Regeringens proposition

2000/01:32

Säkerhetskontroll i domstol

Prop.

2000/01:32

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 december 2000

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att ändringar görs i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar och att rubriken till lagen

ändras till lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol. De

föreslagna ändringarna har till syfte att minska risken för våld och annan

brottslighet av allvarligare slag i domstolarna genom att förstärka

tillträdesskyddet till domstolslokalerna.

Två former av säkerhetskontroll föreslås; allmän säkerhetskontroll

och särskild säkerhetskontroll.

Domstolarna föreslås få möjlighet att, som ett komplement till de

nuvarande säkerhetskontrollerna vid domstolsförhandlingar (särskild

säkerhetskontroll), utan koppling till ett visst mål, besluta om inpasse-

ringskontroll av besökare till domstolen med hjälp av teknisk utrustning,

när det finns anledning att befara att ett allvarligt brott kan komma att

begås i domstolens lokaler (allmän säkerhetskontroll). Kontrollen får

omfatta kroppsvisitation och undersökning av väskor, paket och andra

föremål som besökare till domstolen har med sig.

Allmän säkerhetskontroll skall beslutas i administrativ ordning av

domstolschefen eller, efter delegering, av någon annan lagfaren domare

vid domstolen. Beslutet skall föregås av samråd med polismyndigheten

och föreslås gälla för viss tid. Beslutet skall även, vid behov, innehålla

uppgift om vilka lokaler som beslutet avser.

Vid allmän säkerhetskontroll skall i princip samma personer som vid

särskild säkerhetskontroll samt anställda vid domstolen vara undantagna

från kontrollen. Därutöver föreslås att personer som infinner sig i

domstolens lokaler på grund av utövning av offentligt uppdrag skall

undantas från båda formerna av kontroll. Domstolens möjlighet att i

särskilda fall undanta också andra personer från kontrollen skall gälla

för båda formerna av kontroll. Vid allmän säkerhetskontroll föreslås

domstolen, om särskilda skäl talar för det, få inskränka kretsen av

personer som generellt är undantagna från kontroll. I lagen förtydligas

också att identitetskontroll endast får äga rum för att kunna fastställa om

en person, som uppger sig inte omfattas av säkerhetskontroll, skall

undantas från kontrollen.

I lagen föreslås att samma regler som för särskild säkerhetskontroll

också skall gälla i fråga om följden av att vägra underkasta sig allmän

säkerhetskontroll.

Allmän säkerhetskontroll föreslås under vissa förutsättningar kunna

genomföras av annan personal än polismän. Sådan personal skall ha

ordningsvaktsutbildning och vara förordnad av den ansvariga polismyn-

digheten. Särskild säkerhetskontroll skall, såsom gäller i dag, utföras av

polismän men föreslås vid behov kunna ske med biträde av ordningsvak-

ter. Manuell kroppsvisitation får endast ske om det finns särskilda skäl

för åtgärden och skall utföras av polisman eller av ordningsvakt som

polismyndigheten har godkänt för uppgiften.

Vid allmän säkerhetskontroll föreslås väskor och andra föremål kunna

lämnas till förvaring under samma förutsättningar som gäller i dag, dock

skall okontrollerade föremål tas emot för förvaring endast om det kan

anses vara lämpligt. Vidare förtydligas lagtexten så att det klart framgår

att kontroll av förvarade föremål får ske endast om det finns särskilda

skäl för det.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

Fel! Bokmärket är inte definierat.

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar 6

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 12

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:188) om

arrendenämnder och hyresnämnder 13

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:839) om Statens

va-nämnd 14

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:578) om

ordningsvakter 15

3 Ärendet och dess beredning 16

4 Bakgrund 17

4.1 Rapporter och förslag 18

4.2 Risken för hot och annan brottslighet i domstolarna 19

4.3 Domstolsverkets och domstolarnas säkerhetsarbete 21

5 Gällande ordning 23

6 Säkerhetskontroll i domstol 35

6.1 Allmän säkerhetskontroll i domstol 35

6.2 Beslut om allmän säkerhetskontroll 41

6.3 Säkerhetskontrollens omfattning och utförande 44

6.4 Användningen av ordningsvakter vid säkerhetskontroll i

domstol 50

6.5 Förvaring av föremål som inte undersökts vid

säkerhetskontrollen 55

7 Sanktioner för störande av ordningen vid domstolsförhandling 58

8 Överklagande 59

9 Ikraftträdande m.m. 60

10 Ekonomiska konsekvenser 60

11 Författningskommentar 61

11.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar 61

11.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken, lagen

(1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder samt i

lagen (1976:839) om Statens va-nämnd 67

11.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:578) om

ordningsvakter 68

Bilaga 1 Lagförslagen i Domstolsverkets rapport Förbättrat

tillträdesskydd till domstolslokaler (DV-rapport 1997:3) 69

Bilaga 2 Remissinstanser som yttrat sig över Domstolsverkets rapport

Förbättrat tillträdesskydd till domstolslokaler 75

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 76

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 86

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 december 2000 90

1

2 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid dom-

stolsförhandlingar,

2. lag om ändring i rättegångsbalken,

3. lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres-

nämnder,

4. lag om ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd,

5. lag om ändring i lagen (1980:578) om ordningsvakter.

3

4 Lagtext

4.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

dels att rubriken till lagen samt 1 9 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen närmast före 1, 2, 3, 8 och 9 §§ skall införas nya

rubriker av följande lydelse,

dels att det i lagen närmast före 10 § skall införas en ny rubrik av

lydelsen Förbud att överklaga .

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar

Lag om säkerhetskontroll i

domstol

Allmän säkerhetskontroll och

särskild säkerhetskontroll

1 §

Säkerhetskontroll i domstol

får genomföras som allmän eller

särskild säkerhetskontroll.

Allmän säkerhetskontroll får

genomföras, om det finns anled-

ning att befara att det i en

domstols lokaler kan komma att

förövas brott som innebär en

allvarlig fara för någons liv,

hälsa eller frihet eller för

omfattande förstörelse av

egendom.

Säkerhetskontroll enligt

denna lag får äga rum, om det

till följd av särskilda

omständigheter finns risk för att

det i samband med en

domstolsförhandling kan komma

att förövas brott som innebär en

allvarlig fara för någons liv,

hälsa eller frihet eller för

omfattande förstörelse av

egendom.

Särskild säkerhetskontroll får

genomföras, om det till följd av

särskilda omständigheter finns

risk för att det i samband med en

domstolsförhandling kan komma

att förövas brott som anges i

andra stycket.

Beslut om säkerhetskontroll

2 §

Beslut om säkerhetskontroll

meddelas av domstolen efter

samråd med polismyndigheten

och, i brottmål, åklagaren. När

fråga om säkerhetskontroll skall

prövas före förhandlingen,

fattas domstolens beslut av den

tillämnade ordföranden vid

förhandlingen.

Allmän säkerhetskontroll

beslutas av domstolens chef eller

annan lagfaren domare som han

eller hon har delegerat

beslutanderätten till. Särskild

säkerhetskontroll beslutas av

rätten eller, om förhandlingen

ännu inte har inletts, av den som

skall vara ordförande vid

förhandlingen.

Innan säkerhetskontroll

beslutas skall samråd ske med

polismyndigheten och, i fråga

om särskild säkerhetskontroll i

brottmål, med åklagaren.

Ett beslut om allmän

säkerhetskontroll skall avse viss

tid och, vid behov, innehålla

uppgift om vilka lokaler som

beslutet avser. Ett beslut om

särskild säkerhetskontroll skall

avse en viss förhandling.

Kontrollens omfattning

3 §

Allmän säkerhetskontroll om-

fattar besökare till domstolens

lokaler. Kontrollen avser dock

inte domstolens anställda eller

nämndemän och andra som

infinner sig i domstolens lokaler

på grund av utövning av allmän

tjänst eller offentligt uppdrag

och inte heller advokater.

Domstolen får, om särskilda skäl

talar för det, undanta andra

personer från kontrollen och

besluta att personer som annars

skulle vara undantagna skall

omfattas av kontrollen.

Säkerhetskontroll omfattar

åhörare och dem som har kallats

att närvara vid förhandlingen. Kon-

trollen avser dock inte rättens

ledamöter och andra som skall

närvara vid förhandlingen på grund

av utövning av allmän tjänst och

inte heller advokater. Domstolen

får, om särskilda skäl talar för det,

undanta andra personer från

kontrollen.

Särskild säkerhetskontroll

omfattar åhörare och dem som har

kallats att närvara vid förhand-

lingen. Kontrollen avser dock inte

rättens ledamöter och andra som

skall närvara vid förhandlingen på

grund av utövning av allmän tjänst

eller offentligt uppdrag och inte

heller advokater. Domstolen får,

om särskilda skäl talar för det,

undanta andra personer från

kontrollen.

4 §

Säkerhetskontroll skall utföras

av polisman efter närmare

anvisningar av

polismyndigheten.

Säkerhetskontroll genomförs,

efter närmare anvisningar av

polismyndigheten, av polisman.

Vid allmän säkerhetskontroll får

dock polismyndigheten besluta

att kontrollen skall genomföras

av ordningsvakt under ledning

av polisman. Vid särskild

säkerhetskontroll får

polismyndigheten besluta att

polisman som genomför

kontrollen skall biträdas av

ordningsvakt.

5 §

Vid säkerhetskontroll skall

vapen och andra föremål som är

ägnade att komma till användning

vid brott som avses i 1 § eftersö-

kas. För detta ändamål får kropps-

visitation äga rum. Väskor och

andra föremål som medförs till

eller påträffas i rättssalen eller

lokaler som hör till denna får

undersökas.

Vid säkerhetskontroll skall

vapen och andra föremål som är

ägnade att komma till användning

vid brott som avses i 1 § eftersö-

kas. För detta ändamål får kropps-

visitation utföras. Väskor och

andra föremål som medförs till

eller påträffas i domstolens

lokaler får undersökas. Väskor

och andra föremål som lämnats

till sådan förvaring som avses i

6 § får dock undersökas endast

om det finns särskilda skäl.

Vid allmän säkerhetskontroll

skall kroppsvisitation och

undersökning av väskor och

andra föremål ske genom

användande av metalldetektor

eller liknande anordning eller,

om det finns särskilda skäl, på

annat sätt.

Kroppsvisitation och under-

sökning av väskor och andra

föremål som sker på annat sätt

än genom användande av

metalldetektor eller liknande

anordning får utföras av

polisman eller av ordningsvakt

som polismyndigheten har

godkänt för uppgiften.

Identitetskontroll får genomfö-

ras endast för att fastställa om

en person, som uppger sig inte

omfattas av säkerhetskontroll,

skall undantas från kontrollen.

6 §

Den som inte underkastar sig

föreskriven säkerhetskontroll

skall vägras tillträde till

förhandlingen.

Den som inte underkastar sig

allmän säkerhetskontroll skall

vägras tillträde till domstolens

lokaler. Den som inte underkastar

sig särskild säkerhetskontroll

skall vägras tillträde till

förhandlingen.

Om någon annan än en

åhörare vägrar att underkasta sig

säkerhetskontroll, skall detta

omedelbart anmälas till

domstolen. Domstolen skall då

avgöra om den som har vägrat att

underkasta sig säkerhetskontroll

skall undantas från denna. Får den

som vägrar att underkasta sig

säkerhetskontroll hämtas till

domstolen, om han uteblir, får

domstolen förordna att han trots

sin vägran skall undergå

säkerhetskontroll.

Om någon som är kallad till en

förhandling vid domstolen vägrar

att underkasta sig säkerhetskon-

troll, skall detta omedelbart anmä-

las till domstolen. Den som enligt

2 § skall besluta om kontroll,

skall då avgöra om den som har

vägrat att underkasta sig

säkerhetskontroll skall undantas

från denna. Får den som vägrar att

underkasta sig säkerhetskontroll

hämtas till domstolen, om han

eller hon uteblir, får den som

skall besluta om kontrollen

förordna att personen trots sin

vägran skall undergå

säkerhetskontroll.

Vid prövning enligt andra

stycket skall, såvitt avser allmän

säkerhetskontroll, om möjligt

rätten vid den förhandling till

vilken personen har kallats

eller, om förhandlingen ännu

inte har inletts, den som skall

vara rättens ordförande vid

förhandlingen, höras.

Den som inte tillåter undersök-

ning av väska eller annat föremål

skall, om det inte kan anses

olämpligt, beredas tillfälle att

lämna föremålet till förvaring.

Lämnas föremålet till förvaring,

får tillträde inte vägras.

Den som inte tillåter undersök-

ning av väska eller annat föremål

skall, om det anses lämpligt, ges

tillfälle att lämna föremålet till

förvaring. Lämnas föremålet till

förvaring, får tillträde inte vägras.

7 §

Påträffas vid säkerhetskontroll

något sådant föremål som avses i

5 § och tas det inte i beslag enligt

bestämmelserna i rättegångsbal-

ken, skall den hos vilken

föremålet påträffas uppmanas att

lämna det ifrån sig för förvaring.

Är innehavaren till ett påträffat

föremål okänd, får det

omhändertas.

Påträffas vid säkerhetskontroll

något sådant föremål som avses i

5 § första stycket första

meningen och tas det inte i beslag

enligt bestämmelserna i

rättegångsbalken, skall den hos

vilken föremålet påträffas

uppmanas att lämna det ifrån sig

för förvaring. Är innehavaren till

ett påträffat föremål okänd, får det

omhändertas.

Den som inte efterkommer

uppmaningen får avlägsnas från

domstolslokalen, om ej annat

följer av tredje stycket.

Den som inte efterkommer

uppmaningen får avlägsnas från

domstolens lokaler, om inte

annat följer av tredje stycket.

Om någon annan än en

åhörare inte efterkommer en

uppmaning som avses i första

stycket, skall detta omedelbart

anmälas till domstolen.

Domstolen skall då avgöra om den

som har vägrat att lämna föremålet

ifrån sig skall få tillträde utan att

lämna det ifrån sig. Får den som

vägrat att lämna ifrån sig

föremålet hämtas till domstolen,

om han uteblir, får domstolen

förordna att föremålet trots hans

vägran skall omhändertas för

förvaring.

Om någon som är kallad till en

förhandling vid domstolen inte

följer en uppmaning som avses i

första stycket, skall detta omedel-

bart anmälas till domstolen. Den

som enligt 2 § skall besluta om

kontroll, skall då avgöra om den

som har vägrat att lämna föremålet

ifrån sig skall få tillträde utan att

lämna det ifrån sig. Får den som

vägrat att lämna ifrån sig före-

målet hämtas till domstolen, om

han eller hon uteblir, får den som

skall besluta om kontrollen

förordna att föremålet trots

personens vägran skall

omhändertas för förvaring.

Vid prövning enligt tredje

stycket skall, såvitt avser allmän

säkerhetskontroll, om möjligt

rätten vid den förhandling till

vilken personen har kallats

eller, om förhandlingen ännu

inte har inletts, den som skall

vara rättens ordförande vid

förhandlingen, höras.

Särskilda bestämmelser om

förvaring av föremål

8 §

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne

lämnar rättssalen eller lokaler

som hör till denna.

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne läm-

nar domstolens lokaler eller, vid

särskild säkerhetskontroll,

rättssalen eller lokaler som hör

till denna.

Särskilda bestämmelser om

kroppsvisitation

9 §

Kroppsvisitation som är av mera

väsentlig omfattning skall verk-

ställas i enskilt rum och om

möjligt i vittnes närvaro. Kropps-

visitation av kvinna får

verkställas eller bevittnas endast

av kvinna, om undersökningen

inte sker genom elektrisk

metalldetektor.

Kroppsvisitation som är av mera

väsentlig omfattning skall verk-

ställas i enskilt rum och om

möjligt i vittnes närvaro. Kropps-

visitation får verkställas eller

bevittnas endast av person, som är

av samma kön som den som

visiteras, om undersökningen inte

sker genom metalldetektor eller

liknande anordning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4.2

4.3 Förslag till lag om ändring i

rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid

rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han

får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder

otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att

undvika trängsel. Rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk

väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det

blir till men för utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i

övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla

ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid dom-

stolsförhandlingar finns

särskilda föreskrifter.

Om säkerhetskontroll i domstol

finns särskilda föreskrifter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4.4

4.5 Förslag till lag om ändring i lagen

(1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 §

Bestämmelserna i 5 kap. rättegångsbalken om offentlighet och

ordning vid domstol äger motsvarande tillämpning vid nämnd. Expert

som avses i 5 § andra stycket denna lag får närvara vid hyresnämndens

överläggning till beslut.

Bestämmelserna i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar får

tillämpas vid nämnd.

Bestämmelserna i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll i domstol får

tillämpas vid nämnd.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4.6

4.7 Förslag till lag om ändring i lagen

(1976:839) om Statens va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 17 § i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Vid nämndens sammanträden och vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken om offentlighet vid

domstol och i lagen (1981:1064)

om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar gäller i

tillämpliga delar.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken om offentlighet vid

domstol och i lagen (1981:1064)

om säkerhetskontroll i domstol

gäller i tillämpliga delar.

Nämnden är berättigad att för sina sammanträden förfoga över

behövliga lokaler i domstolsbyggnad eller annan allmän byggnad, som ej

är för tillfället upptagen för sitt huvudsakliga ändamål eller utgöres av

gudstjänstlokal. Uppkommer särskilda kostnader skall de ersättas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4.8

4.9 Förslag till lag om ändring i lagen

(1980:578) om ordningsvakter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:578) om ordningsvakter

dels att 3 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §

Ordningsvakter får förordnas

att tjänstgöra vid säkerhetskon-

troll i domstolar enligt vad som

anges i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll i domstol.

3 §

Om det finns ett särskilt behov

och det är av väsentlig betydelse

från allmän synpunkt, får ord-

ningsvakter förordnas även i annat

fall än som avses i 2 §.

Om det finns ett särskilt behov

och det är av väsentlig betydelse

från allmän synpunkt, får ord-

ningsvakter förordnas även i annat

fall än som avses i 2 och 2 a §§.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

5

6 Ärendet och dess beredning

Genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 januari 1982 infördes lagen

(1981:1064) om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

(säkerhetskontrollagen). Härigenom har det blivit möjligt att genomföra

kontrollåtgärder i samband med s.k. riskförhandlingar i domstol även i

fall när det inte kan riktas någon konkret brottsmisstanke mot en viss

person.

Olika händelser under senare år har aktualiserat frågan om skyddet i

domstolarna är tillräckligt. Regeringen gav den 6 april 1995 Riks-

åklagaren i uppdrag att tillsammans med Domstolsverket och Rikspolis-

styrelsen undersöka behovet av att stärka säkerheten och skyddet för de

anställda inom domstols- och åklagarväsendet. Uppdraget redovisades i

rapporten Ökat skydd för anställda inom domstolarna och åklagar-

väsendet (Åklagarväsendets rapport 1995:7). I enlighet med regeringens

uppdrag den 28 mars 1996 remitterades sedan rapporten av Riksåklaga-

ren, Domstolsverket och Rikspolisstyrelsen till domstolar, åklagar- och

polismyndigheter (Ju95/4775). Härefter har en arbetsgrupp med

företrädare för Riksåklagaren, Domstolsverket, Rikskriminalpolisen

och Säkerhetspolisen sammanställt remissvaren och lämnat förslag till

åtgärder (se vidare avsnitt 4.1). I arbetsgruppens rapport Åtgärder för att

öka skyddet för anställda inom domstolarna och åklagarväsendet lämnas

även förslag till författningsändringar (dnr Ju96/3967). Arbetsgruppen

föreslår bl.a. ökade möjligheter att genomföra säkerhetskontroll i

domstol. De förslag som avser ändringar i rättegångsbalken och

säkerhetskontrollagen tas upp i detta ärende.

Mot bakgrund av förslaget att utvidga möjligheterna att genomföra

säkerhetskontroll i domstol har Länsstyrelsen i Stockholms län i en

skrivelse den 30 januari 1997, vilken bl.a. lämnats till Justitiedeparte-

mentet, uttalat att det kan finnas skäl att diskutera en lagändring som

medger att andra än polismän får utföra kontrollerna om dessa tenderar

att öka (dnr Ju95/1434). Länsstyrelsens skrivelse behandlas i detta

ärende.

Domstolsverket har, efter kontakter med Justitiedepartementet, utrett

frågan om lämpliga åtgärder för att förbättra skyddet i domstolarna och

redovisat detta i rapporten Förbättrat tillträdesskydd till domstolslokaler

(DV-rapport 1997:3). Rapporten har remissbehandlats och regeringen

tar i detta ärende upp rapportens förslag (dnr Ju97/2220).

Vidare har Rikspolisstyrelsen redan den 27 mars 1995 i en skrivelse

till Justitiedepartementet föreslagit en ändring i säkerhetskontrollagen

som avser frågan om annan än polisman skall få genomföra sådana

kontroller (dnr Ju95/1434). Förslaget, som inte har remissbehandlats

särskilt men som även återfinns i Domstolsverkets rapport, behandlas

också i detta ärende.

Lagförslagen i Domstolsverkets rapport finns i bilaga 1 och en för-

teckning av remissinstanserna i bilaga 2. En sammanställning av remiss-

yttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju97/2220).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 november 2000 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4. Lagrådet har haft synpunkter på den lagtekniska

utformningen av förslaget, men har inte motsatt sig att det genomförs.

Lagrådet har föreslagit vissa justeringar av lagtexten. Regeringen har

följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar

gjorts i lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i

avsnitt 6.3 och 6.4 samt i författningskommentaren.

7 Bakgrund

I ett fritt och demokratiskt samhälle är det av grundläggande betydelse

att domstolarna kan verka fritt. Domstolsförhandlingar intar i

sammanhanget en särställning på grund av intresset av att skydda

förhandlingarnas behöriga gång. Det är också ett särskilt

rättssäkerhetsintresse att enskilda parter och vittnen m.fl. skall kunna

yttra sig fritt utan fruktan och oro för våld i samband med en pågående

förhandling. Det är även en väsentlig arbetsmiljöfråga att domstolens

personal kan känna sig trygg i sitt dagliga arbete. Det är dessutom av stor

vikt att allmänheten tryggt och säkert skall kunna besöka landets

domstolar.

Frågan om säkerheten i landets domstolar har flera olika

dimensioner. För att uppnå en god säkerhet för de anställda och

personer som uppträder vid eller besöker domstolarna måste bl.a. frågor

om lokalernas utformning, utbildning, planering och ett regelverk som

möjliggör olika säkerhetsåtgärder bedömas. Berörda myndigheter har

uppmärksammat säkerhetsfrågorna och bevakar situationen fortlöpande.

Särskilt mot bakgrund av de våldsdåd som inträffat i olika domstolar

har initiativ tagits för att förbättra säkerheten i domstolarna. Regeringen

har i de senaste årens regleringsbrev bl.a. ålagt Domstolsverket att åter-

rapportera de åtgärder som vidtas för att öka skyddet och säkerheten för

de anställda och andra som besöker domstolarna (se senast Statsliggaren

för år 2000, utg.omr. 4, s. 31).

På regeringens uppdrag har säkerhetsfrågor utretts särskilt och förslag

till åtgärder redovisats. Dessa rapporter och förslag redovisas under

avsnitt 4.1 nedan. Även andra lagstiftningsåtgärder på det processuella

området kan bidra till en högre säkerhet i domstolarna. Det gäller t.ex.

möjligheten till videokonferens i rättegångar, som sedan den 1 januari

2000 har införts på försök i vissa domstolar genom lagen (1999:613)

om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. En sådan

videokonferens kan användas t.ex. i fall när målsägande och vittnen på

grund av rädsla eller fruktan för sin säkerhet inte anser sig kunna inställa

sig i rättssalen (se prop. 1998/99:65 s. 24). Regeringen har till

riksdagen överlämnat ett förslag till motsvarande lagstiftning för allmän

förvaltningsdomstol. Lagen föreslås träda i kraft den 1 april 2001 (prop.

1999/2000:142).

Utgångspunkten för säkerhetsarbetet bör vara en analys av de risker

och hot som finns och utvecklingen av dessa. En allmän bedömning av

den nuvarande situationen och några utvecklingstendenser redovisas

under avsnitt 4.2.

Möjligheten till personskydd och förslag till andra säkerhetshöjande

åtgärder för att skydda domare, åklagare och andra domstolsaktörer som

utsätts för personliga hot när de befinner sig utanför domstolens lokaler

ligger vid sidan av detta lagstiftningsärende och är därför här inte

föremål för några överväganden. Regeringen har emellertid i ett annat

ärende (Ju1999/5282) givit Rikspolisstyrelsen i uppdrag att, i

samverkan med Riksåklagaren, Kriminalvårdsstyrelsen, Domstolsverket

och Brottsoffermyndigheten, utarbeta ett förslag till ett nationellt

handlingsprogram för skydd av vittnen, målsägande och andra

bevispersoner som har upplysningar att lämna i en brottsutredning.

Domare och åklagare som utsätts för personliga hot när de befinner sig

utanför domstolens lokaler får i egenskap av brottsoffer anses

utgöra en sådan personkategori som omfattas av handlingsprogrammet.

Uppdraget redovisas troligen före årsskiftet 2000/2001.

Säkerheten för anställda och andra som vistas i domstolslokalerna kan

bl.a. ökas genom praktiska åtgärder som myndigheterna själva vidtar.

Samtliga domstolar kan vidta vissa sådana praktiska åtgärder, medan

andra åtgärder förutsätter att domstolarna inte är alltför små. De

praktiska åtgärderna är inte heller föremål för överväganden i detta

lagstiftningsärende, men förtjänar ändå att nämnas för att ge en mer

heltäckande bild av frågan om säkerhetskontroll i domstolarna. Detta

mer långsiktiga säkerhetshöjande arbete som Domstolsverket, i

samverkan med andra myndigheter, genomfört och genomför redovisas i

avsnitt 4.3.

7.1 Rapporter och förslag

På regeringens uppdrag utarbetade Riksåklagaren, Domstolsverket och

Rikspolisstyrelsen rapporten Ökat skydd för anställda inom domstolarna

och åklagarväsendet (Åklagarväsendets rapport 1995:7). I rapporten

lämnades ett antal förslag till åtgärder som främst avser information,

utbildning, planering, teknisk säkerhet i lokaler och åtgärder när hot

eller våld har inträffat. Regeringen gav därefter de tre myndigheterna i

uppdrag att remittera rapporten till åklagarmyndigheter, domstolar och

polismyndigheter. Åklagarväsendets rapport remitterades till samtliga

dåvarande region- och distriktsåklagarmyndigheter, 53 domstolar och

16 länspolismästare samt till Rikspolisstyrelsens polisbyrå och

personalbyrå. Den fick ett positivt mottagande av remissinstanserna.

Domstolarna framhöll generellt vikten av att säkerhetsfrågorna

uppmärksammas inte bara vid brottmålsförhandlingar utan även vid

förhandlingar i tvistemål och förvaltningsmål. Från åklagarhåll

betonades den bristfälliga säkerheten i domstolarnas lokaler. Svea

hovrätt lämnade utförliga förslag till lokalförbättringar som anses

behövas för att höja säkerheten i domstolen.

Regeringen uppdrog vidare åt Riksåklagaren att i samverkan med de

andra myndigheterna sammanställa remissynpunkterna och att lämna

förslag till konkreta åtgärder (dnr Ju 95/4775). En gemensam

arbetsgrupp med företrädare för Riksåklagaren, Domstolsverket,

Rikskriminalpolisen och Säkerhetspolisen tillsattes och uppdraget

redovisades i oktober 1996 i rapporten Åtgärder för att öka skyddet för

anställda inom domstolarna och åklagarväsendet(dnr Ju96/3967). Bland

de åtgärder från myndigheternas sida som föreslogs i Riksåklagarens

rapport ingick bl.a. säkerhetsplaner för varje domstol och

åklagarmyndighet, att säkerhetsansvariga vid myndigheterna skulle utses,

att information till och utbildning av personalen skulle ske samt att avtal

med företagshälsovården angående krisgrupper och andra psyko-sociala

insatser skulle slutas eller ses över. I rapporten lämnades vidare förslag

till författningsändringar för att öka möjligheterna att genomföra

säkerhetskontroller och att hålla ordning vid domstolsförhandlingar.

