Regeringens proposition

1994/95:75

Vissa livsmedelspolitiska åtgärder vid ett

medlemskap i Europeiska unionen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 1 november 1994

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margareta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Jordbruksdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag i vissa lagstiftningsfrågor för att vid ett

EU-medlemskap möjliggöra tillämpningen av de regelverk som gäller bl.a. för den

gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken.

 EG:s kompletterande miljöåtgärder till reformen av den gemensamma

jordbrukspolitiken (CAP) skall i Sverige tillämpas som ett miljöprogram. Inom

ramen för programmet skall ersättning kunna utgå för bevarandet av vissa från

miljö- och kulturmiljösynpunkt särskilt värdefulla odlingslandskap. Stöd skall

kunna utgå för att bevara och återställa miljön i miljökänsliga områden samt för

ekologisk odling.

 Förslag lämnas om höjning av miljöavgifterna på handelsgödsel och bekämp-

ningsmedel.

 Stödet till jordbruket och livsmedelsindustrin i norra Sverige skall vid ett

EU-medlemskap utformas så att kostnadstäckningsgraden i stort sett behålls oför-

ändrad i förhållande till 1990 års situation. Villkoren för det svenska

omställningsprogrammet ändras för att EG:s program för att ta jordbruksmark ur

produktion skall kunna tillämpas vid ett EU-medlemskap. De företag som vill

ansluta sig till EG:s program skall återbetala del av erhållet omställnings-

bidrag.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................ 3

2 Lagtext............................................ 4

 2.1 Förslag till lag om EG:s förordningar om

 jordbruksprodukter............................ 4

 2.2 Förslag till lag om EG:s förordningar om

 miljö- och strukturstöd....................... 7

 2.3 Förslag till lag om EG:s förordningar om

 den gemensamma fiskeripolitiken............... 9

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:409)

 om avgift på gödselmedel...................... 12

 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:410)

 om avgift på bekämpningsmedel................. 13

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:342)

 om kontroll av husdjur m.m.................... 14

3 Ärendet och dess beredning......................... 15

4 Ett svenskt miljöprogram inom ramen för EG:s

 förordning 2078/92................................. 17

5 Stödet till jordbruket och livsmedelsindustrin i

 norra Sverige...................................... 21

6 Omställningsprogrammets utformning vid ett

 EU-medlemskap...................................... 22

7 Administrativa effekter av ett EU-medlemskap....... 26

8 Lagstiftningsfrågor................................ 27

 8.1 Kompletterande lagstiftning till EG:s förord-

 ningar inom den gemensamma jordbrukspolitiken. 27

 8.2 Kompletterande lagstiftning till EG:s förord-

 ningar inom den gemensamma fiskeripolitiken... 38

 8.3 Ändringar i lagarna om bekämpningsmedel och

 miljöavgift på handelsgödsel.................. 47

 8.4 Ändring i lagen om kontroll av husdjur m.m.... 51

9 Författningskommentar.............................. 53

 9.1 Förslag till lag om EG:s förordningar om

 jordbruksprodukter............................ 53

 9.2 Förslag till lag om EG:s förordningar om

 miljö- och strukturstöd....................... 56

10 Anslagsfrågor för budgetåret 1994/95............... 58

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 1

november 1994......................................... 60

Rättsdatablad......................................... 61

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om EG:s förordningar om jordbruksprodukter,

 2. lag om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd,

 3. lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken,

 4. lag om ändring i lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel,

 5. lag om ändring i lagen (1984:410) om avgift på bekämpningsmedel,

 6. lag om ändring i lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m.

 godkänner det som regeringen förordar om

 7. ett miljöprogram inom ramen för EG:s förordning 2078/92,

 8. stödet till jordbruket i norra Sverige,

 9. dispositionen av anslaget Stöd till jordbruket och livsmedelsindustrini

 norra Sverige,

 10.omställningsprogrammet,

 11.administrationen vid ett EU-medlemskap,

 12.till Intervention m.m. för budgetåret 1994/95 under nionde huvudtiteln

 anvisar ett förslagsanslag på 525 000 000 kr,

 13.till Räntekostnader för förskotterade bidrag, m.m. för budgetåret1994/95

 under nionde huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag på20 000 000 kr.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om EG:s förordningar om jordbruksprodukter

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser som behövs för att den pris- och

marknadsreglering som ingår i EG:s gemensamma jordbrukspolitik skall kunna

genomföras i Sverige.

 Med EG:s förordningar om jordbruksprodukter avses i denna lag EG:s

förordningar[1] om

 1. marknadsreglering av jordbruksprodukter,

 2. produkter som omfattas av Romfördragets bilaga II men som inte omfattas av

någon marknadsreglering,

 3. produkter som har framställts av jordbruksprodukter,

 4. uppgiftsskyldighet i fråga om inkomstförhållanden och driftsekonomiska

förhållanden i jordbruket, och

 5. särskilda omräkningskurser som används inom den gemensamma

jordbrukspolitiken.

Nationella föreskrifter

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga om EG:s

förordningar om jordbruksprodukter meddela

 1. kompletterande föreskrifter till förordningarna,

 2. föreskrifter om verkställigheten av förordningarna.

Uppgiftsskyldighet

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

en näringsidkare som tar befattning med produkter som omfattas av EG:s

förordningar om jordbruksprodukter skall lämna uppgifter om

 1. produktion, inköp, försäljning, import och export,

 2. andra förhållanden av betydelse för tillämpningen av förordningarna.

Tillsyn och kontroll

4 § Tillsyn och annan kontroll över efterlevnaden av reglerna i EG:s

förordningar om jordbruksprodukter och av föreskrifter meddelade med stöd av

denna lag utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

 Regeringen får föreskriva att en tillsynsmyndighet får överlåta åt någon annan

myndighet att utöva viss tillsyn.

 Om tillsyn överlåts, skall vad som sägs om tillsynsmyndighet i lagen gälla

även den myndighet till vilken tillsyn har överlåtits.

5 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs för

att reglerna i EG:s förordningar om jordbruksprodukter och föreskrifter

meddelade med stöd av lagen skall efterlevas.

 I beslut om föreläggande eller förbud får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

6 § För tillsyn enligt denna lag har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde

till områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen som används i

samband med hantering av jordbruksprodukter. Tillsynsmyndigheten får göra de

undersökningar och ta de prover som behövs för tillsynen utan att ersättning

lämnas.

 Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar

som behövs för tillsynen. Den som är föremål för tilllsyn skall tillhandahålla

den hjälp som behövs för tillsynen.

 Polismyndigheten skall på begäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att det

tas ut avgift för tillsynen enligt denna lag.

7 § Bestämmelserna i 6 § första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

 1. den som tar emot stöd eller betalar avgifter enligt EG:s förordningar om

jordbruksprodukter skall föra anteckningar om mottaget stöd och betalda

avgifter,

 2. anteckningar som avses under 1 och andra handlingar av betydelse för kon-

troll av mottaget stöd och betalda avgifter skall bevaras under viss tid.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om hur tillsynen skall bedrivas.

Ränta

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

ränta skall betalas på belopp enligt EG:s förordningar om jordbruksprodukter, om

 1. beloppet betalas efter förfallodagen,

 2. mottagaren inte är berättigad till beloppet och detta skall återbetalas.

Straff

11 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet bryter mot

 1. föreskrifter meddelade med stöd av 2 § 1 eller 8 §,

 2. EG:s förordningar om jordbruksprodukter eller föreskrifter meddelade med

stöd av denna lag i fråga om kvalitetsnormer och andra bestämmelser för handeln

med jordbruksprodukter eller villkor i beslut som har meddelats med stöd av

förordningarna eller föreskrifterna.

 I ringa fall döms inte till ansvar.

12 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter när en

uppgift skall lämnas

 1. för att läggas till grund för beslut enligt EG:s förordningar om

jordbruksprodukter,

 2. enligt föreskrifter meddelade med stöd av 3 §.

 I ringa fall döms inte till ansvar

13 § Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud döms

inte till ansvar enligt denna lag för den gärning som omfattas av föreläggandet

eller förbudet.

 Till ansvar enligt denna lag skall inte heller dömas om gärningen är belagd

med straff enligt brottsbalken eller lagen (1960:418) om straff för varusmugg-

ling.

Överklagande

14 § En myndighets beslut i ett särskilt fall enligt denna lag får överklagas

till allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Genom lagen upphävs lagen (1990:615) om avgifter på vissa jordbruksprodukter

m.m. och lagen (1990:616) om införande av lagen (1990:615) om avgifter på vissa

jordbruksprodukter m.m.

 Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om ärenden som har väckts och i

fråga om avgiftsskyldighet som har uppkommit under lagarnas giltighetstid.

Detsamma gäller i fråga om befrielse från eller nedsättning eller återbetalning

av avgift som hänför sig till den tiden.

 **Fotnot**

 [1] Förordningarna finns förtecknade i

 kapitel 03 i registret över gällande

 EGT-rättsakter Directory of Community

 legislation in force and other acts of

 the Community institutions.

2.2 Förslag till lag om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1§ I denna lag ges bestämmelser som behövs för att de miljö- och strukturstöd

som ingår i EG:s gemensamma jordbrukspolitik skall kunna genomföras i Sverige.

 Med EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd avses i denna lag EG:s

förordningar[1] om stöd till

 1. miljövänliga brukningsmetoder inom lantbruket och bevarande av

 odlingslandskapet,

 2. skogliga åtgärder inom jordbruket,

 3. förtidspensionering av jordbrukare,

 4. bearbetning och avsättning av jord- och skogsbruksprodukter,

 5. förbättring av strukturen inom jordbruket, och

 6. landsbygdsutveckling.

Tillsyn och kontroll

2 § Tillsyn och annan kontroll över efterlevnaden av reglerna i EG:s

förordningar om miljö- och strukturstöd utövas av den eller de myndigheter som

regeringen bestämmer.

 Regeringen får föreskriva att en tillsynsmyndighet får överlåta åt någon annan

myndighet att utöva viss tillsyn.

 Om tillsyn överlåts, skall vad som sägs om tillsynsmyndighet i lagen gälla

även den myndighet till vilken tillsyn har överlåtits.

3 § För tillsyn enligt denna lag har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde

till områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen som används i

samband med hantering av jordbruksprodukter. Tillsynsmyndigheten får göra de

undersökningar och ta de prover som behövs för tillsynen utan att ersättning

lämnas.

 Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar

som behövs för tillsynen. Myndigheten får meddela föreläggande som kan förenas

med vite för att få tillgång till handlingarna. Den som är föremål för tillsyn

skall tillhandahålla den hjälp som behövs för att tillsynen skall kunna

bedrivas.

 Polismyndigheten skall på begäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att det

tas ut en avgift för tillsynen enligt denna lag.

4 § Bestämmelserna i 3 § första stycket och andra stycket första meningen

gäller också för EG:s institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer.

 5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om hur tillsynen skall bedrivas.

Ränta

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

ränta skall betalas på belopp enligt EG:s förordningar om miljö- och

strukturstöd om mottagaren inte är berättigad till beloppet och detta skall

återbetalas.

Överklagande

7 § En myndighets beslut i ett särskilt fall enligt denna lag får överklagas

till allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 **Fotnot**

 [1] Förordningarna finns förtecknade i

 kapitel 03 i registret över gällande

 EGT-rättsakter Directory of Community

 legislation in force and other acts of

 the Community institutions.

2.3 Förslag till lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken

 Härigenom föreskrivs följande

Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser som behövs för att EG:s gemensamma fiske-

ripolitik skall kunna genomföras i Sverige.

 Med EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken avses i denna lag

EG:s förordningar[1] om

 1. åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskresurserna,

 2. strukturåtgärder för fiskerinäringen, och

 3. marknadsreglering av fisk och fiskprodukter.

Nationella föreskrifter

2 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får i fråga om EG:s

förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken meddela föreskrifter som får

finnas som komplettering till förordningarna eller som behövs för

verkställigheten av förordningarna.

Uppgiftsskyldighet

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

en näringsidkare som fiskar eller på annat sätt tar befattning med fisk eller

fiskprodukter som omfattas av EG:s förordningar om den gemensamma

fiskeripolitiken skall lämna uppgifter om

 1. fiskefartyg, fiskeredskap, fiskemetod, fångst, tid och plats för fångsten,

omlastning, landning, inköp, försäljning, import och export, och

 2. andra förhållanden av betydelse för tillämpningen av förordningarna.

Tillsyn och kontroll

4 § Tillsyn och annan kontroll av efterlevnaden av reglerna i EG:s förordningar

om den gemensamma fiskeripolitiken och av föreskrifter meddelade med stöd av

denna lag utövas av den eller de myndigheter regeringen bestämmer.

 Regeringen får föreskriva att en tillsynsmyndighet får överlåta åt någon annan

myndighet att utöva viss tillsyn.

 Om tillsyn överlåts, skall vad som sägs om tillsynsmyndighet i lagen gälla

även den myndighet till vilken tillsynen har överlåtits.

5 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs för

att reglerna i EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och

föreskrifter meddelade med stöd av lagen skall efterlevas.

 I beslut om föreläggande eller förbud får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

6 § För tillsyn enligt denna lag har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde

till fartyg, fordon, områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra

utrymmen där fisk och fiskprodukter hanteras. Tillsynsmyndigheten får göra de

undersökningar och ta de prover som behövs för tillsynen utan att ersättning

lämnas.

 Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar

som behövs för tillsynen. Den som är föremål för tillsyn skall tillhandahålla

den hjälp som behövs för tillsynen.

 Polismyndigheten skall på begäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva att det tas

ut avgifter för tillsynen enligt denna lag.

7 § Bestämmelserna i 6 § första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

den som mottar stöd eller betalar avgifter enligt EG:s förordningar om den

gemensamma fiskeripolitiken skall föra anteckningar om mottaget stöd och betalda

avgifter och att dessa anteckningar skall bevaras under viss tid.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om hur tillsynen och kontrollen skall bedrivas.

Ränta

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

ränta skall betalas på belopp enligt EG:s förordningar om den gemensamma

fiskeripolitiken, om

 1. beloppet betalas efter förfallodagen,

 2. mottagaren inte är berättigad till beloppet och detta skall återbetalas.

Straff

11 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet bryter mot EG:s förordningar om den gemensamma fiske-

ripolitiken eller föreskrifter meddelade med stöd av denna lag i fråga om

 1. uppgiftsskyldighet,

 2. kvalitetsnormer och andra bestämmelser för handeln med fisk och

fiskprodukter.

 Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet bryter mot EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripoli-

tiken genom otillåtet fiske eller genom att behålla, omlasta, föra i land, föra

in i landet eller saluhålla fångst i strid mot förordningarna.

 Den som begår brott enligt andra stycket genom att bedriva ett otillåtet

trålfiske döms till böter, lägst ettusen kronor och högst ett krontal som

motsvarar etthundra gånger antalet hästkrafter (DIN) i motorn på det fiskefartyg

som använts för bogsering av trålen, eller till fängelse i högst sex månader.

 Vid brott enligt andra stycket tillämpas bestämmelserna i fiskelagen

(1993:787) om särskilda rättsverkningar m.m.

12 § Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud döms

inte till ansvar enligt denna lag för den gärning som omfattas av föreläggandet

eller förbudet.

 Till ansvar enligt denna lag skall inte heller dömas om gärningen är ringa

eller belagd med straff enligt brottsbalken eller lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

Överklagande

13 § En myndighets beslut i ett särskilt fall enligt denna lag får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Genom lagen upphävs

lagen (1993:649) om marknadsreglering på fiskets område.

 Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om ärenden som har väckts och i

fråga om avgiftsskyldighet som har uppkommit under lagens giltighetstid.

Detsamma gäller i fråga om befrielse från eller nedsättning eller återbetalning

av avgift som hänför sig till den tiden.

 **Fotnot**

 [1] Förordningarna finns förtecknade i

 kapitel 04 i registret över gällande

 EGT-rättsakter Directory of Community

 legislation in force and other acts of

 the Community institutions.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §[1]

Avgift skall betalas med 60 Avgift skall betalas med en

öre för varje helt kilogram krona 80 öre för varje helt

kväve i gödselmedlet, om kilogram kväve i

andelen kväve i medlet är gödselmedlet, om andelen

minst två procent. kväve i medlet är minst två

Avgift skall betalas med 30 procent.

kronor för varje helt gram Avgift skall betalas med 30

kadmium i gödselmedlet, till kronor för varje helt gram

den del kadmiuminnehållet kadmium i gödselmedlet, till

överstiger 50 gram per ton den del kadmiuminnehållet

fosfor. överstiger fem gram per ton

 fosfor.

 Denna lag träder i kraft den 2 november 1994.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1993:1320.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:410) om avgift på

bekämpningsmedel

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1984:410) om avgift på bekämpningsmedel

 dels att 6 § skall upphöra att gälla,

 dels att 2 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §[1]

Avgift skall erläggas med Avgift skall erläggas med 20

åtta kronor för varje helt kronor för varje helt

kilogram verksam beståndsdel kilogram verksam beståndsdel

i bekämpningsmedlet. i bekämpningsmedlet.

 Denna lag träder i kraft den 2 november 1994.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1988:638.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m.

 Härigenom föreskrivs att 5 a § lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 a §[1]

Om det finns hälsokontroll Om det finns hälsokontroll

anordnad för kronhjort och anordnad för kronhjort och

dovhjort, får regeringen dovhjort, får regeringen

meddela föreskrifter om vad meddela föreskrifter om vad

som skall gälla för att som skall gälla för att

kronhjortar och dovhjortar kronhjortar och dovhjortar

som inte omfattas av som inte omfattas av

kontrollen skall få flyttas kontrollen skall få flyttas

från ett hägn. Föreskrifterna till eller från ett hägn.

får avse också andra djurslag Föreskrifterna får avse också

som hålls i sambete med andra djurslag som hålls i

kronhjort eller dovhjort. sambete med kronhjort eller

 dovhjort.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1993:1481.

