Regeringens proposition 1992/93:180

1992/93:180

Om riktlinjer för en kretsloppsanpassad

°S",

samhällsutveckling

Regeringen förelägger riksdagen vad som har togits upp i bifogade ut­drag ur regeringsprotokoUet den 18 februari 1993 for de åtgärder och det ändamål som firamgår av föredragandens hemställan.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås riktUnjer för en kretsloppsanpassad samhäUs­utveckling. I syfte att åstodkomma en sådan utveckUng presenteras också en rad förslag tiU åtgärder.

En utgångspunkt för propositionen är att mUjöproblemen under det senaste decenniet har ändrat karaktär. De lokala mUjöproblemen har minskat kraftigt men ersatts av regionala och globala. De tydUga punkt­utsläppen frän industrier och energianläggningar överskuggas aUtmer av difiiisa utsläpp knutna tiU människors rörUghet, varors Uvscykel och de areeUa näringamas rationaUsering och prcxluktionskrav. Effektema uppträder ofto med lång fördröjning och sambanden mellan direkto och indirekto skador av olika verksamheter är komplexa. Likaså kan an­svaret för uppkomna mUjöproblem ofta vara svårt att härleda.

Ett gmndläggande problem är att samhäUets materialhantering i dag är enkelriktad - från utvinning av råvara tiU deponering av av&U. Att i snabb takt förbruka icke fömybara resurser, att slösaktigt konsumera fömybara resurser och sedan slänga aUt avfeU är mte håUbart. FN-konferensen om mUjö och utveckling (UNCED) i Rio i juni 1992 lade fåst målet om en håUbar utveckling. För en håUbar utveckling krävs en mera cykUsk materialhantering - ett kretsIoppssamhäUe.

Stotens roU är att ange mål och riktlinjer samt att skapa det regelsys­tem mom vUket de oUka aktörema skaU verka. Frän stotsmaktemas syn-

1 Riksdagen 1992/93 1 samL Nr 180

punkt är en sådan ordning att föredra som umebär att marknaden själv-    Prop. 1992/93:180 mänt utformar och tillämpar system som leder tiU de uppsatto målen. StotUg detaljreglering skaU helst mte behöva tiUgripas.

I propositionen har föreslagits riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling på en rad olika områden. GenereUt skaU för mUjö-poUtUcen gäUa att alla beslut skaU vara mriktode mot ett kretsIoppssam­häUe. Besluten skaU skapa fömtsättningar för en mer effektiv resurs­hushållning inom alla samhäUsområden. E>etto kan ske genom övergång tiU fömybara resurser och användning av energisnåla processer samt återanvändning och återvinning. £)etto är särskUt vUctigt mom den in­dusttieUa sektom.

Olika åtgärder inom jord- och skogsbmket, i transportsektom, inom energiförsörjningen och i mdustrin skaU vara inriktode mot ett krets­IoppssamhäUe. Kretsloppsprincipen bör även fä genomslag i kommuner­nas arbete för att bl.a. omsatte och konkretisera Riokonferensens hand­lingsprogram Agenda 21 i lokala program. Vidare skaU som riktlinjer gäUa att ekonomiska styrmedel i ökad omfattning utvecklas och används i mUjöpoUtiken och mUjökrav skaU i ökad utsträckning kunna ställas vid offentUg upphandling.

Som riktlinjer skaU också gälla att arbetet med nya standarder skaU bedrivas med inriktningen att standardema skaU vara analyserade med avseende på sina mUjökonsekvenser. Principen för en kretsloppsanpas­sad samhäUsutveckling bör även gälla för kemikaUekontroUen. YtterU­gare planer for riskbegränsning av hälso- och mUjöskadUga änmen bör tos fram. För det fortsatta arbetet för en kretsloppsanpassad samhälls­utveckling skaU gälla att nya prcxluktgmpper och vamområden succes­sivt anges för prcxlucentansvar. För plaster bör bättre hushållning ske med sådant plastmaterial som framställs ur ändUga naturresurser genom ökad återanvändning och återvinning. SärskUt mUjöbelastade plastmate­rial bör undvikas helt.

Det gäUer nu att gå vidare med att ange strategi, konkreto mål och tidtobeU för tillämpningen av producentansvar på nya vamområden.Om-råden som bör bU akmeUa inom kort är byggnadsmaterial, bilar, skrot­däck, elektroniska och elektriska produkter. Arbetet bör inledningsvis drivas på och samordnas av en särskUd kretsloppsdelegation som knyts tiU regeringen.

I propositionen föreslås ändringar i renhållningslagen (1979:596). EnUgt förslaget får regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva om skyldighet för den som yrkesmässigt tiUver­kar, importerar eUer försäljer en vara eUer en förpackning eUer den som i sm yrkesmässiga verksamhet ger upphov tiU avM att se tUl att avfåUet bortforslas, återanvänds, återvmns eUer omhändertas på sätt som kan krävas för en mUjömässigt godtogbar avMshantering.

I lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar före­

slås krav på att en allmän va-anläggning skaU utföras och drivas så att

också niUjöskyddsinO"esset tiUgodoses. Dessutom mförs ett förbud mot

att anläggningen bmkas på ett sätt som försvårar tiUgodoseendet av

nuljö- och hälsoskyddsintressena i va-verksamheten.

2

Lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar föreslås ändras så    Prop. 1992/93:180 ett retursystem for PET-flaskor fär omfatta både återanvändning och återvinning.

Plan- och bygglagen (1987:10) ändras så att det klart firamgår att dess bestämmelser syftar tiU att främja en gcxl cxh långsiktigt håUbar Uvs­mUjö.

Berörda branschorganisationer har gjort ett åtogande om särskUda insatser för att uppnå insamlingsmålet 90 % för förbrukade nickel-kadmiumbatterier.

Propositionens lagförslag

Prop. 1992/93:180

1 Förslag till

Lag om ändring i renhållningslagen (1979:596)

Härigenom föreskrivs i fråga om renhållningslagen (1979:596)

deb att 4, 5, 7 och 24 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skaU införas tre nya paragrafer, 6 a, 6 b och 17 a §§, samt närmast före 6 a och 7 §§ två nya mbriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

4§'

Varje kommun skaU svara för Varje kommun skaU, om inte

att hushåUsavfeU inom kommunen annat föreskrivs med stöd av

forslas tiU behandUngsanläggnmg i 6 b , svara for att hushåUsavfeU

den utsträckning som behövs för mom kommunen forslas tiU

att tiUgodose såväl hälsoskydds- behandlingsanläggning i den

och mUjövårdskrav som enskUda utsträckning som behövs fÖr att

inttessen.

tiUgodose såväl hälsoskydds- och

miljövårdskrav     som     enskUda

inttessen. När kommunen planlägger cxh beslutar hur skyldigheten erUigt förste stycket skaU ftiUgöias, skaU hänsyn tos tiU festighetsinnehavamas möjUgheter att själva to hand om avfeUet på ett firån hälsoskydds- och nuljövårdssynpunkt godtogbart sätt. Kommunen skaU vidare beakto att bortforsUngen anpassas tiU behovet för olUca slag av bebyggelse.

Kommunen är skyldig att se tiU Kommunen är, om inte annat

att hushåUsavfeU från kommunen föreskrivs med stöd av 6 b %, skyl-

slutUgt omhändertas.

dig att se tiU att hushåUsavfeU från

kommunen slutiigt omhändertas.

' Senaste lydelse 1983:301.  Senaste lydelse 1990:235.

Nuvarande tydebe

Föreslagen tydebe

Prop. 1992/93:180

Producentansvar

6a§

Med producent avses i denna lag den som yrkesmässigt till­verkar, importerar eller försäljer en vara eller en förpackning. Med producent avses även den som i sin yrkesmässiga verksamhet fi-am-bringar ayfaU som fordrar särskil­da åtgärder från renhållnings-eller miljövårdssynpunkt.

6b

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer för meddela föreskrifter om skyldighet för producentema att se till att av­fallet av de varor eller av de för­packningar som de tillverkar, im­porterar eller säljer eller avfallet från sådan verksamhet som de be­driver bortforslas, återanvänds, återvinns eller omhärulertas på sätt som kan krävas för en miljö­mässigt godtagbar avfallshan­tering.

Föreskrifiema för även avse skyldighet att

1.

märka en vara eller en för­packning,

2.

lämna uppgifter om insam­ling, återanvändningsgrad, åter­vinningsgrad eller atuira för­hållanden.

Nuvarande tydebe

Föreslagen tydeben Ayfalbhantering

Prop. 1992/93:180

7

§

När avfeU skaU forslas bort ge­nom kommunens försorg, får av­fåUet inte grävas ned, komposteras eUer på annat sätt slutUgt omhändertas av festighetsinne-havaren.

SkaU avfeU forslas bort genom kommunens forsorg får mte någon annan än den som kommunen anU­tar för ändamålet to befettning med bortforsUngen.

När avfeU skaU forslas bort ge­nom kommunens eller en produ­cents försorg, fär avfeUet inte grävas ned, komposteras eUer på annat sätt slutUgt omhändertas av festighetsinnehavaren.

SkaU avfeU forslas bort genom kommunens eller en producents försorg fär inte någon annan än den som kommunen eller produ­centen anUtar för ändamålet to befettning med bortforsUngen.

17 a §

Regeringen eller, efter rege­ringens bemyndigande, kommuner eller en myndighet får meddela föreskrifter om att avgift för bort­forsling och slutligt omhänderta­gande genom kommunens försorg av avfall som avses i 6 b % får tas lä av producenten. Avgiften skall betalas till kommuner eller till den myruiighet som regeringen be­stämmer.

24 

§

'

TiU böter eUer fängelse i högst sex månader skaU den dömas som med uppsåt eUer av oaktsamhet

1. bryter mot 7 § försto stycket,

2.   bryter mot 7 § andra stycket

genom att yrkesnässigt eUer

TiU böter eUer fängelse i högst sex månader skaU den dömas som med uppsåt eUer av oaktsamhet

1. bryter mot 7 § förste stycket,

2.   bryter mot 7 § andra stycket

genom att yrkesmässigt eUer

Senaste lydelse 1990:235.

Nuvarande lydebe

Föreslagen tydebe

Prop. 1992/93:180

annars i större omfettning samla in och forsla bort avfeU, 3. mte fiiUgör vad som åUgger honom enhgt föreskrift som med­delats med stöd av 9 a §.

annars i större omfettning samla in (xh forsla bort avfeU,

3.   inte fuUgör vad som åUgger

honom enUgt föreskrift som med­

delats med stöd av 9 a §,

4.    bryter mot föreskrift som

meddelats med stöd av 6 b .

I ringa faU döms inte tiU ansvar.

TiU ansvar för gämingen döms inte om ansvar kan ådömas enUgt brottsbalken.

Den som överträtt vitesföreläggande eUer vitesförbud döms mte tUl ansvar enUgt denna feg för gäming som omfettos av föreläggandet eUer förbudet.

Denna feg träder i kraft den 1 januari 1994.

2 Förslag till

Prop. 1992/93:180

Lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar

Härigenom föreskrivs att 12 och 21 §§ fegen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen tydebe

12 §'

Allmän va-anläggning skaU utfö- En allmän va-anläggning skaU

ras så att hälsoskyddets intresse utforas och drivas så att den upp-

tiUgcxloses. Den skaU vara försedd jyller de krav som från miljö- och

med de anordningar som kräves häboskyddssynpunkt skaU tillgodo-

för att den skaU fyUa sitt ändamål ses. Den skaU vara försedd med

och tiUgodose skäUga anspråk på de anordningar som krävs for att

säkerhet. Behövs för viss den skaU fyUa sitt ändamål och

bebyggelse anordningar endast för tiUgcxiose skäUga anspråk pä

vattenförsörjning eUer endast for säkerhet. Om for viss bebyggelse

avlopp, skall anläggningen anordningar behövs encfest för

avpassas efter detto.

vattenförsörjning eUer för avlopp,

skaU anläggningen avpassas efter detta.

En allmän va-anläggning fär mte inrättas i strid mot detaljplan, om­rådesbestämmelser eUer andra bestämmelser för markens bebyggande eUer så att ändamålsenUg bebyggelse eUer lämpUg planläggning försvåras. Om syftet med planen eUer bestämmelserna inte motverkas, får dock niindre avvikelse göras.

Så länge allmän va-anläggning Så länge en allmän va-anlägg-

behövs skaU huvudmannen under- ning behövs skaU huvudmannen

hålfe anläggningen och i övrigt underhåUa anläggningen och i

sörja för att den på tiUfiredsstäU- övrigt se till att den på tUlfreds-

ande sätt fyUer sitt ändamål.

ställande sätt fyUer sitt ändamål.

' Senaste lydelse 1987:134.

Nuvarande lydebe

Föreslagen tydebe

Prop. 1992/93:180

21 § Allmän     va-anläggning     skaU bmkas    så    att    olägenhet    for huvudmannen   och   annan   såvitt möjUgt undvikes.

En allmän va-anläggning skaU bnUcas så att det inte uppkommer olägenhet for huvudmannen eller arman samt så att det inte uppstår svårigheter för huvudmannen att uppfylla kraven från miljö- och hälsoskyddssynpunkt eller att i övrigt uppfyUa sirut åligganden enligt lag eller annan författning eller enligt avtal.

Denna feg trädet i kraft den I juh 1993.

Senaste lydelse 1976:842.

3 Förslag till

Prop. 1992/93:180

Lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesför­packningar

Härigenom föreskrivs att 2, 3 och 5 §§ fegen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar skaU ha följande lydelse.

Nuvarande tydebe

Föreslagen tydebe

2§

För yrkesmässig överlåtelse av För yrkesmässig överlåtelse av

en konsumtionsfardig dryck på en konsumtionsfärdig dryck på

PET-flaska krävs ett särskUt han- PET-flaska krävs ett särskUt han-

teringstiUstånd fÖr den som toppar teringstiUstånd för den som toppar

drycken på flaska.

eller    importerar    drycken    på

flaska. Frågor om hanteringstiUstånd prövas av regeringen eUer den myndig­het som regeringen bestämmer.

3§

För hanteringstiUstånd krävs att       För hanteringstiUstånd krävs att

PET-flaskan mgår i ett retursys-    PET-flaskan mgår i ett rehirsys-

tem.

tem   för   återanvändning    eller

återvinning.

5§ Ett beslut om hanteringstiUstånd skaU förenas med de villkor som behövs med hänsyn tiU mUjön och resurshushållningen.

Som ett vilUcor skaU gälla att konsumenten när en PET-flaska återlämnas får ersättning med ett pantbelopp.

Denna lag tiäder i kraft den 1 juh 1993.

10

4 Förslag till

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Prop. 1992/93:180

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1 § plan- och byggfegen (1987:10)' skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen tydebe

1 kap. 1§

Denna lag innehåUer bestämmel­ser om planläggning av mark txh vatten och om byggande. Bestäm­melsema syftar tUl att med beaktonde av den enskilda människans frihet firämja en samhäUsutveckling med jämUka och goda sociafe levnadsförhållan­den för människoma i cfegens samhäUe och för kommande gene­rationer.

Denna feg innehåUer bestämmel­ser om planfeggning av mark och vatten cxh om byggande. Bestäm­melserna syftar tiU att med beaktonde av den enskilda människans frihet främja en samhäUsutveckling med jämlika och goda scxiafe levnadsförhållan­den och en god och långsiktigt hållbar livsmiljö för människoma i dagens samhäUe och för komman­de generationer.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

' Lagen omtiyckt 1992:1769.

11

Miljö- och naturresursdepartementet

Prop. 1992/93:180

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanttäde den 18 febmari 1993

Närvarande: stotsministem BUdt, ordförande, och stotsråden B. Wester­berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén, Hömlund,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel, Thurdm, HeUsvUc,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: stotsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling

1 Inledning

MUjöproblemen har under det senaste decenniet ändrat karaktär. Ett gmndläggande problem är att samhäUets materiaUiantering i dag offest är enkelrikted - från utvinning av råvara tiU slutUgt omhändertagande av avfeU. FN-konferensen om mUjö och utveckUng (UNCED) i Rio de Janeiro i juni 1992 slog bl.a. låst att det mte längre är håUbart att i snabb takt förbmka icke fömybara resurser, att slösaktigt konsumera fömybara resurser och sedan slänga aUt avfeU. För att uppnå en långsiktigt håUbar utveckling fordras en effljktivare resurshushållning, bl.a. genom en övergång tiU cykUsk materialhantering. Kretslopps­samhäUet syftar tiU ökad resurssnålhet, minskad mUjöbefestning och bevarande av den biologiska mångfelden.

Stotsmaktemas roU är att ange mål och riktlmjer samt att skapa det regelsystem mom vilket de olika aktörema skaU verka. Detto är en ordning som innebär att marknaden självmant utformar och tiUämpar system som leder tiU de uppsatto målen. StotUg detaljreglering skaU helst mte behöva tiiUgripas.

Riksdagen har i olika propositioner lagt fest principer för producenter­nas ansvar bettäffande avfåU (prop. 1975:32, bet. 1975: JoUl O, rskr. 1975:161, prop. 1989/90:100 bU. 16, bet. 1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241).

Huvuddelen av de produkter och förpackningar som blir avfåU om­

händertas av kommunema. I vissa feU som for bl.a. aluminiumburkar

och blybatterier finns system som administteras och finansieras av

marknadens aktörer. Myndighetema anger där målen och övervakar att    Prop. 1992/93:180 dessa nås.

Redan i riksdagens beslut år 1975 om återvinning och omhändertogan­de av avfeU slogs fest bl.a. att ansvaret för att avfåU kan tos omhand på ett från mUjö- och resurssynpunkt riktigt sätt i försto hand åvUar produ­centen.

Industrin och distributörerna har dock endast i undantogsfeU arbetot efter den princip som angavs i 1975 års rikdagsbeslut. Kraven på kom­munema och avfåUsproducentema har skärpts successivt de senaste åren, bl.a. genom nya krav på sortering av avfeU firån år 1994.

Sverige har ansökt om medlemskap i den Europeiska Gemenskapen. EG-kommissionen har ijuni 1992 presenterat ett förslag tiU direktiv om förpackningar och förpackningsavfåU i syfte att harmonisera nationeUa åtgärder för att undvUca störningar av den inre marknaden, handelshin­der och konkurrensbegränsningar. Även inom OECD och GATT pågår arbete i syfte att anpassa det intemationeUa handelsregelverket tUl de växande mUjökraven.

Förpackningsuttedningen (Dir. 1990:39) hade i uppdrag att utteda och lämna förslag tiU sådana åtgärder inom förpackningsområdet som syftar tiU att främja retursystem. Uttedningen fick genom tiUäggsdUektiv (Dir. 1991:17) i uppdrag att utarbeto ett förslag om s.k. producentansvar. Förpacknmgsuttedningens slutbetänkande (SOU 1991:76 och SOU 1991:77) MUjön och förpackningama överlämnades tiU regeringen den 27 september 1991. Befenkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissmstansema bör fogas tiU protokoUet i detto ärende som bilaga 1. En sammanställning av remissyttrandena finns tiUgängUg i MUjö- och naturresursdepartementet (dnr M91/2100/6).

Ijuni 1992 upprättodes inom MUjö- och naturresursdepartementet pro­memorian (Ds 1992:59) Producentansvar för avfåU. I promemorian föreslås bl.a. att regeringen ges möjUghet att föreskriva om producen­tens återtognings- och hanteringsansvar för det avfåU som uppstår ge­nom uttjänto varor m.m. Promemorian har remissbehandlats. En för­teckning över remissmstansema bör fogas tiU protokoUet i detto ärende som bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tiUgängUg i MUjö- och namrresursdepartementet (dnr M92/2173/6).

1 juni 1992 presenterade en arbetsgmpp inom regeringskansUet ett befenkande (Ds 1992:58) Varor som feror med förslag tiU en strategi för att lösa problemen med mUjöpåverkan från varor. En ofiFentUg "hearing" med anledning av betänkandet höUs den 22 september 1992. En sammanställning från "hearingen" samt dokumentotion i övrigt finns tiUgängUg i MUjö- och naturresursdepartementet (dnr M92/2174/6).

Stotens naturvårdsverk har i en rapport den 30 juni 1992 Vägen tiU ett

renare slam lämnat förslag tiU ändringar i lagen (1970:244) om aU­

männa vatten- och avloppsanläggningar i syfte att bl.a. stärka huvud­

mannens möjUgheter att uppfyUa de mUjö- och hälsoskyddsmttessen

som skaU tiUgodoses. Vidare föreslås åtgärder för att nå bl.a. nunskat

metalUnnehåU i slam. Rapporten belyser också vilka slamkvaUteter som

är möjUga att uppnå i olika tidsperspektiv. Rapporten har remissbehand-

13

lats. En förteckning över remissinstansema bör fogas tiU protokoUet i

detta ärende som bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tiUgängUg i MUjö- och naturresursdepartementet (dnr M92/2378/6).

Ett stort antal skrivelser från enskUda personer, företog och organisa­tioner har kommit in tiU MUjö- och naturresursdepartementet rörande de olUca frågor som behandlas i propositionen. Uppvaktningar har också ägt mm.

Lagrådet

Regeringen beslutode den 17 december 1992 att mhämto lagrådets ytttande över förslag tiU vissa ändringar i renhållningslagen (1979:596), lagen (1990:1332) om avgifter för mUjöfarUga batterier, lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar samt lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar.

De tUl lagrådet remitterade lagförslagen bör fogas tiU protokoUet i detto ärende som bilaga 4.

Lagrådet har den 15 januari 1993 ytttat sig över förslagen. Ytttandet bör fogas tiU protokoUet i detto ärende som bilaga 5.

Lagrådets yttrande behandlas i samband med de enskUda lagförslagen. Jag kan emeUertid redan nu säga att jag med ett tiUägg godtar Lagrådets förslag tiU ändringar. Lagrådets granskning har också lett tiU vissa redaktioneUa ändringar.

2 Kretslopp för en hållbar utveckling

Jag lämnar i det följande en rad förslag med utgångspunkt i principen om slutna materialflöden - kretsloppsprincipen. Vad som utvmns ur namren skaU på ett uthålUgt sätt kunna användas, återanvändas, åter­vinnas eller slutUgt omhändertas med minsto möjhga resursförbmkning och utan att naturen skadas. Ett samhäUe som tiUämpar kretsloppsprin­cipen kan kaUas ett kretsloppssamhälle.

Prop. 1992/93:180

2.1 Att göra rätt från början

Mitt förslag: Som riktUnjer för mUjöpoUtUcen skaU gäUa att aUa beslut skaU vara inriktode mot att effektivisera resurshushållningen och främja kretsloppssamhäUet.

Skälen för mitt forslag: För att uppnå en långsiktigt håUbar utveckling behöver samhäUet förändras från ett förbmkande och belastande sam­häUe tiU ett kretsIoppssamhäUe. Omställningen kommer att to tid och måste därför börja nu. AUa samhäUssektorer berörs. MUjöpoUtiken måste utgå från vad naturen långsUctigt tål. Att skydda och förbättra nuljön är en framtidsuttnaning i aUas mttesse.

En huvuduppgift för regeringen är att skapa fömtsätöiingar för och underlätto en långsUctigt håUbar utveckling mot ett samhäUe med frisk luft och rent vatten, levande hav, sjöar och skogar. Markens produk-

14

tionsförmåga måste bevaras. För att klara denna uppgift måste förbmk- Prop. 1992/93:180 ningen av ändUga naturresurser och anrikningen av i många feU mUjö­ferUga restprodukter och kemiska substanser i naturen kraftigt begrän­sas. Vägen tiU detto går vfe ett mer efiektivt och äterhåUsamt resursutnyttjande, återanvändning och återvinning. Jag förslår i det följande en rad konkreto åtgärder för att inleda en sådan utveckling.

Ett eöisktivt resursutnyttjande, återanvändning och återvinning är nyckel tiU en håUbar utveckling. Det avfåU som ttots aUt uppkommer skall behandlas så att råvaror återanvänds, återvmns eUer omhändertas på det sätt som kan krävas för en mUjömässigt godtogbar avfaUshante­ring, exempelvis energiutvinning ur sorterade avfåUsfraktioner. Fortsatt utveckling av fömybara energikäUor och ökad användning av detto är nödvändigt. Detto synsätt måste bU förebUden for samhäUsbyggandet. SkaU vi kurma åstodkomma en långsUctigt uthåUig utveckling krävs att produktionen inte tär på naturen.

Den ekonomiska och tekniska utvecklingen skapar goda möjUgheter för omställning tiU mindre resurskrävande och mUjöbelastande produk­tions-, energi- och ttansportsystem. Ett mUjöanpassat jord- och skogs­bmk har en nyckehoU som producent av biologiska råvaror och bio­energi.

Vi kan konstotera en ökad mUjömedvetenhet hos allmänhet och näringsUv. Få ifrågasätter i dag nödvändigheten av att to hänsyn tiU nuljön. Kunskapen om mUjöproblemen ökar ständigt. Människans sätt att umyttja naturresursema är avgörande för utvecklingen av tiUståndet i mUjön.

Dessa frågor togs upp redan av den år 1979 tiUsatta Naturresurs- och

mUjökommittén i befenkandet (SOU 1983:56) Naturresursers nyttjande

och hävd. Kommittén anförde bl.a.: "Vi måste därför sttäva efter att

förvalto de fömybara och flödande naturresursema så att deras lång­

siktiga produktionsförmåga bibehåUs eUer förstärks. Målet för utnyttjan­

de av de icke fömybara resursema måste vara att varje uttog används så

effektivt som möjUgt for att uppnå samhäUets skUda mål.         Dess­

utom bör produktion av håUbara och återvinningsbara produkter åtmins­

tone inte förhindras av olika samhäUeUga ingrepp utan snarare främjas

i den mån detto fektiskt innebär en minskad användning av naturre­

surser. "

MUjöfrågoma sattes i centmm för världens uppmärksamhet vid FN-konferensen om nuljö och utveckling (UNCED) ijuni 1992. En utarm­ning av naturresursema äger mm i olika delar av världen. De globala mUjöproblemen såsom uttunningen av ozonskiktet och risken för kU­matförändringar orsakas framför aUt av de rika ländema. Dessa bär därmed också huvudansvaret för att vidto åtgärder på dessa områden.

Svenskt bistånd tiU fettigare länder har flera mål och ett är att stimu­lera en långsUctigt håUbar utveckling. För att vi från svensk sida med ttovärdighet skaU kunna hävda detto krävs att vi har en egen ambitiös mUjöpoUtik.

Sverige och aUa andra länder har en mUjöskuld. Den kan definieras

som kosttiaden för att återstäUa skadad mUjö och storleken av det kapi-

15

tal som erfordras för att betala återkommande "reparationsuisatser".

MUjöskulden är resultotet av den konsumtion som sker på kommande    Prop. 1992/93:180 generationers   bekostnad.   Om   samhäUet   inte   förändrar   inriktning kommer   mUjöskulden   att   fortsätto   öka.   MUjöpoUtiken  bör  därför inriktas mot att minska nuljöskulden.

KretsloppssamhäUet är ett långsiktigt mer håUbart samhäUe än dagens. NaturvetenskapUga lagar anger fömtsättningar för aUt Uv, även mänsk­Ugt Uv. Materien är oförstörbar och kretsloppen i naturen drivs av energi från solen. På samma sätt som det mom samhäUsekonomin krävs en balans meUan konsumtion och produktion, krävs det en långsiktig balans meUan nedbrytande och uppbyggande processer for att inte skapa en utarmning av resurser och ett överflöd av oanvändbart material, avfaU. Att nå en total balans är en utopi, men vi kan göra mycket för att efiFektivisera och minska resursutnyttjandet så att världens samlade naturtiUgångar räcker längre. Genom forskning och utveckling kan ändUga naturresurser efter hand ersättos med material baserade på fömybara resurser. Detto räcker dock mte. Också användningen av skadUga eUer ferUga ämnen måste minskas. Det krävs aUtså både av­giftning av kretsloppen och recirkulation. I detto sammanhang är det vUctigt att understryka att en väl fungerande marknadsekonomi mom ekologiska och sociala ramar är av stor betydelse då det gäUer att främja en god resurshushållning. Prissättningsmekanismen innebär att en bristsituation automatiskt leder tiU ökade priser, viUcet stimulerar utveckling av substitut.

Naturen har en avsevärd självläkande förmåga, men föroreningar tiU följd av mänskUg verksamhet hai" i många fåU överskridit gränsema för vad naturen tål, I detto sammanhang kan fre slag av föroreningar sär­skUjas.

Svåmedbrytbara naturfrämmande ämnen riskerar att spridas över stora områden och finnas kvar i nuljön över lång tid. Ingen kan fömt­säga exakt vilka efiFekter som kan uppsfe, endast att negativa effekter är mycket sannolika. Exempel på kända sådana ämnen är PCB, DDT och CFC. Jag anser att den enda acceptobla halten av långUvade naturfräm­mande ämnen i mUjön är noU. Detto mål bör gäUa mte endast för ut­släpp i konventioneU mening, dvs. utsläpp av föroreningar med avlopps­vatten och rökgaser från febrUcer o.d. Mälet umebär även att använd­ningen av sådana ämnen måste upphöra, eftersom aU materialhantering oundvUcUgen medför att det hanterade materialet förr eUer senare ham­nar i avfåUet eUer sprids dUekt tiU nuljön. Här förestår en sanering av samhäUets kemikaUeanvändning som kommer att beröra aUa tiUverkare, importörer och användare av svåmedbrytbara naturfrämmande ämnen i Sverige. Jag är medveten om att denna sanering kommer att kräva lösningar av såväl teknisk, ekonomisk som handelspohtisk art. Intema­tioneUt samarbete är en av fömtsättningama för detto arbete. Ett fortsatt utspridande av sådana ämnen i den nuljö där vi och våra efterkomman­de skaU leva är oförsvarUgt.

TtingmetaUer t.ex. kadmium och kvicksUver samt vissa andra

grundämnen  kan, i olika koncentrationer, vara mer eUer mindre fårU­

ga för rruljön. Det faktum att de är beständiga innebär dessutom att

16

mUjöstömingar från dem kan bestå under mycket långa tider. Det är

samtidigt vUctigt att inse att dessa ämnen är naturUga; de har aUtid    Prop. 1992/93:180 funnits i biosfären och det levande har därför anpassat sig tiU den natur­Uga förekomsten av dem. Jag viU ändå betona att risken för långvariga efiFekter manar tiU särskUd försiktighet när det gäUer tungmetaUer och vissa särskUt säUsynto gmndämnen.

