Regeringens proposition

2000/01:19

Bättre förutsättningar för värdepapperisering

Prop.

2000/01:19

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 november 2000

Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars Afrell

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås två lagändringar för att förbättra

förutsättningarna för genomförande i Sverige av s.k. värdepapperisering.

Den form av värdepapperisering som behandlas i propositionen

innebär att ett företag säljer fordringar till en juridisk person

(specialföretaget) som ger ut värdepapper för att finansiera sitt förvärv.

Specialföretaget har enbart till syfte att äga dessa fordringar samt

förmedla betalningsflöden från fordringarna till investerarna i de

värdepapper som företaget har gett ut.

Den nuvarande lagstiftningen förbjuder inte värdepapperisering av

svenska tillgångar men den innebär att det i de flesta fall är ekonomiskt

oförmånligt att genomföra värdepapperisering i Sverige. Den främsta

anledningen härtill är att specialföretagets förvärv av fordringar anses

utgöra finansieringsverksamhet enligt lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet. Specialföretaget träffas därmed av krav på

kapitaltäckning för fordringar som företaget förvärvar. Den

kapitalkostnad som detta krav för med sig har medfört att

värdepapperiseringar inte genomförs i Sverige utan med specialföretag

belägna utomlands.

Propositionens förslag till ändring i lagen om

finansieringsverksamhet innebär att verksamhet som består i att vid

enstaka tillfällen förvärva fordringar eller fordringsstockar undantas från

lagen om den bedrivs av aktiebolag eller ekonomiska föreningar. Den

begränsningen skall dock gälla att medel för verksamheten inte löpande

får anskaffas från allmänheten.

Förslaget till ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev innebär att om

kreditmarknadsföretag säljer löpande skuldebrev blir försäljningen

gällande mot kreditmarknadsföretagets borgenärer trots att skuldebrevet

kvarlämnats hos företaget för förvaring.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juni 2001.

Innehållsförteckning

Fel! Bokmärket är inte definierat.

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1936:81) om

skuldebrev 7

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Bakgrund 9

4.1 Värdepapperisering 9

4.2 Motiv för att genomföra värdepapperisering 11

4.3 Värdepapperisering från ett samhällsekonomiskt

perspektiv 14

4.3.1 Det finansiella systemets uppgifter och risker 14

4.3.2 Effekter av värdepapperisering på det

finansiella systemet 15

4.4 Värdepapperisering i Sverige 16

5 Ett undantag för värdepapperisering bör införas 19

6 Överlåtelse av fordringar i samband med värdepapperisering 23

7 Gäldenärsskyddet 28

8 Skattefrågor 36

9 Ekonomiska effekter av förslaget 38

10 Författningskommentar 41

10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet 41

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:81) om

skuldebrev 41

Bilaga 1 Förteckning över instanser som yttrat sig över promemo-

 rian Bättre förutsättningar för värdepapperisering

(Ds

1998:71) . ..42

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 förslaget om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev

 43

Bilaga 3 Lagrådets

yttrande ..44

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 16 november

2000 46

1

2 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet,

2. lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev.

3

4 Lagtext

4.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §

Tillstånd krävs inte om finansieringsverksamheten

1. drivs av statlig eller kommunal myndighet,

2. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som

erbjuds eller varor som framställs eller säljs av företaget,

3. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som

erbjuds eller varor som framställs eller säljs av annat företag i samma

koncern eller med annat nära samband och medel för verksamheten inte

anskaffas från allmänheten,

4. tillgodoser finansieringsbehov endast inom en grupp näringsidkare

med ekonomisk intressegemenskap och medel för verksamheten inte

anskaffas från allmänheten,

5. utgör en normal likviditetsförvaltning och inte kan anses ha ett

självständigt syfte vid sidan av företagets huvudsakliga verksamhet,

6. utgör pantbanksverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000),

7. ingår i verksamhet som står under tillsyn av Finansinspektionen

enligt annan lag,

8. drivs av ett aktiebolag, om

 bolaget med stöd av 1 § lagen (1994:77) om beslutanderätt för

regionala utvecklingsbolag har fått rätt att pröva frågor om stöd till

näringsidkare eller bolaget är moderbolag till ett sådant bolag,

 staten äger så många aktier i bolaget att staten har mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller bolaget är dotterbolag till ett bolag vari

staten äger aktier i den omfattningen, och

 medel för verksamheten inte anskaffas från allmänheten,

9. drivs av ett företag som

 har ägarkapital eller fordringar

med efterställd rätt till betalning

till ett belopp som i varje

låntagande företag (intresseföre-

tag) är större än företagets övriga

utlåning till intresseföretaget,

 lånar ut medel endast till

intresseföretag vars aktier eller

andelar inte är noterade vid en

svensk eller utländsk börs, en

auktoriserad marknadsplats eller

någon annan reglerad marknad och

 inte anskaffar medel för

verksamheten från allmänheten,

eller

10. drivs av en stiftelse vars

kapital till övervägande del

tillskjutits av staten eller en eller

flera kommuner, eller av ett

aktiebolag som är helägt av staten

eller en eller flera kommuner,

direkt eller genom andra företag

samt

 verksamhetens syfte är att

finansiellt stödja tekniskt eller

annat utvecklingsarbete och

 medel för verksamheten inte

anskaffas från allmänheten.

9. drivs av ett företag som

 har ägarkapital eller fordringar

med efterställd rätt till betalning

till ett belopp som i varje

låntagande företag (intresseföre-

tag) är större än företagets övriga

utlåning till intresseföretaget,

 lånar ut medel endast till

intresseföretag vars aktier eller

andelar inte är noterade vid en

svensk eller utländsk börs, en

auktoriserad marknadsplats eller

någon annan reglerad marknad och

 inte anskaffar medel för

verksamheten från allmänheten,

10. drivs av en stiftelse vars

kapital till övervägande del

tillskjutits av staten eller en eller

flera kommuner, eller av ett

aktiebolag som är helägt av staten

eller en eller flera kommuner,

direkt eller genom andra företag

samt

 verksamhetens syfte är att

finansiellt stödja tekniskt eller

annat utvecklingsarbete och

 medel för verksamheten inte

anskaffas från allmänheten, eller

11. drivs av ett aktiebolag

eller av en ekonomisk förening,

om

 verksamheten består i att vid

enstaka tillfällen förvärva

fordringar och

 medel för verksamheten inte

löpande anskaffas från

allmänheten.

Nära samband, som avses i 3, skall anses föreligga om företagen leds

av samma eller i huvudsak samma personer eller om vinsten av

företagens verksamhet helt eller till betydande del skall, direkt eller

indirekt, tillfalla samma eller i huvudsak samma personer.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2001.

4.2

4.3 Förslag till lag om ändring i lagen

(1936:81) om skuldebrev

Härigenom föreskrivs att 22 § lagen (1936:81) om skuldebrev skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §1

Överlåtelse av löpande skuldebrev vare ej gällande mot överlåtarens

borgenärer, med mindre den till vilken överlåtelsen skett fått handlingen

i besittning.

Säljer bank eller

värdepappersinstitut löpande

skuldebrev, vare försäljningen

gällande mot bankens eller

värdepappersinstitutets

borgenärer, ändå att skuldebrevet

för förvaring kvarlämnats hos

banken eller institutet.

Säljer bank,

kreditmarknadsföretag eller

värdepappersinstitut löpande

skuldebrev, vare försäljningen

gällande mot bankens,

kreditmarknadsföretagets eller

värdepappersinstitutets

borgenärer, ändå att skuldebrevet

för förvaring kvarlämnats hos

banken, företaget eller institutet.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2001.

5

6 Ärendet och dess beredning

I mars 1994 uppdrog Finansdepartementet åt justitierådet Torkel

Gregow att utreda om de förutsättningar som gäller för svenska företag

att genomföra värdepapperisering borde ändras. Torkel Gregow

överlämnade i maj 1994 promemorian "PM angående de rättsliga

förutsättningarna för att genomföra värdepapperisering i Sverige".

Utöver denna promemoria utarbetades under år 1994 inom

Finansdepartementet en promemoria, benämnd Värdepapperisering i

Sverige? . Dessa promemorior har remissbehandlats.

Under år 1998 framställdes inom Finansdepartementet promemorian

 Bättre förutsättningar för värdepapperisering , Ds 1998:71. Den

promemorian har remissbehandlats. Banklagskommitténs betänkande

Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU

1998:160) har i den del som avser värdepapperisering remitterats under

samma tid som promemorian. En förteckning över de instanser som

yttrat sig över Ds 1998:71 finns i bilaga 1. Dessutom har den

föreslagna ändringen i lagen (1936:81) om skuldebrev remissbehandlats

i särskild ordning. En förteckning över de instanser som yttrat sig finns i

bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 31 maj 2000 att inhämta Lagrådets yttrande.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 3.

Lagrådets synpunkter har föranlett Finansdepartementet att inhämta

ytterligare upplysningar avseende vilka typer av krediter som

förekommer på bostadslånemarknaden och i vilken omfattning det sker

en kreditprövning vid sådana krediter som förlängs. Svenska

Bankföreningen och Statens Bostadsfinansieringsaktiebolag har därvid

lämnat vissa kompletterande upplysningar som finns tillgängliga i

Finansdepartementet (dnr Fi94/1894).

Lagrådets synpunkter behandlas under avsnitt 7 i propositionen.

Regeringen har beaktat Lagrådets synpunkter. Därutöver har

redaktionella ändringar gjorts i förhållande till lagrådsremissen.

Propositionens lagförslag överensstämmer med lagrådsremissens

lagförslag.

7

8 Bakgrund

8.1 Värdepapperisering

Värdepapperisering är ett förfarande som innebär att relativt homogena

tillgångar med förutsägbara betalningsflöden omvandlas till obligationer

eller andra lätt omsättningsbara värdepapper.

Genom att föra ihop ett stort antal lån som liknar varandra (t.ex.

bostadslån) går det att med utgångspunkt i historiska data beräkna det

betalningsflöde som lånestocken förväntas att generera. Det förväntade

betalningsflödet kan därefter prissättas och emitteras som obligationer

där säkerheterna kan utgöras av betalningsflöden, kreditförstärkande

åtgärder och panträtter. Hypoteksbolag kan i en vid definition sägas vara

ett exempel på värdepapperisering. Deras huvudsakliga uppgift är att låna

ut medel till fastighetsköp.1 Hypoteksbolagen finansierar denna utlåning

genom att ge ut obligationer på värdepappersmarknaden. Obligationernas

avkastning genereras av hypoteksbolagets samlade kreditgivning som

genererar betalningsströmmar och som säkerhet för obligationerna

ligger indirekt även de panträtter som finns för bolagets kreditgivning.

Termen värdepapperisering i den mening som här används syftar

emellertid på en mer specialiserad verksamhet där fordringar säljs till

en juridisk person som enbart äger fordringarna och emitterar

obligationer för sin finansiering. Dennes verksamhet skiljer sig från ett

hypoteksbolags verksamhet genom att den förre inte ägnar sig åt

kreditgivning.

I stort sett alla fordringar går att värdepapperisera. Fastighetslån, dvs.

lån med panträtt i fastigheter, är dock den mest förekommande typen av

fordringar.2 Andra typer av fordringar såsom kreditkortskulder, lån till

bilköp och leasingskulder är dock en växande marknad.

Källa: Capital DATA, The Bondmarket Association och Salomon[REDACTED_EFTERNAMN] Barney.

En värdepapperiseringstransaktion inkluderar ett flertal parter. De

viktigaste av dessa är det säljande företaget, ofta benämnt originatorn,

och det förvärvande företaget som här benämns specialföretaget.

Vanligtvis är originatorn ett kreditinstitut som identifierar en avskiljbar

del av sin kreditstock. Originatorn kan lika väl utgöras av ett icke-

finansiellt företag som t.ex. vill omvandla illikvida tillgångar, som

exempelvis kundfordringar, till likvida tillgångar. Originatorn bildar

själv eller genom någon annan ett specialföretag och säljer fordringarna

till detta. Specialföretagets verksamhet är begränsad till att äga

fordringarna och att finansiera sitt förvärv av fordringar genom att

emittera obligationer eller andra liknande värdepapper på

värdepappersmarknaden. Specialföretaget förmedlar också till

investerarna de betalningsflöden som fordringarna genererar.

Värdepapperiseringsprocessen

Specialföretaget överlåter många gånger sin administration till ett

annat företag. Det är oftast originatorn som tar på sig denna uppgift

eftersom den därmed kan behålla kundkontakterna med kredittagarna.

Det brukar kallas att originatorn då blir ett s.k. serviceföretag åt

specialföretaget. Andra inblandade aktörer är investerarna i de

värdepapper som specialföretaget ger ut samt gäldenärerna

(kredittagarna).

En annan viktig aspekt är ägandet av specialföretaget. Originatorn

anses som regel inte kunna vara ägare till specialföretaget eftersom ett

koncernförhållande då skulle uppstå, vilket kan medföra oönskade

följder för redovisningen och kapitaltäckningen.

Investerarna kräver ofta att specialföretagets kreditvärdighet förstärks

genom någon form av kreditförstärkande åtgärd. Förstärkningen kan

genomföras på olika sätt varvid ett är att t.ex. ett försäkringsbolag ställer

garanti för kreditvärdigheten i specialföretaget. De kreditförstärkande

åtgärderna kan också tillhandahållas av originatorn, t.ex. genom en

efterställd tilläggsköpeskilling.3 För att bedöma specialföretagets

kreditvärdighet och de legala förutsättningarna i transaktionen är

vanligen ett ratinginstitut involverat i en värdepapperiseringstransaktion.

De obligationer som specialföretaget ger ut kan därmed åsättas en

kreditbedömning (rating).

8.2 Motiv för att genomföra värdepapperisering

Det är normalt originatorn som tar initiativet till att värdepapperisera.