3 Ärendet och dess beredning

Vid ett medlemskap i den Europeiska unionen förutsätts Sverige delta i den ge-

mensamma jordbrukspolitiken från medlemskapets första dag. Under förutsättning

att folkomröstningen i november resulterar i att svenska folket säger ja till

medlemskap beräknas detta ske från den 1 januari 1995.

 För att de praktiska förutsättningarna för ett deltagande i den gemensamma

jordbrukspolitiken skall föreligga krävs att riksdagen hinner fatta vissa beslut

före årsskiftet. Dessa beslut gäller främst vissa lagar och anslagstekniska

frågor.

 Som det socialdemokratiska partiet anfört i sin motion till riksdagen med an-

ledning av prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen bör

inriktningen av tillämpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken på flera

punkter få en annan utformning än vad som föreslagits i propositionen. Flera av

de i motionen framförda förslagen kommer att behandlas i samband med att

riksdagen tar ställning till nämnda proposition. I några fall har emellertid

förutsatts att regeringen skall återkomma till riksdagen med förslag som kon-

kretiserar vår ambitionsnivå. Detta sker i samband med 1995 års

budgetproposition.

 Fram till dess kommer också regeringen att fullfölja det arbete med

notifieringar som krävs. Detta arbete består av såväl rent tekniska frågor som

uppföljning av avtalet vad gäller tillämpningen av olika program, t.ex. EG:s

miljöprogram. Här återstår flera öppna punkter som skall lösas. Regeringen

återkommer till de anslagsfrågor som blir aktuella när detta arbete slutförts.

 De frågor som vi nu tar upp avser främst vissa lagstiftningsfrågor för att vid

ett EU-medlemskap möjliggöra en tillämpning av de regelverk som gäller bl.a. för

den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. För att

bedöma behovet av en sådan kompletterande lagstiftning och studera olika

lagtekniska lösningar har underlag i form av författningstexter, förarbeten och

annat skriftligt material men också muntlig redovisning inhämtats från Danmark

och Storbritannien. Vidare har motsvarande finska lagförslag studerats.

 För budgetåret 1994/95 krävs att anslag anvisas för att marknadsordningarna på

jordbrukets område skall kunna tillämpas. För nu anvisade anslag som inte kan

tillämpas från en medlemskapstidpunkt kommer regeringen att ändra gällande

regleringsbrev så att anslagen inte kan disponeras efter nämnda tidpunkt.

 I propositionen anges vidare inriktningen på tillämpningen av EG:s komplet-

terande miljöprogram i enlighet med vad som redovisats i bl.a. nyssnämnda

motion.

 Förslag lämnas till höjda miljöavgifter för handelsgödsel och bekämpnings-

medel.

 En precisering av de olika komponenter som bör ingå i ett förstärkt stöd till

jordbruket i norra Sverige lämnas och ett bemyndigande att utnyttja nuvarande

anslag för utbetalningar av ett nationellt stöd begärs.

 I en rapport till regeringen den 30 mars 1994 redovisade Statens jordbruksverk

de ekonomiska och administrativa konsekvenserna som uppkommer för verket vid ett

medlemskap i EU. Jordbruksverket lämnade i rapporten också förslag till åtgärder

på området samt hur efterlevnaden av EG:s förordningar skall övervakas.

Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna och

remissvaren finns tillgängliga i Jordbruksdepartementet. Regeringen tar i det

följande upp åtgärder på områdena som anses nödvändiga att nu vidta.

 Jordbruksutskottet har vid sin behandling av prop. 1993/94:236 Vissa

jordbrukspolitiska frågor redovisat sin syn på propositionens bedömning av hur

en infasning av nuvarande omställningsprogram bör ske (bet. 1993/94:JoU 26). I

det följande lämnas förslag till beslut i denna fråga.

Lagrådet

I propositionen föreslås följande lagar och lagändringar

- lag om EG:s förordningar om jordbruksprodukter,

- lag om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd,

- lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken,

- lag om ändring i lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel,

- lag om ändring i lagen (1984:410) om avgift på bekämpningsmedel,

- lag om ändring i lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m.

 De föreslagna nya lagarna är i huvudsak bemyndigandelagar. Endast vissa av

bestämmelserna i lagarna hör till Lagrådets granskningsområde. Dit hör bestäm-

melserna om en tillsynsmyndighets rätt att meddela förelägganden och förbud

förenade med vite och att bereda sig tillträde till lokaler och områden för

tillsyn. Dit hör också bestämmelserna om straff och överklagande.

 Med hänsyn till de tillsyns-, straff- och överklaganderegler som redan finns i

de marknadsregleringslagar som vid ett medlemskap kommer att ersättas av EG:s

förordningar är det inte fråga om någon principiellt ny lagstiftning. I

beaktande av de kontroll- och sanktionskrav som följer av EG-rätten kan behovet

av bestämmelserna inte ifrågasättas. Bestämmelserna har också i allt väsentligt

utformats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i annan

offentligrättslig lagstiftning. Med hänsyn till vad nu sagts skulle Lagrådets

hörande över bestämmelserna sakna betydelse.

 Av de föreslagna lagändringarna hör avgiftshöjningarna i lagarna om

miljöavgifter till Lagrådets granskningsområde. Ändringarna får anses vara av

enkel beskaffenhet.

 Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att lagförslagen är av sådan

beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

4 Ett svenskt miljöprogram inom ramen för EG:s förordning 2078/92

Regeringens förslag: Vid ett svenskt EU-medlemskap

skall Sverige införa ett miljöprogram bestående av

tre delprogram inom ramen för förordning (EEG) nr

2078/92. Det svenska programmet skall vara i linje

med 1990 års livsmedelspolitiska beslut. Ett del-

program skall vara att stödja bevarandet av vissa

från natur- och kulturmiljösynpunkt särskilt

värdefulla odlingslandskap. I ett andra delprogram

skall stöd lämnas för att återställa och bevara

miljön i miljökänsliga områden. I ett tredje del-

program skall stöd lämnas för ekologisk odling.

 Regeringen återkommer i 1995 års budgetproposi-

tion med förslag till anslagsram för miljöpro-

grammet.

 Skälen för regeringens förslag: Miljö- och landskapsvårdsfrågorna har fått

stor tyngd i den rådande livsmedelspolitiken. Övergripande politiska miljömål

med avseende på odlingslandskapets natur- och kulturmiljövärden framgår av riks-

dagsbeslutet om en ny livsmedelspolitik (prop. 1989/90:146, bet. 1989/90:JoU25,

rskr. 1989/90:327). Där framgår att ett av syftena med reformen är att få en

bättre miljö, ett mer varierat odlingslandskap, en ökad biologisk mångfald och

ett bevarande av landskapets kulturvärden. I riksdagens miljöpolitiska beslut

från juni 1991 (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91: JoU30, rskr. 1990/91:338) samt i

riksdagens beslut om en strategi för bevarande av biologisk mångfald (prop.

1993/94:30, bet. 1993/94:JoU9, rskr. 1993/94:87) anges de svenska

naturmiljömålen. Prop. 1993/94:30 Strategi för biologisk mångfald presenterar

som övergripande miljömål att biologisk mångfald skall säkerställas inom ramen

för ett hållbart utnyttjande av de biologiska resurserna. Detta skall genomföras

genom att bl.a. naturvårdsanpassa jordbruket. I propositionen anges att

"jordbruket skall bedrivas så att det bidrar till att bevara värdefulla delar av

flora och fauna i odlingslandskapet". Detta skall ske genom att bl.a.

långsiktigt bibehålla de naturtyper som har en rik och varierad flora och fauna

med bevarat artinnehåll i livskraftiga bestånd. Sverige har genom anslutning

till Konventionen om biologisk mångfald dessutom förbundit sig att bevara den

biologiska mångfald som finns representerad i Sverige.

 Kulturpolitiken är viktig för samhällets miljöpolitiska åtaganden. De gällande

målen för kulturmiljövården har fastlagts i riksdagens beslut om den statliga

kulturpolitiken år 1975. Riksdagen ansåg att "bevarandet av den historiska

kontinuiteten i den fysiska kulturmiljön därför måste tillmätas grundläggande

betydelse för den enskildes känsla av trygghet och förankring i tillvaron." Des-

sa mål vidareutvecklades i riksdagsbeslutet (prop. 1987/88:104, bet.

1987/88:KrU21, rskr. 1987/88:390) om kulturmiljövård. Där slås fast att insatser

skall göras för att kraftigare fästa uppmärksamheten på odlingslandskapets

kulturvärden, eftersom kulturlandskapet förmedlar insikter om hela vårt kul-

turella arv och om tidigare generationers villkor för liv och arbete. I

budgetpropositionen har de senaste åren även betonats att åtgärder för att ta

till vara kulturlandskapets traditionsvärden är ett prioriterat

verksamhetsområde för kulturmiljövården.

 Den förra regeringen tillsatte en särskild utredning med uppgift att utreda

frågan om ett svenskt program för stöd enligt förordning (EEG) nr 2078/92 om

miljövänliga jordbruksmetoder och bevarande av landskapet.

 Utredningen överlämnade sitt betänkande i juni 1994. Betänkandet låg till

grund för förra regeringens prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska

unionen och de förslag som redovisas där. Utredningens förslag kritiserades på

flera punkter av remissinstanserna. Vi anser till skillnad från den förra rege-

ringen att de föreslagna programmen är tekniskt ogenomförbara och inte heller

ger de miljöeffekter som krävs vid ersättningar enligt reglerna i (EEG) nr

2078/92. EG-kommissionen har under hand uttryckt en negativ ståndpunkt angående

det s.k. bärkraftsprogrammet. Det skulle således vara omöjligt att utnyttja

miljöprogrammen i den omfattning som den förra regeringen föreslagit.

 I den socialdemokratiska motionen med anledning av propositionen om

EU-medlemskap ifrågasätts den föreslagna tillämpningen av EG:s miljöprogram.

Förslagen innebär ett avsteg mot den princip som fastslogs i 1990 års

livsmedelspolitiska beslut att den som förorenar skall betala (Polluter Pays

Principle). Dessutom används miljöhänsyn i propositionen som täckmantel för att

maximalt utnyttja EU-bidrag i syfte att öka intäkterna till jordbruket.

Programmen för ekonomisk bärkraft och resurshushållande konventionellt jordbruk

bör därmed utgå.

 Genom den tillämpning av det generella arealbidraget som föreslagits i nämnda

motion kommer arealbidraget i stor utsträckning att kunna ersätta

bärkraftsprogrammet för att stödja de svagare bygderna.

 Med den utformning som föreslagits i prop. 1994/95:19 för stödet till eko-

logisk odling kan en jordbrukare få stöd även om bara en del av brukningsenheten

ställs om. Det finns därmed en risk att marginella marker ställs om medan

intensiteten på övrig mark bibehålls eller t.o.m. ökas. Detta skulle stå i strid

med de miljömål som vi gett uttryck för i regeringsförklaringen.

 Regeringen anser att man i stället bör satsa på bevarande av hotade natur- och

kulturvärden i särskilt utsatta bygder och områden och föreslår därför åtgärder

för bevarande av natur- och kulturmiljöer och biologisk mångfald samt ett utökat

stöd för ekologisk odling. För dessa åtgärder bör inrättas ett miljöprogram inom

ramen för förordning (EEG) nr 2078/92 för kompletterande miljöersättning där

brukaren kan betalas för produktion av kollektiva nyttigheter.

 Miljöprogrammet bör bestå av tre delprogram för de nämnda åtgärderna. Det

första delprogrammet skall bygga på det landskapsvårdsprogram som infördes i

samband med 1990 års livsmedelspolitiska beslut vars syfte är att stödja be-

varandet av vissa från miljö- och kulturmiljösynpunkt särskilt värdefulla

odlingslandskap och naturområden. Ett andra delprogram för miljökänsliga områden

skall bygga vidare på nuvarande NOLA-program och skall bestå i att återskapa och

vårda biotoper och vissa kulturmiljöer i miljökänsliga områden. Programmet skall

stå i överensstämmelse med inriktningen på det särskilda program för känsliga

områden som tidigare fanns inom EU och som nu infogats i rådsförordning 2078/92.

 Ett tredje delprogram skall avse stöd till ekologisk odling. Riksdagen

fastslog vid sin behandling av prop. 1993/94:157 Stöd till ekologisk odling och

trädgårdsnäringen, m.m. att regeringen skall utarbeta ett program med målet att

10 % av åkerarealen bör vara ekologiskt odlad år 2000 (bet. 1993/94: JoU22,

rskr. 1993/94:272). Med de förslag till stöd för denna odling som lämnas finns

förutsättningar att nå nämnda mål.

Delprogram för landskapsvårdande åtgärder

I riksdagens beslut om 1990 års nya livsmedelspolitik tillkom som en permanent

åtgärd en möjlighet att lämna ersättning för landskapsvårdande åtgärder i

odlingslandskapet. Ersättningen lämnas till jordbrukare och skall användas för

att bevara odlingslandskap med fastlagda natur- och kulturvärden av nationellt

intresse. Helhetsbilden av landskapet som kulturbärare är viktig vid val av

områden.

 Inom ramen för ett miljöprogram enligt förordning (EEG) nr 2078/92 bör det

nuvarande programmet för att stödja bevarandet av vissa från miljö- och kult-

urmiljösynpunkt särskilt värdefulla odlingslandskap och naturområden inordnas

och vidareutvecklas som ett delprogram. Det omfattande analys- och

inventeringsarbete som tagits fram för detta program, och som har utvecklats

vidare i utredningen om förstärkta miljöinsatser i jordbruket, bör utgöra

grunden för utformningen av ett regelverk i överensstämmelse med nämnda

förordning under år 1995.

 Regeringen avser att närmare utreda utformningen av programmet för tiden efter

år 1995. Utvärderingen av de program som infördes inom ramen för 1990 års

livsmedelspolitiska beslut bör beaktas under arbetet med detta program.

Delprogram för miljökänsliga områden

Medlen för Naturvårdsåtgärder i odlingslandskapet (NOLA) infördes budgetåret

1986/87 för att betala ersättning till brukare för fortsatt bete och slåtter på

marker med dokumenterat höga naturvårdsvärden. Medlen fördelas i dag av Statens

naturvårdsverk till länsstyrelserna som träffar civilrättsligt bindande avtal

med lantbrukare.

 För återställande och bevarande av odlingsmiljöer i känsliga områden bör ett

särskilt delprogram nu utformas. Det skall innehålla det nuvarande

NOLA-programmet och kan dessutom t.ex. gälla återställandet av våtmarker,

gärdesgårdar och dikesrenar. Som förebild för de åtgärder som bör komma i fråga

bör användas det särskilda program för miljökänsliga områden (Environmentally

Sensitive Areas, ESA) som tidigare fanns inom EU och som numera regleras i

rådsförordningen (EEG) nr 2078/92.

 Inom ramen för detta delprogram bör också stöd för bevarande av utrotnings-

hotade husdjursraser införas.

Delprogram för stöd till ekologisk odling

En särskild ersättning bör lämnas för ekologisk odling. Ersättning lämnas till

de som helt ställer om till sådan odling. Detta innebär en förändring i

förhållande till den nuvarande ersättningen till ekologisk odling som lämnas

även till delvis omlagda företag. Förslaget förutsätter således att dessa

företag också ställer om resten av odlingen. Förslaget i prop. 1994/95:19 som

innebär att stöd skall kunna lämnas till endast delvis omställda företag är

enligt vår mening inte acceptabelt. Det föreligger en stor risk att ett sådant

stöd kommer att användas till att ställa om mer marginella marker till ekologisk

odling. Samtidigt kan jordbrukaren bibehålla eller t.o.m. öka intensiteten i

odlingen på de bättre markerna där miljöproblemen i dag är störst.

 Enligt regeringens uppfattning bör vi i Sverige utnyttja våra naturgivna

förutsättningar och fördelar i jordbruksproduktionen. Till dessa hör en satsning

på ekologisk odling av kvalitetsprodukter i kontrast till den nuvarande bulkpro-

duktionen. Härigenom förbättras möjligheterna att utnyttja den marknad som vi

skulle få tillgång till vid ett EU-medlemskap. Vi har för avsikt att ta

initiativ till att tillsammans med näringen utarbeta en strategi för en

marknadsföring av svenska kvalitetsprodukter. Detta kommer bl.a. att kräva en

förstärkt professionell marknadsföring.

 Villkoren för ersättningen för ekologisk odling bör ansluta till de regler för

godkännande som gäller för ekologisk produktion inom EU.

 EG:s förordning medger att det förutom kompensation för inkomstbortfall lämnas

ett incitament. Incitamentsdelen är en extra stimulans som bedömts nödvändig för

att få jordbrukaren att vidta den önskvärda miljöåtgärden. Ju större risk som är

förknippad med en åtgärd desto större bör incitamentet vara. Omläggning till

ekologiskt jordbruk innebär en rad osäkerhetsfaktorer. Dels måste jordbrukaren

använda sig av nya brukningsmetoder, dels måste jordbrukaren lära sig en ny

marknad. En annan faktor som innebär ett ökat risktagande är att jordbrukaren

förbinder sig att under en femårsperiod odla ekologiskt.

 En ny permanent ersättning för ekologiskt jordbruk förväntas leda till att om-

läggningen till ekologiskt jordbruk ökar väsentligt. Anslutningen torde enligt

regeringens bedömning bli störst i Norrland och i Götalands skogs- och

mellanbygder, eftersom djurproduktion är vanlig i dessa bygder. Tidigare erfa-

renhet visar att omläggning till ekologiskt jordbruk är lättare för jordbrukare

med djurhållning än för renodlade växtodlingsföretag, eftersom en sådan

produktionsinriktning möjliggör en bättre totalekonomi.

 Riksdagens mål att 10 % av åkerarealen bör vara ekologiskt odlad år 2000

förutsätter att den ekologiskt odlade arealen ökar med i genomsnitt ca 50 000

ha/år fram till år 2000. En uppföljning och utvärdering i vilken utsträckning

stödet är tillräckligt för att nå de av riksdagen uppställda målen bör ske två

år efter det att programmet införs.