Övriga mUjöskadUga ämnen förekommer naturUgt i nuljön och ingår i nattirens kretslopp. De kan vara mer eUer niindre giftiga i hög kon­centtation, men mgår i de naturUga biologiska processema och bryts relativt snabbt ned eUer assmuleras i nuljön om inte haltema blir aUtför höga. TiUförsehi från mänskUga aktiviteter måste minska så att det finns fömtsättningar för mUjön att sanera sig själv. Hit hör koldioxid och andra naturUga växthusgaser, svavel- och kväveföreningar och andra ämnen som bidrar tiU försurning och övergödning.

Jag har i budgetpropositionen (prop. 1992/93:100 bU.15) givU en samlad redovisning av de nuljömål, relaterade tiU de områden jag nu har nämnt, som rUcsdagen tidigare har beslufet om och läget när det gäUer att uppfyUa målen.

För att lösa de uppgifter som nu Ugger framför oss behöver vi ut­veckla ett nytt förhåUningssätt. Tekniska problem återstår fortfarande att lösa och omställningen kan på kort sikt uppfettos som kostsam men är på Ute längre sikt en ekonoinisk nödvändighet.

KretsloppssamhäUet måste baseras på vetenskap och teknUc. Det blir ett i ordets bästo mening högteknologiskt samhäUe där man i mycket större utsfräckning än i dag använder fömybara råvaror och energUcäUor och där man har lärt sig att med lämpUg teknik minska förbmkningen av ändUga råvaror tiU en bråkdel av vad den är i dag.

I dagens samhäUe fettas många beslut utifrån ett relativt kortsUctigt perspektiv. Detto måste ändras så att ett mer långsUctigt tänkande blir vägledande för näringsUv, individer och myndigheter. För detto krävs att stoten undviker detaljreglering och ger individer och företog långsUctiga spehegler.

Sverige har särskUt goda fömtsättningar för en kretsloppsanpassad UtveckUng. En sådan måste bygga på en utbredd insikt om behovet av en ändrad samhäUsutveckling liksom en gmndläggande förmåga att genomföra nödvändiga förändringar. Sverige har en framsfeende industri och kompetento forskare. UtbUdningsnivån är hög. I Sverige finns också stora arealer skogs- och jordbmksmark som kan umyttjas för produktion av biologiska råvaror och biobränslen. Dessa fektorer är gynnsamma för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling.

Det tar tid att få genomslag för kretsloppsprincipen; det kräver kun­skap och engagemang mom aUa sektorer och på aUa nivåer i samhäUet.

Genom forskning, teknisk utveckling och effektiva styrmedel skaU fömybara resurser gradvis ersätto de icke fömybara.

Jag kommer i det följande att redovisa riktlinjer för den fortsätto utvecklingen mot ett kretsIoppssamhäUe och även lägga fram förslag som syftar tiH att främja denna utveckling.

17

2 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

2.2 En ny industriell utveckling

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: MUjöpoUtiken skaU underfetto industrins anpassning till kretsloppssamhäUet, bl.a. genom att skapa goda fömtsättningar för användning av fömybara resurser, energisnåfe processer, åter­användning och återvinning.

Skälen för mitt förslag: Det finns en ökande medvetenhet om de pro­blem som följer av resursflödet i länder med en stor industriprcxluktion. Omsättningen leder tiU synUga problem genom de varor som hamnar som skräp i naturen eUer på soptipp sedan de har tjänat ut. Varoma har också mindre tydUga men långsiktiga mUjöstörande effekter genom att de, eUer ämnen som de har innehålUt, hamnar som difihisa käUor tiU föroreningar i mUjön. Om de mnehåUer mUjöfarUga metaUer eUer långUvade naturfrämmande ämnen kommer dette på sikt att ge upphov tiU en ökad föroreningshalt vars varaktighet står i direkt proportion tiU de ingående ämnenas Uvslängd i mUjön.

Många framtida stömingar kan aUtså komma att härröra från tiUverk­ningsindustrin, men inte längre i så stor utsttäckning från utsläpp genom skorstenar och avloppsrör utan i högre grad från produktema. Dessa utsläpp har mte minskat - vamproduktionen i de industriaUserade ländema är tvärt om större nu än någonsin tidigare och den fortsätter att växa samtidigt som dess sammansättning ändras, bl.a. genom att många nya ämnen tos i bmk.

Det finns därför ett behov av att dels begränsa och i vissa fåU helt av­veckla användningen av hälso- och mUjöfarUga kemikaUer, dels åstod­komma en bättte hushåUning med knappa och ändUga råvaror. De poU­tiska besluten skaU vara inrUctade mot ett resurssnålt kretsIoppssam­häUe. Besluten bör skapa fömtsättningar för en mer effektiv resurs­hushållning. Detto måste ske genom att en övergång snabbt sker tiU fömybara resurser och användning av energisnåla processer samt åter­användning och återvinning.

Återanvändning och återvinning av en vara kan vara motiverad av flera skäl. Varan i sig kan exempelvis utgöra en mUjöfara. Den kan innehåUa mUjöfarUga ämnen som riskerar att läcka ut i nuljön när varan blir avfåU. För sådana varor gäUer i försto hand att försöka begränsa eUer helt avveckla användningen av det mUjöfarUga ämnet, bl.a. genom att hävda producentens skyldighet att byto ut skadUga ämnen mot mindre skadUga (substitutionsprincipen - utijytesregeln). I andra hand måste man eftersttäva återanvändning och återvinning, så att nya mängder av det skadUga ämnet som senare tiUförs nuljön inte behöver användas. Ett annat exempel är när varan i sig är ofårUg men har mne­burit uttog av knappa resurser eUer förorsakat mUjöskadUga utsfepp då den tiUverkades. Här är återanvändning och återvmning motiverat om resultotet blir lägre utsläpp och/eUer lägre resursförbmkning än vid framställning ur jungfmUga råvaror

18

Återvuming kan också vara framdriven av att materialen i sig har ett Prop. 1992/93:180 kommersieUt värde och det återvunna materialet därmed efterfrågas på marknaden. Detto är drivkraften i skrotbranschens återvinning av stål-, jäm- och metaUskrot. Materialets värde motiverar också industrins intema återvinning i produktionen av material. Skrotbranschens åter­vinning är etoblerad sedan lång tid och betydande mängder återvinns årUgen.

Den kasserade varan kan också utgöra ett volymproblem. Exempel på detto är rivningsmassor, schaktmassor, skrotsten m.m. som förekommer i sådana mängder att det uppstår problem att finna pfets for dem på deponier eUer motsvarande omhändertagande. Pfets för deponering av avfåU är en knapp resurs och den kommer att bU knappare.

Återanvändning och återvmning, dvs. kretsloppshantering, syftar aUtså tiU att skydda vår nuljö och hushåUa med knappa resurser.

I princip bör återanvändning prioriteras före materialåtervmning, energiutvmning och i sisto hand deponering. I valet meUan återanvänd­ning, återvinning, energiutvinning och deponering bör den metcxl som bäst hushåUar med resurser prioriteras. Med materialåtervinning avser jag också kompostering, fömtsatt att materialet sedan går att använda för exempelvis jordförbättring. Detto torde i de allra flesto fåU mnebära att återanvändning väljs fÖre materialåtervinning, energiutvinning och deponering.

Möjlighetema att sluto kretsloppen är starkt beroende av varomas utformning. Flöden kan minskas genom att varor utformas så att de håUer längre och är resurssnåla. HåUbarare material i byggnader och inredning skuUe innebära längre Uvstid och minska mängderna bygg-nads-och rivningsavfåU. Val av material bör också utformas så att de passar m i de naturUga kretsloppen även i sådana fåU då de behöver bytos ut. Materialflöden kan slutos om varor utformas så att de är oskadUga och går att återvmna, Ukaså om varor utformas så att de lätt kan tos isär i delar som kan återvinnas.

Vissa varor passerar genom samhäUet utan att var och en för sig ge mUjöproblem förrän i avfåUsledet, det gäUer t.ex. många kapitalvaror. Hälso- och mUjöskadUga ämnen skaU visserUgen begränsas eUer av­vecklas, men vissa varor kan möjUgen tiUåtes innehåUa fårUgare och knappare ämnen under fömtsättning att avfåUet tos om hand på ett mUjöriktigt sätt.

Andra varor sprids i nuljön när de används vilket gör att återanvänd­ning och återvinning inte är möjUgt. Spridningen är dessutom dUekt proportioneU mot hur stor mängd av produkter som används. Självklara exempel är bekämpnmgsmedel och tvätt- och rengöringsmedel. Det är således inte bara produktema som behöver mUjöanpassas utan även våra vanor. För att lösa de mUjö- och resursproblem som är förbundna med bmket av varor som helt eUer delvis sprids tiU mUjön medan de an­vänds måste de göras mindre mUjöskadUga och mer resurssnåfe.

19

2.3 Åtgärder inom olika sektorer

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Åtgärder inom jord- och skogsbmket, i transportsek­tom, mom energiförsörjningen och i mdustrin skaU inriktas mot ett resurssnålt kretsIoppssamhäUe.

Skälen för mitt förslag: På basis av ökade kunskaper, resultot av forskning och utveckling samt ny teknik kommer utvecklingen mot ett kretsIoppssamhäUe att beröra aUa delar av samhäUet. Inom några sekto­rer blir kraven på en kretsloppsanpassning särskUt stora.

2.3.1 Jord- och skogsbruk

Basen för produktionen mom jord- och skogsbmket är den biologiska process - fotosyntesen i de gröna växtema - som med soUjuset som energUcäUa omvandlar koldioxid och vatten tiU enkfe sockerarter. De enkla sockerartema är utgångsmaterial för den vidare uppbyggnaden av biomassa i växtema och näringskedjorna. Biomassan levereras tiU olika delar av samhäUet i form av Uvsmedel, bränsle eUer råvara för industri­produkter (papj)ersmassa, konstmktionsmaterial, oljor m.m.).

Dagens jordbmk kan endast delvis anses vara kretsloppsanpassat. OdUngen sker ofta med betydande insatser av drivmedel, bekämp­ningsmedel och konstgödsel.

Riksdagen beslutode våren 1990 om en ny UvsmedelspoUtik. Ett av syftena med reformen är att få en bätfre nuljö. Det är angeläget att slå vakt om mUjömålet i den nya UvsmedelspoUtiken är att sfe vakt om ett rikt och varierat jordbmkslandskap och att bevara den biologiska mång­felden. VärdefuUa nattir- och kulturmUjövärden skaU bevaras. Befest­ningen på miljön av bl.a. närsalter skaU begränsas. Användningen av bekämpningsmedel skaU halveras.

För skogsbmkets del är problemen främst av en annan art. Bmknings-metodema påverkar fömtsättiungama att bevara den biologiska mång­falden negativt. EnUgt Skogsstyrelsen har hittiUs naturvårdshänsynen i skogsbmket inte varit tillräckUg. I den proposition om ny skogspoUtik som regeringen avser lägga fram under våren skärps kraven på hänsyn tiU mUjövårdens inttessen.

SamhäUet behöver energi, som produktionsmedel i industrieU eUer annan produktion (t.ex. lantbmk) men också fÖr uppvärmning, transpor­ter osv. Biobränslen från jord- och skogsbmket kan ersätto fossUa bränslen. Det är i dag tekniskt möjUgt att i vissa tiUämpningar ersätto även drivmedel med biologiskt baserade produkter, t.ex. rapsolja eUer etanol. YtterUgare utvecklingsarbete återstår dock innan biologiskt baserade drivmedel kan användas i stor skafe. Överskottet på jordbmks­mark kan i själva verket vara en värdefuU tiUgång. På denna areal kan sådana produkter odlas som kan ersatte fossU energi och ändUga råvar­or. Detta fömtsätter dock att odUng och produktförädUng sker med långsUctigt håUbara metoder och rcsursmsatser. Hänsyn måste också tas tUl landskapsbUds- och nattirvårdsaspekter. Biogas från avfåU och väx-

20

ter kan bU en viktig energUcäUa där restprodukter kan återföras tiU    Prop. 1992/93:180 marken.

För närvarande pågår en övergäng tiU främst träbränslen från kol och olja i värmeverk och kraftvärmeverk. En huvudsakUg drivkraft för detto är mUjöavgifter och beskattningen av fossUa bränslen.

VegetobiUska oljor har fått ny aktuaUtet som ersättning för fossUa smörj- och drivmedel. Utvecklandet av vegetobiUska hydrauloljor och oljor för motorsågar har firämst skett för att minimera utsläppen av mineraloljor i skogen men även av arbetsmUjöskäl. Det senare gäUer även vegetobiUsk tryckfärg och rengöringsvätskor i den grafiska mdu­strin. På fibersidan finns t.ex. lin, som naturUgtvis mest används inom textilindustrin, men också som armering av plaster och finpapper. Många nya tiUämpningar är under utveckUng, t.ex. som material i fordonsbromsar.

Även i andra delar av Europa och i USA görs insatser för att utveckla mdustriråvaror med biologiskt urspmng. På vissa håU är icke-nedbryt-bara produkter förbjudna om mUjövänUga altemativ finns.

Stärkelse och socker från pototis, sockerbetor och spannmål bedöms ha många användningsområden. Som exempel kan nämnas ytUmning och bestrykning inom massa- och pappersindustrin samt tiUverkning av förpackningar och som ersättning för plastmaterial.

Växmäringsfrågoma i jordbmket har uppmärksammats i aUt högre grad. Det pågående åtgärdsprogrammet för att minska växmäringsför-lustema är ett gott exempel på kretsloppstanken. Ambitionen är att så Ute växtnäring som möjUgt skaU lämna cirkeln jordbmk - Uvsmedel samt att i möjUgaste mån näringsämnen skaU återföras från fetorter tiU jordbmk. StaUgödsel används i stor utsfräckning som gödningsmedel i jordbmket och härigenom återförs en stor del av näringsämnena tiU åkermarken. I det åtgärdsprogram som nu genomförs betonas bl.a. en effektivare användning av näringsämnena i staUgödseln.

2.3.2 Transporter

Med ett kretsloppsanpassat ttansportsystem avser jag ett system som möjUggör en god fransportförsörjning för personer och varor samtidigt som dess mUjöpåverkan, från produktion och användning tiU skrotning, håUs inom ramen för god mänskUg hälsa och vad naturen tål.

Transportema svarar för en mycket stor del av den totala mUjöbefest­ningen och fransportsektoms refetiva bidrag tiU mUjöstömingama kan förväntos öka. När åtgärder skaU övervägas är det vUctigt att beakto alfe de nyss nämnda leden produktion, drift och skrotning. Det är först på senare tid som dette synsätt har fått genomslag. Även om den domine­rande delen av mUjöstömingama härrör från driftsledet kan, särskUt när det gäUer val av bränslen, mUjöstömingama i produktionsledet ha stor betydelse.

En av de effektivaste åtgärdema för att nunska ttansportemas

mUjöstömingar är att minska de enskUda fordonens utsläpp av avgaser

och buUer. För att påskynda mttoduktionen av fordon som uppfyUer

21

mer långtgående mUjökrav än de obUgatoriska, har ett system med

mUjöklassnUig och ekonomiska styrmedel mfroducerats i Sverige från    Prop. 1992/93:180 och med 1993 års modeUer.

TiU återvmning av fordon återkommer jag i det följande i samband med frågor om återvinningssystem för bUar.

När det gäUer fransportsektoms bidrag tiU växthuseffekten avser jag att återkomma tiU regeringen med försfeg tiU åtgärder att föreläggas riksdagen i en planerad proposition om klimatfrågor våren 1993. Jag kan dock redan nu konstotera att det kommer att krävas mycket långt­gående åtgärder inom denna sektor om utsfeppen av klimatförändrade gaser skaU kunna minska framöver. Bl.a. kommer det att krävas ett stort inslag av biobränslen i trafiksystemet.

2,3.3 Energi

För energisystemets del innebär en kretsloppsanpassning att bl.a. netto-tUlskottet i attnosfären måste minska. Detto kräver att användningen av fossUa bränslen begränsas genom effektiv energianvändning och genom ökad mttoduktion av energiproduktion baserat på fömybara energi­käUor.

En aUtmer effektiv energianvändning och en ökad energihushållning är en fömtsättning för att viktiga energi- och mUjöpoUtiska mål skaU kunna nås. En effektiv energianvändning bör prägla samtUga verksam­hetsområden i samhäUet. Det är väsentUgt att fömtsättningama på ener-gunarknaden är sådana att de stimulerar tiU energUiushållning. Detto sker bl.a. genom väl fungerande marknader med effektiv prisbUdning på energi. Stotsmaktema beslutar bl.a. om energi, beskattning och mUjö­poUtiska styrmedel, t.ex. mUjöavgifter och utsläppsnormer.

Viktiga inslag i energipoUtiken är att stimulera utvecklingen av mUjöanpassad energi från biobränslen, solenergi och vindkraft. Mot denna bakgmnd beslutode riksdagen våren 1991 som ett led i energiupp­görelsen att under en femårspericxl satsa nära 2,5 mUjarder Icronor på fömybara energUcäUor (prop. 1990/91:88, bet. 1990/91 :NU40, bet. 1990/91 :SkU26, rskr. 1990/91:373,374).

Riksdagen beslutode våren 1992 i enUghet med förslag från Bio­bränslekommissionen att satsa ytterUgare 625 mUjoner kronor på främjande av ökad användning av biobränslen (prop. 1991/92:97, bet. 1991/92:NU25, rskr. 1991/92:271).

Våren 1992 beslutode riksdagen även om vissa ändringar i energi­beskattnmgen (prop. 1991/92:150 del 1, bet. 1991/92:FiU30, rskr. 1991/92:350). Genom förändringama togs ett fÖrsto steg mot en an­passning av industrins energiskatter tiU de nivåer som tiUämpas inom EG. Anpassningen genomfördes utan att äventyra de mUjöpoUtiska målen genom att bl.a. koldioxidskatten höjdes för övriga användare. I samband med denna energiskatteomläggning aviserades en avsättning av 500 mUjoner kronor för ytterUgare satsningar på fömybar energi och hushållning m.m.

Regeringen avser som jag nyss nämnde att mom kort förelägga riks­

dagen en proposition i klimatfrågan med bl.a. förslag om ratifikation av

22

den konvention som antogs vid FN:s konferens om mUjö och utveckling

år 1992 och om riktimjer för det fortsatta kUmatarbetet nationeUt. Arbe-    Prop. 1992/93:180 tet bör bedrivas utan att avvakto konventionens formeUa ikraftttädande.

Stotens naturvårdsverk har redovisat en fördjupad analys av åtgärder mot kUmatförändringar. Verket har bl.a. redovisat vilka åtgärder som behövs för att stobiUsera de svenska koldioxidutsläppen år 2000 på 1990 års nivå. Namrvärdsverkets förslag avses behandlas i den kommande propositionen.

Biobränslekommissionen lämnade i sitt slutijetänkande (SOU 1992:90) Biobränslen för framtiden, försfeg som har nära anknytning tiiU angeläg­na gmndläggande frågor som rör klimatförändringar och hur de påver­kas. Även dessa förslag avses behandlas i den kommande propositionen.

2.3.4 Industrin

Industrins inttesseorganisationer har antogit principer för hur närings­Uvet bör agera fÖr att bidra tiU en god mUjö.

I samband med förberedelsearbetet för FN:s konferens om mUjö och utveckling år 1992 utarbetode förettädare för näringsUvet genom Busmess CouncU for Sustainable Development samt IntemationeUa Handelskammaren (ICC) riktlinjer fÖr industrins mUjöåteganden.

I Sverige har Industriförbundet fört vidare de intemationeUa principer som ICC har antogit. Dessa slår fest att företogen bör upphöja nuljö­skydd tiU en sttategisk fråga och att arbetet skaU präglas av framför­hållning och förebyggande nuljöskydd.

Principen "ansvar och omsorg", som Sveriges Kemiska Industrikontor har antogit innebär ett sätt att tänka och arbeto som omfattar frågor om hälsa, säkerhet och mUjö. Hit hör bl.a. att maxUnera nyttiggörandet av råvaror och energi som dehnål i produktionen och att eUminera sådana mslag och företeelser som kan Umebära risker for människa, mUjö eUer egendom.

Ett steg i rUctning mot en kretsloppsanpassad produktutveckling är antogandet av en praktiskt orienterad mUjöpoUcy och ett förebyggande synsätt där hänsyn tos tiU hela Uvscykeln hos en prcxlukt. Det finns flera företog som på ett systematiskt sätt arbetar med en kretsloppsanpassning i val av råvaror, genom ett effektivt resursutnyttjande samt återanvänd­ning och återvinning.

Vikten av att materialflöden slutes och att råvamumyttjandet krets­loppsanpassas kan belysas med exempel från gmvindustrin. Ett exempel på detto är de gmvupplag som finns i Falun och Garpenberg. Dessa har föranlett specieUa msatser firån regeringens sida.

Dåvarande regeringen tUlkaUade i november 1987 en delegation för att utarbeto ett åtgärdsprogram för att rena Dalälven mom 10 år. Av direktiven (Dir 1987:57) framgår bl.a. att den huvudsakUga anledningen är att läckaget av metaUer från äldre gmvupplag måste minskas.

Riksdagen anvisade för genomförande av delegationens förslag tiU

åtgärder budgetåret 1988/89, 100 nuljoner kronor under Qortonde

huvudtitehis anslag B 21, Åtgärder för att rena Dalälven (prop.

1987/88:85, bet. 1987/88:JoU23, rskr. 1987/88:373). TUlsammans med

23

tiUsynsmyndighetema och berörda företog/fastighetsägare har regering-

ens förhandlare arbetot för att träffa överenskommelser om genomföran-    Prop. 1992/93:180 de av erforderUga åtgärder för att sanera gmvavfeU mom Dalälvens avrinningsområde.

Den 24 september 1992 ingicks avtal mellan Stora Kopparbergs Berg­slag AB och berörda tiUsynsmyndigheter, dvs. Stetens naturvårdsverk. Länsstyrelsen i Kopparbergs län och mUjönämnden i Falu kommun, om åtgärder för att minska metaUäckaget från visst gmvavfeU i Falun.

Kostnadema för åtgärdema har enUgt avtalet bedömts uppgå tiU ca 100 nuljoner kronor.

I avtalet tos bl.a. upp frågan om regeringens garanti av de ekonomis­ka åtoganden som åvilar stoten. Stora har påtogit sig ett kostnadsansvar som mte får överstiga 60 nuljoner kronor, mdexerat på ett i avtalet angivet sätt. Regeringen har fettet beslut den 17 december 1992 nr 39a med anledning av avtalet.

Regeringen bedömer att de av riksdagen år 1988 anvisade medlen bör vara tillräckUga för erforderUga åtgärder för rening av Dalälven. Regeringen avser återkomma tiU riksdagen om behov av ytterUgare medel skuUe uppsfe.

Flera större företog, myndigheter och organisationer har också på senare år antogit en mUjöpoUcy som innebär att den enskUda organisa­tionen formulerar mål för det mtema mUjöarbetet och konkret beskriver hur den skaU arbeto praktiskt för att förverkUga dem.

I många företog och i offentUga verksamheter sker numera mUjörevi­sion mtemt för att utvärdera den egna verksamheten ur mUjösynpunkt och korrigera den för att uppnå satto mUjömål. MUjörevision tiUämpas i aUt större utsfräckning åttninstone i de större företogen. Jag anser att mUjörevision kan vara ett kraftfuUt medel för att underlätto en anpass­ning av företoget ur kretsloppssynpunkt t.ex. genom att minska process­utsläppen och genom att prcxluktema medvetet utformas för återanvänd­ning eUer återvinning.

Företogsintema materialbalanser och mUjövamdeklarationer för pro­duktema kan också bidra tiU kretsloppsanpassningen. Jag har erfarit att ett arbete att utforma mUjövamdeklarationer har startats på uppdrag av de nordiska industriförbunden.

Metcxler för att analysera varors totafe mUjöpåverkan, s.k. Uvscykel­analyser, är under utveckUng. Både mom näringsUvet och på oUka forskningsinstitutioner pågår projekt för att utveckfe denna analysmetod praktiskt. Livscykelanalyser kan omfette den nuljöpåverkan som pro­dukten ger upphov tiU, aUt ifrån utvuming av råvaror tiU hantering efter det att konsumenten kasserat varan. Jag anser att Uvscykelanalyser har fömtsättningar att utvecklas tUl användbara uistmment för mdustrin som kan underlätte både en kretsloppsanpassning och ett kretsloppstänkande inom samhäUets olika sektorer.

Trots det positiva arbete som pågår är min slutsats att det återstår

mycket mnan kretsloppstänkandet tiU fuUo genomsyrat näringsUvets

handlande. Det förebyggande och sörategiska mUjöarbetet mom svensk

industri är i dag koncentterat tiU några få företeg. Den stora majoriteten

av tiUverkande företog - ca två fredjedelar - behöver enhgt min bedöm-

24

ning stunuleras för att sätta i gång ett framåtsyftande mUjöarbete.

Även med en betydUgt ökad msats från näringsUvet för att anpassa    Prop. 1992/93:180 olika verksamheter tiU en kretsloppsutveckling finns det ett antal hinder och svårigheter som hämmar en ökad resurshushållning i form av ökad återanvändning och återvinning.

De hinder som föreUgger är tiU stor del av ekonomisk natur De ekonoiniska problem som ofta är förknippade med materialåtervinning beror i huvudsak pä kostnader för insamling, sortering och rengöring av materialet. Dette i kombination med att marknadspriset för den jung­fmUga råvaran kan vara lågt, bidrar tiU att återvunnet material kan ha svårt att konkurrera på den öppna marknaden. Varierande råvampriser kan också utgöra en hämsko för att uppnå en stobU återvmningsverk-samhet. En kraftig utveckling behövs också av produkter som innehåUer återvunnet material lUcsom av marknader for sådana prcxlukter.

YtterUgare en hämsko för materialåtervinningsbranschens lönsamhet kan vara feststäUda tekniska normer i samband med standardisering eller upphandling som försvårar användandet av återvunnet material i vissa produkter. Sådana faktorer minskar också avsätttiingsmarknaden.

Trots de problem som dagens återvUiningsbransch brottos med, be­dömer jag att det finns betydande möjUgheter för en ökad återvuming och återanvändning och för återföring tiU naturens kretslopp.

IntemationeUt pågår en snabb utveckling mot ökad återvinning och återanvändning genom såväl tvingande myndighetsåtgärder som tekniska framsteg och umovationer.

2.3.5 Forskning, utveckling och utbildmng

En av de allra vUctigaste fömtsättningama för att försfe och finna lös­ningar på dagens och framtidens mUjöproblem kommer att vara tiUgång tiU kompetento forskare och gcxla forskningsmUjöer.

Industrinationerna har ett särskUt ansvar för dagens mUjöproblem och har däimed ett stort ansvar för en intensifierad mUjöforskning. Metcxler och processer som inte skadar mUjön måste utvecklas. Kunskapsnivån måste höjas, så att även framtida, i dag okända, mUjöproblem kan uppfeckas och motverkas i tid.

Inom mUjövärdsarbetet och mUjövårdsforskningen har man skaffat sig omfattande kunskaper om företeelser och mekanismer i naturen. Det är nu vUctigt att också satsa på bl.a. samhäUsvetenskapUg forskning så att man bätfre kan precisera vilka gränser vårt behov av en god UvsmUjö sätter för olika typer av resursutnyttjande och finna kostnadseffektiva lösningar.

Från forskningssynpunkt har aUtså mUjöproblemen en disciplinöver­

skridande karaktär. Forskningsbehovet avser bl.a. fysik, kemi, biologi,

geologi och hydrologi, men också t.ex. smdier av psykologi, pedagogUc,

juridik och ekonomi. Det är angeläget att åstodkomma fömtsättningar

för systemforskning. Med en sådan samlad uiriktning ges fömtsättningar

att erhåUa erforderUgt kunskapsunderlag för beslut som både möjUggör

ett kretsIoppssamhäUe och bevarande av biologisk mångfeld. Dessa

frågor behandlas i samband med den forskningspoUtiska propositionen.

25

För att klara välstånd och en tiUväxt i balans med naturen behövs inte Prop. 1992/93:180 bara en allmän kunskap om vad som är fel i dagens system, utan också kunskaper som gör det möjUgt att lösa problemen. MUjöforskning är som tidigare nämnts en av de viktigaste åtgärderna för att bygga upp dessa kunskaper. Den måste dock kombineras med en bred mUjöut­bUdning för att sprida kunskapen. Världens lärare utpekas i Bmndt­landrapporten som den yrkesgmpp som har en nyckehoU i arbetet med att förebygga och motverka mUjöstömingama. Ett ekologiskt perspektiv och ett kretsloppstänkande behöver byggas in på olika nivåer i hefe utbUdningssystemet.

I skoUagen (1985:1100) står inskrivet att "var och en som verkar inom skolan skaU främja aktning för varje människas egenvärde och respekt för vår gemensamma mUjö".

Läroplanskommittén har i september 1992 presenterat sitt betänkande (SOU 1992:94) Skola för bUdning, med bl.a. förslag som innebär att en del av mUjökunskapen i gmndskolan skaU knytos tiU ett nytt ämne "Teknik och mUjö". Förslaget innebär att mUjökunskap skaU ges inte bara i det nya ämnet, utan i många skolämnen. Detto framgår i de kursplaner som har arbetots fram under hösten 1992. Samverkan över ämnesgränser för att få en bra mUjöundervisning framhåUs av kom­mittén som nödvändig och självklar.

För den högre utbUdningen har regeringen nyhgen i propositionen 1992/93:1 Universitet och högskolor - firihet för kvaUtet lagt försfeg tiU riksdagen att väsentUgt öka friheten för uiuversitet och högskolor. I propositionen förordas bl.a. att den större friheten skaU omfatto såväl studieorganisation som utbUdningsutbud och fördelning av resurser tiU gmndutbUdning och forskning. Ansvaret för att mUjöperspektivet blir en självklar del i utbUdningen vUar sålunda numera på de enskUda hög­skoloma.

