisera åtgärder som på grund av begränsade medel annars inte kommit

till stånd och att det skall innehålla insatser som lämpligen initieras på

central nivå.

Såsom viktiga områden för åtgärder har identifierats bl.a. insatser för

att öka småföretags export, för att öka de utländska investeringarna i

Sverige, för att öka näringslivets kompetens t.ex. genom användning av

modern informationsteknik samt för att förnya arbetet med att stimulera

tjänsteföretag att etablera sig i regionalpolitiska stödområden. Härutöver

övervägs bl.a. utvecklingsåtgärder för gles- och landsbygden.

Åtgärderna planeras att igångsättas successivt under år 1998.

Regeringen räknar härvid med att vissa åtgärder kommer att få betydelse

för företag i hela landet, i många fall med tyngdpunkt i regionalpolitiskt

prioriterade områden. Även för andra mer avgränsade projekt strävar

regeringen efter att goda sådana skall kunna identifieras och förverkligas

med särskild tyngdpunkt i dessa områden.

Inom ramen för stöd till att öka småföretags export avser regeringen

som tidigare (avsnitt 6.5.2) nämnts att anslå 5 miljoner kronor som stöd

till export av svenska livsmedel.

Beträffande insatser för att öka näringslivets kompetens avser

regeringen att bl.a. pröva möjligheterna att underlätta för små företag att

utveckla sin kompetens med hjälp av distansutbildning.

Exempel på projekt som just nu studeras som utvecklingsåtgärder för

gles- och landsbygden är ytterligare medel till s.k. LAG grupper inom

EG:s strukturfondsprogram Leader (avsnitt 6.5.4).

Tidigare i denna proposition har regeringen angivit att den avser att

använda delar av dessa medel till vissa andra projekt som passar väl in i

programmet: Vidare projektering för utbyggnad av Luleå Kallax

flygplats, 10 miljoner kronor (avsnitt 6.2.2.2), utveckling av

distansutbildning baserad på modern informationsteknik, 50 miljoner

kronor (avsnitt 6.2.2.3), genomförandet av en kulturvision, 30 miljoner

kronor (avsnitt 6.2.2.4) samt engångsvis förstärkning av

basfinansieringen vid institutionen för norrländsk jordbruksvetenskap i

Röbäcksdalen, 5 miljoner kronor (avsnitt 6.5.2).

I denna proposition nämnda belopp som avses tas i anspråk från detta

program uppgår således till sammanlagt 100 miljoner kronor.

 Lagen omtryckt 1994:548.

 Senaste lydelse 1995:894.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse

 Med externalisering menas att koncernerna säljer av de verksamheter som inte

hör till

dess kärnverksamhet och istället använder sig av underleverantörer. I vilken mån

 företagen

väljer att internalisera- eller externalisera olika verksamheter kan vara ett

uttryck för

rådande trender. En period med renodling av verksamheterna brukar åtföljas av

period med

diversifiering och vice versa.

 Beskrivningen ovan skall inte tolkas som om kvalificerad produktion inte

förekommer i

mer perifera regioner med ett lägre kostnadsläge, utan skall illustrera att

olika regioner

historiskt haft olika roller i det ekonomiska samspelet.

 Statliga regionala organ som finns representerade i hela landet, t.ex.

Länsstyrelsen, räknas

här endast som en myndighet.

Prop. 1997/98:62

6

1

Prop. 1997/98:62

7

6

6

6

6

6

8

6

9

6

10

6

6

6

12

208

17

77

6

6

30

208

58

208

208

59

208

68

6

67

6

76

6

6

6

77

6

78

77

102

107

6

109

6

111

208

115

208

119

6

122

6

128

6

132

6

143

208

146

208

6

6

150

208

6

6

154

208

158

202

162

208

6

6

167

6

168

6

6

6

169

208

173

208

6

6

175

6

175

6

178

6

187

6

194

6

205

202

206

208

208

201