5 Stödet till jordbruket och livsmedelsindustrin i norra Sverige

Regeringens förslag: Stödet till jordbruket och

livsmedelsindustrin i norra Sverige utformas så

att kostnadstäckningsgraden i stort sett behålls

oförändrad i förhållande till 1990 års situation.

 Anslaget Stöd till jordbruket och livsmedelsindu-

strin i norra Sverige för budgetåret 1994/95 skall

få disponeras för utbetalningar av det särskilda

nationella stöd som förutsätts utgå vid ett med-

lemskap.

 Skälen för regeringens förslag: Avtalet mellan Sverige och EU innebär att

Sverige har möjlighet att lämna producentstöd på nationell nivå. Denna form av

långsiktiga stöd skall vara avsedd att säkerställa att jordbruksverksamhet kan

behållas i särskilda regioner. Stöden får även differentieras mellan regioner.

De regioner som omfattas av bestämmelserna är stödområdena 1-3. Stödet får vara

knutet till fysiska produktionsförhållanden eller till historiska pro-

duktionsmönster för varje gård men inte till framtida produktion eller leda till

ökad produktion. För att behålla traditionell primärproduktion och bearbetning i

regionen föreslår regeringen att nationellt stöd till ett belopp av högst 600

miljoner kronor används för att komplettera de av EU medfinansierade stöd-

formerna. Det nationella stödet bör i huvudsak utformas som ett

produktionsanknutet stöd. Detta innebär effektivare styrning till

stödberättigade företag och en kraftig begränsning av negativa

omfördelningseffekter, jämfört med de förslag som lades fram i prop. 1994/95:19

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen.

 Inom EU finns möjlighet att ge stöd till s.k. mindre gynnade områden. Dessa

stöd skall lämnas som areal- eller djurbidrag. För att utnyttja dessa stöd krävs

medfinansiering från medlemslandet. De i propositionen föreslagna åtgärderna

inom ramen för miljöprogrammet kommer att i betydande utsträckning gå till

jordbruket i norra Sverige. För att betona produktuvecklingens avgörande

betydelse föreslår vi att de möjligheter som öppnas inom ramen för EU:s

bestämmelser om stöd till förädling och marknadsföring av jordbruksprodukter

utnyttjas. Startstöd skall också kunna utgå för att gynna strukturutvecklingen i

regionen. Vår syn på stödets uppläggning och tekniska konstruktion skiljer sig

från förslagen i prop. 1994/95:19 i första hand genom vår uppräkning av det

nationella stödet. Utöver de här redovisade stödformerna tillkommer dessutom

stöd till landsbygdsutveckling i regionen.

 Vid ett EU-medlemskap kommer även EU:s bestämmelser avseende arealbidrag att

tillämpas. Vårt förslag till indelning i produktionsområden för nivåer på

arealbidraget innebär en mindre spännvidd mellan olika produktionsområden och

minskar därmed eventuella svårigheter i stödområde 4. Jordbruket i norra Sverige

kommer genom denna åtgärd att tillföras ca 315 miljoner kronor. Den sammantagna

nettoeffekten av den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP), i förhållande till

nuvarande stöd, för jordbruket i norra Sverige beräknas bli ca 230 miljoner

kronor. Den gemensamma jordbrukspolitiken finansieras av EU:s jordbruksbudget.

 Vi föreslår att stödet till jordbruket i norra Sverige utformas så att

kostnadstäckningsgraden i stort sett kan behållas oförändrad över tiden.

 För att uppnå oförändrad kostnadstäckningsgrad för budgetåret 1995/96, i

jämförelse med situationen år 1990, krävs ett totalt bidrag om ca 1,4 miljarder

kronor. Genom att utnyttja de olika stöd som nämnts ovan kan denna nivå upp-

rätthållas och en väsentlig del finansieras av EU:s jordbruksfond.

Disposition av anslaget Stöd till jordbruket och livsmedelsindustrin i norra

Sverige

Det nuvarande systemet för bidrag till jordbruket i norra Sverige kommer att

upphöra vid medlemskap i EU. Detta innebär att några pristillägg enligt nuvaran-

de system för produktion efter tidpunkten för medlemskap inte kan utgå. Vid

utbetalningen av de särskilda direktbidrag som utgår inom ramen för stödet måste

också hänsyn tas till tidpunkten från vilken ett nytt stödsystem skall gälla.

 Det anvisade anslaget Stöd till jordbruket och livsmedelsindustrin i norra

Sverige bör dock vid ett medlemskap få disponeras under budgetåret 1994/95 för

utbetalningar av det särskilda nationella stöd som därvid förutsätts utgå.

6 Omställningsprogrammets utformning vid ett EU-medlemskap

Regeringens förslag: Vid ett EU-medlemskap skall

EG:s program för att ta jordbruksmark ur produk-

tion tillämpas från den dag Sverige ansluter sig

till EU. Ett jordbruksföretag kan inte samtidigt

delta i det svenska omställningsprogrammet och

EG:s program. Företag med omställningsmark som

önskar få arealbidrag m.m. enligt EG:s program

innan det svenska omställningsprogrammet avslutats

skall återbetala del av erhållet omställningsbi-

drag. Varaktighetskravet i det svenska omställ-

ningsprogrammet slopas vid ett EU-medlemskap.

 Bakgrund till regeringens förslag: Riksdagen gav i samband med sin behandling

av 1993 års budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 10, bet. 1992/93:JoU13,

rskr. 1992/93:231) regeringen i uppdrag att pröva frågan om en EG-anpassning av

omställningsprogrammet till EG:s program för att ta jordbruksmark ur produktion

(arealuttag). I jordbruksutskottets betänkande anfördes att regeringen skulle

verka för att omställningsprogrammet i största möjliga utsträckning anpassas

till EG:s program. Utskottet sade sig vara medveten om att en sådan anpassning

förutsatte överväganden om både tekniska frågor och mer övergripande

ekonomisk-politiska frågor, såsom t.ex. trädesvillkoren, varaktigheten och åter-

betalning av omställningsstödet.

 Med varaktig omställning avses i det frivilliga omställningsprogrammet att den

areal som anslutits till programmet skall ha ställts om till annan användning än

traditionell livsmedelsproduktion före den 1 juli 1996 och att denna areal under

tiden fram till detta datum inte används för odling av s.k. prisreglerade grödor

för livsmedelsproduktion. Från den 1 juli 1996 ställs inga krav på

omställningsarealens användning. EG:s program för arealuttag kan beskrivas som

ett obligatoriskt program där kravet arealuttag fastställs varje år beräknat på

årets odling. De till synes stora skillnaderna mellan omställningsprogrammet och

EG:s program är principiellt viktiga, men i praktiken är programmen tämligen

lika och effekten av dem blir i stort densamma.

 Frågan om kraven på varaktighet, odlingsbegränsning, återbetalning och trädes-

villkor inom omställningsprogrammet bereddes med anledning av utskottets

betänkande inom regeringskansliet. Regeringens bedömning presenterades i mars

1994 i propositionen om vissa jordbrukspolitiska frågor (prop. 1993/94:236).

Enligt jordbruksutskottets mening kunde något system som objektivt sett gav

absolut rättvisa knappast uppnås. Utskottet ansåg regeringens övervägande om

återbetalningskravet vara väl avvägt. Riksdagen anslöt sig till utskottets

överväganden (bet. 1993/94:JoU26, rskr. 1993/94:326).

Skälen för regeringens förslag

Resultatet av förhandlingarna om medlemskap i EU

Förhandlingarna mellan Sverige och EU angående villkoren för jordbrukssektorn

för medlemskap i EU avslutades den 1 mars 1994. Överenskommelsen innebär bl.a.

att Sverige skall delta i den gemensamma jordbrukspolitiken från första dagen av

ett medlemskap.

 Detta innebär bl.a. att Sverige vid ett EU-medlemskap skall tillämpa EG:s re-

gelverk vad gäller krav på arealuttag och övriga villkor för arealbidrag. Den i

Sverige omställda marken kommer att räknas in i den basareal på ca 1,8 miljoner

ha som Sverige får vid ett medlemskap. Produktion av spannmål, proteingrödor

(ärtor, åkerbönor och sötlupin) och oljeväxter blir berättigade till arealbidrag

under förutsättning att arealuttagsvillkoren uppfylls. Det innebär att det för

jordbrukare som ansöker om EG:s bidrag för arealbidragsberättigad odling införs

ett individuellt krav på att ta jordbruksmark ur produktion som står i relation

till odlingen av bidragsberättigade grödor. Arealuttagskravet för budgetåret

1994/95 är 15 % för roterande träda och 20 % för fast träda. Vid ett medlemskap

den 1 januari 1995 blir de svenska jordbrukarna berättigade till dessa bidrag

fr.o.m. år 1995.

 Jordbrukare med en bidragsberättigad odling som är mindre än ca 23 ha undantas

från kravet på arealuttag. Den exakta arealen för att få fullt arealbidrag utan

att behöva ta mark ur produktion beräknas utifrån regionens genomsnittliga

spannmålsavkastning, vilket innebär att ju lägre avkastningen är i ett område

desto större areal undantas från krav på arealuttag.

 Inom ramen för förhandlingarna har Sverige fått ett nationellt undantag som

anger att mark inom omställningsprogrammet som används för extensivt bete kan

bli berättigad till ett årligt bidrag inom ramen för EG:s arealuttagsprogram.

Detta gäller under en övergångsperiod av två år, dvs. den period som var

fastlagd för omställningen. Efter år 1996 kommer extensivt bete inte att vara

bidragsberättigat enligt EG:s regler.

Konsekvenser för vegetabiliesektorn

Vid ett svenskt EU-medlemskap kommer Sverige att införa ett arealuttagsprogram i

enlighet med EG:s regelverk. Detta innebär att jordbrukare som önskar få

arealbidrag enligt EG:s regler också måste uppfylla de arealuttagsvillkor som

gäller. De jordbrukare som önskar kvarstå i det svenska omställningsprogrammet

skall få göra detta. Denna mark kan emellertid inte tillgodoräknas som

arealuttag. Någon möjlighet att samtidigt ha mark i det svenska programmet och i

EG:s program skall emellertid inte medges. Jordbrukare som nu deltar i det

svenska omställningsprogrammet kan utnyttja omställd mark som arealuttag enligt

EG:s program under förutsättning att användningen står i överensstämmelse med

EG:s regler. Ett undantag har medgetts för mark som utnyttjas för extensivt bete

inom ramen för det svenska programmet. Under en tvåårsperiod kan sådan mark

klassas som jordbruksmark tagen ur produktion enligt EG:s program.

 Kravet på varaktig omställning slopas. I det fall jordbrukare önskar lämna det

svenska omställningsprogrammet för att få EG:s areal- och arealuttagsbidrag

skall emellertid återbetalning ske med en viss del av lämnat omställningsbidrag.

För de jordbrukare som inte lämnar det svenska omställningsprogrammet gäller

fortfarande varaktighetskravet. Dessa jordbrukare kan emellertid välja att efter

den svenska omställningsperiodens slut ansluta sin mark till EG:s program. För

mark som varaktigt ställs om till skogs- och våtmarker inom omställ-

ningsprogrammet och som inte kan få arealbidrag enligt EG:s regler, bör inget

krav på återbetalning ställas.

 I dag utgör drygt 360 000 ha av svensk åkermark omställd mark. Arealuttags-

kravet för Sverige inom ramen för EG:s jordbrukspolitiska reform torde bli ca

250 000 ha. De jordbrukare som anslöt mark till omställningsprogrammet år 1991

fick i genomsnitt ca 9 000 kr per ha. Ett villkor för omställningsstöd är att

jordbrukaren inte producerar produkter som konkurrerar med befintlig livs-

medelsproduktion under budgetåren 1991/92-1995/96. De som överför omställd mark

till EG:s program bör därmed bli återbetalningsskyldiga med ett belopp som

motsvarar den tid som återstår av omställningsperioden. Om en jordbrukare väljer

att gå in i EG:s program år 1995 innebär det att återbetalningsskyldigheten

uppgår till 3 600 kr per ha i genomsnitt om marken anmäldes till omställ-

ningsprogrammet år 1991.

 Beroende på när mark anslöts till omställningen bör således följande

återbetalningskrav gälla.

År för in- Återbetalning av utbetalt omställningsstöd

träde i om- Utträde ur omställning

ställningen 1995 1996

1991 40 % 20 %

1992 50 % 25 %

1993 67 % 33 %

 En jordbrukare måste anmäla utträdet ur den svenska omställningen före ett

visst datum. Återbetalningen bör ske i samband med att jordbrukaren erhåller

arealersättning.

 EG har beslutat om två väsentliga förändringar för sitt arealuttagsprogram

sedan det infördes sommaren 1992. Dels har man beslutat höja ersättningen för

arealer i programmet, dels har man beslutat om en väsentligt större flexibilitet

vad gäller maximal uttagsareal. Det är nu tillåtet att ansluta en större andel

än 15 %. Det innebär att samtliga jordbrukare får fullt bidrag för uttagen mark

som inte omfattar större areal än jordbrukarens odling av övriga arealbidragsbe-

rättigade grödor, dvs. spannmål, proteingrödor och oljeväxter. I de fall ett

extra uttagskrav införts som sanktion efter överskridande av basarealen räknas

även denna uttagsareal in i arealen arealbidragsberättigade grödor. De

jordbrukare som har haft större areal ansluten till omställningsprogrammet och

som övergår till EG:s program kan få arealuttagsbidrag för hela den tidigare om-

ställningsarealen. Den uttagsareal som överstiger odlingen av spannmål m.m. får

emellertid en reducerad ersättning som motsvarar ca 70 % av normalt bidrag.

 Det är viktigt att påpeka att det även fortsättningsvis är möjligt för

jordbrukare att fullfölja omställningsprogrammet till den 1 juli 1996. Detta är

av betydelse för de jordbrukare som inte har en produktion på omställningsmarken

som är bidragsberättigad inom ramen för EG:s jordbrukspolitik.

7 Administrativa effekter av ett EU-medlemskap

Regeringens förslag: Länsstyrelserna får det ad-

ministrativa ansvaret för flertalet EU-stöd inom

Jordbruksdepartementets område. Statens jordbruks-

verk och Fiskeriverket skall svara för samtliga

utbetalningar.

 Regeringen har i prop. 1994/95:40 Budgeteffekter av Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen m.m. redovisat en rad principiella ställningstaganden som rör

ansvarsfördelning, anslagskonstruktioner och betalningsströmmar. Viktiga

utgångspunkter är att de administrativa och tekniska lösningar som utformas vid

ett medlemskap skall utgå från den traditionella svenska ansvarsfördelningen

mellan departement och ämbetsverk samt att det s.k. återflödet från EU är att

betrakta som statliga medel. Detta innebär bl.a. att ansvaret för att

administrera stöd och bidrag från EG:s budget, som på nationell nivå tillkommer

staten, bör föras ut på berörda förvaltningsmyndigheter.

 Inom Jordbruksdepartementets område berörs främst Statens jordbruksverk och

Fiskeriverket av övergången till den gemensamma jordbrukspolitiken. Vidare

berörs länsstyrelserna samt Riksantikvarieämbetet och Statens naturvårdsverk. De

förslag till ansvarsfördelning som lämnas nedan avser i första hand

förhållandena under år 1995. Det kan därefter bli nödvändigt, efter det att

erfarenheter vunnits av att tillämpa den gemensamma jordbrukspolitiken, justera

ansvarsfördelningen i syfte att uppnå bästa möjliga effektivitet ur

administrativ synpunkt. De förslag vi lägger i det följande utgår därför från en

kombination av mer långsiktigt syftande principer för arbetsfördelning mellan

departement, myndigheter och länsförvaltning och en kortsiktig strävan att

endast i begränsad utsträckning förändra den existerande myndighetsstrukturen.

 Enligt regeringens uppfattning är det av central betydelse att handläggningen

av olika bidrag läggs så nära de berörda som möjligt. Den fysiska kontrollen bör

också skötas på regional nivå. Detta innebär en förskjutning av ansvaret till

länsnivå. Samtidigt bör de tekniska systemlösningarna vara enhetliga och antalet

utbetalningsställen nedbringas. Möjligheterna för ansvariga myndigheter att

rapportera till riksredovisningen skall tillgodoses. Dessa krav har

tillgodosetts i den modell för ansvarsfördelning som beskrivs nedan.

 Statens jordbruksverk och Fiskeriverket får ett primäransvar som utbetalnings-

myndigheter. I Jordbruksverkets fall innebär detta att samtliga utbetalningar

till jordbrukare sker genom ett centralt ADB-system som verket ansvarar för.

Vidare ansvarar verket för handläggning av ärenden som berör intervention och

exportbidrag. Övriga ärenden handläggs av länsstyrelserna.

 Kommissionen överför medlen som skall ställas till den svenska statens för-

fogande till ett centralt konto i Riksbanken. Medlen skall därefter överföras

till de utbetalningsansvariga myndigheterna. Regeringen kommer senare att be-

stämma de närmare formerna för detta förfarande.

 Jordbruksverket ges i uppdrag att stärka myndighetens internrevision vilken

skall bedriva intern revision av EU-stöd inom alla berörda myndigheter.

Länsstyrelserna ansvarar primärt för den fysiska kontrollen i samband med

samtliga EU-stöd. Riksrevisionsverket ansvarar för den externa revisionen i

vilken ingår att granska kvaliteten på berörda myndigheters interna kontroll,

bl.a. vad gäller intern revision.

 De utbetalande myndigheterna skall svara för att den återrapportering till

kommissionen som ankommer på dessa enligt EG:s regelverk utförs.

8 Lagstiftningsfrågor

8.1 Kompletterande lagstiftning till EG:s förordningar inom den gemensamma

jordbrukspolitiken

Inledning

Regeringens förslag: Ett medlemskap i EU innebär

att EG:s förordningar inom den gemensamma jord-

brukspolitiken blir direkt tillämpliga i Sverige.

För att EG:s politik på området skall kunna verk-

ställas införs två särskilda bemyndigandelagar som

kompletterar förordningarna.