Orsaken är att originatorn vill förändra sin tillgångsstruktur. Ur

originatorns perspektiv är värdepapperisering en källa till finansiering

som kompletterar eller ersätter andra finansieringskällor. En sådan

finansiering låter sig emellertid inte genomföras om det inte samtidigt

finns fördelar för de aktörer som förvärvar tillgångsmassan och för de

som skall finansiera förvärvet.

I det följande kommer att belysas några av de viktigaste motiven för

att genomföra värdepapperisering. I huvudsak är motiven för att

värdepapperisera samma för såväl kreditinstitut som icke-finansiella

företag, förutom i ett avseende. Kreditinstitut lyder under näringsrättslig

reglering och omfattas av kapitaltäckningskrav enligt lag.

Värdepapperisering utgör därför en möjlighet för kreditinstitut att

minska behovet av eget kapital genom att avyttra tillgångar som kräver

kapitaltäckning.

Frigöra kapital

En värdepapperisering kan användas för att strukturera om originatorns

balansräkning. Exempelvis innebär värdepapperisering att originatorns

balansräkning ändras på så sätt att tillgångsposten fordringar minskar

samtidigt som tillgångsposten kassa, eller liknande, i motsvarande mån

ökar. Originatorn kan genom att sälja av fordringar till ett specialföretag

således i ett första led frigöra kapital som i ett andra led kan användas

för att amortera skulder. Därmed minskas balansomslutningen och

soliditeten ökar.

För ett finansiellt företag är den mest uppenbara kostnadsbesparingen

att det kan sälja tillgångar som kräver kapitaltäckning till någon som inte

omfattas av kapitaltäckningskrav. Därmed minskar den totala

kapitalkostnaden för en given mängd krediter. Gällande lagstiftning

medför emellertid att ett svenskt specialföretag träffas av

kapitaltäckningskrav. Detta innebär att varken icke-finansiella eller

finansiella företag kan uppnå nu nämnda fördelar vad avser att sänka

kapitalkostnaderna om en värdepapperisering genomförs med ett svenskt

specialföretag. Lagstiftningen i USA och i flera länder i Europa är dock

sådan att specialföretaget inte träffas av kapitaltäckningskrav. Regler om

kapitaltäckning finns i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. I avsnitt 4.4

redogörs kort för kapitaltäckningsreglerna.

Förbättrad riskhantering och lägre finansieringskostnad

En originator kan genom att värdepapperisera göra sig av med tillgångar

som denne av ett eller annat skäl inte önskar behålla och därmed

förbättra sin riskhantering. Ett industriföretag kan t.ex. vilja minska

företagets finansiella risker i balansräkningen genom att

värdepapperisera finansiella fordringar och i stället koncentrera sig på

sin huvudsakliga verksamhet. Finansiella företag kan t.ex.

värdepapperisera för att avyttra vissa fordringar som har en

riskexponering som avviker från övriga fordringar eller avser en viss

kundkategori som inte omfattas av en ny affärsstrategi. En originator kan

vidare värdepapperisera en tillgång som är överrepresenterad i

balansräkningen för att på så sätt uppnå en bättre riskdiversifiering.

Slutligen förbättras riskhanteringen genom att värdepapperisering

medför att kreditrisker i ökad grad prissätts på marknaden genom

handeln med obligationer. Därtill kommer att vid enstaka förvärv av

fordringar är specialföretagets tillgångsmassa lättare att värdera

eftersom den då är avgränsad och statisk. Huruvida originatorns

riskexponering ökat eller minskat efter en värdepapperisering avgörs

förstås av hur originatorn väljer att disponera de intäkter som

avyttringen av tillgångarna genererar.

Specialföretaget bör kunna uppnå lägre finansieringskostnader än

originatorn eftersom företagets verksamhet är specialiserad. En väl

avgränsad tillgångsmassa i ett specialföretag bör öka finansiärernas

möjlighet att bedöma fordringsstockens kvalitet. Riskbedömningen

underlättas också av att specialföretagets verksamhet begränsas till att

huvudsakligen passivt förvalta de tillgångar som det förvärvar. Under

förutsättning att specialföretaget endast förvärvar fordringar vid ett

tillfälle behöver inte finansiärerna bedöma kvalitén i framtida

kreditgivning. Genom att specialföretaget uppdrar åt någon att utföra de

uppgifter som är förknippade med förvaltningen av tillgångarna minskar

därigenom risker förknippade med den löpande verksamheten och

kopplingen mellan placerarnas fordringar och de underliggande

tillgångarnas kreditrisk förstärks. Den ökade genomlysningen i

prissättningen av kreditrisker kan också leda till att investerare

accepterar en lägre riskpremie, vilket kan bidra till att sänka kostnaden

för lånefinansiering på obligationsmarknaden.

Renodla verksamheten

Värdepapperisering erbjuder både finansiella företag och icke-

finansiella företag en möjlighet att renodla sin verksamhet.

Kreditinstitut kan genom att värdepapperisera kreditstockar skilja av

själva finansieringen av kreditstockarna till specialföretaget och

specialisera sig på kreditgivningsprocessen. Värdepapperisering innebär

därmed ett steg bort från en marknad där mellanhandsinstituten svarar

för alla led i en finansiering och i stället en utveckling mot en

kreditmarknad där institutens verksamheter är mer specialiserade. Då en

direkt koppling skapas mellan krediterna och finansieringen får

mellanhandsinstituten mer karaktären av serviceföretag som bedömer

och förmedlar krediterna, medan kreditriskerna bärs direkt av de som

investerar i obligationer.

Lägre inträdeskostnader för nya aktörer

Kapitaltäckningslagens krav kan många gånger försvåra för nya aktörer,

speciellt mindre sådana, att träda in på marknaden eftersom de inte kan

få lönsamhet i kreditgivningen när de måste hålla ett stort buffertkapital.

Eftersom ett företag som värdepapperiserar sina fordringar inte behöver

lika stort eget kapital, kan värdepapperisering underlätta för nya aktörer

att inträda på marknaden eftersom inträdeskostnaderna blir lägre. Den

nya aktören behöver ju inte hålla ett lika stort eget kapital i

verksamheten för de omsatta krediterna som om de låg kvar på den egna

balansräkningen med följd att ett kapitaltäckningskrav gällde för dem.

Attrahera flera investerare

Värdepapperisering och en fungerande andrahandsmarknad för

värdepapperiserade tillgångar gör det möjligt för såväl finansiella

företag som icke-finansiella företag att nå nya investerare. Värdepapper

utgivna av specialföretag med en väl genomlyst riskprofil kan

attrahera nya investerare som originatorn annars inte kan nå. Dessutom

underlättar specialföretagets enkla struktur olika kreditförstärkande

åtgärder som exempelvis kreditförsäkringar. I praktiken är det vanligt att

specialföretagens kreditvärdighet förstärks i sådan utsträckning att dess

upplåning får en bättre kreditbedömning av ratinginstituten än

originatorns egen upplåning. Nya investerare med höga krav på

kreditvärdighet kan därmed nås.

Möjligheten att värdepapperisera påverkar också effekten av t.ex.

försäkringsbolagens enhandsengagemangsregler. Koncentrationen av

bostadsfinansieringen i Sverige till ett fåtal bolag medför att regler som

begränsar t.ex. ett försäkringsbolags engagemang i ett enskilt institut

försvårar bostadsinstitutens möjligheter att ge ut obligationer på den

svenska marknaden. Specialföretagen utgör nya emittenter på

kapitalmarknaden och kan därmed bidra till att stimulera

obligationshandeln. Ökat antal emittenter och investerare bidrar till att

skapa en likvid andrahandsmarknad för obligationer.

8.3 Värdepapperisering från ett samhällsekonomiskt

perspektiv

För att värdepapperisering skall anses vara en från samhällets sida

acceptabel finansieringsform får den inte negativt påverka stabiliteten i

det finansiella systemet. Nedan följer först en beskrivning av det

finansiella systemets uppgifter och av vilka risker (systemrisker) som är

förknippade med det finansiella systemet och hur dessa kan ge negativa

samhällsekonomiska konsekvenser. I slutet analyseras på vilket sätt

värdepapperisering som finansieringsform berör det finansiella

systemets funktion.

8.3.1 Det finansiella systemets uppgifter och risker

Traditionellt brukar man tala om tre centrala uppgifter för det finansiella

systemet, nämligen kredit- och kapitalförsörjning, riskhantering och

betalningsförmedling.

Med kredit- och kapitalförsörjning förstås att det finansiella systemet

möjliggör omfördelning av sparande från de hushåll och företag som

under en viss period har ett överskott av kapital, till dem som behöver

resurser för konsumtion eller investeringar. Systemet möjliggör en

sammankoppling av dessa båda grupper vilket ger stora

effektivitetsvinster i ekonomin.

Det finansiella systemets uppgift när det gäller riskhantering är att

överföra risker mellan olika individer och företag. Detta ger möjlighet

för enskilda aktörer att begränsa och sprida sina risker vilket ökar

effektiviteten och frigör resurser. Behovet av betalningsförmedling

innebär att det finansiella systemet erbjuder en infrastruktur med rutiner

och kanaler för alla de betalningar som är en del av en decentraliserad

marknadsekonomi.

Det finansiella systemet är centralt för samhällsekonomin.

Utgångspunkten för den finansiella lagstiftningen är de grundläggande

skyddsintressena stabilitet och effektivitet.4 Särskilt skyddsvärda är

betalningssystemet och kreditförsörjningen. Utan fungerande

betalningssystem och kreditförsörjning drabbas samtliga delar inom

samhällsekonomin. Det finansiella systemets stabilitet kan påverkas om

det uppstår störningar i enskilda institut. Sådana störningar kan få

spridningseffekter till andra institut och därmed skapa en systemkris.

Stabilitetsproblemen för de kreditgivande institut som finansierar sig

genom inlåning har sin grund i att det finns en inbyggd instabilitet

mellan balansräkningens tillgångs- respektive skuldsida. Tillgångssidan

består till stor del av illikvida lån till företag och hushåll. De är illikvida

såtillvida att de inte går att sälja via en fungerande andrahandsmarknad.

Kreditinstitutets skuldsida är däremot i stora delar omedelbart

tillgänglig och uppsägningsbar eftersom den bl.a. består av inlåning.

Instabiliteten ligger i att om förtroendet för institutet av någon

anledning rubbas, kan det drabbas av en uttagsanstormning. Det kan leda

till att kreditinstitutet får likviditetsproblem eftersom tillgångarna inte

är omedelbart realiserbara för att möta uttagen. I ett sådant läge kan det

också vara svårt för institutet att låna på kapitalmarknaden för att klara

likviditetspåfrestningarna. Under normala omständigheter är

instabiliteten i balansräkningen emellertid inget problem eftersom

uttagen från inlåningskonton normalt följer ett stabilt mönster. För att

möta extra påfrestningar håller instituten dessutom en buffert med

likvida tillgångar som kan matcha uttag från inlåningskonton.

Utöver att värna om systemets stabilitet och effektivitet är ett annat

motiv för reglering av de finansiella marknaderna skyddet för

konsumenterna. Konsumentskyddet är dock i allmänhet indirekt genom

den reglering som värnar om de enskilda institutens stabilitet.

Konsumentskyddsintresset kommer till direkt uttryck i

konsumentkreditlagen (1992:830). Reglerna om insättningsskydd enligt

lagen (1995:1571) om insättningsgaranti kan också sägas utgöra ett

direkt konsumentskydd även om de också motiveras utifrån

systemskyddsaspekter.

8.3.2 Effekter av värdepapperisering på det finansiella

systemet

Det finansiella systemets uppgift att tillhandahålla ett betalningssystem

påverkas inte av värdepapperisering. Ett specialföretag kommer inte att

ingå i betalningssystemens centrala infrastruktur, utan kommer endast

att vara begränsade nyttjare av denna struktur.

Värdepapperisering bör kunna ge positiva effekter på

kapitalförsörjningen i samhället. Genom att fordringar lyfts ut från

kreditinstituten kan samma volym krediter omsättas och hanteras med

mindre eget kapital utan att systemets stabilitet påverkas negativt. Detta

bör innebära ett visst tryck nedåt på investeringskostnaderna i samhället

och därigenom få en positiv inverkan på investeringarna.

Kapitalförsörjningen bör också bli effektivare genom att illikvida

tillgångar omvandlas till likvida. Tillgångar med stabila betalningsflöden

såsom billån, kreditkortsfordringar och stora kundfordringsstockar kan

genom en värdepapperisering omvandlas till obligationer och ges ut på

marknaden. Att dessa tillgångar får en andrahandsmarknad och blir

likvida bör vid finansiering av sådan verksamhet leda till att

likviditetspremierna sänks och att finansieringskostnaderna i samhället

blir lägre.

Som tidigare nämnts kan även riskhanteringen förbättras för såväl

kreditinstitut som icke-finansiella företag genom värdepapperisering.

Värdepapperisering kan därtill komma att påverka stabiliteten i det

finansiella systemet i en positiv riktning genom en ökad genomlysning i

prissättningen av kreditrisker.

Sammanfattningsvis bör värdepapperisering kunna förbättra det

finansiella systemets möjligheter att omfördela kapital och att hantera

risker utan att negativt påverka stabiliteten i det finansiella systemet.

Även om ett specialföretag inte skulle kunna fullgöra sina förpliktelser

bör det inte få några stabilitetshotande spridningseffekter till det

finansiella systemet i övrigt. Tillgångsmassan är avgränsad och

specialföretaget har inga löpande affärer i det finansiella systemet.

8.4 Värdepapperisering i Sverige

Det är sannolikt att antalet värdepapperiseringar genomförda av svenska

företag skulle öka om det vore möjligt att genomföra

värdepapperisering i Sverige på villkor som är mer lika de som i dag kan

uppnås i utlandet. Det som i praktiken förhindrar att värdepapperisering

genomförs där specialföretaget har säte i Sverige är att detta företag

enligt gällande regler träffas av kapitaltäckningskrav.