Den förstnämnda ändringen avser förutsättningarna för

säkerhetskontroll enligt lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar och den sistnämnda en skärpning av påföljderna

enligt 9 kap. 5 § rättegångsbalken för den som stör en domstols-

förhandling eller bryter mot en föreskrift eller ett förbud avseende

förhandlingen som meddelats med stöd av 5 kap. 9 § samma balk. Dessa

förslag behandlas under avsnitt 6 och 7 nedan. Vidare föreslogs bl.a. en

straffskärpning för övergrepp i rättssak (17 kap. 10 § brottsbalken). Med

utgångspunkt i detta förslag och ett förslag i promemorian Vittnen och

målsägande i domstol (Ds 1995:1) har straffet för detta brott skärpts

från den 1 juli 1997 (prop. 1996/97:135, bet. 1996/97:JuU19, rskr.

1996/97:218, SFS 1997:389). Andra förslag har tagits om hand genom

förordningsändringar.

Riksdagen har även senare (1999/2000:JuU7) givit regeringen tillkän-

na sin mening att straffet för övergrepp i rättssak bör skärpas ytterligare

och tillmätas samma straffvärde som mened (15 kap. 1 § brottsbalken).

Domstolsverket har, som ovan angivits, också utrett frågan om lämp-

liga åtgärder för att förbättra skyddet i domstolarna och har redovisat

detta i rapporten Förbättrat tillträdesskydd till domstolslokaler (DV-

rapport 1997:3).

7.2 Risken för hot och annan brottslighet i domstolarna

Under senare tid har flera händelser inträffat i landets domstolar där

enskilda personer tagit till våld i samband med pågående processer.

Detta har i vissa fall lett till allvarliga personskador och även dödsfall.

Några av de allvarligaste polisanmälda händelserna som innefattat hot

eller våld har inträffat i Eskilstuna tingsrätt 1996, i Hovrätten över

Skåne och Blekinge 1996 samt i Högsta domstolen 1997. Det kan också

nämnas att en mycket allvarlig händelse inträffade i Söderhamns

tingsrätt 1971 då lagmannen och två advokater sköts till döds under en

förberedande förhandling i ett tvistemål. Oavsett om de under 1990-

talet inträffade händelserna är att betrakta som enstaka incidenter eller

utgör tecken på en illavarslande utveckling, är det inträffade naturligtvis

oacceptabelt och aktualiserar frågan om ett ökat skydd för de som är

anställda vid domstolarna och andra som i tjänsten eller annars vistas i

domstolarnas lokaler.

För att kunna bedöma behovet av åtgärder och för att kunna vidta

erforderliga åtgärder mot våld och hot i domstolarna, måste hotbilden

mot landets domstolar analyseras. Så har också skett genom att Dom-

stolsverket, på Justitiedepartementets uppdrag, låtit utföra en

omfattande enkätundersökning riktad till landets samtliga domstolar.

Information om hot och risker i domstolarna har också inhämtats från

Säkerhetspolisen, Riksåklagaren och Brottsförebyggande rådet.

Enligt Domstolsverkets undersökning utsattes personal vid 81 av

landets domstolar för hot under åren 1995 1999. Antalet framförda hot

fördubblades från 1995 till 1999. Domarna var den yrkeskategori som

enskilt utsattes för flest hot. Sammantaget utsattes dock domstolssekre-

terare, notarier och expeditionspersonal för fler hot.

Hoten framfördes i regel muntligt direkt till den hotade. I vissa fall

framfördes hoten via telefon eller genom brev. Hoten framfördes i de

flesta fall i anslutning till en förhandling och då i domstolens lokaler.

Hoten riktades i första hand mot personer och även, i viss mindre

utsträckning, mot egendom. Ett fyrtiotal domstolar har angett att en

eller flera personer till följd av sina arbetsuppgifter har utsatts för

trakasserier av olika slag under tiden 1995 1999. Av dessa har knappt

hälften blivit utsatta flera gånger. I de allmänna domstolarna har

incidenterna i cirka hälften av fallen haft anknytning till brottmål. I den

andra hälften har anknytningen fördelats jämnt mellan familjemål, andra

tvistemål och andra ärenden. I förvaltningsdomstolarna har incidenterna

i två tredjedelar av fallen haft anknytning till skattemål, LVU-mål och

psykiatrimål. En tredjedel av fallen har haft anknytning till andra mål och

ärenden.

De som stått bakom hoten m.m. mot de anställda vid domstolarna är i

övervägande del av fallen män som uppträder ensamma och som kan

misstänkas vara drogpåverkade. Domstolarna har uppgivit att förövarna i

ungefär hälften av fallen varit s.k. "rättshaverister" som inte har någon

direkt anknytning till pågående mål. Den andra hälften utgörs huvud-

sakligen av parter i mål som ofta ansett sig förfördelade av domstolen.

Bara i några få fall kan förövaren hänföras till en nazistisk gruppering,

ett kriminellt s.k. mc-gäng eller annan organiserad brottslighet.

Syftet med hoten har i över hälften av fallen varit att skrämma till viss

åtgärd eller passivitet, eller att hämnas. I många fall har syftet dock varit

oklart. I cirka 40 procent av fallen har polisanmälan skett. Av dessa har

25 procent lett till åtal och dom.

När det gäller domstolarnas lokaler visar enkätundersökningen att 33

domstolar utsatts för inbrott, 22 för inbrottsförsök, 54 för

skadegörelse, 22 för bombhot och 24 för annan brottslighet.

Enligt enkätundersökningen har i många fall domstolens anställda upp-

levt att ordningen i samband med förhandlingar försämrats med tiden.

Också ordningen utanför rättssalarna, i allmänhetens utrymmen, upplevs

generellt som sämre än tidigare.

Endast de domstolar som handlagt mål där nynazister varit inblandade

ser i dagsläget nynazismen som ett reellt hot mot domstolarna. Några

domstolar visar också viss oro inför den våldsanvändning som tycks ske

inom vissa vegangrupper och grupperingar inom den politiska ytterlig-

hetsvänstern. Det finns ingen information som tyder på att utländska

terroristgrupper på något sätt visar intresse för det svenska domstols-

väsendet.

Enligt information från Säkerhetspolisen och Riksåklagaren har hot

från kriminella grupper mot representanter för rättsväsendet

aktualiserats allt oftare de senaste åren. Tidigare tycks dessa grupper

främst ha intresserat sig för vittnen och målsägande. Numera finns

emellertid även ett intresse att skrämma och hota poliser, åklagare och

andra personer som är involverade i rättsprocessen. Av den inhämtade

informationen framgår att dessa hot i många fall har kommit från

kriminella mc-gäng och personer i mc-miljön. Vissa av dessa kriminella

personer har även anknytning till den extrema högern. Brotten har oftast

riktats mot polismän, men även åklagare har varit utsatta. Flertalet av

dessa brott har ägt rum i södra Sverige.

Liksom i fallet med hoten och våldet från de nynazistiska gruppering-

arna, är det endast de domstolar som handlagt mål där mc-gäng varit

involverade som enligt enkätundersökningen ser dessa som ett reellt

hot.

När det gäller personer med psykiska problem är det svårt att bedöma

vilken risk de utgör för domstolens anställda och övriga som vistats i

domstolen. Svårigheterna blir än större då t.ex. en rättsprocess och

händelser som orsakat denna kan vara utlösande faktorer för en psykisk

labilitet.

De s.k. rättshaveristerna anses av landets domstolar utgöra det största

hotet. Även parter i mål och anhöriga till parter anses i nuläget utgöra ett

större hot än extremister och organiserad brottslighet. Detta hot är ofta

svårt att identifiera och kan vara kopplat till allt ifrån en psykisk

sjukdom eller mental störning till parternas sociala situation och privata

relationer. I exempelvis familjemål och andra civilrättsliga mål är det

därför allt som oftast svårt att identifiera eventuella hot och det är

därmed också i det närmaste ogörligt att vidta erforderliga

säkerhetsåtgärder.

Riksåklagaren angav i sin senaste årsredovisning att antalet rapporter

om hot eller incidenter riktade mot enskilda åklagare eller av generell

natur har ökat påtagligt jämfört med tidigare år. Vidare framgår att

landets åklagare under senare år generellt har upplevt en förstärkt hot-

bild, främst från nynazistiska grupperingar och s.k. mc-gäng, men även

från andra grova brottslingar. Riksåklagaren påpekar även att säkerhets-

nivån för åklagare inte är godtagbar vid många domstolar. Detta gäller

särskilt på orter med s.k. tingsställen, dvs. orter där det inte finns någon

egentlig tingsrätt utan bara lokaler som används av domsagans tingsrätt.

Riksåklagaren pekar även i sin årsredovisning på det förhållandet att

verkställandet av ett hot riktat mot en åklagare ofta också kan drabba

domstolens personal eller övriga som vistas i domstolen, eftersom åkla-

garna i sin tjänsteutövning ofta befinner sig i domstolarnas lokaler.

Hotutvecklingen mot landets domstolar är i viss mån kopplad till

brottsutvecklingen och samhällsutvecklingen i stort. Enligt sina instruk-

tioner skall Brottsförebyggande rådet göra prognoser för

brottslighetens utveckling. Prognoserna baseras på olika faktorer i

samhället som kan antas påverka brottsligheten, exempelvis ekonomisk

utveckling, arbetslöshet och demografiska frågor. Dessa prognoser kan

dock inte på egen hand läggas till grund för en bedömning av

hotutvecklingen mot landets domstolar. Inga andra myndigheter eller

institutioner genomför vetenskapliga undersökningar i aktuellt

hänseende. Det finns emellertid inte några tecken som tyder på att

antalet våldsbrott i samhället i stort skulle minska och risken bedöms

särskilt mot bakgrund av vad som ovan redovisats också vara stor att

våldsbrottsligheten i och hoten mot landets domstolar kommer fortsätta

att öka.

7.3 Domstolsverkets och domstolarnas säkerhetsarbete

Med anledning av det bombdåd som inträffade den 12 juni 1996 under

en förhandling i Eskilstuna tingsrätt beslutade Domstolsverket att utreda

hur säkerhetsrutinerna m.m. fungerat vid domstolen. Undersökningen

avsåg säkerhetsrutinernas effektivitet och de åtgärder som vidtogs efter

händelsen samt förslag till förbättringar. Undersökningen redovisades i

rapporten Utredning med anledning av sprängningen den 12 juni 1996

vid Eskilstuna tingsrätt (DV rapport 1996:6).

Domstolsverket har också anordnat överläggningar i säkerhetsfrågor

där företrädare för Domstolsverket, olika domstolar, åklagarväsendet,

ST-Domstol, Rikspolisstyrelsen, Säkerhetspolisen, och Sveriges

advokatsamfund deltog. En lägesbeskrivning av säkerheten i domstolarna

lämnades och frågor om lokaler, larmanordningar, säkerhetsplaner,

utbildning, krishantering och information diskuterades. Det framkom

bl.a. att lokalfrågorna är mycket viktiga och Domstolsverket framhöll att

dessa frågor samt behovet av informations- och utbildningsinsatser

skulle behandlas vidare.

Huvuddelen av domstolarna har genomfört någon form av samverkan

med lokal polis och som regel med ytterligare någon myndighet, främst

kommunen, avseende räddningstjänst. Genomgående har skalskyddet,

dvs. skydd mot intrång i myndighetens lokaler, haft hög prioritet. Sam-

lokaliserade domstolar och nämnder samverkar ofta i säkerhetsfrågor.

Under senare år har säkerhetsanalyser genomförts vid ett antal

domstolar. Säkerhetsanalyserna omfattade brandskydd och skalskydd. En

sammanställning av dessa analyser delgavs samtliga domstolar för att

bl.a. tjäna som underlag vid upprättande och revidering av säkerhetspla-

ner. Domstolsverket har under ett antal år genomfört regionala utbild-

ningar avseende beredskap och säkerhet. En mer riktad säkerhetsut-

bildning i syfte att höja säkerhetsmedvetandet vid de domstolar där det

kan anses erforderligt övervägs också.

Säkerhetsutbildning ingår som en del i utbildningen av nyutnämnda

domare och kommer också att ingå i utbildningen av bl.a. expeditions-

personal. Domstolsverket och Riksåklagaren har uttalat behov och vilja

att om möjligt samordna viss säkerhetsutbildning. Vid de domstolar där

säkerhetsplan finns framtagen är, i 96 procent av fallen, all personal

informerad om planens innehåll. I huvudsak har utbildningen skett som

information, ofta i kombination med självstudier. Särskild säkerhets-

genomgång har under 1999 förekommit vid 21 procent av domstolarna,

medan praktiska övningar genomförts i begränsad omfattning.

En majoritet av domstolarna har någon form av krisgrupp organiserad

eller tillgänglig på annat sätt, främst genom företagshälsovården. Av de

myndigheter som uppgett att de inte har en krisgrupp, har en stor del i

sitt avtal med företagshälsovården inskrivet att en krisgrupp ska inrättas

vid behov.

Säkerhetshöjande åtgärder i form av omdisponeringar inom befintliga

lokaler för att skapa bättre möjligheter att ta emot häktade, målsägande,

vittnen och brottsoffer övervägs och genomförs kontinuerligt av

domstolarna. Under de senaste åren har sådana frågor prioriterats på ett

nytt sätt. Tidigare tog säkerhetsåtgärderna oftast sikte på att tillgodose

säkerhetsbehoven för de som yrkesmässigt är verksamma i domstolarna.

Domstolarnas lokaler har starkt varierande förutsättningar att kunna

anpassas till nya behov. På ett betydande antal domstolar, främst i

tingsrätterna, har säkerhetsförhållandena kunnat förbättras de senaste

åren genom begränsade ombyggnadsåtgärder av rättssalar, väntrum och

kringutrymmen för besökare och parter. Osäkerheten beträffande

domstolsväsendets framtida organisation har emellertid inneburit att

vissa påkallade ombyggnadsarbeten vid de mindre tingsrätterna inte har

genomförts. Vid planering av mera väsentliga lokalförändringar eller av

nyanskaffning av lokaler övervägs numera säkerhetsfrågorna ingående.

Ofta är det säkerhetsfrågor som aktualiserar lokalförändringar.

I standardutrustningen ingår sedan mitten av 1970-talet överfallslarm,

för att personal vid förhandlingar m.m. skall kunna påkalla hjälp vid hot

eller fara. Vid mitten av 1980-talet påbörjades installation av passage-

kontrollsystem för att avskilja förhandlingssalar och allmänna utrymmen

från kontorslokaler. Flera domstolar har övervägt installation av

övervakningskameror. Hittills har sådana installationer genomförts i

mycket begränsad omfattning (se avsnitt 6.1). Ombyggnationer har skett

kontinuerligt under en mycket lång tidsperiod. De incidenter som

inträffat på senare tid har gjort att vissa insatser, t.ex. anordnande av

nödutgångar för personalen, givits ökad prioritet.

Varje domstol bör enligt rådande riktlinjer ha en bassäkerhetsnivå

med bl.a. överfallslarm och passagekontrollsystem. Av olika skäl är det

emellertid inte möjligt att ge alla domstolar samma säkerhetsnivå. Det

kommer därför även fortsättningsvis vid behov bli nödvändigt att flytta

förhandlingar till salar med hög säkerhetsnivå, såsom dem i Stockholm,

Göteborg och Malmö. Domstolsverket har beslutat att ta initiativ till att

en utredning om behovet av ytterligare säkerhetssalar genomförs

tillsammans med Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen och

Riksåklagaren.

8 Gällande ordning

Bestämmelser i grundlag m.m.

Som ett komplement till den i 2 kap. 1 § första stycket första punkten

regeringsformen grundlagsfästa yttrandefriheten är, enligt

bestämmelsens andra punkt, varje medborgare i förhållande till det

allmänna tillförsäkrad rätten till information. Denna informationsfrihet

är ett uttryck för offentlighetsprincipen och innebär frihet att inhämta

och motta upplysningar samt i övrigt ta del av andras yttranden.

Yttrande- och informationsfriheten får, enligt 2 kap. 13 §

regeringsformen, begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folk-

försörjningen, allmän ordning och säkerhet, en enskilds anseende,

privatlivets helgd, förebyggande och beivrande av brott eller i övrigt

endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Vid bedömningen av

begränsningar skall särskilt beaktas vikten av vidast möjliga yttrande-

och informationsfrihet. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen har

varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Enligt 2

kap. 14 andra stycket tryckfrihetsförordningen får en myndighet inte på

grund av att någon begär att få ta del av en allmän handling efterforska

vem han är eller vilket syfte han har med sin begäran i större

utsträckning än som behövs för att myndigheten skall kunna pröva om

hinder föreligger mot att handlingen lämnas ut. Bestämmelsen utgör

alltså ett anonymitetsskydd för den som vill ta del av allmänna

handlingar.

I samband med att regeringsformens skydd för de medborgerliga fri-

och rättigheterna utvidgades och förstärktes genom grundlagsändringar

som trädde i kraft den 1 januari 1977 (prop. 1976/77:209, bet. KU

1975/76:56 och 1976/77:1, SFS 1976:871) infördes bl.a. en särskild

bestämmelse om domstolsförhandlingars offentlighet. Den återfinns i 2

kap. 11 § andra stycket regeringsformen och innebär att allmänheten

skall ha fritt tillträde till varje domstolsförhandling. I propositionen

betecknade departementschefen denna regel som en värdefull

komplettering till den allmänna informationsfriheten (prop. s. 127). Han

framhöll vidare att den insyn i domstolarnas verksamhet som möjliggörs

genom förhandlingsoffentligheten indirekt kommer att fungera som en

garanti för att också övriga i en rättsstat förekommande processuella

principer efterlevs vid domstolarna. Offentlighetsprincipen får,

tillsammans med den grundlagsskyddade informationsfriheten, anses

innebära en rätt för envar att övervara domstolsförhandlingar utan att

behöva vare sig utsättas för identitetskontroll, uppge sitt namn eller

förklara varför han eller hon önskar närvara vid förhandlingen.

Offentlighetsprincipen får dock, enligt 2 kap. 12 § regeringsformen,

begränsas genom lag eller i vissa fall efter bemyndigande i lag för

att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle.

Begränsningen får emellertid aldrig gå utöver vad som är nödvändigt

med hänsyn till det ändamål som föranlett den eller utgöra ett hot mot

den fria åsiktsbildningen.

Grundprincipen att domstolsförhandlingar skall vara offentliga åter-

finns även i artikel 6 i den Europeiska konventionen angående skydd för

de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-

konventionen), vilken sedan den 1 januari 1995 gäller som lag i Sverige.

Enligt artikeln har var och en, när det gäller prövning av personens civila

rättigheter och skyldigheter eller en anklagelse mot denne för brott, rätt

till en opartisk och offentlig rättegång. Vidare skall dom i målet

avkunnas offentligt. Rättegången får dock, enligt samma artikel, äga rum

inom stängda dörrar med hänsyn till vissa särskilt uppräknade intressen.

Rätten till en opartisk och rättvis rättegång förutsätter även bl.a. att

parterna är likställda i processen på så vis att inte den ene gynnas

processuellt på den andres bekostnad. Denna princip, vilken ibland

betecknas equality of arms , ligger även som grund för

rättegångsbalkens regelsystem och har också slagits fast i

Europadomstolens praxis. Den återspeglas bl.a. i att en part i princip har

rätt att närvara under hela förhandlingen och ta del av allt material som

läggs till grund för rättens avgörande i målet.

Varje medborgare är vidare, enligt 2 kap. 6 § regeringsformen, gent-

emot det allmänna tillförsäkrad skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp

samt bl.a. kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång. Med

påtvingat kroppsligt ingrepp avses enligt förarbetena (prop.

1975/76:209 s. 147) främst våld mot människokroppen, men även

åtgärder som brukar betecknas som kroppsbesiktning. Med

kroppsbesiktning avses bland annat undersökning av människokroppens

yttre och inre (se 28 kap. 12 § andra stycket rättegångsbalken), t.ex.

genomsökning av hår och kroppshåligheter. Kroppsvisitation avser

undersökning av en persons kläder och av föremål som denne har med

sig, t.ex. en väska. Uttrycket husrannsakan innefattar varje undersökning

av hus, rum eller slutet förvaringsställe, t.ex. en låst väska, som företas

av en myndighet oavsett syftet med undersökningen. Även detta skydd

får begränsas genom lag och de principer som anges i 2 kap. 12 §

regeringsformen gäller också beträffande sådana begränsningar.

Regler om säkerhetskontroll i domstol innebär att domstolen som

villkor för allmänhetens tillträde till en förhandling i vissa fall ges rätt

att föreskriva att kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. skall

äga rum. I samband med att lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar infördes, uttalade såväl departementschefen

(prop. 1980/81:114 s. 8 f.f.) som Konstitutionsutskottet (yttrande KU

1981/82:2 y s. 16) och Justitieutskottet (bet. JuU 1981/82:7 s. 7) att

förslaget innebär inskränkningar i de grundlagsskyddade rättigheter som

föreskrivs i 2 kap. 6 § och 11 § andra stycket regeringsformen. Båda

utskotten delade dock departementschefens bedömning att den

föreslagna lagstiftningen håller sig inom ramen för de

rättighetsbegränsningar som framgår av 2 kap. 12 § regeringsformen.

Konstitutionsutskottet framhöll särskilt att syftet med

säkerhetskontrollen är att förhindra våldshandlingar i rättssalen och i

anslutande lokaler och att kontrollen därmed går ut på att eftersöka

vapen och andra farliga föremål, men däremot inte någon granskning av

handlingar. Justitieutskottet prövade om ett tillfredsställande skydd kan

uppnås på annat sätt och fann att möjligheten att föranstalta om

säkerhetskontroll inte kan avvaras. Utskottet underströk dock vikten av

att det i varje enskilt fall noga prövas om det går att uppnå tillräcklig

säkerhet genom bevakning och andra förebyggande åtgärder samt att

säkerhetskontroll inte får äga rum om andra åtgärder är tillräckliga.

Rättegångsbalkens bestämmelser om förhandlingsoffentlighet

Den grundlagsfästa principen att domstolsförhandlingar skall vara

offentliga upprepas i 5 kap. 1 § rättegångsbalken. Med uttrycket

förhandling avses, enligt Processlagsberedningen, handläggning vid alla

sådana tillfällen då en part eller någon annan får närvara eller då annars

bevis skall upptas av rätten (SOU 1938:44 s. 109). Det är alltså inte bara

huvudförhandlingar och muntliga förberedelser som innefattas i begrep-

pet utan även t.ex. upptagande av bevis utom huvudförhandling eller till

framtida säkerhet, syn och förhandling angående häktning eller annat

tvångsmedel i brottmål, muntlig förhandling i hovrätt enligt 52 kap.

rättegångsbalken, m.m.

Justitieombudsmannen har uttalat att principen om domstolsförhand-

lingars offentlighet får anses innebära bl.a. en rätt för var och en att

närvara vid domstolsförhandlingar såsom åhörare utan att vara skyldig att

behöva uppge sitt namn eller underkasta sig identitetskontroll eller

kroppsvisitation (JO 1976/77 s. 27). Därmed skall allmänheten i princip

ha fritt tillträde till den lokal där en förhandling pågår.

Principen om domstolsförhandlingars offentlighet är emellertid inte

oinskränkt. Rättens ordförande har t.ex. rätt att, med stöd av 5 kap. 9 §

rättegångsbalken, begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika

trängsel och att, enligt 5 kap. 2 § samma balk, vägra yngre åhörare till-

träde till förhandlingen. Rätten kan även, med stöd av 36 kap. 18 § och

37 kap. 3 § rättegångsbalken, i särskilda fall förordna att en viss åhörare

inte får närvara vid förhör med ett vittne, en part eller en målsägande

som inte har ställning som part i målet.

Vidare föreskrivs vissa undantag från offentlighetsprincipen i 5 kap.

1 § andra fjärde styckena rättegångsbalken. Undantagen innebär att

rätten kan besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar och

därmed att personer stängs ute från förhandlingen. Ett sådant beslut får

inte överklagas särskilt. I paragrafen anges när rätten av sekretesskäl får

besluta om förhandling inom stängda dörrar. Det föreskrivs vidare att

förhör med en person som är under femton år eller som lider av en

psykisk störning får hållas utan åhörare och att regler om förhandlingar

inom stängda dörrar i andra författningar skall gälla när det är särskilt

föreskrivet.

När det gäller domar och beslut skall, enligt 5 kap. 5 § rättegångs-

balken, i allmänhet överläggningen ske i avskildhet medan avkunnandet

skall ske offentligt.

Ordningen vid domstolsförhandlingar och tvångsmedel vid ordnings-

störningar

Enligt 5 kap. 9 § rättegångsbalken ankommer det på rättens ordförande

att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de

föreskrifter som behövs. Ordföranden får vidare, med stöd av

paragrafen, visa ut den som stör förhandlingen eller på annat sätt

uppträder otillbörligt. Om någon som har visats ut tränger sig in i

rättssalen eller om någon inte lyder en tillsägelse som har meddelats för

att upprätthålla ordningen, får rätten omedelbart häkta personen så länge

sammanträdet varar, dock högst i tre dagar. En sådan åtgärd är enligt

motiven inte att betrakta som ett straff (NJA II 1943 s. 63).

Justitiekanslern har med anledning av skrivelser med kritik mot dom-

stolars brist på ingripande mot ordningsstörning vid förhandling bl.a.

framhållit att det är angeläget att en god ordning upprätthålls inför rätten

och att varken domstolens ledamöter eller parter och vittnen skall

behöva finna sig i att trakasseras eller smädas utan att rättens ordförande

ingriper (se JK 1985 A.8 och 1987 A.7).

Bestämmelser om straff för ordningsstörande beteende i domstol

finns i 9 kap. 5 § rättegångsbalken. Enligt paragrafen skall den som vid

ett sammanträde inför rätten stör förhandlingen eller bryter mot en

föreskrift eller ett förbud som har meddelats med stöd av 5 kap. 9 §

samma balk, dömas till penningböter. Till samma straff döms även den

som muntligen inför rätten eller i en rättegångsskrift uttalar sig

otillbörligt. Rätten skall på eget initiativ ta upp och pröva frågor om

ansvar enligt dessa bestämmelser och det krävs inte någon stämning

eller förundersökning. I 9 kap. rättegångsbalken finns dessutom andra

bestämmelser om straff vid rättegångsförseelser.

Vissa former av uppträdanden vid en domstolsförhandling kan också

utgöra brott enligt brottsbalkens regler. Det anses t.ex. enligt 16 kap. 4 §

brottsbalken såsom störande av förrättning att genom våldshandling eller

oljud eller på annat sätt störa eller försöka hindra en domstolsförhand-

ling. Påföljden för detta brott är böter eller fängelse i högst sex

månader. Till sin innebörd täcker denna straffbestämmelse och reglerna

om rättegångsförseelse i 9 kap. 5 § rättegångsbalken varandra (se

Ekelöf, Rättegång I, 7. uppl., 1990, s. 181, fotnot 26). Vidare kan den

som stör ordningen därigenom göra sig skyldig till ett fridsbrott enligt 4

kap., ärekränkning enligt 5 kap. eller brott mot allmän verksamhet enligt

17 kap. brottsbalken. I viss utsträckning kan även överträdelser av straff-

bestämmelser enligt brottsbalken som begåtts inför rätten tas upp efter

ansvarsyrkande utan förundersökning eller stämning (se 19 kap. 5 §, 23

kap. 22 § och 45 kap. 2 § rättegångsbalken).