 Skälen för regeringens förslag: I prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen Del 1 beskrivs i avsnitt 22 konsekvenserna på

jordbruksområdet av ett medlemskap i EU. I samma proposition Del 2, bil. 9,

lämnas en utförlig beskrivning av EU:s gemensamma jordbrukspolitik, dvs. dels

pris- och marknadsregleringen, dels strukturpolitiken.

 I propositionen om ett EU-medlemskap lämnas inte några förslag till lagstift-

ning på jordbruksområdet. I stället uttalas i propositionen regeringens avsikt

att i det avseendet återkomma till riksdagen.

 EG har givits en exklusiv behörighet att förverkliga målen för

jordbrukspolitiken. Medlemsstaterna kan inte driva en nationell jordbrukspolitik

eller utfärda nationella föreskrifter på områden som har reglerats av

gemenskapen.EG:s jordbrukspolitik regleras i huvudsak genom förordningar. Dessa

kommer vid ett svenskt medlemskap i EU att bilda kärnan i den

jordbrukslagstiftning som skall gälla i Sverige.

 Det regelsystem som är uppbyggt på grundval av Romfördragets

jordbruksbestämmelser, dvs. artiklarna 38-43, är mycket omfattande och

svåröverskådligt. Det finns 19 grundläggande förordningar om marknadsreglering i

fråga om olika jordbruksprodukter. För miljö- och strukturstöden finns ett

tiotal grundläggande förordningar. Dessa grundförordningar är i regel ändrade

ett stort antal gånger. Grundförordningarna kompletteras av omkring 1 000 mer

eller mindre viktiga tillämpningsförordningar. Av dessa är omkring 400

rådsförordningar och återstoden kommissionsförordningar. Till detta kommer att

det varje år utfärdas mellan 3 000 och 4 000 kommissionsförordningar i vilka det

fastställs bl.a. importavgifter och exportbidrag. EG-rätten utgörs emellertid

inte bara av olika typer av rättsakter utan också av avgöranden från

EG-domstolen. På jordbruksområdet finns omkring 900 domstolsutslag.

 Enligt vad nyss sagts utgörs huvuddelen av EG:s reglering på jordbruksområdet

av förordningar. Av artikel 189 i Romfördraget följer att en förordning skall ha

allmän giltighet. Den skall till alla delar vara bindande och direkt tillämplig

i varje medlemsstat. Av detta följer att förordningarna i deras

gemenskapsrättsliga form omedelbart och ord för ord skall tillämpas av medlems-

staternas förvaltningsmyndigheter utan någon särskild inkorporerings- eller

transformationsåtgärd. Utgångspunkten är t.o.m. att de inte får transformeras

till eller inkorporeras i den nationella rätten. EG-domstolen har nämligen

slagit fast att förordningar inte får införlivas i nationell rätt eftersom detta

skulle kunna skapa tvivel om deras ursprung och rättsliga effekt.

 Inte desto mindre kan förordningar föranleda att svenska föreskrifter på olika

konstitutionella nivåer måste meddelas. En förordning kan t.ex. innehålla för-

pliktelser för Sverige att besluta om utfyllande bestämmelser. Förordningar kan

också förutsätta att svenska myndigheter meddelar sådana föreskrifter. Svenska

föreskrifter kan följaktligen behöva utfärdas för att fylla ut luckor i en

EG-förordning eller reglera administrativa åtgärder som är nödvändiga för att

förordningen skall kunna få verkningar på det nationella planet. Ett annat vik-

tigt exempel på att en förordning kan kräva svensk lagstiftning är att den för-

utsätter straffsanktioner. Endast undantagsvis innehåller EG:s förordningar på

jordbruksområdet några sanktionsbestämmelser. Att en förordning skall

kompletteras med nationella regler om straff kan antingen framgå av själva

förordningstexten eller vara en följd av samarbetsförpliktelsen i artikel 5 i

Romfördraget.

 På vissa områden t.ex. när det gäller direktbidragen till jordbrukare finns

dock s.k. administrativa sanktioner som följer direkt av EG:s förordningar. En

sådan sanktion kan innebära att om en jordbrukare lämnar felaktiga uppgifter,

vårdslöst eller medvetet, om arealstorlek eller antalet stödberättigade djur,

gör den utbetalande myndigheten ett avdrag från det bidragsbelopp som

jordbrukaren annars skulle få. Avdraget beräknas efter hur mycket den felaktiga

uppgiften procentuellt avviker från den korrekta. Vid stora avvikelser eller

uppsåtligt felaktiga uppgifter kan en bidragstagare uteslutas från ett

stödprogram under en viss period. Ett annat exempel på administrativ sanktion är

förverkande av säkerhet som ställts i samband med exportbidrag. De

administrativa sanktionerna påverkar inte nationella regler om straff.

 Förordningar skall enligt artikel 191 i Romfördraget offentliggöras i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT). Detta sker på alla offi-

ciella EG-språk. Vid ett svenskt medlemskap blir således EGT en författnings-

samling som kommer att publiceras också på det svenska språket. En förordning

träder i kraft tjugo dagar efter publiceringen om den inte innehåller särskilda

ikraftträdandebestämmelser.

 I Sverige regleras priserna på jordbruksprodukter av lagen (1990:615) om

avgifter på vissa jordbruksprodukter m.m. och lagen (1990:616) om införande av

lagen på vissa jordbruksprodukter m.m. med tillhörande förordningar. De båda

lagarna är en del av 1990 års livsmedelspolitiska beslut som i huvudsak innebar

slopande av de interna marknadsregleringarna. Den förstnämnda lagen innehåller

bemyndiganden för att ta ut införselavgifter, fettvaruavgifter och avgifter för

att utjämna industrins kostnader för råvaror. I lagen finns också bestämmelser

om skyldighet för slakterier m.fl. företag att betala ut prisstöd. I den nämnda

införandelagen finns bestämmelser om avveckling av den interna prisregleringen

under ett antal år vad gäller vissa varor.

 Lagen om avgifter på vissa jordbruksprodukter m.m. kompletteras av lagen

(1992:888) om uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets områden. I den lagen

finns bestämmelser om uppgiftsskyldighet för näringsidkare inom

livsmedelsområdet. Med stöd av lagen får uppgifter samlas in bl.a. för att bely-

sa förhållandena på livsmedelsområdet och följa effekterna av avregleringen.

 I detta lagstiftningsärende föreslår regeringen en lag om EG:s förordningar om

jordbruksprodukter och en lag om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd.

Som nämnts inledningsvis kommer vid ett EU-medlemskap den inhemska regleringen

på jordbruksområdet att ersättas av EG:s förordningar. Förordningarna blir

direkt tillämpliga i Sverige. Som redan nämnts finns det emellertid ett behov av

att komplettera dessa förordningar i vissa avseenden. De föreslagna lagarna

skall ge stöd för en sådan reglering. Regleringen behövs för att EG:s gemensamma

jordbrukspolitik skall kunna verkställas i Sverige.

 Det kompletteringsbehov som finns när det gäller EG:s förordningar om jord-

bruksprodukter är främst bestämmelser som har karaktär av

verkställighetsföreskrifter. I begränsad omfattning behövs emellertid också

kompletterande regler av annat slag. I vissa fall anges det i en förordning att

det skall eller får finnas nationella bestämmelser som i materiellt avseende

fyller ut förordningen. Utrymmet för sådana nationella bestämmelser är väl

avgränsat i förordningarna. För sådana föreskrifter behöver regeringen

riksdagens bemyndigande. För att ge en samlad bild av vilka föreskrifter som

behövs som komplettering till förordningarna bör det i lagen om EG:s

förordningar om jordbruksprodukter tas in också ett bemyndigande för regeringen

att meddela verkställighetsföreskrifter, något som i och för sig inte kräver

särskilt lagstöd.

Härutöver bör den föreslagna lagen om EG:s förordningar om jordbruksprodukter

innehålla bestämmelser om uppgiftsskyldighet för näringsidkare, om tillsyn och

kontroll, om avgifter för tillsyn, om ränta och om straff och överklagande.

 I samband med att den föreslagna lagen om EG:s förordningar om jordbruks-

produkter införs bör lagen (1990:615) om avgifter på vissa jordbruksprodukter

m.m. och lagen (1990:616) om införande av lagen (1990:615) om avgifter på vissa

jordbruksprodukter m.m. upphävas. Lagen (1992:888) om uppgiftsskyldighet på

jordbrukets och fiskets områden kommer delvis att ersättas av bestämmelser i den

föreslagna lagen. Regeringen avser att senare återkomma till riksdagen med

förslag till ändringar i uppgiftsskyldighetslagen.

 När det gäller EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd är behovet av

kompletterande nationella föreskrifter mera begränsat. I den föreslagna lagen om

dessa förordningar bör det finnas bestämmelser om tillsyn och kontroll, om ränta

och om överklagande.

Tillämpningsområde för lagarna på jordbruksområdet

Regeringens förslag: Lagarnas tillämpningsområden

avgränsas till att gälla komplettering av EG:s

förordningar om

 1. pris- och marknadsreglering,

 2. miljö- och strukturstöd.

Skälen för regeringens förslag

1. Lagen om EG:s förordningar om jordbruksprodukter

Tillämpningsområdet för den föreslagna lagen anges genom en uppräkning av de

grupper EG-förordningar som skall kompletteras med stöd av eller genom lagen. De

aktuella författningarna ges i lagen den sammanfattande beteckningen "EG:s

förordningar om jordbruksprodukter". Till skillnad från vad som är fallet med

Romfördraget omfattar lagens begrepp "jordbruksprodukter" inte fiskprodukter. De

fem grupperna förordningar som faller inom lagens tillämpningsområde är EG:s

förordningar om

- marknadsreglering av jordbruksprodukter,

- produkter som omfattas av Romfördragets bilaga II men som inte omfattas av

 någon marknadsreglering,

- produkter som har framställts av jordbruksprodukter,

- uppgiftsskyldighet i fråga om inkomstförhållanden och driftsekonomiska

 förhållanden i jordbruket,

- särskilda omräkningskurser som används inom den gemensamma jordbrukspolitiken.

 Förordningarna om marknadsreglering, dvs. den första gruppen förordningar,

utgör kärnan i EG:s jordbrukspolitiska system. Praktiskt taget alla jordbruks-

produkter är föremål för marknadsreglering. De för svensk del viktigaste

marknadsregleringarna har beskrivits i prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen Del 2, bil. 9. Därutöver finns sådana regleringar i fråga om

bl.a. vin, tobak och humle.

 Den andra gruppen förordningar avser produkter som omfattas av bilaga II i

Romfördraget men som inte omfattas av någon marknadsreglering. Enligt artikel 38

i Romfördraget avses med jordbruksprodukter jordens, boskapsskötselns och

fiskets produkter samt produkter i första bearbetningsledet som har direkt

samband med de nyssnämnda produkterna. En lista över produkterna finns i bilaga

II i fördraget. Som exempel på förordningar som hör till gruppen kan nämnas

förordningar om potatis, ärtor och bönor. Förordningarna kan bl.a. innehålla

kvalitets- och handelsbestämmelser. Gruppen omfattar endast ett fåtal

förordningar.

 Till gruppen förordningar om produkter som har framställts av jordbrukspro-

dukter hör EG:s förordningar om råvarukostnadsutjämning. Det är fråga om bear-

betade produkter som inte omfattas av bilaga II till Romfördraget. Hur det

svenska systemet för råvarukostnadsutjämning förhåller sig till EG:s motsvarande

system har beskrivits i prop. 1991/92:170 Europeiska ekonomiska samarbetsområ-

det, bil. 8, och i prop. 1994/95:19, bil. 9. De viktigaste förordningarna på

området är rådets förordning (EG) nr 3448/93 om systemet för handeln med vissa

varor som framställs genom förädling av jordbruksprodukter, rådets förordning

(EG) nr 1222/94 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för ordningen för be-

viljande av exportbidrag för vissa jordbruksprodukter som exporteras i form av

varor som inte omfattas av bilaga II till fördraget samt om kriterierna för

fastställande av bidragsbeloppen och rådets förordning (EG) nr 1294/94 om

tillämpningsföreskrifter för systemet för handeln med vissa varor som framställs

genom förädling av jordbruksprodukter.

 Gruppen förordningar om uppgiftsskyldighet i fråga om inkomstförhållanden och

driftsekonomiska förhållanden i jordbruket utgörs i huvudsak av rättsakter om

statistikinsamling. Antalet grundförordningar på området är ca 20.

 Den sista gruppen förordningar behandlar det agromonetära systemet. Alla

priser på jordbruksprodukter och stödbelopp inom den gemensamma jordbrukspoli-

tiken som direkt eller indirekt grundar sig på artikel 43 i Romfördraget anges i

den europeiska valutaenheten ECU. Med hänsyn till att den gemensamma

jordbrukspolitiken i väsentliga delar genomförs av nationella myndigheter i de

olika medlemsländernas valutor måste belopp som anges i ECU räknas om till dessa

valutor. Det agromonetära systemet, som är EG:s växelkurssystem för bl.a.

jordbrukssektorn, är avsett att fördröja effekterna av valutakursförändringar.

Utan detta system skulle beloppen i nationell valuta förändras omedelbart.

Systemet regleras av rådets förordning (EEG) nr 3813/92 om den räkneenhet och de

omräkningskurser som skall tillämpas inom den gemensamma jordbrukspolitiken och

av kommissionens förordning (EEG) nr 1068/93 om föreskrifter för fastställelse

och tillämpning av jordbruksomräkningskurserna.

2. Lagen om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd

De grupper av förordningar som faller inom lagens tillämpningsområde är EG:s

förordningar om

- stöd till miljövänliga brukningsmetoder inom lantbruket och bevarande av

 odlingslandskapet,

- stöd till skogliga åtgärder inom jordbruket,

- stöd till förtidspensionering av jordbrukare,

- stöd till bearbetning av och avsättning av jord- och skogsbruksprodukter,

- förbättring av strukturen inom jordbruket,

- stöd till landsbygdsutveckling.

 De viktigaste inslagen i EG:s strukturpolitik och de olika stöden har beskri-

vits i prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen Del 2, bil. 9.

Det har inte förutsatts att samtliga stöd som är tillåtna inom EU skall tilläm-

pas i Sverige. Vissa av stöden brukar kallas obligatoriska stöd. Det innebär att

medlemsländerna enligt EG-förordningen i fråga är skyldiga att introducera

stödet. Miljöstödet är exempel på ett obligatoriskt stöd.

 Även om pris- och marknadsregleringarna traditionellt varit och alltjämt är

det viktigaste inslaget i den gemensamma jordbrukspolitiken har strukturprogram-

men ökat i betydelse under senare år.

 När det gäller miljö- och strukturstöden fastställs genom EG-förordningarna

främst riktlinjer och ramar, t.ex. syftet med stödet, grundläggande förutsätt-

ningar för att stödet skall kunna lämnas och högsta tillåtna stödbelopp. Det

ankommer vanligen på medlemslandet att utifrån EG:s ramregler och nationella

jordbrukspolitiska ambitioner besluta om hur stödformerna skall tillämpas i det

egna landet.

 Förordningarna om stöden kräver vanligtvis att en plan eller ett program upp-

rättas som beskriver hur stödet skall användas. Programmet skall underställas

EG-kommissionen för godkännande. Samtidigt skall de nationella föreskrifter som

behövs för att införa stödet tillställas kommissionen för granskning. Syftet med

granskningen är att kontrollera att stöden införs på ett sätt som inte strider

mot EG-rätten.

 I det följande beskrivs de olika grupperna stödförordningar som skall omfattas

av lagen.

1.De grundläggande förordningarna om stöd till miljövänliga brukningsmetoder

 inom lantbruket och bevarande av odlingslandskapet, s.k. miljöstöd, är rådets

 förordning (EEG) nr 2078/92 av den 30 juni 1992 om produktionsmetoder inom

 jordbruket som är förenliga med miljöskydds- och naturvårdskraven och

 kommissionens förordning (EEG) nr 2062/93 av den 27 juli 1993 om närmare

 bestämmelser för finansiell övervakning av program som godkänts enligt rådets

 förordning (EEG) nr 2078/92 om produktionsmetoder inom jordbruket som är

 förenliga med miljöskydds- och naturvårdskraven.

2.Stöd till skogliga åtgärder inom jordbruket regleras i huvudsak av rådets

 förordning (EEG) nr 2080/92 av den 30 juni 1992 om en gemenskapsordning för

 stöd till skogsbruksåtgärder inom jordbruket och kommissionens förordning (EG)

 nr 1054/94 av den 5 maj 1994 om närmare bestämmelser för finansiell

 övervakning av program godkända genom förordning (EEG) nr 2080/92 om en

 gemenskapsordning för stöd till skogsbruksåtgärder inom jordbruket.

3.Rådets förordning (EEG) nr 2079/92 av den 30 juni 1992 om införande av en

 stödordning i gemenskapen för förtidspensionering från jordbruk innehåller

 regler om stöd till förtidspensionering. Tillämpningsföreskrifter finns i

 kommissionens förordning (EEG) nr 2061/93 av den 27 juli 1993 om

 tillämpningsföreskrifter för finansiell tillsyn av program som godkänts enligt

 rådets förordning (EEG) nr 2079/92 om införande av en gemenskapsordning för

 stöd till förtidspensionering från jordbruk.

4.Stöd till bearbetning och avsättning av jord- och skogsbruksprodukter utgår

 enligt rådets förordningar (EEG) nr 866/90 av den 29 mars 1990 om förbättring

 av villkoren för förädling och saluföring av jordbruksprodukter och nr 867/90

 av den 29 mars 1990 om förbättring av villkoren för bearbetning och saluföring

 av skogsbruksprodukter. Urvalskriterier för investeringar inom sektorerna

 finns i kommissionens beslut av den22 mars1994.