3 Internationell utveckling

3.1 FN:s konferens om miljö och utveckling

Regeringen har i skrivelse tiU rUcsdagen i oktober 1992 (1992/93:13) redovisat bakgmnden tiU och resultoten av FN:s konferens i Rio de Janeiro om nuljö och utveckling (UNCED) samt vissa inledande åt­gärder för att i Sverige fÖrverlcUga UNCED-besluten. Jag skaU här närmare redovisa vissa åtgärder som är påkaUade tiU följd av resultoten från UNCED och som är av betydelse för en kretsloppsanpassad hus­hållning.

Vid Riokonferensen antogs bl.a. Riodeklarationen med principer som stotema uppmanas följa i det långsUctiga mUjö- och utvecklingsarbetet och Agenda 21 som anger rUctiinjema för intemationeUt och nationeUt handlande för att uppnå en håUbar utveckling.

Både Riodeklarationen och Agenda 21 framhåUer vikten av resurshus­

hållning SpecieUt i den industriaUserade delen av världen och därmed

behovet av ändrade produktions- och konsumtionsmönster samt föränd-

26

ringar i UvsstUar. Arbetet för att uppnå en långsiktigt håUbar utveckling    Prop. 1992/93:180 fömtsätts i Agenda 21 genomsyras av ett förebyggande synsätt och be­drivas på olika nivåer, inom alfe samhäUssektorer och med ett brett deltogande. Det lokala ansvaret betonas.

Agenda 21 framhåUer att det är genom ekonomiska mcitament, eUer genom andra åtgärder från regeringama i intemationeU samverkan, som industrin bör stimuleras att investera i förebyggande tekniker och satsa på återanvändning och återvinning. Industrin bör vicfere uppmuntras att i sm planering och sitt praktiska arbete tillämpa principen om ansvar och omsorg och ett synsätt som präglas av förebyggande strategier, renare produktionsteknik och mUjöhänsyn under produktemas hefe Uvscykel. Ekonoiniska styrmedel bör utveckfes och marknadens meka­nismer användas på ett effektivt sätt för att stimulera en håUbar utveck­ling, bl.a. inom avfaUsområdet. AvfåUsavgifter bör enUgt Agenda 21 sättos enUgt principen att det är förorenaren som skaU betala och på en sådan nivå att detto återspeglar de kostnader som är förknippade med en ur mUjösynpunkt god avfaUshantering.

Agenda 21 :s rekommendationer och åtgärdsförslag i firåga om avfeU syftar tiU att minimera avfåUsmängdema genom förebyggande åtgärder, minska avfåUets innehåU av hälso- och mUjöfarUga ämnen, maximera mUjöanpassad återanvändning och återvuming samt förbätfra hantering­en av det avfåU som ändå uppstår.

SärskUda nationeUa åtgärdsprogram för effektiv återanvändning och återvinning skaU upprättos i de industriaUserade ländema senast år 20{X). De enskUda ländema skaU tiU denna tidpunkt också verka för att tillräckUg finansieU och teknisk kapacitet står tiU förfogande på regio­nal, nationeU och lokal nivå för att förverkUga målsättningar och åt­gärder avseende återanvändning och återvinning. I de nationeUa pro­gram som Agenda 21 fömtsätter skaU återanvändning och återvinning prioriteras inom aUa samhäUssektorer och stimulanser ges för att öka återanvändning och återvuming. Lokafe organ, i Sverige kommunerna, uppmanas snarast inleda en bred samverkan med medborgama i syfte att senast år 1996 uppnå enighet om lokafe handlingsprogram för en håUbar utveckling.

TiU de detaljerade förslagen tiU hur ökad återanvändning och återvinning skaU kunna uppnås hör att mföra panter och avgifter, stimu­lera marknadema för återvunna produkter, stimulera käUsortering och umyttja återanvändnings- eUer återvinningsbart material, specieUt i förpackningar.

Agenda 21 slår också fest att offentUg upphandling och standardise­ring skaU ändras, så att återvunnet material som är bra ur mUjösynpunkt inte diskrimineras. Vid bedömningen skaU hänsyn tos tiU resurshushåU­ning i form av sparad energi och råvara.

Information och utbUdning i syfte att stimulera en ökad återanvänd­ning och återvinning skaU ges både i skolan och genom andra organisa­tioners verksamhet i samarbete med lokala organ.

Som framgår av skrivelsen tiU rUcsdagen har regeringen bedömt att

Agenda 21 ger en betydelsefuU bakgmnd och en ram for UidustrUänder-

27

nas arbete i syfte att åstodkomma en håUbar utveckling. Med de förslag

tiU uUedande åtgärder som jag i det följande återkommer tiU tar vi ett    Prop. 1992/93:180 steg närmare en håUbar utveckling med fungerande kretslopp och re­surshushållning inom alla samhäUssektorer.

3.2 Andra länder

Under senare tid har diskussionen om hur en håUbar utveckling skaU åstodkommas i aUt större utsfräckning togit sin utgångspunkt i frågor om avfållssamhäUet och möjUghetema att uttiyttja material och restpro­dukter för skapa ett uthålUgt samhäUe. De växande avfåUsmängdema i Europa och problemen att finna plats för nya deponier är pådrivande tiUsammans med insUcten om att avfåUet kan innehåUa skadUga ämnen som på sUa läcker ut i naturen.

Inom flera enskUda EG-länder och på gemenskapsnivå finns en uttalad målsätming att avfåUet måste minska, i försto hand genom att mindre mängd avfåU över huvud toget genereras och i andra hand genom åter­användning av produkter och materialåtervinning. TiUvägagångssättet för att förverkUga målen varierar.

I Tyskland har avfåUspoUtiken numera en tydUg inriktning mot ökad återanvändning och materialåtervinning som medel för att minska av­feUsmängdema. Lagstiftningen öppnar en möjUghet att vända på an­svaret för avfaUshanteringen: den som producerar det som förr eUer senare blir avfåU måste återta prcxlukten - eUer se tiU att någon annan gör det.

EnUgt den tyska avfåUslagen har regeringen sedan år 1986 rätt att ut­färda förordningar om bl.a. återtogandepUkt och pantsystem. Lagen ger också regeringen möjUghet att sätto upp mål för olika områden, t.ex. återvmningsmål. Dessa är mte tvmgande utan skaU göra klart för rele­vanto delar av näringsUvet vilka krav som frivilUga överenskommelser lämpUgen bör uppfylfe. Efter en tidsfrist avgör regeringen om mer tvmgande regler är nödvändiga och vilka de i så feU bör vara. Den tyska regleringen inom avfaUsområdet återkommer jag tiU mer i detalj i avsnittet om förpackningar (7.3). Det mest kända fåUet - förpackningar - regleras, vilket jag också närmare beskriver i ett senare avsnitt, av förpackningsförordningen. Förpackningsförordningen är den försto i en serie förordningar som nu utarbetos i erUighet med den tyska avfåUs-lagstiftningen. Nya förordningar förbereds for returpapper, skrotbUar och s.k. elekfronikskrot, dvs. kasserad elektrisk utmsttiing aUtifrån TV-apparater och kylskåp tiU datorer. Byggnadsmaterial, möbler och kläder hör tiU de områden som står i tur.

Först under de senaste åren har lagen börjat tiUämpas. En förklaring tiU fördröjningen är att lagen har en sådan utformning att den ger de be­rörda delama av det tyska näringsUvet en möjUghet att införa friviUiga lösningar och att regeringen velat ge näringsUvet tid att utveckla sådana. Det tyska näringsUvet har dock mte utnyttjat denna tidsfrist. Att nä-ringshvet nu börjat utveckfe lösningar, samtidigt som lagen börjat tiU­lämpas, beror också på att den tyska avfåUsbranschen fått aUt svårare

att få tiUstånd till nya deponier eUer sopförbränningsanläggningar, på

28

gmnd av aUt starkare lokafe motstånd.  Samtidigt har det poUtiska    Prop. 1992/93:180 trycket att kraftigt minska avfåUsmängdema ökat.

Vissa inslag i den tyska avfeUspoUtken och de tyska lagförsfegen har föranlett debatt. Kritik har riktots mot sorteringssystemen, och frågan har StäUts humvida andra länder kan komma att bU mottogare av avfåU som man mte lyckats återvinna inom Tyskland.

Nya mslag i den tyska avfåUspoUtiken förbereds. AvfåUsavgifter, kraftigt skärpto tekniska mUjökrav och normer för deponier och förbränningsanläggningar planeras liksom en aUt mer begränsad och preciserad renhållningsplikt för den offentUga sektom. Renhållnings­plikten skaU kunna upphävas för produkter och material där återtog-ningspUkt gäUer.

Arbete pågår vidare på att fegga fram en helt ny avfåUslag. Viktiga inslag är tydUg prioritering, krav på förbränningsanläggningar, möjUg­het för avfåUsansvariga att vägra to emot avfeU som inte uppfyUer vissa krav och en översyn av möjUgheten att feststälfe mål för återvinning o.dyl. En ny avfeUslag kan komma att omfatto både produktions­processer och produktutformning.

De föreslagna nya förordningama i enUghet med den tyska avfeUs-lagen har lett tiU betydande aktiviteter inom tysk industri. Teknik­utveckling är på väg som förbätfrar möjUghetema tiU sortering och återvinning. Bl.a. elekfronikföretog och bilindustri har under senare år börjat utveclda återvinningsbara produkter. Ett återtagningssystem för kasserad elekfronikutmstning har utvecklats.

Även annan europeisk industri har lUcsom den japanska börjat förbe­reda sig för att klara de nya tyska lagkraven. Svensk industri blir givet­vis berörd eftersom den tyska marknaden är betydelsefuU. Större svenska företog är väl medvetna om utvecklingen och söker på olika sätt att anpassa sig.

De tyska åtgärdema driver fram åtgärdsförslag såväl inom andra enskUda länder som mom EG-koUektivet.

I Frankrike har en ny, långtgående lagstiftning inom avfaUshantering­en antogits år 1992 av parlamentet. Ett mslag är att återvinningskrav för förpackningar specificeras. Medel från den nya avfeUsavgiften för hushåUsavfeU fonderas och fördelas tiU lokafe myndigheter för åtgärder inom avfaUshanteringen såsom återvinningsprojekt och subventionering av materialåtervinning. Någon typ av producentansvar för att stimulera återvinning diskuteras i Schweiz, Storbritannien och Österrike.

Nederländema valde först en strategi för att öka återanvändning och

återvinning av avfåU som betonar samarbete och gemensamma lösningar

snarare än lagstodgade krav. Inom hela nuljöområdet har förhandlingar

och överenskommelser med industrin ansetts vara vägen for att förverk­

Uga målen. Målen finns feststäUda i de nationeUa mUjöpoUtiska planer­

na. För mdustriprodukter är målen att icke fömybara råmaterial skaU

användas selektivt och optimerande, att energianvändningen skaU mini­

meras, att varaktighet och reparerbarhet skaU utveckfes och att utsläpp

och avfåUsflöden skaU minska över hela produktcykeln. Inom avfaUs­

området prioriteras ett 30-tal avfeUssttömmar för vUka kvantitotiva mål

29

föresfegits i syfte att förebygga uppkomsten av avfeU och minska av-

feUsmängdema. Tanken är att dessa mål skaU Ugga tUl gmnd för en i    Prop. 1992/93:180 princip fömtsättningslös diskussion med berörda delar av näringsUvet och samhäUet i övrigt, syftande tiU att feststälfe specifika planer. Såda­na planer har feststäUts för elekfronikprodukter, möbler, golvmattor och kylskåp.

Enhgt en samstämmig uppfettning från ohka bedömare har emeUertid mUjöförhandlingama meUan regeringen och näringsUvet hittiUs gått långsamt frånsett mom förpackningsområdet, och lagstiftning anses aUttner nödvändig for att uppnå önskade resultot. Den nederländska regeringen förbereder förslag om åtgärder för mUjöanpassning av pro­dukter. Olika typer av åtgärder kan bU aktueUa. Ett exempel är mUjö­värdering av produkter, vilket umebär att företog skaU vara tvungna att lämna mUjöinformation om sm produkt tiU nästo led, så att det köpande företoget eUer slutkonsumenten kan bedöma produkten ur mUjösyn­punkt.

Inom EG pågår arbete med s.k. prioriterade avfeUssttömmar. Om­kring 20-30 av dessa avfåUssfrömmar omfattar tiUsammans 80-90 % av avfåUsmängden inom EG. Arbete bör kunna komma i gång för de fiesto av dessa prioriterade avfåUssttömmar före år 1995. För att identifiera dessa avfeUssttömmar har medlemsländema uppmanats ange vUka typer av varor och materialslag som de anser att kommissionen bör sttidera med avseende på behov av regler för att öka och förbätfra avfaUshante­ringen. Under år 1993 beräknas planer finnas framtogna för bl.a. kasse­rade bUdäck, klorerade lösningsmedel, rivnings- och sjukhusavfåU samt skrotode bUar. Ett skäl för att rivnings- och sjukhusavfeU samt skrotode bUar prioriterats är att de i kombination med området som fecks m av förslaget tiU förpackningsdUektiv omfattar 80-90 % av plastovfåUet. För de prioriterade avfellssfrömmama avser EG-komrrussionen att inleda diskussioner med berörda inttessenter för att nå sttategiska överens­kommelser. Även lagstiftningsåtgärder på nationeU nivå och EG-nivå samt ekononuska styrmedel i form av avgifter, skatter och bidrag lik­som mUjömärkning fömtsätts nödvändiga. Arbetet avses bedrivas i fem steg med programförberedelser, analys, strategiutveckling med angivan­de av ohka altemativ, val av sttategi samt slutUgen genomförande.

Även i andra länder har krav börjat stäUas på återvinning. De tycks dock hittiUs nundre långtgående än de europeiska.

I USA utgör resurshushållnings- och återvmningslagen (Resource

Conservation and Recovery Act) från år 1976 gmnden för avfeUshante­

ringen. Den amerikanska mUjömyndigheten Environment Protection

Agency (EPA) skaU enUgt denna lag identifiera vad som produceras och

vad som i framtiden kan produceras med återvunnet material. Dessutom

skaU EPA upprätto riktlinjer som upphandlande myndigheter kan an­

vända sig av vid uppköp av sådana produkter Riktlinjer finns framtogna

för bl.a. papper och pappersprodukter mnehåUande returmaterial, smö­

rjoljor UmehåUande återraffinerad olja samt återanvända bUdäck. Rikt­

Unjema har stort mflytande på delstothga och lokala myndigheters

upphandUng. Sedan år 1991 pågår i USA ett federalt program för att

öka återvmning och återanvändning genom att stimulera marknadens

30

efterfrågan på produkter av återvunnet material.

Delstetema har i allmänhet med egna program och egen lagstiftning kommit längre än de federafe myndighetema avseende återanvändning och återvinning. I stort sett samtUga delstoter har infort någon typ av åtgärd för att stimulera återvinning och återanvändning samt beslutot om mål avseende minskade avfeUsmängder.

Prop. 1992/93:180

4  Samhällsplanering för en kretsloppsanpassad utveckling

4.1 Utgångspunkter

Mitt förslag: Som riktlinjer för beslut avseende samhäUsplane­ringen skaU gäUa att de skaU vara inriktode mot att effektivisera och främja kretsloppssamhäUet.

Skälen för mitt förslag: SamhäUsplanering är ett viktigt hjälpmedel för att förebygga mUjöproblem och åstodkomma ett effektivt resursumytt­jande. En fömtseende planering to fram ett kan lägga gmnden för ett kretsloppssamhälle. Omställningen mot ett kretsloppsanpassat samhäUe fömtsätter därvid att stotUga myndigheter, kommuner och andra organ på olika nivåer samverkar för att ge fömtsättningar för utvecklingen, driva utvecklingsarbetet och stimulera nytänkande.

Den ansvarsfördelning i fråga om samhäUsplaneringen som successivt har genomförts i Sverige innebär en stark betoning av det kommunala ansvaret. Kommunerna kommer därmed att spela en nyckehoU i övergången tiU ett mer kretsloppsanpassat samhäUe.

Kommunema har huvudansvaret för hanteringen av hushåUsavfåUet och är skyldiga att upprätto helfeckande avfeUsplaner for aUa avfåUs-slag. Inom mUjöområdet har kommunernas ansvar för tiUsyn, konttoU och förebyggande mUjövård successivt förstärkts. Nära kopplad tiU denna funktion är också kommunens uppgift att svara för den fysiska planeringen. Kommunens ansvar för de tekniska försörjningssystemen -vatten, avlopp, el och värme, etc. - ger fömtsättningar att successivt förbättta och anpassa systemen och verka för kretsloppslösningar. I egenskap av bestäUare av varor och tjänster har kommunen möjUghet att stäUa krav på mUjöanpassade produkter. Genom skyldigheten att tUlgodose bamomsorg och skolundervisning har kommunen ett stort ansvar att se tiU att utbUdningen ger en gcxl kunskap om de ekologiska sambanden och människors ansvar gentemot naturen. I detto samman­hang viU jag betona vUcten av att forskning och utveckling av ett mer energisnålt och resursbevarande avloppssystem fortskrider.

Även om den enskUda kommunen har en nyckelfunktion i arbetet för en kretsloppsanpassning av samhäUsutvecklingen behöver problem och åtgärder offe analyseras också utifrån ett regionalt perspektiv. AvfaUshantering, hushållning med naturresurser, uttog av ämnen och

31

material samt vattenförsörjning är exempel på frågor där regionala analyser och samverkanslösningar ofta är nödvändiga.

På den regionafe nivån har länsstyrelsen en central roU genom an­svaret att samordna stotUga och kommunafe myndigheters verksamheter i arbetet med att uppfyUa nationeUa mål och samtidigt främja länets utveckling. Länsstyrelsen skaU verka för att den regionafe utvecklingen sker i former som är förenUga med kravet på en gcxl UvsmUjö och en långsUctigt god hushållning med naturresursema.

De centrala sektorsmyndighetema - Jordbmksverket, ttafikverken, m.fl. - har under senare år getts ett ökat mUjöansvar för sina verksam­heter.

De centrala mUjömyndighetemas roU blir i aUt högre grad att stimule­ra och samordna uttednings- och utvecklingsarbete på lokal, regional och cenfral nivå samt att följa upp resultotet av åtgärdema.

Jag utvecklar i det följande min syn på hur myndigheter på cenfral, regional och lokal nivå bör samverka i planeringen för ett kretsIopps­samhäUe.

Prop. 1992/93:180

4.2 Lokala handlingsprogram för en hållbar utveckling

Mitt förslag: Eftersom kommunema spelar en avgörande roU i arbetet för att sfeUa om till ett kretsloppsanpassat samhäUe bör kretsloppsprincipen få stort genomslag i kommunemas arbete för att omsätto och konkretisera Riokonferensens handlingsprogram Agenda 21 i lokala program för en håUbar lokal utveckling. Cen­frala mUjömyndigheter och länsstyrelser bör stödja kommunernas arbete.

Skälen för mitt förslag: Jag har i föregående avsnitt redogjort för resultotet av FN:s konferens om nuljö och utveckling (UNCED). Som framgår därav innehåUer den s.k. Agenda 21 ett stort antal rekommen­dationer för ett mer kretsloppsanpassat samhäUe, bl.a. ifråga om återan­vändning och återvinning.

1 regeringens skrivelse behandlas bl.a. uppföljningen av Agenda 21 i kommunema. Regeringen bedömer det som en viktig poUtisk uppgift och en utmaning för kommunema att i samverkan med lokala organisa­tioner och i samråd med medborgama omvandfe det globafe program­met tiU lokala handlingsprogram för en håUbar utveckUng. I skrivelsen redovisas bl.a. avsUcten att renuttera Agenda 21 samt att inbjuda före­ttädare för kommunerna tiU överläggningar om kommunemas roU och ansvar i genomförandet på det lokala planet.

EnUgt min bedömning är de svenska kommunema väl mstode för att to ett mer samlat och strategiskt grepp i mUjöarbetet och i arbetet för en håUbar utveckUng. Som en följd av det ökade kommunala ansvaret har kommunemas ambitioner och kompetens på nuljöområdet successivt stärkts. Inttessanto försök har gjorts i syfte att förebygga mUjöproblem, erhåUa ökad mUjöhänsyn och tiUämpa ett ekologiskt synsätt i den kom-

32

munala verksaniheten. Kommunema förfogar över metoder och instm-    Prop. 1992/93:180 ment som enUgt min mening är väl ägnade att Ugga tiU gmnd för arbe­tet med lokafe handUngsprogram, t.ex. avfeUsplaner och fysiska över­sikts planer.

Jag viU i detto sammanhang särskUt framhåUa det pågående utveck­lingsarbetet i de s.k. eko-kommunema, för närvarande 17 tiU antalet. Erferenhetema från dessa kommuner visar bl.a. att mUjöfirågoma kan bU en samlande kraft i arbetet med att formulera mål och uiriktning för kommunens utveckling. Regeringen har anslagit 4,4 nuljoner kronor för en UtbUdnings- och informationskampanj för kretsloppstänkande i kom­munalt utvecklingsarbete mom ramen för det s.k. eko-kommunprojektet. Boverket och Glesbygdsmyndigheten, som fått i uppdrag att samordna kommunemas arbete, skaU länma en lägesrapport den 30 juni 1993 och en sluttapport två år senare. Erferenhetema från detto projekt bör successivt kunna tes tiU vara i kommunemas arbete.

Jag viU också erinra om att Uttedningen (M 1991:01) om kommuner­nas arbete för en god UvsmUjö bl.a. kommer att beröra hur kommuner­nas arbete för en håUbar utveckling kan utformas med utgångspunkt från Riodeklarationen. Resultotet av uttedningens arbete skaU redovisas inom kort.

När det gäUer handlingsprogrammens umehåU viU jag betona att de bör ges en betydUgt vidare inriktning än enbart på mUjövård och mUjö­skydd. Syftet skaU vara att utveckla en heUietssyn där mUjöfrågor på ett tydligare sätt integreras i olika verksamheter och sektorer. Dette fömt­sätter ett sektorsövergripande arbetssätt, där olika sektorsprogram och planer, såsom energi- och avfaUsplaner samt fysiska planer, knyts tiU en gemensam sttategi för utvecklingen. Det bör noteras att Agenda 21 även betonar de sociala aspektema och människors levnadsvillkor. Program­men bör därför utformas med hänsyn framför aUt tiU lokafe problem och fömtsättningar. Det är naturUgt att hänsyn tiU naturens kretslopp, resurshushållningsaspekter och ett ekologiskt synsätt genomsyrar arbe­tet.

Ett vUctigt syfte är att handlingsprogrammen skaU kunna ge underlag för mUjöarbetet i företeg, hos organisationer och i hushåUen. Ett öppet arbetssätt och samarbete meUan de olika aktörema är därför en gmnd­läggande utgångspunkt. Ett aktivt deltogande från berörda medborgare -inte minst i fråga om kvinnor och ungdomar - är en annan fömtsättning för ett mer mUjövänUgt agerande.

Den fortgående decenfraUseringen innebär att länsstyrelsens samfede kompetens bör utnyttjas för ÖverbUck och analys av sådana frågor som har betydelse för en kretsloppsanpassad utveckling från ett regionalt perspektiv. Det är vidare naturUgt att länsstyrelsen med stöd av sitt samordningsansvar i vissa fåU tar initiativ tiU gemensamma uttedningar eUer regionala samverkanslösningar. EnUgt min mening har länsstyrel­sen en god gmnd för att utveckla en samlad regional syn tiU stöd för kommunema, bl.a. med utgångspunkt från de s.k. regionafe mUjöana­lysema.

De centtala mUjömyndighetemas kunskapsuppbyggande verksamhet

33

spelar en avgörande roU för kommunemas arbete med lokala handlings-

3 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

program. Det ankommer på berörda myndigheter att med utgångspunkt från bl.a. pågående forsknings- och utvecklingsarbete utarbeto råd, riktlinjer och annat underlag som stöd för det lokala och regionala arbetet.

Sammanfattningsvis anser jag att de kunskaper och erfarenheter som finns i kommunerna, hos myndigheter och forskningsorgan ger en god gmnd för det kommande arbetet med lokafe handlingsprogram för håUbar utveckling.

4.3 Fysisk planering

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Plan- och bygglagen (1987:10), PBL, ändras så att det klart framgår att PBL:s bestämmelser syftar tiU att firämja en god och långsUctigt håUbar UvsmUjö.

Skälen fdr mitt förslag: Fömtsätttungama fÖr att kunna utveckla ett kretsIoppssamhäUe bestäms i hög grad av hur planeringen av den bygg­da miljön - bebyggelse, frafikaiUäggningar och teknisk uifrastmktur -genomförs. De tekniska försörjningssystemen behöver lokaUseras och utformas så att återanvändning och recirkulering av avloppsvatten, ämnen och material blir möjUga. LokaUsering av bebyggelse, anlägg­ningar och infrastmktur behöver ske med hänsyn tiU naturens fömt­sätmingar. I den långsiktiga utveckUngen av de större fetortema måste ändamålsenUga fransportiösningar kombineras med en god planering av områden för bl.a bostäder och arbetsplatser. En långsUctigt god hushå­llning med naturresursema måste främjas, bl.a. genom att i ökad utsfräckning använda fömybara resurser. Grönområdenas betydelse för lokafe kretslopp, för närmUjön, den biologiska mångfalden och för stodsklimatet behöver tos tiU vara. Det är vidare angeläget att utform­ning, drift och förvaltning av bostods- och arbetsområden anpassas så att kretsloppslösningar i fråga om t.ex. aviåU och dagvatten kan åstod­kommas.

Kommunema har enhgt plan- och bygglagen (1987:10) ansvaret för planeringen av bebyggelseutvecklingen och för närmUjöns utformning. PBL:s gmndläggande bestämmelser betonar att planläggning och byggande skaU främja en samhäUsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsförhåUanden och ge fömtsättningar för en från social synpunkt god UvsmUjö. Bestämmelsema innebär vidare krav på att vatten-och luftföroreningar skaU förebyggas, hushållning ske med energi och vatten samt hänsyn tos tiU hygien, inomhusklimat och människors hälsa. Genom kopplingen tiU lagen (1987:12) om hushållning med namrresur­ser m.m. klargörs att marken, vatmet och den fysiska mUjön i övrigt skaU användas så att en från ekologisk, social och samhäUsekononusk synpunkt långsUctigt god hushållnmg främjas. Det saknas emeUertid en övergripande bestämmelse i PBL som betonar att förändringar i mar­kens och vattnets användning skaU främja utvecklingen av en långsiktigt god UvsmUjö.

34

För att kommunema i sm planering i ökad utsträckning skaU kunna    Prop. 1992/93:180 förebygga mUjöproblem och to hänsyn tiU naturens kretslopp behöver nya synsätt och metoder utveckfes så att nuljöfrågoma kan integreras i en sektorsövergripande planering. Detto fömtsätter ett betydande forsk­nings- och utvecklingsarbete.

Regeringen har tiUkaUat en uttedare med uppgiften att se över PBL (DU. 1992:104). Uttedningen kommer bl.a. att överväga behovet av närmare besfemmelser för ökad mUjöhänsyn i den fysiska planeringen att övervägas. I det sammanhanget kommer tillämpningen av kretslopps­principen att särskUt uppmärksammas. Uttedningen skaU vidare belysa hur det meUankommunafe och regionala perspektivet kan förstärkas, mot bakgmnd av de begränsade möjUghetema för den enskUda kommu­nen att i sin planering åstodkomma fuUständiga kretsloppslösningar. Vidare skaU möjUghetema tiU förenkling av fegstiftningen tos tiUvara. Resultotet av uttedningen skaU redovisas i etopper med slufredovisning den 30 april 1994.

Jag anser emeUertid att det finns skäl att redan nu tydUggöra kraven på att planläggning skaU främja en göd och långsiktigt håUbar UvsmUjö. Detto bör komma tiU uttryck i PBL:s mledande paragraf Jag föreslår därför att 1 kap. 1 § förtydUgas så att detto klart framgår. I denna fråga har jag samrått med stotsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

5 Olika styrmedel och åtgärder för en kretsloppsanpassning av varuproduktionen

5.1 Utgångspunkter

En rad olika styrmedel och åtgärder riktode mot olika aktörer är nöd­vändiga för omställningen tiU ett mer resurshushåUande samhäUe med mUjöanpassade varor. Kombinationer av styrmedel kan behöva variera för skUda produktgmpper och materialslag. VUctiga åtgärder är mtensi-fierad kemikaUekonttoU, ekonomiska styrmedel, återtagningspUkt för utpekade vamgmpper, mformation tUl konsumenten, mUjöanpassad upphandUng och mUjöhänsyn i standardiseringsarbetet. Behovet av sådana åtgärder utvecklas i detto och i följande avsnitt.

Lagstiftning och olika typer av ekonoiniska styrmedel är de kraft-

fiiUaste StotUga åtgärdema för att nå ett mer kretsloppsanpassat sam­

häUe. Genom att mUjöproblemen på senare tid har ändrat karaktär be­

höver de styrmedel som hittiUs använts ses över och anpassas så att de

är effektiva även i den nya situationen. Mot bl.a. denna bakgmnd har

en kommitté med parlamentarisk sammansättning tiUsatts, mUjöskydds­

kommitten (DU. 1989:32, 1991:54) som skaU se över mUjölagstiftning­

en och lämna ett förslag tiU en mUjöbalk. Kommittén skaU redovisa sma

förslag tiU regeringen senast den 1 april 1993. DUektiven anger bl.a. att

tiUåtUghetsprövningen avseende mUjöfarUg vericsamhet bör vidgas tiU

att också omfatto bedömningar av hela den kedja som en vara går

35

igenom under sin Uvslängd. Syftet är att begränsa påverkan på männi­skors hälsa och skador på mUjön, främja en långsiktigt god hushållning med energi och andra naturresurser samt minska mängden av avfåU.

Redan nu kan emeUertid ett antal styrmedel identifieras som kommer att behöva utnyttjas för att möto de problem som följer av att varomas mUjöpåverkan numera är minst lika stor som prcxluktionsprocessemas, eUer större.

Om de mUjöpoUtiska målen skaU nås är det nödvändigt att i olika led av produktionen medvetet arbeto fÖr att varoma mUjöanpassas. De vUctigaste aktörema är de som finns på marknaden, dvs. producentema och konsumentema. Producenten är den som bäst kan förändra sm vara. Eftersom producenten är beroende av sin marknad kan konsumentema emeUertid genom medvetna vamval tiUsammans utöva stort inflytande.