Kapitaltäckningskravet har medfört att svenska banker och

kreditmarknadsföretag vid värdepapperisering valt att placera

specialföretaget i länder där det inte ställs motsvarande kapitalkrav. Om

värdepapperisering inte medför negativa konsekvenser för de finansiella

marknaderna, är det svårt att se något skäl för att svenska företag inte

skall få likvärdiga möjligheter till värdepapperisering i Sverige.

Genom att underlätta värdepapperiseringar inom Sverige finns

förutsättningar för samhällsekonomiska vinster genom lägre

kapitalkostnader och ökade investeringar.

Närmare om kapitaltäckning

Krav på kapitaltäckning innebär, enkelt uttryckt, att en viss andel av

kreditinstituts och värdepappersbolags tillgångar och åtaganden skall

motsvaras av en s.k. kapitalbas bestående bl.a. av eget kapital. Syftet med

kapitaltäckningsreglerna kan sägas vara att kreditinstitut och

värdepappersbolag måste ha ett visst buffertkapital för att möta kredit-

och marknadsrisker i sin verksamhet. Risken i tillgången är avgörande

för i vilken grad den behöver kapitaltäckas. Kreditinstitut och

värdepappersbolag skall ha en kapitalbas som står i relation till dels de

kreditrisker som finns i tillgångarna och åtagandena dels de

marknadsrisker som finns i institutets eller bolagets placeringar i

finansiella instrument. Med kreditrisk avses risken att motparten inte

kan fullgöra sina åtaganden. Marknadsrisken avser risken för

prisförändringar på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. I grova drag

kan sägas att kreditrisken avser institutets utlåningsverksamhet och

marknadsrisken dess handel på finansmarknaderna.

Kapitalbasen består av två delar, som kallas primärt och supplementärt

kapital. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Primärt kapital utgörs sammantaget av olika slags eget kapital samt av

obeskattade reserver. Med supplementärt kapital avses förlagslån som

har en ursprunglig löptid på minst fem år. Efter medgivande av

Finansinspektionen får även vissa andra poster inräknas i primärt och

supplementärt kapital i enlighet med 2 kap. 6 § sista stycket lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag.

Om ett institut inte uppfyller kapitaltäckningskravet, skall

Finansinspektionen förelägga institutet att vidta lämpliga åtgärder för att

rätta till förhållandet. Den yttersta konsekvensen av att

kapitaltäckningskravet inte iakttas är en återkallelse av institutets

verksamhetstillstånd. För att uppfylla kapitalkravet för kreditrisk skall

institutets kapitalbas uppgå till 8 % av värdet av institutets tillgångar och

åtaganden. Vid bestämmandet av kapitalkravet för kreditrisk skall

tillgångarna och åtagandena tas upp till 0 %, 20 %, 50 % eller 100 %.

Lagen om finansieringsverksamhet

Tillämpningsområdet för lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet bestäms av begreppet finansieringsverksamhet,

som i lagen definieras som näringsverksamhet som har till ändamål att

lämna kredit, ställa garanti för kredit, förmedla kredit till konsumenter

eller medverka till finansiering genom att förvärva fordringar eller

upplåta lös egendom till nyttjande. Vidare definieras i lagen ett

kreditmarknadsföretag som ett svenskt aktiebolag eller en svensk

ekonomisk förening som har fått tillstånd enligt lagen att driva

finansieringsverksamhet. För att driva finansieringsverksamhet enligt

lagen krävs tillstånd av Finansinspektionen, som också utövar tillsyn

över företagen. För att erhålla tillstånd ställs främst krav på företagets

organisation och finansiella förmåga.

Från tillståndskravet görs i lagen vissa undantag. Undantagen räknas

upp i 1 kap. 3 § samt i 2 kap. 9 10 §§. Bland undantagen kan nämnas

finansieringsverksamhet som drivs av statlig eller kommunal myndighet

och sådan verksamhet som avser finansiering endast i samband med

avsättning av tjänster som erbjuds eller varor som framställs eller säljs

av företaget. Tillståndspliktig är inte heller finansieringsverksamhet som

tillgodoser finansieringsbehov endast inom en grupp näringsidkare med

ekonomisk intressegemenskap och medel för verksamheten inte

anskaffas från allmänheten. Verksamhet som redan står under tillsyn av

Finansinspektionen enligt annan lag kräver inte därutöver tillstånd enligt

lagen om finansieringsverksamhet. Vad beträffar utländska kreditinstitut

så behövs inte tillstånd för ett kreditinstitut som har sitt hemland inom

EES och som i det landet har tillstånd att driva finansieringsverksamhet.

Detta gäller även utländskt finansiellt institut som har säte inom EES

och dess dotterföretag om institutet är dotterföretag till ett

kreditinstitut eller ägs gemensamt av två eller flera kreditinstitut och

som uppfyller närmare i lagen angivna krav.

Ett kreditmarknadsföretags verksamhet skall bedrivas så att

allmänhetens förtroende för kreditmarknaden upprätthålls och i övrigt så

att verksamheten kan anses sund. Ett kreditmarknadsföretag får endast

bedriva finansieringsverksamhet och verksamhet som har ett naturligt

samband därmed. Till denna bestämning finns i lagen en exemplifierande

lista på sådan verksamhet som ett kreditmarknadsföretag får bedriva.

Enskildas förhållanden till kreditmarknadsföretag får inte heller

obehörigen röjas (tystnadsplikt).

För kreditmarknadsföretagen gäller även vissa regler om startkapital,

styrelse och ledning. Ett kreditmarknadsföretag får endast bevilja kredit

om låntagaren kan förväntas fullgöra låneförbindelsen. Företaget måste

därför göra en kreditprövning av kunden innan en kredit får beviljas.

 Vidare innehåller lagen en hänvisning till lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Kreditmarknadsföretagen är således föremål för

kapitaltäckningskrav.

Enligt den vanligast förekommande uppfattningen omfattas den

verksamhet som ett specialföretag bedriver av lagen om

finansieringsverksamhet. Den verksamhet ett specialföretag typiskt sett

ägnar sig åt innebär huvudsakligen att företaget förvärvar fordringar från

den ursprunglige kreditgivaren och att företaget finansierar sitt förvärv

genom att ge ut någon form av värdepapper. Vad avser specialföretagens

verksamhet blir det centrala i definitionen av finansieringsverksamhet

således näringsverksamhet som har till ändamål att medverka till

finansiering genom att förvärva fordringar". Frågan huruvida

specialföretagens verksamhet bör omfattas av lagen om

finansieringsverksamhet behandlas i avsnitt 5.

9

10 Ett undantag för

värdepapperisering bör införas

Regeringens förslag: Tillstånd skall inte krävas för

finansieringsverksamhet som drivs av ett aktiebolag eller av en

ekonomisk förening, om verksamheten består i att vid enstaka

tillfällen förvärva fordringar och medel för verksamheten inte

löpande anskaffas från allmänheten.

Förslaget i promemorian: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har ställt sig

positiva till att lagen om finansieringsverksamhet ändras för att förbättra

förutsättningarna för värdepapperisering. Uppsala universitet, som i

och för sig i huvudsak instämt i promemorians bedömningar och

tillstyrkt att specialföretag undantas har dock ansett att promemorian

inte ger underlag för bedömningen att specialföretag bör undantas från

Finansinspektionens tillsyn. Flera remissinstanser har kommenterat den

lagtekniska utformningen av undantaget från tillståndsplikten.

Riksbanken, Försäkringsförbundet, Svenska Bankföreningen,

Svenska Fondhandlareföreningen, AGL Structured Finance, Statens

Bostadsfinansieringsaktiebolag (SBAB), Riksgäldskontoret och

Finansbolagens förening har ifrågasatt uttrycket enstaka tillfälle .

Riksbanken och Försäkringsförbundet har i det sammanhanget ansett

att det skulle finnas fördelar med att inte begränsa möjligheterna för ett

specialföretag att förvärva fordringar till enstaka tillfällen. Även

Svenska Bankföreningen har ifrågasatt om undantaget från

tillståndsplikten skall begränsas till förvärv av fordringar vid enstaka

tillfällen och anfört att om kriteriet enstaka tillfällen behålls så bör

därmed avses möjlighet att överföra fordringar i en takt som bättre

speglar låntagarnas beteende på marknaden, förslagsvis åtminstone sex

åtta gånger per år. I den mån detta inte anses möjligt av språkliga skäl

bör, enligt föreningen, ordet enstaka bytas ut mot uttrycket i begränsad

omfattning eller liknande. Svenska Fondhandlareföreningen har

ansett att en längre gående reformering bör övervägas så att de

begränsningar som nu föreslås inte försvårar en åsyftad vidgning av

möjligheterna till värdepapperisering. Föreningen anser att begreppet

 enstaka tillfällen är för snävt formulerat samt anför att föreningen inte

kan se något skäl att begränsa lagförslaget till fordringsöverlåtelse. Även

AGL Structured Finance har ifrågasatt varför undantaget från

tillståndsplikten begränsas till att endast avse förvärv av fordringar.

Enligt företaget borde undantaget även avse de s.k. låntagardrivna

transaktionerna. Företaget har vidare ansett att rekvisitet enstaka

tillfällen skapar en osäkerhet som på ett avgörande sätt kan försvåra

genomförandet av transaktioner. SBAB har ansett att undantaget från

tillståndsplikten inte skall begränsas till förvärv av fordringar vid

 enstaka tillfällen och har i det sammanhanget, i likhet med AGL

Structured Finance, nämnt att det internationellt blivit allt vanligare att

låneportföljer förs över löpande till ett s.k. conduit, som är ett bolag

eller en grupp av bolag som förvärvar fordringsstockar vid flera tillfällen

och även från olika originatorer, och som i sin tur finansierar sig

löpande. Riksgäldskontoret har ansett att det kan bli svårt att tolka vad

som skall menas med enstaka tillfälle och att det kan leda till

oklarheter och gränsdragningsproblem. Finansbolagens förening har

ifrågasatt om inte skiljelinjen mot factoring borde utformas annorlunda

än att undantaget från tillståndskravet för specialföretaget föreslås gälla

för förvärv av fordringar vid enstaka tillfällen.

Stockholms Handelskammare har ansett att lagstiftningen måste

utformas på ett sätt som möjliggör en vidare användning av

värdepapperisering även i Sverige. SEB Banken har ansett att

tillståndspliktig finansieringsverksamhet, vid sidan om bankrörelse,

endast bör vara sådan verksamhet som består i att med medel upplånade

från allmänheten bevilja krediter för egen räkning. Finansinspektionen

har ansett att utformningen av undantaget från tillståndsplikten skall

innebära att ett specialföretag högst skall få göra tre förvärv av

fordringar under hela sin verksamhetstid.

Skälen för regeringens förslag: Finansieringsverksamhet får, med

de undantag som anges i 1 kap. 3 § samt 2 kap. 9 och 10 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet, drivas bara efter tillstånd av

Finansinspektionen. Frågan om i vad mån förvärv av fordringar utgör

tillståndspliktig verksamhet enligt gällande rätt har behandlats utförligt i

promemorian. Regeringen delar uppfattningen i promemorian att ett

specialföretags verksamhet i allmänhet torde kräva tillstånd enligt lagen

om finansieringsverksamhet och därmed vara föremål för krav på

kapitaltäckning. Någon tvekan kan visserligen råda beträffande företag

som gör enstaka förvärv av andra fordringar än konsumentfordringar.

Även i detta fall föreligger emellertid en fast praxis hos

Finansinspektionen som innebär att tillståndsplikt föreligger. De

fortsatta övervägandena har därför som utgångspunkt att ett

specialföretags förvärv av fordringar utgör tillståndspliktig

finansieringsverksamhet enligt lagen om finansieringsverksamhet. Detta

gäller oavsett hur många förvärvstillfällen det är fråga om och oavsett

om det är fråga om konsumentfordringar eller inte.

När det först gäller frågan huruvida specialföretagens verksamhet även

fortsättningsvis bör vara tillståndspliktig så bör utgångspunkten vara att

finansiella företag i största möjliga utsträckning skall regleras som

andra företag. Med hänsyn härtill bör särreglering och tillsyn på det

finansiella området framförallt motiveras med behovet av att minska

risken för systemstörningar.

I promemorian görs bedömningen att hänsynen till de grundläggande

skyddsintressena på det finansiella området inte hindrar att i vart fall

enstaka förvärv av fordringar undantas från tillståndskravet i lagen om

finansieringsverksamhet. Promemorians förslag innebär också att ett

sådant undantag görs från lagen om finansieringsverksamhet. Regeringen

delar uppfattningen i promemorian att hänsynen till de grundläggande

skyddsintressena på det finansiella området inte hindrar att ett sådant

undantag görs från lagen om finansieringsverksamhet. Som tidigare

anförts bedöms effekterna av värdepapperisering på det finansiella

systemet vara positiva. Bedömningen i promemorian har inte heller

ifrågasatts av remissinstanserna. Tvärtom har flera remissinstanser,

däribland Riksbanken, förordat ett vidare undantag.

Vid införande av ett undantag i enlighet med promemorians förslag

måste dock beaktas dels EG-rättens utformning, dels de genomgripande

överväganden rörande lagens tillämpningsområde som

Banklagskommittén redovisat.

Riksdagen har tidigare gjort vissa uttalanden rörande vad som skall

beaktas vid en bedömning av om ytterligare undantag bör göras från

lagen om finansieringsverksamhet i avvaktan på Banklagskommitténs

betänkande. Uttalandena innebär i korthet att eventuella ytterligare

undantag till den lista av undantag som redan finns bör prövas kritiskt,

med tanke på de genomgripande överväganden rörande lagens

tillämpningsområde som ingår i kommitténs uppdrag (se prop.