5.Stöd till förbättring av strukturen inom jordbruket regleras i huvudsak av

 rådets förordning (EEG) nr 2328/91 av den 15 juli 1991 om förbättring av

 jordbruksstrukturernas effektivitet. Förordningen omfattar ett flertal olika

 stöd, t.ex. investeringsstöd, startstöd till yngre jordbrukare, stöd till

 fortbildning av jordbrukare, startstöd till nya konsulent- eller

 konsultföretag eller avbytarorganisationer och stöd till övergång till

 bokföringsmässig redovisning. I samma förordning regleras också utformningen

 av stödet till mindre gynnade områden. Det är i huvudsak fråga om

 kompensationsstöd i form av areal- och djurbidrag eller förmånligare villkor

 för investeringsbidrag. Avgränsningen av vad som är att anse som mindre

 gynnade områden görs däremot i rådets direktiv 75/268/EEG av den 28 april 1975

 om jordbruk i bergsområden och i vissa mindre gynnade områden.

6.Stöd till landsbygdsutveckling, s.k. 5b-stöd, regleras i huvudsak genom rådets

 förordning (EEG) nr 2081/93 av den 20 juli 1993 om ändring av förordning (EEG)

 nr 2052/88 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet samt om samordning

 av deras verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens

 och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter.

Behovet av nationella föreskrifter på jordbruksområdet

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig-

het som regeringen bestämmer bemyndigas att i

fråga om EG:s förordningar om jordbruksprodukter,

i den utsträckning förordningarna tillåter det,

meddela kompletterande föreskrifter och verk-

ställighetsföreskrifter.

 Skälen för regeringens förslag: EG:s förordningar om jordbruksprodukter kommer

i alla sina enskildheter att gälla som svensk rätt fr.o.m. dagen för Sveriges

medlemskap i EU. För att vissa förordningar skall kunna tillämpas förutsätts

emellertid kompletterande nationella föreskrifter. Kompletteringarna kan vara av

i huvudsak två olika slag.

 En första kategori utfyllande regler blir aktuella om det av förordningen

framgår att medlemsstaten skall eller får meddela nationella föreskrifter för

att i något avseende reglera de frågor som omfattas av förordningen. Ett exempel

på sådan förutsatt utfyllnad är när det i förordningen (EEG) nr 3950/92 av den

29 december 1992 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och

mjölkprodukter hänvisas till att överlåtelse av kvoter skall regleras i

nationella bestämmelser. Ett annat exempel är förordningen (EEG) nr 3886/ 92 som

gäller bidragssystemen för nötkött i vilken det förutsätts att medlemsstaterna

meddelar föreskrifter bl.a. om det nationella administrativa dokument som skall

åtfölja varje bidragsberättigat djur. Ytterligare exempel på utfyllande regler

är föreskrifter om märkning av paketerade frukter och grönsaker liksom

föreskrifter om kvalitetskontroll av frukt och grönt. Föreskrifter om

godkännande av producentorganisationer och föreskrifter om villkor för

intervention, prisstöd och privat lagring hör också hit. Ett annat slag av

utfyllnadsregler är föreskrifter om undantag från en förordning. Exempel på

detta är att medlemsländerna enligt förordningen (EEG) nr 1035/72 av den 18 maj

1972 om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker får

göra undantag från kravet att uppfylla EG:s kvalitetsnormer.

 Den andra gruppen kompletteringsbestämmelser utgörs av

verkställighetsföreskrifter till förordningarna. Marknadsregleringarna innebär

en rad administrativa åtgärder som kan kräva nationella föreskrifter. Det kan

gälla föreskrifter om hur ansökningar skall utformas och inom vilken tid ansökan

skall lämnas. Ett annat exempel är föreskrifter om i vilken form säkerhet skall

ställas, t.ex. vid ansökan om exportbidrag. Exempel på förordningsbestämmelser

som kan behöva förses med verkställighetsföreskrifter är bestämmelser om

- importavgifter och andra avgifter som skall betalas när jordbruksprodukter

 förs in i landet,

- importlicenser och exportlicenser för jordbruksprodukter,

- säkerhet som skall ställas för att garantera att beviljade licenser utnyttjas

 på det sätt som förutsatts,

- utbetalning av exportbidrag,

- kvotering av export och import och av produktionen av jordbruksprodukter,

- intervention av jordbruksprodukter och utförsäljning av interventionslager.

 När det gäller EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd finns ett stort

behov av nationella föreskrifter. För att detta behov skall kunna tillgodoses

behövs emellertid inte något lagstöd med hänsyn till att det är fråga om

gynnande föreskrifter.

Uppgiftsskyldighet för näringsidkare

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig-

het som regeringen bestämmer bemyndigas i lagen om

EG:s förordningar om jordbruksprodukter att med-

dela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare

som tar befattning med sådana produkter att lämna

uppgifter om produktion, inköp, försäljning, im-

port och export och andra förhållanden av betydel-

se för tillämpningen av förordningarna.

 Skälen för regeringens förslag: För att EG:s jordbrukspolitik i fråga om

marknadsregleringarna skall kunna administreras är medlemsstaterna skyldiga att

förse EG-kommissionen och andra EG-organ med uppgifter om marknadsförhållandena

i de enskilda medlemsländerna. Uppgiftsskyldigheten, som är omfattande, gäller

bl.a. uppgifter om priser på jordbruksprodukter och produktionsmedel samt

uppgifter om import och export av sådana produkter. I medlemsstaterna måste

därför uppgifter samlas in från näringsidkare som producerar eller handlar med

jordbruksprodukter.

 Ett motsvarande uppgiftsbehov finns för att vår nuvarande jordbruksprisregle-

ring skall kunna administreras. Detta behov tillgodoses genom den uppgiftsskyl-

dighet som är föreskriven i lagen (1992:888) om uppgiftsskyldighet på jordbru-

kets och fiskets områden och den till lagen hörande förordningen. Enligt den

lagstiftningen är näringsidkare som tar befattning med jordbruksvaror skyldiga

att lämna uppgifter om bl.a. import, export, inköp och försäljning av sådana

varor.

 Ett EU-medlemskap innebär följaktligen inte behov av någon principiellt ny

uppgiftsinsamling. Det lagstöd som behövs för att kräva in i uppgifterna måste

emellertid anpassas till det ändrade ändamålet med uppgiftsinhämtandet. Av den

nyssnämnda lagen framgår att uppgifter tas in närmast för att belysa

förhållandena på livsmedelsområdet och följa effekterna av avregleringen på

detta område.

 Den uppgiftsskyldighet som behövs vid ett medlemskap bör liksom den nuvarande

skyldigheten gälla näringsidkare som tar befattning med jordbruksprodukter.

Liksom hittills bör de uppgifter som skall samlas in gälla produktion, inköp,

försäljning, import och export av jordbruksprodukter. I stället för att

därutöver gälla sådana uppgifter som behövs för att bl.a. belysa förhållanden på

livsmedelsområdet bör emellertid insamlingsbehovet avgränsas till att gälla

uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av EG:s förordningar om

jordbruksprodukter.

 För att åstadkomma en samlad reglering av den komplettering som behövs till

EG:s förordningar på jordbruksområdet bör ett bemyndigande för föreskrifter om

uppgiftsinsamling tas in i den nya lagen. Om en sådan reglering innebär att

vissa bestämmelser i lagen om uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets

områden bör hävas bör bli föremål för ytterligare överväganden. Regeringen avser

att i den frågan återkomma till riksdagen vid ett senare tillfälle.

Tillsyn och kontroll på jordbruksområdet

Regeringens förslag: De myndigheter som utövar

tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar om

jordbruksprodukter och EG:s förordningar om miljö-

och strukturstöd och de nationella föreskrifter

som ansluter till förordningarna skall

1. få meddela de förelägganden och förbud som be-

 hövs för att reglerna i förordningarna och

 föreskrifterna skall efterlevas,

2. ha rätt till tillträde till områden och utrym-

 men som används i samband med hantering av

 jordbruksprodukter och där göra undersökningar

 och ta prov,

3. ha rätt att få de handlingar och upplysningar

 som behövs för tillsynen,

4. kunna ta ut avgift för tillsynen.

 EG:s inspektörer skall ha rätt att medverka vid

tillsynen.

 Den som tar emot stöd eller betalar avgifter en-

ligt EG:s förordningar om jordbruksprodukter skall

kunna åläggas att föra anteckningar om mottaget

stöd och betalda avgifter, liksom att under viss

tid bevara anteckningarna och andra handlingar av

betydelse för kontrollen.

 Föreskrifter skall kunna meddelas om hur till-

synen och kontrollen skall bedrivas.

 Skälen för regeringens förslag: En anslutning till EG:s jordbrukspolitik inne-

bär en mer omfattande och mer komplicerad reglering, med avseende både på

marknadsreglering och stödgivning. EG:s förordningar förutsätter också en

långtgående kontroll av att bestämmelserna i förordningarna följs. Det ställs

krav på både en fysisk kontroll av t.ex. varor eller de arealer och det antal

djur som uppgivits och en kontroll av räkenskaper och andra handlingar. En stor

del av kontrollen kommer att ske genom besök hos jordbrukarna eller ute i

livsmedelsindustrien.

 I EG-förordningarna finns vanligen bestämmelser om såväl kontrollfrekvens som

de kontrollåtgärder som skall vidtas.

 I fråga om kontrollfrekvens kan gälla allt i från att undersökning skall ske i

en omfattning som säkrar efterlevnaden av gällande regler till att undersökning

skall göras varannan vecka. Vad beträffar kontroll av handlingar anges

frekvensen i många fall på det sättet att en viss procent av antalet handlingar

skall kontrolleras.

 När det gäller kontrollåtgärder föreskrivs bl.a. registerkontroll, kontroll av

bokföring och annan redovisning. Kontrollen kan vidare omfatta

produktionsförhållanden och produktionskapacitet, kvantitets- och

kvalitetskontroll, kontroll av produkters ursprung, emballage, transportsätt och

destination.

 Vad nu sagts gäller den kontroll som i allmänhet krävs när det gäller

marknadsregleringarna och i viss mån även stödförordningarna. Vid reformeringen

av jordbrukspolitiken år 1992 infördes ett särskilt system (IAKS) för kontroll

av olika direktbidrag. IAKS-kontrollen omfattar stöd till odling av vissa

grödor, träda och olika direktstöd på djurområdet. Grunden för kontrollsystemet

är rådets förordning (EEG) nr 3508/92 om upprättandet av ett integrerat system

för förvaltning och kontroll av vissa EG-stödprogram och kommissionens

förordning (EEG) nr 3887/92 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för det

integrerade systemet för förvaltning och kontroll av vissa EG-stödprogram.

Enligt anslutningsfördraget har Sverige en övergångstid på två år för att bygga

upp detta administrations- och kontrollsystem. Uppbyggnaden kommer att

delfinansieras av EU med 50 % under tre år från den 1 januari 1995.

 I kontrollsystemet ingår att medlemsstaterna skall utföra kontroll av att

förutsättningarna för stöd är uppfyllda. Minst 5 % av samtliga arealstödsan-

sökningar och minst 10 % av alla djurbidragsansökningar skall kontrolleras.

Kontrollen skall ske genom stickprov och genomföras oanmäld.

 Kontrollen av arealbaserade stöd omfattar mätning av skiftenas storlek och

undersökning av vilka grödor som odlas på skiftena. Kontroll av ansökningar om

sådana stöd kan helt eller delvis genomföras som satellit- eller flygkontroll.

Kontrollen av skogliga åtgärder på jordbruksmark följer i stort sett samma

mönster som kontrollen av arealbaserade stöd. Vid kontroll av djurbidragen

undersöks om jordbrukaren har eller har haft de djur som anges i ansökan om

bidrag. Kontrollen omfattar också en genomgång av bokföring och andra

handlingar. Inte bara djuruppfödare utan också slakterier och kreaturshandlare

kontrolleras. Kontrollen av kompensationsstöden inom mindre gynnade områden kan

till stora delar utföras på samma sätt som kontrollen av direktbidragen. För

miljöstödet krävs dessutom en kontroll av att lantbrukaren uppfyller de

miljökrav som är uppställda. Kontrollen av olika former av investeringsbidrag är

dessutom oftast inriktad på att kontrollera att den byggnation som erhållit

bidrag har skett på korrekt sätt.

 Ytterligare en form av kontroll är exportkontrollen. Medlemsstaterna skall ut-

föra kontroll av jordbruksvaror för vilka det ansöks om exportbidrag. Kontrollen

skall ske vid exporttillfället och omfatta både en fysisk kontroll av varorna

och en kontroll av ansökningshandlingarna. Undersökningen görs för att få

bekräftat att det råder överensstämmelse mellan de varor som skall exporteras

och de uppgifter som lämnas i ansökningshandlingarna och att slutdestinationen

verkligen är ett tredje land. Kontrollen skall utföras genom stickprov med en

viss frekvens och vara oanmäld.

 I tillsynen skall också ingå en efterföljande räkenskapskontroll. Kontrollen

grundar sig på rådets förordning (EEG) nr 4045/89 av den 21 december 1989 om

medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för

finansiering genom garantisektionen inom Europeiska utvecklings- och

garantifonden för jordbruket och om upphävande av direktiv 77/435/EEG och rådets

förordning (EEG) nr 307/91 av den 4 februari 1991 om ökad kontroll av vissa

utgifter som debiteras garantisektionen inom Europeiska utvecklings- och

garantifonden för jordbruket. Enligt anslutningsavtalet kommer uppbyggnaden av

den svenska efterföljande räkenskapskontrollen att delfinansieras av EU med 50 %

under tre år.

 Medlemsstaterna skall upprätta en särskild oberoende enhet som skall utföra

den efterföljande räkenskapskontrollen. Kontrollen skall utföras på företag som

fått stöd från eller betalat avgifter till EG:s garantifond för jordbruket. Ett

visst minsta antal företag skall kontrolleras under varje kontrollperiod. Före-

tag som fått stora bidrag eller betalat stora avgifter skall kontrolleras minst

vartannat år. De företag som kommer att bli föremål för efterföljande

räkenskapskontroll kommer i huvudsak att vara företag som fått exportbidrag.

 För att kunna tilllgodose de krav på kontroll som förutsätts i EG:s förord-

ningar behövs de instrument för tillsyn som normalt förekommer i näringsrättslig

lagstiftning. Tillsynsmyndigheterna bör därför ges möjlighet att meddela

förelägganden och förbud som kan förenas med vite. De bör också ha rätt till

tillträde till områden och utrymmen som används i samband med hantering av

jordbruksprodukter. I befogenheterna bör ingå rätt att ta prover, göra

undersökningar och ta del av handlingar. Det bör finnas möjlighet att

avgiftsfinansiera tillsynen.

 I flera EG-förordningar förutsätts att nationella föreskrifter utfärdas om

rätt för EG:s institutioner och inspektörer att delta vid tillsyn i medlems-

staterna. Denna befogenhet skall också innefatta rätt att få del av handlingar.

Bestämmelser härom bör tas in i lagen.

 Den kontroll som krävs enligt vissa förordningar förutsätter att den som tar

emot stöd eller betalar avgifter skall föra anteckningar om stödet eller

avgifterna. Sådana anteckningar och andra handlingar av betydelse för kontrollen

skall bevaras en viss tid. Föreskrifter om detta bör kunna meddelas med stöd av

den föreslagna lagen.

8.2 Kompletterande lagstiftning till EG:s förordningar inom den gemensamma

fiskeripolitiken

Inledning

Regeringens förslag: Ett medlemskap i EU innebär

att EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripo-

litiken blir direkt tillämpliga i Sverige. För att

EG:s politik på området skall kunna verkställas

föreslås en särskild bemyndigandelag som komplet-

terar förordningarna.

 Skälen för regeringens förslag: EG:s gemensamma fiskeripolitik beskrivs i

prop. 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen Del 2, bil. 9. Poli-

tiken regleras i huvudsak genom förordningar. Dessa kommer vid ett medlemskap i

EU att bilda kärnan i den lagstiftning som skall gälla i Sverige för fiskeri-

näringen.

 Regelsystemet är uppbyggt på Romfördragets bestämmelser om jordbruket. Syste-

met är relativt omfattande och domineras av ett antal grundförordningar som

kompletteras av åtskilliga tillämpningsförordningar. Av artikel 189 i

Romfördraget följer att en förordning skall ha allmän giltighet. Den skall till

alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Av detta

följer att förordningarna i deras gemenskapsrättsliga form omedelbart skall

tillämpas i medlemsstaterna utan någon särskild inkorporerings- eller

transformationsåtgärd.

 Detta till trots kan förordningarna föranleda att svenska föreskrifter måste

meddelas. En förordning kan innehålla förpliktelser för Sverige att besluta om

utfyllande bestämmelser. Svenska föreskrifter kan också behövas för att reglera

administrativa åtgärder som är nödvändiga för att förordningen skall kunna få

verkningar på det nationella planet. EG:s förordningar på fiskeområdet kräver

också i stor utsträckning nationella straffsanktioner.

 I Sverige regleras fiskerinäringen i huvudsak i fiskelagen (1993:787) och i

lagen (1993:649) om marknadsreglering på fiskets område.

 I fiskelagen finns bl.a. bestämmelser om fiskerätten och om förhållandet

mellan fiskande inbördes samt en rad bemyndiganden som ger stöd för föreskrifter

om fisket. Lagen om marknadreglering på fiskets område innebär en anpassning

till EG:s marknadsreglering. Bl.a. regleras villkoren för försäljning av fisk,

producentorganisationernas verksamhet samt orienterings- och återtagspriser.

 I detta lagstiftningsärende föreslår regeringen en lag om EG:s förordningar om

den gemensamma fiskeripolitiken. Den inhemska regleringen av fiskerinäringen

kommer som nämnts att i stor utsträckning ersättas av EG:s förordningar om den

gemensamma fiskeripolitiken. Det finns emellertid behov av att komplettera dessa

förordningar i olika avseenden. Den föreslagna lagen skall ge stöd för en sådan

reglering.

 Det lagstiftningsbehov som den föreslagna lagen skall fylla skulle i och för

sig delvis kunna tillgodoses genom ändringar i fiskelagen. Regeringen har för

avsikt att återkomma i denna fråga. Till dess bör nödvändig lagstiftning om det

fiske som omfattas av EG:s förordningar finnas i den nu föreslagna lagen.