För fotografering och ljudupptagning finns särskilda bestämmelser i 5

kap. 9 § och 9 kap. 5 § rättegångsbalken (se även

Justitieombudsmannens uttalanden med anledning av rättegången om

mordet på statsminister Olof[REDACTED_EFTERNAMN], JO 1992/93 s. 26 f.f.).

Parts rätt att närvara vid en domstolsförhandling m.m.

Reglerna om förhandlingsoffentlighet och om ordning vid förhandling

gäller för var och en, dvs. även för parterna i en rättegång. Reglerna om

rättens möjligheter att besluta om förhandling inom stängda dörrar tar

däremot främst sikte på allmänhetens rätt att närvara. När en förhandling

äger rum inom stängda dörrar har alltså bara parterna och vissa andra

personer enligt 5 kap. 3 § och 5 § första stycket rättegångsbalken

tillträde. I undantagsfall kan dock ett sådant beslut även gälla gentemot

en part (se vidare nedan).

Principen om partsinsyn i handläggningen är grundläggande för rätte-

gångsordningen och återfinns i olika bestämmelser. I princip har en part

rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för rättens

avgörande i målet. Rättegångsbalken innehåller också olika föreskrifter

om kommunikation samt om kallelser till och skyldighet att närvara vid

förhandlingar. Den som är misstänkt för brott är t.ex. skyldig att, enligt

21 kap. 2 § rättegångsbalken, infinna sig personligen vid huvudför-

handling i tingsrätt och hovrätt samt vid annan förhandling om hans

närvaro kan anses främja syftet med sammanträdet. Vidare är målsägan-

de i brottmål och parter i tvistemål samt ställföreträdare för målsägande

eller part, enligt 11 kap. 5 § och 20 kap. 14 § rättegångsbalken, i allmän-

het skyldiga att närvara vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt. De

är även i vissa fall skyldiga att infinna sig till sammanträde för för-

beredelse eller annan förhandling.

En part får enligt rättegångsbalken bara visas ut från en domstolsför-

handling i två situationer. Det får ske dels om parten uppträder störande

(5 kap. 9 §), dels om det finns anledning att anta att ett vittne, en annan

part eller en målsägande som inte för talan, på grund av rädsla eller

annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens närvaro eller

om parten hindrar förhöret (36 kap. 18 § och 37 kap. 3 §). I det senare

fallet har den utvisade parten rätt att ta del av förhöret och att ställa

frågor till den hörde. Det senare är särskilt viktigt för att uppfylla

Europakonventionens krav på en rättvis rättegång (artikel 6). I

rättegångsbalken föreskrivs att förhör som lämnats i en parts frånvaro

skall återges i behövlig omfattning när parten är närvarande, men i många

fall sker detta istället genom att parten från ett annat rum kan avlyssna

förhöret via högtalare, s.k. medhörning. Även om detta inte uttryckligen

föreskrivs beträffande den som enligt 5 kap. 9 § visas ut från

förhandlingen, torde ett sådant återgivande ändå ske regelmässigt i en

eller annan form.

Även om ett beslut om stängda dörrar normalt inte gäller gentemot

parterna kan det undantagsvis förekomma att ett sådant beslut också

avser en part. Justitieombudsmannen har i sin granskning av det s.k.

buggningsmålet (JO 1995/96 s. 29 f.f.) bl.a. uttalat sig om förutsätt-

ningarna för att visa ut en part med hänvisning till sekretess. För att ett

beslut om stängda dörrar skall avse en part förutsätts att sekretessen

även gäller gentemot parten. Justitieombudsmannen fann att så kan vara

fallet, enligt 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen (1980:100), när

partens rätt till insyn i rättegången inte omfattar de uppgifter som

kommer att förebringas (s. 61). Sekretess kan därmed komma att gälla

även gentemot en part i ett mål med flera åtalspunkter och avse sådana

delar av målet som inte gäller hans eller hennes sak.

Förhandlingsoffentlighet m.m. i vissa domstolar och nämnder

Förfarandet i allmän förvaltningsdomstol enligt

förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall som huvudregel vara

skriftligt, men muntlig förhandling skall hållas i vissa fall (8 §). I länsrätt

och kammarrätt skall muntlig förhandling hållas om en enskild part

begär det samt om förhandlingen inte är obehövlig och inte heller

särskilda skäl talar emot det. I vissa måltyper är emellertid muntlig

förhandling huvudregel, t.ex. i mål om tvångsomhändertagande (se 35 §

lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga och 39 §

lagen [1988:870] om vård av missbrukare i vissa fall). Beträffande

offentlighet och ordning vid förhandlingar gäller, enligt 16 §

förvaltningsprocesslagen, reglerna 5 kap. 1 5 och 9 §§ rättegångsbalken

i tillämpliga delar. Huvudregeln är alltså att även en förhandling i en

allmän förvaltningsdomstol skall vara offentlig, men att domstolen får

besluta att den skall hållas inom stängda dörrar. En förvaltningsdomstol

har något större möjligheter att besluta om förhandling inom stängda

dörrar på grund av sekretess än vad en allmän domstol har.

Regler om sanktioner vid ordningsöverträdelser finns i 38 § förvalt-

ningsprocesslagen.

När det gäller förhandlingar i Arbetsdomstolen gäller, enligt 5 kap. 3

§ lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, bl.a.

rättegångsbalkens regler om rättegången i dispositiva tvistemål i

tillämpliga delar. Genom denna hänvisning gäller bl.a. hela

rättegångsbalkens 5 kap. om offentlighet och ordning vid domstol och 9

kap. om straff och vite vid Arbetsdomstolen (se Sigeman (red.),

Rättegången i arbetstvister, s. 257 f.).

I fråga om förfarandet i Marknadsdomstolen äger bestämmelserna i 5

kap. rättegångsbalken motsvarande tillämpning. Detta föreskrivs i 16 §

lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. För vissa ärenden enligt

konkurrenslagen (1993:20) gäller utökade möjligheter till handläggning

inom stängda dörrar.

I Patentbesvärsrätten skall förfarandet, enligt 9 § lagen (1977:729)

om patentbesvärsrätten, som huvudregel vara skriftligt, men muntlig

förhandling kan hållas. Beträffande offentlighet och ordning vid muntlig

förhandling gäller, enligt 10 § i lagen, bestämmelserna i 5 kap. 1 5 och

9 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar. Enligt samma paragraf har dock

Patentbesvärsrätten viss möjlighet att förordna om förhandling inom

stängda dörrar utöver vad som följer av 5 kap. 1 § rättegångsbalken.

Rättegångsbalkens regler om offentlighet och ordning gäller även vid

handläggning i arrende- och hyresnämnder 27 § lagen (1973:188)

om arrendenämnder och hyresnämnder och i Statens va-nämnd 17

§ lagen (1976:839) om Statens va-nämnd.

Allmänt om tillträdesrätten till domstolarna

En domstolsbyggnad torde, liksom övriga offentliga byggnader, inte vara

att betrakta som offentlig plats i ordningslagens (1993:1617) mening.

Den rätt som normalt finns för var och en att uppehålla sig på offentlig

plats gäller således inte för domstolslokaler. I stället har byggnadens

eller lokalens ägare eller nyttjanderättshavare (i det här fallet staten)

enligt civilrättsliga principer rätt att bestämma vem som får vistas där

eller vilken verksamhet som får förekomma där.

I en domstolsbyggnad finns dock utrymmen som i realiteten är

tillgängliga för, eller till och med avsedda att användas av, allmänheten.

Sådana utrymmen omfattas av brottsbalkens begrepp allmän plats (se 16

kap. 16 §). Detta begrepp är mer vidsträckt än vad som avses med offent-

lig plats enligt ordningslagen (se 2 §) och omfattar varje plats, utomhus

eller inomhus, som är upplåten för eller på annat sätt frekventeras av

allmänheten (se kommentaren till Brottsbalken, kap. 13 24, supplement

3, januari 2000, s. 16:104 f.). Om allmänheten har tillträde till platsen

endast under vissa tider, är denna att anse som allmän under sådan tid

men inte i övrigt.

Undantaget från begreppet allmän plats enligt brottsbalken är områden

dit allmänheten inte har fritt tillträde. Som exempel på sådana lokaler

kan, för domstolarnas vidkommande, nämnas domarnas tjänsterum,

övriga kontorsrum samt övriga personalutrymmen.

Även om i vart fall delar av en domstols lokaler sålunda är att beteckna

som allmän plats i brottsbalkens mening, har domstolen rätt att meddela

föreskrifter för tillträdesrätten. Det bör i sammanhanget påpekas att

domstolen vid utövandet av denna befogenhet naturligtvis har en

skyldighet att anpassa sådana föreskrifter så att inte medborgarnas

grundlagsskyddade intressen begränsas på ett otillbörligt sätt.

Det grundlagsskyddade kravet på öppenhet och tillgänglighet i dom-

stolarna medför alltså inte någon obegränsad tillträdesrätt. Domstols-

personalens anspråk på trygghet och ostördhet, liksom hänsynen till

parter, vittnen, målsägande och andra som skall medverka vid rättegångar

eller annars utöva verksamhet i domstolen, berättigar domstolen att,

som en allmän förutsättning för tillträde, ställa krav på att en besökare

har ett av rättsordningen godtagbart ärende till domstolen. Även om det

alltså föreligger en grundlagsskyddad rätt för var och en att fritt närvara

vid domstolsförhandlingar, finns det ingen motsvarande rätt att fritt

uppehålla sig i de lokaler som i övrigt disponeras av domstolen. Detta

innebär i praktiken att t.ex. missbrukare eller andra som använder dom-

stolens lokaler endast som uppehållsrum kan avvisas från domstols-

byggnaden.

Som tidigare sagts får en myndighet inte på grund av att någon begär

att ta del av en allmän handling efterforska vem han eller hon är eller

vilket syfte han eller hon har med sin begäran. Så får dock ske i

begränsad omfattning om det anses nödvändigt för att kunna ta ställning

till om det föreligger något lagligt hinder mot att lämna ut handlingen

till vederbörande (2 kap. 14 § andra stycket tryckfrihetsförordningen).

Såsom tidigare sagts får ett anonymitetsskydd också anses gälla för den

som vill besöka en domstol. I den utsträckning det är nödvändigt för att

kunna avgöra om en person har ett legitimt skäl att vistas i domstolens

lokaler, t.ex. för att utöva rätten att närvara vid en förhandling, får det

sålunda anses tillåtet att tillfråga en besökare om hans ärende till dom-

stolsbyggnaden. Om vederbörande uppger att han önskar övervara en

förhandling eller ta del av offentliga handlingar eller besöka domstolen

av andra liknande skäl är det däremot inte tillåtet att gå vidare och

efterforska varför vederbörande vill detta och inte heller att ta reda på

vem besökaren är. Någon allmän identitetskontroll av besökare till

domstolen får alltså inte förekomma (se avsnitt 6.3).

Med stöd av ovan nämnda bestämmelser som innebär undantag från

principen om domstolsförhandlingars offentlighet, kan rätten vidare i

vissa fall besluta att en förhandling skall hållas inom stängda dörrar eller

att en viss person inte får närvara under hela eller delar av en

förhandling. Dessa bestämmelser gör det dock inte möjligt för

domstolen att av rena säkerhetsskäl och i brottsförebyggande syfte

förordna att en förhandling inte skall vara offentlig. Inte heller kan med

tillämpning av dessa regler en eller flera åhörare i förväg stängas ute

från en förhandling på grund av ett befarat angrepp i någon form mot

rätten eller mot någon som skall delta i en förhandling.

Skyddsåtgärder kan dock vidtas förutom med stöd av regler som

behandlar polisens befogenheter och rättegångsbalkens regler om straff-

processuella tvångsmedel med stöd av lagen (1981:1064) om säker-

hetskontroll vid domstolsförhandlingar.

Säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar (säkerhets-

kontrollagen) infördes den 1 juli 1981 sedan Justitieombudsmannen (JO

1976/77 s. 26 40) och Konstitutionsutskottet (KU 1975/76:56 och

rskr. 414) hade uppmärksammat att det inte fanns någon laglig reglering

av möjligheterna att företa kontroll för att förebygga brott och förhindra

att ordningen och säkerheten störs i samband med en

domstolsförhandling. Departementschefen konstaterade att en sådan

säkerhetskontroll torde innebära begränsningar av grundlagsskyddade

rättigheter, men att de intressen som kontrollen skulle komma att tjäna

står i god överensstämmelse med de villkor som enligt regeringsformen

gäller för inskränkningar i de där skyddade rättigheterna (prop.

1980/81:114 s. 9 f.f.). Justitieutskottet och Konstitutionsutskottet kom

till motsvarande bedömningar (bet. JuU 1981/82:7 och det därtill

fogade yttrandet KU 1981/82:2 y). Lagen har inte ändrats sedan den

infördes.

Säkerhetskontroll får äga rum vid domstolsförhandlingar om det till

följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med

förhandlingen kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara

för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av

egendom (1 §). Med domstolsförhandling avses varje sammanträde inför

rätten vid vilket parter och andra får närvara och kontroll får ske i alla

typer av mål. Möjligheten till säkerhetskontroll är inskränkt till s.k. risk-

förhandlingar, dvs. till fall när det föreligger en konkret brottsrisk.

Däremot krävs det inte att brottsmisstanken kan riktas mot en viss

person. Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter

samråd med polismyndigheten (2 §). I brottmål skall samråd även ske

med åklagaren. Under pågående förhandling fattas beslut om säkerhets-

kontroll av domstolen i den sammansättning som gäller för

förhandlingen i fråga och beslut som meddelas dessförinnan fattas av

den tillämnade ordföranden. Beslutet får inte överklagas (10§).

Kontrollen sker i form av kroppsvisitation och undersökning av väskor

m.m. och skall utföras av polisman efter närmare anvisning av polismyn-

digheten (4 och 5 §§). Kroppsvisitation är tillåten men inte

undersökning av t.ex. hår, kroppsattrapper och kroppshåligheter, s.k.

kroppsbesiktning. Särskilda regler gäller för kroppsvisitation av mera

väsentlig omfattning och för kroppsvisitation av kvinnor (9 §). Väskor

och andra föremål som medförs till eller som påträffas i rättssalen eller

andra till den hörande utrymmen får också undersökas. Eventuella lås får

vid behov brytas upp.

Säkerhetskontrollen bör i första hand ske vid ingången till rättssalen

och utföras med hjälp av metalldetektor (se prop. s. 21 och 23). Främst

skall vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning

vid våldshandlingar och andra övergrepp eftersökas. Den som utför

undersökningen får däremot inte ta del av handlingar, akter eller

liknande och identitetskontroll får inte förekomma vid sidan av övriga

åtgärder (se prop. s. 11 f.).

Åhörare och andra som skall närvara vid förhandlingen omfattas av

kontrollen (3 §). Undantagna är emellertid rättens ledamöter, andra som

är närvarande på grund av utövning av allmän tjänst t.ex. protokoll-

förare, åklagare, poliser och vaktpersonal samt tjänstemän inom

kriminalvården och socialtjänsten och advokater. Även andra personer

kan undantas när det föreligger särskilda skäl, t.ex. en biträdande jurist

på advokatbyrå som fungerar som offentlig försvarare eller ombud. De

personer som är undantagna antecknas ofta särskilt i domstolens beslut,

vilket tillställs den polismyndighet som skall verkställa beslutet, för att

underlätta det praktiska genomförandet av kontrollen.

En åhörare som vägrar att genomgå kontroll skall vägras tillträde till

förhandlingen medan en annan person, t.ex. en part eller ett vittne, av

domstolen kan medges undantag (6 §). Om undantag inte meddelas eller

personen annars väljer att avlägsna sig får domstolen ta ställning till om

laga förfall kan anses föreligga. Domstolen kan förordna om hämtning

enligt de i rättegångsbalken stadgade reglerna härom. För det fall någon

vägrar undersökning av en väska eller ett annat föremål skall denne

beredas möjlighet att lämna föremålet till förvaring och får, om så sker,

inte vägras tillträde. En förutsättning är dock att den som verkställer

kontrollen inte anser det vara olämpligt att föremålet lämnas till

förvaring, t.ex. för att det kan befaras innehålla en sprängladdning (se

prop. s. 24). Hur förvaring skall gå till regleras särskilt (8 §).

Ett vapen eller annat föremål som kan användas vid ett övergrepp får

tas i beslag om de förutsättningar som gäller enligt 27 kap. rättegångs-

balken är uppfyllda och gripande kan ske med stöd av 24 kap. 7 § samma

balk. Om det med hänsyn till omständigheterna inte finns anledning till

sådana ingripanden skall personen uppmanas att lämna ifrån sig före-

målet till förvaring (7 §). En åhörare som vägrar lämna föremålet till

förvaring skall avvisas och beträffande annan person skall domstolen

avgöra om han eller hon skall få medföra det till förhandlingen.

Säkerhetskontroller i andra nordiska länder

I Danmark och Norge saknas särskild lagstiftning om säkerhetskontroll i

domstol. Så har även tidigare varit fallet i Finland. Ett bombdåd i mars

1999 under en rättegång i Fredrikshamns tingsrätt gav emellertid upphov

till lagstiftningsåtgärder (prop. RP 3/1999) och den 1 januari 2000

trädde en lag om säkerhetskontroller vid domstolar i kraft.

Enligt lagen får säkerhetskontroll anordnas vid alla domstolar, för att

sörja för säkerheten för dem som deltar i en rättegång och andra som

besöker eller arbetar i domstolen, för att trygga ordningen i domstolarna

samt för att skydda egendom. Beslutet fattas av domstolen,

administrativt eller för en viss förhandling av ordföranden, efter samråd

med polisen, och kan omfatta alla som önskar tillträde till

domstolslokalerna, de som befinner sig där samt föremål som medförs.

Det är domstolen som själv får avgöra om och i vilken omfattning som

säkerhetskontroll skall anordnas. Vidare kan domstolen besluta om

undantag för vissa persongrupper, såsom anställda, åklagare, poliser och

advokater. Justitieministeriet kan meddela närmare föreskrifter och

anvisningar om de tekniska och praktiska tillvägagångssätten vid

kontrollerna.

Kontrollen skall utföras av polis, en anställd vid domstolen med

särskild utbildning eller någon annan som har godkänts för uppgiften av

polisen. Den skall i första hand utföras med metalldetektor eller annan

teknisk utrustning, men kroppsvisitation får även ske på annat sätt och

föremål får undersökas. Personer som vägrar att underkasta sig kontrol-

len får avlägsnas. För att avlägsna en person från domstolen kan säker-

hetskontrollanten vid behov använda sådana maktmedel som kan anses

vara försvarliga med hänsyn till personens uppträdande och övriga

omständigheter. Kontrollen skall ordnas så att den inte medför onödiga

olägenheter för den som kontrolleras och så att den inte skadar

egendom.

Under riksdagsbehandlingen konstaterade Grundlagsutskottet i sitt

yttrande till Lagutskottet (GrUU 2/1999) bl.a. att förslagen endast

medförde relativt små begränsningar av regeringsformens integritets-

skydd och föreskrifter om offentliga rättegångar. Utskottet ansåg att

kontroll med metalldetektor eller annan teknisk utrustning innebar

endast ett mycket begränsat intrång i den personliga integriteten och

noterade att en mer ingående kroppsvisitering kräver en grundad

anledning att misstänka att ett förbjudet föremål eller ämne medförs.

Beträffande förhandlingsoffentligheten konstaterade utskottet att ett

avlägsnande bara blir aktuellt när någon vägrar att underkasta sig en

säkerhetskontroll, dvs. som en konsekvens av den berördes eget

beteende, och att de synnerligen vägande skäl som ligger bakom

förslaget gör att begränsningen inte är relevant konstitutionellt sett.

Utskottet ansåg vidare att möjligheten att låta annan än polis använda

maktmedel var grundlagsenligt. Utskottet underströk också polisens

begränsade resurser och påpekade att det i andra sammanhang är tillåtet

att väktare utför uppgifter för att upprätthålla ordningen.

Andra former av säkerhetskontroller

Riksdagen har sedan år 1988 möjlighet att anordna säkerhetskontroll.

Bestämmelser finns i lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i

riksdagens lokaler. Regeringsformens bestämmelser om yttrande- och

informationsfrihet gäller naturligtvis även här och ett sammanträde i

kammaren är offentligt enligt 2 kap. 4 § riksdagsordningen. Även

sammanträden med riksdagens utskott kan genom beslut vara helt eller

delvis offentliga (4 kap. 12 § riksdagsordningen).

I lagens ursprungliga lydelse fick säkerhetskontroll äga rum om det

till följd av särskilda omständigheter fanns risk för att det i samband

med ett sammanträde med riksdagens kammare eller vid en offentlig del

av ett sammanträde med ett utskott skulle komma att förövas brott som

innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för

omfattande förstörelse av egendom (1 §). Beslutet om kontroll, vilket

fattas av talmannen, skall avse visst sammanträde eller viss tid (2 §).

På grund av bl.a. två händelser med demonstranter som inträffade vid

kammarens sammanträden, ändrades lagen på så sätt att kravet på att det

skulle föreligga särskilda omständigheter togs bort (Riksdagens förvalt-

ningskontors förslag 1989/90:7, bet. 1989/90:KU33, SFS 1990:125).

Ändringen innebar att säkerhetskontroll får äga rum i syfte att förebygga

att det kan komma att förövas brott med sådan verkan som anges i

paragrafen. Samtidigt tidsbegränsades beslut om säkerhetskontroll så att

de får gälla högst en månad.

Säkerhetskontrollen omfattar besökare till åhörarläktare vid samman-

träde med riksdagens kammare och till utskottens sammanträdeslokaler

(3 §). Om särskilda skäl föreligger får talmannen undanta personer från

kontrollen. Kontrollen avser vapen eller andra föremål som är ägnade att

komma till användning vid brott och får omfatta kroppsvisitation och

undersökning av väskor och andra föremål (5 §). Efter närmare anvisning

av polismyndighet skall polisman utföra säkerhetskontrollen med

biträde av riksdagens vaktpersonal (4 §).

Den 1 april 1999 ändrades lagen på så sätt att säkerhetskontroll vid

kammarens åhörarläktare och vid offentlig del av ett utskottssamman-

träde kan ske kontinuerligt (förslag 1997/98:RFK3, bet. 1998/99:KU7,

SFS 1999:22). Vidare skall säkerhetskontrollen vid vissa tillfällen kunna

ske som inpasseringskontroll vid entréerna till riksdagens byggnader

(1 §). Därmed kan kontrollen omfatta samtliga lokaler där riksdagen

bedriver verksamhet. Detta motiveras bl.a. av den utvidgade utåtriktade

verksamhet som sker i riksdagens lokaler (bet. s. 9). Dessutom slopas

den tidigare tidsbegränsningen för beslutet (2 §).

Vid utskottsbehandlingen uttalade Konstitutionsutskottet bl.a. att det

framstår som uppenbart att det vid kammar- och utskottssammanträden

finns behov av åtgärder för att garantera säkerheten, även om det inte

föreligger något annat konkret hot om våldshandlingar eller andra

omständigheter som innebär risk för allvarliga brott än att delar av

landets politiska ledning finns samlad i lokalerna (bet. s. 10). Utskottet

påtalade vidare att kontroller som genomförs med metalldetektorbåge

eller handdetektor inte bland allmänheten torde uppfattas som särskilt

integritetskränkande i dag och inte heller upplevas som ett hinder mot

att besöka lokalerna. Behovet av säkerhet för riksdagens ledning, den

politiska ledningen och andra som vistas i lokalerna måste, enligt

utskottet, anses tillgodose det ändamål som är godtagbart i ett demokra-

tiskt samhälle.

I sin behandling uppmärksammar Konstitutionsutskottet även Dom-

stolsverkets förslag i DV-rapport 1997:3 och remissyttrandena över

dessa (bet. s. 8 f.).

Ändringarna innebär vidare att riksdagens vaktpersonal på egen hand

får utföra säkerhetskontroll som görs med metalldetektor (5 §).

Kroppsvisitation på annat sätt än med hjälp av teknisk utrustning skall

dock även fortsättningsvis utföras av polisman. Konstitutionsutskottet

hänvisar också i denna del till att undersökning med metalldetektor inte

torde upplevas som särskilt integritetskränkande samt uttalar bl.a. att

riksdagens vaktpersonal är välutbildad och lämplig att utföra

metalldetektorkontroll (bet. s. 10).

Det bör i detta sammanhang också uppmärksammas att det i riksdags-

ordningens tilläggsbestämmelser (2 kap. 4 § tilläggsbestämmelse 2.4.1

andra stycket och 4 kap. 12 § tilläggsbestämmelse 4.12.2 andra stycket)

finns regler av ordningskaraktär som utan att något formellt beslut om

säkerhetskontroll har fattats medför att säkerhet på åhörarläktaren och

vid offentliga utskottssammanträden ökas. I dessa bestämmelser anges

nämligen att besökare på anmodan skall avlämna ytterkläder, väskor och

andra föremål som kan användas för att störa ordningen, för förvaring

under besöket i för ändamålet avsedda utrymmen. Sådana regler medför

automatiskt också en ökad säkerhet i och med att ordningsföreskrifterna

även minskar risken för att vapen och andra föremål som kan användas i

brottsligt syfte förs in i riksdagens lokaler.

Regler om säkerhetskontroll finns även i lagen (1970:926) om

särskild kontroll på flygplats. Enligt dess 1 § får till förekommande av

brott som utgör allvarlig fara för säkerheten vid luftfart särskild kontroll

på flygplats äga rum. Det behöver inte finnas någon konkret misstanke

om brott för att kontroll skall få ske. Förordnande om särskild kontroll

meddelas av Rikspolisstyrelsen efter samråd med Luftfartsverket och

skall avse viss tid, högst tre månader varje gång (2 §). Vid kontrollen

skall vapen eller annat föremål som kan komma att användas vid sådant

brott som anges i 1 § eftersökas (3 §). Flygpassagerare och andra som

uppehåller sig inom flygplatsens område får kroppsvisiteras samt väskor

och andra slutna förvaringsställen inom flygplatsområdet undersökas.

Den som inte frivilligt underkastar sig kroppsvisitation kan avvisas från

flygplatsens område (3 §).

Särskild kontroll utförs, också enligt 3 §, av polisman efter beslut av

[polisstyrelsen]. Denna får förordna annan än polisman att under ledning

av polisman utföra sådan kontroll . Kontrollerna används dock i en sådan

omfattning att den hårt belastade polisens resurser inte räcker till. Sedan

år 1974 har därför särskild kontroll fått utföras av andra personer, s.k.

flygplatskontrollanter, under ledning av polisman (prop. 1975:104, SFS

1974:599). Polis skall emellertid alltid finnas på plats för att kunna

ingripa vid eventuella incidenter.

Frågan om säkerheten på flygplatserna har utretts av Lufträttsutred-

ningen som lämnat vissa förslag i betänkandet Ny luftfartslag (SOU

1999:42). Enligt förslaget skall som huvudregel den särskilda

kontrollen, som omfattar kroppsvisitation av flygpassagerare och andra

samt undersökning av väskor och andra slutna förvaringsutrymmen,

utföras av flygplatskontrollanter och inte av polispersonal. Vidare

föreslås att den särskilda kontrollen inte längre behöver ske under

ledning av polis, utan att det räcker med att polisen har tillsyn över

verksamheten, och att flygplatshållaren får ett ökat inflytande över

bedömningen av lämplig ambitionsnivå för säkerhetskontrollens

omfattning och utförande. Den personal som genomför kontrollerna

skall vara förordnad av polismyndighet och ha genomgått godkänd

utbildning.

Betänkandet har remitterats. Förslaget har i huvudsak fått positivt

bemötande från remissinstanserna. Förslaget är för närvarande föremål

för behandling i näringsdepartementet.

Annan relevant lagstiftning

Enligt 28 kap. 11 § rättegångsbalken får om det finns anledning att anta

att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa kroppsvisitation

göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter

föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter

som kan vara av betydelse för utredning om brottet.