Jag återkommer i senare avsnitt med förslag om att lägga ett utvidgat ansvar på producenten. Ett lagstodgat sådant ansvar bör kunna verka som ett kraftfuUt styrmedel och komplettera marknadsmekanismema så att externa mUjöeffekter i högre grad än nu beaktos i företogs- och privatekonomiska överväganden. Genom producentansvar i form av skyl­dighet att återta uttjänte varor och övrigt avfåU tvingas producenten att själv hantera eUer sörja för hanteringen av de uttjänte varoma eUer avfeUet. Erferenhetema från sådana branscher där företog har tvingats att själva ombesörja och betala en mUjöriktig avfaUshantering visar bl.a. att antalet mUjöfarUga komponenter i deras produkter nunskar.

EnUgt min bedömning finns det en betydande potential för ökad resurshushållning, återanvändning och återvinning av material och varor. Genom sortering av aviåU kan också renare fraktioner för t.ex. energiutvmning erhåUas.

Vidare är kemikaUekonfroUen en vUctig fömtsättning för ett krets­IoppssamhäUe. Även när ämnena ingår i sluma kretslopp måste de vara så Ute mUjöskadUga som möjUgt, och vissa ämnen bör undvikas helt. Regehi i lagen (1985:426) om kemiska prcxlukter att skadUga ämnen skaU bytos mot mindre skadUga måste tiUämpas i större utsfräckning än hittiUs. Som jag redovisar närmare i ett senare avsnitt pågår en rad verksamheter inom kemikaUekonttoUen som under de närmaste åren kommer att leda tiU minskad användning av mUjöskadUga ämnen.

Prop. 1992/93:180

5.2 Ekonomiska styrmedel

Mitt förslag: Som riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhäUs­utveckling skaU gäUa att ekonomiska styrmedel i ökad omfattning skaU utvecklas och användas mom mUjöpoUtiken.

Skälen för mitt förslag: Kosmadema för mUjöeffekter finns säUan med i priset på en vara och fångas därför mte upp av marknadsmekanismer­na. Det finns därmed mte tiUräckUga ekononuska drivkrafter för produ­centen att to mUjöhänsyn. Det är heUer mte säkert att den producent

36

som mUjöanpassar sm produkt bUr framgångsrik på marknaden eftersom    Prop. 1992/93:180 priset på varan kan bU för högt.

Utvecklingen såväl i Sverige som i andra UidustrUänder går för närva­rande mot en ökad användning av avgifter och andra ekonomiska styr­medel i miljöpoUtiken. Också intemationeUa orgaiusationer som FN och OECD har uttalat sig i denna riktning. Senast vid Riokonferensen om mUjö och utveckling firamhöUs vikten av att ekonomiska styrmedel ut­vecklas och att marknadens mekanismer används på ett effektivt sätt för att stimulera en håUbar utveckling.

Ett exempel är att EG-ländemas mUjöminisfrar vid ett rådsmöte år 1990 konstoterade att ekonomiska styrmedel borde övervägas som ett medel att främja en håUbar utveckUng. Kommissionen fick i uppdrag att föreslå riktUnjer och konkreto tiUämpningar. Klimatpåverkan, vatten­föroreningar, avlåU och jordbmkets mUjöeffekter utpekades som priori­terade områden för tiUämpningen av ekonomiska styrmedel.

Frågan om användning av ekonomiska styrmedel i mUjöpoUtiken har i Sverige behandlats av flera sfetUga uttedningar, senast i MUjöavgifts-ufredningens slutbetänkande (SOU 1990:59) Sätt värde på mUjön!. Uttedningen lämnade bl.a. en rad förslag tiU utsläpps- och produktov-gifter samt avgifter och ändrade skatte- och bidragsregler inom energi-och frafikområdet. På gmndval bl.a. av förslag från MUjöavgiftsufred-ningen har riksdagen fettot beslut om att införa ett antal mUjöav-gifter/skatter inom framför aUt energiområdet.

Jag anser att vi nu bör gå vidare på dette område. De ekonomiska styrmedel som närmast bör övervägas är bl.a. olika skatter/avgifter på varor för att minska förbmkningen och stimulera en övergång tiU alter­nativ som är skonsammare mot rruljö och hälsa och/eUer mnebär bätfre hushållning med knappa resurser. I budgetpropositionen 1992 (prop. 1991/92:100 bU. 15) och i kompletteringspropositionen år 1992 (prop. 1991/92:150 bU. 1:12) redovisar regeringen en samlad sttategi för ökad användrung av ekonomiska styrmedel i mUjöpoUtiken. Ett styrmedel som diskuteras i propositionen är skatt på avfåU. Konstmktionen bör vara sådan att den stimulerar tiU sortering och därmed ger möjUghet tiU ökad återanvändning och återvinning. Ett annat vUctigt syfte kan vara att styra sådant avfåU som ändå uppkonimer tiU "rätt" slutstetion. Jag återkommer tiU denna fråga i avsnitt 8.2.

Användningen av ekononuska styrmedel på produkter påverkas i viss mån av ett eventueUt framtida medlemskap i EG. Redan i samband med förverkUgandet av EG:s inre marknad skaU gränskonfroUen meUan ländema avskaffas. De enskUda medlemsländema skaU emeUertid ha rätt att behåUa eUer mföra punktskatter på varor, under fömtsättning att skattema mte ger upphov tiU gränskonttoU.

Jag viU i sammanhanget betona att intemationeUt överenskomna eko­nomiska styrmedel är nödvändiga för att förverkUga besluten från Rio­konferensen.

37

5.3  Information till konsumenter

Prop. 1992/93:180

Min bedömning: Konsumentema kan genom sma produktval göra en stor insats för att få tiU sfend en utveckling mot mUjöanpassade produkter. Detto fömtsätter bl.a. klar och entydig mformation, baserad på väl genomarbetede kriterier.

Skälen för min bedömning: En allmänt ökande msikt om mUjöpro­blemen gör att många människor i dag är beredda att aktivt bidra tiU en bätfre mUjö genom att förändra sitt levnadssätt i större eUer inindre utsfräckning. Konsumentemas mUjömedvetna val är avgörande för att producentema skaU mUjöanpassa sina produkter.

En fömtsättning fÖr sådana val är att konsumenten har tiUgång tiU och kan to tiU sig mformation om varomas egenskaper med avseende på mUjöeffekt. Många imtiativ har togits på senare år för att stälfe sådan mformation tUl förfogande. Ett exempel är Naturskyddsföreningens bok Handla mUjövänUgt, som med jämna meUanmm revideras för att ge aktueU mformation. Vidare kan nämnas lokala uutiativ, där kommuner och landsting har gått samman med handeln och informerat om produk­ter, viUcas användning man har velat begränsa på gmnd av de problem som produktema eUer deras rester orsakar i kommunens avfåUs- och avloppssystem. I Göteborg och Stockholm har mUjökataloger utarbetets i kommunal regi. Syftet med katalogema är att ge konsumentema vägledning tiU bra mUjöval. Ett annat exempel är Nacka kommun som sedan våren 1992 bedriver projektet Nacka MUjöteam i syfte att te vara på, stödja och utveckla aUmänhetens engagemang i miljöfrågor. Dette sker genom att särskUda mUjöteam bUdas som enas om att arbeto inom fyra angivna områden: käUsortering och kompostering, energihushåU­ning, handla mUjövänUgt samt kommunikation och ttansporter. Kommu­nen ger stöd tiU teamen genom uti)Udning, mformation m.m. Ca 150 femUjer har engagerats sedan staiien.

Utvecklingen på området avspeglar sig också i Konsumentverkets arbete. Verkets provning av hushållsapparater handlar numera inte enbart om funktion; man mäter också el-, vatten- och tvättmedelsför-bmkning och kräver uppgifter om dessa faktorer vid marknadsföringen av sådana apparater. Verket har också togit firam en bränsledeklaration för bUar som har gjort det möjUgt för konsumentema att välja energi­snålare altemativ och samtidigt gett tiUverkama motiv att tillhandahåUa bränslesnålare modeUer. Verket medverkar också i projekt som gäUer käUsortering och kompostering och arbetar aktivt med frågor kring bosfeders utformning med sUcte på en framtida utökad avfåUssortering.

Som redan har framgått kan mformationen tiU konsumentema avse såväl negativa som positiva mUjöegenskaper hos varor. Båda typema av information är angelägna, men tiUverkamas och handelns infresse att på egen bekostnad sprida mformationen är självfaUet större när det gäUer de positiva egenskapema.

38

Lagen (1985:426) om kenuska produkter innehåUer regler om märk- Prop. 1992/93:180 ning i syfte att vama eUer informera producenter, arbetstegare och konsumenter för de hälsorisker som användningen av en viss vara kan innebära, främst risk för cancer, aUergier eUer frätskador, men också för brand och explosion. Denna märkning kaUas ibland den negativa mUjömärkningen. Kriterier för ämnens mUjöfarUghet har under det senaste året beslutets inom EG och i Sverige. Fortfarande återstår arbete med att feststälfe regler för klassificering och märkning av kemiska produkter efter mUjöfarUghet. I Sverige är företegen skyldiga att på eget initiativ märka de produkter som kan vara skadUga. KenukaUeinspektionen beslutar om föreskrifter samt ger information och vägledning.

Den positiva miljömärkningens idé är att peka ut varor som är mindre mUjöbelastande än andra och på så sätt styra konsumentemas val och få företogen att mUjöanpassa sma produkter för att mte toppa marknadsandelar. För att märkiungen skaU ge korrekt information måste kriterier utformas som (alar öm vilka krav en vara skaU uppfylfe. Eftersom märkningens idé är att driva marknaden mot en ökad mUjöanpassning kan kriteriema skärpas efterhand som flera produkter klarar dem. Åtgärder kan vidtos med stöd av marknadsföringslagen (1975:1418) vid otiUbörUg mUjömärknmg.

År 1989 beslutode Nordiska ministerrådet om en gemensam nordisk mUjömärkning. Genom regeringens och riksdagens beslut samma år (prop. 1989/90:25, bet. 1989/90:LU13, rskr. 1989/90:81) mrättades den svenska MUjömärkningsstyrelsen och mUjömärkning mfördes. I Miljömärkningsstyrelsen finns en bred representotion av mUjöorganisationer, handel, näringsUv och myndigheter. De nordiska konsumentministtama har enats om att kriteriema för märkningen skaU vara Uka i de nordiska ländema och att systemet skaU kunna fungera som ett samnordiskt mUjömärkningssystem.

EnUgt de riktlinjer som feststäUts stäUs höga mUjökrav efter en bedömning av produktemas Uvscykel. Det stäUs också sttänga krav på produktens kvaUtet och fimktion. Som märkningssymbol har man valt en StiUserad svan. Systemet är frivilUgt. MUjömärkningsUcens bevUjas efter oberoende testning och certifiering. Producenter och importörer ansöker om att få använda svanmärket på sina prcxlukter och får mot ersättning produktema granskade och Ucensierade för märkning.

HittiUs har arbetet resulterat i att kriterier har feststäUts för 11 pro­duktgmpper, bl.a. diskmaskiner, finpapper, mjukpapper, byggplattor, tvättmedel, oljepannor och brännare samt båtmotorer. Kriteriedokument har upprättots för bl.a. kuvert, IjuskäUor, bUvårdsmedel, kopie-ringsmaskmer och tvätttnaskiner. För kuvert beräknas kriterier fest-sfeUas mom kort. Nordiska expertgmpper arbetar för närvarande med kriterieutveckling för 18 ytterUgare produktgmpper.

Ca 150 produkter med Ucens att använda den samnordiska mUjömärk-

ningens symbol finns nu på den svenska marknaden. Finansieringen av

det svenska mUjömärkningsarbetet är, efter UUedande stotUgt stöd, tänkt

att ske med de pengar som företogen måste betala för sm ansökan.

39

Svenska Nattirskyddsförenmgens Bra MUjöval-märkning är ett system Prop. 1992/93:180 som drivs genom ett samarbetsavtal meUan Naturskyddsföreningen och ICA, KF och Dagab. Avtalet omfettar kriterieframtogning, marknads-översUcter och hyUkantsmärkning. Syftet är att stimulera en produktut­veckUng i mUjövänUgare riktning. Namrskyddsföreningen feststäUer kriteriema. För närvarande finns kriterier för åtfe produktgmpper, bl.a. papper, batterier, disk- och tvättmedel och schampo. Det finns också produktmärkning, som regleras genom särskUt avtal. Totalt finns i Bra MUjöval-systemet ca 300 mUjömärkta produkter.

Som exempel på den påverkan som köpama kan utöva viU jag i sammanhanget nämna det arbete som inleddes av MUjöförbundet år 1985 med att få tiU stånd en användning av papper som mte är blekt med klor samt Svenska Kommunförbundets rekommendation år 1986 tdl kommunema att börja använda klorsnålt kopieringspapper. Det inledda arbetet fördes vidare av Naturskyddsföreningen som genom bl.a. pubU-kationen Papperet och mUjön fått tiU stånd kraftigt ökat utijud och efterfrågan på icke klorblekt papper.

Det förekommer också en ganska stor flora av företogsmärkningar. De har hittiUs mest förekommit på pappersprodukter, men blir aUt vanligare även inom andra produktområden, t.ex. tvättmedel och batterier.

Regeringen har tiUsatt en kommitté (DU. 1992:04) med uppgift att göra en konsumentpoUtisk översyn. I dUektiven konstoteras bl.a. att mUjöhänsyn fått en aUt större betydelse för många konsumenter. Att denna utveckling främjas av initiativ från stotUgt och kommunalt håU, från friviUiga organisationer och från näringsUvet betonas, liksom att mUjömedvetna och välinformerade konsumenter är en sttategisk fömt­sättnmg för att bl.a. åstodkomma mUjöanpassade varor. Kommittén har därför också fått i uppdrag att undersöka om några ytterUgare åtgärder på det konsumentpoUtiska området bör vidtos för att stimulera den ut­veckling som pågår.

Som jag nyss nämnde bedriver många kommuner arbete med mUjö­kataloger och information om prcxlukter som är bra från mUjösynpunkt. Detto är enUgt min mening också ett viktigt bidrag tiU informationen tiU konsumentema om konsekvensema av deras produktval.

Sammanfatttiingsvis konstoterar jag att det på många håU och mom olika organisationer pågår verksamhet som avser att ge konsumentema underlag för deras val meUan mer eUer mindre mUjöanpassade varor. De mUjömärkningssystem som nu finns i Sverige för olika konsument­produkter ger vUctiga signaler tiU köpama om produktemas risker eUer fördelar. EmeUertid måste enUgt min mening informationen vara klar och entydig när det gäUer produktemas mUjöegenskaper för att konsu­mentema skaU kunna rikto efterfrågan mot mer mUjöanpassade altema­tiv. Det är särskUt viktigt att konsumentema inte får motstridig informa­tion. Därför är det angeläget att MUjömärkningsstyrelsen söker få ett samarbete tiU stånd meUan systemen för positiv mUjömärkning. I denna fråga har jag samrått med chefen för CivUdepartementet.

40

5.4 Upphandling

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag och min bedömning: Som riktlinje för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling skaU gäUa att stimulera tiU mUjöanpassad produktutveckling genom att mUjökrav i ökad utsttäckning stäUs vid offentUg upphandling. Det är angeläget att samarbete i detto syfte etobleras meUan centrala myndigheter med särskild kompetens inom miljöområdet, t.ex. Stotens naturvårdsverk och KemikaUeinspektionen, och den nya Nämnden för offentiig upphandling.

Skälen för mitt förslag och min bedömning: De offenthga upphand­lama är stora kunder och gör inköp för ca 200 mUjarder kronor varje år. Stot, kommuner m.fl. inom offentUg förvaltning har nått olika långt vad gäUer miljöhänsyn i samband med upphandling. StotUga myndig­heter har med vissa undantog hittiUs visat svalt inttesse för mUjöhänsyn vid upphandling medan kommuner och landsting varit mer aktiva. Jag viU nämna några exempel. Göteborgs stod stäUer sedan år 1991 krav på mUjövamdeklarationer vid aU kommunal upphandling. Kommunför­bundet och Landstingsförbundet har i samarbete utarbetot en handbok för mköp av kenusk-tekniska produkter för tvätt, disk och rengöring. Svenska Kommunförbundet har också togit fram riktiinjer for mUjö­hänsyn vid upphandling av Uvsmedel.

Det finns goda möjUgheter att stimulera tiU mUjöanpassad produkt­utveckling genom att i ökad utsttäckning stäUa mUjökrav vid den offent­Uga upphandUngen. Jag är övertygad om att, ifaU myndigheter och för­valmingar föregår med gott exempel och tar hänsyn tiU nuljön i sin egen upphandling, ger det upphov tiU ett ökat mUjömedvetande i hela samhäUet. En uttalat mUjömedveten offentiig upphandUng kommer att leda tiU att tiUverkama tar ytterUgare steg mot mUjöanpassad produk­tion.

UpphandUngsförordningen (1986:366) medger att en varas mUjöpå­verkan vägs in vid upphandUngen. Riksdagens beslut med anledning av propositionen om offentUg upphandUng (prop. 1992/93:88, bet. 1992/93:FiU5, rskr. 1992/93:120) umebär i huvudsak en anpassnmg av det svenska regelsystemet tiU det system som kommer att gäUa tiU följd av Sveriges åtogande enUgt EES-avtalet. I den nyUgen utfärdade lagen (1992:1528) om offentUg upphandling anges att vid prövning av anbud skaU, under fömtsätttung att detto angetts i anbudsunderlaget, antos antingen det lägste anbudet eUer ett dyrare, fömtsatt att dette kan anses vara det ekononuskt mest fördelaktiga med hänsyn tUl pris, driftkost­nader, funktion, mUjöpåverkan, m.m.

Vid tiUämpningen av den nya lagen om offentUg upphandling blir det enUgt min mening angeläget att etoblera samarbete meUan cenfrala myn­digheter med särskUd kompetens inom mUjöområdet, t.ex. Stotens natur­vårdsverk och Kemikaheinspektionen, och den nya Nämnden för offent-hg upphandUng. Samarbetet bör syfta tiU att bl.a. sprida mformation

41

och erfarenheter till upphandlande organ och uppmärksamma fram­gångsrika exempel på mUjöhänsyn vid upphandUng i samverkan meUan StotUga myndigheter och andra berörda instanser.

En upphandlande enhet bör också kunna stälfe särskUda mUjökrav mte bara för varor utan också för byggentteprenader och tjänster, t.ex. inom ttansportsektom. HittiUsvarande erfarenheter från bl.a. det konimunala upphandlingsområdet bör kunna utnyttjas.

Jag viU också peka på möjUghetema att vfe teknikupphandling stödja utvecklingen av mUjöanpassade prtxlukter. I teknikupphandling, dvs. be­ställning av en vara eUer tjänst som ännu inte finns på marknaden och som kräver utvecklingsarbete, har mUjöhänsyn visat sig kunna ge biUi­gare och effektivare lösningar. Jag kan i sammanhanget nämna att Närings-och teknUcutvecklingsverket bedriver ett flerårigt program för effektivare energianvändning. TeknikupphandUng är det dominerande inslaget i programmet. Ett exempel från programmet, den s.k. kyl- och frysupphandlingen, visar att energianvändningen har kunnat minskas med 30 % av energiförbmkningen jämfört med det bästo på marknaden. Samtidigt minskade freonhalten i isoleringen.

Prop. 1992/93:180

5.5 Standardisering

Mitt förslag och min bedömning: Som riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling skaU gäUa att arbetet med nya standarder skaU bedrivas med uiriktningen att standardema skaU vara analyserade med avseende på sina mUjökonsekvenser. MUjö- och hälsoaspekter bör integreras i företogens arbete med kvaUtetssäkring och i standarder för detto.

Skälen för mitt förslag och min bedömning: Det har ibland visat sig svårt att mUjöanpassa varor eUer avveckla användningen av skadUga ämnen av den anledningen att det finns nationeUt eUer intemationeUt överenskomna tekniska standarder som kräver en viss sammansätttiing, behandling eUer konstmktion av varoma.

Exempel på detto är de standarder baserade på kvicksUver, som finns för bl.a. vissa termomefrar, apparater och uistmment. TiU följd av dessa standarder har i en undersökning av KemikaUemspektionen påvi­sats ett avsevärt behov av dispenser från det förbud för kvicksUver i termomefrar och vissa apparater och uistmment som regeringen be­slutode hösten 1991. Ett annat exempel på att standarder kan komma i konflUct med uppsatte mål för hälso-och mUjöskyddet är att det för vissa byggmaterial av ttä krävs en sådan skyddsbehandling att det blir nöd­vändigt att använda krom- och arsenikbaserade medel för att Unpregnera ttäet.

42

Stondarder har sedan länge utarbetots på frivilUg gmnd efter mitiativ Prop. 1992/93:180 från framför aUt industrin. För detto arbete finns såväl nationeUa som mtemationeUa organ. ISO (Intemational Organization for Standardiza­tion) och lEC (Intemational Electtotechnical Comnussion) är de globala standardiseringsorganen. Dessa utarbetar global standard för tiUverkning och provning/certifiering av industriprodukter Samordning av arbetet sker med de europeiska standardiseringsorganen CEN (Committe Euro­péen de NormaUsation), CENELEC (Committé Européen de NormaUsa-tion Elecfrotechnique) och ETSI (European Telecommunications Stan­dards Institute). Medlemmar i de intemationeUa standardiseringsorganen är nationeUa standardiseringsorgan.

Stondardiseringen har en ny roU dels genom att arbetet bedrivs inten­sivare och har utvidgats tUl nya områden, dels genom att EG använder standardiseringen som ett verktyg i genomförandet av den Inre Markna­den. EG utformar aUt oftare sma harmoniserade duektiv enhgt den s.k. "new approach". Denna innebär att EG:s duektiv UmehåUer gmndläg­gande produktkrav, vilka sedan preciseras i form av Europastandarder. EG och EFTA har gemensamt givit de europeiska standardiseringsorga­nen i uppdrag att utarbeto de erforderUga standardema. Standardisering­en får på detto sätt ökad betydelse för svenska myndigheter och myndighetsregler.

Europastandarder kommer att få en omfattande tiUämpning vid offent­Ug upphandling inom EG och inom de områden som fecks av EES-avto­let. UppfyUande av Europastandarder, i de fåU sådana firms, blir en fömtsättning för att få vara med och läinna anbud.

Inom såväl ISO som CEN har en diskussion inletts lering mUjöfrågor i stondardiseringen. ISO bUdade i augusti 1991 en särskUd gmpp för mUjöfrågor med uppdrag att utvärdera behovet av standardisering för att nå en håUbar mdustrieU utveckling. Områden som nämns särskUt är t.ex. nuljöeffekter under produktion, distribution, användning, kvitt­bUvning och återvinning av varor samt konsumentinformation. Gmppen har togit fram en sttategi och tidplan för arbetet.

EG:s nya arbetssätt gör det nödvändigt att bredda stondardiseringsarbetet inom miljöområdet. För att ufröna konsekvensema av detto och to fram ett program för arbetet bUdades inom CEN en tiUfälUg arbetsgmpp. I sin slutrapport föreslår gmppen en rad aktiviteter. Nya tekniska kommittéer bör skapas inom nuljöområdet; fömtom för mät- och konfroUfrågor också för mUjörevision och mUjö-management lUcsom för metoder att utvärdera varors mUjöeffekter. Vidare föreslås att rekommendationer och riktlinjer skaU tos fram för hur mUjöaspekter skaU beaktos inom icke-mUjörelaterat standardise­ringsarbete. BefintUga standarder mom aUa områden föreslås granskas för att värdera om de överensstämmer med allmänt accepterade mUjökrav. Rapporten är f n. föremål för remissbehandling.

Standardiseringskommissionen i Sverige (SIS) svarar tiUsammans med

nio feckorgan för olika delar av det nationeUa standardiseringsarbetet.

Standardiseringsorganisationema, som år 1991 omsatte ca 200 nuljoner

kronor finansierar sm verksamhet genom försäljning av standarder och

43

handböcker, genom bidrag från näringsUvet och vissa myndigheter samt

genom ett stotUgt bidrag, som utgör 50 % av vad näringsUvet, kommu­ner, landsting, afifersverk samt myndigheter med uppdragsfinansierad verksamhet betalar i direkto bidrag tiU standardiseringsorganisationema.

Inom SIS har uuättots ett konsumentråd och ett arbetsmUjöråd för att stärka de nya inttessentemas medverkan i standardiseringen. Däremot finns inget särskUt råd för yttte mUjö och heUer inga av SIS styrelse prioriterade medel för arbete inom området ytfre nuljö.

Mot denna bakgmnd viU jag betona det väsentUga i att utvecklingen mot mUjöanpassade produkter mte hämmas eUer förhindras därför att hänsyn mte har togits tiU mUjöfrågor i standardiseringsarbetet. EnUgt min mening skaU mUjökonsekvenser vara uttedda och hänsyn till dem skaU tos, särskUt vid utarbetande av produkt- och processtandarder. Detto Ugger också i linje med de förslag som presenterats inom ISO och av CEN:s arbetsgmpp nuljö. Sverige bör kraftfuUt verka för en sådan intemationeU utveckling. Stotens bidrag tiU standardiseringsarbetet ges bl.a. mot bakgmnd av stotens specifika ansvar när det gäUer medbor­gamas skydd för Uv, hälsa, nuljö och egendom. Därför bör enhgt min mening som villkor för stotUgt stöd tiU standardiseringsarbete i Sverige i framtiden gäUa att mUjöhänsyn skaU tos.

Jag har noterat att SIS tiUsammas med inttessenter, näringsUvet, myn­digheter och organisationer beslutot bUda en referensgmpp för poUcy­frågor mom mUjöområdet. Detto bör vara en god bas för möjUghetema tiU förstärkning av mUjöfrågomas betydelse inom stondardiseringen.

Den ökade omfatmingen av standardisering inom mUjöområdet i kom­bination med standardiseringens nya roU i Europa ger upphov tiU en rad frågor om möjUghetema att garantera mUjöhänsyn i standarder som blir bindande, om mUjömyndighetemas roU, om arbetets orgaiusation och finansiering m.m.. Det Ugger i stotens infresse att det finns ett perma­nent organ inom detto område. Ett särskUt råd för standardiseringsfrå­gor om ytfre mUjön bör därför övervägas. Jag avser mot denna bak­gmnd att mom kort återkomma tiU regeringen med förslag om ett upp­drag till berörda myndigheter för att få dessa frågor närmare belysto.

Prop. 1992/93:180

6 Kemikaliekontroll 6.1 Utgångspunkter

Mitt förslag: De principer för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling som föreslås i denna proposition bör även gäUa för kemikaUekonttoUen.

Skälen för mitt förslag: Omkring 100 000 kemiska ämnen används i dag kommersieUt. Av dessa står 1 400 för drygt 95 % av den totala kemikaUeanvändningen. I Sverige uppskattos antalet ämnen i kommer­sieUt bmk tiU cU-ka 20 000.

44

En utgångspunkt för kemUcaUekonfroUen i Sverige är att tiUverkare Prop. 1992/93:180 och importörer har huvudansvaret för de kemiska ämnen och prcxlukter som de levererar. Det innebär att de bl.a. är skyldiga att utteda kemika-Uemas egenskaper och informera om skaderisker och om förebyggande åtgärder av betydelse från hälso- och mUjöskyddssynpunkt. Även an­vändarna av kemiska produkter, dvs. både företog, offentUga organ och enskUda konsumenter, har dock en viktig roU i kemikaUehanteringen.

KemUcaUekonfroUens syfte är att minska riskema för skador på män­niskor och rruljö av kenuska ämnen och prcxlukter. För arbetet med kemikaUekonttoUen finns fre övergripande mål.

Kunskapsmålet mnebär att kemiska ämnen och produkter skaU vara väl uttedda med avseende på sina effekter på hälsa och nuljö. Ansvaret för detto vUar på tiUverkaren, unportören eUer leverantören.

Produktmålet mnebär att så ofårUga produkter som möjUgt skaU an­vändas. SkadUga ämnen och produkter skaU så långt det är möjUgt ersättos med mindre skadUga och helst helt ofårUga sådana (substitti-tionsprincipen). Den som tiUverkar eUer importerar produkter skaU välja en ur hälso- och mUjösynpunkt så bra produktsammansättning som möjUgt. Hälso- och mUjöaspektema måste beaktes vid såväl utveckling som inköp av kemiska produkter. Även användama har ett ansvar för att tiUämpa substitutionsprincipen och för att ordna med en säker hante-rmg.

Hanteringsmålet innebär att potentieUa risker skaU undanröjas genom säker hantering av kemiska produkter. En fömtsättning för detto är att både konsumenter och yrkesmässiga användare får god information från leverantören om hanteringen av kemUcalier.

Den omfattonde intemationeUa handeln med kenuska produlcter gör att kemUcaUekonfroUen mte kan bedrivas effektivt på enbart nationeU nivå. Det intemationeUa samarbetet är av avgörande betydelse för en effektiv kemikaUekonfroU. Sverige har i olika mtemationeUa sammanhang drivit krav på och fått gehör for mer tiUförUtUga analyser av och bätfre kunskaper och dokumentotion om kemikaUer Sverige driver också frågan om begränsningar av användningen av särskUt skadUga ämnen.

KemUcaUeinspektionen och Naturvårdsverket redovisade år 1990 ett

regeringsuppdrag där förslag lämnades tUl avvecklings- eUer begräns­

ningsplaner för användningen av fretton ämnen/ärrmesgmpper. Aweck­

Ungsplaner för dessa ämnen presenterades i den mUjöpoUtiska proposi­

tionen år 1991 (prop. 1990/91:90). De ttetton ämnena är metylenklorid,

perkloretylen, trikloretylen, bly, kvicksUver, kadmium, tennorganiska

föreningar, klorparaflSner, ftalater, nonylfenoletoxylater, bromerade

flamskyddsmedel, arsenik och krom. För dessa ämnen finns planer för

avveckUng eUer riskbegränsning. I vissa fåU kommer resultot ap nås

genom överenskommelser med industrin om avveckling, i andra faU har

numera förbud införts för import, tiUverkning, försäljning och använd­

ning. I samthga fåU betonas vikten av ett paraUeUt aktivt arbete för

intemationeU samverkan och intemationeUa överenskommelser. Kemi­

kaUeinspektionen och Naturvårdsverket arbetar vidare med hur begräns­

ningama skall genomföras samt följer upp hur avvecklingen fortiöper.