 Behovet av att fylla ut EG:s förordningar avser, förutom verkställighetsföre-

skrifter, också kompletterande bestämmelser av annat slag. I vissa fall framgår

det av förordningarna i vilken utsträckning det skall eller får finnas

nationella bestämmelser som i materiellt hänseende fyller ut förordningarna. För

sådana föreskrifter behöver regeringen riksdagens bemyndigande. För att ge en

heltäckande bild bör i lagen även tas in ett bemyndigande att meddela verk-

ställighetsföreskrifter, något som i och för sig inte kräver särskilt lagstöd.

 Härutöver innehåller den föreslagna lagen bestämmelser om uppgiftsskylighet

för näringsidkare, om tillsyn och kontroll, om straff och om överklagande.

 I samband med att den föreslagna lagen införs bör lagen (1993:649) om mark-

nadsreglering på fiskets område m.m. upphävas. Lagen (1992:888) om

uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets områden kommer i fråga om fiske-

näringen delvis att ersättas av bestämmelser i den föreslagna lagen. Regeringen

avser att senare återkomma till riksdagen med förslag till ändringar i upp-

giftsskyldighetslagen.

Tillämpningsområde för lagen på fiskeområdet

Regeringens förslag: Lagens tillämpningsområde av-

gränsas till att gälla komplettering av EG:s för-

ordningar om den gemensamma fiskeripolitiken.

 Skälen för regeringens förslag: Tillämpningsområdet för den föreslagna lagen

anges genom en uppräkning av de grupper EG-förordningar som skall kompletteras

med stöd av eller genom lagen. EG:s fiskeripolitik består av tre delar, en

resurspolitik, en reglering av marknaden för fisk och fiskprodukter samt en

strukturpolitik för fiskerinäringen.

 EG:s resurspolitik reglerar fördelningen av resurserna mellan medlemsländerna

och omfattar även överenskommelser med tredje land om fiskekvoter. Regleringen

sker genom fastställande av högsta tillåtna fångstmängder för olika arter,

fördelning av kvoter, reglering av hur fisket får bedrivas, fiskerikontroll,

internationella fiskekonventioner och andra fiskeavtal. Fördelningen av

resurserna mellan länderna bygger på den s.k. relativa stabiliteten vilket

innebär att landets andel av fiskeresursen i ett visst vatten långsiktigt läggs

fast för varje reglerad art. Det enskilda landet är ansvarigt för att

fastställda kvoter inte överskrids.

 EG:s marknadspolitik omfattar huvudsakligen normer för marknadsföring och

prissättning, riktlinjer för producentorganisationer, bestämmelser om ekonomiska

bidrag och om handeln med tredje land. Vidare finns det marknadsnormer för färsk

eller kyld fisk med bestämmelser om kvalitet, storlek och vikt, förpackning,

presentation och märkning. Bestämmelserna innebär att fisk som inte uppfyller

normerna inte får säljas. Marknadsregleringen har utförligt behandlats i prop.

1992/93:199 om lag om marknadsreglering på fiskets område m.m.

 De strukturpolitiska åtgärderna inom EU omfattar bl.a. förnyelse av

fiskeflottan, temporär uppläggning och skrotning av fiskefartyg, försöksfiske

och vattenbruk. Åtgärderna skall bl.a. bidra till att uppfylla målen för

strukturpolitiken, nämligen att uppnå en varaktig balans mellan tillgängliga

resurser och deras utnyttjande, att stärka utvecklingen av ekonomiskt

livskraftiga företag inom sektorn och att förbättra utbudet av fiskprodukter och

förädlingsvärdet för fiskets och vattenbrukets produkter.

 EG:s rättsakter på de ovan nämnda områdena ges i lagen den sammanfattande

beteckningen "EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken". De tre

grupperna förordningar som faller inom lagens tillämpningsområde är således

förordningar om

- åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskresurserna,

- strukturåtgärder för fiskerinäringen, och

- marknadsreglering av fisk- och fiskprodukter.

Nationella föreskrifter på fiskets område

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig-

het som regeringen bestämmer bemyndigas att i

fråga om EG:s förordningar om den gemensamma

fiskeripolitiken, i den utsträckning förordningar-

na tillåter det, meddela kompletterande föreskrif-

ter och verkställighetsföreskrifter.

 Skälen för regeringens förslag: Av vad som sagts inledningsvis framgår att det

förutsätts kompletterande nationella föreskrifter för att vissa av EG:s

förordningar skall kunna tillämpas. Kompletteringarna kan vara av två slag. Det

är dels fråga om föreskrifter som får finnas som komplettering till för-

ordningarnas bestämmelser, dels verkställighetsföreskrifter.

 En första kategori utgör utfyllande regler och blir aktuell om det av

förordningen framgår att medlemsstaten skall eller får meddela nationella

föreskrifter för att i något avseende reglera de frågor som omfattas av

förordningen. Till den kategorien hör nationella bestämmelser om

producentorganisationerna på fiskets område. Det enskilda landet får reglera i

vad mån också andra än medlemmarna i en sådan producentorganisation skall

omfattas av organisationens marknadsingripanden och också betala avgifter för

organisationens administration. Andra exempel på områden där det kan finnas

utrymme för utfyllande regler är frågor om ersättning för stillaliggande, om

isbrytarhjälp, om kreditgarantier och om stormskadeförsäkring.

 En annan grupp kompletteringsbestämmelser utgörs av verkställighetsföreskrif-

ter till förordningarna. Regleringen av fiskenäringen innebär en rad administra-

tiva åtgärder som kan kräva nationella föreskrifter. Det kan gälla föreskrifter

om hur ansökningar skall utformas och inom vilken tid ansökan skall lämnas.

Exempel på förordningsbestämmelser som kan behöva förses med verkställighets-

föreskrifter är bestämmelser om godkännande av producentorganisationer. Andra

exempel på bestämmelser som behöver kompletteras med verkställighetsföreskrifter

är bestämmelserna om medlemsstaternas ansvar för att tilldelade fiskekvoter inte

överskrids och reglerna om registrering av och information om den fisk som

landas.

Uppgiftsskyldighet m.m.

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig-

het som regeringen bestämmer bemyndigas i lagen om

EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripoliti-

ken att meddela föreskrifter om skyldighet för

näringsidkare som fiskar eller på annat sätt tar

befattning med fisk eller fiskprodukter att lämna

uppgifter om fiskefartyg, fiskeredskap, fiskemeto-

der, fångst, tid och plats för fångsten, omlast-

ning, landning, inköp, försäljning, import och

export och andra förhållanden av betydelse för

tillämpningen av förordningarna.

 Skälen för regeringens förslag: För att EG:s fiskeripolitik skall kunna

administreras behöver kommissionen och andra EG-organ uppgifter om resurs- och

marknadsförhållandena i de enskilda medlemsländerna. Det gäller bl.a. uppgifter

om fiskefartyg, besättning, redskap, fiskeinriktning och fångster. Det fordras

också rapportering om landad fisk och information om priser och sålda eller

återtagna kvantiteter. Medlemsländerna är t.ex. skyldiga att varje månad

underrätta kommissionen om vilka mängder ur olika bestånd som landats under

föregående månad. Även medlemsstaterna utbyter information om landad fisk. I

medlemsstaterna måste därför uppgifter samlas in från fiskerinäringen.

 Detta informationsbehov kommer till uttryck i bl.a. rådets förordning (EEG) nr

2847/93 om ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken

(kontrollförordningen). Förordningen syftar till att säkerställa efterlevnaden

av den gemensamma fiskeripolitiken genom bestämmelser om övervakning och

sanktioner. Systemet omfattar all fiskeverksamhet och därmed förbunden

verksamhet på medlemsstaternas territorium och inom de vatten som lyder under

medlemsstaternas jurisdiktion. Vidare omfattas även de gemenskapsfartyg som

fiskar i tredje lands vatten eller på det öppna havet.

 I förordningen finns bestämmelser om skyldighet att föra loggbok i vilken det

skall anges de fångstmängder som finns ombord av varje art, datum och plats för

fångsterna samt vilken typ av redskap som använts. Om en fångst skall landas i

en annan medlemsstat skall detta anmälas i förväg till behöriga myndigheter i

landningsstaten. Efter varje resa skall det lämnas in en deklaration till

behörig myndighet i landningsstaten. Deklarationen skall innehålla uppgifter om

de landade mängderna och om fångstområdet. Loggboks- och deklarationsplikten

gäller även för fisket i tredje lands vatten, liksom för fartyg från tredje land

som fiskar på gemenskapens vatten.

 Ansvariga för den första saluföringen av fiskprodukter som landas skall i

enlighet med landets lagstiftning vid första försäljningtillfället lämna in en

avräkningsnota till behörig myndighet. Om första saluföring inte sker på detta

sätt får fiskprodukterna inte föras bort innan avräkningsnota lämnats.

Avräkningsnotor skall innehålla uppgifter om det fartyg som har landat fisken,

redaren eller befälhavaren samt hamn och datum för landning, storlek eller vikt

för varje art, kvalitet, produktform och färskhet, pris och mängd av varje art,

destination för de eventuella produkter som dragits tillbaka från marknaden,

säljares och köpares namn och dag för försäljningen. Även vid omlastning av

fångster ur reglerade bestånd till ett annat fartyg eller landning av sådana

fångster utanför gemenskapens territorium gäller en omfattande

rapporteringsskyldighet.

 Motsvarigheten till den uppgiftsskyldighet som kommer att gälla vid ett med-

lemskap finns till stora delar redan i dag inom ramen för den svenska fiske-

ripolitiken. Uppgiftskravet tillgodoses genom den loggboksplikt som är

föreskriven i fiskelagen (1993:787) och genom den uppgiftsskyldighet som följer

av lagen (1992:888) om uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets områden och

till dessa lagar hörande förordningar.

 Ett EU-medlemskap innebär följaktligen inte någon principiellt ny

uppgiftsinsamling. Den blir emellertid mer omfattande såtillvida att den kommer

att omfatta fler led i kedjan. Det lagstöd som behövs för att kräva in uppgifter

måste anpassas till det ändrade ändamålet med uppgiftsinhämtandet.

 Den uppgiftsskyldighet som behövs vid ett medlemskap bör liksom den nuvarande

skyldigheten gälla licensierade fiskare liksom andra näringsidkare som tar

befattning med fisk och fiskprodukter. De uppgifter som skall samlas in kommer

att gälla i huvudsak samma förhållanden som i dag. Vad som tillkommer är bl.a.

vissa uppgifter om omlastningar av fångster. För att åstadkomma en samlad

reglering av uppgiftsskyldigheten enligt EG:s förordningar på fiskeområdet bör

ett heltäckande bemyndigande för föreskrifter om uppgiftsinsamling på området

tas in i den nya lagen.

Kontrollen på fiskeområdet

Regeringens förslag: De myndigheter som utövar

tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar om

den gemensamma fiskeripolitiken och de nationella

föreskrifter som ansluter till förordningarna

skall

 1. få meddela de förelägganden och förbud som

 behövs för att reglerna i förordningarna och

 föreskrifterna skall efterlevas,

 2. ha rätt till tillträde till områden och ut-

 rymmen som används i samband med hantering av

 fisk och fiskprodukter och där göra undersök-

 ningar och ta prov,

 3. ha rätt att få de handlingar och upplysningar

 som behövs för tillsynen,

 4. kunna ta ut avgift för tillsynen.

 EG:s inspektörer skall ha rätt att medverka vid

tillsynen.

 Den som tar emot stöd eller betalar avgifter en-

ligt EG:s förordningar om den gemensamma fiskeri-

politiken skall kunna åläggas att föra anteck-

ningar om mottaget stöd och betalda avgifter, lik-

som att under viss tid bevara anteckningarna och

andra handlingar av betydelse för kontrollen.

 Föreskrifter skall kunna meddelas om hur tillsy-

nen och kontrollen skall bedrivas.

 Skälen för regeringens förslag: EG:s förordningar på fiskeområdet förutsätter

liksom när det gäller jordbrukssektorn att det finns en effektiv tillsyn och

kontroll. Det åligger det enskilda medlemslandet att kontrollera och sanktionera

överträdelser av EG:s gemensamma fiskeripolitik.

 Enligt EG:s kontrollförordning skall varje medlemsland inom sitt territorium

och på sina vatten övervaka fisket och den därmed förbundna verksamheten. I

detta ingår att inspektion skall ske av fiskefartyg och undersökning göras av

landning, försäljning, transport och lagring av fisk. Landning och försäljning

skall registreras. De egna fiskefartygens verksamhet utanför gemenskapens vatten

skall också kontrolleras. Fiskefartyg som kommer från tredje land skall följas.

Dessa inspektioner skall medlemsstaten genomföra med hjälp av inspektionssystem

som staten själv bestämmer. Ansvariga för fartyg, lokaler eller transportmedel

skall medverka till att inspektionen underlättas.

 Medlemsstaten skall genom stickprov kontrollera fartyg som är undantagna från

loggboksplikten eller skyldigheten att lämna landningsdeklaration. Med-

lemsstaterna skall även kontrollera riktigheten av uppgifter om omlastning till

andra fartyg och om landning utanför gemenskapens territorium. Det ankommer

vidare på medlemsstaten att göra stickprovskontroller av fiskprodukter som

landas eller transporteras genom landet. För att säkerställa förpliktelserna om

kontroll av fiskefartygens verksamhet i gemenskapens vatten och andra vatten

samt av loggböcker, landningsdeklarationer, avräkningnotor och registrering

skall varje medlemsstat införa ett nationellt kontrollsystem.

 Kontrollförordningen innehåller bestämmelser om inspektion och kontroll av

åtgärder för att förbättra och anpassa strukturerna inom fiskesektorn, inkl.

vattenbruket. Kontrollen skall bl.a. avse förnyelse och modernisering av fiske-

flottan, anpassning av fiskekapaciteten genom temporära eller definitiva stopp,

begränsning av vissa fiskefartygs verksamhet och begränsning av fiskeredskapens

utformning. Staterna skall även ha ett system för korsvis kontroll av

fiskeflottans kapacitet och verksamhet.

 Medlemsstaterna skall vidare organisera regelbundna kontroller av den gemen-

samma marknadsorganisationen för fisk och vattenbruksprodukter. Kontrollerna

skall gälla handelsstandarder, prisreglering samt lagring eller bearbetning av

produkter som återtagits från marknaden. Kontrollen skall utövas i varje

handelsled.

 Den svenska övervakningen på fiskets område regleras i dag i huvudsak i

fiskelagen (1993:787) och i lagen (1993:649) om marknadsreglering av fisket med

följdförfattningar. Den sistnämnda lagen innebär en anpassning till EG:s regler

på området.

 Fiskeriverket har sektorsansvaret för fiskenäringen. Verket övervakar kvoter

genom sammanställningar av fiskeloggboksstatistiken och stickprovskontroll av

landningar m.m. Huvuddelen av den svenska fisketillsynen sker dock till sjöss.

Det är Kustbevakningen som till största delen sköter övervakningen till havs och

i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren. Denna tillsyn omfattar såväl svenska

som utländska fartyg och innefattar även kontroll av svenska fartyg som bedriver

fiske på utländska vatten. Tillsynen innefattar kontroll av att fisket sker på

tillåten tid och plats, att fångsterna ryms inom gällande bestämmelser och sker

med tillåtna redskap. Kontrollerna går vidare ut på att jämföra fångsten ombord

med loggboksuppgifter. Vidare kontrolleras utländska fartygs rätt att fiska i

svenska vatten och att de fiskar på tillåten tid och plats. I hamn sker

landningskontroll som kan innefatta kontroll av loggböcker, minimimått och

fiskeredskap.

 Förutom Kustbevakningen deltar också polisen och särskilt förordnade

fisketillsynsmän i övervakningen av fisket. Polisen övervakar fisket vid

kusterna och i flera av de stora insjöarna. Fisketillsynsmännen, som förordnas

av länsstyrelserna, övervakar fisket utefter kusterna och i insjöar. Tillsynen

inriktas framför allt på fångst- och redskapskontroll samt kontroll av rätten

att bedriva fiske.

 I enlighet med lagstiftningen om marknadsreglering av fisket gäller sedan den

1 juli 1994 att fisk som landas skall vara sorterad efter storlek och färskhet

och dessutom vara märkt. Tjänstemän anställda av Fiskeriverket utför kvali-

tetskontroller genom stickprov i fråga om organisationernas märkning av fisken.

Om fisken landas från fartyg som tillhör annat land sker en tullkontroll.

 Hos beredningsindustri, grossist eller fiskauktion kontrolleras den

livsmedelshygieniska hanteringen och vidare görs en bedömning av om fisken är

tjänlig som människoföda. Denna kontroll regleras i livsmedelslagstiftningen.

Livsmedelsverket och de kommunala miljö- och hälsoskyddsnämnderna har ansvaret

för denna kontroll. Tullverket ansvarar för kontrollen av importerade

fiskprodukter vid gränserna. Kontrollen omfattar licenskrav för vissa produkter,

kvalitetskontroll, införselförbud, avgiftskontroll och smittskyddskontroll.

 Den tillsyn som erfordras enligt EG:s bestämmelser förekommer följaktligen i

stor utsträckning redan i dag. Vad som behövs är en samlad reglering av de

skyldigheter som Sverige ikläder sig på detta område i förhållande till gemen-

skapen. Denna reglering av tillsynen och annan kontroll bör utformas på i

huvudsak följande sätt.

 Regeringen bör bemyndigas att bestämma vilka myndigheter som skall ha

tillsynsansvaret. Det bör härvid vara möjligt för regeringen att i syfte att

föra ned tillsynen på lämplig nivå föreskriva att en myndighet får överlåta åt

annan myndighet att utöva viss tillsyn. En myndighet som på detta sätt får

uppgifter överförda på sig bör ges samma befogenheter som den överlåtande

myndigheten har.

 Enligt fiskelagen och lagen om marknadsreglering på fiskets område får en

tillsynsmyndighet meddela vitesförelägganden och vitesförbud. Det är naturligt

att i fortsättningen ge tillsynsmyndigheterna dessa möjligheter även i fråga om

EG:s reglering av fiskerinäringen.