Enligt 19 § polislagen (1984:387) får en polisman som med laga stöd

griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon, i anslutning till

ingripandet kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändigt

antingen av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall

kunna tas om hand eller för att hans eller hennes identitet skall kunna

fastställas. En polisman får också kroppsvisitera i den utsträckning det

behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade

att användas vid brott mot liv eller hälsa om det med hänsyn till

omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat

enligt 36 kap. 3 § brottsbalken (brottsverktyg och vapen).

Bestämmelser om kroppsvisitation finns även i ett stort antal andra

författningar.

9 Säkerhetskontroll i domstol

9.1 Allmän säkerhetskontroll i domstol

Regeringens förslag: Som ett komplement till de nuvarande säkerhets-

kontrollerna vid domstolsförhandlingar (särskild säkerhetskontroll) ges

domstolarna möjlighet att, utan koppling till ett visst mål, besluta om

inpasseringskontroll med hjälp av teknisk utrustning när det finns

anledning att befara att ett allvarligt brott kan komma att begås i

domstolens lokaler (allmän säkerhetskontroll).

Domstolsverkets förslag överensstämmer i stort med regeringens

förslag. Enligt Domstolsverkets förslag skall dock inpasseringskontroll

kunna anordnas utan krav på att en konkret hotbild föreligger.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget

att skapa förutsättningar för inpasseringskontroller vid domstolarnas

entréer eller lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten för Västra

Sverige, Stockholms tingsrätt (majoriteten), Malmö tingsrätt och

Riksåklagaren avstyrker emellertid förslaget att sådan kontroll skall

kunna genomföras utan att det föreligger någon som helst indikation på

risk eller hotbild. Huddinge tingsrätt anför att allmän säkerhetskontroll

i praktiken bara kommer att beslutas när en hotbild kan konstateras och

Göteborgs tingsrätt framhåller att förslaget kan ge upphov till

tillämpningsproblem, vilket kan leda till kritik i efterhand om en

olyckshändelse inträffar och säkerhetskontroll inte har beslutats. Flera

instanser anför att de olika kontrollformerna bör betecknas allmän

och särskild säkerhetskontroll.

Remissinstanserna är eniga om att förslaget håller sig inom vad som

är godtagbart med hänsyn till de grundlagsskyddade fri- och

rättigheterna. Flera uttalar att det integritetsintrång som en kontroll med

tekniska hjälpmedel innebär är mycket begränsat. Många

remissinstanser framhåller dock att möjligheten till säkerhetskontroll

inte ensam är tillräcklig för att skapa ökad säkerhet i domstolarna och

att även andra säkerhetsåtgärder bör genomföras. Helsingborgs

tingsrätt tar upp frågan om möjligheterna till kameraövervakning i

domstolarnas lokaler som ytterligare ett moment för att öka säkerheten

i domstolarna.

Göteborgs tingsrätt föreslår att en försöksverksamhet vid ett

begränsat antal domstolar bör genomföras innan permanent utrustning

installeras vid samtliga domstolar. Kammarrätten i Sundsvall anser att

en helt ny lag bör övervägas.

Skälen för regeringens förslag

Behovet av allmänna säkerhetskontroller

Det torde aldrig vara möjligt att helt och hållet förhindra att en person

som är beredd att offra sitt eget liv genomför ett våldsangrepp mot en

domstol eller mot personer som uppträder i samband med en domstols-

förhandling. Inte heller finns möjlighet att helt skydda domstolarna mot

väpnade attacker eller bombattentat. Förslaget för att förbättra tillträdes-

skyddet till domstolarna är inriktat på sådana åtgärder som kan vidtas för

att uppnå en godtagbar och ur olika perspektiv rimlig säkerhetsnivå.

Enligt nuvarande regler om säkerhetskontroll vid domstol kan

kontroll anordnas för en viss förhandling. Vidare ställs det krav på en

konkret hotbild för att säkerhetskontroll skall få ske. Det fordras i dag

att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att det i

samband med den aktuella domstolsförhandlingen kan komma att

förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller

frihet eller för omfattande förstörelse av egendom (1 §

säkerhetskontrollagen).

Domstolsverket och några remissinstanser har konstaterat att den

allmänna risknivån har höjts. Flera anför att det förekommer hot mot

domstolarna som inte kan kopplas till ett visst mål utan som i stället är

av en mer generell natur. Det konstateras att antalet säkerhetskontroller

vid domstolsförhandlingar har ökat, särskilt i storstadsregionerna. Nya

typer av brottslighet, särskilt sådan som hänger samman med vissa s.k.

mc-gäng samt brottslighet med nazistiska och andra antidemokratiska

förtecken, har bidragit till större risker för våldsdåd i domstolarna.

Både i Domstolsverkets och i Riksåklagarens rapporter betonas att

möjligheterna till att genomföra säkerhetskontroller bör utökas och att

det nu gällande kravet på att det till följd av särskilda omständigheter

skall finnas risk för allvarlig brottslighet för att säkerhetskontroll skall

få genomföras innebär en onödigt hög tröskel. Det föreslås därför att

kravet på särskilda omständigheter vid riskbedömningen enligt 1 §

säkerhetskontrollagen skall slopas, eftersom detta leder till en alltför

restriktiv tillämpning som ofta hindrar beslut om säkerhetskontroll i

framför allt tvistemål och förvaltningsmål. Domstolsverket framhåller

att det, enligt åklagare och domare, är mycket ovanligt att en konkret

hotbild kan konstateras. Trots att säkerhetskontrollagen är avsedd att

tillämpas för förhandlingar i alla måltyper förekommer, enligt

Domstolsverket, kontroller i praktiken nästan uteslutande i brottmål.

Endast Stockholms tingsrätt redovisar i sitt remissvar att kontroll i

tvistemål har förekommit. Samtidigt kan det noteras att flera

uppmärksammade våldsdåd har haft anknytning till andra typer av mål än

brottmål. Även i t.ex. familje- och egendomsrättsliga mål kan parter och

andra inblandade komma att engagera sig så starkt att säkerhetsrisker

uppstår. I dessa fall saknas dock ofta möjligheter för domstolar och

polisen att få kännedom om riskerna.

Stockholms tingsrätt delar inte uppfattningen att riskerna har ökat och

att det generellt är mycket ovanligt att en konkret hotbild kan iakttas.

Enligt tingsrättens mening är det snarare en fråga om hur stora

efterforskningar som görs för att så långt som möjligt konkretisera

hotbilden. Riksåklagaren delar däremot Domstolsverkets uppfattning,

men påpekar att svårigheterna att upptäcka hotsituationer kan

överbryggas genom ett förbättrat och mer strukturerat

informationsutbyte mellan myndigheter.

Domstolsverket påpekar också att även andra faktorer än svårigheten

att konstatera en konkret hotbild talar mot säkerhetskontroller i andra

mål än brottmål. En sådan faktor är den integritetskränkning som en

kontroll i ett särskilt mål innebär.

Den nuvarande regleringen av möjligheterna att genomföra säkerhets-

kontroll i domstol innebär alltså att sådana kontroller inte kan genom-

föras i vissa situationer trots att det föreligger säkerhetsrisker. Det är av

största vikt att domstolarna skall kunna fullgöra sin verksamhet och

därvid tillhandahålla en god säkerhet för dem som besöker eller arbetar i

domstolen. För att möta detta behov av förbättrad säkerhet bör det infö-

ras en möjlighet att, som alternativ eller komplement till de nuvarande

säkerhetskontrollerna vid domstolsförhandlingar, anordna inpasserings-

kontroller i domstolarna. Kontrollen bör i huvudsak utföras med hjälp av

teknisk utrustning. För att åstadkomma erforderlig samordning mellan

de olika kontrollformerna bör bestämmelser om den nya kontrollen tas

in i säkerhetskontrollagen. Enligt regeringens mening kan reformen

genomföras utan att den föregås av en försöksverksamhet, bl.a. eftersom

reformen är så pass begränsad och endast innebär ett mindre ingrepp i

den personliga integriteten. En försöksverksamhet skulle inte heller

medföra några större ekonomiska besparingar (se avsnitt 10) eller andra

fördelar. Som framgår av avsnitt 9 kommer regeringen utvärdera den nya

lagstiftningen när den varit i kraft en tid.

Såsom några remissinstanser har påpekat bör den nya formen av

säkerhetskontroll betecknas som allmän säkerhetskontroll och den

befintliga kontrollen vid domstolsförhandlingar som särskild

säkerhetskontroll . Den närmare lagtekniska utformningen av

bestämmelserna behandlas i författningskommentaren (se avsnitt 11.1).

Trots de befintliga möjligheterna till säkerhetskontroll har vissa

våldshandlingar inträffat i våra domstolar. Inte heller de nu föreslagna

förändringarna kommer emellertid att medföra en fullständig garanti för

säkerheten, men de innebär ändå att rättsliga förutsättningar för kontrol-

ler skapas beträffande säkerhetsrisker som är svåra att bedöma och som

inte kan bemötas med den nuvarande lagstiftningen. Ett fullständigt

skydd, t.ex. genom permanenta kontrollåtgärder, skulle innebära alltför

kraftiga avsteg från den grundlagsskyddade domstolsoffentligheten. En

så drastisk åtgärd kan inte anses vara motiverad.

Som många remissinstanser har pekat på är det flera faktorer som

bidrar till en högre grad av säkerhet. En högre uppmärksamhet på risker-

na för att våldshandlingar kan begås, bättre planering och beredskap för

incidenter samt lokalförändringar är viktiga delar i det säkerhetshöjande

arbetet. I Åklagarväsendets rapport 1995:7 finns förslag om åtgärder för

ett förbättrat informationsutbyte mellan myndigheter genom t.ex.

strukturerade nätverk och säkerhetsplaner (se vidare avsnitt 6.2).

Ytterligare förbättringar vidtas fortlöpande genom Domstolsverkets

säkerhetshöjande arbete samt genom olika förändringar av

domstolsförfarandet, t.ex. möjligheterna till videokonferens.

Helsingborgs tingsrätt har tagit upp frågan om kameraövervakning

som ett säkerhetshöjande medel. Kameraövervakning regleras i lagen

(1998:150) om allmän kameraövervakning (se prop. 1997/98:64, bet.

1997/98:JuU14, rskr. 1997/98:170). Enligt lagen kan tillstånd till

kameraövervakning ges om intresset av sådan övervakning väger tyngre

än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Kameraövervakning

väcker nya frågor från integritetssynpunkt där den enskildes integritets-

skydd måste ställas mot behovet av övervakning. Frågan om kamera-

övervakning vid domstolar är svår och kontroversiell (Justitiekanslern

har t.ex. en annan uppfattning än Helsingborgs tingsrätt när det gäller

möjligheterna och förutsättningarna för tillstånd att använda kameror för

övervakning av allmänna utrymmen i domstolslokaler, se Länsrättens i

Skåne län dom 1998-11-25, mål nr 2143-98). Mot bakgrund härav och

då frågan får anses ligga vid sidan av detta lagstiftningsarbete och

regeringen därför saknar erforderligt utredningsunderlag i frågan, är

regeringen för närvarande inte beredd att lämna ett säkerhetshöjande

förslag som innefattar kameraövervakning.

Förutsättningar för att genomföra en allmän säkerhetskontroll

Enligt Domstolsverkets förslag behöver det inte föreligga någon

konkret hotbild med anknytning till ett visst mål för att domstolen skall

kunna besluta om allmän säkerhetskontroll. Avsikten är att sådan

säkerhetskontroll skall kunna komma till stånd även i fall när en konkret

hotbild saknas, men det ändå kan föreligga en säkerhetsrisk.

Att säkerhetsrisken inte behöver ha någon anknytning till ett visst mål

ligger i den allmänna säkerhetskontrollens natur. Med hänsyn till att den

särskilda säkerhetskontrollen, på grund av bland annat integritetsintrång,

kan anses vara olämplig i vissa fall, särskilt när det gäller andra mål än

brottmål, bör det dock inte finnas något hinder mot att genomföra

allmän säkerhetskontroll även i fall när säkerhetsrisken är hänförlig till

ett visst mål. Det bör, som Stockholms tingsrätt har anfört, heller inte

uteslutas att allmän säkerhetskontroll vid behov kan användas som ett

komplement till en särskild säkerhetskontroll. Vid valet av alternativ

måste naturligtvis alltid en proportionalitetsprövning ske.

När det gäller frågan om krav på ett någorlunda konkretiserat hot eller

riskbild har Domstolsverkets förslag som saknar ett sådant krav fått

ett blandat mottagande av remissinstanserna. Det kan noteras att det för

säkerhetskontroll i riksdagen inte ställs krav på någon konkret hotbild

utan bestämmelserna anger enbart för vilket syfte säkerhetskontroll får

ske. Domstolsverkets förslag är utformat med bestämmelserna för

riksdagen som förebild. I remisskritiken har det bl.a. anförts att

säkerhetskontroll ändå bara kommer att genomföras när någon form av

hot har identifierats och att bristen på en tröskel kan ge upphov till

tillämpningsproblem. När det gäller syftet med varje form av

säkerhetskontroll, dvs. att förebygga och förhindra att det kan komma att

förövas brott av allvarligare slag, råder det dock ingen oenighet.

Vid utformningen av reglerna måste det naturligtvis göras klart i vilka

situationer en allmän säkerhetskontroll kan vara motiverad. Såväl

regeringsformens proportionalitetskrav som ekonomiska överväganden

torde innebära att en säkerhetskontroll bara kommer till stånd när det

finns någon indikation på en säkerhetsrisk. Förutom som alternativ till

eller komplement till en särskild säkerhetskontroll, dvs. där hotet har

anknytning till en viss förhandling, kan man t.ex. tänka sig situationer när

ett generellt hot har framförts eller framkommit på annat sätt, när

domstolen samtidigt handlägger flera mål av ett slag som skulle kunna

betecknas som riskmål eller när domstolen prövar mål som utan att

direkt utgöra riskmål ändå väcker starka känslor hos olika grupper i

samhället. Det kan också röra sig om situationer då det allmänna

samhällsklimatet på orten ger upphov till farhågor om våldsamma

incidenter. I vissa fall kan det också tänkas att särskilt utsatta personer

av en eller annan anledning befinner sig i domstolens lokaler och att en

generell hotbild därmed kan uppstå.

I andra situationer, t.ex. när missbrukare eller andra använder domsto-

lens lokaler som uppehållsrum eller när det inte finns någon direkt

indikation på säkerhetsrisk skall andra åtgärder än säkerhetskontroll

vidtas. Ett bättre alternativ i sådana situationer kan t.ex. vara att anlita

ordningsvakter för att upprätthålla ordningen i domstolens lokaler. I

vissa fall kan det vara känt för rätten att det mellan parterna eller andra

personer som skall medverka vid en förhandling föreligger starka mot-

sättningar, utan att det därför framkommit uppgifter som tyder på att det

finns risk för ett direkt brottsligt angrepp på person eller egendom i

samband med förhandlingen. Då kan det ofta vara tillräckligt att, om

möjligt, flytta förhandlingen till en större rättssal eller möblera om i

rättssalen så att de berörda personerna inte behöver sitta allt för nära

varandra. Det kan också vara tillräckligt att se till att dessa personer kan

uppehålla sig i skilda rum i väntan på att det skall bli deras tur att höras

inför rätten. Sådana åtgärder torde också vara ganska vanligt

förekommande vid domstolarna.

Det framstår som betänkligt att skapa möjligheter att genomföra

säkerhetskontroll i domstol utan att den föranleds av någon som helst

indikation på säkerhetsrisk, t.ex. som stickprovskontroller med ett

allmänt avskräckande syfte. Som Hovrätten för Västra Sverige påpekar är

det också med hänsyn till regeringsformen uteslutet med någon form av

stickprovsmässig säkerhetskontroll utan att det föreligger en hotbild av

något slag. Om sådana kontroller skulle göras möjliga är dessutom, som

Göteborgs tingsrätt påpekar, utrymmet större för att utsätta domstolarna

för kritik när något inträffar. Detta kan i sin tur medföra att

säkerhetskontroller genomförs i större utsträckning än vad som

verkligen är motiverat.

Regeringen gör den bedömningen att allmän säkerhetskontroll, bland

annat för att vara förenlig med regeringsformen, måste förutsätta att

någon form av konkret säkerhetsrisk kan identifieras. Tröskeln bör

emellertid inte sättas särskilt högt och det bör vara tillräckligt att det

finns anledning att befara att ett allvarligt brott av det slag som redan

anges i säkerhetskontrollagen kan komma att begås i domstolens

lokaler. För att skapa skydd mot helt oförutsägbara våldshandlingar

skulle det däremot krävas permanenta kontroller, något som i enlighet

med vad som anförts ovan varken kan anses förenligt med

grundlagsskyddade fri- och rättigheter eller vara direkt påkallat för att

förstärka tillträdesskyddet till domstolslokalerna.

Hovrätten för Västra Sverige har föreslagit att förutsättningen för att

få förordna om allmän säkerhetskontroll i stället skall formuleras så att

det skall vara påkallat för att förhindra att brott förövas. En sådan

formulering synes emellertid enligt ordalydelsen kräva mer för att

säkerhetskontroll skall få beslutas än vad som är fallet enligt den av

regeringen förordade lydelsen. Med hänvisning till att tröskeln för en

allmän säkerhetskontroll bör ligga så lågt som möjligt, förefaller den nu

föreslagna formuleringen vara att föredra.

Grundlagsfrågor

Till sin natur innebär säkerhetskontroller i domstol en inskränkning av

de grundläggande regler om integritetsskydd och domstolsoffentlighet

som finns i regeringsformen (se avsnitt 5). Sådana inskränkningar är i

och för sig tillåtna enligt regeringsformen men förutsätter att en

avvägning görs mellan å ena sidan intresset av säkerhet för anställda,

parter och andra besökare i domstolarna och å andra sidan intresset av

största möjliga öppenhet i domstolarnas arbete och den enskildes

intresse av skydd för den personliga integriteten.

Såsom Domstolsverket och flera remissinstanser har anfört innebär

kontroll av det slag som nu föreslås ett relativt litet ingrepp i den

personliga integriteten. Sådana kontroller förekommer ofta eller t.o.m.

regelmässigt även i andra sammanhang, t.ex. på flygplatser, och de allra

flesta är därmed bekanta med dem. Inte heller för domstolsoffentlig-

heten kan den utvidgade möjligheten att anordna kontroller innebära

någon större inskränkning. Det står alltjämt var och en fritt att

underkasta sig en kontroll eller att avstå från detta och eventuellt ta de

konsekvenser, processuella eller andra, som kan vara förenade med ett

sådant val.

Den stora betydelse som domstolarnas möjlighet att kunna verka fritt

har för det demokratiska samhället uppväger enligt regeringens mening

väl de begränsade inskränkningar som nämnts. För att domstolarna skall

kunna fullgöra sin verksamhet måste de anställda, nämndemän, parter,

brottsoffer, vittnen och andra kunna känna sig säkra i domstolens lokaler

och man får utgå från att de som besöker domstolen är beredda att

underkasta sig en kontroll i detta syfte. Det är regeringens bedömning

att de samhällsviktiga intressen som förslaget om allmänna säkerhets-

kontroller i domstol är avsedda att skydda väger tyngre än de måttliga

rättighetsinskränkningar som det medför. Förslaget anses därmed falla

inom det utrymme för rättighetsinskränkningar som regeringsformen

anvisar.

Det bör dock framhållas att rättighetsbegränsande åtgärder aldrig, med

hänsyn till den proportionalitetsprincip som kommit till uttryck i 2 kap.

12 § andra stycket regeringsformen, får gå utöver vad som i det enskilda

fallet är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett dem.

Säkerhetskontroller får därmed inte beslutas slentrianmässigt. Den som

skall besluta om säkerhetskontroll måste alltså noggrant överväga om

säkerhetsriskerna kan minimeras till en acceptabel nivå genom andra,

mindre ingripande åtgärder. Som Domstolsverket har redogjort för i

rapporten finns andra förebyggande åtgärder att tillgå, såsom att hålla en

viss förhandling i en större rättssal, att låta personer uppehålla sig i

skilda rum, att kalla in väktare eller civilklädd polispersonal som

övervakar en domstolsförhandling eller att flytta en viss förhandling till

en lokal utanför domstolen. Även när allmän säkerhetskontroll övervägs

måste domstolen vid varje tillfälle ta ställning till om ett tillräckligt

skydd kan ges med hjälp av andra, mindre ingripande, åtgärder. När en

allmän eller särskild säkerhetskontroll genomförs är det dessutom

viktigt att de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna i övrigt beaktas.

Ett beslut om säkerhetskontroll och genomförandet därav måste sålunda

alltid ske med beaktande av skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp,

förhandlingsoffentligheten, anonymitetsskyddet samt rätten i övrigt att

yttra sig och inhämta information.

9.2 Beslut om allmän säkerhetskontroll

Regeringens förslag: Beslut om allmän säkerhetskontroll skall kunna

fattas i administrativ ordning av domstolschefen. Domstolschefen kan

delegera beslutanderätten till någon annan lagfaren domare vid

domstolen. Beslutet om kontroll skall föregås av samråd med

polismyndigheten. Beslutet skall vidare gälla för viss tid och, vid behov,

innehålla uppgift om vilka lokaler, dvs. vilken fastighet eller vilken

adress, som beslutet avser.

Domstolsverkets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag, men innehåller inget förslag om att beslutet vid behov skall

innehålla uppgift om vilka lokaler beslutet avser. Domstolsverket

föreslår även en högsta tidsgräns om en månad för beslut om allmän

säkerhetskontroll.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser som särskilt uttalat sig

om förslaget i denna del ställer sig tveksamma till den tidsbegränsning

som Domstolsverket föreslår. Hovrätten för Västra Sverige och

Stockholms tingsrätt (majoriteten) anser att ett krav på omprövning kan

godtas. Hovrätten påtalar att enmånadsgränsen inte bör tillämpas

slentrianmässigt och tingsrätten anser att konstruktionen är

svårbegriplig eftersom den allmänna säkerhetskontrollen, enligt

förslaget, inte fordrar att några särskilda omständigheter föreligger.

Även Svenska Tidningsutgivareföreningen framhåller att tidsgränsen

inte innebär någon egentlig begränsning och att andra begränsningar

därför bör övervägas, t.ex. att ett beslut inte får förnyas utan att en

hotbild med i vart fall en viss konkretion kan påvisas. Några

remissinstanser lämnar förslag på den lagtekniska utformningen.

Rikspolisstyrelsen understryker behovet av samråd med polisen innan

beslut fattas och Kriminalvårdsstyrelsen föreslår att samråd även bör

ske med kriminalvården. Riksåklagaren påtalar generellt behovet av

bättre informationsutbyte när det gäller risker för brottsliga handlingar.

Skälen för regeringens förslag: Eftersom ett beslut om allmän

säkerhetskontroll påverkar hela domstolens verksamhet bör det, i

enlighet med Domstolsverkets förslag, fattas i administrativ ordning av

domstolens chef. Beslutanderätten bör kunna delegeras till annan

lagfaren domare vid domstolen.

Såsom bl.a. Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren har påpekat är det av

största vikt att informationsutbytet om säkerhetsrisker m.m. mellan

olika myndigheter förbättras. Indikationer om säkerhetsrisker kan i

många fall förmodas komma från polismyndigheten och det är även

polisen som skall utöva ledningen av den allmänna säkerhetskontrollen

och vara beredd att rycka ut vid behov. Av dessa skäl är det lämpligt att

beslut om säkerhetskontroll alltid sker efter samråd med

polismyndigheten. När det gäller allmän säkerhetskontroll som inte har

samband med något särskilt mål är det däremot svårare, särskilt i de

större städerna, att söka samråd med åklagare. Någon generell

samrådsplikt med åklagaren eller andra berörda, t.ex. kriminalvården bör

därför inte föreskrivas i dessa fall. Däremot bör krav på samråd med

åklagare också fortsättningsvis gälla vid särskild säkerhetskontroll i

brottmål. Reglerna om samråd utesluter naturligtvis inte att samråd

utöver vad som är föreskrivet sker med åklagare, kriminalvård och andra

innan beslut fattas när domstolen finner det vara lämpligt. Vid de större

domstolarna, där säkerhetsfrågor normalt aktualiseras oftare än vid de

mindre, kan det också finnas fördelar med mer permanenta former för

samråd mellan domstol och polis. På sina håll finns s.k. samrådsgrupper

där domare, poliser och i vissa fall även åklagare och andra personer

ingår. Fördelarna med en sådan samrådsgrupp är flera, bl.a. kan man

diskutera mera långsiktiga lösningar på säkerhetsproblem och det kan

också underlätta för domstolen att i god tid kunna få information om

eventuellt föreliggande hot mot domstolen och dess personal och även

om risker i samband med en kommande förhandling (jfr prop.

1980/81:114 s. 16). Vikten av ett bättre informationsutbyte mellan

olika myndigheter kommenteras även i avsnitt 6.1. Frågan om

underrättelse av beslut behandlas vidare i författningskommentaren (se

avsnitt 11.1). Också utan samråd kan viktig information om eventuella

hotbilder erhållas från personer som på ett eller annat sätt är involverade

i ett pågående mål eller på annat sätt har kännedom om förhållanden som

kan medföra säkerhetsrisker för domstolen. Om en person känner till

förhållanden som gör att denne misstänker att brott kan komma att begås

i domstolens lokaler, kan detta också leda till att personen själv begär att

domstolen skall förordna om säkerhetskontroll. Domstolen får då bedö-

ma uppgifterna och vidta de åtgärder den anser lämpliga (om överkla-

gande av domstols beslut rörande säkerhetskontroll, se avsnitt 8).

Förslaget om en tidsbegränsning av beslut om allmän

säkerhetskontroll är i linje med principen att inskränkningar av

grundlagsskyddade rättigheter skall vara så begränsade som möjligt.

Tidsbegränsningen innebär dock inte, vilket även några remissinstanser

har framhållit, någon egentlig begränsning av möjligheterna att besluta

om sådana kontroller. Domstolarna kan, allt eftersom en säkerhetsrisk

med viss konkretion kan identifieras, förordna om allmän

säkerhetskontroll under den tid som säkerhetsrisken bedöms kommer

kunna föreligga. Om högre krav skulle ställas, medför detta att utrymmet

för beslut också skulle begränsas. En sådan ordning skulle motverka

syftet med de allmänna kontrollerna, nämligen att skapa en möjlighet att

möta mera diffusa säkerhetsrisker. Enligt regeringens förslag krävs det,

till skillnad från Domstolsverkets förslag, att det finns anledning att

befara att ett allvarligare brott kan komma att begås i domstolens

lokaler, dvs. att det finns någon form av konkretiserad indikation på en

säkerhetsrisk (se avsnitt 6.1). Tiden under vilken kontrollen skall pågå

skall därmed också vara avhängig denna risk, varför en kontinuerlig

prövning måste göras i fråga om huruvida risken kvarstår.

Det kan i sammanhanget noteras att den tidsbegränsning om en månad

som infördes år 1990 i lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i riks-

dagens lokaler (se SFS 1990:125), togs bort år 1999 (se SFS 1999:22).

I den nya lydelsen föreskrivs i stället att beslut om säkerhetskontroll

skall avse visst tillfälle, visst sammanträde eller viss tid (2 §).

Som tidigare anförts är allmän säkerhetskontroll inte avsedd att vara

kontinuerlig utan i stället tidsbegränsad. Det bör därför föreskrivas att

beslutet om sådan kontroll skall avse viss tid. Att föreskriva en viss i

dagar, veckor eller månader angiven längsta tidsgräns framstår däremot

inte som motiverat mot bakgrund av vad som anförts ovan. På detta sätt

understryks även att tiden för kontrollen måste fastställas med hänsyn

till omständigheterna i det enskilda fallet och inte slentrianmässigt till

en angiven tidsperiod.