45

I detto sammanhang viU jag nämna att det eiUigt min mening finns anledning att överväga även andra sätt än de nuvarande att få företegen att inkludera hälso- och mUjörisker i produktens pris. Regeringen har tiUsatt en uttedare för att se över mUjöskadeförsäkringen (Dir. 1992:13). I uppdraget mgår att utteda hur tiUverkare, importörer och andra som hanterar kemikaUer kan åläggas att vara ansvarsförsäkrade för sm produkt i de fåU de inte redan har en ansvarsförsäkring. Det mgår också att utteda om försäkringsbolagen feststäUer premiema på ett sätt som beaktar den aktueUa kemikaUens risk och om det finns behov av att komplettera det nuvarande försäkringssystemet med en obhga­torisk ansvarsförsäkring och i så fåU lämna försfeg om hur en sådan försäkring bör konsonieras. Uttedningsuppdraget skaU redovisas tiU regeringen senast den 31 augusti 1993.

6.2  Kemikaliekontroll för ett kretsloppssamhälle

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Som närmare riktlinjer för kemikaUekonttoUen inom ramen för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling skaU gäUa

-

att flödena och användningen av hälso- och mUjöskadUga kemUcalier bör minska. De flöden som ändock innehåUer skadUga kemikaUer bör i möjUgaste mån slutes. Systematisk riskhantering av kemikaUer behöver utvecklas ytterhgare. Användningen av de mest skadUga ämnena bör avvecklas. Planer för riskbegränsning bör tes fram för ett antal ämnen mom en femårsperiod.

-

att substitutionsprincipen bör hävdas intemationeUt och tiU-lämpningen i Sverige utvecklas.

-

att arbetet med att öka kunskajjema om och begränsa riskema med hälso- och mUjöskadUga kemikaUer bör intensifieras. Dette arbete bör i princip bekostes och bedrivas av industrin enhgt prin­cipen om att förorenaren skaU betala.

-

att kemikaUekonttoUen så långt möjUgt bör genomföras i in­temationeUt samarbete och Sverige bör där vara aktivt pådrivande.

Skälen fdr mitt förslag: Ett av de vUctigaste skälen för att skapa krets­lopp är att minska den diffusa spridningen av skadUga ämnen tiU natu­ren. Det gäUer därför att dels minska flödena av skadUga kenuska ämnen, dels att i möjUgaste mån sluto dessa flöden. Att återvinna är mte tillräckUgt eftersom helt slutna materialflöden inte kan åstodkom­mas. Återvinning kan aldrig bU fuUständig utan skadUga kemikaUer kommer tiU viss del att hamna i avfåUet eUer i naturen. Själva åter­vinningsprocessen ger upphov tUl förluster i form av utsläpp och avfåU. Vissa produkter är i stort sett omöjUga att återvinna.

En väl fungerande kemikaUekonttoU är en fömtsättning för att uppnå ett kretsIoppssamhäUe. För att rätt prioritera msatser vid utveckUng av kretslopp behövs bl.a. en allmän kunskap om kemiska ämnens egenska­per och om deras förekomst i produkter och varor. De msatser som för

46

närvarande görs, i försto hand av KemikaUeinspektionen i mtemationeUt Prop. 1992/93:180 samarbete, för att öka kunskapema om existerande kemUcaUer är därför viktiga och ger tiUsammans med mförande av förhandsanmälan av nya kenuska ämnen ett väsentUgt underlag för att identifiera skadUga kemi­kaUer. LUca angeläget är det att förbätfra kunskapen om flödena av kemiska ämnen via produkter och varor ute på marknaden. Då ges möjlighet att bedöma vUka risker som flödena kan orsaka, att prioritera bland riskabla produkter och varor samt att välja lämpUga åtgärder för riskbegränsrUng. För att kunna utveckla säkra återvinningssystem för angelägna materialslag kan tiUsatser av skadUga ämnen i olika material behöva avvecklas, t.ex. kadmium, klorparaffiner och bly i plast.

Den kunskap om kemikaUer som tos fram måste spridas vidare med produkter och varor så att man i varje hanteringsled blir uppmärksam på riskema och kan tiUgodose behov av återvinning och återanvändning eUer avveckling av skadUga ämnen. Det är i detto sammanhang angelä­get att t.ex. fortsätto att utveckla de regler om märkning av mUjöfarUga kenuska produkter som KemikaUeinspektionen utfärdat och som gäUer från den 1 januari 1993. Informationssystem behöver utvecklas också för varor som på gmnd av sitt innehåU av skadhga ämnen kan skada mUjön. I dessa frågor krävs intemationeUt samarbete och harmonisering för att få genomslag för regelsystemen.

Vissa SärskUt riskabla kemiska ämnen eUer vissa användningar av dem måste förbjudas eUer starkt begränsas om det mte kan säkras att de inte når miljön i skadUg mängd. Exempel på sådana ämnen, där restrik­tioner redan finns är CFC, klorerade lösningsmedel, kvicksUver, kad­mium, bly och vissa ämnen i bl.a. båtbottenfärger och ttäskyddsmedel. I detto sammanhang är det även angeläget att to fram underlag avseende förekomst av särskUt giftiga ämnen (dioxm, PCB etc.) i kemiska pro­dukter och varor samt föreslå eventueUa restriktioner. Jag återkommer i nästo avsnitt särskUt tiU frågan om användning av vissa kemikaUer som innehåUer klor.

Jag har redan berört den pågående avvecklingen av vår användning av kvicksilver, kadmium och bly. Jag kommer strax att föreslå hur vi skaU stimulera återlämningen och förbätfra omhändertogandet av uttjänte nickel/kadmiumbatterier. Bakgmnden är att dessa metaUer är särskUt färUga för mUjö och hälsa.

MetaUer är gmndämnen och förekommer naturUgt i mUjön. Genom den industrieUa, storskaUga användningen av metaUer kan metaUemas förekomst i mUjön öka avsevärt över den naturUga bakgmndsnivån, och de namrUga processema störs. Det är därför vUctigt att minska de nuva­rande och framtida flödena av metaUer.

KemikaUemspektionen har meddelat föreskrifter (KIFS 1990:10) om

ttäskyddsbehandlat vUke som bl.a. mnebär begränsningar i använd­

ningen av PCB, arsenUc- och kromföreningar. Föreskriftema ttädde i

kraft den 1 januari 1992. Genom omfettande insatser från KenukaUein­

spektionen och branschorganisationer har information spritts om dessa

nya bestämmelser. Kemikaheinspektionen har vidare genomfort tiU-

synsprojekt riktot mot unpregneringsanläggningar och återförsäljare för

47

ttäskyddsbehandlat vUke. Av en nyhgen upprätfed rapport från Kemi-

kaUemspektionen framgår att dessa mformationsinsatser förväntos ge    Prop. 1992/93:180 påtogUgt resultot under försto halvåret  1993. KemikaUemspektionen kommer senast den 1 juni 1993 att lämna en slutUg rapport tiU regering­en om effektema av inspektionens föreskrifter.

Systematisk riskhantering behöver utvecklas ytterUgare särskUt i fråga om sådana kemUcaUer vars hantering Umebär stora risker. Efter vad jag har erfarit har KemikaUeuispektionen fÖr sitt fortsätto arbete i detto sammanhang delat in de kemiska riskema i fre gmpper enhgt följande:

-

Oacceptobel risk redan på kort sikt.

-

Risk som måste reduceras men där en långsammare takt kan accep­teras.

-

NegUgerbar risk.

På vilken risknivå ett ämne hamnar avgörs av ämnets egenskaper och i viUcen grad människor och nuljö exponeras. SärskUt giftiga tungmetal­ler och mycket långUvade och giftiga organiska föreningar kan exempel­vis mte ens på kort sUct accepteras annat än i ytterst begränsad och välkonttoUerad användning som kan ske utan att människor eUer nuljö exponeras. På sikt måste industrieU användning av sådana ämnen i princip avvecklas.

VUka styrmedel som behöver sättos in för att på ett effektivt sätt minska riskema med de skadhga kemUcaUema måste bedömas efter arten och graden av risken. Det kan bU fråga om t.ex. förbud, ekono­miska styrmedel, krav på eller stimulans tiU återvinning eUer återan­vändning, frivUUga begränsnings- eUer avvecklingsåtgärder inom nä­ringsUvet, OpinionsbUdning för en restriktiv kemikaUeanvändning osv.

Jag räknar med att det systematiska riskhanteringsarbete som Kemika­Ueinspektionen har UUett kommer att leda tiU bätfre underlag för att identifiera och begränsa förekomsten av särskUt riskabla kemikaUer och införa återvinning eUer återanvändning av varor när förbud fÖr tiUfäUet mte är möjUgt eUer lämpUgt. I detto sammanhang behöver konkreto pla­ner för riskbegränsning tos fram för ämnen som innebär stora hälso-eUer miljörisker och som har en sådan spridning i samhäUet att centtala begränsningsåtgärder blir nödvändiga för att nå resultot I de flesto feU måste av resurs- och kompetensskäl dock riskbegränsning uppnås ge­nom fortiöpande åtgärder från dem som hanterar kemikaher utan sådan centtal stymmg som särskUda begränsningsplaner mnebär. För att öka företogens uisatser behöver genereUa riktUnjer t.ex. för tiUämpningen av substimtionsprincipen tos fram av KemikaUeinspektionen samt tiUsyn och rådgivning utvecklas ytterUgare av KemikaUeinspektionen och andra tiUsynsmyndigheter. Kunskapsspridning och opinionsbUdning har stor betydelse för art driva på utvecklingen mot mindre ferUga kemikaUer och säkrare hantering. EnUgt min bedömning bör det vara möjUgt att to fram konkreto riksbegränsningsplaner för uppskattningsvis 25-50 ämnen inom en femårsperiod. Den omfattande gränsöverskridande vamhandeln gör vidare att det krävs intemationeUt samarbete for att begränsnings-och awecklingsåtgärder skaU få fuU effekt. Sverige bör fortsätto att spela en aktivt pådrivande roU i dessa frågor.

Teknik för återvmning av kemikaUer behöver utvecklas mom olika

48

verksainheter såsom processindustrier,  verksfeder osv.  Där är också

angeläget att vid utveckling av produkter, material och varor to hänsyn tiU behov av återvuming, så att inte denna försvåras. Genom rätt avväg­da krav kan teknisk utveckling och forskning stimuleras. MöjUghetema att ersätto svåmedbrytbara och giftiga kemikaUer med inindre fårUga bör ägnas särskUd uppmärksamhet.

Prop. 1992/93:180

6.3 Klor

Mm bedömning: KemikaUeinspektionen bör ges i uppdrag att i samråd med Stotens naturvårdsverk identifiera sådan användning av klor och klorerade organiska änmen i Sverige som bör begrän­sas samt ge förslag tiU avveckling eUer andra riskbegränsade åt­gärder.

Skälen för min bedömning: Många klorerade orgaiuska föreningar ut­gör genom sin stobiUtet och giftighet ett mUjöproblem som har varit känt under många år. Många klorerade organiska föreningar lagras i sediment och ackumuleras i levande organismer. Det finns således an­ledning att se med särskUt aUvar på klorerade ämnen, särskUt de natur­främmande klorföreningama. RUcsdagen har tidigare beslutot om av­vecklingsplaner för fiertalet klorerade organiska lösningsmedel och sådana klorerade organiska ämnen som skadar ozonskUctet. Riksdagen har vidare togit ställning tiU riktlinjer för utsläpp från pappersmassatiU-verkning som innebär långt gående begränsning av utsläpp av klorerade organiska ämnen. Jag kommer i senare avsnitt att beröra hur nuljöpå­verkan från användningen av PVC och andra klorerade plaster skaU be­gränsas.

Naturvårdsverket har nyUgen på uppdrag av regeringen uttett om en avgift/skatt på utsläpp av klorerade organiska ämnen från tiUverkning av klorblekt pappersmassa. Naturvårdsverket konstoterar i sin redovis­ning tiU regeringen (dnr M92/2140/5) att utsläppen av dessa ämnen i Sverige redan har begränsats kraftigt. I avsikt att begränsa effektema av samtUga utsläpp bör åtgärder nu vidtas för att begränsa även andra ut­släpp från skogsindustrin. Naturvårdsverket anser dock att en skatt/av­gift eUer andra åtgärder kan vara av betydelse för att i mtemationeUa förhandlingar kunna påverka andra länder Sverige kommer att to upp frågan om bl.a. införandet av mUjöavgifter/skatter mom ramen för arbetet inom Helsmgforskommissionen (HELCOM).

Klor är ett allmänt förekommande gmndämne. Det finns en naturUg cUkulation av klorföreningar. Huvuddelen av dessa utgörs av oorga­niska klorider, men naturUga organiska klorföreningar förekommer också. Klor och klorföreningar umyttjas som baskemikaher i industrin. Klor används bl.a. för blekning av pappersmassa och för tiUverkning av PVC. Ett annat vUctigt användningsområde är för klorering av dricks­vatten, badvatten och kylvatten för att hämma bl.a. bakterietiUväxt.

49

4 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

I oUka processer där klor ingår finns en risk för bUdning av stobUa organiska klorföreningar med mUjöskadUga effekter. Det är därför angeläget att begränsa användningen av klor tiU sådana områden där det inte finns mindre mUjöskadUga ämnen att tiUgå, och där nyttan av användningen väger tyngre än nuljö- och hälsorisken. Kunskapen om namrUga bUdnings- och spridningsvägar för organiska klorföreningar i nuljön behöver samtidigt öka. KemikaUeinspektionen bör därför få i uppdrag att i samråd med Stotens naturvårdsverk identifiera sådan användning av klor och klorerade organiska föreningar som bör be­gränsas samt ge förslag tiU avveckling eUer andra riskbegränsande åt­gärder. Jag avser därför att inom kort återkomma tiU regeringen med förslag om ett sådant uppdrag.

Prop. 1992/93:180

6.4 Tvätt-, disk- och rengöringsmedel

Min bedömning: KemUcaUeinpektionen bör få i uppdrag att i samråd med Naturvårdsverket göra en analys av vilka hälso- och mUjörisker som användning av tvätt-, disk- och rengöringsmedel orsakar, redovisa vilken produktutveckling mot niindre skadUga produkter som är på gång samt ge förslag tiU de åtgärder som behövs för att påskynda utvecklingen.

Skälen för min bedömning: Vissa tvätt-, disk- och rengöringsmedel UmehåUer ämnen med skadUg påverkan på hälsa och/eUer nuljö. De används dessutom i stora volymer och har en spridd användning. De kan inte heUer fångas in i dUekto kretslopp utan sprids diöiist med avloppsvatmet tiU den ytfre nuljön. Det är enUgt min mening angeläget att minska riskema med användningen av vissa ämnen som finns i tvätt-och rengöringsmedel och att påskynda en utveckling mot niindre skad­Uga ämnen.

Fosfor är en begränsad resurs. Fosfor används bl.a. i gödselmedel där det inte kan ersättos med något annat ämne. Ett annat vUctigt skäl tiU att användningen av fosfor måste minska är att små avloppsanläggningar som regel inte har någon fosforrening. Användning av fosforhaltiga tvättmedel bidrar tiU övergödning av sjöar och hav. Användningen av fosfortiUsatser i tvättmedel har emeUertid minskat samtidigt som många reningsverk numera har hög reningsgrad med avseende på fosfor. Ut­sfeppsvUlkoren för de svenska avloppsreningsverken är intemationeUt sett sttänga. Trots detto bör användningen av fosforhaltiga tvätt- och rengöringsmedel fortsätto att minska.

Kunskaper om hälso- och mUjöeffekter hos altemativen tiU fosfor i tvättmedel är dock ofta bristfälUga. För tte vanUgen använda gmpper av altemativa ämnen har dock Naturvårdsverket sammanstäUt kunskaper; LAS, ZeoUt A och polymera komplexbUdare. Naturvårdsverkets be-

50

dömnmg är att dessa komponenter mte utgör det hot mot mUjön som    Prop. 1992/93:180 tidigare befårats.

Nonylfenoletoxylater är en annan komponent som bl.a. används i tvättmedel. Nonylfenoletoxyfeter och dess nedbryttiingsprcxiukter har dokumenterat negativa egenskaper för mUjön. I samband med proposi­tionen En god UvsmUjö (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91 :JoU30, rskr. 1990/91:338) feststäUdes en avvecklingsplan för nonylfenoletoxylater som innebär att minst 90 % av användningen i Sverige bör ha upphört tiU år 2(XX). Det ankommer på Naturvårdsverket och KemikaUeinspek­tionen att fortiöpande följa och redovisa användningen av nonylfenol­etoxylater i Sverige och vid behov föreslå ytterUgare åtgärder för att användningen skaU kunna minskas med 90 % tiU år 2000.

I olika sammanhang har vissa tvätt- och rengöringsmedel samt in­gående komponenter studerats utifrån hälso- och mUjösynpunkt. Jag kan t.ex. nämna en rapport från KemikaUemspektionen med en granskning av bUvårdsprodukter och förslag tiU förändringar i mUjövänUg riktning av sådana produkter (Kemi Nr 1/90, BUvårdsprodukter). KemikaUem­spektionen har bl.a. genom sin tiUsynsverksamhet verkat för en över­gång tiU mindre fårUga altemativ. En annan rapport som bör nämnas är en rapport om tvätt- och rengöringsmedel för hushåUsbmk (Kemi Nr 7/90, Tvätt- och rengöringsmedel för hushåUsbmk).

Inom Namrvårdsverket pågår arbete med att kartiägga kemikaUean­vändningen inom mdustri, bUvårdsanläggningar och hushåUssektom. Arbetet syftar tUI att ge underlag för att upprätto förslag tiU program for en stegvis avveckUng av innehåUet av vissa mUjöfarUga organiska ämnen i slam från kommunala avloppsverk. Vidare pågår arbete med att identifiera särskUt hälso- och mUjöfarUga ämnen i slammet. Resultotet skaU redovisas senast den 1 juU 1993.

Även arbete för att underlätto konsumentemas prcxluktval pågår. Som jag tidigare nämnt, har den Nordiska miljömärkningen togit fram krite­rier för tvättmedel och Svenska Naturskyddsföreningens Bra MUjöval för tvätt- och rengöringsmedel. Detto arbete har varit starkt pådrivande för utvecklingen mot mindre skadUga prcxlukter

Det är enUgt min bedömning angeläget att påskynda utvecklingen mot

mindre hälso- och mUjöskadUga tvätt- och rengöringsmedel. SärskUt

angeläget är att identifiera och föreslå begränsning eUer avveckling av

användningen av sådana komponenter som är olämpUga eUer skadUga

med hänsyn dels tiU risk för stömingar i vattenreningsprocesser, dels

tiU mUjöeffektema på recipientema. Dessutom bör, som jag tidigare

anfört, användningen av fosfor i tvättmedel minska. Jag avser därför att

i annat sammanhang föresfe regeringen att ge KemikaUeinspektionen i

uppdrag att i samråd med Naturvårdsverket kartiägga användningen av

kemiska ämnen i tvätt-, disk- och rengöringsmedel. Med utgångspunkt

i denna kartiäggning bör inspektionen göra en analys av vilka hälso- och

mUjörisker som användning av tvätt-, disk- och rengöringsmedel

orsakar, redovisa vilken produktutveckling mot mindre skadUga

produkter som är på gång samt ge förslag tiU åtgärder inklusive be­

gränsningar som behövs för att påskynda utvecklingen.

51

7 Producentansvar

Prop. 1992/93:180

7.1 Bakgrund

En långsUctigt håUbar tiUväxt och samhäUsutveckling kräver ett mer resurshushåUande samhäUe och en mUjöanpassad vamproduktion. Detto mnebär bl.a. att återanvändning, återvinning eUer återföring tiU natu­rens kretslopp underlättos och att avfeUet minimeras.

Återvinningen kan dock aldrig bU fuUständig och kan inte eUminera behovet av andra mUjöåtgärder. För att motverka risken för att utsläpp tiU mark, luft och vatten i samband med tiUverkning, användning och avfaUshantering skaU leda tiU skada för hälsa och nuljö krävs att an­vändningen av mUjöskadUga ämnen i vamproduktion minimeras eUer i vissa fåU tos bort helt.

MUjöskyddslagen (1969:387) har tiU syfte att bl.a. minska utsläppen från produktionsprocesser. Däremot har, med något undantog, särskUda regler inte mförts som syftar tiU att göra en vara som sådan åter-vinningsbar eUer mindre skadUg för nuljön. Det är nödvändigt att också påverka varomas utformning genom att beakte deras nuljöpåverkan redan från början. Erfarenheter visar att ett sådant tiUvägagångssätt effektivt kan stimulera tiU ökad återvuming och slutna kretslopp och dänned förebygga uppkomsten av avfeU. Prcxiucentema har en betydel­sefuU roU när det gäUer att ininska avfeUet från prcxlukter och att öka återvinningen av produkter och avfåU. Ekonomiska motiv för dem att ägna infresse och avdela resurser för arbete med denna inriktning er­bjuds inom ett marknadsekonomiskt system, men incitamenten är i dag svaga. För att tiUverkare och importörer skaU påverkas att te större mUjöhänsyn behöver marknadens signaler förstärkas. Ett sätt är att utkräva producentensvar.

Producentansvar kan förekomma i flera former och i flera steg. Den

aUmänna ramen för producentansvaret feststäUs genom de ambitioner

och mål som gäUer för mUjöpoUtiken. Det kan gälfe att inom ramen för

en avfåUssnål resurshantering mom viss tid uppfyUa en viss åter­

vinningsnivå. Huvudansvaret för att målen uppnås Ugger inom ett sys­

tem med producentansvar på den som tiUverkar, importerar eUer säljer

varor till konsumentema. Lagstiftning med förbud och regleringar är ett

medel och mte ett mål för att åstodkomma prcxlucentansvaret. I den mån

de mUjöpoUtiska målen kan uppnås utan tvångsåtgärder bör frivUUga

lösningar eftersttävas. Det försto steget kan innebära att producentema

tar ansvaret genom frivilUga åtgärder för att mUjömålen uppnås. Detto

fömtsätter dock att producentema har kunskap om mUjöproblemen.

EnUgt lagen om kemiska prcxlukter åUgger det den som tiUverkar eUer

importerar en kemisk produkt att bl.a. genom egna undersökningar eUer

på annat sätt se tUl att det finns tiUfredsstäUande uttednmgar för be­

dömning av vilka hälso- och mUjöskador som prcxlukten kan orsaka.

Det är emeUertid även vUctigt att de myndigheter som har ansvar mom

mUjöområdet informerar prcxiucentema och för en dialog med dessa för

att snabbt och smidigt försöka lösa uppkommande problem. Ett sätt kan

också vara aUmänt upplagda mformationskampanjer riktode tiU allmän-

52

heten. På många områden förekommer också att berörda företog genom Prop. 1992/93:180 överenskommelser smsemeUan får tUl stånd ett fmktgivande samarbete. Sådana samarbetsformer har enhgt min mening förekommit i aUtför Uten utsfräckning på det mUjöpoUtiska området. SärskUt mom avfäUs-hanteringsområdet finns det goda fömtsättningar för företogen att genom samarbete på friviUig väg uppfyUa prcxlucentansvaret.

När tiUräckhga fömtsättningar inte finns för att åstodkomma resultot på frivilUg väg är ekononuska styrmedel ett sätt att stimulera företogen att uppfyUa sitt ansvar. På mUjöområdet har sådana styrmedel främst använts mom frafiksektom men måste i framtiden få ett ökat utrymme. Principen om förorenarens kostnadsansvar, PoUuter Pays Principle (PPP), som samtUga OECD-länder i princip ansluter sig tiU genom bl.a. ett fiertal överenskommelser, är ett exempel på ekonomiskt producent­ansvar. I denna princip slås fest att förorenaren är skyldig att svara för kosmadema för att begränsa föroreningen. Givetvis finns det ändå situa­tioner när det krävs ingripande i form av tvingande lagstiftning för att åstodkomma ett önskat resultot. En fegstiftning behöver dock inte under aUa omsfendigheter vara tiU nackdel för företogen. För att åstodkomma konkurrensneuttaUtet kan det ha ett värde i sig att genom lagstiftning slå fest vad man i praktiken är överens om och därigenom bekräfto ett rådande förhåUande.

Som exempel på vUctiga regler om producentansvar som redan gäUer kan jag nämna tiUverkarens skyldighet enhgt lagen om kemiska produk­ter att så långt som möjUgt ersatte skadUga ämnen med mindre skadUga, den s.k. substitutionsprincipen. Denna princip är ett exempel på att lagstiftiungen på vissa onuåden måste vara pådrivande för att uppsatte mål skaU nås.

Begreppet "producent" kan i dessa sammanhang användas för såväl råvamleverantören och tiUverkaren av en vara som för den som hante­rar varan i senare led. Ibland används producentbegreppet som en sam­lande beteckning för flera ohka typer av aktörer. Det är därför vUctigt att i varje diskussion om producentansvar vara klar över vilka aktörer och vilket slags ansvar som avses.

Flera länder i Europa har under senare år vidtegit åtgärder eUer

planerar att vidte åtgärder som syftar tiU att mföra oUka typer av produ­

centansvar. I Sverige har en arbetsgmpp mom regeringskanshet uttett

frågor i anknyttiing härtUI. Rapporten (Ds 1992:58) Varor som fåror

har lagts fram våren 1992. TiU bakgmnden för mina förslag hör också

den inom MUjö- och naturresursdepartementet upprättode promemorian

(Ds 1992:59) Producentansvar för avfåU, Förpackningsutvecklingens

slutbetänkande (SOU 1991:76 och SOU 1991:77), MUjön och förpack­

ningama samt riksdagens beslut från år 1990 (prop. 1989/90:100 bU.16,

bet. 1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241) om målet att från år 1994

sortera aUt avfåU. Kommunema har också getts möjUghet att differentie­

ra avfeUstaxor för att styra mot detto mål samt att to ut avgifter för

långsiktiga investeringar. Ett särskUt forskningsanslag finns även för

avfåU och återvuming sedan år 1990. YtterUgare utgångspunkter för

mma överväganden har varit att åstodkomma en ökad flexibiUtet i av-

53

feUshanteringen och ett ökat kostnadsmedvetande. Detto bör åstodkom-

mas genom att producentema ges incitament att påverka det avfeU som de själva genererar, samtidigt som de måste to ett större ansvar för kosmadema och väga dessa mot kosmadema för andra åtgärder. Kost­nadema kommer därigenom att föras tiU den verksamhet som orsakar dem. Jag fömtsätter att dette leder tiU att kostnader för avfeU i fram­tiden i högre grad beräknas och planeras i anslutning tiU prcxluktens utformning, produktion och distribution.

Prop. 1992/93:180

7.2 Producentansvar

Mitt förslag: Lagstedgat prcxlucentansvar mförs.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt.

Remissinstanserna: En övervägande majoritet av dem som har togit ställning i fråga om producentansvar är positiv tiU förslaget. Några remissinstanser anser att förslaget innebär ett aUtför genereUt bemyndi­gande för regeringen.

Skälen för mitt förslag: Den tekniska och kommersieUa utvecklingen har inneburit en ökad användning av mUjöskadUga ämnen i varor. Detto leder tiU att sådana ämnen ökar i avlopp och avfåU. Varje år tiJUcommer dessutom ett betydande antal nya varor på marknaden. Många av dessa varor kan komma att våUa bekymmer i avfeUsledet. Det är uppenbart att det behövs ytterhgare incitament så att vamproduktionen och avfaUs­hanteringen blir bätfre ägnad än för närvarande att passa in i ett krets­lopp.

I riksdagens beslut år 1975 om återvinning och omhändertagande av avfeU (prop. 1975:32, bet. 1975:JoUl0, rskr. 1975:161) lades principen om producentens ansvar för avfeUshanteringen fest. I propositionen an­gavs således bl.a. att ansvaret för att avfåU kan tos om hand på ett från nuljö- och resurssynpunkt riktigt sätt i försto hand måste åvUa produ­centen. Innan produlctionen av en vara påbörjas bör det vara känt hur det avfåU som är en följd av själva produktionsprocessen skaU behand­las och hur den färdiga varan skaU omhändertos sedan den har använts. Någon lag med duekt funktion som styrmedel för att förverkUga produ­centansvaret i denna bemärkelse mfördes dock inte i samband med 1975 års avfåUspoUtiska beslut.

Våren 1990 antog riksdagen regeringens förslag (prop. 1989/90:100 bU. 16, bet. 1989/90:JoUl6, rskr. 1989/90:241) tiU ett delvis nytt avfåUsprogram. TiU de frågor som behandfedes särskUt i propositionen hörde producentansvaret och nödvändigheten av att detto kommer tiU uttt7ck i betydUgt större utsttäckning än i dag. Någon skärpt lagstift­ning för näringsUvet infördes dock inte heUer denna gång. I stäUet konstoterades att ekonomiska styrmedel skaU utvecklas mom avfåUs-onurådet och att en systematisk avveckUng av användningen av olika mUjöstörande ämnen skaU komma tiU stånd. Dessutom ändrades lagen om kemiska produkter i syfte att tydUggöra kravet på bl.a. mdustrin att

54

byto ut mUjöskadUga ämnen i varor. I syfte att utkräva prcxlucentens    Prop. 1992/93:180 mformationsansvar infördes en skyldighet för företog m.fl. att lämna löpande uppgifter tiU kommunema om sma materialflöden samt om vilken typ och vilka mängder avfeU som uppkommer.

EnUgt min mening har industrin hittiUs endast i begränsad omfettning arbetot efter den princip om prcxlucentansvar som riksdagen beslutode om år 1975. Inte heUer producentens skyldighet att byto ut skadUga ämnen mot niindre skadhga har i tillräckUg utsträckning iakttogits när det gäUer sammansättningen av de producerade varoma.