 För att kontrollen av efterlevnaden av EG:s fiskeripolitik skall bli effektiv

måste myndigheterna ha rätt att få tillträde till lokaler och få upplysningar

från företrädare för näringens alla led från fiskare till detaljister. I den

föreslagna lagen bör det därför finnas bestämmelser som ger myndigheterna

motsvarande befogenheter som redan i dag finns i fiskelagen och lagen om

marknadsreglering vad beträffar rätten till tillträde och information. För att

leva upp till kraven på dokumentation när det gäller stöd och skyldighet att

betala avgifter bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få

föreskriva om skyldighet för den som mottar stöd eller skall betala avgift att

föra och bevara anteckningar om detta.

 Kommissionen kontrollerar att medlemsstaterna fullgör tillsynsuppgifterna i

enlighet med EG-rätten. När helst det är nödvändigt kan inspektörer närvara vid

nationella myndigheters kontroller och inspektioner. I EG:s bestämmelser

förutsätts följaktligen att företrädare för EG:s institutioner skall ha

möjlighet att delta i inspektion och kontroll och då få del av information. I

den föreslagna lagen bör det införas bestämmelser om detta.

Sanktioner m.m.

Regeringens förslag: Överträdelser av EG:s förord-

ningar eller av föreskrifter som meddelas med stöd

av den föreslagna lagen skall vara straffsanktio-

nerade.

 Skälen för regeringens förslag: En medlemsstat skall se till att lämpliga

åtgärder vidtas mot ansvariga fysiska eller juridiska personer när det står

klart att den gemensamma fiskeripolitiken inte följts. De överträdelser som kan

medföra sanktioner är exempelvis överfiske, användning av felaktiga redskap,

underlåtenhet att lämna uppgifter eller anmäla landningar, liksom brott mot

gemenskapens bestämmelser om marknadsregleringen i alla led av

distributionskedjan. De rättsliga åtgärderna skall vara av sådan art att de i

enlighet med tillämpliga bestämmelser i den nationella lagstiftningen effektivt

berövar de ansvariga det ekonomiska utbytet av överträdelsen eller avskräcker

från ytterligare överträdelser av samma slag. Det kan röra sig om straff eller

andra sanktioner i form av förverkanden av fångster och redskap eller indragning

av licenser och andra tillstånd.

8.3 Ändringar i lagarna om bekämpningsmedel och miljöavgift på handelsgödsel

Regeringens förslag: Miljöavgiften på kväve i han-

delsgödsel skall höjas från 60 öre till 1 krona 80

öre per kg kväve i gödselmedlet.

 Miljöavgift på kadmium i handelsgödsel skall be-

talas med 30 kr per gram kadmium i gödselmedlet

till den del kadmiuminnehållet överstiger 5 gram

per ton fosfor.

 Miljöavgift på bekämpningsmedel ändras från 8 kr

till 20 kr per kilo aktiv substans.

 De nya avgifterna skall gälla redan från den 2

november 1994.

 Bakgrund till regeringens förslag: Jordbruket ger upphov till både positiva

och negativa effekter på miljön. Till de negativa hör bl.a. växtnäringsläckage

orsakat av handelsgödsel och stallgödsel. Detta läckage bidrar till en över-

gödning av våra hav, kustvatten och inlandsvatten. Även ammoniakemissionerna

från jordbruket bidrar till denna övergödning.

 Kadmium är ett grundämne och bryts inte ned i naturen. Tillförseln av kadmium

till åkermark har minskat kraftigt de senaste årtiondena men ligger fortfarande

väsentligt över vad som anses vara långsiktigt hållbart. Kadmium sprids till

åkermarken främst med fosforgödselmedel som innehåller kadmium och genom nedfall

från luften. Jordbruket står för hälften av tillförseln av kadmium till

åkermark. Detta grundämne kan orsaka allvarliga hälsoproblem.

 Användningen av bekämpningsmedel kan medföra hälso- och miljörisker. En rad

åtgärder och program har framgångsrikt medverkat till att den negativa

miljöpåverkan från jordbruket har dämpats. Användningen av handelsgödselkväve är

i dag ca 200 000 ton per år, fosforanvändningen ca 20 000 ton per år och

bekämpningsmedelsanvändningen motsvarar ca 2,2 miljoner doser eller ca 1 500 ton

aktiv substans per år.

 Jordbruksverket redovisade i slutet av år 1992 ett uppdrag att utvärdera mil-

jöavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel (Miljöavgifter 1992:41). I

utredningen anges att de åtgärder som genomförs för att minska

växtnäringsförlusterna, liksom omställningen inom jordbruket, leder till att

miljömålen vad avser växtnäringsläckage kommer att nås. Den direkta styreffekten

av miljöavgiften har dock enligt Jordbruksverket varit svag. Av dessa skäl

förordas att miljöavgifterna på kväve och fosfor avvecklas.

 Vad gäller bekämpningsmedel anför Jordbruksverket att ett införande av ett

riskdifferentierat avgiftssystem bör avvakta. Däremot bör en miljöavgift i form

av en enhetlig dosavgift införas. Jordbruksverket föreslår en avgift på 20 kr

per dos.

 Vad avser själva uppbördssystemet för miljöavgifterna anger Jordbruksverket

att en EG-anslutning synes medföra att avgiftsuttaget måste grundas på deklara-

tion från användaren och att Riksskatteverket bör vara uppbördsmyndighet.

 Utredningen har remissbehandlats. Flera remissinstanser anger att de inte har

något att erinra mot att miljöavgiften på kväve tas bort eftersom miljömålen

ändå anses kunna uppnås. Denna uppfattning delas emellertid inte av Natur-

vårdsverket som anser att avgiften bör vara 1 kr per kilo kväve.

Naturskyddsföreningen anser att kväveavgiften måste höjas kraftigt.

Remissinstanserna är i princip överens om ett uppskjutande av införandet av

riskdifferentierade miljöavgifter på bekämpningsmedel. I avvaktan därpå anser

flertalet remissinstanser att en dosavgift bör införas. Naturvårdsverket har

inte något att erinra mot föreslagen dosavgift på 20 kr. Sveriges lantbruksuniv-

ersitet anser att avgiften bör vara 50 kr per dos.

 Flertalet remissinstanser ställer sig tveksamma till möjligheten att behålla

miljöavgifterna vid ett EU-medlemskap, bl.a. på grund av risken för

konkurrenssnedvridning och svårigheterna att kontrollera s.k. privatimport.

Riksskatteverket anför i sitt yttrande över utredningen att Jordbruksverket bör

vara avgiftsmyndighet vid ett eventuellt EU-medlemskap.

 I prop. 1990/91:90 En god livsmiljö angavs att i samband med avskaffandet av

prisregleringsavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel skulle dessa

omvandlas till miljöavgifter. Avskaffandet av prisregleringsavgifterna var ett

led i den livsmedelspolitiska reformen. Prisregleringsavgifterna avskaffades i

december 1992 men miljöavgifterna förblev oförändrade.

Skälen för regeringens förslag

Kväve

Flera åtgärder har vidtagits för att minska kväveläckaget från jordbruket. Målet

att halvera läckaget mellan åren 1985 och 1995 kommer inte att uppnås utan

ytterligare åtgärder. Effekterna av vidtagna åtgärder kommer dessutom att visa

sig först om några år. Vidare kommer målet om att minska användningen av

handelsgödselkväve med 20 % till år 2000 inte att uppnås om inte ytterligare

åtgärder vidtas.

 Miljöavgiften på fosfor i handelsgödsel avskaffades i samband med införandet

av en avgift på kadmium i handelsgödsel. Att avskaffa miljöavgiften på kväve

såsom Jordbruksverket har föreslagit anser regeringen dock vara en felaktig

signal till jordbruket. Styreffekten av denna avgift har ifrågasatts men den

har ändå ansetts fungera som ett medel för att uppmärksamma och därmed begränsa

de problem som kan uppstå vid handelsgödselanvändning. Det finns enligt vår

mening inte något skäl att i detta fall frångå principen att förorenaren beta-

lar. Följaktligen bör det även i fortsättningen tas ut en miljöavgift på kväve i

handelsgödsel. Handelsgödselanvändningen har ökat sedan prisregleringsavgiften

på kväve avskaffades. Detta bör ses som ett tecken på den styrande effekt

prisregleringsavgiften tillsammans med miljöavgiften har haft.

 Regeringen anser därför att det finns skäl att höja miljöavgiften på kväve.

Regeringen föreslår att miljöavgiften på kväve höjs från 60 öre till 1 krona 80

öre per kilo kväve.

Kadmium

Kadmium är ett grundämne som kan förorsaka negativa hälsoeffekter. Ämnet kan

ansamlas i njurarna och kan även ge genetiska skador. Det finns studier som

visar att negativa hälsoeffekter förmodligen kan uppstå på lägre nivåer än vad

man tidigare har befarat. På grund av de negativa hälsoeffekter kadmium kan ha

åtminstone på lång sikt är det viktigt att minimera tillförseln av kadmium till

våra åkermarker. Handelsgödsel står för ungefär hälften av tillförseln av

kadmium till åkermarker. I Naturvårdsverkets rapport Miljö -93 anges att den

genomsnittliga kadmiumhalten i fosforgödselmedel som såldes via

jordbrukskooperationen under år 1992 uppgick till ca 40 gram per ton fosfor.

 I prop. 1990/91:90 En god livsmiljö angavs att en särskild utredare skulle

tillkallas för att utreda ett avgiftssystem för kadmium i handelsgödsel.

Avgiften skulle sättas så att den styrde mot en kadmiumhalt som var mindre än 5

gram kadmium per ton fosfor. Det har därefter beslutats om ett gränsvärde för

hur mycket kadmium som får finnas i handelsgödsel. Gränsvärdet har bestämts till

100 gram kadmium per ton fosfor och gäller sedan den 1 januari 1993. Detta

gränsvärde fungerar framför allt som ett medel för att eliminera riskerna för

att Sverige blir ett dumpingland för gödselmedel med höga kadmiumhalter. Den 1

januari 1994 infördes en miljöavgift på kadmium i handelsgödsel. Denna avgift

uppgår till 30 kr per gram kadmium till den del kadmiuminnehållet överstiger 50

gram per ton fosfor. Syftet med avgiften var att ge incitament till rening av

fosforgödselmedel från kadmium.

 Jordbruksverket lämnade i oktober 1994 en första redovisning avseende

erfarenheterna av miljöavgiften på kadmium. Verket anger att inga miljöavgifter

på kadmium har influtit under det första halvåret som avgiften funnits.

Eventuellt kan det ha influtit miljöavgifter hos Tullverket. Det finns

emellertid inte möjlighet att utläsa av Tullverkets uppgifter vilka

miljöavgifter som hänför sig till kadmium eftersom kadmium- och kväveavgifter

har bokförts tillsammans. Naturvårdverket har yttrat sig över redovisningen och

därvid angett att nuvarande avgiftssystem tills vidare bör behållas. Om

avgiftssystemet skall ändras för att ge starkare incitament till att rena

fosforgödselmedel anser Naturvårdsverket att detta bör ske genom att gränsen för

när avgift tas ut flyttas neråt eller ännu hellre tas bort. En avgiftshöjning

med bibehållen gräns anser Naturvårdsverket vara meningslös.

 Regeringen anser att det är mycket viktigt att tillämpa principen om att

förorenaren skall betala. I fråga om kadmium i handelsgödsel finns ett direkt

samband mellan mängden kadmium i handelsgödsel och den ackumulering som sker i

åkermarken. Regeringen föreslår därför att gränsen för uttag av miljöavgift på

kadmium i handelsgödsel sätts så att avgiften betalas från 5 gram kadmium per

ton fosfor. Avgiftens storlek föreslås oförändrad med 30 kr per gram kadmium i

gödselmedlet. Anledningen till att avgiften inte bör tas ut från en ännu lägre

kadmiumhalt är mättekniska problem. Med denna avgiftsändring blir incitamenten

till rening och till en utveckling av tekniker för att rena fosforgödselmedel

starkare.

Bekämpningsmedel

De senaste 10 åren har ett stort arbete genomförts för att minska användningen

av och riskerna med bekämpningsmedel i Sverige. Substitutionsprincipen har

fungerat väl inom bekämpningsmedelsområdet. Det är nu angeläget att användningen

av och riskerna med bekämpningsmedel ytterligare minskas och att principen om

att förorenaren betalar befästs ytterligare.

 Det har i ett flertal sammanhang framförts att miljöavgiften på bekämpnings-

medel bör ändras från att tas ut per kilo aktiv substans till att tas ut per

dos. Dosens storlek fastställs med hänsyn till hur mycket av preparatet som nor-

malt användes per hektar. I Jordbruksverkets utredning om miljöavgifter 1992:41

har inga remissinstanser haft något att erinra mot denna ändring. Regeringen

delar Jordbruksverkets och remissinstansernas synpunkter. En ändring är emeller-

tid från lagteknisk synpunkt inte helt okomplicerad. Ett förslag till hur över-

gången från det nuvarande systemet till en dosavgift bör utformas lagtekniskt

bör därför skyndsamt tas fram. Avgiften skall när dessa lagtekniska frågor är

lösta motsvara 50 kr per dos. I avvaktan på detta förslag bör nuvarande avgift

höjas till 20 kr per kilo aktiv substans. Samtidigt bör en ändring göras så att

avgiften erläggs på alla kvantiteter. Den nuvarande bestämmelsen som begränsar

redovisningsskyldigheten för avgiftsskyldiga vars tillverkning eller import är

av mindre omfattning bör därför tas bort.

 Möjligheterna att införa riskdifferentierade dosavgifter måste ytterligare

prövas.

 De föreslagna avgiftshöjningarna kommer att påverka trädgårdsnäringen i större

utsträckning än jordbruksnäringen. Detta på grund av att jordbruket tidigare har

betalat prisregleringsavgifter på kväve, fosfor och kalium i handelsgödsel samt

på bekämpningsmedel. Dessa avgifter har även betalats av trädgårdsnäringen men

har kollektivt återförts till denna näring. Därför bör det närmare utredas hur

en höjning av miljöavgiften på bekämpningsmedel som används inom

trädgårdsnäringen påverkar denna näring. Regeringen har för avsikt att återkomma

i denna fråga.

Uppbördssystem

Vid ett medlemskap i EU måste nuvarande uppbördssystem för miljöavgifterna på

handelsgödsel och bekämpningsmedel förändras. Systemet får inte baseras på

gränskontroller och detta innebär att avgiftsuttaget förmodligen måste baseras

på deklarationer från tillverkare och importörer. Det förhållandet att enskilda

eller grupper av lantbrukare importerar handelsgödsel eller bekämpningsmedel

utan att deklarera importen är ett tilltagande problem. Problemet kan befaras

öka ytterligare vid ett eventuellt EU-medlemskap som innebär att nuvarande

gränskontroller inte kan behållas. Det är viktigt att skapa ett avgiftssystem

med registreringsplikt som omfattar alla tillverkare och importörer och som har

tillräckliga sanktionsmöjligheter. Ett system med stickprovskontroller bör

utformas. Regeringen kommer inom kort att tillsätta en särskild utredare för att

skyndsamt utarbeta ett förslag till nytt uppbördssystem.

 Regeringen föreslår vidare att de föreslagna avgiftshöjningarna skall gälla

redan från den 2 november 1994. Anledningen till det omedelbara ikraftträdandet

är att förhindra s.k. spekulationsuppköp i försäljningsledet av handelsgödsel

och bekämpningsmedel. De ytterligare inkomster som avgifterna innebär skall till

fullo tillfalla statsbudgeten.

8.4 Ändring i lagen om kontroll av husdjur m.m.

Tuberkulos hos hjortdjur

Regeringens förslag: Regeringen, eller den myndig-

het regeringen bestämmer, skall kunna meddela

föreskrifter om vad som skall gälla för att djur

skall få flyttas till ett hägn där kron- och dov-

hjortar hålls.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om krav på djurhälsa vid handel

med djur inom EU och vid import av djur finns bl.a. i direktiv 92/65/EEG om

fastställande av djurhälsokrav i handeln inom och importen till gemenskapen av

djur, sperma, ägg (ova) och embryon som inte omfattas av de krav som fastställs

i de specifika gemenskapsregler som avses i bilaga A.I till direktiv 90/425/EEG.

I direktivets artikel 7 anges bl.a. att handel med idisslande djur, dvs. bl.a.

hjortdjur, endast får ske om djuren antingen kommer från en officiellt

tuberkulosfriförklarad besättning eller, om detta krav inte är uppfyllt, från en

besättning i vilken inget fall av tuberkulos har registrerats inom 42 dagar före

det att djuren lastas. Djuren skall dessutom inom 30 dagar före avsändandet har

genomgått ett tuberkulintest med negativt resultat.

 Ända till i maj 1991 då nötkreaturstuberkulos påvisades bland hjortar i ett

hägn i Stockholms län betraktades denna infektionssjukdom som utrotad i Sverige.

I dagsläget har ytterligare nio tuberkulosinfekterade hjorthägn påvisats. Den

mest sannolika smittkällan är dovhjortar som importerades år 1987 från England.

Dessa djur, samt djur som har haft direkt eller indirekt kontakt med de impor-

terade djuren och därför kan vara smittade, bedöms vara spridda på olika hägn i

landet. I Sverige finns i dag omkring 750 hjorthägn. Antalet hjortar i hägnen

är okänt men kan uppskattas till ungefär 50 000.

 Mot bakgrund av detta tuberkulosutbrott beslutade riksdagen i december 1993

efter förslag från regeringen om en ändring i lagen (1985:342) om kontroll av

husdjur m.m. (prop. 1993/94:68, bet. 1993/94:JoU11, rskr. 1993/94:88). En ny

paragraf, 5 a §, infördes därvid i lagen. I denna paragraf anges att om det

finns hälsokontroll anordnad för kronhjort och dovhjort, får regeringen meddela

föreskrifter om vad som skall gälla för att kronhjortar och dovhjortar som inte

omfattas av kontrollen skall få flyttas från ett hägn. Föreskrifterna får avse

också andra djurslag som hålls i sambete med kronhjort och dovhjort.