Domstolsverkets förslag innehåller inget förslag om att ett beslut om

allmän säkerhetskontroll skall innehålla uppgift om vilken eller vilka

lokaler som beslutet avser. En sådan uppgift skulle emellertid, enligt

regeringens bedömning, vara nödvändig i vissa fall då den beslutande

domstolen har lokaler på olika adresser. Detta är i dag fallet med några

av landets större domstolar, men också domstolar som håller

förhandling vid s.k. tingsställen. Det förekommer också att domstolar

håller förhandlingar i andra lokaler än domstolens egna (t.ex. höll

Göteborgs tingsrätt huvudförhandling med anledning av brandkatastrofen

i Göteborg 1998 i Svenska Mässans lokaler i Göteborg). En uppgift om

vilken lokal beslutet gäller kommer också kunna bli behövligt i de fall

en hovrätt håller förhandling på annan ort. För att inga tvivel skall råda

om vilken eller vilka lokaler i meningen adresser eller fastigheter

som beslutet avser bör beslutet därför, vid behov, innehålla en uppgift

om detta.

9.3 Säkerhetskontrollens omfattning och utförande

Regeringens förslag: Allmän säkerhetskontroll i domstol skall

omfatta besökare till domstolen och genomföras som en

inpasseringskontroll. Syftet med kontrollen är att eftersöka vapen och

andra farliga föremål. Kontrollen får omfatta kroppsvisitation och

undersökning av väskor, paket m.m. med hjälp av teknisk utrustning, t.ex.

larmbåge, handmetalldetektor och röntgenmaskin. Manuell

kroppsvisitation får endast ske om det finns särskilda skäl för åtgärden.

Vid allmän säkerhetskontroll skall i princip samma personer som vid

särskild säkerhetskontroll samt anställda vid domstolen vara undantagna

från kontrollen. Därutöver skall personer som infinner sig i domstolens

lokaler på grund av utövning av offentligt uppdrag undantas från båda

formerna av kontroll. Ytterligare undantag är också möjliga. Om särskil-

da skäl föreligger får dock domstolen, vid allmän säkerhetskontroll,

inskränka kretsen av personer som är generellt undantagna från

kontrollen.

I lagen förtydligas att identitetskontroll endast får äga rum för att

kunna fastställa om en person, som uppger sig inte omfattas av

säkerhetskontroll, skall undantas från kontrollen.

Samma regler som för särskild säkerhetskontroll skall gälla i fråga

om följden av att vägra underkasta sig allmän säkerhetskontroll och om

särskilda undantag från kontrollen. Beslut om särskilt undantag skall

fattas av den som har beslutat om säkerhetskontrollen, vilket när så är

möjligt skall ske efter samråd med den eller de som handlägger målet

där personen har kallats.

Domstolsverkets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser som särskilt uttalat sig

om förslaget i denna del ställer sig tveksamma till omfattningen av den

allmänna säkerhetskontrollen och har synpunkter på hur den skall

utföras.

Rikspolisstyrelsen uttalar att säkerhetskontroller bör omfatta alla

personer som besöker domstolen och att generella undantag av

principiella skäl bör avskaffas. Stockholms tingsrätt påtalar att praktiska

problem kommer att uppstå, särskilt vid större domstolar, om andra än

de anställda skall undantas från den allmänna säkerhetskontrollen. Två

rådmän vid Länsrätten i Värmlands län (minoritet) anser att alla,

inklusive rättens ledamöter, bör kunna omfattas av kontrollen i

undantagsfall.

Hovrätten för Västra Sverige och Kammarrätten i Sundsvall anför

att manuell kroppsvisitation normalt bör kunna förekomma också vid

allmän säkerhetskontroll.

Justitiekanslern föreslår att det av lagtexten uttryckligen skall framgå

att enskild som inte tillhör den krets som skall undantas från kontrollen

inte får underkastas identitets- eller legitimationskontroll. Svenska

Tidningsutgivareföreningen framför ett liknande förslag. Stockholms

tingsrätt anför att legitimationskontroll kan vara aktuell endast i fråga

om personer som undantas från kontrollen.

Skälen för regeringens förslag: Kontrollen måste utföras på ett sätt

som uppfyller syftet med densamma samtidigt som integritetsintrånget

blir så litet som möjligt. Kontrollen bör dessutom kunna genomföras

relativt enkelt och snabbt och så att praktiska tillämpningsproblem

undviks.

Allmän säkerhetskontroll är avsedd att vara en inpasseringskontroll

till domstolens lokaler. Som Stockholms tingsrätt har pekat på kan det i

vissa fall med hänsyn till utformningen av domstolens lokaler vara

lämpligast att placera kontrollen på annan plats än i entrén till lokalerna,

t.ex. på ett visst våningsplan. Som beteckningen anger är dock den

allmänna säkerhetskontrollen avsedd att vara en generell kontroll av

besökare till domstolen, men inte en kontroll utanför en viss förhand-

lingssal. En kontroll som bara är avsedd att omfatta dem som närvarar

vid en viss förhandling och därför anordnas i omedelbar anslutning till

förhandlingssalen skall därför även fortsättningsvis uppfylla kraven för

särskild säkerhetskontroll och beslutanderätten skall vara förbehållen

rätten eller dess tillämnade ordförande.

Kontrollåtgärder

De kontrollåtgärder som kan komma i fråga vid allmän säkerhetskontroll

är desamma som får förekomma enligt nuvarande reglering, dvs. kropps-

visitation och undersökning av väskor och paket m.m. Bedömningen i

avsnitt 6.1 av hur den allmänna säkerhetskontrollen förhåller sig till

grundlagsskyddade rättigheter, utgår från att kontrollen i första hand

skall genomföras med hjälp av metalldetektor eller annan liknande

teknisk anordning, vilket också Domstolsverket föreslår. Kroppsvisita-

tion och undersökning av föremål som sker med hjälp av tekniska

hjälpmedel uppfyller de inledningsvis angivna målsättningarna och bör

därför väljas som den normala metoden vid genomförandet av allmän

säkerhetskontroll.

Teknisk utrustning som kan vara aktuell är s.k. larm- eller säkerhets-

bågar och handmetalldetektorer samt, vilket några remissinstanser sär-

skilt har påpekat, röntgenutrustning för undersökning av föremål. Med

hänsyn till att de allmänna säkerhetskontrollerna inte är avsedda att

genomföras som mer eller mindre permanenta åtgärder (se avsnitt 6.2)

finns det inget behov av att utrusta varje domstol med sådan utrustning.

Inköp av vakttjänster och teknisk utrustning kommer i stället ske centralt

med möjlighet för domstolarna att vid behov rekvirera aktuell utrustning

och personal från kontrakterat vaktbolag. De ekonomiska konsekven-

serna av regeringens förslag redovisas i avsnitt 10.

Manuell kroppsvisitation är inte avsedd att förekomma vid allmän

säkerhetskontroll annat än om den tekniska utrustningen ger utslag för

otillåtna föremål. Ett par remissinstanser har framhållit att detta klart

bör framgå av lagtexten. Regeringen delar denna bedömning. Det bör

alltså föreskrivas att kroppsvisitation som sker på annat sätt än genom

användande av metalldetektor eller liknande anordning vid allmän

säkerhetskontroll bara är tillåten om särskilda skäl föreligger. Frågan

om vem som bör få genomföra kroppsvisitation på annat sätt än med

hjälp av teknisk utrustning behandlas i avsnitt 6.4.

De kontrollåtgärder som föreslås beträffande allmän

säkerhetskontroll skiljer sig från vad som gäller vid särskild

säkerhetskontroll. I det senare fallet ställs det inte något krav på att

kontrollen i första hand skall utföras med hjälp av tekniska anordningar

 vilket dock i praktiken ofta torde vara fallet utan polismyndigheten

får från fall till fall avgöra hur kontrollen skall gå till. För särskild

säkerhetskontroll ställs inte heller något krav på särskilda skäl för att

manuell kroppsvisitation skall få genomföras, men en

proportionalitetsavvägning måste naturligtvis alltid göras och en

kroppsvisitation bör inte göras mer ingående än vad ändamålet med

åtgärden kräver (prop. 1980/81:114 s. 23). Reglerna om

kontrollåtgärder vid särskild säkerhetskontroll bör inte ändras.

Generella undantag från säkerhetskontrollen

Enligt Domstolsverkets förslag skall vissa kategorier av personer vara

generellt undantagna från allmän säkerhetskontroll. Det gäller rättens

ledamöter och andra som infinner sig i domstolen på grund av utövande

av allmän tjänst samt advokater. Härtill skall andra personer kunna

undantas om särskilda skäl föreligger. Förslaget motsvarar vad som

gäller vid särskild säkerhetskontroll. Härutöver bör anställda vid

domstolarna generellt undantas från kontroller. Flertalet

remissinstanser som yttrat sig har inte haft något att erinra mot

förslaget.

Lagrådet anser emellertid att den föreslagna kretsen av generellt

undantagna personer vid en allmän säkerhetskontroll skulle bli alltför

begränsad och att det kan förefalla rimligt att också den som på grund av

myndighets förordnande skall fullgöra en uppgift i domstolen är

generellt undantagen från säkerhetskontroll, även om han eller hon inte

är i allmän tjänst. Det kan t.ex. gälla pensionerade domare som fullgör

vissa dömande uppgifter eller offentliga försvarare och offentliga

biträden som inte är advokater. Regeringen ansluter sig till Lagrådets

bedömning, vilket innebär att också personer som utför ett offentligt

uppdrag generellt skall undantas från allmän säkerhetskontroll. I

sammanhanget måste beaktas att de nu aktuella personerna är förordnade

av domstolen. Deras förordnande skall grundas på en

lämplighetsbedömning, vilken även måste anses omfatta personernas

tillförlitlighet i säkerhetshänseende. Förutom pensionerade ordinarie

domare bör alltså även t.ex. offentliga försvarare och biträden samt

målsägandebiträden som inte är advokater undantas från

säkerhetskontroll. Med hänsyn till vad som nu sagts om skälen för att

undanta dessa personer från kontroll, anser regeringen att det inte heller

finns några bärande skäl för att de fortsättningsvis skall omfattas av

särskild säkerhetskontroll. Regeringen anser således att ifrågavarande

personer generellt skall undantas från båda formerna av kontroll. En

pensionerad ordinarie domare som vid domstol skall fullgöra vissa

dömande uppgifter, undantas emellertid redan från särskild

säkerhetskontroll i egenskap av ledamot av rätten.

Vid allmän säkerhetskontroll kan en ordning med generella undantag

föranleda tillämpningsproblem och Stockholms tingsrätt har anfört att

den allmänna säkerhetskontroll som Domstolsverket har föreslagit kan

vara besvärlig att genomföra i praktiken, särskilt vid större domstolar.

För en domstol med ett mycket stort antal besökare dagligen vore det,

enligt tingsrätten, administrativt ogörligt att kräva legitimation av alla

som föreslås kunna bli generellt undantagna från kontrollen. Tingsrätten

anser därför att den allmänna säkerhetskontrollen bör omfatta alla som

skall passera densamma, i vart fall om de inte är anställda vid domstolen.

Rikspolisstyrelsen har i sitt yttrande väckt frågan om inte generella

undantag över huvud taget bör avskaffas av principiella skäl.

I yttrandet från Länsrätten i Värmlands län framhåller några rådmän att

det kan förekomma undantagsfall när det kan vara befogat att kontrollera

alla, t.o.m. rättens ledamöter, och de föreslår därför en ordning med en

fakultativ möjlighet att meddela generella undantag.

Generella undantag för vissa personkategorier kan, särskilt vid större

domstolar, förväntas medföra att allmänna säkerhetskontroller blir mer

komplicerade och tar längre tid att genomföra än om alla som passerar

kontrollen undersöks. Motsvarande problem uppstår inte alls i samma

utsträckning vid särskild säkerhetskontroll. Tillämpningssvårigheterna

talar emot att generella undantag bör gälla vid allmän säkerhetskontroll.

De grupper av personer som föreslås undantagna från kontrollen kan

dock, som tidigare sagts, inte anses utgöra någon säkerhetsrisk utan är

tvärtom nödvändiga för domstolarnas verksamhet. Det vore därför

betänkligt att kräva att de måste underkasta sig säkerhetskontroll. Doma-

re och andra anställda vid domstolen, nämndemän, andra som infinner

sig i domstolens lokaler på grund av utövning av allmän tjänst eller

offentligt uppdrag samt advokater bör därför i princip vara generellt

undantagna från allmän säkerhetskontroll.

Det går dock inte att bortse från de praktiska invändningar som har

rests, vilka inte alltid kan begränsas genom separata ingångar eller andra

åtgärder. Såsom Stockholms tingsrätt har framhållit kan praktiska

svårigheter med att genomföra kontrollen komma medföra att allmän

säkerhetskontroll över huvud taget inte genomförs. Det bör därför

finnas utrymme för domstolen att vid allmän säkerhetskontroll besluta

om inskränkningar i undantagskretsen om särskilda skäl föreligger, t.ex.

stora verkställighetsproblem. Däremot bör reglerna om generella undan-

tag vid särskild säkerhetskontroll kvarstå oförändrade.

Liksom vid särskild säkerhetskontroll bör domstolen också vid allmän

säkerhetskontroll ha möjlighet att fakultativt besluta om ytterligare

undantag från kontrollen. Nedan återkommer frågan om särskilda

undantag beträffande personer som vägrar att underkasta sig säkerhets-

kontrollen.

Identitetskontroll m.m.

Såväl i förarbetena till säkerhetskontrollagen (prop. 1980/81:114 s. 11

f.) som i Domstolsverkets rapport (s. 33 f.) betonas att

säkerhetskontrollen inte får förenas med åtgärder för att undersöka en

persons identitet eller ärende, annat än för att kunna fastställa att

personen har rätt att undantas från kontrollen. Motivet för detta är

främst att tillförsäkra det grundlagsskyddade anonymitetsskyddet (se

ovan avsnitt 6.1). Liksom detta grundlagsskydd omfattar rätten att ta del

av allmänna handlingar utan att behöva uppge sin identitet, måste också

den som vill bevista en domstolsförhandling eller i annat ärende besöka

domstolen kunna göra detta utan att behöva uppge sitt namn eller

underkasta sig identitetskontroll.

Justitiekanslern, Rikspolisstyrelsen och Svenska Tidningsutgivare-

föreningen har särskilt tagit fasta på frågan om identitetskontroll och

anonymitetsskydd i sina remissvar och föreslagit att detta föreskrivs

särskilt i lagen. Rikspolisstyrelsen anför, beträffande anonymitets-

skyddet, att bestämmelserna i 5 § andra stycket säkerhetsskyddslagen

(1996:627) kan tjäna som förebild. Där föreskrivs att säkerhetsskyddet

enligt lagen skall utformas med beaktande av enskildas rätt att enligt

tryckfrihetsförordningen ta del av allmänna handlingar.

Det har ovan (avsnitt 6.1) betonats att det är mycket viktigt att den s.k.

proportionalitetsprincipen liksom samtliga de grundlagsskyddade fri-

och rättigheter som aktualiseras inför ett beslut om och vid

genomförandet av en säkerhetskontroll beaktas. Beaktandet av dessa fri-

och rättigheter är dock någonting som också varit en nödvändig

förutsättning för hela säkerhetskontrollagens tillkomst och utgör de

yttre ramarna för lagen. Eftersom lagstiftningen således i sig redan

innefattar ett beaktande av dessa fri- och rättigheter, behöver

anonymitetsskyddet enligt regeringens bedömning inte uttryckligen

anges i lagen på föreslaget sätt.

Personer som uppger sig tillhöra kretsen av de generellt undantagna

(se ovan) bör kunna avkrävas legitimation eller annat likvärdigt bevis på

att de har en ställning som berättigar till undantag. Detsamma bör gälla

den som, när frågan uppstår, kan komma i fråga för ett särskilt undantag

från säkerhetskontroll. Detta innebär inte någon inskränkning av

offentlighetsprincipen. Konsekvensen av vägran eller oförmåga att visa

upp ett sådant dokument är att personen måste genomgå en säker-

hetskontroll för att få tillträde till domstolslokalen, inte att han eller

hon vägras tillträde till denna. Även domstolens personal bör i detta

syfte kunna avkrävas legitimation eller liknande. Det är naturligtvis inte

meningen att legitimation skall avkrävas slentrianmässigt, utan endast i

de fall då personen inte är känd för kontrollpersonalen. Andra personer

än de som åberopar undantag från kontrollen och domstolens personal

får aldrig avkrävas legitimation eller tillfrågas om sin identitet eller

ärende på ett sådant sätt att det skulle innebära en inskränkning av den

enskildes grundlagsskyddade rätt till anonymitet. Regeringen delar, i

detta avseende, den uppfattning som några remissinstanser har anfört att

detta uttryckligen bör anges i lagtexten. För att tydliggöra att

identitetskontroll endast får ske när någon som vill få tillträde till

domstolens lokaler uppger sig vara undantagen från säkerhetskontroll

och inte för att allmänt klarlägga vilka personer som skall undantas från

kontroll, har på Lagrådets inrådan lagtexten förtydligats i detta

hänseende. I lagen anges således att identitetskontroll endast får äga rum

för att kunna fastställa om en person, som uppger sig inte omfattas av

säkerhetskontroll, skall undantas från säkerhetskontroll.

Vägran att underkasta sig kontroll och särskilda undantag från kontrollen

Om en person som inte är undantagen enligt 3 § säkerhetskontrollagen

vägrar att underkasta sig allmän säkerhetskontroll bör följden, liksom

vid särskild säkerhetskontroll, i princip vara att personen vägras tillträde

till de lokaler som omfattas av kontrollen. Frågan om förvaring av

föremål som alternativ till kontroll behandlas under avsnitt 6.5.

När en person som har kallats att infinna sig till en förhandling vägrar

att undergå allmän säkerhetskontroll, uppstår samma frågeställningar

som vid särskild säkerhetskontroll. Det avser främst parterna, ombud

som inte är undantagna från kontrollen, målsägande, vittnen, sakkunniga

och tolkar. De som är kallade att inställa sig vid domstolen är ofta

skyldiga att infinna sig och för dem som har ålagts personlig inställelse

finns det möjlighet att föreskriva olika former av sanktioner vid utevaro,

t.ex. att utge vite, dömas till böter eller hämtas till rätten. Utevaro kan

även medföra skyldighet att betala rättegångskostnader. I vissa fall kan

dom eller avskrivningsbeslut meddelas när en part inte inställer sig.

Beträffande särskild säkerhetskontroll har frågan lösts så att den som

verkställer kontrollen omedelbart skall anmäla till domstolen, dvs.

rätten eller rättens tilltänkta ordförande, om någon annan än en åhörare

vägrar att underkasta sig kontrollen. Domstolen har då möjlighet att

ompröva beslutet och särskilt medge att personen undantas från

kontrollen (6 § andra stycket). Detsamma gäller om ett farligt föremål

påträffas hos någon annan än en åhörare, men inte beslagtas, och

personen vägrar att lämna det till förvaring (7 § tredje stycket). Vid

bedömningen om särskilt undantag skall lämnas skall domstolen bl.a.

väga in orsaken till vägran, risken för att personen för med sig ett farligt

föremål och möjligheten till bevakning i rättssalen. Betydelsen för

rättegången om personen inte hörs bör också inverka på domstolens

bedömning (prop. 1980/81:114 s. 24 f.).

På Lagrådets inrådan (se prop. 1980/81:114 s. 202 f.f.) infördes

dessutom en bestämmelse om att domstolen beträffande den som kan

hämtas till rätten om han eller hon uteblir vilket enligt

rättegångsbalken gäller tilltalad i brottmål, part i ett indispositivt tviste-

mål, målsägande som skall höras i anledning av åklagarens talan samt

vittne får förordna att personen trots sin vägran att genomgå

säkerhetskontroll, skall genomgå säkerhetskontroll (6 § andra stycket).

Lagrådet motiverade detta bl.a. med att det inte förefaller lämpligt att en

sådan person tillåts välja mellan att undergå säkerhetskontroll eller att

avlägsna sig från rätten för att därefter till äventyrs hämtas, kanske redan

samma dag, och i samband därmed skyddsvisiteras. Motsvarande skulle

enligt Lagrådet gälla för den som kan hämtas till rätten och som vägrar

att lämna från sig ett medfört föremål för förvaring. Denne kan alltså

tvingas lämna ifrån sig föremålet till förvaring (7 § tredje stycket).

Domstolsverket har föreslagit att samma ordning i princip skall gälla

vid allmän säkerhetskontroll och fört en diskussion om vem som i dessa

fall bör besluta om särskilda undantag, den som beslutat om kontrollen

alternativt rätten eller rättens tillämnade ordförande för den förhandling

till vilken personen har kallats. Domstolsverket har stannat för

lösningen att den som beslutat om kontrollen också skall besluta om

särskilda undantag samt bl.a. anfört att detta kan vara en fördel för

uppfattningen om rättens objektivitet i känsliga mål, t.ex. i vårdnadsmål.

Enligt förslaget skall dock samråd om möjligt ske med rätten, eller dess

tilltänkta ordförande, i det mål där den aktuella förhandlingen hålls.

Förslaget har godtagits vid remissbehandlingen, men Justitiekanslern

påpekar att förfarandet kan leda till avsevärd tidsutdräkt.

Regeringen finner den föreslagna lösningen vara lämplig och gör

bedömningen att den är praktiskt genomförbar. Vid allmän säkerhets-

kontroll skall därmed den som fattar beslutet om kontrollen med stöd av

2 § också besluta om särskilda undantag från kontrollen eller,

beträffande den som får hämtas till domstolen vid utevaro, att personen

skall kontrolleras eller lämna från sig föremål till förvaring trots sin

vägran. Beslutet skall, när så kan ske, fattas efter samråd med rättens

tillämnade ordförande eller, om förhandlingen har inletts, med rätten.

Det är dock inte fråga om någon absolut samrådsplikt. Undantag bör få

göras t.ex. om den med vilken samråd skall ske inte kan nås inom rimlig

tid eller om samrådet av annan orsak skulle leda till oacceptabel

tidsutdräkt och därmed möjligen också verkställighetsproblem. Om den

person som beslutat om kontrollen också skall vara ordförande vid en

förhandling som ännu inte inletts, behöver naturligtvis inte heller något

samråd ske. Vägran att genomgå säkerhetskontroll torde inte inträffa

särskilt ofta. Syftet med samråd är inte bara att möjliggöra välgrundade

bedömningar i fråga om undantag från kontroll, utan även att möjliggöra

riktiga bedömningar av hur målet skall handläggas och om personen kan

anses ha laga förfall om han eller hon inte inställer sig till förhandlingen

m.m. Om domstolens chef eller den domare som efter delegation

beslutat om allmän säkerhetskontroll inte personligen finns tillgänglig

på domstolen när fråga om särskilt undantag uppkommer, kan frågan

lämpligen avhandlas på telefon med vederbörande. Om domstolens chef

inte kan nås på telefon, kan dennes ställföreträdare på domstolen (se

t.ex. 47 § förordningen [1996:381] med tingsrättsinstruktion och 41 §

förordningen [1996:382] med länsrättsinstruktion) fatta beslut i frågan.

Kan den domare som fått beslutanderätten delegerad till sig inte nås på

telefon, bör domstolens chef kunna fatta beslut i frågan.

Den möjlighet som finns att vägra en person som kallats till en för-

handling tillträde om han inte frivilligt genomgår säkerhetskontroll kan

inte anses strida mot artikel 6 i Europakonventionen, även om möjlig-

heten kan innebära att en kallad part inte ovillkorligen har rätt att närvara

vid förhandlingen. Som anförts i avsnitt 6.1 står det var och en fritt att

underkasta sig en kontroll eller att avstå från detta och ta de konsekven-

ser, processuella eller andra, som kan vara förenade med ett sådant val.

Normalt får alltså, som Lagrådet också särskilt framhållit, en vägran att

underkasta sig säkerhetskontroll med åtföljande frånvaro från en för-

handling anses innebära att parten själv valt att inte närvara. Något

problem uppkommer då inte i förhållande till konventionen (jfr

Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 170.). Regeringen

delar Lagrådets bedömning att domstolarna, vid sin prövning av

huruvida särskilda undantag från kontroll skall ges, alltid bör beakta

artikel 6 i Europakonventionen.

9.4 Användningen av ordningsvakter vid säkerhetskontroll i

domstol

Regeringens förslag: Allmän säkerhetskontroll i domstol skall kunna

utföras av annan personal än polismän. Sådan personal skall ha ordnings-

vaktsutbildning och vara förordnad av den ansvariga polismyndigheten.

Kontrollen skall utföras under polismans ledning. Särskild säkerhets-

kontroll bör såsom i dag utföras av polispersonal, men skall vid behov

kunna ske med biträde av ordningsvakter.

Kroppsvisitation som sker på annat sätt än genom användande av

metalldetektor eller liknande anordning får utföras av polisman eller av

ordningsvakt som polismyndigheten har godkänt för uppgiften.

Domstolsverkets förslag: Båda typerna av säkerhetskontroll bör få

genomföras av ordningsvakter med särskilt förordnande under ledning av

polisman. När det gäller särskild säkerhetskontroll skall det ankomma

på polismyndigheten att avgöra huruvida särskilt förordnade

ordningsvakter i någon mån kan tjänstgöra vid kontrollen i stället för

polispersonal.

Remissinstanserna: Bland de remissinstanser som särskilt yttrat sig

angående möjligheten att låta annan än polisman utföra kontrollerna har

flera tillstyrkt förslaget, bl.a. Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen och Länsstyrelsen i Stockholms län. Svea

hovrätt och Stockholms tingsrätt tillstyrker förslaget såvitt avser

allmän säkerhetskontroll, men avstyrker det i fråga om särskild

säkerhetskontroll. Stockholms tingsrätt anser vidare att kravet på att

kontrollen skall ske under polismans ledning är onödigt. Endast

Länsrätten i Värmlands län (majoriteten) avstyrker helt att annan än

polis skall kunna genomföra säkerhetskontroller. Rikspolisstyrelsen har

i ett separat ärende (Ju95/1434, se avsnitt 3) föreslagit att

polismyndigheten bör ges möjlighet att förordna annan än polisman att

under ledning av polisman utföra säkerhetskontroll vid domstols-

förhandling. Förslaget motsvarar vad som efter lagändring 1974 gäller

för säkerhetskontroll vid flygplats. Länsstyrelsen i Stockholms län har i

samma ärende (Ju95/1434), utan att framställa något formellt förslag

om lagändring, uttalat att det kan finnas skäl att överväga en möjlighet att

låta andra än polismän utföra säkerhetskontroll vid domstolsförhand-

lingar om dessa uppdrag tenderar att öka. Vad som bör diskuteras är

enligt länsstyrelsen i så fall en lagändring motsvarande den som Riks-

polisstyrelsen föreslår.

Skälen för regeringens förslag: Uppgifter som tidigare varit förbe-

hållna polispersonal utförs i dag i stor utsträckning av andra personer.

Vissa uppgifter utförs av godkända väktare enligt lagen (1974:191) om

bevakningsföretag och av ordningsvakter enligt lagen (1980:578) om

ordningsvakter. Enligt 23 a § polislagen (1984:387) har polisen

möjlighet att förordna den som inte är anställd som arrestantvakt eller

passkontrollant inom polisväsendet och inte heller är polisman att

tjänstgöra som sådan vakt eller kontrollant. Vidare finns det sedan den 1

januari 1999 föreskrifter i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

som medger att kriminalvården förordnar väktare från auktoriserade

bevakningsbolag för vissa bevakningsuppgifter (se prop. 1997/98:95 s.

64 f.f.).