1995/96:214 s. 12 och bet. 1996/97:NU3 s. 6).

Banklagskommittén har i sitt betänkande Reglering och tillsyn av

banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) föreslagit en

legaldefinition av tillståndspliktig finansieringsverksamhet. När det

gäller värdepapperisering drar kommittén bl.a. den slutsatsen att det inte

behövs någon reglering av specialföretag som köper fordringar endast

från finansiella företag (s. 327), att förslaget på definition av

tillståndspliktig finansieringsrörelse däremot träffar verksamhet som

består i att köpa fordringar från icke-finansiella företag (a.a) samt att

utanför definitionen av tillståndspliktig finansieringsrörelse bör falla

bl.a. finansieringsverksamhet utan vinstsyfte eller av tillfällig natur eller

i begränsad omfattning i samband med annan verksamhet (s. 322).

Som framgått anser Banklagskommittén att någon reglering av

specialföretag som köper fordringar endast av finansiella företag inte

behöver göras. Med hänsyn härtill och att förvärv vid enstaka tillfällen

kan anses vara av tillfällig natur gör regeringen bedömningen att ett

undantag från tillståndsplikten i enlighet med promemorians förslag

faller utanför Banklagskommitténs förslag på definition av

tillståndspliktig finansieringsrörelse. Därtill kommer att

Finansmarknadsutredningen i sitt betänkande Finanssektorns framtid

(SOU 2000:11 s. 57) bl.a. dragit slutsatsen att en förändring av lagen om

finansieringsverksamhet snarast bör genomföras för att underlätta

värdepapperisering. Vid sådana förhållanden bör promemorians förslag

till undantag från tillståndsplikten genomföras även med beaktande av

riksdagens tidigare uttalanden. Vad avser frågan om ett bredare undantag

för förvärv av fordringar anser regeringen att likheterna med factoring,

som Banklagskommittén anser skyddsvärd, är sådana att frågan

lämpligen bör prövas i anslutning till beredningen av kommitténs

betänkande.

Vid utformningen av ett undantag återstår dock att beakta EG-rätten. I

Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG av den 20 mars

2000 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut föreskrivs

i artikel 4 att medlemsstaterna skall föreskriva att kreditinstitut skall ha

erhållit auktorisation innan de inleder sin verksamhet. I direktivet

definieras kreditinstitut som ett företag vars verksamhet består i att från

allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att

bevilja krediter för egen räkning (artikel 1.1). Av direktivets sjätte

ingressats framgår att t.ex. fortlöpande utgivning av obligationer och

andra jämförbara värdepapper innefattas i begreppet ta emot

återbetalbara medel . Vidare föreskrivs i direktivet ett förbud för

företag som inte är kreditinstitut att driva rörelse som omfattar att från

allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel (artikel

3). Förbudet är dock förenat med några undantag. Förbudet gäller t.ex.

inte i alla fall som är särskilt omfattade av nationell lagstiftning under

förutsättning att verksamheten är underkastad regler och övervakning till

skydd för insättare och investerare. Det är därför nödvändigt att utforma

undantaget så att specialföretaget inte blir ett kreditinstitut enligt EG-

rätten och att specialföretagets verksamhet inte heller strider mot

artikel 3 i direktivet.

För att undantaget inte skall strida mot artikel 3 måste det begränsas

så att specialföretag inte kan anses bedriva rörelse som omfattar

inlåning eller upplåning från allmänheten. Detta kan lämpligen, så som

föreslås i promemorian, göras genom att det föreskrivs att medel för

verksamheten inte löpande får anskaffas från allmänheten. Definitionen

av kreditinstitut förutsätter nämligen i båda leden att det skall vara fråga

om en fortlöpande verksamhet. Det finns också skäl att utgå från att

begreppet inlåning/upplåning har samma betydelse i artikel 3 som i

definitionen av kreditinstitut. Om specialföretaget inte tillåts att löpande

finansiera verksamheten från allmänheten kan det definitionsmässigt

inte heller utgöra ett kreditinstitut. Regeringen föreslår därför att ett

undantag från tillståndsplikt för verksamhet som består i förvärv av

fordringar vid enstaka tillfällen skall begränsas så att medel för

verksamheten inte löpande får anskaffas från allmänheten.

Finansinspektionen har framfört att det vore bättre att utforma

undantaget som att specialföretaget högst skall få göra tre förvärv av

fordringar under hela dess verksamhetstid. Den i promemorian valda

utformningen av undantaget är dock att föredra eftersom den bedöms

vara förenlig med EG-rättens krav samtidigt som Finansinspektionen på

ett flexibelt sätt kan tillämpa lagen utifrån eventuella ändringar eller

klargöranden i EG-rätten. Begreppet enstaka tillfällen bör enligt

regeringens bedömning i vart fall innebära att specialföretaget kan

förvärva fordringar vid tre tillfällen under dess verksamhetstid.

Enligt 1 kap. 2 § andra stycket lagen om finansieringsverksamhet kan

tillstånd att driva finansieringsverksamhet med undantag för utländska

kreditinstitut endast ges till svenska aktiebolag och ekonomiska

föreningar. Skäl för att undantaget bör omfatta även andra än svenska

aktiebolag och ekonomiska föreningar finns inte.

Sammanfattningsvis bör således tillstånd enligt lagen om

finansieringsverksamhet inte krävas för finansieringsverksamhet, som

drivs av ett aktiebolag eller av en ekonomisk förening, om verksamheten

består i att vid enstaka tillfällen förvärva fordringar och medel för

verksamheten inte löpande anskaffas från allmänheten. Denna ordning

bör införas genom att ett undantag från tillståndsplikten tas in i lagens

1 kap. 3 §.

I promemorian har anförts att det saknas behov av att införa särskilda

lagregler till skydd för investerarna i samband med värdepapperisering.

Något behov av sådana regler har inte heller framkommit vid

remissbehandlingen.

11

12 Överlåtelse av fordringar i

samband med värdepapperisering

Regeringens förslag: Om ett kreditmarknadsföretag säljer

löpande skuldebrev skall försäljningen enligt lagen (1936:81) om

skuldebrev gälla mot kreditmarknadsföretagets borgenärer även om

skuldebrevet lämnas kvar hos företaget för förvaring.

Regeringens bedömning: En originators överlåtelse av fordringar

till ett specialföretag behöver i övrigt inte regleras särskilt i lag.

Bedömningen i promemorian: Överensstämmer med regeringens

bedömning. Promemorian saknar dock förslag om ändring i

skuldebrevslagen. Ett förslag till ändring i skuldebrevslagen har

remitterats i särskild ordning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser - däribland

Riksbanken, Finansinspektionen och Riksgäldskontoret - har delat

eller inte haft någon erinran mot bedömningen i promemorian. Uppsala

universitet har dock ifrågasatt om inte formerna för och verkningarna av

originatorns överlåtelse av fordringar till specialföretaget kan behöva

regleras särskilt. Finansinspektionen har ansett att

kapitaltäckningsreglerna bör ändras i ett avseende så att riskbärande

åtaganden och tillskott från en originator till ett specialföretag kan

avräknas från kapitalbasen hos originatorn. Inspektionen har vidare

ansett att banker, kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag inte

skall få äga eller på annat sätt kontrollera ett specialföretag till vilket det

sålt fordringar. Detsamma bör gälla andra företag som ingår i samma

koncern som originatorn eller andra intresseföretag. Även

Kammarrätten i Stockholm har ansett att originatorn och

specialföretaget bör hållas isär. Finansinspektionen har också ansett att

inspektionen bör bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om

förutsättningarna för värdepapperisering. Finansbolagens förening har

ansett att lagstiftaren bör eftersträva att utfärda en så fullständig

lagstiftning om värdepapperisering att det inte finns behov av

kompletterande myndighetsföreskrifter. Även Försäkringsförbundet

har framfört liknande tankegångar. Svenska Bankföreningen har

dessutom ansett att det även beträffande enkla skuldebrev finns skäl att

överväga förändringar av reglerna för att erhålla sakrättsligt skydd mot

överlåtarens borgenärer.

Remissinstanserna har inte haft någon invändning mot förslaget till

ändring i skuldebrevslagen.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

Behov av ändring i skuldebrevslagen

Enligt 22 § första stycket skuldebrevslagen krävs för att en överlåtelse

av löpande skuldebrev skall vara gällande mot överlåtarens borgenärer

att besittningen av skuldebrevet överförts till förvärvaren

(traditionsprincipen). I fråga om överlåtelse av löpande skuldebrev från

en bank eller ett värdepappersinstitut finns emellertid ett undantag i

paragrafens andra stycke som innebär att en sådan överlåtelse är gällande

mot bankens respektive värdepappersinstitutets borgenärer även om

skuldebrevet har lämnats kvar hos banken eller institutet för förvaring. I

doktrinen har hävdats att det däremot inte torde krävas att banken

uttryckligen åtagit sig att förvara handlingen (se Gösta Walin, Lagen om

skuldebrev m.m.; 2:a uppl. s. 173). Att banken i anslutning till

förvaringen också åtar sig viss förvaltning avseende värdepapperen torde

inte heller utgöra något hinder mot att tillämpa bestämmelsen (jfr NJA

II 1936 s. 93 f.). Bestämmelsen i 22 § andra stycket skuldebrevslagen

gäller enligt 10 § samma lag även i fråga om pantsättning och enligt 3

kap. 6 § aktiebolagslagen (1975:1385) också för aktiebrev,

emissionsbevis och optionsbevis. Bestämmelsen i 22 § andra stycket

skuldebrevslagen gällde ursprungligen endast banker, men utvidgades år

1992 till att gälla även värdepappersinstitut (prop. 1991/92:113).

Regeln i skuldebrevslagen tillkom för att banker som förvaltar

värdepapper åt kunder skulle vid omplacering av tillgångar utan risk

kunna låta en kund förvärva värdepapper som ingår i bankens egen

portfölj. Undantaget motiverades bl.a. av den låga konkursrisken i banker

och att de står under offentlig tillsyn (NJA II 1936 s. 94). Från att ha

avsett fysiska värdepapper har handeln på värdepappersmarknaden i

princip övergått till att enbart avse s.k. dematerialiserade värdepapper,

dvs. värdepapper för vilka aktiebrev, skuldebrev eller annan motsvarande

skriftlig handling inte har utfärdats. De rättsverkningar som tidigare var

förenade med de fysiska värdepapperen är i det dematerialiserade

systemet, enligt lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella

instrument, knutna till registrering på ett konto i ett s.k.

avstämningsregister som förs av centrala värdepappersförvarare.

Härigenom har bestämmelsen i 22 § andra stycket skuldebrevslagen

kommit att få sin egentliga betydelse vid överlåtelse av löpande

skuldebrev i andra sammanhang än vid handeln på

värdepappersmarknaden.

Ett område där löpande skuldebrev i fysisk form regelmässigt används

är vid bostadsfinansiering. En värdepapperisering av bostadskrediter till

privatpersoner kan omfatta tiotusentals löpande skuldebrev. Om

undantaget i 22 § andra stycket skuldebrevslagen inte är tillämpligt

måste skuldebreven överlämnas till specialföretaget för att det skall

erhålla sakrättsligt skydd mot överlåtarens borgenärer. Detta medför

påtagliga praktiska problem, särskilt om originatorn skall fungera som

serviceföretag och därför har behov av att ha tillgång till

fordringsbevisen. För kreditmarknadsföretagen medför den

omständigheten att undantagsbestämmelsen är begränsad till banker och

värdepappersinstitut konkurrensnackdelar vid värdepapperisering. Enligt

regeringens mening bör lagstiftningen, om det inte finns beaktansvärda

skäl som talar i annan riktning, utformas så att konkurrensnackdelar av

nu aktuellt slag undviks.

Kreditmarknadsföretag regleras i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet. Ett kreditmarknadsföretag får i sin verksamhet

förvara värdepapper. Förutsättningarna för att driva verksamhet som

kreditmarknadsföretag är i allt väsentligt desamma som för banker och

värdepappersinstitut. För att få driva sådan verksamhet krävs tillstånd av

Finansinspektionen och ett kreditmarknadsföretag står även under tillsyn

av inspektionen. Verksamheten är också i övrigt ingående reglerad i

lagen och företagen omfattas av bestämmelser om kapitalkrav i lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag. Med hänsyn härtill finns det enligt

regeringens mening i fråga om borgenärsskyddet vid överlåtelse av

löpande skuldebrev inte skäl att göra någon skillnad mellan å ena sidan

banker och värdepappersinstitut och å den andra kreditmarknadsföretag.

Regeringen föreslår därför att 22 § andra stycket skuldebrevslagen

ändras så att det även vid överlåtelse av löpande skuldebrev från

kreditmarknadsföretag görs undantag från kravet på besittningsövergång.

Det saknas förutsättningar att inom ramen för detta arbete överväga

förändringar av reglerna för att erhålla sakrättsligt skydd mot

överlåtarens borgenärer såvitt avser enkla skuldebrev.

Eventuellt behov av reglering i övrigt i lag av originatorns överlåtelse av

fordringar

Inom civilrätten finns regler som är tillämpliga på fordringsöverlåtelser

i allmänhet. Dessa regler är givetvis tillämpliga även på en överlåtelse av

fordringar i samband med värdepapperisering och det alldeles oavsett

om originatorn är ett finansiellt eller ett icke-finansiellt företag. Det har

inte framkommit några skäl för att nu införa särskilda civilrättsliga

regler för överlåtelse av fordringar vid värdepapperisering. För

finansiella företag gäller dock särskilda näringsrättsliga regler. Vad som

bör övervägas är om dessa regler behöver kompletteras med hänsyn till

de förhållanden som gäller vid värdepapperisering.