Ansvaret för att utveckfe mUjöanpassade varor - varor som också kan fungera i ett kretslopp - bör som jag redan har framhåUit Ugga på pro­ducentema av varoma. Det är i försto hand prcxiucentema som har den reeUa möjUgheten att känna tiU sammansättningen av olilca produkter och bedöma deras mUjöeffekter i avfeUsledet. De praktiska möjUgheter-na är små för myndigheter, kommuner eUer andra offentUga mstanser att ha lika ingående kunskaper eUer att genomföra detaljerade grans­kningar av enskUda varor. Prcxiucentema kan emeUertid inte i tillräckUg utsfräckning förväntos självmant satsa på mUjöanpassad prcxluktutveck-ling, om inte fömtsättningar föreUgger för att en sådan satsning skaU kunna bU företogsekonomiskt fördelaktig. VUcten av informationsUi-satser för art få konsumentema att efterfråga mUjövänUga produkter bör därför betonas. MUjömärkning är ett exempel på en viktig beteendepå-verkande åtgärd. Om tiUgång och efterfrågan på mUjöanpassade varor ttots detto mte ökar i tiiUräckUg omfattning kan särskUd styming behövas.

HittiUs har vi i Sverige främst tiUämpat admiiusttativa regler och för­bud. Denna typ av styming kommer att behövas även framgent, framför aUt när det gäUer att begränsa eUer avveckfe användningen av hälso­och mUjöskadUga kemikaUer m.m. Det är också viktigt med en utbredd tiUämpning av reglema om substitution av hälso- och mUjöskadUga ämnen.

Jag har funnit att det finns starka skäl att i lagstiftningen mföra en möjUghet att föreskriva om fysiskt och ekonomiskt prcxlucentansvar för förbmkade varor och avfåU.

Med fysiskt prcxlucentansvar avses att den som yrkesmässigt tiUver­kar, importerar eUer försäljer en vara eUer bedriver verksamhet som ger upphov tiU avfeU skaU se tiU att avfeUet bortforslas, återanvänds, återvinns eUer omhändertos på sätt som kan krävas fÖr en mUjömässigt godtogbar avfeUshantering. På motsvarande sätt avses i det följande med ekonomiskt producentansvar skyldighet att helt eUer delvis fecka kostnadema för bortforsling, återanvändning, återvinning eUer slutUgt omhändertogande på annat mUjömässigt godtogbart sätt.

Detto synsätt är också i linje med de principer som tiUämpas mom EG. I rådets duektiv 75/442/EEG, ändrat 91/156/EEG om avfeU före­skrivs i artikel 15 att i enUghet med principen "förorenaren betalar" skaU kosttiaden för bortskaffande av avfåU befeste

- den innehavare som låter en insamlare eUer ett foreteg som avses i

dUektivets artikel 9 hantera avfåUet, och/eUer

55

- de tidigare mnehavama eUer tiUverkaren av den produkt från vilken    Prop. 1992/93:180 avfeUet härrör

Flera remissinstanser, däribland Statens naturvårdsverk. Koncessions­nämnden för miljöskydd. Svenska kommunförbundet och Svenska Ren­hållningsverks-Föreningen, anser att det i departementspromemorian presenterade förslaget om lagstedgat producentansvar kan vara ett bra medel för att minska avfeUets nuljöpåverkan. Bl.a. Sveriges Industriför­bund och Svenska Arbetsgivareföreningen, har uttalat att även om man är positiv tiU principen om producentansvar, är det framförda lagför­slaget aUtför genereUt utformat. Industriförbundet förordar bl.a. ett stegvis införande av producentansvar där man för varje område precise­rar de mål man viU uppnå. Grossistförbundet Svensk Handel är i sitt remissutiåtande genomgående negativt tiU förslaget och hävdar bl.a. att införande av producentansvar måste föregås av noggrann analys av för-och nackdelar.

Att nu utvidga producentansvaret genom att lägga insamlings- och hanteringsskyldighet på producenten skapar incitament för minskade avfaUsmängder, renare produktion, ökad återvinning och sluttia krets­lopp. På dette sätt blir skyldigheten att omhänderte uttjänte varor ett effektivt uistmment för att stimulera en mUjöanpassad produktutveck­Ung. Skyldigheten skaU vara förenad med krav på ett mUjöriktigt om­händertogande och, i relevanto feU, krav på återanvändnuig eUer mate­rialåtervinning.

Erferenheten från sådana branscher där företog har tvingats att själva ombesörja och betala en mUjöriktig avfeUs- resp. restprodukthantering visar att antalet mUjö- och hälsofårUga komponenter och materialslag i deras produkter minskar. Detto gäUer bl.a. för förpacknings- och biUn­dustrin i Tyskland. Jag bedömer också att detto producentonsvar på sUct kommer att leda tiU att produktema konstmeras på ett sådant sätt att de blir lättare att demontera och återvinna. I detto sammanhang är det, som Arbetarskyddsstyrelsen anfört, vUctigt att även arbetsmUjöaspektema och arbetorskyddsfrågoma beaktos när det gäUer utveckling av system för återvinning m.m. av olika avfeUsslag.

Bettäffande aluminiumburkar, finns det redan ett lagstodgat fysiskt och ekonomiskt producentansvar. Detto system, som gmndar sig på lagen (1982:349) om återvmning av dryckesförpackningar av alumi­nium, adminisfreras av marknadens parter när det gäUer både återtag­ning och återvinning. Myndighetemas roU är begränsad tiU att ange målen för verksamheten och att övervaka att dessa nås.

Ett annat exempel på lagstodgat producentansvar är retursystemet för blybatterier. Även i detto system adminisfreras och finansieras återtag­ning och återvinning av marknadens parter.

SärskUt befräffande kapitalvaror kan ett återtognings- och hanterings­

ansvar för den slutiige producenten vara ett effektivt sätt att styra mot

bl.a. mUjöanpassade produkter. Den slutUge producenten kan i sin tur

stäUa krav på underleverantörer av oUka slag. I andra fåU kan den som

yrkesmässigt saluför en produkt vara den mest lämpade aktören för att

återta den uttjänte varan. Här får den som säljer varan i sin tur stäUa

56

krav på grossister, tiUverkare eUer importörer. I vissa fåU kan det visa

sig motiverat att kombinera återtogningsansvaret med ett pantsystem, i    Prop. 1992/93:180 syfte att uppnå en så hög msamUngsgrad som möjUgt.

Innan producentansvar för ett vam- eUer avfåUsområde föreskrivs är det, enUgt min mening, vUctigt att konsekvensema fÖr såväl näringsUv som kommuner och berörda mUjömyndigheter Uksom för konsumenter­na analyseras. Även de mUjömässiga effektema av producentansvaret måste analyseras på förhand. Jag delar Industriförbundets bedömning att producentansvaret bor mföras stegvis där man för varje område anger de mål som eftersttävas. Ett stegvis mförande är också enUgt min me­ning nödvändigt, eftersom olika vamområden kommer att ha olika fömtsättningar att snabbt bU föremål för fegstodgat producentansvar. Däremot är jag tveksam tiU genereUa avtal meUan myndigheter och branschorganisationer. Jag väUcomnar dock frivilUga utfästelser som t.ex. införande av särskUda återvinningssystem m.m.

Jag är medveten om att olika vamområden eUer avfåUsslag lämpar sig mer eUer mindre väl för producentansvaret. Detto kan också skifta över tiden, så att ett vamområde eUer avfeUsslag inledningsvis omfattos av endast ekonomiskt ansvar eUer fysiskt ansvar för delar av hanteringen men på längre sUct stäUs under fuUständigt fysiskt och ekonomiskt producentonsvar. VUctiga argument mot ett återtognings- och hanterings­ansvar för producenten är t.ex. svårighetema att utöva tillräckUg kon­ttoU, eUer risker att oseriösa entteprenörer kommer att utnyttjas och genomföra en från mUjösynpunkt felaktig hantering. Denna risk är natur­Ugtvis särskUt aUvarUg när det handlar om mUjöfarUgt avfåU. Införande av producentonsvar måste därför, som jag nyss nämnde, aUtid föregås av noggranna lämpUghets- och konsekvensanalyser.

Det är också vUctigt att den kommunala avfåUsplaneringen och tiU­synen av efterlevnaden av mUjövillkoren är effektiv. Producentensvar i form av återtognings- och hanteringsansvar kan således, enhgt min mening, mte ersätto det kommunala ansvaret för avfeUshanteringen. Däremot kan ett ekonomiskt producentansvar för vissa varor m.m. vara ett bra komplement tiU det kommunala hanteringsansvaret. Ett sådant ekonomiskt producentansvar Umebär att prcxlucenten av en vara eUer ett avfåU är skyldig att helt eUer delvis sfe för kostnadema fÖr varans eUer avfeUets msamling och återvinning. Jag viU erinra om att det redan i dag finns några avgiftssystem i tiUämpning som motsvarar definitionen i detto förslag om ekonomiskt producentansvar, exempelvis den s.k. batteriavgiften. EnUgt lagen (1990:1332) om avgifter för mUjöfarUga batterier får regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om avgifter som behövs för att fecka samhäUets kostnader för att samla ui och oskadhggöra batterier som är förbmkade eUer inte längre används. Avgiften får tos ut av den som yrkesmässigt hanterar eUer importerar batterier. Huvudprincipen bör dock vara att om ett producentansvar skaU uticrävas så bör det i störsto möjUga ut­sttäckning vara förbundet med en möjUghet att påverka kosttiadema för avfeUshanteringen. Producenten bör därför endast i undantogsfeU åläggas endast ett ekonomiskt producentansvar.

57

7.3 Producentansvar enligt renhållningslagen

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: I renhållningslagen (1979:596) anges i en ny para­graf, 6 a §, att med prcxlucent avses i lagen den som yrkesmässigt tiUverkar, importerar eUer försäljer en vara eUer en förpackning. Med producent avses även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfaU som fordrar särskUda åtgärder från renhållnings-eUer nuljövårdssynpunkt. I en annan ny paragraf, 6 b §, bemyndi­gas regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet för producentema att se tiU att avfaUet av de varor eUer av de förpackningar som de tiUverkar, importerar eUer säljer eUer avfaUet från sådan verksamhet som de bedriver bortforslas, återanvänds, återvums eUer omhändertas på sätt som kan krävas för en mUjömässigt gcxltogbar avfaUshante­ring.

Promemorians förslag: Överensstämmer i stort i sak med mitt förslag. Förpackningsufredningen har ett motsvarande lagförslag för förpack­ningar.

Remissmstansema: De flesto remissmstansema tiUstyrker förslaget. Några remissinstenser anser att bemyndigandet är för vidsttäckt och avstyrker.

Skälen för mitt förslag: AvfaUsfrågor i aUmänhet behandfes i vår lagstifming framför aUt i renhållningslagen (1979:596). EnUgt den lagen skaU varje kommun svara för att hushåUsavfaU bortforslas och omhän­dertos. Regeringen får även i fråga om annat avfåU än hushåUsavfeU inom en kommun föreskriva att avfaUet skaU forslas bort genom kom­munens försorg och att kommunen skaU se tiU att avfåUet slutUgt om­händertos.

I ett samhäUe med en hög konsumtion av varor kan avfåUsmängden i sig vara ett mUjöproblem. För att komma tiU rätto med dette bör, som jag redan uttalat, ett större ansvar läggas på producentema att mUjöan­passa varoma. Målsättningen måste vara att öka återvinningen och åter­användningen av samhäUets samlade resurser och därmed förebygga uppkomsten av avfåU. Ett effektivt sätt att uppnå dette bör vara att ålägga den som producerar en_vara att to hand 9m varan när, den är ut-jjänt pptta kommer att bidra tiU att produktema konstmeras så att de blir lättare att demontera och återvinna och så att mängden mUjöskad­Uga ämnen i varor minimeras. Därför bör nu möjUghet skapas att suc­cessivt införa producentansvar, såväl fysiskt som ekonomiskt, för olika vam- och avfåUsslag. Denna möjUghet bör införas genom en ändring i renhållningslagen. Regeringen föreslås därför få föreskriva om produ­centonsvar för olika typer av varor eUer avfåU. Då detto införs skaU, befräffande hushåUsavfaU, undantog från den kommunala skyldigheten att omhänderta avfeUet gäUa. Producentansvaret innebär aUtså att en producent av en vara eUer en förpackning är skyldig att se tiU att av­fåUet av varan eUer förpackningen bortforslas eUer slutUgt omhändertos.

58

Detta skuUe lagtekniskt kunna utformas enUgt två altemativa lösning- Prop. 1992/93:180 ar. Det ena altemativet är att ge regeringen ett bemyndigande att före­skriva om producentansvar. Det andra altemativet är att spm Uppsala universitet, juridiska fakulteten och Naturskyddsföreningen föreslår redan nu införa ett krav på detto dUekt i lagen. EnUgt universitetet skuUe en på sikt mera uthåUig lagstiftningsteknik ha inkluderat en mate­rieU bestämmelse som kunde återfinnas i antingen renhållningslagen eUer i en utvidgad lag om kemiska produkter.

AvsUcten med lagförslaget är att ett producentansvar skaU kunna införas successivt på områden där detto är från nuljö- eUer resurshus-hållningssynpunkt liiotiverat, ekonomiskt rimUgt och tekniskt möjUgt. Jag anser därför att det är för tidigt att nu införa ett genereUt krav på producentonsvar duekt i lag. I stäUet föreslår jag att regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får bemyndigande att före-_ slcrLva..om detto producentansvar för särskUda faU. Med den lagtekniska lösnmg jag har valt kan man uppnå samma resultot som med ett dUekt lagstodgande men stegvis när fömtsätöiingar finns. Det är vUctigt att arbetet sker i samråd med berörda branscher Avsikten med förslaget är att i de faU ett producentansvar införs detto skaU preciseras av rege­ringen eUer myndighet som regeringen bestämmer. Föreskriftema bör utformas så att de passar just det område som avses.

I det tiU lagrådet remitterade förslaget föreslogs att med producent

skuUe avses den som yrkesmässigt tiUverkar, importerar eUer innehar

en vara eUer en förpackning eUer någon annan egendom. Lagrådet (vars

ytfrande finns m extenso i bUaga 5) menar att definitionen av en "pro­

ducent" efter remissbehandlingen av departementspromemorian fått en

utformning som bhvit så vid att den närmast måste bettaktes som inne-

håUslös. Lagrådet påpekar att beskrivningen omfattar inte bara den som

yrkesmässigt tiUverkar eUer importerar en vara eUer en förpackning

uton också den som yrkesmässigt innehar någon annan egendom. Med

sistnämnda bestämning kommer enhgt Lagrådets mening i praktUcen var

och en som är yrkesmässigt verksam att befraktas som producent i för­

håUande tiU aU egendom, av vilket slag det än är, som mgår i hans

näringsverksamhet. Somj.agrådet franihåUer-haiLifråga\arandeutvidg-

ning_i_förhåUande_tUl departementspromemorian av beskrivningen i

6a § slcett med tanke på_sådant-avfeU som iiite_är_direkt relaterat_tiU

varor eUer förpackningar, t.ex. processavfåU och bygg- och rivningsav-

feU. Begreppet producent har fömtom tiUverkare och importör, avsetts

omfatto även hela försäljningskedjan från grossist tiU detaljhandel. En­

hgt Lagrådet måste bedömningen i vad mån en så bestämd krets av

fenkbara förpUktode kan godtos i en reglering av förevarande slag ske

med utgångspunkt i vilka andra begränsningar som regleringen mnehål­

ler. Av mttesse blir enUgt Lagrådet då i detto fåU den i 6 b § angivna

fömtsättningen, att den aktueUa föreskriften i varje särskUt fåU måste

tiUgodose att med varan, förpackningen eUer avfeUet skaU förfaras på

sådant sätt "som kan krävas för en mUjömässigt godtogbar avfaUshante­

ring". Detto uttryckssätt får enhgt Lagrådet anses ge uttryck för ett så

pass tydUgt bestämt och därmed konfroUerbart villkor att den tänkto,

59

mycket omfattande avgränsningen av producenticretsen tiU nöds ändå

bör kunna accepteras. Vad särskUt gäUer 6 b § i lagrådsremissen påpe-    Prop. 1992/93:180 kar Lagrådet vidare att den föreslagna lagtexten mte UmehåUer några krav på en anknytning meUan den producent det å ena sidan är fråga om och det avfaU som föreskriftema, å andra sidan, avses gäUa. Lagrådet har föreslagit följande utformning av 6 a och 6 b §§:

6a§

"Med producent avses i denna feg den som yrkesmässigt tiUverkar,

Unporterar eUer försäljer en vara eUer en förpackning. Vad nu sagts

gäUer även den som i sm yrkesmässiga verksamhet frambringar avfåU

som     fordrar     särskilda    åtgärder     från     renhållnings-     eller

nuljövårdssynpunkt.

6 b § försto stycket

"Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om skyldighet fÖr en producent att se tiU att avfåUet från sådan verksamhet som han bedriver bortforslas, återanvänds, åter­vinns eller omhändertes på sätt som kan krävas för en mUjömässigt god­tegbar avfaUshantering."

lAA/

Vad som skUjer Lagrådets förslag i fråga om 6 a § från det remitte­rade förslaget är tiU att börja med att "mnehar" föreslås bU utbytt mot "försäljer". De mnehavssittiationer som i försto hand avsågs i det renut­terade förslaget var innehav för försäljning. Lagrådets förslag i derma del kan därför följas uton att det innebär någon inskränkning av betydel­se. Vidare har lagrådet föreslagit att "någon annan egendom" skaU er­sättos med en ny andra mening enUgt vilken också den som i sin yrkes­mässiga verksamhet frambringar avfaU som fordrar särskUda åtgärder från renhållnings- eUer nuljövårdssynpunkt skall omfattos av producent­begreppet. Som även lagrådet anger avsågs med annan egendom i det re- Ij mitterade förslaget i försto hand "exempelvis processavfåU och bygg- ||| och rivningsavfåU". LagrådetJiarJiiteJnyäiit_moI_att_dessa avfåUsslag omfattos. Även med Lagrådets försfeg kommer det i viss mån att vara okfertjiur oipfananHp. prifnfipnthpgiTpppt äi. Likväl är jag - med hän­syn tiU att den producenticrets som avsägrmed det remitterade förslaget även kan nås med den utformning lagtexten har fått i Lagrådets förslag - beredd att följa Lagrådets förslag med en redaktioneU ändring.

I fråga om det föreslagna bemyndigandet i 6 b § att meddela före­

skrifter om producentansvar för olika avfeUstyper har Lagrådet före­

slagit att bestämmelsen skaU avse föreskrifter om skyldighet för en

producent att se tiU att avfåUet från sådan verksamhet som han bedriver

bortforslas. Lagrådet har inte anfört annat än att bemyndigandet även

bör omfatto de varor eUer förpackningar som producenten yrkesmässigt

tillverkar, importerar eUer försäljer Som Lagrådet anför framstår det

som nödvändigt att de aktueUa bestämmelsema blir så tydUgt avgrän­

sade och preciserade som möjligt. För att det mte skaU råda någon

tveksamhet om omfattningen av bemyndigandet bör därför Lagrådets

förslag kompletteras så att det av lagtexten duekt framgår att föreskrift­

ema får avse avfaUet av de varor eUer av de förpackningar som produ-

60

centen tiUverkar, unporterar eUer säljer. När det gäUer Lagrådets ut-

tolande att det renutterade försfeget inte UmehåUer några krav på en an- Prop. 1992/93:180 knyttiing meUan den producent det å ena sidan är fråga om och det av­fåU som föreskriftema, å andra sidan, avses gälfe, klargörs med mitt förslag att bemyndigandet att föreskriva om producentansvar endast får tiUämpas på den typ av varor och förpackningar eUer avfåU som prcxlu­centens yrkesmässiga verksamhet omfattar. Jag återkommer tiU denna fråga i specialmotiveringen.

Begreppet producent bör omfetto såväl den som tiUverkar eUer pro­ducerar en vara eUer förpackning eUer Unporterar den som hefe försälj­ningskedjan från grossist tiU detaljhandel. Bemyndigandet bör omfetto avfåU från aUa typer av varor eUer förpackningar. AvsUcten är att det föreslagna bemyndigandet tiU att börja med skaU tiUämpas bettäffande förpackningar och returpapper. Dessa områden behandlas närmare i av­snitt 7.3.6-7.3.9. Begreppet prcxlucent bör som jag nyss anfört även omfatto den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfåU som fordrar särskUda åtgärder från renhållnings- eUer nuljövårdssynpunkt. 

Därnied 3v<>e.s p.xempp.lvi.»; prncessavfiiil och bygg- OCh rivningsavfeU.

Min förhoppning är att bransch efter bransch på frivUUg väg skaU åto sig ett producentansvar genom att utveckla effektiva och mUjöriktiga återtognings- och hanteringssystem. Jag är dock beredd att föreslå rege­ringen mföra föreskrifter om ett producentansvar för ett stort antal områden om det mte fungerar på frivilUg väg. Mitt förslag innebär att kommunema även i fortsätmingen, i samarbete med producentema, skaU kunna bortforsla och slutbehandla avfeU.

Som framgått tidigare är skälet tiU att jag föreslår att möjUghet skaU införas att föreskriva om producentansvar att minska belastningen på nuljön och bidra tiU en förbätfrad hushållning med naturresurser eUer i övrigt leda tiU effektivare avfaUshantering. Detto är i linje med de prin­ciper och regler som börjar tiUämpas i andra länder och mom EG.

61

7.3.1

Å

teranv

ä

ndning, 

å

tervinning m.m.

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: I renhållningslagen bemyndigas regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att meddefe föreskrifter om skyldighet för en producent att se tiU att avfaUet av de varor eUer av de förpackningar som de tUlverkar, importerar eUer säljer eUer avfaUet från sådan verksamhet som de bedriver återanvänds, åter­vinns eUer omhändertos på annat sätt som kan krävas för en mUjö­mässigt godtogbar avfaUshantering, t.ex. energiutvinning eUer kompostering. Om sådana föreskrifter meddelas får en producent även åläggas skyldighet att lämna uppgifter om insamling, återan­vändningsgrad, återvinningsgrad eUer andra förhåUanden som gäUer hans verksamhet enUgt lagen.

Promemorians förslag: Den innehöU inte något lagförslag om detto. Förpackningsuttedningen föreslog dock ett liknande bemyndigande be­fräffande förpackningsavfeU i en särskUd lag om återtagning av för­packningar.

Remissinstanserna: De flesto remissmstanser som ytfrade sig över förpackningsufredningens förslag var positiva tiU ett producentansvar för förpackningar men flera var kritiska mot utformningen av lagför­slaget.

Skälen för mitt förslag: AvsUcten med förslagen om producentansvar är att minska mängden avfåU och att effektivare utnyttja naturresurser­na. För att uppnå detta är det mte tillräckUgt att regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att föreskriva om skyldighet för en producent att se tiU att avfåUet bortforslas eUer slutUgt omhändertas. Bemyndigandet bör också omfatto föreskrifter att en pro­ducent skaU se tiU att avfåUet återanvänds, återvinns eUer omhändertas på annat sätt som kan krävas för en mUjömässigt gcxltogbar avfaUshan­tering.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer kan ge­nom detto bemyndigande föreskriva hur stor del av det insamlade och bortforslade avfåUet som skaU återanvändas, återvinnas eUer omhän­dertas på annat lämphgt sätt, t.ex. genom kompostering eUer energi-utvUming, som kan krävas för en mUjömässigt godtogbar avfaUshante­ring.

För att få en kretsloppsanpassad avfaUshantering är återanvändning och återvinning av material oftast att föredra. I vissa fåU kommer dock fömtsätttungar att saknas för rationeU återanvändning och återvuming. Energiutvinning ur sorterade avfåUsfraktioner kan då vara ett bättte altemativ för att utnyttja materialet, även ur resursutnyttjandesynpunkt.

För att konttoUera föreskriftemas efterlevnad bör producenten även kunna åläggas skyldighet att lämna uppgifter om insamling, återanvänd­ningsgrad, återvinningsgrad eUer andra förhåUanden som gäUer hans verksamhet i dessa avseenden.

62

7.3.2 Separationsskyldighet

Prop. 1992/93:180

Mm bedömning: Regeringen skaU föreskriva att avfaU som om­fattas av föreskrift som har meddelats med stöd av 6 b § renhåU­ningsfegen skaU förvaras skUt från hushåUsavfaU eUer annat avfaU i avvaktan på bortforsling. Detto kan göras med stöd av 8 § ren-håUnUigslagen.

Mitt förslag: Bestämmelsen i 7 § renhållningslagen att en fastig-hetsmnehavare inte får gräva ner, kompostera eUer på annat sätt slutiigt omhänderta avfaU som skaU forsfes bort genom kommu­nens försorg utökas tiU att omfatto även sådant avfaU som skaU forslas bort genom prcxlucentens försorg.

Promemorians förslag: Den innehåUer inget förslag om detto men för­slaget överensstämmer i huvudsak med 5 § förpacknUigsufredningens förslag.

Remissinstanserna: De har mte haft någontUig att erinra mot för­packnmgsuttedningens förslag.

Skälen för mitt förslag och min bedönming: För att möjUggöra en effektiv msamling av det avfåU som omfattas av föreskrift enhgt 6 b § bör föreskrivas att sådant avfeU mte får blandas samman med hushåUs­avfaU eUer annat avfeU. Denna föreskrift skaU gäUa för samtiiga, såväl privatpersoner som näringsidkare.

Det är dock vUctigt att möjUghetema för enskUda hushåU att kom­postera avfåU underlättos och jag avser att snarast återkomma med förslag tiU regeringen om en översyn i detta syfte.

7.3.3 M

ä

rkning

Mitt förslag: Regeringen eUer den myndighet som regeringen be­stämmer får föreskriva om skyldighet för en producent att märka en vara eUer en förpackiung som omfattas av föreskrift om produ­centonsvar.

Promemorians förslag: InnehåUer mget förslag om märkning men för­slaget överensstämmer med 10 § i förpacknUigsufredningens lagförslag.

Remissinstanserna: De har mte haft något att erinra mot förslaget.

Skälen för nutt fiirslag: För att ett system med återtognmg av varor eUer förpackningar skaU fungera torde det i många fåU krävas en sär­skUd märknmg av varan eUer förpackningen. Sådana märkningssystem används även i andra länder, exempelvis i Tyskland, och det finns förslag tiU märkning av förpacknmgar i förslag tUl EG-duektiv om förpackningsavfåU. Sverige bör enbgt min mening delto i arbetet med en europeisk harmonisering pä området. Regermgen eUer den myndig­het som regeringen bestämmer bör därför få rätt att föreskriva om

63

märknmg i samband med en föreskrift om prcxlucentansvar när behov    Prop. 1992/93:180 förehgger

7.3.4 Producentavgift

Mitt förslag: Regeringen eUer, efter regeringens bemyndigande, kommuner eUer en myndighet får meddela föreskrifter om att avgift för bortforsling och sludigt omhändertogande genom kom­munens försorg av avfaU som avses i 6 b § får tos ut av producen­ten.

Promemorians förslag: Överensstämmer i stort sett med mitt förslag men i promemorian föreslogs bestämmelsen i en ny 14 a § där även kommunala avgifter reglerades.

Remissinstanserna: De flesto remissmstansema har inte haft någonting att erinra mot förslaget. Göta hovrätt konstoterar att det finns möjUgheter att lagtekniskt ge förslaget en bätfre utformning.

Skälen för mitt förslag: Som angetts ridigare kan det för vissa typer av varor och avfaU av olika skäl vara mindre lämpUgt att ålägga produ­centen återtognings- och hanteringsansvar. Det kan finnas risk för att oseriösa entteprenörer kommer att umyttjas och genomför en från mU­jösynpunkt felaktig hantering och det kan vara svårigheter att utöva tiU­räckUg konfroU. Bl.a. av dessa skäl kan det vara lämpUgt att kommunen aUtjämt har det fysiska ansvaret för hantering och ibland även för det slutUga omhändertogandet medan producenten har det ekonomiska an­svaret. EnUgt det tidigare nämnda EG-duektivet om avfåU som omfattos av EES-avtalet fömtsätts producenten få ett duekt ekonomiskt ansvar för avfåUet. När ett principieUt producentansvar införs kan det framsfe som mindre rättvist om avgifter för den kommunala avfaUshanteringen debiteras enbart konsumentema i kommunema och inte företogen. För att säkerstäUa detto ekonomiska ansvar kan det ibland vara nödvändigt att to ut en särskUd avgift. Avgiften bör därför kunna tos ut av produ­centen för bortforsling och slutUgt omhändertagande genom kommunens försorg av avfåU. Avgift skaU kunna tos ut antingen för att fecka både bortforsling och slutUgt omhändertogande men kan även tos ut enbart för att fecka det ena, exempelvis bortforsUngen, om både det fysiska och ekonomiska ansvaret för det slutUga omhändertagandet Ugger kvar hos producenten.

De avgifter det här kan bU fråga om bör i många fåU baseras på gene­reUt beräknade kosmader för omhändertegandet av respektive avfalls­slag. Då blir avgiftens storlek normalt mte differentierad efter lokala förhåUanden och i de fåUen bör det därför bU en uppgift för regeringen att meddela föreskrifter om avgifter. Avgiftema bör då tos ut cenfralt av företogen och fördelas tiU kommunema. Systemet med producentov-gifter är oprövat och jag har erfarit att Kommunförbundet önskar att det är mer flexibelt än enhgt lagrådsremissens förslag. Även kommunema bör därför, efter regeringens bemyndigande, få möjUghet att kunna te ut

64

en producentevgift differentierad efter lokafe förhållanden i de feU det är lämpUgt.

Eftersom dette blir ett nytt system måste man noga följa tiUämpningen och konsekvensema av de producentovgifter som mfÖrs och vid behov även se över den nu föreslagna regleringen.

7.3.5 Best

ä

mmelser om straffansvar

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Sttaffstodgandet i 24 § renhållningslagen utökas tiU att omfatto även överträdelse av föreskrifter om producentansvar, märkning och uppgiftsskyldighet.

Promemorians förslag: Överensstämmer tUl viss del med mitt förslag.

Remissinstanserna: Har mte haft något att erinra.

Skälen för mitt förslag: För att lagstiftningen skaU bU effektiv bör den vara sttaffsanktionerad. Sfraffskalan enUgt renhållningslagen om­fettar för närvarande böter och fängelse i högst sex månader. Det finns mte skäl att föreslå någon skärpning av sfraffskalan.

7.3.6 Producentansvar f

ö

r f

ö

rpackningar

Skyldighet att återta förpackningar

Min bedömning: I tidigare avsnitt föreslår jag att regeringen skaU fä meddela föreskrifter om producentansvar. Ett sådant ansvar bör gälla för förpackningar. Det bör gäUa både kostnadsansvaret (det ekonomiska ansvaret) för insamling, bortforsling och slutUgt om­händertogande av de utsorterade förpackningama och hanteringen (det fysiska ansvaret) av avfaUet. En förordning om producentan svar för förpackningar bör träda i kraft den 1 januari 1994.