Även särskilt reglerade säkerhetskontroller får i viss utsträckning

utföras av annan än polisman. Sedan 1974 får särskild kontroll på flyg-

plats under ledning av polisman utföras av andra personer som

förordnats av polismyndigheten. I samband med ändringen uttalade

departementschefen att den särskilda flygplatskontrollen polisiärt sett är

av rutinbetonad och enkel natur och därför väl kan utföras av personer

utan polisutbildning (prop. 1974:105 s. 7 f.). Att använda polispersonal

för de aktuella uppgifterna ansågs därför vara en misshushållning med

tillgängliga polisresurser. Kravet att kontrollen skall ske under ledning

av polisman motiverades med risken för att allvarliga våldsbrott kan

inträffa.

Säkerhetskontroller i riksdagen skulle, enligt 4 § lagen (1988:144)

om säkerhetskontroll i riksdagens lokaler, i dess tidigare lydelse,

utföras av polisman, efter närmare anvisningar från polismyndigheten,

med biträde av riksdagens vaktpersonal. Efter en lagändring som trädde i

kraft den 1 april 1999 (SFS 1999:22) får sådan kontroll numera utföras

antingen av polisman eller, efter polismyndighetens förordnande, av

vaktpersonal vid riksdagen (5 §). Medverkan av polis krävs bara vid annan

form av kroppsvisitation än genom metalldetektor eller liknande

anordning. Konstitutionsutskottet uttalade att det inte längre finns

samma behov av medverkan från polisens sida vid säkerhetskontroll,

eftersom kontroll med metalldetektor inte längre torde upplevas som

särskilt integritetskränkande och då vaktpersonalen är väl utbildad samt

lämplig för de aktuella uppgifterna (bet. 1998/99:KU7 s. 10).

Det kan också i sammanhanget nämnas att bevakning av skyddsobjekt

(t.ex. riksdagsbyggnaden) enligt lagen (1990:217) om skydd för

samhällsviktiga anläggningar m.m., får utföras av polismän, men även av

särskilt utsedd personal, s.k. skyddsvakter, med relativt vittgående

befogenheter.

När det gäller säkerhetskontroll i domstol har Domstolsverket anfört

att uppdragen i dag är betungande för polisen och att erforderliga polis-

resurser skulle saknas för att utföra allmänna säkerhetskontroller. I

fråga om särskild säkerhetskontroll bör det ankomma på

polismyndigheten att avgöra huruvida särskilt förordnade

säkerhetsvakter i någon mån kan tjänstgöra vid kontrollen i stället för

polispersonal. Rikspolisstyrelsen har anfört att även säkerhetskontroll i

domstolar polisiärt sett är av rutinmässig och okomplicerad

beskaffenhet. I båda förslagen görs hänvisningar till vad som gäller vid

flygplatskontroller enligt lagen (1970:926) om särskild kontroll vid

flygplats (3 §).

Även om säkerhetskontroll i domstol polisiärt sett är rutinmässiga

och, i vart fall i vissa fall, av enklare beskaffenhet skulle det ändå ställas

mycket stora krav på utbildning, erfarenhet och kompetens på den

vaktpersonal som enligt förslaget tillsammans med polisen skulle få

utföra säkerhetskontroller i landets domstolar. Enligt regeringens

bedömning kan endast ordningsvakter komma i fråga för uppgiften.

Ordningsvakter medverkar i dag till att upprätthålla den allmänna

ordningen och får förordnas att tjänstgöra vid olika allmänna

sammankomster, vid offentliga tillställningar, lokaler och platser samt,

om särskilt behov finns, även i andra fall (se 1 3 §§ i lagen [1980:578]

om ordningsvakter). Bemyndigandet att få utföra säkerhetskontroller i

domstol bör framgå av en ny bestämmelse i lagen. Den nuvarande 3 § i

lagen innehåller en generellt avfattad bestämmelse, enligt vilken

ordningsvakter får förordnas även i annat fall än som följer av 2 §, om

det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän

synpunkt. Som Lagrådet framhållit är det med hänsyn till avfattningen

av 3 § lämpligast att placera den nya paragrafen med dess specificerade

uppgifter som en 2 a §. Den lagtekniska utformningen av bestämmelsen

behandlas i författningskommentaren (se avsnitt 11.3).

Ordningsvakter vid allmän säkerhetskontroll

Enligt regeringens mening talar såväl hänsynen till ett effektivt nyttjande

av polisens resurser som uppdragets karaktär för att låta ordningsvakter

få utföra allmän säkerhetskontroll i domstolarna. Ordningsvakterna skall

vara förordnade för uppgiften av polismyndigheten och det bör vara

polismyndigheten som i det enskilda fallet avgör om polismän eller

ordningsvakter skall utföra kontrollen. Med hänsyn till att det, enligt

regeringens förslag, skall krävas en indikation på att det finns risk för

allvarlig brottslighet för att allmän säkerhetskontroll skall få ske, bör

kontrollen ske under ledning av polisman, vilket också Domstolsverket

har föreslagit. Detta överensstämmer med vad som i dag gäller vid

säkerhetskontroll på flygplatser (jfr dock förslaget i SOU 1999:42, se

ovan avsnitt 5).

Enligt Domstolsverkets mening skulle det vid säkerhetskontroll i

domstol räcka att polisen finns tillgänglig och kan infinna sig i

domstolen inom en viss kortare tid. Stockholms tingsrätt och

Rikspolisstyrelsen delar Domstolsverkets bedömning, även om

tingsrätten påtalar att föreskriften om polismans ledning inte är

verklighetsförankrad och därför inte behövs. När det gäller

flygplatskontroll innebär motsvarande föreskrift att polismannen måste

finnas tillgänglig i stationsområdet men inte att han eller hon måste

finnas på plats vid kontrollen.

Huruvida ett uppfyllande av kravet på att polisman skall leda en allmän

säkerhetskontroll innebär att polispersonal måste finnas tillgänglig i

domstolslokalerna får avgöras från fall till fall. Vid bedömningen, som

bör ske efter samråd mellan domstolen och polismyndigheten, skall det

främst beaktas om polisen i den aktuella situationen kan leda kontrollen

utan att fysiskt vara på plats. Andra faktorer som också bör beaktas i

sammanhanget är polisens möjligheter att snabbt rycka ut till domstolen

om behov uppstår, t.ex. på grund av behov av åtgärder som inte får

utföras av dem som genomför kontrollen (se vidare nedan).

Ordningsvakter vid särskild säkerhetskontroll

När det gäller särskild säkerhetskontroll i domstol föreligger det en

avgörande skillnad jämfört med säkerhetskontroller på flygplatser eller i

riksdagen. För att en sådan domstolskontroll skall få genomföras krävs

att det föreligger särskilda omständigheter som innefattar en

överhängande risk för att ett allvarligt brott kan komma att begås. Även

om genomförandet i många fall kan kännas rutinmässigt för den

polispersonal som deltar, innebär risken för att ett allvarligt brott skall

komma att begås att polismän bör utföra kontrollen. Regeringen delar

alltså den uppfattning som några domstolar har gett uttryck för,

nämligen att särskild säkerhetskontroll skall utföras av polismän. Det

bör däremot inte uteslutas att polismännen kan biträdas av

ordningsvakter när polisen finner det vara lämpligt. Efter överväganden i

det enskilda fallet, skall polismyndigheten alltså vid behov kunna

förordna ordningsvakter att biträda polisen vid särskild

säkerhetskontroll Det bör noteras att införandet av möjligheten att

genomföra allmän säkerhetskontroll kan komma att leda till att antalet

särskilda kontroller minskar. Även om inte förutsättningarna för särskild

säkerhetskontroll förändras är det troligt att vissa säkerhetsrisker som i

och för sig kan motivera en sådan kontroll framgent i stället kommer att

bemötas med en allmän säkerhetskontroll.

Följdbestämmelser med anledning av att ordningsvakter får utföra

säkerhetskontroll

De kontrollåtgärder som andra än polismän skall komma att utföra

måste vara lämpliga med hänsyn till den utbildning och erfarenhet som

dessa personer kan förväntas ha samt som det är lämpligt att de får

utföra (se ovan avsnitt 6.2). Som tidigare nämnts utgör kroppsvisitation

samt undersökning av väskor och andra föremål genom användning av

teknisk utrustning inte något problem i detta avseende. Däremot kan det

ifrågasättas om andra än polismän skall få genomföra manuell

kroppsvisitation.

Domstolsverkets förslag innehåller ingen begränsning i fråga om vem

som bör få genomföra kroppsvisitation på annat sätt än med hjälp av

teknisk utrustning. Ingen remissinstans har heller särskilt tagit upp denna

fråga. När det gäller säkerhetskontroll i riksdagen föreskrivs emellertid

att manuell kroppsvisitation endast får utföras av polisman. Detta krav

infördes vid den senaste ändringen av lagen som också innebar att

riksdagens vaktpersonal skall få genomföra säkerhetskontroll utan polis-

personal närvarande. Bakgrunden till bestämmelsen kommenteras inte

närmare av vare sig Riksdagens förvaltningskontor (1997/98:RFK3)

eller Konstitutionsutskottet (bet. 1998/99:KU7).

Regler om rätt att genomföra kroppsvisitation finns i många författ-

ningar och är i vissa fall förbehållen poliser, t.ex. 28 kap. rättegångs-

balken, 19 och 23 §§ polislagen (1984:387) och 5 kap. 2 § utlännings-

lagen (1989:529). Enligt andra författningar får emellertid andra

personer utföra kroppsvisitation. Lagen (1970:926) om särskild

kontroll på flygplats ställer t.ex. inte något hinder i vägen för att särskilt

förordnade s.k. flygplatskontrollanter skall få utföra manuell

kroppsvisitation.

För att kroppsvisitation av personer och undersökning av väskor och

andra föremål skall utföras på ett korrekt och säkert sätt fordras utbild-

ning och erfarenhet. Rikspolisstyrelsen har t.ex. i sitt remissvar bl.a.

uttalat att väskor och andra tillslutna föremål av säkerhetsskäl inte bör

öppnas när någon vägrar att medverka till att så sker. När det gäller flyg-

platskontroller kan det konstateras att dessa sker regelbundet och att

säkerhetskontrollanterna på de statliga flygplatserna är anställda för upp-

giften antingen av Luftfartsverket eller av entreprenörer som fått i

uppdrag att sköta kontrollen (se SOU 1999:42 s. 260). Dessa

kontrollanter kan därför förväntas ha nödvändiga kunskaper och

erfarenhet av att genomföra även en manuell kroppsvisitation.

Säkerhetskontroll i domstol är däremot inte en regelbunden verksam-

het och det kan inte förutsättas att den personal som skall genomföra

kontrollen har tillräcklig utbildning och erfarenhet för att utföra annan

undersökning än med hjälp av teknisk utrustning. Detta talar för att

manuell kroppsvisitation, liksom i riksdagen, endast bör få utföras av

polis. En sådan ordning skulle emellertid förta en stor del av syftet med

att låta andra än polismän utföra allmän säkerhetskontroll och förmodli-

gen i praktiken innebära att polismän alltid måste finnas på plats i

domstolen också när en sådan säkerhetskontroll genomförs. Det bör

dessutom finnas ordningsvakter att tillgå som har den nödvändiga erfa-

renhet och utbildning som krävs. Regeringen gör därför den bedöm-

ningen att också ordningsvakter skall kunna utföra manuell

kroppsvisitation och undersökning av väskor och andra föremål. Det

ankommer sedan på polismyndigheten att i det enskilda fallet avgöra om

det är lämpligt att ordningsvakter utför den manuella visitationen. Denna

flexibilitet innebär att polisens resurser kan användas på ett effektivt

sätt. Med hänsyn till att ordningsvakter kan komma att medverka vid

såväl allmän som särskild säkerhetskontroll bör bestämmelsen gälla för

båda kontrollformerna.

En annan konsekvens av att ordningsvakter får utföra säkerhetskontroll

är att frågan om vem som skall bära kostnaderna för deras arbetsinsats

uppstår. I det resonemang som Domstolsverket för beträffande

möjligheterna att låta andra än poliser utföra kontrollerna ligger

underförstått att personalkostnader kommer att föras över från polisen

till domstolarna. Rikspolisstyrelsen har betonat att så också bör vara

fallet, medan domstolarna har ställt sig tveksamma eller avvisande till att

kostnaderna för säkerhetskontrollerna skall belasta deras budget.

Enligt regeringens mening bör de kostnader för säkerhetskontroller

som inte avser polispersonals medverkan belasta den som beslutar om

åtgärden, dvs. domstolen. Därav följer också att det är domstolen som

har att anlita de ordningsvakter som skall utföra eller medverka vid en

säkerhetskontroll. Med hänsyn till att polisen har det övergripande

ansvaret för ordningshållningen och brottsbekämpningen i samhället

saknas all anledning att tro att polispersonal av ekonomiska skäl inte

kommer att sättas in när så erfordras. Vid särskild säkerhetskontroll

skall dessutom alltid polismän utföra kontrollen. De ekonomiska

konsekvenserna av förslaget redovisas vidare i avsnitt 10.

9.5 Förvaring av föremål som inte undersökts vid

säkerhetskontrollen

Regeringens förslag: Vid allmän säkerhetskontroll skall väskor och

andra föremål kunna lämnas till förvaring under samma förutsättningar

som i dag gäller vid säkerhetskontroll vid domstolsförhandling.

Lagtexten ändras emellertid så att det betonas att okontrollerade

föremål bara skall tas emot för förvaring om det kan anses vara lämpligt.

Vidare förtydligas lagtexten så att det klart framgår att kontroll av

förvarade föremål får ske endast om det finns särskilda skäl för det.

Domstolsverkets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Länsrätten i Värmlands län och

Rikspolisstyrelsen avstyrker förslaget med hänvisning till den

säkerhetsrisk som en sådan möjlighet till förvaring innebär. Enligt

Rikspolisstyrelsen bör väskförvaring inte godtas vid någon form av

säkerhetskontroll.

Skälen för regeringens förslag: Säkerhetskontrollagen i sin nuva-

rande lydelse innehåller regler om förvaring av väskor och andra

föremål vid två olika situationer.

Den första situationen är när en person medger att själv bli

kontrollerad men vägrar att låta en medförd väska eller annat föremål bli

undersökt (6 § tredje stycket). Föremålet skall då få lämnas till

förvaring om den som verkställer kontrollen inte anser det vara

olämpligt och personen får därefter inte vägras tillträde. Om det befinns

vara olämpligt att ta emot föremålet för förvaring skall innehavaren

nekas tillträde om han eller hon alltjämt vägrar att tillåta undersökning

av föremålet. Möjligheten att ta emot okontrollerade föremål till

förvaring avser dock inte fall när personen helt vägrar att underkasta sig

någon form av kontroll och inte heller beviljas undantag från kontrollen.

Också i det fallet skall personen vägras tillträde (6 § första stycket).

Säkerhetskontroll bygger i huvudsak på frivillig medverkan av den som

skall kontrolleras. En tvångsvis genomsökning av ett föremål, t.ex. en

väska, som någon medför förutsätter att de villkor som ställs upp i

28 kap. rättegångsbalken är uppfyllda, dvs. att misstanke om brott kan

riktas mot personen.

Den andra situationen avser fallet när ett farligt föremål påträffas vid

kontrollen, men föremålet inte tas i beslag enligt rättegångsbalkens

regler (7 § första stycket). Det kan t.ex. vara fråga om en pennkniv som

påträffas utan att det föreligger misstanke om brott (prop. 1980/81:114

s. 25). I detta fall skall personen uppmanas att lämna föremålet till

förvaring och om så inte sker och personen inte av domstolen beviljas

tillträde med föremålet i behåll, skall personen vägras tillträde och får

avlägsnas från domstolslokalen (7 § andra och tredje styckena).

Domstolsverkets ursprungliga förslag till lag om säkerhetskontroll

vid domstolsförhandling år 1980 innehöll endast bestämmelser om

förvaring i det fall ett farligt föremål påträffas men inte tas i beslag (se

prop. 1980/81:114 bilaga 1). Förslaget om möjlighet att lämna föremål

till förvaring utan kontroll enligt 6 § infördes genom propositionen

utan närmare motivering (prop. 1980/81:114 s. 24).

En liknande ordning gäller enligt 6 och 7 §§ lagen (1988:144) om

säkerhetskontroll i riksdagen, medan lagen (1970:926) om särskild kon-

troll på flygplats saknar bestämmelser om förvaring av föremål.

Domstolsverkets förslag innebär att vad som redan i dag gäller för

säkerhetskontroll vid domstolsförhandling (särskild säkerhetskontroll)

också skall gälla vid allmän säkerhetskontroll.

Rikspolisstyrelsen har uttalat som sin bestämda uppfattning att dom-

stolarna inte bör ta emot föremål som besökare vägrar att låta under-

sökas eftersom en sådan behandling kan medföra stora risker. I stället

bör personer som inte medverkar till sådan kontroll vägras tillträde.

Även Länsrätten i Värmlands län ställer sig tveksam till att förvaring

tillåts av föremål som inte har undersökts. Invändningarna gäller alltså

bara den möjlighet till förvaring som föreskrivs i 6 § tredje stycket

säkerhetskontrollagen.

Såvitt känt har den nuvarande ordningen med möjlighet till förvaring

inte inneburit några tillämpningsproblem. En förutsättning som framgår

av bestämmelsen är att den som genomför kontrollen inte anser det vara

olämpligt att föremålet lämnas till förvaring. Avsikten är att t.ex.

förhindra att en sprängladdning lämnas till förvaring.

I samband med en allmän säkerhetskontroll kan det naturligtvis bli

fråga om ett större antal föremål som skall förvaras. Dessutom kan den

som utför kontrollen förväntas ha sämre överblick över de personer som

omfattas av kontrollen än vid särskild säkerhetskontroll, som normalt

omfattar ett mindre antal personer. Det skulle i vissa fall kunna vara

enkelt att t.ex. lämna ett okontrollerat föremål till förvaring men under-

kasta sig kontrollen i övrigt, att gå in i lokalen och därefter snabbt lämna

den utan att ta med sig föremålet, utan att detta förhållande uppmärk-

sammas. Därmed skulle en sprängladdning kunna placeras i domstolens

lokaler för att detonera utan att den som begår gärningen kommer till

skada. Även om svårigheten att kontrollera att föremål som lämnas till

förvaring inte lämnas kvar när personen lämnar domstolen, talar emot en

möjlighet att över huvud taget ta emot okontrollerade föremål för

förvaring, skulle sådana svårigheter i förekommande fall kunna vara skäl

att vägra förvaring med hänvisning till att det inte bedöms som lämpligt.

Också vid särskild säkerhetskontroll kan andra orsaker än farhågan att ett

föremål kan innehålla exempelvis sprängmedel utgöra skäl för att finna

det olämpligt att ta emot ett föremål till förvaring (se prop.

1980/81:114 s. 24).

Det är inte heller möjligt att ha skilda regler om förvaring för särskild

och allmän säkerhetskontroll, eftersom även den senare formen av

kontroll kommer att omfatta personer som är kallade och t.o.m. skyldiga

att infinna sig till en förhandling.

Regeringen bedömer att nuvarande utrymme för att vägra att ta emot

okontrollerade föremål till förvaring hittills har varit tillräckligt för att

förhindra attentat och annat. Med hänsyn till att kontrollåtgärderna inte

bör göras mer ingående än vad deras ändamål kräver, bör möjligheten att

ta emot okontrollerade föremål finnas kvar och också gälla vid allmän

säkerhetskontroll. Bedömningen ändras inte av det faktum att allmän

säkerhetskontroll ofta kommer att utföras av andra än polismän,

eftersom kontrollen skall ske enligt polismyndighetens anvisningar och

under ledning av polisman.

Även om möjligheten till förvaring av okontrollerade föremål hittills

varit tillräcklig och alltså bör finnas kvar kan regeringen, mot bakgrund

av det konstaterat ökade antalet hot mot domstolarna, emellertid inte

helt bortse från de negativa remissynpunkter som lämnats i frågan.

Regeringen bedömer att det finns möjligheter att ytterligare minska

utrymmet för att ta emot okontrollerade föremål och att detta även i

proportionalitetshänseende får anses godtagbart. Bestämmelsen bör

därför ändras så att det tydligt framgår att förvaring bara skall tillåtas när

kontrollanten gör bedömningen att det kan anses lämpligt. I och med en

sådan ändring ställs det större krav för att domstolen skall tillåta

förvaring av föremålet och det ställer också större krav på individuell

prövning. Eftersom utrymmet för att ta emot okontrollerade föremål för

förvaring alltså minskar, bör risken för att en sprängladdning eller något

annat farligt föremål lämnas in för förvaring också minska ytterligare

något.

När det gäller förvaring av väskor m.m. bör även en annan fråga som

gäller samordning av olika bestämmelser beröras. Frågan tas inte upp i

Domstolsverkets rapport, men vid behandlingen av reglerna om säker-

hetskontroll i riksdagen uppmärksammade Konstitutionsutskottet

motsvarande samordningsbehov beträffande bestämmelserna i lagen

(1988:144) om säkerhetskontroll i riksdagens lokaler (bet.

1998/99:KU7 s. 11). Det avser förhållandet mellan bestämmelserna om

förvaring av okontrollerade föremål (6 § säkerhetskontrollagen) och de

som medger att väskor och andra föremål som medförs eller påträffas i

lokalerna får undersökas (5 § samma lag). Eftersom de föremål som,

sedan det bedömts lämpligt, tagits emot till förvaring har lämnats just

för att de inte skall behöva undersökas bör det liksom i lagen om

säkerhetskontroll i riksdagens lokaler införas en bestämmelse om att

dessa föremål bara får undersökas om särskilda skäl föreligger. Det

skall finnas särskilda omständigheter som tyder på att väskan eller

föremålet behöver undersökas och det skall föreligga risk för brott som

innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse

av egendom om det förvarade föremålet inte undersöks. De krav som

ställs för att föremålen skall få undersökas är jämförbara med dem som

anges i 23 § polislagen (1984:387).

10 Sanktioner för störande av ordningen vid

domstolsförhandling

Regeringens bedömning: Påföljden för rättegångsförseelse enligt 9

kap. 5 § rättegångsbalken bör inte förändras.

Förslaget i Riksåklagarens rapport: I rapporten Åtgärder för att öka

skyddet för anställda inom domstolarna och åklagarväsendet, föreslår

arbetsgruppen att påföljden för störande av ordningen vid domstols-

förhandling enligt 9 kap. 5 § rättegångsbalken skärps från penningböter

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Skälen för regeringens bedömning: Det förslag om straffskärpning

som den gemensamma arbetsgruppen med företrädare för

Riksåklagaren, Domstolsverket, Rikskriminalpolisen och

Säkerhetspolisen lämnat har sin bakgrund i kritik som framförts från

polis- och åklagarhåll i remissförfarandet av rapporten Ökat skydd för

anställda inom domstolarna och åklagarväsendet (Åklagarväsendets

rapport 1995:7). I rapporten framhålls bl.a. vikten av en kraftfull

processledning med stöd av 5 kap. 9 § rättegångsbalken. Kritiken avser

att processledningen i domstolarna i vissa fall är svag och att

långtgående störande inslag tillåts vid rättegångar utan att det sker något

ingripande från ordförandens sida. Även några tingsrätter har anfört att

domarens ansvar för processledningen eventuellt bör förtydligas.

Arbetsgruppen anför att straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § rättegångs-

balken inte tillämpas av domstolarna annat än i sällsynta undantagsfall

samt att en möjlig förklaring kan vara att påföljden penningböter är

alltför mild för att vara avskräckande och att ett ingripande därför upp-

fattas som meningslöst. Det påpekas att detta särskilt kan vara fallet när

det gäller störande personer som saknar eller har låga inkomster och

som visar ett uttalat förakt för rättsväsendet, t.ex. medlemmar av s.k.

mc-gäng som i grupp bevistar en rättegång mot en tilltalad gängmedlem.

Förslaget om straffskärpning är därmed avsett att öka domstolens

auktoritet och ge rättens ordförande större möjligheter att sätta makt

bakom orden. I remissförfarandet har även Falu tingsrätt ifrågasatt om

inte fängelse skall införas som påföljd för den som stör ordningen i

rättssalen.

Riksåklagaren tar också upp frågan om ordningen vid domstolsför-

handlingar och förslaget om straffskärpning i sitt remissyttrande över

Domstolsverkets rapport.

Regeringen vill understryka vikten av att ordningen upprätthålls vid

domstolsförhandlingar och det ansvar som åvilar rättens ordförande att

så sker. Detta framgår klart av bestämmelserna i 5 kap. 9 § och 9 kap.

5 § rättegångsbalken. Ordföranden har genom dessa bestämmelser getts

möjlighet att tillgripa vissa sanktioner att utvisa, häkta och döma

personer till penningböter. Det störande uppträdandet kan även utgöra

brott mot brottsbalkens regler, t.ex. olaga hot enligt 4 kap. 5 § eller

störande av förrättning enligt 16 kap. 4 § brottsbalken. Brott som

förövats inför rätta kan i viss utsträckning efter ansvarsyrkande tas upp

av domstolen genom ett förenklat förfarande som inte fordrar

förundersökning eller stämning (se 19 kap. 5 §, 23 kap. 22 § och 45 kap.

2 § rättegångsbalken). Brottsbalkens bestämmelser innebär alltså att

ordningsstörningar av mer allvarligt slag redan är kriminaliserade och

kan bestraffas med strängare påföljder än penningböter.

För att ordningen skall upprätthållas krävs det alltså ett aktivt agerande

från ordförandens sida, men även åklagaren bör bidra genom att upp-

märksamma och handla när uppträdandet kan utgöra ett brott enligt

brottsbalken. Det saknas underlag för att bedöma orsaken till att de

straffbestämmelser som finns sällan tillämpas. Det torde dock även vara

så att inte heller möjligheterna att visa ut och att häkta störande

personer, dvs. mer ingripande och omedelbart kännbara åtgärder,

tillämpas särskilt ofta.

Enligt regeringens mening innehåller redan den befintliga lagstift-

ningen sammantagen de sanktioner som behövs för att upprätthålla

ordningen under domstolsförhandlingar. Det saknas därför anledning att

skärpa påföljden för rättegångsförseelser enligt 9 kap. 5 § rättegångs-

balken.

11 Överklagande

Beslut om särskild säkerhetskontroll skall liksom tidigare inte kunna

överklagas (se prop. 1980/81:114 s. 17 och 137). Vikten av att frågan

om säkerhetskontroll behandlas med största skyndsamhet gör sig

gällande också i förhållande till beslut om allmän säkerhetskontroll.

Även om sådana beslut fattas i administrativ ordning bör alltså det sedan

tidigare rådande förbudet mot att överklaga gälla även beslut om allmän

säkerhetskontroll.

Förbudet att överklaga beslut om säkerhetskontroll innebär

fortfarande att det inte heller går att överklaga ett beslut om att någon

skall undantas från säkerhetskontroll enligt 3, 6 respektive 7 §§. Det går

inte heller att överklaga ett beslut enligt 3 § om att en person som

annars skulle vara undantagen skall omfattas av kontrollen när särskilda

skäl talar för detta. Inte heller kan ett beslut där domstolen har avslagit

en begäran om säkerhetskontroll överklagas.

Det bör redan av en underrubrik till bestämmelsen, som till sin

lydelse kvarstår oförändrad, framgå att ett beslut som rör

säkerhetskontroll inte får överklagas.

12 Ikraftträdande m.m.

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 2001.

Regeringen har för avsikt att utvärdera den nya lagstiftningen när den

varit i kraft en tid.

13 Ekonomiska konsekvenser

Införandet av allmän säkerhetskontroll i domstol medför kostnader för

inköp av metalldetektorer och annan teknisk utrustning samt kostnader

för de ordningsvakter som skall tjänstgöra vid inpasseringskontrollen.

Utöver detta kan vissa kostnader tillkomma för att ställa i ordning

förvaringsutrymmen för väskor m.m. som tagits med till domstolens

lokaler. De föreslagna lagändringarna beräknas inte medföra något

behov av ombyggnationer av domstolarnas entréer. Inköp av

vakttjänsterna och den tekniska utrustningen sker centralt med möjlighet

för domstolarna att vid behov rekvirera den aktuella utrustningen och

personalen från av Domstolsverket kontrakterat vaktbolag.