När ett finansiellt företag överlåter fordringar till ett specialföretag

kan frågeställningar som främst rör kapitaltäckning och redovisning

uppkomma. Originatorn kan ha kvarstående krav på specialföretaget,

t.ex. kan en del av köpeskillingen ha gjorts villkorad (s.k. efterställd

tilläggsköpeskilling) som en kreditförbättrande åtgärd (se avsnitt 4.1).

Originatorn kan också ha kvarstående åtaganden gentemot

specialföretaget eller de som investerat i de av specialföretaget utgivna

obligationerna.

För att en överlåten fordringsstock inte längre skall kräva

kapitaltäckning hos originatorn fordras att överlåtelsen är definitiv och

utan kvarstående skyldigheter för originatorn (s.k. true-sale ).

De grundläggande reglerna om kapitaltäckning finns i lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag. Regler på redovisningsområdet

återfinns i lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och

värdepappersbolag. Lagarna har karaktären av ramlagstiftning och

innehåller centrala, övergripande bestämmelser. Dessa bestämmelser

kompletteras med föreskrifter som meddelas av Finansinspektionen. Ett

skäl för den valda fördelningen av normgivningsmakten är att den bättre

möjliggör en successiv anpassning av regelverket till de förändringar

som sker på dessa områden (se prop. 1994/95:50 s. 283 och prop.

1995/96:10 s. 187 f.). Finansinspektionen har också meddelat

omfattande föreskrifter som rör kapitaltäckning och redovisning (FFFS

1998:29 och FFFS 1999:14, som bl.a. innehåller en bestämmelse om

värdepapperisering i 5 kap. 45 §; jfr även FFFS 2000:6). Några skäl att

beträffande värdepapperisering frångå den lagstiftningsteknik som valts

rörande kapitaltäckning och redovisning såsom Finansbolagens

förening har föreslagit har inte framkommit.

Viss risk kan finnas för att en fordringsöverlåtelse inom ramen för en

värdepapperisering bedöms som en s.k. säkerhetsöverlåtelse. Skäl har

dock inte framkommit för att i detta sammanhang införa särskilda

lagregler om säkerhetsöverlåtelse utan det bör istället ankomma på

parterna att strukturera transaktionen så att oönskade effekter av detta

slag undviks.

En annan fråga som brukar nämnas i samband med värdepapperisering

är risken för s.k. cherry-picking. Cherry-picking innebär i detta

sammanhang att originatorn säljer fordringar med hög kvalitet, varvid

den genomsnittliga kvaliteten på den kvarvarande fordringsstocken

sjunker. Ett alternativt tillvägagångssätt är att de minst riskfyllda

tillgångarna inom en viss riskklass enligt kapitaltäckningsreglerna säljs.

En försäljning till marknadspris innebär emellertid inte i sig att risken i

institutet ökar. En försäljning till underpris skulle försämra värdet på

originatorn, vilket är till nackdel för dess ägare. Mot denna bakgrund är

det svårt att se att s.k. cherry-picking skulle behöva regleras.

Det som brukar benämnas moraliskt ansvar är också en risk som är

hänförlig till fordringsstockens kvalité. Moraliskt ansvar innebär i det

här sammanhanget att originatorn känner sig förpliktad att göra

åtaganden utan att det finns en rättslig skyldighet. Denne kan exempelvis

känna sig föranlåten att bära risken för förluster beträffande den

överlåtna fordringsstocken, t.ex. genom att köpa tillbaka

problemkrediter, trots att det inte föreligger någon rättslig skyldighet att

göra det. Beslutet hos originatorn att köpa tillbaka eller på annat sätt

täcka förluster i de överlåtna fordringarna torde grunda sig på

företagsekonomiska överväganden. Innan originatorn köper tillbaka

dåliga fordringar torde företaget därför ha gjort bedömningen att det är

mer lönsamt att köpa tillbaka fordringarna än att inte göra det.

Olika kreditförbättrande åtgärder som originatorn vidtar för att höja

den sålda fordringsmängdens kvalitet kan inverka på institutets

risktagande. Uppkommande problem torde i allmänhet avse hur olika

risker och åtaganden skall behandlas hos originatorn i kapitaltäcknings-

och redovisningshänseende.

I promemorian görs bedömningen att det med hänsyn till de

redovisade riskernas art och omfattning och till den valda

lagstiftningstekniken saknas skäl att i lag särskilt reglera överlåtelser av

fordringar som genomförs av finansiella företag till specialföretag som

omfattas av det föreslagna undantaget från lagen om

finansieringsverksamhet. Denna bedömning delas av så gott som

samtliga remissinstanser, däribland Finansinspektionen och

Riksbanken.

Finansinspektionen anser att kapitaltäckningsreglerna bör ändras så

att även riskbärande åtaganden och tillskott från originatorns sida till

specialföretag som omfattas av det föreslagna undantaget från lagen om

finansieringsverksamhet kan avräknas från kapitalbasen hos originatorn.

Av 2 kap. 7 § tredje stycket kapitaltäckningslagen följer att tillskott i ett

företag som driver försäkringsverksamhet eller något slag av finansiell

verksamhet som kräver tillstånd skall avräknas från kapitalbasen om

vissa i paragrafen angivna förutsättningar är uppfyllda. Däremot finns

inte någon skyldighet att avräkna tillskott i andra företag än de som nyss

nämnts. Bestämmelsen har i tidigare lagstiftningsärende (prop.

1995/96:62 s. 26 ff. och s. 46) anpassats till innehållet i punkterna 12

och 13 i artikel 2.1 i direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut

(89/299/EEG). Den ändring som Finansinspektionen förordat skulle

kunna innebära en skärpning i förhållande till direktivets minimiregler.

Sammanfattningsvis är regeringen inte nu beredd att föreslå några

ändringar på kapitaltäcknings- och redovisningsområdena som tar sikte

på förhållandena vid värdepapperisering. Regeringen kan emellertid få

anledning att återkomma till frågorna i annan ordning.

Finansinspektionen anser att inspektionen bör få bemyndigande att

meddela närmare föreskrifter om förutsättningarna för

värdepapperisering. Som framgått bör uppkommande kapitaltäcknings-

och redovisningsfrågor kunna lösas av inspektionen inom ramen för

redan givna bemyndiganden. Med hänsyn härtill och att det saknas

erforderlig utredning om behovet är regeringen inte beredd att nu

föreslå ett sådant bemyndigande.

Enligt de rörelseregler som gäller för kreditmarknadsföretag och

värdepappersbolag får sådana företag och bolag endast efter tillstånd av

Finansinspektionen förvärva aktier eller andra andelar i företag som

ingår som ett led i organisationen av verksamheten (3 kap. 5 § lagen om

finansieringsverksamhet respektive 3 kap. 1 § andra stycket lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse). Efter tillstånd av

Finansinspektionen eller av regeringen om ärendet är av principiell

betydelse eller av särskild vikt får en bank förvärva aktie eller andel i

svenskt eller utländskt bankföretag och i svenskt eller utländskt företag,

vars ändamål kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna

(2 kap. 6 § första stycket bankrörelselagen (1987:617)).

Finansinspektionen bör således inom ramen för nämnda bestämmelser

ha möjlighet att vägra tillstånd till förvärv av aktier eller andelar i ett

specialföretag som bedöms olämpligt från allmän synpunkt. Om

originatorn skaffar sig ett ägarinflytande över specialföretaget kan

resultatet bli att specialföretaget kommer att ingå i en finansiell

företagsgrupp i vilken originatorn är moderbolag med följd att

fordringarna kommer att omfattas av samma kapitaltäckningskrav som

om de hade legat kvar i originatorns balansräkning. På motsvarande sätt

kan regler om koncernredovisning bli tillämpliga. Därutöver kan vissa

investerare genom regler om enhandsengagemang komma att bli

förhindrade att placera i såväl de obligationer som originatorn som

specialföretaget ger ut. Det torde därför ligga i originatorns eget

intresse att inte utöva något ägande över specialföretaget. Mot bakgrund

av det anförda föreligger inte skäl för att i lag införa förbud för

originatorerna att direkt eller indirekt äga aktier eller andelar i

specialföretaget. Skäl för att i lag införa förbud för originatorerna att på

något annat sätt utöva kontroll över specialföretaget har inte heller

framkommit.

13

14 Gäldenärsskyddet

Regeringens bedömning: Något behov av att införa särskilda

lagregler till skydd för gäldenärer i samband med värdepapperisering

har inte framkommit.

Bedömningen i promemorian: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna delar i huvudsak

promemorians bedömning.

Villaägarnas Riksförbund har ansett att lagen (1936:81) om

skuldebrev eller konsumentkreditlagen (1992:830) bör ändras så att en

konsument alltid skall kunna åberopa en förtidsbetalning gentemot

någon som förvärvat ett av konsumenten utfärdat löpande skuldebrev,

under förutsättning att konsumenten med kvitto eller på annat sätt kan

visa att betalning har skett, även om den som förvärvat skuldebrevet är i

god tro. Villaägarnas Riksförbund har vidare ansett att 16 § första

stycket konsumentkreditlagen bör ändras så att det klart framgår att den

inte är tillämplig om gäldenären ställt ut ett löpande skuldebrev.

Svenska Bankföreningen och Finansbolagens förening har

ifrågasatt bedömningen att förlängning av krediter och medgivande av

gäldenärsbyte skall ses som ny kreditgivning. Detsamma gäller utbyte av

enstaka krediter i en värdepapperisering. Villaägarnas Riksförbund har

ansett att originatorn skall vara skyldig att återköpa krediten om

kredittagaren önskar förlänga krediten eller sätta någon annan i sitt

ställe. Originatorn skall därefter pröva kredittagarens begäran enligt

sedvanliga principer. Konsumentverket har ansett att promemorians

lösning på de problem som kan uppstå vid förlängning av bostadskrediter

inte är helt tillfredsställande. Konsumentverket har vidare saknat en

analys av vilka befogenheter och skyldigheter specialföretaget har att

ändra en rörlig ränta eller räntan för en kredit med

villkorsändringsperioder.

Några remissinstanser har framhållit kredittagarnas behov av att

erhålla information såväl i samband med att kreditavtalet ingås som i

samband med att krediten överlåts. Finansinspektionen och

Konsumentverket har därvid ansett att sådana bestämmelser kan

utarbetas inom ramen för det befintliga regelverket. Villaägarnas

Riksförbund har däremot ansett att tvingande regler om konsumentens

rätt till information bör införas i konsumentkreditlagen.

Hovrätten för Västra Sverige har ansett att skyddet för uppgifter om

kredittagare som originatorn lämnar till specialföretaget, och som hos

originatorn omfattats av sekretess, bör bli föremål för närmare

överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: När en fordran

värdepapperiseras uppkommer den viktiga frågan om gäldenärens på

grund av fordringsförhållandet framställda invändningar mot överlåtaren

av fordringen även står sig gentemot förvärvaren av fordringen. En

grundläggande princip inom civilrätten är att en borgenär fritt kan

överlåta sin fordran. Detta gäller såväl fordringar i största allmänhet

som konsumentfordringar. Hur gäldenärens ställning efter en

fordringsöverlåtelse i samband med värdepapperisering blir gentemot

förvärvaren av fordringen styrs i första hand av skuldebrevslagens

bestämmelser. Om en fordran gäller kredit som är avsedd huvudsakligen

för enskilt bruk och den har lämnats eller erbjudits en konsument av en

näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet så är även

konsumentkreditlagen tillämplig. Eftersom de fordringar som kan

komma att värdepapperiseras så gott som uteslutande kommer att följa

reglerna för skuldebrev i skuldebrevslagen bortses från andra regler,

t.ex. i växellagen och i checklagen. I skuldebrevslagen finns bl.a. regler

om enkla skuldebrev och om löpande skuldebrev. Bestämmelserna om

enkla skuldebrev anses vara analogt tillämpliga även på enkla fordringar

som inte har materialiserats i form av skuldebrev. Exempel på den

sistnämnda typen av fordringar är t.ex. kontokortsfordringar eller vanliga

kundfordringar.

Vid överlåtelse av fordran, som följer reglerna för enkla skuldebrev,

gäller att förvärvaren inte kommer i en bättre ställning gentemot

gäldenären än den överlåtaren hade (27 § skuldebrevslagen).

Bestämmelsen är emellertid dispositiv. I fråga om konsumentkrediter

har emellertid införts en motsvarande regel som är tvingande till

konsumentens förmån (16 § första stycket konsumentkreditlagen).

Bestämmelsen innebär i praktiken att stadgandet i skuldebrevslagen

gjorts tvingande för konsumentkrediter.

Vid överlåtelse av fordringar, som följer reglerna för löpande

skuldebrev, regleras gäldenärens ställning främst av bestämmelserna i

15 17 §§ skuldebrevslagen. När det gäller löpande skuldebrev är

utgångspunkten att invändningar som gäldenären hade kunnat framställa

mot en borgenär inte längre kan göras gällande mot en godtroende

förvärvare av fordringen. Detta gäller dock inte alla slags invändningar

som gäldenären kan rikta mot skuldförhållandet utan endast s.k.

exstingibla invändningar såsom att skuldförhållandet upphört eller

förändrats genom avtal. Bland de invändningar som kan göras gällande

mot en godtroende förvärvare, s.k. bestående invändningar, märks

betalning av ränta eller sådan avbetalning som enligt skuldebrevet skall

betalas på en däri angiven tid, att skuldebrevet är förfalskat eller att det

har utfärdats av någon som saknade behörighet till det. Bestämmelsen i

16 § första stycket konsumentkreditlagen är inte tillämplig när

kreditgivarens rättigheter har manifesterats i ett löpande skuldebrev

(prop. 1991/92:83 s. 125).

Situationen vid originatorns överlåtelse av fordran skiljer sig inte

typiskt sett från hur situationen är vid fordringsöverlåtelser i allmänhet.