Förpackningsutredningens förslag: Uttedningen föreslår att en sär­skUd feg om återtagning av förpackningar mförs som bemyndigar rege­ringen att föreskriva om skyldighet för en producent att samla in, forsla bort och slutUgt omhänderta använda förpackningar. Producentansvaret skaU vara möjUgt att avgränsa geografiskt. Den praktiska utformningen av återtogningssystemet regleras genom avtal meUan det offentUga och de företog som tiUverkar eUer importerar förpackningar av ett visst materialslag.

Remissinstanserna: Remissinstansema har tiU övervägande del varit positiva tiU principen om producentansvar för förpackningar. Inttessen­ter från industrin och handehi har förordat att producentema ges endast ett fysiskt ansvar medan i stort sett samthga övriga remissinstanser har delat uttedningens slutsats att producentema bör ges både ett ekono­miskt och ett fysiskt ansvar.

65

5 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

Bakgrunden tUl min bedömning: Under de senaste decenniema har Prop. 1992/93:180 mängden förpackningar, särskUt engångsförpackningar, ökat markant. Utvecklingen av förpackningama har inneburit en mer rationeU och effektiv vamhantering. En ändamålsenUg förpackning kan spara resurser genom nunskat spiU och reducerad energiåtgång i distributionen. Samti­digt åtgår det energi och råvaror vid tiUverkning av förpackningar. Det är angeläget att den totafe resursåtgången minimeras. Genom Uvscykel­analyser kan man kartiägga för- och nackdelar med olika typer av för­packningar. En förpackning som är energikrävande att tiUverka kan spara energi genom att förpackningsmaterialets vikt är relativt sett låg i förhåUande tiU andra förpackningsmaterial, vilket innebär lägre energi­åtgång i distributionsledet.

Förpackningama har kommit att upplevas som ett växande problem mom avfaUshanteringen. Förpackningamas andel av hushåUsavfeUet uppgår numera tiU uppskattningsvis 25 % räknat i vUrt och ca 50 % räknat i volym.

AUa förpackningar medför en mUjöbelastning, om än på olika sätt och i olUca stor utsfräckning. Fyra faktorer har stor betydelse för vUken mUjöbelastning en förpackning har. För det försto har avfaUshantering­en betydelse, d.v.s. om de använda förpackningama återanvänds, om materialet återvinns för att användas som nytt material eUer förbränns i kombination med, eUer utan, energiutvUining eUer slutUgen om för­packningama kasseras och deponeras på tippen. För det andra har den totola mängden förpackningar betydelse för mUjöbelasmingen. En ttedje faktor är mängden förpackningsmaterial och vUken typ av förpacknings­material som går åt för att producera varje enskUd förpackning. Slut­Ugen har förekomsten av mUjöskadUga beståndsdelar i förpackningama betydelse för förpackningamas påverkan på rruljön.

Det är främst dessa fyra fektorer som måste beaktos vid utformning av styrmedel för en mer mUjöanpassad produktion och konsumtion av förpackningar.

De förpackningar som framstäUs i dag har i allmänhet goda egen­skaper för att förvara och bevara de produkter som de är avsedda att omsluto. Många förpackningar är dock mte utformade med tanke på vilken miljöbelastning de medför. Det beror på att de ekonomiska in­citamenten mte är tiUräckUgt starka för förpackningstiUverkama att to mUjöhänsyn vid utformningen av förpackningarna. TiUverkaren har företogsekonomiska motiv att minska råvam- och energianvändningen vid tiUverkningen av förpackningama men saknar företogsekononuska motiv för att to hänsyn tiU förpackningamas mUjöbelastning i avfeUsle­det. Eftersom det företogsekonomiska motivet är svagt måste markna­dens signaler förstärkas med ett prcxlucentansvar så att det finns starka företogsekonomiska skäl att beakto mUjöaspekten vid utformningen av förpackningarna.

FörpackningstiUverkamas ansvar för mUjökonsekvensema av en för­

packning upphör för närvarande när förpackningen/varan är såld. När

förpackningama slutUgen hamnar i avfeUsledet är det konsumenten och

avfåUshanteraren som får kosttiader och eventueUt andra problem för att

66

bU av med förpackningama. Jag anser att förpackningsindustrin bör

åläggas ett större ansvar för förpackningamas mUjöbefestning. Det bör    Prop. 1992/93:180 ske genom att prcxlucentansvar för förpackningar mförs.

UtveckUngen utomlands

I flera länder har åtgärder vidtogits eUer diskussioner påbörjats i rikt­ning mot ett införande av prcxlucentansvar för förpackningar. Produ-centonsvaret är i vissa feU fuUständigt och i andra fåU begränsat och bygger på lagUga eUer frivilUga regleringar. Det gemensamma syftet är att minska den totala mängden förpackningar och att öka återanvänd­ningen och materialåtervinningen av förpackningama. Inom EG behand­las för närvarande ett förslag tiU förpackningsduektiv som beskrivs i det följande. Därefter följer en beskrivning av den tyska lagstifttiingen och det s.k. DSD-systemet (das Duale System Deutschlands) i Tyskland samt mycket kort vad andra länder åstodkommit för att minska förpack­ningamas mUjöbelastning.

EO:s förslag tdl direktiv omförpackningar och förpackningsavfåU

EG-kommissionen presenterade i juU 1992 ett förslag tiU duektiv om förpackningar och förpackningsavfåU. Bakgmnden är att fiera medlems­länder har börjat införa olika typer av mUjökrav på förpackningar base­rade på någon form av producentansvar.

Direktivets syfte är att harmonisera nationeUa åtgärder som vidtos för att minska mUjöpåverkan från förpackningar och förpackningsavfåU för att undvUca stömingar av den inre marknaden, handelshinder och kon­kurrensbegränsning.

DUektivförslaget stäUer krav pä att medlemsländema skaU införa system för återtagning, återanvändning och materialåtervUining av an­vända förpackningar. Senast tio år från direktivets ikraftttädande skaU 90 % av alla använda förpackningar (i vUrt räknat) återtas i resp. med­lemsland. Det insamlade förpackningsavfåUet skaU därefter gå tiU ma­terialåtervUining, förbränning med energiutvinning eUer kompostering. Av det totala förpackningsavfåUet skaU minst 60 % av respektive för­packningsmaterial gå tiU materialåtervinning. Högst 10 % av aUt förpackningsavfåU får deponeras. Använda förpackningar som ingår i ett system med återanvändning definieras inte som avfåU och omfattos därför inte av ovansfeende krav.

Det finns enUgt dUektivförslaget en möjUghet att mcxiifiera de angivna målen för materialåtervinning om vetenskapUga studier, Uvscykelana­lyser eUer liknande visar att andra återtogningssätt är fördelaktigare från mUjösynpunkt. Målen skaU vidare ses över sex år efter det att dUektivet ttätt i kraft. DUektivförslaget blir nu föremål för förhandlingar i mini­sterrådet. Det innebär att väsentUga förändringar kan ske innan ett slut­Ugt beslut tos. DUektivet kan tidigast ttäda i Icraft år 1995.

67

Tysk lagstiftning och DSD-systemet

Prop. 1992/93:180

Tyskland har som tidigare nämnts sedan år 1986 en avfeUslag som bemyndigar förbundsregeringen att utfärda förordrungar om bl.a. åter-togningspUkt och pantsystem. Distributörer kan också åläggas skyldighet att återta avfeUet eUer to ut en pant. Ett flertal förordningar har utfär­dats eUer är under utarbetande med stöd av denna lag.

Lagen behandlar också avfeUsmängden. EnUgt lagtexten får förbunds­regeringen bestämma mål för återanvändning, återvinning och begräns­ning av avfåUsmängdema. Vidare får regeringen, i syfte att minska av­fåUsmängdema och avfåUets mUjöbelastning, utfärda förordningar om att vissa produkter, framför aUt förpackningar, 1) skaU vara märkte på ett särskUt sätt, 2) skaU gå att återanvända eUer återvUma, 3) skaU återtes av producenten for återanvändning eUer återvuming, 4) skaU in­samlas på ett särskUt sätt separerat från annat avfåU för att underlätte återanvändning eUer återvuming och 5) får marknadsföras endast för särskUda ändamål.

Med stöd av lagen beslöt förbundsregeringen i juni 1991 en förord­ning om förpackningar. EnUgt förordningen är producenter och dis­tributörer skyldiga att te tiUbaka ttansportförpackningar som konsu­menten eUer uidustrin har lämnat tiUbaka. Bestämmelsen ttädde i kraft den 1 december 1991. Vidare är, sedan den 1 april 1992, den som säljer en vara skyldig att låte köparen lämna sekundär- eUer omförpack­ningar i försäljningslokalen. När det gäUer försäljnings- eUer konsu­mentförpackningar är producenter och distributörer från den 1 januari 1993 skyldiga att te tiUbaka sådana förpackningar om de lämnas tiU­baka. Denna skyldighet gäUer dock mte de producenter och distributö­rer som organiserar ett system som garanterar en regelbunden hämtning av använda förpackningar. Som en direkt följd av dette har näringshvet upprättet det s.k. DSD-systemet som organiserar insamlingen för han­deln och tiUverkama.

De förpackningstiUverkare som är anslutoa tiU DSD-systemet måste garantera att de eUer någon annan kontinuerUgt tar emot och återvUmer material från sorteringsanläggningama. De skaU märka sina förpack­ningar med en grön punkt så att konsumenten vet att förpackningen återvinns genom DSD-systemet. Systemet finansieras genom att en av­gift (för närvarande 0,01 tiU 0,2 DM) tes ut för varje förpackning. Avgiften fecker kosttiadema för msamling och sortering.

EnUgt förordningen skaU 64-72 % av förpackningsavfeUet firån år 1995 gå tiU materialåtervinning; kraven varierar meUan olika förpack­ningsmaterial. För ttansportförpackningar och kringförpackningar gäUer i princip krav på en total återanvändning eUer återvinning av det avfeU som industrin eUer konsumenten lämnar tiUbaka.

I Danmark måste dryckesförpackningar för öl, fesk och mineralvatten mgå i ett godkänt rettirsystem. För övriga förpackningar planerar man nationeU lagstiftning i anslutning tiU EG-duektivet.

I Norge utarbetar en arbetsgmpp med representanter från näringsUvet

och myndighetema ett förslag tiU producentansvar för förpacknmgar

68

med krav på materialåtervUining på en viss procentueU nivå.

I Finland är en ny avfåUslag under utformnmg. Riksdagen skaU to Prop. 1992/93:180 sfeUning tiU förslaget våren 1993 och enhgt regeringens försfeg skaU lagen ttäda i kraft den 1 juU 1993. EnUgt lagförslaget bemyndigas rege­ringen att föreskriva att producentema skaU ansvara för de egna produktemas avfåU och ha återtagningspUkt. När EG-duektivet om för­packningar har antogits kommer den finska regeringen att följa upp lagen med förordningar som specificerar vUka produkter och producen­ter som omfattes och vilka krav på återanvändning och materialåter­vinning som skaU gäUa.

Sommaren 1992 antogs i Frankrike en feg om avfeUshantering som innebär att producentema har ansvar för förpackningsavfeUets omhän­dertogande. Målet är att 75 % av aUa förpackningar skaU återvinnas år 2002. I begreppet återvinning innefettos även förbränning med energiut­vmning. AUa förpackningar i Frankrike beläggs fr.o.m. år 1992 med en avgift som samlas in av den stotUga fonden Eco-embaUage. Medlen som fonden får Ui går tiU att bekosto msamling och omhändertagande av för­packningsavfåUet.

En överenskommelse har slutits meUan Frankrike och Tyskland om ett gemensamt återvinningssystem för förpackningar. Överenskommel­sen innebär en samordning meUan det tyska DSD-systemet och det franska Eco-embaUage med den gröna punkten som gemensam symbol.

I Nederländema har regeringen och förettädare för näringsUvet ge­nom avtol enats om att förpackningsproducentema ansvarar för sina produkter även i avfåUsledet och skaU se tiU att retursystem införs. Överenskommelsen omfattar alfe förpackningar som förs ut på den in­hemska marknaden. Avtalet preciserar de kvantitotiva och kvaUtotiva mål som gäUer för att nunska mängden avfeU. Bl.a. har man kommit överens om att tiU år 2000 helt upphöra med förbränning av förpack­ningar utan energiutvinning. Industrin har också forbundit sig att byto engångsförpackningar mot retumerbara i de fåU det mnebär en niindre mUjöbelastning. Någon förordning kommer mte att utfärdas så länge avtolet håUs.

I USA finns på federal nivå ett förslag tiU lagstiftning med bl.a. åter­vinningskrav på förpackningar. Industrin har haft stora invändningar emot förslaget och det ansvar som lagen skuUe lägga på industrin. EnUgt uppgift är ett försto dehnål för materialåtervinning av förpack­ningar att 25 % av aUa förpackningar återvinns efter år 1995, undanto­get förpackningar som är av papp/pappersmaterial vilka skaU ha en åter-vmmngsnivå på 40 % efter 1995. År 1998 höjs återvmnUigsmålet tiU 40 % och efter år 20{X) skaU 50 % av aUa förpacknmgar återvUmas. På delstotsnivå har de flesto stotema lagar som begränsar mängden för­packningar och stunulerar återanvändning och materiafetervUming. För att stimulera återanvändning och materialåtervUining har flera delstoter skattelätmader för bl.a. företogsUivesteringar.

Skälen för min bedömning: Jag anser att nya styrmedel måste in­

föras så att producentema kan åläggas ett prcxlucentansvar för sina

produkter i avfeUsledet. Principen att den som förorenar skaU betafe

kosttiadema för att undanröja eUer motverka föroreningen - PoUuter

69

Pays Principle - skaU gäUa för förpackningsavfåUet. Det mnebär i detto

fåU att kosmaden för att omhänderta förpackningsavfåUet skaU mgå i    Prop. 1992/93:180 priset på förpackningen/varan.

För att undvUca betungande adminisfration och konfroU bör ett system, som skapas för att förmå producentema att te mUjöhänsyn i sin tiUverk­ning, vara självreglerande och utnyttja marknadsekononuska mekanis­mer. Det system med producentansvar och återtegandeplikt fÖr förpack­ningar som jag förordar uppfyUer dessa krav. Systemet har hög flexibi­Utet genom att det ger förpackningamas ekonomiska inttessenter frihet att själva utforma retumerbara förpackningar och återvinningssystem på marknadens villkor. Någon detaljreglering från stotens sida blir inte aktueU så länge dette system fungerar på ändamålsenUgt sätt.

Jag anser att ett system med producentansvar for förpackningar erbju­der en värdefuU möjUghet att uppfyUa riksdagens mål om att minska av­feUets volym och mUjöbelastning.

Den erfarenhet av prcxlucentansvar på förpackningar vi har i vårt land är positiv. Producentema har på frivilUg gmnd fuUt ekonomiskt och fysiskt ansvar för omhändertagandet av returflaskor av glas för vin, sprit, öl och läsk. Det innebär att producentema organiserar och be­kostar insamling och återanvändning resp. materialåtervinning av för­packningama Uksom information tiU allmänheten. Detsamma gäUer för aluminiumburkar men för sådana gäUer även krav på tiUstånd enUgt lagen (1982:349) om återvuming av dryckesförpackningar av alurrU-nium. Fullsfendigt producentansvar finns också för materialåtervinning av weUpapp och ett visst producentansvar för återvuming av glasför-packiungar. På senare tid har även ett retursystem för läskedrycksflas­kor av PET-plast byggts upp av producentema.

Det är min uppfettning att de system med retumerbara förpackningar som vi har i Sverige för närvarande behöver kompletteras för att produ­centemas ansvar för förpackningsavfåUet, så som producentansvaret sla­gits fest av riksdagen år 1975, skaU gäUa i reaUteten. Dessutom är det nödvändigt att utveckla nya remrsystem för att möto de krav som följer av EG:s förslag tiU förpackningsduektiv. Mitt förslag om producent­ansvar med återtagningspUkt för förpackningsavfåU är ett försto steg i den riktningen.

Förpackningsuttedningen förordade att producentemas återtagnings­

pUkt för förpackningar skaU omfetto både ett ekonomiskt och ett fysiskt

ansvar. Det ekonomiska ansvaret innebär att prcxlucenten är skyldig att

sfe för kosttiaden fÖr msamling, bortforsling och återvuming av för-

packnmgsavfåUet. Det fysiska ansvaret innebär att producenten är skyl­

dig att återta använda förpackningar som konsumenten (hushåUet, före­

teget, m.fl.) har lämnat tiUbaka. Att producentema bör åläggas både

ekonomiskt och fysiskt ansvar har fått ett brett stöd av

renussinstansema. Även jag delar uttedarens uppfettning i denna fråga;

producentema bör överto kommunens ekonomiska och fysiska ansvar

för det utsorterade förpackningsavfeUet. Så länge det saknas möjUgheter

att maskineUt sortera ut förpackningar från hushåUsavfaU bör däremot,

enhgt min mening, använda förpackningar, som av den enskUde läggs

tiUsammans med annat hushåUsavfaU, samlas in och transporteras bort

70

av kommunen enhgt gäUande ordning.

Eftersom Sverige är ett glest befoUcat land kan stora kosttiader uppsfe för insamling och fransport tiU returanläggningama. De mUjömässiga nackdelama med stora ttansportovstånd kan i vissa fåU överväga de mUjömässiga fördelama med att återanvända eUer materialåtervmna förpackningama. Jag avser därför att i ett annat sammanhang återkom­ma tiU regeringen med förslag att ge Stotens naturvårdsverk i uppdrag att följa upp dessa aspekter av producentansvaret och, om så behövs, föreslå åtgärder.

Konsumentemas aktiva medverkan är av vital betydelse fÖr att ett återtagningssystem av förpackningar skaU vara framgångsrikt. Återtog­ningssystemet måste därför vara enkelt och konsumentvänUgt för både företog och enskUda. Dessutom krävs tydUg Uiformation och märkning av förpackningarna. Detto stäUer också krav på praktiska arrangemang i bostodsområden för att möjUggöra omfattande returer av förpackning­ar.

För att ett system med återtagning skaU fungera och ge underlag för återanvändning och materialåtervinning i kommersieU skala krävs att de uttjänte förpackningama sorteras ut från övrigt aviåU redan vid käUan. Det innebär ett ansvarstogande från den enskUdes sida. Det stora in­ttesse för nuljöfrågoma som människor har i dag, och deras genuma vUja att aktivt bidra tiU en bätfre mUjö borgar for att de enUgt min bedömning också kommer att to detta ansvar. Det är mm uppfettning att de svenska konsumentema i stor utsfräckning skuUe uppfetto en ökad käUsortering i hushåUen positivt, även om det medför en viss ökad arbetsbörda för varje individ.

Den enskUdes medverkan är således en fömtsättning för att system med återtognmgsplikt skaU fungera. Det är av stor vUct att hushåUen, företegen och andra berörda informeras om hur käUsorteringen i prakti­ken skaU fungera. Information behövs också om de mUjömässiga för­delar som är förknippade med att använda förpackningar separeras från övrigt avfåU och återvmns. Det ankommer på de berörda foretegen att se tiU att erforderUg mformation ges. För egen del anser jag det önsk­värt att förpackningar som återanvänds eUer materialåtervinns märks med en symbol.

7.3.7 Producentbegreppet betr

ä

ffande f

ö

rpackningsavfall

Prop. 1992/93:180

Min bedömning: I fråga om föipackningsavfaU bör med producent avses den som tiUverkar förpackningar eUer förpackningsmaterial eUer importerar förpackningar, förpackningsmaterial eUer för packade varor eUer för vidare försäljning förpackar och Umehar varor.

Förpackningsutredningens   förslag:   Bedömningen   överensstämmer med 3 § i förpackningsufredningens lagforslag.

71

Remissinstanserna: De remissmstanser som har ytttat sig med anled-    Prop. 1992/93:180 ning av förpackningsuttedningens förslag har i allmänhet inte haft något att mvända.

Skälen för min bedömning: En vUctig del av regleringen av produ­centensvaret, inte minst med hänsyn tiU lagens effekter på marknaden, är att producenten kan identifieras. I EG-kommissionens förslag tiU förpackningsduektiv har beteckningen prcxlucent givits en vid defini­tion. Som producent tiU en viss förpackning anges tiUverkare, material­leverantör, distributör, Unportör och handeln. I Tyskland Ugger produ­centansvaret för sälj förpackningar på handehi. Det är handehi som har fått ansvar för att te tiUbaka förpackningama och som i sin tur får stäUa krav på leverantörema, dvs. de som tiUverkar eUer importerar förpack­ningama, att medverka vid återtagningen. Det tyska näringsUvets svar på lagen om återtagandepUkt är det i ett tidigare avsnitt beskrivna DSD-systemet, där prcxlucentansvaret fördelats meUan förpackningamas ekonomislca inttessenter.

Med hänsyn tiU att en vara kan förses med en förpackning i många olika led bör definitionen av producent när det gäUer förpackningar avse förpackningamas samtUga ekonomiska inttessenter. Dessa bör ges ett ansvar för förpackningsavfeUet genom att en vid definition av begreppet producent används i det sammanhanget. Det är också i linje med vad förettädare för svenskt näringsUv har framfört i sina kontakter med förpackningsufredningen. AUa ekonomiska infressenter måste ges möj­Ughet att själva uppfyUa producentansvaret; inhemska producenter såväl som unportörer. I annat fåU kan producentansvaret uppfettos som han­delshinder.

Min slutsats är att genom att producentansvaret Ugger hos en vid krets ökar fömtsättningama för att återtagningspUkten inte skaU leda tiU försämrad konkurrens på marknaden. Jag anser mot den bakgmnden att i begreppet producent i detto sammanhang bör innefettos den som tiU­verkar förpackningar eUer förpackningsmaterial, importerar förpack­nmgar, förpackningsmaterial eUer förpackade varor eUer för vidare för­säljning förpackar eUer innehar varor, dvs. hela distributions- och försäljningskedjan.

72

7.3.8 

Å

teranv

ä

ndning, material

ä

tervinning m.m.

Prop. 1992/93:180

Min bedömning: En förordning om krav på återanvändning cx;h materialåtervinning av förpackningar bör träda i kraft den 1 januari 1994 i den mån frivilliga, bindande avtal mellan berörda parter inte har slutits. För olika materialslag anges vilka nivåer som skall vara uppnådda efter den 1 januari 1997. En förordning bör också omfatfe skyldighet för en prcxlucent att lämna uppgifter om insamling, återan­vändningsgrad, materialåtervinningsgrad cx;h andra förhållanden som gäller dennes verksamhet enligt renhållningslagen.

Mot bakgmnd av att återanvändnings- cx;h återvinningsgraden för vissa förpackningar i dag är mycket låg cx;h underlaget inte är tiU­räckligt för att fastställa kravnivåer bör Naturvårdsverket få i uppdrag att analysera konsekvensema av återanvändnings- och återvinnings-nivåer för dessa förpackningsslag. I Naturvårdsverkets uppdrag skall ingå att definiera vilka förpackningar som skall omfattos av kraven.

Förpackningsutrediungens förslag: Utredningen föreslår att regeringens bemyndigande skall tos in i en särskild lag om återtogning av förpackning­ar i vilken producentema ges ansvar för att använda förpackningar insam­las, bortforslas och återanvänds, materialåtervinns eller förbränns med energiutvinning. Den miljömässiga prioriteringsordningen skall vara åter­användning, materialåtervinning, energiutvinning och deponering. Priori­tetsordningen föreslås gälla för varje enskilt materialslag (glas, papper, aluminium, stålplåt och plast) och inte när olika materialslag jämförs. Regeringen skall fastställa mål för materialåtervinningen från år 2000. De mål som föreslås av uttedningen är satto efter en sammanvägning av miljö­fördelar, teknisk möjlighet och ekonomisk rimlighet.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har haft invändningar mot utredningens miljömässiga prioritetsordning för återanvändning, material­återvinning, förbränning i kombination med energiutvinning cxh depone­ring.

Skälen för min bedömning: Med den i avsnitt 7.3.6 föreslagna åter-togandeplikten på förpackningar ges producentema incitoment för att ut­forma förpackningar som kan återanvändas eller vilkas material kan åter­vinnas. Jag anser att producentema bör ges frihet att i varje given situa­tion, inom ramen för angivna mål, bedöma vilket av altemativen återan­vändning och materialåtervinning som är mest fördelaktigt, I det system med producentansvar inom ramen för ett återvinningsmål som jag här före­slår, ges företogen dessutom stor frihet att praktiskt utforma systemet.

I sitt remissvar till förpackningsutredningen betonar NUTEK nödvändig­heten av att UtveckUngen på förpackningsområdet sker i samklang med utvecklingen i övriga Europa och EG. Motsvarande synpunkter har även bl.a. Stotens naturvårdsverk. Kommerskollegium och Sveriges industri­förbund framfört. Det är enligt min mening självklart att vi med den nära relation vi har med EG i möjligaste mån harmoniserar våra miljöansfräng-

73

ningar med EG. Samtidigt anser jag att det är viktigt att vi utformar våra    Prop. 1992/93:180 system utifrån vårt lands specifika fömtsättningar.

Med utgångspunkt i förpackningsuttedningens analys av de svenska för­hållandena på respektive marknad CK;h den tyska förpackningsförordningens krav på återvinningsnivåer från den 1 januari 1995 förordar jag i det följande skilda krav på återanvändnings- cx;h återvinningsnivåer för olika material- och förpackningsslag (aluminium, wellpapp/ papp/ papper, plast, stålplåt och glas), att gälla fr.o.m. den 1 januari 1997. I förslaget har hänsyn togits, i enlighet med Naturvårdsverkets synpunkt, tiU redan exi­sterande retursystem. För de förpackningar som inte redan har nationellt uppställda mål anser jag att de nivåer som gäUer i Tyskland från den 1 januari 1995 beträffande materialåtervinning bör gälfe fr.o.m. den 1 janua­ri 1997. Alla procenttal anger förpackningsavfåUet i viktprocent.

Glasförpackningar

Det finns i dag väl utvecklade system för insamling, återanvändning och materialåtervinning av glasförpackningar i vårt land. Branschen har återan-vändningssystem för flaskor för öl, läsk, vin cx;h sprit. 95-98 % av alla öl-och läskedrycksflaskor återanvänds och motsvarande siffra för vin- och spritflaskor är 65 %. I 1990 års avfållsproposition (prop. 1989/90: 100 bil. 16, bet. 1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241) festslogs att återtagningsmålet för dryckesförpackningar skall vara minst 90 %.

År 1991 materialåtervanns ca 44 % av alla glasförpackningar av Svensk Glasåtervinning AB (SGÅ) som har det fysiska och delvis det ekonomiska ansvaret för materialåtervinningen av glas. Det är kommunema som sam­lar in glaset och säljer det till SGÅ för återvinning. Företoget tar ut en avgift på de förpackningar som är anslutna, för närvarande är avgiften 2-6 öre per förpackning beroende på volymen. Avgiften används för att be­kosto insamUng, återvinning m.m. SGÅ:s återvinningsmål för år 1995 är att 70 % av alla glasförpackningar skall återvinnas.

WeUpapp

Det finns redan flera väl fungerande system med materialåtervinning av weUpapp i vårt land. Främst är det förpackningar från grossister, distri-butionsföretog och detaljhandel som återvinns. För närvarande återvinns ca 65 % av all wellpapp i vårt land. Denna nivå måste vara ett minimum för materialåtervinningen av wellpapp efter den 1 januari 1997.

Övriga förpackningar

För övriga förpackningar (förpackningar i stålplåt, övriga aluminiuniför-

packningar, övriga förpackningar av papp, papper cx;h kartong samt övriga

plastförpackningar) är nuvarande återanvändnings- och återvinningsnivåer

mycket låga. För dessa förpackningar är dessutom underlaget inte tillräck­

ligt för att redan i dag formulera krav. Enligt min bedömning är dock de

74

återanvändnings- och återvinningsnivåer som anges i det följande rimliga

målsättningar för återanvändning och materialåtervinning. Innan krav kan Prop. 1992/93:180 ställas bör dock konsekvensanalyser genomföras för de i det följande angivna nivåema. Jag avser därför att inom kort återkomma till regeringen med ett förslag om ett uppdrag tiU Naturvårdsverket att göra en konsek­vensanalys av dessa nivåer innan de förs in som krav i förordningen. I Naturvårdsverkets uppdrag skall ingå att definiera vilka förpackningsslag som skall ingå i respektive krav.

I dag förekommer ingen återanvändning eller materialåtervinning av hus­hållsförpackningar i stålplåt men viss återanvändning och materialåtervinn­ing av förpackningar för industriellt bmk förekommer. Ett problem vid materialåtervinning av hushållens förpackningar i stålplåt är att de oftest är förtennade vilket kraftigt fördyrar återvinningen. På sikt måste stålplåtsför-packningama för hushållen utvecklas så att det går att materialåtervinna dem till en rimlig kostnad. Jag anser att vi bör kunna ställa motsvarande krav som den tyska förpackningsförordningen gör på producentema att återanvända eller materialåtervinna minst 70 % av alla förpackningar i stålplåt från den 1 januari 1997.

Endast ca 1 % av hushållssopoma är aluminiumskrot (exklusive retur­burken). En stor del av aluminiumförpackningama insamlas och material­återvinns redan, eftersom returburken insamlas och materialåtervinns till närmare 85 %. Aluminium är intressant att återvinna eftersom det om­smälte materialet har samma egenskaper som nytt material. Det finns därför goda möjligheter att öka materialåtervinningen av aluminiumför­packningar och jag finner det rimligt att minst 70% av alla övriga alumi­niumförpackningar återanvänds eller materialåtervinns från den 1 januari 1997.

Jag anser att materialåtervinningen av förpackningar av papp, papper och kartong, utom förpackningar i wellpapp, bör öka så att minst 65 % materialåtervinns fr.o.m. den 1 januari 1997. Detto innebär att insamUng och materialåtervinning av både företogens och hushållens papp, papper och kartong måste öka kraftigt.