Flera domstolar som yttrat sig över Domstolsverkets rapport har

anfört att kostnaderna för säkerhetskontroller inte bör belasta

domstolens budget (Eskilstuna tingsrätt, Huddinge tingsrätt) eller i vart

fall fordrar ett budgettillskott (Norrköpings tingsrätt, Helsingborgs

tingsrätt, Luleå tingsrätt). Enligt Rikspolisstyrelsens uppfattning är det

naturligt att kostnaderna för säkerhetskontrollerna belastar

domstolsväsendets anslag och att den som beslutar om kontrollen också

bör ha det ekonomiska ansvaret.

Såsom angivits tidigare (6.4) anser regeringen att kostnader för

säkerhetskontroller som inte avser polispersonals medverkan bör

belasta den som beslutar om åtgärden, dvs. domstolen. Förslaget

kommer inte innebära fler beslut om särskilda säkerhetskontroller.

Avsikten är i stället att öka förutsättningarna för kontroller utförda av

ordningsvakter. Några kostnadsökningar för polisen är därför inte att

vänta.

Det är svårt att i förväg bedöma behovet av säkerhetskontroller i

landets domstolar. Därmed är det också svårt att beräkna de ekonomiska

konsekvenserna av förslaget. I budgetpropositionen för år 2001 föreslår

regeringen att domstolsväsendets anslag höjs med 120 miljoner kronor.

Riksdagen har godkänt förslaget. Reformen bedöms kunna finansieras

inom ramen för detta resurstillskott.

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Förslaget innebär i många avseenden inga större ändringar av den

lagstiftning som gäller i dag. Det rör sig i stället huvudsakligen om

tillägg till nuvarande bestämmelser, för att ytterligare öka säkerheten vid

landets domstolar. För en utförlig kommentar till de oförändrade

delarna i lagen och de bakomliggande övervägandena till lagstiftningen,

hänvisas till specialmotiveringen i förarbetena till lagen om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar (prop. 1980/81:114 s. 18

27).

För att återspegla utvidgningen av lagens tillämpningsområde ändras

rubriken till lag om säkerhetskontroll i domstol. Dessutom har under-

rubriker införts i lagen.

1 §

I paragrafens första stycke anges att säkerhetskontroll får genomföras

som allmän eller särskild säkerhetskontroll. Begreppet

säkerhetskontroll omfattar både allmän och särskild säkerhetskontroll.

Av lagtexten framgår när bestämmelserna gäller för någon av

kontrollformerna eller för båda.

Förutsättningarna för allmän säkerhetskontroll framgår av paragrafens

nya andra stycke, vilka har diskuterats ingående i avsnitt 5 och 6.1. För

att en sådan säkerhetskontroll skall få genomföras krävs att det finns

någon indikation på en säkerhetsrisk, vilken inte behöver vara hänförlig

till någon viss person eller något visst mål vid domstolen. Även om det

därmed fordras en viss konkretisering av säkerhetsrisken är avsikten inte

att kravet skall ställas allt för högt. Även något diffusa och allmänt

riktade hot eller befarade risksituationer kan föranleda allmän

säkerhetskontroll. Det måste dock vara fråga om en risk för sådana

kvalificerat brottsliga gärningar som också krävs för särskild

säkerhetskontroll. Förutsättningarna har i lagtexten uttryckts så att det

måste finnas anledning att befara att det i en domstols lokaler kan

komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv,

hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom.

Den tidigare bestämmelsen har förts över till ett nytt tredje stycke

med det förtydligandet att den avser förutsättningarna för särskild

säkerhetskontroll. Dessa förutsättningar (se prop. 1980/81:114 s. 18

f.f.) har inte ändrats och liksom i dag krävs det att risken i samband med

en viss domstolsförhandling skall kunna relateras till särskilda

omständigheter och att det skall vara fråga om en konkret risk för brott

med sådana allvarliga följder som anges i andra stycket.

Allmän säkerhetskontroll kan komma i fråga också som ett alternativ

eller komplement till särskild säkerhetskontroll. Allmän säkerhets-

kontroll är dock inte en förutsättning för särskild säkerhetskontroll, utan

för varje beslut måste en prövning göras av förutsättningarna för den

aktuella kontrollen. I varje enskilt fall måste även en proportionalitets-

prövning göras så att ett godtagbart skydd uppnås med minsta möjliga

inskränkning av grundlagsskyddade rättigheter. I många situationer torde

det vara tillräckligt att vidta andra säkerhetsåtgärder än

säkerhetskontroll, t.ex. att ha väktare eller ordningsvakter tillgängliga i

domstolens lokaler, att genomföra vissa förhandlingar i särskilt lämpliga

lokaler, att använda sig av videokonferens där detta är möjligt, osv. När

en allmän eller särskild säkerhetskontroll genomförs är det dessutom

viktigt att de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna i övrigt beaktas.

Ett beslut om säkerhetskontroll och genomförandet därav måste sålunda

alltid ske med beaktande av skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp,

förhandlingsoffentligheten, anonymitetsskyddet samt rätten i övrigt att

yttra sig och inhämta information.

2 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som avser beslut om säkerhets-

kontroll, vilket har diskuterats i avsnitt 6.2. Av paragrafens nya första

stycke framgår att det är domstolens chef som i administrativ ordning

skall besluta om allmän säkerhetskontroll. Beslutanderätten får dock

delegeras till någon annan lagfaren domare vid domstolen. Bestämmel-

serna om vem som skall besluta om särskild säkerhetskontroll har inte

förändrats i sak. Däremot har det förtydligats att det under pågående

förhandling är rätten som fattar beslut om sådan kontroll. Detta skall ske

i den sammansättning som rätten har vid förhandlingen. Beslut som

meddelas före förhandlingen skall däremot fattas av den som skall vara

ordförande vid förhandlingen. Såsom några remissinstanser har påpekat

gäller detta utan undantag, dvs. även i överinstanserna (jfr Lagrådets

yttrande, prop. 1980/81:114 s. 200 f.).

Den som fattar beslut om säkerhetskontroll enligt denna paragraf har

även att besluta om särskilda undantag från säkerhetskontroll enligt 6

och 7 §§.

Före varje beslut om säkerhetskontroll skall domstolen samråda med

polismyndigheten i det distrikt där kontrollen skall äga rum. När det

gäller särskild, men inte allmän, säkerhetskontroll i brottmål skall

liksom i dag samråd ske också med åklagaren i målet. Detta framgår av

paragrafens nya andra stycke.

Beslutet bör avfattas skriftligt och en kopia skall skickas till dem med

vilka samråd skett. Vid särskild säkerhetskontroll bör även offentliga

försvarare och partsombud underrättas om beslutet. I vissa fall kan det

finnas anledning att informera även andra (se prop. 1980/81:114 s. 20).

Det torde vara lämpligt att också underrätta åklagarmyndigheten om

beslut om allmän säkerhetskontroll. I förekommande fall bör även

kriminalvårdsmyndighet som ombesörjer inställelse av personer till

förhandlingar underrättas om säkerhetskontroll som kan påverka

transportplaneringen. Även i övrigt kan det vara lämpligt att

offentliggöra beslutet, t.ex. genom att anslå det på lämpliga ställen i

domstolens lokaler. Särskilda föreskrifter om underrättelse av beslut

har inte ansetts erforderliga.

Paragrafens nya tredje stycke klargör att beslut om allmän säkerhets-

kontroll skall avse viss tid, utan att någon viss i dagar, veckor eller

månader längsta tidsperiod anges. Därigenom understryks att tiden för

kontrollen måste fastställas med hänsyn till omständigheterna i det

enskilda fallet och inte slentrianmässigt till en angiven tidsperiod.

Vidare anges att beslutet, vid behov, skall innehålla uppgift om vilken

eller vilka lokaler som beslutet avser. Med lokaler avses den fastighet

eller den adress som beslutet avser (se avsnitt 6.2). Det är alltså inte

fråga om att i beslutet specificera vilka utrymmen i domstolsbyggnaden

som omfattas av säkerhetskontrollen. I stycket klargörs slutligen också

att beslut om särskild säkerhetskontroll skall avse en viss förhandling.

3 §

I paragrafen finns bestämmelser om vilka personer som omfattas av de

olika formerna av kontroll. Detta kommenteras i avsnitt 6.3.

I det nya första stycket anges omfattningen av allmän säkerhetskon-

troll. Med domstolens lokaler avses inte bara domstolens egna lokaler,

utan också sådana lokaler som normalt används för andra ändamål (se

avsnitt 6.2). Kontrollen avser besökare, varmed avses i princip alla som

kommer till domstolens lokaler. Kontrollen omfattar alltså inte bara

åhörare och andra som besöker domstolen utan anknytning till något

särskilt mål eller ärende, utan även parter, vittnen, målsägande och andra

som kallats till en viss förhandling. Även om begreppet besökare i

normalt språkbruk knappast omfattar domstolens anställda har det för

tydlighets skull uttryckligen angetts att de anställda är undantagna.

Vidare föreskrivs att nämndemän och andra som infinner sig i

domstolens lokaler på grund av utövning av allmän tjänst eller offentligt

uppdrag samt advokater generellt är undantagna från kontrollen. Bortsett

från tillägget av personer som infinner sig i domstolens lokaler på grund

av ett offentligt uppdrag, motsvarar detta de kategorier av personer som

hittills varit generellt undantagna från säkerhetskontroll (se prop.

1980/81:114 s. 21 f.). Utökningen av undantagskretsen till att omfatta

också personer som i domstol fullgör ett offentligt uppdrag motiveras

av att t.ex. pensionerade domare som fullgör vissa dömande uppgifter

samt offentliga försvarare och biträden som inte är advokater, mot

bakgrund av sitt förordnande och uppdrag inte särskilt skall behöva

undantas från kontroll för att överhuvudtaget komma in i domstolens

lokaler, utan bör omfattas av det allmänna undantaget.

Domstolen har, såsom vid särskild säkerhetskontroll, möjlighet att

om särskilda skäl talar för det utvidga kretsen av personer som är

undantagna från kontroll. Med hänsyn till framför allt de praktiska

problem som generella undantag kan ge upphov till, särskilt vid större

domstolar, får domstolen, om särskilda skäl talar för det, också besluta

att inskränka kretsen av personer som är generellt undantagna från

kontroll (se avsnitt 6.3).

Med hänsyn till att allmän säkerhetskontroll skall avse besökare till

domstolens lokaler är det i första hand fråga om en inpasseringskontroll

i domstolens entré. Beroende på bl.a. lokalernas utformning och de

aktuella säkerhetsriskerna kan det emellertid i vissa fall vara mer

lämpligt att genomföra kontrollen på annan plats än i domstolens entré,

t.ex. på ett visst våningsplan. Eftersom kontrollen skall vara av allmän

natur omfatta besökare till domstolens lokaler får den emellertid

inte utföras på ett sätt som enbart omfattar personer som infinner sig

för en viss förhandling, t.ex. genom att kontrollen placeras direkt

utanför en viss rättssal.

Reglerna om särskild säkerhetskontroll återfinns i paragrafens andra

stycke. Liksom i dag är vissa kategorier av personer generellt

undantagna från kontroll. Vad som är nytt är att personer som infinner

sig i domstolens lokaler på grund av offentligt uppdrag, exempelvis

offentliga försvarare och biträden samt målsägandebiträden, liksom vid

allmän säkerhetskontroll, skall undantas från särskild säkerhetskontroll

(se avsnitt 6.3). Domstolen kan fortfarande undanta också andra

personer från kontroll om särskilda skäl talar för det.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vem som skall genomföra en

säkerhetskontroll, vilket har kommenterats i avsnitt 6.4. Liksom tidigare

skall särskild säkerhetskontroll utföras av polisman. En bestämmelse

har tillkommit som innebär att den särskilda kontrollen får ske med

biträde av ordningsvakt när polismyndigheten gör bedömningen att det är

lämpligt. Allmän säkerhetskontroll får däremot utföras av ordningsvakt

under ledning av polisman. Detta förutsätter emellertid

polismyndighetens förordnande grundat på en bedömning av om

förfaringssättet är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det

enskilda fallet. Frågan huruvida den polisman som i sådant fall skall leda

kontrollen bör vara närvarande i domstolens lokaler får också avgöras

från fall till fall (se avsnitt 6.4).

5 §

I första stycket ges föreskrifter om kontrollens genomförande som

gäller för båda formerna av kontroll. Dessa bestämmelser har inte

ändrats på annat sätt än genom en anpassning till att de olika formerna av

kontroll omfattar olika lokaler. Den allmänna säkerhetskontrollens

omfattning behandlas i avsnitt 6.3. Vidare har i första stycket en ny

bestämmelse införts efter förebild i lagen (1988:144) om

säkerhetskontroll i riksdagens lokaler (4 §). Bestämmelsen, som

kommenteras i avsnitt 6.5, innebär ett förtydligande av förhållandet

mellan paragrafens föreskrift att väskor och andra föremål som medförs

eller påträffas får undersökas och föreskrifterna i 6 § om förvaring av

föremål utan undersökning. Av den nya bestämmelsen framgår att väskor

och andra föremål som har lämnats till förvaring enligt 6 § får

undersökas endast om det finns särskilda skäl. Så är fallet när det finns

särskilda omständigheter som tyder på att väskan eller föremålet

behöver undersökas. Det är naturligtvis inte tillräckligt att den som

medfört det för förvaring inlämnade föremålet har motsatt sig att det

undersöks. Anledning att undersöka ett föremål finns endast om det

bedöms föreligga risk för brott som innebär allvarlig fara för liv eller

hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom om det förvarade

föremålet inte undersöks. Med särskilda skäl avses således

omständigheter motsvarande sådana som anges i 23 § polislagen

(1984:387).

För att kunna göra en korrekt bedömning av huruvida tillräckliga skäl

föreligger för att undersöka ett förvarat föremål bör, när allmän

säkerhetskontroll utförs av annan än polisman, polismyndigheten med

stöd av 4 § lämna allmänna anvisningar om vad som skall beaktas etc.

och vid behov bör samråd ske med den polisman som leder kontrollen.

Ett nytt andra stycke har tillkommit som innehåller föreskrifter om

kontrollåtgärder vid allmän säkerhetskontroll. Dessa frågor behandlas i

avsnitt 6.3. Även om undersökning av ett föremål som någon bär med

sig, t.ex. en väska, brukar hänföras till kroppsvisitation innehåller texten

för tydlighets skull liksom tidigare (se prop. 1980/81:114 s. 22 f.)

en uttrycklig hänvisning till undersökning av väskor och andra föremål.

Det föreskrivs att allmän säkerhetskontroll skall genomföras med hjälp

av metalldetektor eller liknande anordning och att kontroll på annat sätt,

dvs. manuell kroppsvisitation, får ske endast om det finns särskilda skäl

för det. Härmed avses främst att den tekniska utrustningen ger indikation

på att ett vapen eller annat otillåtet föremål medförs. Det kan även vara

fråga om att den tekniska utrustningen inte kan användas vid ett visst

kontrolltillfälle. Det kan t.ex. röra sig om tekniska fel eller andra

praktiska omständigheter som gör att utrustningen för tillfället inte kan

användas.

Av paragrafens nya tredje stycke framgår vidare att kroppsvisitation

som inte sker med hjälp av teknisk utrustning, skall genomföras av

polisman eller av ordningsvakt som polismyndigheten har godkänt för

uppgiften. Detsamma gäller vid undersökning av väskor och andra

föremål som besökare bär med sig. Med hänsyn till att ordningsvakter

kan komma att medverka vid såväl allmän som särskild säkerhetskontroll

gäller bestämmelsen för båda kontrollformerna. Frågan behandlas i

avsnitt 6.4.

I det nya fjärde stycket föreskrivs att identitetskontroll inte får före-

komma som en allmän kontrollåtgärd, utan bara för att kunna fastställa

om en person skall undantas från säkerhetskontrollen. Detta gäller såväl

för generellt undantagna personer enligt 3 § som för särskilt undantagna

personer enligt 6 och 7 §§. Det är naturligtvis inte meningen att

legitimation skall avkrävas slentrianmässigt, utan endast i de fall då den

från kontroll undantagne personen inte är känd för kontrollpersonalen.

Andra personer än de som åberopar undantag från kontroll får aldrig

avkrävas legitimation eller tillfrågas om sin identitet på ett sådant sätt att

det skulle innebära en inskränkning av den enskildes grundlagsskyddade

rätt till anonymitet. En uttrycklig regel om att identitetskontroll endast

får genomföras för att kunna fastställa om en person, som uppger sig

inte omfattas av säkerhetskontroll, skall undantas från den har införts

efter förslag under remissbehandlingen och efter påpekande av

Lagrådet (se avsnitt 6.3).

6 §

Paragrafen reglerar frågor som gäller en persons vägran att underkasta

sig säkerhetskontroll. Dessa frågor har kommenterats i avsnitt 6.3.

Liksom tidigare är huvudregeln att den som vägrar att underkasta sig

föreskriven säkerhetskontroll skall vägras tillträde. Detta framgår, med

enbart redaktionella ändringar, av paragrafens första stycke.

Beträffande en person som har kallats till en förhandling vid

domstolen kan domstolen ompröva beslutet om säkerhetskontroll

genom att särskilt undanta personen från kontrollen. När en kallad

person vägrar att undergå kontrollen skall detta därför anmälas till

domstolen. Denna ordning gäller redan i dag för säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar (se prop. 1980/81:114 s. 23 f.) och skall

fortsättningsvis gälla vid båda kontrollformerna. Föreskrifter om detta

finns i paragrafens andra stycke. Där anges vidare, vilket är nytt, att

beslut om särskilt undantag skall fattas av den som enligt 2 § skall

besluta om kontroll. Innebörden är att det vid särskild säkerhetskontroll

är rättens tillämnade ordförande eller, om förhandlingen har inletts,

rätten som fattar beslut om särskilt undantag. Vid allmän

säkerhetskontroll är det domstolens chef eller den som denne har

delegerat beslutanderätten till som fattar sådana beslut. Vid

bedömningen om särskilt undantag skall lämnas skall den eller de som

beslutat om kontrollen väga in bl.a. orsaken till att den kallade personen

vägrar att genomgå kontroll, risken för att personen för med sig ett

farligt föremål och betydelsen för den förestående eller pågående

rättegången om personen inte hörs. Vidare skall artikel 6 i Europa-

konventionen särskilt beaktas när det till följd av säkerhetskontroll kan

bli fråga om rättegång i parts frånvaro.

På samma sätt som vid särskild säkerhetskontroll får vid allmän

säkerhetskontroll förordnas att en person som vid utevaro kan hämtas

till domstolen, trots sin vägran skall undergå säkerhetskontroll. Denna

bestämmelse har endast ändrats i språkligt hänseende.

I paragrafen har ett nytt tredje stycke införts som innebär att dom-

stolens chef eller annan som skall besluta om allmän säkerhetskontroll

om möjligt skall samråda med rätten eller, om förhandlingen inte har

inletts, med rättens tillämnade ordförande innan ett beslut om särskilt

undantag fattas (se avsnitt 6.3). Det är dock inte fråga om någon absolut

samrådsplikt. Undantag får göras t.ex. om den med vilken samråd skall

ske inte kan nås inom rimlig tid eller om samrådet av annan orsak skulle

leda till oacceptabel tidsutdräkt och därmed möjligen också verkställig-

hetsproblem. Om den person som beslutat om kontrollen också skall

vara ordförande vid en förhandling som ännu inte inletts, behöver

naturligtvis inte heller något samråd ske. Samråd med den eller dem som

handlägger målet där personen har kallats möjliggör inte bara

välgrundade bedömningar i fråga om undantag från kontroll, utan också

riktiga bedömningar av handläggningen av målet.

I fjärde stycket finns bestämmelser för det fall någon som medger att

själv bli kontrollerad inte tillåter undersökning av en väska eller annat

föremål. Föreskrifterna, som utförligt behandlas i avsnitt 6.5, motsvarar

bestämmelserna i paragrafens tidigare tredje stycke, med den

förändringen att förvaring av okontrollerade föremål endast skall tillåtas

om det kan anses vara lämpligt. Detta innebär att utrymmet för förvaring

av okontrollerade föremål minskat något och att det ställs större krav på

individuell prövning vid kontrollen. Stora svårigheter att kontrollera att

föremål som lämnats till förvaring inte lämnas kvar och därmed utgör en

potentiell säkerhetsrisk, kan utgöra skäl att vägra förvaring med

hänvisning till att det inte bedöms som lämpligt att ta emot föremålet.

Liksom tidigare är bestämmelsen bara avsedd för det fall då personen

själv inte vägrar att undergå kontroll. Annars gäller reglerna i första

stycket och de kan i vissa fall medföra att en anmälan enligt andra

stycket inte behövs (se prop. 1980/81:114 s. 24). Bestämmelsen gäller

för båda formerna av säkerhetskontroll.

7 §

Paragrafen innehåller bestämmelser för det fall ett farligt föremål som

avses i 5 § första stycket första meningen, dvs. ett vapen eller annat

föremål som är ägnat att komma till användning vid brott, påträffas vid

kontrollen, men inte tas i beslag enligt rättegångsbalkens regler. Före-

skrifterna, som har kommenterats i avsnitt 6.3 och 6.5, överensstämmer

i stora delar med vad som gäller vid vägran att underkasta sig kontroll

enligt 6 §.

Bestämmelserna i paragrafens första och andra stycke om möjlighe-

terna att lämna ett sådant föremål till förvaring, om omhändertagande av

sådana föremål och om avlägsnande av en person som vägrar förvaring,

har inte ändrats i sak.

I dess tredje stycke, som avser särskilda undantag från huvudregeln att

föremål skall lämnas till förvaring, har ändringar gjorts motsvarande vad

som föreslås gälla vid särskilt undantag från kontrollen enligt 6 § andra

stycket. Även i fråga om förvaring av föremål gäller alltså en särskild

regel för en person som får hämtas till domstolen om han eller hon

uteblir. I det fallet får domstolen besluta att föremålet skall tas om hand,

trots att personen vägrar detta. Denna bestämmelse, som gäller vid såväl

allmän som särskild säkerhetskontroll, har endast förändrats språkligt.

Beträffande personer som är kallade till en förhandling vid domstolen är

det den som enligt 2 § skall besluta om kontroll som också skall besluta

om särskilt undantag från regeln om förvaring av föremål. Såsom vid

undantag från allmän säkerhetskontroll enligt 6 § skall, enligt det

nytillkomna fjärde stycket, om möjligt rätten eller rättens tillämnade

ordförande höras.

8 §

Paragrafen, som innehåller särskilda bestämmelser om förvaring av

föremål, har endast ändrats redaktionellt för att anpassas till de två olika

formerna av säkerhetskontroll.

9 §

Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser för kroppsvisitation.

Bestämmelserna har förändrats språkligt så att de överensstämmer med

motsvarande bestämmelser i 9 § lagen (1988:144) om säkerhetskontroll

i riksdagens lokaler.

14.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken, lagen

(1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder samt

i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

I 5 kap. 9 § rättegångsbalken, 27 § lagen (1973:188) om

arrendenämnder och hyresnämnder samt 17 § lagen (1976:839) om

Statens va-nämnd har endast redaktionella ändringar gjorts med

anledning av att rubriken till säkerhetskontrollagen har ändrats.

14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:578) om

ordningsvakter

Med anledning av att ordningsvakter skall få utföra säkerhetskontroller i

domstolar har det i en ny paragraf, 2 a §, angivits att ordningsvakter får

förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstol enligt vad som

anges i säkerhetskontrollagen. En följdändring med anledning av den nya

bestämmelsen har gjorts i 3 §.

Lagförslagen i Domstolsverkets rapport Förbättrat

tillträdesskydd till domstolslokaler (DV-rapport

1997:3)

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar att lagen skall rubriceras

enligt följande.

Nuvarande rubrik

Föreslagen rubrik

Lag (1981:1064) om säkerhets-

kontroll vid

domstolsförhandlingar

Lag (1981:1064) om säkerhets-

kontroll vid domstolar

1 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Säkerhetskontroll enligt denna lag

får äga rum om det till följd av

särskilda omständigheter finns

risk för att det i samband med en

domstolsförhandling kan komma

att förövas brott som innebär en

allvarlig fara för någons liv, hälsa

eller frihet eller för omfattande

förstörelse av egendom.

Säkerhetskontroll enligt denna

lag får äga rum vid domstolar i

syfte att förebygga att brott

förövas som innebär en allvarlig

fara för någons liv, hälsa eller

frihet eller för omfattande

förstörelse av egendom (generell

säkerhetskontroll). Om det till

följd av särskilda

omständigheter finns risk för att

det i samband med en dom-

stolsförhandling kan komma att

förövas sådana brott får

utvidgad säkerhetskontroll äga

rum.

2 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Beslut om säkerhetskontroll

meddelas av domstolen efter sam-

råd med polismyndigheten och, i

brottmål, åklagaren. När fråga om

säkerhetskontroll skall fattas före

förhandlingen, fattas domstolens

beslut av den tillämnade ordföran-

den vid förhandlingen.

Beslut om säkerhetskontroll

meddelas av domstolen efter sam-

råd med polismyndigheten och,

vid utvidgad säkerhetskontroll i

brottmål, med åklagaren.

Generell säkerhetskontroll får

avse viss tid om högst en månad

åt gången. Vid utvidgad

säkerhetskontroll fattas

domstolens beslut av den tilläm-

nade ordföranden vid förhand-

lingen.

3 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Säkerhetskontroll omfattar

åhörare och den som har kallats

att närvara vid förhandlingen.

Kontrollen avser dock inte rättens

ledamöter och andra som skall

närvara vid förhandlingen på grund

av utövning av allmän tjänst och

inte heller advokater. Domstolen

får, om särskilda skäl talar för det,

undanta andra personer från

kontrollen.

Säkerhetskontroll omfattar besö-

kande till domstolen. Kontrollen

omfattar inte rättens ledamöter

och andra som infinner sig på

domstolen på grund av utövning av

allmän tjänst och inte heller advo-

kater. Domstolen får, om

särskilda skäl talar för det, undanta

andra personer från kontrollen.

4 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Säkerhetskontroll skall utföras av

polisman efter närmare anvisning-

ar av polismyndigheten.

Säkerhetskontroll skall utföras av

polisman efter närmare anvisning-

ar av polismyndigheten. Denna

får förordna annan än polisman

att under ledning av polisman

utföra sådan kontroll.

5 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid säkerhetskontroll skall vapen

och andra föremål som är ägnade

att komma till användning vid brott

som avses i 1 § eftersökas. För

detta ändamål får kroppsvisitation

äga rum. Väskor och andra

föremål som medförs till eller

påträffas i rättssalen eller lokaler

som hör till denna får undersökas.

Vid säkerhetskontroll skall vapen

och andra föremål som är ägnade

att komma till användning vid brott

som avses i 1 § eftersökas. För

detta ändamål får kroppsvisitation

äga rum. Väskor och andra

föremål som medförs till eller

påträffas i domstolens lokaler får

undersökas. Kroppsvisitation

som sker på annat sätt än genom

användande av metalldetektor

eller liknande anordning får

dock äga rum endast vid

utvidgad säkerhetskontroll eller

när särskilda skäl föreligger.

6 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Den som inte underkastar sig

föreskriven säkerhetskontroll får

vägras tillträde till förhandlingen.

Den som inte underkastar sig

föreskriven säkerhetskontroll får

vägras tillträde till domstolsloka-

len eller, när fråga är om

utvidgad säkerhetskontroll, till

förhandlingen.

Om någon annan än en åhörare

vägrar att underkasta sig säker-

hetskontroll, skall detta omedel-

bart anmälas till domstolen.