Några skäl för att särskilt reglera förhållandena vid värdepapperisering

har inte framkommit. Villaägarnas Riksförbunds synpunkter är inte

begränsade till värdepapperisering utan rör konsumenförhållanden i

allmänhet. Enligt regeringens mening bör de istället tas upp i annat

lämpligt sammanhang.

Enligt 1 kap. 1 § lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet

avses med finansieringsverksamhet sådan näringsverksamhet som har till

ändamål att lämna kredit, ställa garanti för kredit, förmedla kredit till

konsumenter eller medverka till finansiering genom att förvärva

fordringar eller upplåta lös egendom till nyttjande. Exempel på att

 lämna kredit kan vara att kreditgivaren beviljar förlängning av kredit

eller medger gäldenärsbyte. Enligt motiven till 1980 års finansbolagslag

bestäms ändamålet med en verksamhet dels av det verksamhetsföremål

som är angivet i bolagsordningen, dels av sådan verksamhet som ingår

som ett ordinärt och naturligt inslag i rörelsen (prop. 1978/79:170

s. 41). Vad som utgör ett ordinärt och naturligt inslag i rörelsen torde

inte kunna avgöras generellt utan måste avgöras från fall till fall. Om

byte av gäldenär normalt inte förekommer vid viss typ av fordringar

torde inte enstaka gäldenärsbyten utgöra ett ordinärt och naturligt inslag

i rörelsen. Är det däremot mer vanligt med byte av gäldenär torde

bedömningen kunna bli en annan. Vid överlåtelser av privatbostäder

förekommer att förvärvaren av bostaden också övertar befintliga lån.

Skäl kan således anföras för att gäldenärsbyten i anslutning till

överlåtelse av en privatbostad är att anse som tillståndspliktig

finansieringsverksamhet, om de förekommer i någon omfattning.

Samtidigt är det fråga om en individuell bedömning i varje enskilt fall.

Vid konsumentkrediter tillkommer dessutom att avsikten varit att all

finansieringsverksamhet riktad mot konsumenter skall vara

tillståndspliktig (prop. 1987/88:149 s. 13 f.). Nämnda resonemang äger

även sin giltighet beträffande förlängning av bostadskrediter.

Mot bakgrund av det anförda skulle problem kunna komma att uppstå i

de situationer där det föreligger behov av gäldenärsbyten eller

förlängning av t.ex. bostadskrediter och specialföretaget inte utan

tillstånd får vidta sådana åtgärder.

I lagrådsremissen (s. 39 f.) skisserades ett förslag till lösning på detta

problem. Om originatorn agerar som serviceföretag för att kunna

behålla kundkontakten, vilket kan antas bli det normala vid

värdepapperisering av bostadskrediter till konsumenter, antogs att

specialföretaget och originatorn skulle kunna träffa avtal om en tillfällig

återförsäljning av krediten, varefter originatorn beviljar gäldenärsbytet.

Därefter säljs krediten med ny gäldenär tillbaka till specialföretaget. Vid

förlängning av bostadskrediter skulle istället krediten före

förlängningen överlåtas tillbaka till den ursprunglige borgenären som

därefter kan förlänga krediten och sedan överlåta den åter till

specialföretaget. Slutsatsen var att problemen vid gäldenärsbyte och

förlängning av bostadskrediter inte skall överdrivas utan att man kan anta

att former för smidig omsättning och övertagande av särskilt

bostadskrediter kommer att uvecklas som tillgodoser den enskilde

kredittagarens behov.

Det förslag till lösning på problemen som presenterats i promemorian

och i lagrådsremissen har ifrågasatts av Lagrådet samt av några

remissinstanser.

Lagrådet

Enligt Lagrådet ger förslaget i lagrådsremissen anledning till tveksamhet

när det gäller hanteringen av sådana fordringar där det ofta uppkommer

frågor om förlängning av en beviljad kredit eller om gäldenärsbyte,

vilket enligt Lagrådet synes särskilt vara fallet vid bostadskrediter.

Lagrådet delar visserligen uppfattningen att enstaka förlängningar av

kredit eller något enstaka gäldenärsbyte vid typer av krediter där sådana

frågor i allmänhet inte uppkommer inte bör påverka bedömningen av

specialföretagets verksamhet men anser att detta knappast gäller

krediter där sådana frågor redan från början kan förutses uppkomma i ett

stort antal fall, såsom vid bostadskrediter. Något större utrymme för

bedömning från Finansinspektionens sida synes, enligt Lagrådet, inte

heller finnas vid omfattande innehav av fordringar av nu nämnt slag.

Förslaget synes enligt Lagrådet emellertid närmast utgå från att

Finansinspektionen inte har anledning att göra några ingripanden. Även

den lösning som består i att originatorn köper tillbaka fordringar där

gäldenärsbyte eller förlängning av kredit är aktuell för att sedan åter

sälja fordringen till specialföretaget ter sig, enligt Lagrådet, diskutabel.

Lagrådet finner det svårt att se hur man, i det fall ett sådant förfarande

omfattar många fordringar vid många olika tidpunkter, kan undgå att

komma i konflikt med förutsättningen att specialföretaget endast får

förvärva fordringar vid enstaka tillfällen. Antagandet att aktörerna kan

"strukturera upplägget" på ett sådant sätt att detta inte kommer i konflikt

med den nämnda regeln framstår enligt Lagrådet som tvivelaktigt.

Lagrådet ifrågasätter därför om den nu föreslagna regleringen kan

omfatta bostadskrediter och eventuella andra typer av krediter där

gäldenärsbyten och förlängningar av kredit regelmässigt förekommer.

Denna fråga bör enligt Lagrådet övervägas ytterligare i det fortsatta

lagstiftningsarbetet.

Med anledning av Lagrådets synpunkter har beträffande förhållandena

på bostadslånemarknaden inhämtats följande uppgifter från bl.a. Svenska

Bankföreningen. Med krediter på bostadslånemarknaden avses i

huvudsak krediter mot panträtt i bostadsfastigheter, villor, fritidshus och

bostadsrätter. Kredittiden är en funktion av amorteringsplanen, längden

kan variera från 1 till 70 år eller mer (s.k. eviga skuldebrev). Med tanke

på utformningen av 11 § andra stycket konsumentkreditlagen har

krediter numera regelmässigt en löptid på 30 år eller mer. Lånets

förfallotid är alltså lika med kredittiden, oavsett förekomsten av

villkorsändringstillfällen. Krediter lämnas med rörlig (ibland

innefattande 3 månaders bindning) eller bunden ränta på 1 till 10 år. Vid

villkorsändringsperioderna sker ingen ny kreditprövning, alla villkor kan

ändras utom kreditbeloppet. Låntagaren får i enlighet med de allmänna

lånevillkoren ett brev någon månad före utgången av den löpande

villkorsperioden, varvid han erbjuds att välja ny räntebindningsperiod.

Besvaras inte brevet omsätts lånet på samma löptid som tidigare. Det är

strängt taget oegentligt att uttrycka situationen så att krediten förlängs

vid villkorsändringstillfället. Den är prövad och given en gång för alla

när krediten togs. Att termen "förlänga" av praktiska skäl ibland används

även av kreditinstituten är en annan sak och har ingen egentlig juridisk

signifikans. En äldre typ av kredit, med kortare löptid men med

möjlighet till reell förlängning, fasas efter hand ut och utgör nu en

mycket liten del av lånestocken i bostadsinstituten, mindre än 10

procent. Däremot föregås givetvis ett medgivande om övertagande av

krediter av en ny kreditprövning, varvid det händer att kredit inte

medges. Gäldenärsbyten i denna bemärkelse är dock inte särskilt

vanliga, sett i relation till den totala kreditstockens storlek. Från

värdepapperiseringssynpunkt bör de rutinmässiga villkorsändringarna

inte medföra något problem. Själva krediten omprövas som sagt inte,

endast räntan och de administrativa villkoren kan komma att justeras,

men sådana åtgärder bör kunna utföras utan att krediten återförs till

originatorn. Det hindrar inte att originatorn bör kunna verkställa

åtgärderna som "ombud" för specialföretaget, utan att krediterna därför

överförs till originatorn. Däremot torde gäldenärsbyte förutsätta att

krediten förs tillbaka till originatorn för kreditbedömning där. Huruvida

den därefter skall kunna återföras till specialföretaget är väl närmast en

fråga om hur emissionsvillkoren utformas. De fluktuationer i

specialföretagets cash flow som villkorsändringar respektive fall av

inlösen eller gäldenärsbyten åstadkommer synes i vart fall ha kunnat

hanteras tillfredsställande inom ramen för obligationsvillkoren i hittills

förekommande värdepapperiseringar.

De problem som Lagrådet har pekat på synes således beröra en

utformning av kreditavtal som utgör en mindre del av

bostadslånemarknaden. Denna form av kreditavtal håller också enligt

Bankföreningen på att fasas ut från bolånemarknaden. Gäldenärsbyten på

denna marknad är, enligt Bankföreningen, inte särskilt vanliga sett i

relation till den totala kreditstockens storlek. Med hänsyn härtill

föreligger förutsättningar för att en reglering av värdepapperisering även

kan omfatta bostadskrediter. Däremot framstår det som mindre lämpligt,

med beaktande av vad Lagrådet anfört, att värdepapperisera delar av den

lånestock där frågor om kreditprövning regelmässigt kan förekomma,

om inte de av Lagrådet påtalade problemen i varje enskilt fall lösts på ett

för alla parter godtagbart sätt. Skäl att införa särskilda lagregler

föreligger emellertid inte eftersom sådana krediter sannolikt inte

kommer att värdepapperiseras i någon större omfattning. Vad som nu

anförts bör även gälla för andra typer av krediter. Den föreslagna

regleringen bör därför kunna omfatta alla slags krediter. Mot bakgrund

av det ovan anförda saknas skäl att behandla Finansbolagens förenings

synpunkter i den del som avser sakrättsskydd i samband med

originatorns återköp av fordringsstockar.

Information

En fråga som bör övervägas är om gäldenärens ställning i en

värdepapperisering bör stärkas genom att särskilda lagregler om

informationsplikt gentemot gäldenären införs i lag. Utgångspunkten bör

vara att gäldenärens informationsbehov vid en värdepapperisering typiskt

sett inte skiljer sig från gäldenärens informationsbehov i samband med

en fordringsöverlåtelse i allmänhet. För att det skall vara befogat att

införa särskilda lagregler om informationsplikt gentemot en gäldenär i

samband med värdepapperisering bör således särskilda skäl härför

föreligga.

Lagstiftningen innehåller inte några uttryckliga regler om skyldighet

för kreditgivaren att i samband med att kreditavtalet ingås informera

kredittagaren om att fordran kan komma att överlåtas. I

Finansinspektionens allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden

(FFFS 2000:2) anges dock att avtal om kredit bör innehålla information

om kreditgivarens rätt att överlåta eller pantsätta sin fordran till annan.

Vidare föreskrivs i Konsumentverkets riktlinjer för tillämpning av

konsumentkreditlagen m.m. (KOVFS 1992:4) att kreditavtalet skall

innehålla sådan information. Beträffande konsumentkrediter gäller

således att kreditgivaren i kreditavtalet upplyser om sin rätt att överlåta

fordran. Enligt 5 § konsumentkreditlagen skall näringsidkaren i sitt

förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed och därvid ta

till vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg. Av förarbetena

framgår att god kreditgivningssed bl.a. innefattar ett krav på god och

rättvisande information om krediten. Informationen skall vara saklig och

korrekt samt fullständig såvitt avser sådant som kunden bör känna till

(prop. 1991/92:83 s. 107 f.). Den omständigheten att den som beviljar

krediten avser eller med stor sannolikhet kommer att överlåta sin

fordran till en ny kreditgivare torde i många fall vara en sådan uppgift

som kredittagaren bör känna till. I fråga om bostadslån och andra större

krediter till privatpersoner torde också kreditgivarens person vara en

sådan uppgift som regelmässigt är av särskild betydelse för

kredittagaren, varför kreditgivaren bör upplysa konsumenten om han

avser att överlåta krediten. Till detta kommer att Finansinspektionens

allmänna råd bl.a. föreskriver att villkor och information av väsentlig

betydelse för kredittagaren bör särskilt framhållas i kreditavtalet.

Sammantaget får konsumentens berättigade krav på information i

samband med ingående av kreditavtal anses tillgodosedda genom den

rådande ordningen. Om ytterligare behov av information till

konsumenten skulle visa sig uppkomma, så kan såväl Finansinspektionen

som Konsumentverket inom ramen för de allmänna råden respektive

riktlinjerna reglera detta.

Även sedan en fordran har överlåtits saknas i lagstiftningen uttryckliga

regler om skyldighet för överlåtaren eller förvärvaren att informera

kredittagaren om överlåtelsen. I det nämnda allmänna rådet från

Finansinspektionen föreskrivs emellertid att i samband med överlåtelse

av en lämnad kredit till annat institut, bör kreditgivaren snarast möjligt

informera kredittagaren om sådana konsekvenser av överlåtelsen som är

av väsentlig betydelse för denne. Vidare föreskrivs att kreditgivaren, om

överlåtelsen är ett led i värdepapperisering, särskilt bör informera

kredittagaren om innebörden av detta. Skuldebrevslagens regler rörande

förutsättningarna för erhållande av sakrättsligt skydd mot överlåtarens

borgenärer och reglerna i skuldebrevslagen och konsumentkreditlagen

rörande betalningslegitimation innebär mycket starka incitament för en

förvärvare av en fordran att underrätta gäldenären om att fordringen har

överlåtits. Reglerna är sådana att det får anses saknas behov av

ytterligare lagregler rörande den information en gäldenär bör vara

berättigad till vid överlåtelse av fordringar. Även de

informationsinsatser för konsumenter som eventuellt kan behövas vid

överlåtelser av fordringar i samband med värdepapperisering torde kunna

hanteras av Finansinspektionen och Konsumentverket.