 Ändringen innebar således bl.a. att en frivillig hälsokontroll för att bekämpa

tuberkulos hos hjortdjur skulle anordnas. Regeringen anförde i propositionen

bl.a. följande. Det viktigaste inslaget i ett kontrollprogram bör vara ett

åtagande från deltagarna i programmet att inte föra levande djur från ett hägn

om inte samtliga djur i detta tuberkulintestats vid minst tre tillfällen under

minst ett år med negativt resultat och hägnet därvid har förklarats fritt från

tuberkulos. Det är emellertid inte tillräckligt med enbart en frivillig

hälsokontroll. Detta med hänsyn till de allvarliga konsekvenser som en spridning

av tuberkulos kan få, inte bara för den enskilde djurägaren, jordbruksnäringen

och staten utan också för djur och människor i allmänhet. Från ungefär 200 av de

svenska hjorthägnen säljs livdjur. Det innebär att ett antal levande djur

flyttas inom landet och kanske också exporteras. Det är stor risk för

smittspridning när djur flyttas. För att bekämpningen skall bli heltäckande och

effektiv måste det därför finnas möjligheter att med stöd av lag förbjuda ägare

till sådana besättningar som står utanför kontrollen att flytta levande djur

från ett hägn, om inte detta har förklarats fritt från tuberkulos.

 Ett frivilligt kontrollprogram för bekämpande av tuberkulos hos hjortdjur har

nu utarbetats och började tillämpas under sommaren 1994. Jordbruksverket har

utsett Djurhälsovården som huvudman för kontrollen. Hjortägarna kan i

kontrollprogrammet välja mellan två alternativa anslutningsformer. Antingen

ansluter de sig för att snabbt få sina hägn friförklarade från tuberkulos eller

också ansluter de sig passivt. Den första anslutningsformen, friförklaringen,

kan ske antingen genom tuberkulintestning eller utslaktning av befintliga djur

och inköp av nya. Det andra alternativet, den passiva formen, innebär att

djurägaren förbinder sig att köttbesiktiga all slakt och obducera alla djur som

självdör. De erhållna resultaten måste djurägaren rapportera till

Djurhälsovården. För samtliga hägn som är anslutna till kontrollprogrammet

gäller att djur inte får föras till hägnet om de inte redan har blivit

friförklarade samt att djur heller inte får föras från hägnet innan detta blivit

friförklarat. Nötkreatur kan dock få föras ut från ett hägn som varit anslutet i

minst ett år, om djuret testas två gånger med negativt resultat avseende

tuberkulos. Enligt vad regeringen erfar har ett 100-tal anmälningar skett till

kontrollprogrammet, varav ett 40-tal avser tuberkulintestning och ett 20-tal

utslaktning.

 Det svenska kontrollprogrammet är som nyss nämnts utformat så att det skapas

garantier för att inte några smittade djur vare sig förs in i ett hjorthägn

eller förs ut från hägnet. När det gäller hjortar som inte omfattas av

kontrollen kan föreskrifter meddelas till skydd mot att smittade djur förs ut

från ett hägn. Däremot finns inte något stöd för att meddela föreskrifter för

att förhindra att djur som är smittade förs till ett hägn. Det är i dag möjligt

att låta andra djur sambeta med hjortdjur under förutsättning att djuren sedan

går direkt till slakt. Denna omständighet kan i sin tur leda till att tuberkulos

diagnostiseras på t.ex. nötkreatur vid slakt. Ett antal sådana diagnoser, som

visserligen går att förklara, kan få konsekvensen att Sverige i EU inte längre

kan anses vara fritt från tuberkulos på nötkreatur. Detta skulle bl.a. kunna

innebära att Sverige tvingas bevisa frihet från sjukdomen genom ett omfattande

och kostsamt provtagningsarbete. Även från den nu angivna synpunkten är det

angeläget att föreskrifter kan meddelas om villkoren för att djur tas in i ett

hägn. En reglering av införandet av djur till ett hägn där hjortdjur hålls

skulle dessutom förhindra att djur som inte är avsedda för slakt av misstag förs

in i hägnet. En anpassning till bestämmelserna om handel med hjortdjur i

direktivet 92/65/EEG bör därför följas av en ändring i lagen om kontroll av

husdjur m.m. som innebär att föreskrifter meddelas också om vad som skall gälla

för att få flytta sådana djur till ett hägn.

 Regeringens bemyndigande i 5 a § lagen om kontroll av husdjur m.m. att meddela

föreskrifter om kronhjortar och dovhjortar som inte omfattas av en

hälsokontrollen bör följaktligen vidgas. Föreskrifter bör kunna meddelas också

om vad som skall gälla för att få flytta hjortar och sambetande djur till ett

hägn.

9 Författningskommentar

9.1 Förslag till lag om EG:s förordningar om jordbruksprodukter

1-3 §§

Beträffande dessa paragrafer hänvisas till den allmänna motiveringen.

4 §

Av paragrafen följer att det skall ankomma på regeringen att bestämma vilka

myndigheter som skall utöva tillsyn enligt lagen. Det skall också vara möjligt

för regeringen att utse en tillsynsmyndighet som i sin tur kan överlåta vissa

tillsynsuppgifter på någon annan myndighet.

5-6 §§

Genom paragraferna får en tillsynsmyndighet befogenhet att meddela förelägganden

och förbud och rätt till tillträde till områden och lokaler. Bestämmelserna har

utformats i enlighet med det mönster som vanligen tillämpas i annan

offentligrättslig lagstiftning.

 Enligt 6 § får föreskrivas att avgift får tas ut för tillsynen enligt lagen.

Det måste uppmärksammas att EG-rätten kan begränsa möjligheterna att ta ut

tillsynsavgifter. EG-domstolen har i en rad avgöranden tagit ställning till om

avgifter som tas ut av jordbrukare eller på jordbruksprodukter är förenliga med

EG-rätten.

7-8 §§

Bestämmelserna har kommenterats i den allmänna motiveringen.

9 §

Paragrafen ger regeringen eller en myndighet under regeringen möjlighet att

meddela föreskrifter om hur tillsynsuppgifterna skall fördelas mellan olika myn-

digheter. Föreskrifterna kan också gälla preciseringar med avseende på

undersökningsfrekvens, undersökningsåtgärder och rapporteringsskyldighet.

10 §

Vissa EG-förordningar förutsätter nationella bestämmelser om skyldighet att

betala ränta. Det är fråga om dels ränta på för sent betalda avgifter som skall

betalas enligt förordningen, dels ränta på belopp som har betalats ut felaktigt.

Ett exempel på det sistnämnda fallet är bestämmelserna i artikel 14 i kommissio-

nens förordning (EEG) nr 3887/92 om fastställande av tillämpningsföreskrifter

för det integrerade systemet för förvaltning och kontroll av vissa

EG-stödprogram. Enligt bestämmelsen skall räntesatsen beräknas enligt bestämmel-

serna i nationell lagstiftning och den får inte vara lägre än den räntesats som

tillämpas nationellt i motsvarande fall.

11 §

Den kompetensfördelning som finns inom EU grundar sig på den legalitetsprincip

som finns inskriven i Art. 3 b i Romfördraget. EU:s institutioner kan i princip

agera endast när de har en uttrycklig befogenhet enligt fördraget. Om ett sådant

positivt stöd saknas ligger beslutsbefogenheten kvar hos den enskilda

medlemsstaten. Detta medför att vissa områden i huvudsak faller utanför

EU-samarbetet och att det där finns en exklusiv nationell kompetens. Ett exem-

pel på ett sådant område är straffrätten.

 Det åligger medlemsstaterna att försäkra sig om att deras medborgare respek-

terar EG-rätten. Medlemsstaten skall beivra överträdelser genom effektiva

avskräckande sanktioner som står i rimlig proportion till överträdelsen. Sank-

tionerna får inte vara mindre ingripande än sanktionerna mot överträdelser av

liknande inhemska regler.

 Utöver de bestämmelser som finns om allmänna brott som bedrägeri, stöld,

urkundsförfalskning, bokföringsbrott m.fl. brott, som regleras i brottsbalken,

bör det finnas särskilda regler om brott mot EG:s förordningar om jord-

bruksprodukter.

 I 11 § straffbeläggs överträdelser av föreskrifter som får finnas som

komplettering till förordningarna. Exempel på sådana föreskrifter har lämnats i

den allmänna motiveringen. Straffbestämmelserna i paragrafen avser också

underlåtenhet att föra anteckningar om stöd och avgifter och att under viss tid

bevara sådana anteckningar och andra handlingar.

 Vidare straffbeläggs i paragrafen överträdelser av EG-förordningarna eller

föreskrifter meddelade med stöd av lagen. Gärningarna preciseras till att gälla

överträdelser av kvalitetsnormer och andra bestämmelser för handeln med jord-

bruksprodukter eller villkor i beslut meddelade med stöd av förordningarna eller

lagens föreskrifter.

12 §

Tillämpningen av EG:s förordningar om jordbruksprodukter bygger till stor del på

uppgifter lämnade av enskilda jordbrukare eller företag. Bland de regler som

kommer att beröra en stor del av landets jordbrukare kan särskilt nämnas

ansökningar om arealbidrag eller djurbidrag. Båda dessa stöd har karaktär av

generella bidrag som lämnas på grundval av de uppgifter om sina förhållanden som

den enskilde lämnar i sin ansökan om bidrag. Felaktiga uppgifter, lämnade

vårdslöst eller medvetet, leder till att stödet reduceras. Det framgår dock av

EG-förordningarna att bestämmelserna om sådana ekonomiska sanktioner inte är

tillräckliga. Det förutsätts därutöver nationella regler om straff. Exempel på

felaktiga uppgifter är om i en bidragsansökan anges ett högre antal djur än det

verkliga antalet eller om vid ansökan om arealstöd en större areal uppges än den

verkliga.

 Även sådana föreskrifter om uppgiftsskyldighet som meddelas med stöd av lagen

bör förenas med straffsanktion. Det kan exempelvis gälla uppgifter om priser på

jordbruks- och trädgårdsprodukter eller uppgifter om produktionen i olika led.

13 §

I paragrafen undantas från lagens straffbestämmelser dels gärningar som omfattas

av ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud, dels gärningar som föranleder

straff enligt brottsbalken eller lagen om straff för varusmuggling.

14 §

Beslut i särskilda fall enligt lagen får överklagas till allmän

förvaltningsdomstol, dvs. länsrätt. De beslut som åsyftas är främst olika beslut

som en tillsynsmyndighet har anledning att fatta. Vid överklagande till

kammarrätt krävs prövningstillstånd.

9.2 Förslag till lag om EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd

1 §

Beträffande denna paragraf hänvisas till den allmänna motiveringen.

2-6 §§

Beträffande dessa paragrafer hänvisas i tillämpliga delar till specialmotive-

ringen till 4-10 §§ lagen om EG:s förordningar om jordbruksprodukter.

7 §

Beträffande denna paragraf hänvisas till specialmotiveringen till 14 § lagen om

EG:s förordningar om jordbruksprodukter.

9.3 Förslag till lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken

1-9 §

Beträffande dessa paragrafer hänvisas till den allmänna motiveringen.

10 §

Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

föreskriva att ränta skall betalas under vissa förutsättningar. Det gäller vid

återbetalning av belopp som skall betalas enligt EG:s förordningar om den

gemensamma fiskeripolitiken och belopp som utgått felaktigt och som därför skall

återbetalas.

11 §

I paragrafens första stycke föreskrivs att den som uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet bryter mot EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken eller

föreskrifter meddelade med stöd av lagen i fråga om uppgiftsskyldighet skall

dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. Vad som sanktioneras är

alla former av brister vad gäller skyldigheten att på olika områden av

gemenskapens fiskeripolitik lämna uppgifter. Det gäller bl.a. loggbokföring,

upprättande av landningsnotor eller avräkningsnotor och transportdokumentation.

Sådana brister i uppgiftslämnandet är redan i dag sanktionerade vad gäller vår

nationella lagstiftning på fiskeområdet. Motsvarande sanktioner kommer nu att

gälla skyldigheter som härrör från EG:s reglering. I första stycket sanktioneras

också överträdelser vad gäller kvalitetsnormer och andra bestämmelser om handel

med fisk och fiskprodukter. Det kan gälla överträdelser av normerna för

klassificering efter kvalitet, storlek och vikt eller bestämmelserna om

förpackning, presentation och märkning. Vidare träffar sanktionerna

överträdelser av bestämmelserna om producentorganisationer

 I andra stycket föreskrivs att med böter eller fängelse i högst sex månader

straffas också den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot EG:s

förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken genom otillåtet fiske. Begreppet

otillåtet fiske inrymmer otillåten användning av fiskefartyg, fiskeredskap eller

fiskemetod eller att det sätt på vilket fartyget, metoden eller redskapet

används på är otillåtet. Som exempel kan nämnas att ett redskapet inte är märkt

eller utmärkt på rätt sätt. I begreppet inryms även att fisket skett på en

otillåten plats eller vid otillåten tidpunkt eller att det i övrigt innefattar

otillåten fångst av helt eller delvis fredade bestånd. I andra stycket

straffsanktioneras vidare att behålla, omlasta, föra i land, föra in i landet

eller saluhålla fångst i strid mot förordningarna. Stycket avser således

sanktion mot förfaranden som har att göra med fisket och hanteringen av fångster

och överensstämmer i huvudsak med fiskelagens beskrivning av straffbara

beteenden i dessa avseenden.

 I tredje stycket finns en bestämmelse som har sin motsvarighet i 41 § fiske-

lagen och som innebär att om överträdelsen enligt andra stycket sker genom ett

otillåtet trålfiske så skall påföljden bestämmas till normerade böter eller

fängelse. Straffet skall vara böter lägst ettusen kronor och högst ett krontal

som motsvarar etthundra gånger antalet hästkrafter (DIN) i motorn på det

fiskefartyg som använts för bogsering av trålen, eller fängelse i högst sex

månader.

 Enligt fjärde stycket skall fiskelagens bestämmelser om förverkande och beslag

liksom lagens forumregler tillämpas vid brott enligt andra stycket.

12 §

I paragrafens första stycke föreskrivs att den som överträtt ett

vitesföreläggande eller ett vitesförbud inte skall dömas till ansvar enligt

denna lag för gärningar som omfattas av föreläggandet eller förbudet.

Motsvarande bestämmelse finns i dag i 44 § fiskelagen och i 12 § andra och

tredje styckena lagen om marknadsreglering.

 I andra stycket sägs att det inte heller skall dömas till ansvar om gärningen

är ringa eller är belagd med straff enligt brottsbalken eller lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling. Bestämmelsen har i huvudsak sin motsvarighet i 12 §

tredje stycket lagen (1993:649) om marknadsreglering på fiskets område.

13 §

I paragrafen föreskrivs att beslut av myndighet i ett särskilt fall skall

överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. länsrätt, och att det skall

krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt.

10 Anslagsfrågor för budgetåret 1994/95

Principer för budgetering på statsbudgeten m.m.

I den tidigare överlämnade prop. 1994/95:40 redovisar regeringen utförligt

principerna för bl.a. budgetering och redovisning på statsbudgeten av medel med

anknytning till stöd från EG:s budget.

 Samtliga stöd som helt eller till någon del finansieras med medel från EG:s

budget och fördelas av statliga myndigheter skall enligt dessa principer

budgeteras brutto på statsbudgeten. Detta innebär att bidrag och ersättningar

från EG:s fonder förs upp och redovisas på för ändamålet uppförda inkomsttitlar

på statsbudgetens inkomstsida samtidigt som medel motsvarande bidraget till

mottagaren budgeteras och redovisas på utgiftssidan.

 Även utgifter och inkomster i form av kursdifferenser bör avräknas mot berört

stödanslag. I de fall stöd och bidrag från EG:s budget skall förskotteras av

medlemslandet bör medel för de räntekostnader som uppstår av förskottsgivningen

anvisas under ett särskilt anslag. Medel för förvaltningsmyndigheternas

kostnader för att administrera återflödet bör anvisas inom ramen för ordinarie

förvaltningskostnadsanslag.

 Genom att redovisa återflödet från EG brutto på statsbudgeten och med

tilllämpning av räntekontokredit i Riksgäldskontoret ges en tydlig bild av såväl

omfattningen av återflödet som de svenska statliga åtagandena.

NIONDE HUVUDTITELN

B. Jordbruk och trädgårdsnäring

B 11. Intervention m.m.

Nytt anslag (förslag)525 000 000

 Regeringen har i det föregående redogjort för EG:s regler för intervention och

exportbidrag samt för den risk för kostnader för kursförändringar som

föreligger. Vid ett svenskt medlemskap i EU är det nödvändigt att Sverige

tillämpar dessa regler. Regeringen beräknar utgifterna för detta till

525 000 000 kr. Utgifterna skall särredovisas. EG:s garantisektion finansierar

utgiften i efterhand. För ändamålet bör ett nytt förslagsanslag, Intervention

m.m., föras upp på statsbudgeten.

B 12. Räntekostnader för förskotterade bidrag, m.m.

Nytt anslag (förslag)20 000 000

 Regeringen har i det föregående redogjort för de betalningsströmmar som

uppkommer vid ett svenskt EU-medlemskap i samband med utbetalning av stöd m.m.

Regeringen beräknar utgifterna för detta till 20 000 000 kr. För ändamålet bör

ett nytt förslagsanslag, Räntekostnader för förskotterade bidrag m.m., föras upp

på statsbudgeten.

Jordbruksdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 1 november 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:75 Vissa livsmedelspolitiska åtgärder

vid ett medlemskap i Europeiska unionen.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, bakomliggande

 upphäver eller EG-regler

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag om EG:s 2-4, 6, 8-10 §§ 392R1765 m.fl.

förordningar om

jordbruksprodukter

Lag om EG:s 2, 3, 5, 6 §§ 392R2078 m.fl.

förordningar om

miljö- och

strukturstöd

Lag om EG:s 2-4, 6, 8-10 §§ 392R3759 m.fl.

förordningar om

den gemensamma

fiskeripolitiken

Lag om ändring i 5 a §

lagen (1985:342)

om kontroll av

husdjur m.m.