Domstolen skall då avgöra om den

som har vägrat att underkasta sig

säkerhetskontroll skall undantas

från denna. Får den som vägrar

underkasta sig säkerhetskontroll

hämtas till domstolen, om han

uteblir, får domstolen förordna att

han trots sin vägran skall undergår

säkerhetskontroll.

Om någon som är kallad till

domstolen vägrar att underkasta

sig säkerhetskontroll, skall detta

omedelbart anmälas till

domstolen. Domstolen skall då

avgöra om den som har vägrat att

underkasta sig säkerhetskontroll

skall undantas från denna. Får den

som vägrar att underkasta sig

säkerhetskontroll hämtas till

domstolen, om han uteblir, får

domstolen förordna att han trots

sin vägran skall undergår

säkerhetskontroll.

Den som inte tillåter

undersökning av väska eller annat

föremål skall, om det inte kan

anses olämpligt, beredas tillfälle

att lämna föremålet till förvaring.

Lämnas föremålet till förvaring,

får tillträde inte vägras.

Vid den prövning som skall

göras om vederbörande skall

undantas från säkerhetskontroll

eller undergå sådan kontroll

trots sin vägran skall, om hinder

däremot inte möter, rättens

ordförande i det mål

vederbörande skall uppträda,

höras.

Den som inte tillåter

undersökning av väska eller annat

föremål skall, om det inte kan

anses olämpligt, beredas tillfälle

att lämna föremålet till förvaring.

Lämnas föremålet till förvaring,

får tillträde inte vägras.

8 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne

lämnar rättssalen eller lokaler

som hör till denna.

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne

lämnar domstolslokalen.

2 Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § rättegångsbalken skall ha nedan

angiven lydelse.

5 kap. 9 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Det ankommer på rättens ordfö-

rande att upprätthålla ordningen

vid rättens sammanträden och att

meddela de föreskrifter som be-

hövs. Han får utvisa den som stör

förhandlingen eller på annat sätt

uppträder otillbörligt. Han får

också begränsa antalet åhörare i

rättssalen för att undvika trängsel.

Rätten får förbjuda att annan tar

upp förhör på fonetisk väg, om det

kan antas att upptagningen så

besvärar den som hörs att det blir

till men för utredningen. Fotografi

får inte tas i rättssalen. Om någon

som har utvisats tränger sig in i

rättssalen eller om någon i övrigt

inte lyder en tillsägelse som har

meddelats för att upprätthålla ord-

ningen får rätten förordna att han

omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så långe samman-

träder varar, dock inte längre än

tre dagar. Om säkerhetskontroll

vid domstolsförhandlingar finns

särskilda föreskrifter.

Det ankommer på rättens ordfö-

rande att upprätthålla ordningen

vid rättens sammanträden och att

meddela de föreskrifter som be-

hövs. Han får utvisa den som stör

förhandlingen eller på annat sätt

uppträder otillbörligt. Han får

också begränsa antalet åhörare i

rättssalen för att undvika trängsel.

Rätten får förbjuda att annan tar

upp förhör på fonetisk väg, om det

kan antas att upptagningen så

besvärar den som hörs att det blir

till men för utredningen. Fotografi

får inte tas i rättssalen. Om någon

som har utvisats tränger sig in i

rättssalen eller om någon i övrigt

inte lyder en tillsägelse som har

meddelats för att upprätthålla ord-

ningen får rätten förordna att han

omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så långe samman-

träder varar, dock inte längre än

tre dagar. Om säkerhetskontroll

vid domstolar finns särskilda

föreskrifter.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och

hyresnämnder

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder skall ha nedan angivna lydelse.

27 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bestämmelser i 5 kap. rättegångs-

balken om offentlighet och ord-

ning vid domstol äger motsvaran-

de tillämpning vid nämnd. Expert

som avses i 5 § andra stycket

denna lag får närvara vid hyres-

nämndens överläggning till beslut.

Bestämmelser i 5 kap. rättegångs-

balken om offentlighet och ord-

ning vid domstol äger motsvaran-

de tillämpning vid nämnd. Expert

som avses i 5 § andra stycket

denna lag får närvara vid hyres-

nämndens överläggning till beslut.

Bestämmelser i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll vid dom-

stolsförhandlingar får tillämpas

vid nämnd.

Bestämmelser i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolar

får tillämpas vid nämnd.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:839) om statens va-nämnd

skall ha nedan angivna lydelse.

17 §

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid nämndens sammanträden och

vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna i 5 kap.

rättegångsbalken om offentlighet

vid domstols och i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll vid

domstolsförhandling gäller i

tillämpliga delar.

Vid nämndens sammanträden och

vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken om offentlighet vid

domstols och i lagen (1981:1064)

om säkerhetskontroll vid dom-

stolar gäller i tillämpliga delar.

Nämnden är berättigad att för sina

sammanträden förfoga över be-

hövliga lokaler i domstolsbygg-

nad, som ej för tillfället upptagen

för sitt huvudsakliga ändamål eller

utgöres av gudstjänstlokal. Upp-

kommer särskilda kostnader skall

de ersättas.

Nämnden är berättigad att för sina

sammanträden förfoga över be-

hövliga lokaler i domstolsbygg-

nad, som ej för tillfället upptagen

för sitt huvudsakliga ändamål eller

utgöres av gudstjänstlokal. Upp-

kommer särskilda kostnader skall

de ersättas.

Remissinstanser som yttrat sig över Domstolsverkets

rapport Förbättrat tillträdesskydd till domstolslokaler

Remissyttranden har avgetts av Justitiekanslern, Svea hovrätt, Hovrätten

för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Huddinge tingsrätt, Eskilstuna

tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Malmö tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt,

Göteborgs tingsrätt, Bollnäs tingsrätt, Luleå tingsrätt, Kammarrätten i

Sundsvall, Länsrätten i Värmlands län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrel-

sen, Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsoffermyndigheten, Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Dalarnas län, JUSEK, Sveriges domare-

förbund, Nämndemännens Riksförbund, Sveriges Advokatsamfund och

Svenska Tidningsutgivareföreningen.

Justitieombudsmannen, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Television och Sveriges Radio Aktiebolag har avstått från att lämna

synpunkter.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1981:1064) om

säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

dels att rubriken till lagen samt 1 9 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen närmast före 1 4, 8 och 9 §§ skall införas nya

rubriker av följande lydelse,

dels att det i lagen närmast före 10 § skall införas en ny rubrik av

lydelsen Förbud att överklaga .

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar

Lag om säkerhetskontroll i

domstol

Allmänna bestämmelser

1 §

Med säkerhetskontroll avses i

denna lag allmän eller särskild

säkerhetskontroll.

Allmän säkerhetskontroll får

äga rum, om det finns anledning

att befara att det i domstolens

lokaler kan komma att förövas

brott som innebär en allvarlig

fara för någons liv, hälsa eller

frihet eller för omfattande

förstörelse av egendom.

Säkerhetskontroll enligt

denna lag får äga rum, om det till

följd av särskilda omständigheter

finns risk för att det i samband

med en domstolsförhandling kan

komma att förövas brott som

innebär en allvarlig fara för

någons liv, hälsa eller frihet

eller för omfattande förstörelse

av egendom.

Särskild säkerhetskontroll får

äga rum, om det till följd av sär-

skilda omständigheter finns risk

för att det i samband med en

domstolsförhandling kan komma

att förövas något brott som avses

i andra stycket.

Beslut om säkerhetskontroll

2 §

Beslut om säkerhetskontroll

meddelas av domstolen efter

samråd med polismyndigheten

och, i brottmål, åklagaren. När

fråga om säkerhetskontroll skall

prövas före förhandlingen,

fattas domstolens beslut av den

tillämnade ordföranden vid

förhandlingen.

Allmän säkerhetskontroll

beslutas av domstolens chef eller

den domare som han eller hon

har delegerat beslutanderätten

till. Särskild säkerhetskontroll

beslutas av rätten eller, om

förhandlingen ännu inte har

inletts, av den som skall vara

ordförande vid förhandlingen.

Innan säkerhetskontroll

beslutas skall samråd ske med

polismyndigheten och, vid

särskild säkerhetskontroll i

brottmål, med åklagaren.

Ett beslut om allmän

säkerhetskontroll skall avse viss

tid och, vid behov, innehålla

uppgift om vilka lokaler som

beslutet avser. Ett beslut om

särskild säkerhetskontroll skall

avse en viss förhandling.

Kontrollens omfattning

3 §

Allmän säkerhetskontroll om-

fattar besökare till domstolens

lokaler. Kontrollen avser dock

inte domstolens anställda eller

nämndemän och andra som

infinner sig i domstolens lokaler

på grund av utövning av allmän

tjänst och inte heller advokater.

Domstolen får, om särskilda skäl

talar för det, undanta andra

personer från kontrollen och

besluta att personer som annars

skulle vara undantagna skall

omfattas av kontrollen.

Säkerhetskontroll omfattar

åhörare och dem som har kallats

att närvara vid förhandlingen.

Kontrollen avser dock inte rättens

ledamöter och andra som skall

närvara vid förhandlingen på grund

av utövning av allmän tjänst och

inte heller advokater. Domstolen

får, om särskilda skäl talar för det,

undanta andra personer från

kontrollen.

Särskild säkerhetskontroll

omfattar åhörare och dem som har

kallats att närvara vid förhand-

lingen. Kontrollen avser dock inte

rättens ledamöter och andra som

skall närvara vid förhandlingen på

grund av utövning av allmän tjänst

och inte heller advokater.

Domstolen får, om särskilda skäl

talar för det, undanta andra

personer från kontrollen.

Kontrollens genomförande

4 §

Säkerhetskontroll skall utföras

av polisman efter närmare anvis-

ningar av polismyndigheten.

Säkerhetskontroll utförs, efter

närmare anvisningar av polismyn-

digheten, av polisman eller, vid

allmän säkerhetskontroll och

efter polismyndighetens

förordnande, av ordningsvakt

under ledning av polisman.

Polismyndigheten får också

förordna att särskild säker-

hetskontroll skall utföras med

biträde av ordningsvakt.

Det åligger domstolen att

anlita de ordningsvakter som

skall utföra eller medverka vid

en säkerhetskontroll.

5 §

Vid säkerhetskontroll skall

vapen och andra föremål som är

ägnade att komma till användning

vid brott som avses i 1 § eftersö-

kas. För detta ändamål får kropps-

visitation äga rum. Väskor och

andra föremål som medförs till

eller påträffas i rättssalen eller

lokaler som hör till denna får

undersökas.

Vid säkerhetskontroll skall

vapen och andra föremål som är

ägnade att komma till användning

vid brott som avses i 1 § eftersö-

kas. För detta ändamål får kropps-

visitation äga rum. Väskor och

andra föremål som medförs till

eller påträffas i domstolens

lokaler får undersökas. Väskor

och andra föremål som lämnats

till sådan förvaring som avses i

6 § får dock undersökas endast

om det finns särskilda skäl.

Vid allmän säkerhetskontroll

skall kroppsvisitation och

undersökning av väskor och

andra föremål ske genom

användande av metalldetektor

eller liknande anordning eller,

om det finns särskilda skäl, på

annat sätt.

Kroppsvisitation och under-

sökning av väskor och andra

föremål som sker på annat sätt

än genom användande av

metalldetektor eller liknande

anordning får utföras av

polisman eller av ordningsvakt

som polismyndigheten har

godkänt för uppgiften.

Identitetskontroll får endast

äga rum för att kunna fastställa

om en person skall undantas

från säkerhetskontroll.

6 §

Den som inte underkastar sig

föreskriven säkerhetskontroll

skall vägras tillträde till

förhandlingen.

Den som inte underkastar sig

föreskriven säkerhetskontroll

skall vägras tillträde till

domstolens lokaler eller, vid

särskild säkerhetskontroll, till

förhandlingen.

Om någon annan än en

åhörare vägrar att underkasta sig

säkerhetskontroll, skall detta

omedelbart anmälas till

domstolen. Domstolen skall då

avgöra om den som har vägrat att

underkasta sig säkerhetskontroll

skall undantas från denna. Får den

som vägrar att underkasta sig

säkerhetskontroll hämtas till

domstolen, om han uteblir, får

domstolen förordna att han trots

sin vägran skall undergå

säkerhetskontroll.

Om någon som är kallad till en

förhandling vid domstolen vägrar

att underkasta sig säkerhets-

kontroll, skall detta omedelbart

anmälas till domstolen. Den som

beslutar om kontrollen enligt 2

§, skall då avgöra om den som har

vägrat att underkasta sig

säkerhetskontroll skall undantas

från denna. Får den som vägrar att

underkasta sig säkerhetskontroll

hämtas till domstolen, om han

eller hon uteblir, får den som

beslutar om kontrollen förordna

att personen trots sin vägran skall

undergå säkerhetskontroll.

Vid prövning enligt andra

stycket skall, såvitt avser allmän

säkerhetskontroll, om möjligt

rätten vid den förhandling till

vilken personen har kallats

eller, om förhandlingen ännu

inte har inletts, den som skall

vara rättens ordförande vid

förhandlingen, höras.

Den som inte tillåter undersök-

ning av väska eller annat föremål

skall, om det inte kan anses

olämpligt, beredas tillfälle att

lämna föremålet till förvaring.

Lämnas föremålet till förvaring,

får tillträde inte vägras.

Den som inte tillåter undersök-

ning av väska eller annat föremål

skall, om det anses lämpligt, ges

tillfälle att lämna föremålet till

förvaring. Lämnas föremålet till

förvaring, får tillträde inte vägras.

7 §

Påträffas vid säkerhetskontroll något sådant föremål som avses i 5 §

och tas det inte i beslag enligt bestämmelserna i rättegångsbalken, skall

den hos vilken föremålet påträffas uppmanas att lämna det ifrån sig för

förvaring. Är innehavaren till ett påträffat föremål okänd, får det

omhändertas.

Den som inte efterkommer

uppmaningen får avlägsnas från

domstolslokalen, om ej annat

följer av tredje stycket.

Den som inte efterkommer

uppmaningen får avlägsnas från

domstolens lokaler, om inte

annat följer av tredje stycket.

Om någon annan än en

åhörare inte efterkommer en

uppmaning som avses i första

stycket, skall detta omedelbart

anmälas till domstolen.

Domstolen skall då avgöra om den

som har vägrat att lämna föremålet

ifrån sig skall få tillträde utan att

lämna det ifrån sig. Får den som

vägrat att lämna ifrån sig

föremålet hämtas till domstolen,

om han uteblir, får domstolen

förordna att föremålet trots hans

vägran skall omhändertas för

förvaring.

Om någon som är kallad till en

förhandling vid domstolen inte

följer en uppmaning som avses i

första stycket, skall detta

omedelbart anmälas till

domstolen. Den som beslutar om

kontrollen enligt 2 §, skall då

avgöra om den som har vägrat att

lämna föremålet ifrån sig skall få

tillträde utan att lämna det ifrån

sig. Får den som vägrat att lämna

ifrån sig föremålet hämtas till

domstolen, om han eller hon

uteblir, får den som beslutar om

kontrollen förordna att föremålet

trots personens vägran skall

omhändertas för förvaring.

Vid prövning enligt tredje

stycket skall, såvitt avser allmän

säkerhetskontroll, om möjligt

rätten vid den förhandling till

vilken personen har kallats

eller, om förhandlingen ännu

inte har inletts, den som skall

vara rättens ordförande vid

förhandlingen, höras.

Särskilda bestämmelser om

förvaring av föremål

8 §

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne

lämnar rättssalen eller lokaler

som hör till denna.

Föremål som har lämnats till

förvaring eller omhändertagits

enligt denna lag skall förvaras på

betryggande sätt. Om det begärs,

skall bevis om att ett föremål har

lämnats till förvaring eller omhän-

dertagits utfärdas. Föremålet skall

återlämnas till den som har lämnat

det till förvaring eller från vilken

det omhändertagits när denne

lämnar domstolens lokaler eller,

vid särskild säkerhetskontroll,

rättssalen eller lokaler som hör

till denna.

Särskilda bestämmelser om

kroppsvisitation

9 §

Kroppsvisitation som är av mera

väsentlig omfattning skall verk-

ställas i enskilt rum och om

möjligt i vittnes närvaro. Kropps-

visitation av kvinna får

verkställas eller bevittnas endast

av kvinna, om undersökningen

inte sker genom elektrisk

metalldetektor.

Kroppsvisitation som är av mera

väsentlig omfattning skall verk-

ställas i enskilt rum och om

möjligt i vittnes närvaro. Kropps-

visitation får verkställas eller

bevittnas endast av person, som är

av samma kön som den som

visiteras, om undersökningen inte

sker genom metalldetektor eller

liknande anordning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid

rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han

får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder

otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att

undvika trängsel. Rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk

väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det

blir till men för utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i

övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla

ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och

kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid dom-

stolsförhandlingar finns

särskilda föreskrifter.

Om säkerhetskontroll i domstol

finns särskilda föreskrifter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:188) om

arrendenämnder och hyresnämnder

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 §

Bestämmelserna i 5 kap. rättegångsbalken om offentlighet och

ordning vid domstol äger motsvarande tillämpning vid nämnd. Expert

som avses i 5 § andra stycket denna lag får närvara vid hyresnämndens

överläggning till beslut.

Bestämmelserna i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar får

tillämpas vid nämnd.

Bestämmelserna i lagen

(1981:1064) om

säkerhetskontroll i domstol får

tillämpas vid nämnd.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:839) om Statens va-

nämnd

Härigenom föreskrivs att 17 § i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Vid nämndens sammanträden och vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken om offentlighet vid

domstol och i lagen (1981:1064)

om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar gäller i

tillämpliga delar.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken om offentlighet vid

domstol och i lagen (1981:1064)

om säkerhetskontroll i domstol

gäller i tillämpliga delar.

Nämnden är berättigad att för sina sammanträden förfoga över

behövliga lokaler i domstolsbyggnad eller annan allmän byggnad, som ej

är för tillfället upptagen för sitt huvudsakliga ändamål eller utgöres av

gudstjänstlokal. Uppkommer särskilda kostnader skall de ersättas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:578) om

ordningsvakter

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1980:578) om ordningsvakter

skall införas en ny paragraf, 3 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §

Ordningsvakt får, utöver vad

som anges i 1 3 §§, förordnas

att tjänstgöra vid

säkerhetskontroll i domstolar,

enligt vad som anges i lagen

(1981:1064) om säkerhets-

kontroll i domstol.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-11-27

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Susanne

Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 16 november 2000 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar,

2. lag om ändring i rättegångsbalken,

3. lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och

hyresnämnder,

4. lag om ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd,

5. lag om ändring i lagen (1980:578) om ordningsvakter.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Johan

Sangborn.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandlingar

Genom remissförslaget införs vid sidan av särskild säkerhetskontroll en

ny form av säkerhetskontroll, allmän säkerhetskontroll. Förslaget

innebär att lagens rubrik ändras till lag om säkerhetskontroll i domstol

samt att med ett undantag nya bestämmelser införs i samtliga paragrafer

i lagen. Efter ändringarna innehåller i stort sett varje paragraf regler som

avser båda formerna av säkerhetskontroll. Den valda

lagstiftningstekniken har fört med sig att bestämmelserna blivit

svåröverskådliga. Enligt Lagrådets mening hade det varit en fördel om

bestämmelserna i stället hade samlats i en helt ny lag. I en sådan hade

först kunnat tas in bestämmelser som rör allmän säkerhetskontroll,

därefter bestämmelser om särskild säkerhetskontroll varefter lagen hade

kunnat avslutas med paragrafer innehållande gemensamma bestämmelser

för de båda formerna av säkerhetskontroll. Förståelsen av de nya

reglerna hade också kunnat underlättas genom att byta ut benämningen

 särskild säkerhetskontroll mot exempelvis skärpt säkerhetskontroll .

I det läge som lagstiftningsärendet nu befinner sig vill Lagrådet dock

inte motsätta sig att lagförslaget genomförs.

I syfte att underlätta läsningen av lagen har i remissförslaget införts

ett antal underrubriker. Nackdelen med denna metod är att det ofta är

svårt att finna rubriker som på ett adekvat sätt avspeglar paragrafens eller

paragrafernas innehåll. I det nu föreliggande förslaget bör enligt Lagrå-

dets mening rubriken före 1 § Allmänna bestämmelser bytas ut mot

Allmän säkerhetskontroll och särskild säkerhetskontroll . Vidare anser

Lagrådet att rubriken före 4 § bör utgå.

3 §

I paragrafen regleras vissa generella undantag från säkerhetskontroll,

dvs. vilka kategorier av personer som inte skall underkastas sådan

kontroll. Den hittillsvarande regeln, som avser undantag vid särskild

säkerhetskontroll, återfinns i paragrafens andra stycke, medan en ny

regel om undantagen vid allmän säkerhetskontroll har placerats i ett

första stycke. De generella undantagen vid allmän säkerhetskontroll har

utformats på likartat sätt som den hittillsvarande regeln och avser enligt

förslaget domstolens anställda eller nämndemän och andra som på grund

av utövning av allmän tjänst infinner sig i domstolens lokaler samt

advokater. Även om domstolen ges viss möjlighet att undanta ytterligare

personer från allmän säkerhetskontroll ifrågasätter Lagrådet om inte de

angivna kategorierna i detta fall är alltför begränsade. Det kan sålunda

förefalla rimligt att den som på grund av myndighets förordnande skall

fullgöra en uppgift i domstolen är generellt undantagen från säkerhets-

kontroll, även om han eller hon inte är i allmän tjänst. Det kan t.ex. gälla

pensionerade domare som fullgör vissa dömande uppgifter. Även

beträffande t.ex. offentliga försvarare och offentliga biträden som inte

är advokater kan frågan ställas om inte den föreslagna undantagsregeln är

alltför begränsad. Lagrådet, som erinrar om att domstolen också

föreslås få en befogenhet att besluta att personer som annars skulle vara

undantagna från kontroll skall omfattas av kontrollen, anser därför att

det bör övervägas att utvidga det angivna generella undantaget, t.ex. på så

sätt att orden eller offentligt uppdrag infogas efter allmän tjänst .

4 §

I paragrafens första stycke regleras vem som skall utföra allmän respek-

tive särskild säkerhetskontroll. Enligt förslaget skall säkerhetskontroll

utföras av polisman eller, vid allmän säkerhetskontroll och efter polis-

myndighetens förordnande, av ordningsvakt under ledning av polisman.

Polismyndigheten får enligt förslaget också förordna att särskild säker-

hetskontroll skall utföras med biträde av ordningsvakt. Enligt Lagrådets

mening är skillnaden mellan att ordningsvakt utför kontroll under

ledning av polisman och att kontroll utförs med biträde av ordningsvakt

inte klar. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att avsikten är att vid

allmän säkerhetskontroll polismannen inte behöver vara fysiskt

närvarande i domstolen men är beredd att rycka in vid behov, medan vid

särskild säkerhetskontroll kontrollen skall utföras av polisman som

dock kan biträdas av ordningsvakter. Lagrådet föreslår mot denna

bakgrund att paragrafen omformuleras på det sätt som anges nedan. Det

föreslagna andra stycket om domstolens skyldighet att anlita de

ordningsvakter som skall utföra eller medverka till säkerhetskontroll

framstår som en självklarhet och bör utgå ur lagtexten.

 Säkerhetskontroll genomförs, efter närmare anvisningar av polismyn-

digheten, av polisman. Vid allmän säkerhetskontroll får dock polis-

myndigheten besluta att kontrollen skall genomföras av ordningsvakt

under ledning av polisman. Vid särskild säkerhetskontroll får polismyn-

digheten besluta att polisman som genomför kontrollen skall biträdas av

ordningsvakt.

5 §

I det föreslagna nya fjärde stycket i paragrafen anges att identitets-

kontroll endast får äga rum för att kunna fastställa om en person skall

undantas från säkerhetskontroll. Författningskommentaren ger vid

handen att denna regel endast tar sikte på det fallet att någon åberopar

undantag från kontroll. Att detta också varit avsikten har bekräftats vid

lagrådsföredragningen. Den föreslagna lagtexten synes dock inte hindra

att identitetskontroll genomförs mera allmänt för att klarlägga vilka

personer som skall undantas från kontroll. Lagrådet anser därför att

stycket bör omformuleras så att den avsedda begränsningen klart

framgår. Det kan t.ex. formuleras enligt följande.

 Identitetskontroll får genomföras endast för att fastställa om en

person, som uppger sig inte omfattas av säkerhetskontroll, skall

undantas från kontrollen.

6 §

I paragrafen finns regler om vad som skall ske, om någon vägrar att

underkasta sig säkerhetskontroll. Bl.a. gäller att, om någon är kallad till

en domstolsförhandling och vägrar att undergå kontroll, detta skall

anmälas till domstolen. Den som är behörig att besluta om kontroll (dvs.

i fråga om allmän säkerhetskontroll domstolens chef eller någon denne

bemyndigat och i fråga om särskild säkerhetskontroll rätten eller rättens

ordförande) skall då avgöra om vederbörande skall undantas från

kontrollen eller trots vägran skall undergå denna. Vid allmän säkerhets-

kontroll skall om möjligt rätten alternativt rättens ordförande höras.

Denna reglering innebär att en part i ett mål eller ärende inte har någon

ovillkorlig rätt att närvara vid en förhandling i målet eller ärendet. I

remissen diskuteras inte hur regleringen skall ses i förhållande till

artikel 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna

och de grundläggande friheterna, som ju gäller som svensk lag. En

domstol som skall göra en prövning enligt 6 § bör beakta artikeln vid

denna prövning. Normalt får emellertid en vägran att underkasta sig

säkerhetskontroll med åtföljande frånvaro från en förhandling anses

innebära att parten själv valt att inte närvara, något som medför att något

problem inte uppkommer i förhållande till konventionen (jfr Danelius,

Mänskliga rättigheter i europeisk praxis s. 170).

7 §

I paragrafens första stycke, som inte föreslås ändrat, föreskrivs att om

det vid säkerhetskontroll påträffas något sådant föremål som avses i 5 §

skall med visst undantag den hos vilken föremålet påträffas uppmanas att

lämna det ifrån sig för förvaring. Uppenbarligen avses därmed endast

sådana farliga föremål som anges i första meningen i 5 §. Lagrådet

föreslår därför att hänvisningen till 5 § ändras till 5 § första stycket

första meningen .

Förslaget till lag om ändring i lagen om ordningsvakter

I remissen föreslås införande av en ny 3 a §, enligt vilken ordningsvakt,

utöver vad som anges i 1 3 §§, får förordnas att tjänstgöra vid säkerhets-

kontroll i domstolar enligt vad som anges i lagen om säkerhetskontroll i

domstol. Den nuvarande 3 § i lagen innehåller emellertid en generellt

avfattad bestämmelse, enligt vilken ordningsvakter får förordnas även i

annat fall än som avses i 2 §, om det finns ett särskilt behov och det är av

väsentlig betydelse från allmän synpunkt. Enligt Lagrådets mening är det

med hänsyn till avfattningen av 3 § lämpligare att placera den nya

paragrafen med dess specificerade uppgifter som en 2 a §. Den infogade

satsen utöver vad som anges i 1 3 §§ bör samtidigt utgå. Den ändrade

placeringen föranleder en följdändring i 3 §, som bör hänvisa till 2 och

2 a §§.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 december 2000.

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Säkerhetskontroll i domstol.

 Senaste lydelse 1981:1065.

 Senaste lydelse 1981:1066.

 Senaste lydelse 1981:1067.

 Senaste lydelse 1981:1065.

 Senaste lydelse 1981:1066.

 Senaste lydelse 1981:1067.

Prop. 2000/01:32

5

1

11

1

68

1

Prop. 2000/01:32

Bilaga 1

74

1

Prop. 2000/01:32

Bilaga 2

75

1

Prop. 2000/01:32

Bilaga 3

85

1

Prop. 2000/01:32

Bilaga 4

89

1

Prop. 2000/01:32

90

1