Riksbanken har anfört att en kreditgivare enligt konsumentkreditlagen

endast har begränsade möjligheter att säga upp en kredit och att det

särskilt beträffande bostadslån som normalt sett ges med långa löptider,

om sådana skall värdepapperiseras, kan uppstå en konflikt mellan

låntagarens intresse av att lånet ska löpa på lång tid och

specialföretagets intresse av att ha kortare löptid på de obligationer som

finansierar krediterna. Istället för att införa särskilda lagregler bör

originatorn eller specialföretaget tillse att en sådan intressekonflikt

som Riksbanken pekat på inte uppstår eller att detta hanteras på ett för

alla parter godtagbart sätt. Om originatorn inte kan undanröja en sådan

intressekonflikt torde slutsatsen istället bli att just den fordringen inte

lämpar sig för värdepapperisering.

Uppsala universitet har ansett att det kan finnas anledning, om man

vill lagstifta om formerna för själva värdepapperiseringen, att överväga

om det i lagen bör krävas att originatorn fungerar som serviceföretag

om det inte finns goda skäl för en annan lösning. Universitetet har därvid

anfört att originatorn har bäst kännedom om gäldenärerna och att

originatorn därför på många sätt är den lämpligaste innehavaren av

fordringarna, vilket dock har mindre betydelse om originatorn fungerar

som serviceföretag. Det är naturligtvis på det sättet att originatorn

normalt är den som har bäst kännedom om gäldenärerna och att

originatorn därför på många sätt är den lämpligaste innehavaren av

fordringarna. Regeringen anser emellertid att det inte har framkommit

skäl att lagstifta om sådan skyldighet på visst område, nämligen

värdepapperisering.

Närmare om sekretess

Hovrätten för Västra Sverige har ansett att skyddet för uppgifter om

kredittagare som lämnats till specialföretag, och som annars omfattas av

tystnadsplikt enligt befintlig lagstiftning, bör bli föremål för närmare

överväganden. Även Finansinspektionen har pekat på förhållandet att

specialföretaget inte kommer att omfattas av de sekretessbestämmelser

som originatorn har att iaktta. Inspektionen har dock ansett att

kredittagaren i praktiken inte hamnar i en sämre ställning vid en

värdepapperisering. I många fall torde, enligt inspektionen, originatorn

även komma att fungera som serviceföretag vilket, enligt inspektionen,

innebär att det är originatorn som faktiskt har tillgång till all väsentlig

information om kredittagaren. Även om originatorn inte skulle komma

att fungera som serviceföretag så behöver det, enligt inspektionen, inte

innebära att kredittagarens sekretesskydd i realiteten försämras. Även

Villaägarnas Riksförbund har pekat på sekretessfrågan i samband med

värdepapperisering och ansett att det är mycket viktigt att originatorn

inte lämnar ut sådana uppgifter om kredittagaren som omfattas av

originatorns tystnadsplikt.

Det är naturligtvis angeläget att de kredittagare som berörs av en

värdepapperisering eller annan fordringsöverlåtelse inte kommer i en

sämre ställning i sekretesshänseende. I fråga om den verksamhet som

drivs av banker gäller enligt 1 kap. 10 § första stycket bankrörelselagen

(1987:617) att enskildas förhållanden till bank inte obehörigen får röjas

(s.k. banksekretess). Liknande bestämmelser om tystnadsplikt finns i

1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet och 1 kap. 8 §

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Om ett specialföretags

verksamhet undantas från tillämpningsområdet för lagen om

finansieringsverksamhet blir följden således att bestämmelserna om

tystnadsplikt inte kommer att träffa specialföretaget.

För att en förvärvare av en fordran skall kunna göra fordringsrätten

gällande krävs att denne erhåller viss information rörande den förvärvade

krediten. Dessutom har förvärvaren behov av att erhålla viss information

för att kunna bedöma fordringens kreditvärdighet. Originatorn bör,

särskilt om gäldenären upplysts om att fordringen kan komma att

överlåtas, till specialföretaget kunna lämna ut sådana uppgifter som är

nödvändiga för att denne skall kunna göra sin fordringsrätt gällande.

Detta får anses följa av principen om fordringars fria överlåtbarhet. Om

saken skulle förhålla sig annorlunda skulle fordringar som t.ex. en bank

innehar i realiteten inte kunna överlåtas till någon som inte omfattas av

bestämmelser om tystnadsplikt, eftersom förvärvaren utan dessa

uppgifter inte skulle kunna göra sin fordringsrätt gällande.

Det är svårt att se att det skulle föreligga något större behov av att till

specialföretaget kunna lämna över sådana uppgifter som omfattas av

originatorns tystnadsplikt. Specialföretaget behöver t.ex. inte ha del av

uppgifter som rör kredittagarens ekonomiska förhållanden, eftersom

specialföretaget ändå inte kan bevilja några nya krediter. Skäl har således

inte framkommit för att utsträcka området för tystnadsplikten utöver vad

som nu gäller. Utvecklingen på detta område kan dock behöva följas så

att inte konsumenters och andra kredittagares berättigade intresse av

sekretess åsidosätts.

15

16 Skattefrågor

Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras i

skattelagstiftningen.

Promemorians förslag: Promemorian har inte berört de

skatterättsliga konsekvenserna av förslaget.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Svenska

Bankföreningen, Statens Bostadsfinansieringsaktiebolag och AGL

Structured Finance efterlyser alla en analys av de skatterättsliga

konsekvenserna.

Kammarrätten anser bl.a. att det beträffande mervärdesskatten är

oklart dels om specialföretaget skall anses bedriva yrkesmässig

verksamhet, dels om försäljningen av fordringarna vid

värdepapperiseringen och tillhandahållandet av de tjänster som

originatorn skall utföra åt specialföretaget är mervärdesskattepliktiga.

När det gäller inkomstskatten framhåller några remissinstanser att

uttagsbeskattning kan uppkomma om originatorn säljer fordringar till ett

pris under marknadsvärdet. AGL Structured Finance framhåller vidare

att möjligheterna till s.k. profit extraction är begränsade. Skall

värdepapperiseringen vara skatteneutral förutsätts att eventuella vinster

som uppstår i specialföretaget skall kunna återgå till originatorn i form

av administrativa avgifter etc. Osäkerhet kan därvid uppkomma om all

ersättning till originatorn är avdragsgill.

Skälen för regeringens bedömning:

Värdepapperisering är en relativt ny företeelse i Sverige. Bedömningen

av hur de olika transaktionerna i en värdepapperisering skall betraktas ur

ett skatterättsligt perspektiv försvåras därmed.

Mervärdesskatt

I vilken utsträckning mervärdesskatt skall utgå på tjänster regleras i

mervärdesskattelagen (1994:200). Enligt 1 kap. 1 §

mervärdesskattelagen skall mervärdesskatt betalas till staten vid sådan

omsättning inom landet av varor eller tjänster som är skattepliktig och

görs i yrkesmässig verksamhet. Av 4 kap. framgår vad som avses med

yrkesmässig verksamhet. I 3 kap. 9 § finns undantag från skatteplikt för

omsättning av bank- och finansieringstjänster, samt sådan omsättning

som utgör värdepappershandel, varvid avses bl.a. omsättning av

fordringar, eller därmed jämförlig verksamhet. Till den del

värdepapperiseringen består av verksamhet som inte är yrkesmässig

eller omsättning som inte är skattepliktig föreligger således inte

skattskyldighet för mervärdesskatt. Den svenska lagens bestämmelser

skall tolkas mot bakgrund av de EG-rättsliga bestämmelser som finns i

rådets sjätte direktiv av den 17 maj 1977 om harmonisering av

medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter

(77/388/EEG). De nämnda bestämmelserna i mervärdesskattelagen får

anses stå i överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i sjätte

direktivet. Regeringen anser därför att det inte finns skäl att överväga

ändringar i mervärdesskattelagen för att undanröja de eventuella

oklarheter som finns beträffande beskattningen av värdepapperiseringen.

Det får i stället klargöras genom den framtida utvecklingen av

värdepapperiseringen och den därmed sammanhängande

rättstillämpningen.

Inkomstskatt

Förslaget föranleder inga särskilda skatteregler. Specialföretagen skall

inkomstbeskattas enligt vanliga regler. Frågan om eventuell

uttagsbeskattning, t.ex. för det fall originatorn överlåter fordringar till

underpris, får bedömas enligt reglerna i inkomstskattelagen

(1999:1229). En förutsättning för att ett specialföretag skall få göra

avdrag för utgifter för de servicetjänster det köper från originatorn är att

ersättningen är marknadsmässig. Vinster hos ett specialföretag kan

därför inte återgå skattefritt till originatorn i form av t.ex. avgifter för

fiktiva tjänster.

17

18 Ekonomiska effekter av

förslaget

Förslaget syftar till att förbättra förutsättningarna för värdepapperisering

i Sverige och ger svenska specialföretag i huvudsak samma

förutsättningar som utländska specialföretag när det gäller förvärv av

fordringar vid enstaka tillfällen. Detta kan förväntas leda till att

värdepapperiseringar av fordringar kommer att ske i en ökad omfattning

inom Sverige och kommer därmed att på olika sätt påverka det

finansiella systemet. De effekter som ofta lyfts fram av en ökad

användning av värdepapperisering för det finansiella systemet är dels en

mer livaktig andrahandsmarknad för obligationer där kreditrisker kan

prissättas och omfördelas mellan aktörer, dels minskad systemrisk och

effektivare kapitalallokering i såväl finansiella som icke-finansiella

företag.

 Sammantaget förbättrar värdepapperisering det finansiella systemets

möjligheter att omfördela kapital och att hantera risker utan att negativt

påverka stabiliteten i betalningsförmedlingen.

Nedan följer en mer detaljerad diskussion av tänkbara ekonomiska

konsekvenser av en ökad värdepapperisering.

Bättre förutsättningar för inhemska specialföretag

Genom att undanta förvärv av fordringar vid enstaka tillfällen från

tillståndsplikt skapas bättre förutsättningar för svenska specialföretag.

Svenska specialföretag träffas inte längre av kapitaltäckningskrav som

specialföretag i flera andra länder idag redan slipper. Elimineringen av

denna konkurrensnackdel förväntas leda till att en del av de

värdepapperiseringar av inhemska fordringar som annars hade

genomförts i utlandet i stället kommer att genomföras inom landet.

Genom att förbättra förutsättningarna för värdepapperisering inom

Sverige bidrar förslaget till att utveckla den finansiella sektorn. De

finansiella instituten ges incitament att utveckla sin kompetens

beträffande finansiella tjänster som tidigare erbjöds utomlands och att

delta på en marknad för värdepapperisering av tillgångar som under år

1998 uppgick till US$ 158 miljarder utanför USA och US$ 642.7

miljarder inom USA (US$ 880 miljarder inom USA under år 1999, källa

OECD, Moody s Investors Service och The Bond Market Association).

De rättsliga kostnaderna torde bli lägre när värdepapperiseringen

genomförs inom landet. Det är också möjligt att fler aktörer kommer att

använda sig av värdepapperisering som finansiering när förutsättningarna

att genomföra transaktionen finns inom landet. Den totala omfattningen

av värdepapperisering kan därför förväntas att öka i och med förslaget.

Stabiliteten i det finansiella systemet

Värdepapperisering kan bidra till att förbättra riskhanteringen och öka

stabiliteten i det finansiella systemet. Eftersom värdepapperisering

innebär att kreditinstitut säljer krediter till specialföretag kommer

kreditrisker omfördelas i ekonomin, från skyddsvärda kreditinstitut till

aktörer vars effekt på stabiliteten i det finansiella systemet är små vid en

eventuell störning. Under förutsättning av att de finansiella banden

klipps av kommer stabiliteten i betalningssystemet inte att påverkas. Inte

heller kreditgivningen och kapitalförsörjningen förväntas påverkas

negativt, eftersom specialföretagen inte beviljar krediter.

Framförallt erbjuder värdepapperisering och en fungerande

andrahandsmarknad för värdepapperiserade tillgångar ökade möjligheter

för diversifiering av kreditrisker i det finansiella systemet, dels genom

att en större krets aktörer ges möjlighet att investera i tillgångar som

tidigare varit förbehållna banker och andra kreditinstitut dels genom att

sådana institut ges ökade möjligheter att vikta om sina kreditportföljer

mellan olika sektorer och branscher.

Värdepapperisering kan också komma att påverka stabiliteten i en

positiv riktning genom en ökad genomlysning i prissättningen av

kreditrisker. Värdepapperisering medför att kreditrisker

marknadsprissätts genom handeln med obligationer. Stocken av

fordringar i specialföretaget är homogen och bidrar till en tydlig

prissättning av kreditrisker.

Som argument mot värdepapperisering har framförts att

kreditinstituten i första hand väljer att värdepapperisera de bästa

krediterna, det vill säga de med lägst kreditrisk, och att

värdepapperisering på så sätt kommer att bidra till att kreditkvaliteten i

kreditinstituten försämras. För att fordringar skall kunna

värdepapperiseras krävs att de är lättvärderade och någorlunda enhetliga

ur risksynpunkt. Huruvida fordringar skall värdepapperiseras styrs

således inte av om fordringarna är av bra eller dålig kvalitet med

avseende på kreditrisknivån utan snarare av om kreditrisknivån är

enhetlig för fordringarna. Därför kan fordringar av såväl högriskkaraktär

som fordringar av lågriskkaraktär komma att värdepapperiseras och

värdepapperisering behöver därför inte bidra till att försämra

kreditkvaliteten i kreditinstituten. Avgörande för hur kreditkvaliteten

slutligen kommer att påverkas är hur kreditinstituten väljer att disponera

de medel som värdepapperiseringen genererar.

Kapitaltäckningsrelaterade effekter av värdepapperisering

Eftersom förslaget innebär att specialföretagen inte träffas av

kapitaltäckningsreglerna är det sannolikt att en ökad värdepapperisering

leder till en effektivare kapitalallokering och kreditförsörjning eftersom

kreditinstituten ges möjlighet att öka kreditvolymen med oförändrad

mängd eget kapital, vilket torde ge en lägre kapitalkostnad.

Huruvida förslagen även leder till lägre kapitalkostnader på grund av

att specialföretagets verksamhet är mer renodlad än originatorns

verksamhet är svårt att bedöma. Minskad osäkerhet i prissättningen av

tillgångsmassan bör dock bidra till att investerarna i de

värdepapperiserade tillgångarna accepterar en lägre riskpremie och bidra

till att sänka kostnaden för lånefinansiering på obligationsmarknaden. I

den mån den totala kapitalkostnaden i ett specialföretag inklusive

kostnaden för transaktionen är lägre än i det fall samma krediter

finansieras i ett kreditinstitut kan lånekostnaden pressas ned. De vinster

som värdepapperisering möjliggör kommer initialt originatorn att

tillgodogöra sig. Det sker antingen genom prissättningen vid

försäljningen av fordringarna eller genom andra avtal mellan originatorn

och specialföretaget. I en väl fungerande konkurrensmarknad kommer

dessa vinster i förlängningen även att komma slutkonsumenterna

(kredittagarna) tillgodo.

I Riksbankens skrift Penning och valutapolitik 1998:3, efterlyses en

reformering av kapitaltäckningsreglerna för att värdepapperisering inte

skall medföra urholkning av kapitalkravet. Kapitaltäckningsreglernas

schablonmässiga utformning gör att kapitalkraven på vissa typer av

krediter är större än vad som motsvaras av den verkliga risken.

Reformering av kapitaltäckningsregler pågår inom såväl

Baselkommittén som EU.

Effekter på Finansinspektionens verksamhet

Finansinspektionens verksamhet kommer endast att i begränsad

omfattning påverkas av förslagen eftersom specialföretagen varken

omfattas av tillståndsprövning eller tillsyn. Däremot kan

värdepapperiseringens effekter på originatorerna komma att leda till en

utökad arbetsbelastning för Finansinspektionen. Det gäller särskilt vid

ställningstaganden om kapitaltäckning och redovisning som kan bli

aktuella i samband med fordringsöverlåtelser. Sådana överväganden kan

ge ökad arbetsbelastning i ett initialt skede men bör på sikt kunna

hanteras i den löpande verksamheten. Ökningen av arbetsbelastningen är

av temporär karaktär och skall täckas inom befintlig resursram för

Finansinspektionen. Andra överväganden kan också bli aktuella till följd

av värdepapperisering. Vid den löpande tillsynen kan det bli aktuellt att

t.ex. uppmärksamma om banker och kreditmarknadsföretag täcker

förluster beträffande överlåtna fordringar utan att det finns någon

skyldighet att göra det.

Effekter på statens skatteintäkter

Vad gäller statens skatteintäkter förväntas förslagen inte att leda till

några större förändringar. Verksamhet som idag är underkastad

kapitaltäckningskrav kommer att undantas från detta. Det kan medföra

ett marginellt skattebortfall eftersom avkastningen på de medel som

behövs för kapitaltäckningskravet beskattas hos kreditinstitutets ägare.

En ökad skuldsättning vilket är resultatet av ett sänkt

kapitaltäckningskrav torde medföra att denna avkastning minskar. Den

statsfinansiella kostnaden av detta bedöms dock vara försumbar.

19

20 Författningskommentar

20.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet

1 kap. 3 §

I paragrafen anges undantag från kravet på tillstånd för att få driva

finansieringsverksamhet. Paragrafen kompletteras nu i punkt 11 med

ytterligare ett undantag från kravet på tillstånd. Syftet med det nya

undantaget är att förbättra förutsättningarna för värdepapperisering i

Sverige.

Vid bedömningen av vad som avses med enstaka tillfällen skall varje

förvärvstillfälle bedömas som en transaktion. Det saknar således

betydelse hur många fordringar som förvärvas vid tillfället. I begreppet

enstaka tillfällen bör innefattas i vart fall förvärv av fordringar vid tre

tillfällen under specialföretagets verksamhetstid. Den närmare

innebörden av begränsningen till förvärv av fordringar vid enstaka

tillfällen har dock överlämnats till rättstillämpningen.

Begränsningen till att medel för verksamheten inte löpande anskaffas

från allmänheten hindrar inte ett företag, t.ex. genom utgivning av

obligationer, från att vända sig till allmänheten för sin finansiering i vart

fall i samma omfattning som det är möjligt att förvärva fordringar vid

 enstaka tillfällen .

Bestämmelsen har utförligt behandlats i kapitel 5.

20.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1936:81) om

skuldebrev

22 §

Paragrafen behandlar frågan om erhållande av sakrättsligt skydd vid

förvärv av löpande skuldebrev.

I andra stycket föreskrivs att om bank eller värdepappersinstitut

säljer löpande skuldebrev så är försäljningen gällande mot bankens eller

värdepappersinstitutets borgenärer, ändå att skuldebrevet kvarlämnats

för förvaring hos banken eller institutet. Den bestämmelsen utvidgas nu

till att avse även kreditmarknadsföretag.

Bestämmelsen har behandlats utförligt i kapitel 6.

Förteckning över instanser som yttrat sig över

promemorian Bättre förutsättningar för

värdepapperisering (Ds 1998:71)

Yttrande över promemorian Bättre förutsättningar för

värdepapperisering har lämnats av Sveriges riksbank, Hovrätten för

Västra Sverige, Kammarrätten i Stockholm, Riksgäldskontoret,

Finansinspektionen, Riksskatteverket, Konkurrensverket,

Konsumentverket, Uppsala universitet, Göteborgs universitet,

Ackordscentralen i Göteborg, Finansbolagens förening, Fondbolagens

förening, Stockholms Handelskammare, Svenska Bankföreningen,

Svenska Fondhandlareföreningen, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges

Försäkringsförbund, Sveriges Industriförbund, Företagarnas

riksorganisation, Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR),

Bokföringsnämnden, Villaägarnas Riksförbund, Sveriges

Bostadsrättsföreningars Centralorganisation (SBC), Statens

Bostadsfinansieringsaktiebolag (SBAB), AGL Structured Finance och

Skandinaviska Enskilda Banken AB.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

förslaget om ändring i lagen (1936:81) om

skuldebrev

Efter remiss har yttrande över förslaget till ändring i lagen (1936:81)

om skuldebrev lämnats av Sveriges Advokatsamfund, Fristående

Sparbankers Riksförbund, Industriförbundet och Finansbolagens

förening.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-06-15

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Susanne

Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 31 maj 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet,

2. lag om ändring i lagen (1936:81) om skuldebrev.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Henrik
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om finansieringsverksamhet

I remissen föreslås ett nytt undantag i 1 kap. 3 § från i övrigt gällande

krav på tillstånd för att driva finansieringsverksamhet. Förslaget

sammanhänger med önskemålet att undanta vissa företag som

huvudsakligen passivt förvaltar fordringar samt emitterar värdepapper

från kraven på kapitaltäckning (4 kap. 1 § med hänvisning till lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersföretag). Härigenom möjliggörs att en

kreditgivare (originatorn) kan överlåta fordringar till specialföretag,

som i sin tur finansierar förvärven genom att emittera obligationer eller

andra liknande värdepapper. Det föreslagna undantaget, intaget i en ny

punkt 11 i paragrafen, skall enligt remissen avse

finansieringsverksamhet som drivs av ett aktiebolag eller en ekonomisk

förening, om dels verksamheten består i att vid enstaka tillfällen

förvärva fordringar, dels medel för verksamheten inte löpande anskaffas

från allmänheten. Utformningen av undantaget har skett med beaktande

av EG-rättens definition av begreppet kreditinstitut.

Förslaget ger anledning till tveksamhet när det gäller hanteringen av

sådana fordringar där det ofta uppkommer frågor om förlängning av en

beviljad kredit eller om gäldenärsbyte. Detta synes särskilt vara fallet

vid bostadskrediter. Av remissen framgår i denna del (kap. 7) att

förlängning av bostadskrediter och medgivande av gäldenärsbyten i och

för sig innebär att "lämna kredit" enligt definitionen av

finansieringsverksamhet. I remissen framhålls dock att det skall vara

fråga om verksamhet som ingår som ett ordinärt och naturligt inslag i

rörelsen. Om t.ex. byte av gäldenär normalt inte förekommer vid en viss

typ av fordringar torde inte enstaka gäldenärsbyten utgöra ett ordinärt

och naturligt inslag i rörelsen. Vid bostadskrediter är det dock inte

ovanligt att förvärvaren av bostaden också övertar befintliga lån. Enligt

remissen kan skäl anföras för att gäldenärsbyten i anslutning till

överlåtelse av en privatbostad samt förlängning av bostadskrediter är att

anse som tillståndspliktig finansieringsverksamhet om de förekommer i

någon omfattning. I remissen pekas på Finansinspektionens möjlighet att

förelägga den som bedriver tillståndspliktig finansieringsverksamhet

utan att ha tillstånd till det att upphöra med verksamheten. Vidare

framhålls att originatorn har ett intresse av ett dessa frågor kan lösas på

ett smidigt sätt och att specialföretaget och originatorn kan träffa avtal

om tillfällig återförsäljning av sådana krediter, som därefter säljs

tillbaka till specialföretaget.

Lagrådet delar uppfattningen att enstaka förlängningar av kredit eller

något enstaka gäldenärsbyte vid typer av krediter där sådana frågor i

allmänhet inte uppkommer inte bör påverka bedömningen av

specialföretagets verksamhet. Detta gäller dock knappast krediter där

sådana frågor redan från början kan förutses uppkomma i ett stort antal

fall, såsom vid bostadskrediter. Något större utrymme för bedömning

från Finansinspektionens sida synes inte finnas vid omfattande innehav

av fordringar av nu nämnt slag. Förslaget synes emellertid närmast utgå

från att Finansinspektionen inte har anledning att göra några ingripanden.

Även den lösning som består i att originatorn köper tillbaka fordringar

där gäldenärsbyte eller förlängning av kredit är aktuell för att sedan åter

sälja fordringen till specialföretaget ter sig diskutabel. Det är svårt att se

hur man, i det fall ett sådant förfarande omfattar många fordringar vid

många olika tidpunkter, kan undgå att komma i konflikt med

förutsättningen att specialföretaget endast får förvärva fordringar vid

enstaka tillfällen. Antagandet att aktörerna kan "strukturera upplägget" på

ett sådant sätt att detta inte kommer i konflikt med den nämnda regeln

framstår som tvivelaktigt. Lagrådet ifrågasätter därför om den nu

föreslagna regleringen kan omfatta bostadskrediter och eventuella andra

typer av krediter där gäldenärsbyten och förlängningar av kredit

regelmässigt förekommer. Denna fråga bör övervägas ytterligare i det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

Förslaget till lag om ändring i lagen om skuldebrev

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 november 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:19 Bättre förutsättningar för

värdepapperisering

 Senaste lydelse 2000:376.

1 Senaste lydelse 1992:544.

1 I den vanligaste formen av svensk bostadsfinansiering förmedlar en bank lån

som placeras

i ett bostadsinstitut som är dotterbolag till banken. Banken exponeras mot

kreditrisken i

bostadsinstitutets låneportfölj och omfattas av kapitaltäckningskrav för denna

risk i och

med att ett kapitalkrav åläggs hela koncernen.

2 Den kategori värdepapperiserade krediter som omfattar bostadslån kallas

Mortgage Backed

Securities (MBS) och den kategori krediter som baseras på andra tillgångar

kallas Asset

Backed Securities (ABS). Omkring hälften av den utestående stocken av

inteckningslån i

USA är värdepapperiserade. I USA värdepapperiserades under år 1999

MBS-tillgångar för

$685,5 miljarder och ABS-tillgångar för $196,8 miljarder. Värdepapperisering av

MBS-

tillgångar minskade i USA med 5,6% från rekordvolymen på $726,9 miljarder under

år 1998.

Motsvarande volym var $368 miljarder för år 1997. Värdepapperisering av

ABS-tillgångar

ökade med 0,6 procent jämfört med år 1998. I Europa värdepapperiserades under år

 1999

MBS-tillgångar för $21,8 miljarder och ABS-tillgångar för $36,3 miljarder. Den

europeiska

marknaden för värdepapperisering av ABS-tillgångar ökade med 165 procent jämfört

 med år

1998 och utgjorde 76,6 procent av marknaden för ABS-tillgångar utanför USA.

Källa: The

Bondmarket Association, The European Mortgage Federation och Capital DATA.

3 Med efterställd tilläggsköpeskilling menas att del av den köpeskilling som

originatorn skall

erhålla från specialföretaget för den överlåtna fordringsstocken kvarstår som

fordran mot

specialföretaget. Originatorn och specialföretaget träffar vidare avtal om att

originatorns

fordran vid obestånd skall ha rätt till betalning först sedan övriga borgenärer

erhållit

betalning.

4 Utgångspunkterna för Banklagskommitténs arbete så som de anges i betänkandet

Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) är att

målen med

statens politik på det finansiella området skall vara att främja ett stabilt och

 effektivt

finansiellt system med gott konsumentskydd. Effektivitet och konsumentskydd

betraktas

som generella mål som gäller för hela ekonomin och kommitténs utgångspunkt är

därför att

det främsta målet med den finansiella lagstiftningen är att främja stabiliteten

i

betalningsväsendet och kapitalförsörjningen.

Prop. 2000/01:19

3

1

7

1

8

1

18

1

22

1

27

1

35

1

36

1

37

1

39

1

41

1

Prop. 2000/01:19

Bilaga 1

42

1

Prop. 2000/01:19

Bilaga 3

46

Prop. 2000/01:19

Bilaga 2

43

45

1

Prop. 2000/01:19

46

1