40 % av alla konsumentförpackningar i papper cx;h kartong (exklusive wellpapp) är mjölkförpackningar och andra vätskekartonger av papper och plast. Som vätskeförpackningama ser ut i dag är det tveksamt om mate­rialåtervinning ger någon miljövinst i förhållande till förbränning med energiutvinning. Min bedömning är att en utveckling av dessa förpack­ningar måste till, så att det blir möjligt att möto EG:s krav på material­återvinning även för dessa förpackningar.

Återanvändning av plastförpackningar är ur miljöhänseende oftost att föredra framför materialåtervinning. Det finns emeUertid en del problem med materialåtervinning och återanvändning, bl.a. är den återvunna plasten många gånger av sämre kvalitet än ny plast.

I dag materialåtervinns ca 5 % av alla plastförpackningar. Jag finner det rimligt att minst 65 % av alla plastförpackningar, exklusive PET-flaskan, fr.o.m. den 1 januari 1997 återanvänds eller materialåtervinns.

Enligt en frivillig överenskommelse från juli 1990 skall alla svenska förpackningar i PVC bytos ut mot annat material.

75

Lagen om PET-flaskor

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar utvid­gas till att också omfatto PET-flaskor i retursystem med material­återvinning. För hanteringstillstånd skall gälla att flaskoma ingår i ett retursystem med pant. Hanteringstillstånd krävs även för import av PET-fiaskor.

Skälen för mitt förslag: I lagen (1991:336) om vissa dryckesförpack­ningar föreskrivs att hanteringstiUstånd krävs för yrkesmässig överlåtel­se av flaskor som är tiUverkade av PET (polyetylentereftalat). För ett hanteringstiUstånd krävs att flaskan ingår i ett retursystem. Av lagens förarbeten framgår att med retursystem avses ett system med återfyllnad av PET-flaskor. För att bryggerinäringen skaU få tid att anpassa pro­duktionen till ett system med återfyllnad har regeringen gett dispenser tiU utgången av år 1992 tiU de företog som uppgett att de avser att ansluto sig tiU ett godkänt retursystem.

Flera problem har uppsfett kring systemet med återfyllnad, både vad gäUer praktiska frågor och konkurrensfrågor De små bryggeriema har inte ansett sig kunna få ekonomisk bärkraft för ett system med åter-fyUnad på gmnd av de höga kosmader som är förknippade med disk­ning och fransport. Det har också visat sig tekniskt svårt att använda retur-PET-flaskor för cider och mineralvatten, produkter som utgör en stor del av den försålda volymen i PET-flaskor Förpackningsufred­ningen gör bedömningen att också ett retursystem med höga krav på materialåtervinning kan accepteras. Mot denna bakgmnd finns det fog för att ändra fegen så att retursystem med engångs-PET-flaskor som tos tiUbaka och materialåtervinns bhr tiUåma paraUeUt med det redan fun­gerande systemet med återfyllnad.

Den ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar som jag här föreslår skaU gälfe från den 1 juU 1993. Under tiden fram tiU dess att lagens nya lydelse frätt i kraft, bör undantog från tiUståndspUk­ten kunna medges.

EnUgt förslaget skaU motsvarande vUUcor som tillämpas för de företog som får hanteringstiUstånd för PET-flaskor för återfyllnad gäUa för de företog som väljer att ingå i ett system med remr-PET som återvinns. För sådant hanteringstiUstånd skaU således gälfe att minst 90 % räknat på årsbasis av de försålda engångsflaskoma från den 1 januari 1994 tos tiUbaka och materialåtervinns. Vidare skaU pant betalas vid återlämning av PET-flaskor, vilket redan tillämpas fÖr retur-PET som återfyUes. Detto är för närvarande det enda sättet att uppnå en Uisamlingsnivå på 90% av försåld kvantitet. Av den nya lagtexten skaU framgå att pant gäUer som villkor för hanteringstiUstånd.

För att hanteringstiUstånd skaU kunna bevUjas måste sökanden kunna visa att återvUmingskravet kan uppnås, vUket torde fömtsätta att föran-staltningar om återtogning inleds omedelbart så att tiUstånd kan bevUjas

76

när lagändringen ttäder i Icraft. Proceduren kring hanteringstiUståndet    Prop. 1992/93:180 bör utformas så att särskUda svårigheter för importföretog inte uppstår.

Framtida EG-regler, m.m.

Det nu beskrivna systemet med producentansvar för förpackningar Ugger enUgt min bedömning inom ramen för vad som är och kan för­väntos komma att vara tiUåtet inom EG.

Skatten på dryckesförpackningar tillkom fÖr att styra konsumtionen mot mUjövänUgare förpackningar. Med nuvarande utformning fyUer inte skatten den funktion som mUjöpoUtiskt styrmedel som var dess syfte och förpackningsuttedningen föreslog därför i sitt slutbetänkande (SOU 1991:76) Förpackningar och mUjön, att förpackningsskatten skaU tos bort. Mot bakgmnd av detto har regeringen nyUgen i proposition 1992/93:166 föreslagU rUcsdagen att skatten avskaffas.

77

Sammanställning av återanvändnings- och materialåtervinningsnivåer på förpackningar

En förordning om producentansvar för förpackningar ttäder i kraft den 1 jan 1994. I förordningen skaU för följande förpackningsslag anges återanvändnings- eUer materialåtervinningskrav som skaU vara uppfyUda efter den 1 jan 1997.

Prop. 1992/93:180

Uppnådd

Krav 1997

nivå 1992

Glasförpackningar

Återanvändning:

95 %

95 %

för öl/läsk:'

Glasförpackningar

Återanvändning:

65 %

90 %

för vin/sprit:

Övriga glasför-

Material-

packningar:-

ätervinning:

45 %

70 %

Aluminiumburkar:

Material-

återvinning:

85 %

90 %

Förpackningar av

Material-

wellpapp:

återvinning:

65 %

65 %

PET-flaskan:

Material-

Ingen

återvinning:

uppgift

90 %

För nedanstående förpackningsslag gäUer att innan återanvändnings- och materialåtervUmingskrav beslutos genom förordning skaU konsek­vensanalyser ha gjorts för de angivna återanvändnings- och åter-vinningsnivåema. Uppdrag om detto skaU ges tiU Naturvårdsverket. I Naturvårdsverkets uppdrag mgår också att definiera vilka förpackningar som ingår i respektive kategori. Om Naturvårdsverket finner aiUedning att justera målen bör förslag tiU nya kravnivåer presenteras.

Avser redan fungerande retursystem för glasflaskor för öl/fesk.

 Avser redan fungerande retursystem för inhemskt toppade vin- och spritflaskor.

' Avser bl.a. importerade vm- och spritflaskor.

78

Uppnådd       Mäl 1997 nivä 1992

Prop. 1992/93:180

övriga aluminium-forpackningar:

Övriga förpackningar av papp, papper och kartong:''

Övriga plastför­packningar:

Förpackningar av stålplåt:

Materialåter­vinning:

Återanvändning/ materialåter­vinning:

Återanvändning/ materialåter­vinning:

Återanvändning/ materialåter­vinning:

5 %

5 %

5 %

5 %

70 %

65 %

65 %

70 %

7.3.9 Producentansvar f

ö

r returpapper

Min bedömning: Jag avser att, efter överläggningar med berörda infressenter, återkomma tiU regeringen med förslag om den närma­re utformningen av ett system med producentansvar för återvuming av papper. Ett producentansvar bör fr.o.m. den I juU 1994 gäUa för producenter av tidnings- och joumalpapper. För annat papper bör sådant ansvar införas den 1 juh 1996. Insamlingsmålet sätts tiU 75 % för tidnings- och joumalpapper år 2000.

Promemorians förslag: Pappersproducentema ges dels ett ekonomiskt ansvar för insamUng och slutiigt omhändertogande, dels ett fysiskt ansvar för sluthgt omhändertogande av returpapper. Kommunema svarar som hittUls för msamling av papper En återvinningsavgift läggs på produktion och import av tidnings- och joumalpapper avsett för svensk konsumtion med stöd av den lagstiftning om producentansvar som föreslås i promemorian. Avgiften förs tiU en returpappersfond som disponeras av regeringen eUer den myndighet som regeringen bestäm­mer. Medel från fonden används för att vid behov fecka underskott i kommunernas returpappershantering samt för att ge stöd tiU projekt som syftar tiU en ökad återvUining av returpapper

* Häri ingår ej förpackningar i weUpapp. ' Häri ingår ej den s.k. PET-flaskan.

79

Remissmstansema: De flesto remissmstansema är positiva tiU för- Prop. 1992/93:180 slaget om producentonsvar för returpapper. Flera remissmstanser, bl.a. Stotens namrvårdsverk, anser att fysiskt producentansvar dessutom bör mföras för insamlingen. Ett flertal avstyrker Uirättandet av en fond. Flera mstanser avstyrker mförandet av en avgift eUer känner tvekan tiU en avgift med hänvisnmg tiU bl.a. att avgiften och fonden kan minska kommunemas mcitament att effektivisera msamlingen. Ett antal remiss-mstonser anser att nuvarande återvumingssystem fungerar väl och därför bör bibehåUas.

Skälen för min bedömning: Bestämmelser om pappersåtervUming Ui­fördes i Sverige år 1975. TidnUigar och tidskrifter, förpacknmgar av papper eUer papp samt andra pappersprodukter som hushåUen regel­mässigt har behov av att göra sig kvitt räknas tUl hushåUsavfeU enUgt 4 § första stycket renhåUiungslagen (1979:596) och omfattas av det obh-gatoriska kommunala renhåUnmgsansvaret. EnUgt 8 § renhåUrUngsför-ordningen (1990:984) skaU, mom de kommuner som åtogU sig särskUd msamUngsskyldighet, pappersavfåU som utgörs av tidningar, tidskrifter och embaUage samt av utgallrade arkivhandlingar eUer Uknande avfåU från kontorsverksamhet forslas bort separat genom konununens försorg. Separat insamling av rettirpapper från hushåUen sker emeUertid i dag i de flesto kommuner, frots att endast ett fåtal kommuner har åtogit sig detto formellt. Kommunema ansvarar som regel inte för insamUng av kontorspapper. Sådan msamling sker vanUgen i privat regi genom remr-pappersföretegen.

Rettirpapper har de senaste 15-20 åren bhvit en aUttner betydelsefiiU råvara för de svenska pappersbmken. Den årUga förbmkningen av rettirpapper har sedan början av 1970-talet ökat från ca 300 000 ton tiU drygt en mUjon ton år 1990. Industrins behov av returpapper kommer enhgt branschens prognoser att stiga tiU 1,45 nuljoner ton per år tiU år 1995.

Av de svenska hushåUens konsumtion av tidnUigs- och joumalpapper, 575 000 ton år 1991, insamlades och återvanns 355 000 ton, dvs. nära 62 %. AUt Uisamlat tidnmgs- och joumalpapper från hushåUen kan, enUgt vad jag har erfarit, kapacitetsmässigt tes emot vid de svenska pappersbmken mom överskådUg tid.

InsanUing och återvmning av övrigt rettirpapper från ttyckerier, kon­tor och hknande verksamheter uppgick tiU 140 000 ton eUer ca 15 % år 1991. Det är mte möjUgt att säkert bedöma kontorens andel av detta, men enUgt min mening torde det finnas en potential för betydUgt ökad återvinning.

Under de senaste åren har priset på rettirpapper periodvis sänkts

samtidigt som UisanUmgskosttiadema har ökat. EnUgt vad jag har erfarit

fecker inköpsföretegens ersätttung i dag inte längre den genomsnittUga

hanteringskosöiaden i landet för rettirpappret. Dette beror på att det

tidvis finns betydande överskott på returpapper på den intemationeUa

marknaden vUket lett tiU prissänkningar. Dette hänger samman med att

mttesset i många länder under senare år har ökat markant för msamling

och återvUuung av bl.a. tidnmgs- och joumalpapper vUket ibland lett tiU

80

mycket låga priser på den UitemationeUa marknaden. Kommunens för-    Prop. 1992/93:180 luster på verksamheten i sådana fåU fecks vfe renhållningstaxan.

Situationen med stora överskott intemationeUt på rcturpapper tiU låga priser kan enUgt vad skogsindustrin uppger komma att besfe under över­skådUg tid. T.ex i Tyskland förbereds lagstiftning med krav på återteg­nmg av tidningar, tidskrifter och annat tryckpapper för den som tiU­verkar och säljer sådana produkter Dette kan medföra kraftigt ökad tiUgång tiU returpapper på marknaden med ytterUgare sänkte returpap­perspriser som följd.

För att remrpapperssystemet i Sverige skaU fortsatte att fungera bra behöver kommunernas problem att få kostnadsfeckning lösas. Annars finns inte fömtsättningar för systemet att kunna fungera långsUctigt. EnUgt min mening måste avsättningen för svenskt returpapper säkras och pappersbmkens tiUgång tiU returfiberråvara tryggas.

Återvinningsverksamhet Uder ofte av att det ur ett företegsekonomiskt perspektiv inte är lönsamt att använda återvunnen råvara jämfört med primär. Det kan vara fråga om extra kostnader for transporter eUer i hanteringsleden, särskUda lagringskostnader eUer svårigheter att upp­rättiiåUa och garantera jämn kvahtet och mängd. SamhäUsekonomiskt kan det emeUertid vara en fördel att återanvända varor och återvinna material som råvara för nya prcxlukter eUer för energiutvinning i och med de lägre anspråk som stäUs på energi- och naturresurser AvfeUs­mängdema minskas och därmed de behandlingskosttiader och risker fÖr läckage som avfeUet medför.

Flera kommunala remissinstanser framhåUer att det mte är möjUgt att få sälja returpapper duekt tiU pappersbmken. Man tvmgas gå genom meUanhänder, t.ex. pappersbmkens Uiköpsbolag, vUket medför att kommunemas ersättning för det arbete som utförs vid insamlingen reduceras. Kommunförbundet pekar på att den konimunala pappersin­samlingen för närvarande är olönsam på gmnd av att prisema på den mtemationeUa marknaden är hårt pressade. Ekonomisk kompensation via en fond är därför en bra lösning för att fecka kommunemas under­skott under perioder då insamlingen är olönsam. Skogsindustrin menar å sm sida att returpappersprisema i Sverige mte har varit utsatte fÖr samma hårda press som i andra länder i Europa och att returpapperspri­sema i Sverige Ugger högre än i utlandet. Den kostnad för insamlingen som kommunema måste te ut via renhållningstaxan är förhåUandevis måttUg. Skogsindustrin hävdar vidare att det system som finns i Sverige torde vara bilUgast för konsumenten.

I ett läge då priser mte kan uppnås som är ömsesidigt acceptebla för

partema på returpappersmarknaden kan enUgt min mening andra lös­

ningar behöva övervägas. Jag anser inte att renhållningstaxan är rätt sätt

att finansiera kosmadema för returpappersUisamlingen. Förslaget i

departementspromemorian att införa en återvmningsavgift för att fecka

kosmadema för returpappershanteringen skaU ses mot bakgmnd av

dette. EmeUertid har flera remissinstanser framfört mvändningar mot

det avgiftssystem som föreslås i promemorian. Man har menat att syste­

met skuUe minska incitamentet för kommunema att få en kostnadseffek-

81

tiv insamling.  Dessutom skuUe det vara administtativt betungande.

6 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

Samtidigt har de skäl emot ett ändrat insamlingssystem som feg bakom    Prop. 1992/93:180 förslaget avvisats av flera remissinstanser.

Nuvarande insamling och återvinning av returpapf)er i Sverige funge­rar bra med en intemationeUt sett hög återvinningsgrad. Jag anser att det inte finns något som talar emot en fortsatt positiv utveckling om producenten ges det fuUa ansvaret. Ett flertal pappersbmk samverkar för övrigt redan i dag via gemensamma bolag i en verksamhet med återvmning av papper från hushåU, industri och handel. Ett producent­ansvar behöver inte innebära att kommunemas och returpappersföre-togens engagemang i returpappersinsamlingen upphör Returpappers-företogen hanterar i det närmaste aUt insamfet papper från de svenska hushåUen och samlar dessutom in sådant papper i stor utsttäckning. Många kommuner är, enhgt vad jag erfarit, positiva tiU att fortsätto med insamlandet av returpapper Kommunerna kan då göra detto som entteprenörer åt industrin.

Industrins ökande investeringar för att utnyttja returpapper medför att industrin har behov av att långsiktigt tiUförsäkra sig tiUgång tiU retur-papper Jag anser att returpapper utgör en viktig råvamresurs vid tiU­verkning av pappersmassa och därför bör uttiyttjas främst i detto sam­manhang.

Jag har mot denna bakgmnd komnut fram tiU att det är mest lämpUgt att pappersproducenten nu åläggs det fuUa ansvaret för både insamling och sluthg hantering. Härmed skapas fömtsättningar för att verksam­heten skaU kunna ske rationeUt och med incitament för branschen att bedriva insamling och hantering effektivt i takt med pappersprcxluktio-nen.

Jag har tidigare pekat på den mte särskUt väl utvecklade msamlingen och återvinningen av kontorspapper. Jag anser i Ukhet med Naturvårds­verket att ett producentansvar bör gäUa också för sådant. Jag bedömer som jag tidigare nämnt, att potentialen för ökad återvinning är stor, särskUt som kvaUteten på vitt kontorspapper som regel är gcxl. Jag räknar med att branschen har gcxia möjUgheter att utveckfe msamling och återvinning inom detto område.

Kuvert och andra pappersprodukter bör tos tiU vara i större ut­sttäckning. Ett av hindren i sammanhanget är användningen av kuvert med sådana material t.ex. plastfönster samt latexbaserade självhäftande khster, som gör att kuverten mte kan återvmnas och som riskerar att försvåra återvinningen av annat papper om de samlas in tiUsammans.

Som jag senare återkommer tiU finns nu ett förslag tiU kriterier för mUjömärkning av kuvert avseende bl.a. återvinningsbarhet. Eftersom det finns återvinningsbara altemativ och utbudet kommer att öka när kriterier feststäUts är det vUctigt att offentUg och annan förvaltning väljer sådana vid sina Uiköp. För konverterade pappersprodukter, t.ex. block, finns redan mUjömärkningskriterier.

Ett särskUt problem gäUer insamling och transport av returpapper

inom norrlandskommunerna. Långa ttansportovstånd både för insamling

och för leverans tiU pappersbmk ger höga transportkostnader för hela

återvinningsledet. Jag har erfarit att en utbyggnad pågår av Obbola

82

pappersbmk utanför Umeå, vilket kommer att möjUggöra användning av

ytterUgare returpapper vid produktionen där. Detto kommer att avsevärt förbätfra situationen i nämnda avseende for norrlandskommunerna. Man måste emeUertid räkna med att de ekonomiska fömtsättningama för insamlingsverksamheten även i framtiden kommer att vara sämre i gles-bebyggda ttakter och att långa transportavstånd kan göra återvinning mindre lönsam och därmed mindre lämpUg från mUjösynpunkt än t.ex. förbränning.

Jag avser att, efter överläggningar med berörda inttessenter, åter­komma tiU regeringen med förslag om den närmare utformningen av ett system med producentansvar för återvuming av papper och de förfett­ningsförslag som detto föranleder. För tiUverkare och importörer av tidnings- och joumalpapper bör det nya systemet ttäda i kraft den I juh 1994. För annat papper bör det, med hänsyn tiU att det på dessa om­råden krävs längre tid för att utveckla insamlingsverksamheten, kunna införas den 1 juh 1996.

Som många remissmstenser framhåUit har Sverige en betydande åter­vuming av retorpapper från svensk konsumtion. Det är väsentUgt att denna höga nivå upprätthåUs och att återvinningen också kan öka. Jag anser att det bör vara möjUgt att tiU år 20(X) utöka insamlingen av tidnings- och joumalpapper tiU 75 % jämfört med dagens ca 63 %.

När det gäller kontorspapper är det svårare att ange msamlingsmål. Det får ankomma på Naturvårdsverket att följa att en ökad insamUng sker och att återkomma tiU regeringen om åtgärder bedöms nödvändiga för att nå en ökning.

Jag viU också slå fest att det papper som samlas m i huvudsak bör återvinnas som råvara för pappersproduktion. Det bör självfaUet även vara möjUgt att utnyttja returpapper som råvara tiU andra industripro­dukter, t.ex. isoleringsmaterial tiU bosfeder. Jag är emeUertid medveten om att det av olika skäl och vid olika tidpunkter kan vara svårt att umyttja aUt tiUgängUgt returpapper som råvara. I sådana feU är det naturUgtvis bättte att papperet förbränns och umyttjas för energiproduk­tion - fömtsatt att mUjöriktig förbränning sker - än att det deponeras på en soptipp.

Prop. 1992/93:180

7.3.10 Tillsyn och uppf

ö

ljning

Min bedömning: Stotens naturvårdsverk får ansvaret för att följa hur det producentonsvar som regeringen föreskriver uppfyUs.

Förpacknmgsutredningens förslag: En särskUd förpackningsdelegation bör knytos tiU Stotens naturvårdsverk med uppgift att förettäda rege­ringen i förhandlingar med näringsUvet, tiUse att uppsfeUda mål efter­levs, mitiera forskning på förpackningonuådet, följa den mtemationeUa utvecklingen samt bidra med viss information tiU allmänheten. Promemorian UmehåUer mga förslag i fråga om uppföljning.

83

Remissmstansema: Flera remissinstanser har haft invändningar mot förslaget att imätte en förpackningsdelegation. Statskontoret avstyrker att en förpackningsdelegation med den sammansättning och de ansvars­områden uttedningen föreslår uuättas. Även Statens naturvårdsverk av­styrker att en förpackningsdelegation inrättos eftersom den blir resurs­krävande och kan befåras medföra onödigt administtativt krångel.

Skälen för min bedömning: Stotens naturvårdsverk har i dag det övergripande myndighetsansvaret för nuljöfrågoma och ett sektorsan­svar för avfeU. Verket är central tiUsynsmyndighet enhgt renhållnings­lagen. Inom ramen för detto har Naturvårdsverket organiserat ett krets­loppssekretariat som börjat to sig an frågor av nu akttieUt slag. Jag finner det därför lämpUgt att Naturvårdsverkets ansvar vidgas tiU att gäUa uppföljning av de krav på återanvändning och materiafetervinning som regeringen föreskriver vid beslut om prcxlucentansvar. Det ankom­mer på regeringen att meddela närmare föreskrifter om detto.

Prop. 1992/93:180

7.4 Återtagningssystem för uttjänta nickel-kadmiumbatterier

Min bedömning: Det är vUctigt att Uisamlingsmålet för nickel-kadmiumbatterier uppnås. Det åtogande branschen nu gjort är ägnat att uppnå detto mål.

Promemorians förslag: Föreskrifter om återlämningspremie skuUe in­föras i lagen om avgifter för mUjöfarUga batterier

Remissinstanserna: En övervägande majoritet av dem som togit stäU­ning i frågan är positiv tiU förslaget. Några remissinstanser anser att bl.a. identifiering av NiCd-batterier kan komma att stälfe tiU problem. Andra ifrågasätter om detaljhandeln är tillräckUgt förberedd. Grossist­förbundet Svensk Handel avvisar förslaget och hänvisar bl.a. till att tiUförseln av NiCd-batterier kommer att minska inom några år, för att i stort upphöra senast under 1990-talet. Vidare anser förbundet att NiCd-batterier inte är lättidentifierade eftersom batterier och kassetter inte aUtid är märkto samt att administtationen av premien kommer att med­föra en inte oansenUg byråkrati och kostnader. Förbundet förespråkar istäUet ökad information tiU konsumentema.

Skälen för min bedömning: Hanteringen av förbmkade mUjöfarUga batterier regleras genom förordningen (1989:974) om mUjöfarUga batte­rier Med mUjöfarUga batterier avses slutna torrbatterier med mer än sammanlagt 0,025 vUctprocent kvicksUver och kadnuum samt blybatte­rier (startbatterier) med en vUrt av mer än fre kUo per styck. Förbmka­de mUjöfarUga batterier klassas som mUjöfarUgt avfeU och får mte ingå i hushåUsavfåUet utan skaU samfes in för särskUt omhändertogande.

I förordningen föreskrivs att de vanUgaste sortema av alkaUska batte­rier inte fär säljas om angivna vUctprocent överskrids. Övriga mUjöfarU­ga batterier, utom blybatterier, skaU vara märkto för att yrkesmässigt få

84

överlåtos. Märkningsföreskriftema gäUer även varor med fest montera-    Prop. 1992/93:180

de batterier. Den som yrkesmässigt överlåter mUjöfarUga batterier är

skyldig att to emot förbmkade sådana   batterier. Vidare gäUer enligt

förordnmgen en skyldighet för tiUverkare och importörer att tiU Stotens

naturvårdsverk deklarera försålda mängder av sluma NiCd- batterier.

Fro.m den  1  april   1992 gäUer såväl mottogningsskyldigheten som

skyldigheten att deklarera tiU Naturvårdsverket även varor som mneslu-

ter fest monterade NiCd-batterier.

På basis av deklarerade uppgifter debiteras tiUverkare och Unportörer en mUjöavgift. Avgiften kan enUgt lagen (1990:1332) om avgifter för mUjöfarUga batterier tos ut för att fecka samhäUets kostnader för att samla in och oskadhggöra batterier som är förbmkade eUer som inte längre används. Avgiften uppgår för närvarande tUl 2,5 öre per gram för NiCdbatterier, mkl. fest monterade batterier Intäktema från av­giften är placerade hos riksgäldskontoret i den s.k. batterifonden. Batte­rifonden disponeras av regeringen eUer den myndighet som regeringen besfemmer.

Batterier med kadmium utgör ett aUvarUgt hot mot mUjön. Om uiga ytterUgare åtgärder vidtos i syfte att öka insamlingen av förbmkade NiCdbatterier kommer med tiden stora mängder kadmium att tiUföras mUjön genom avfåUet.

Förbmkningsmönsfret för kadmium har ändrats kraftigt under senare år. Användningen av kadnuum för ytbehandling, legeringar, pigment och stobihsatorer har minskat. Användningen av kadmium i batterier har däremot ökat kraftigt och svarar numera för över hälften av kad­miumanvändningen i världen. Det finns en stor mängd s.k. uppladd­ningsbara produkter med fest monterade NiCd-batterier i omlopp. Ock­så denna marknad ökar kraftigt. Många av dessa produkter är mte avsedda att överleva mer än en omgång batterier och normalkonsumen­ten kan mte utan vidare förväntos ha kunskaper for att montera ur batte­riema och lämna dem tiU omhändertogande när produkten kasseras. Batteriema beräknas ha en Uvslängd på 5-10 år. Huvuddelen av de batterier, både fest monterade och lösa, som har sålts under 1980-talet torde därför finnas kvar hos konsumentema.

De som saluför NiCd-batterier och uppladdningsbara apparater är redan i dag skyldiga att återta förbmkade NiCd-batterier och apparater. Den som yrkesmässigt återtar en uppladdningsbar apparat är också skyldig att montera ur NiCd-batteriet om kommunen så kräver Vidare genomförs vid återkommande tiUfäUen sedan år 1986 riksomfattonde mformations- och insamlingskampanjer av mUjöfarUga batterier EnUgt mm mening är emeUertid resultotet av Uisamlingsprogrammet vad gäUer NiCd-batterier mte tiUfredsstäUande. Insamlingsresultotet för år 1991 uppskattos tiU ungefar 20 % av antalet försålda lösa och fest monterade NiCd-batterier Det av stotsmaktema angivna insamlingsmålet är 90 % (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91 :JoU30, rskr. 1990/91:73).

I lagrådsremissen fanns ett förslag tiU lagstiftning om återlämnings­

premier m.m. avseende nickel-kadmiumbatterier Under beredningen av

propositionen har berörda branschorganisationer gjort följande åfegande:

g5

"ÅTAGANDE   AVSEENDE   INSAMLING   AV   LADDNINGSBARA    Prop. 1992/93:180 BATTERIER

Sveriges Köpmannaförbund, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveri­ges Livsmedelshandlareförbund, ICA Handlama AB, Dagab AB, Kooperativa Detaljhandelsgruppen AB företräder 23 000 parti- och detaljhandelsföretag på den svenska marknaden.

Dessa företag svarar för den helt dominerande delen av marknaden i Sverige med nickel-kadmiumbatterier (NiCd-batterier).

I regeringens lagrådsremiss om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling etableras producentansvar som en generell princip i arbetet för en bättre miljö och en uthållig utveckling. Producentansvarsprincipen innebär många fördelar jämfört med tradi­tionella system för avfallshantering som varit beroende av alltmer detaljerad och svåröverblickbar lagstiftning och växande krav på om­fattande administration och myndighetskontroll i takt med produktut­budens förändring och marknademas intemationalisering. Producent­ansvarsprincipen innebär att den som producerar, importerar eller saluför en produkt som ger upphov till anfall, också tar sin del av ansvaret för produktens hela kretslopp.

Producenternas marknadskännedom, tekniska kunnande och flexi­bilitet ger möjUgheter att välja de optimala metodema att minska av­fallets mängd och miljöpåverkan i varje läge. Metodema kan vara av skiftande karaktär; alltifrån att lägga upp riktade informationskam­panjer och rabatter som stimulerar återlämning och återvinning till fysisk insamling. Nyckelord för producentansvarsprincipen är kost­nadseffektivitet, kommersiella lösningar, optimal kunskap om markna­den och produktema samt minimal administration.

Den som yrkesmässigt överlåter miljöfarliga batterier, t.ex. NiCd­batterier, är enligt gällande rätt skyldig att ta emot förbrukade batte­rier. Vidare tas en miljöavgifl ut på batteriema för att täcka kost­nadema för insamling och oskadliggörande av batteriema. Intäktema från avgiftema är placerade i Batterifonden.

När det gäller förbrukade nickel-kadmiumbatterier av alla slag och utföranden är samhällets mål att 90 % av dessa skall återtas beräknat på årsbasis. Insamlingsresultatet är för närvarande ca 20 7o baserat på genomsnittUga försäljningsvolymer för 1986-87 och insamling för 1991 på ca 45 ton.

Diskussioner har förts mellan representanter för svensk handel, såväl partihandel som detaljhandel, vad gäller åtagande att uppnå lagrådsremissens angivna insamlingsmål för laddningsbara batterier utan att behöva utnyttja ett av samhället administrerat och kostsamt premiesystem. Undertecknade åtar sig följande som altemativ till lagstiftning:

1)

att samla in minst 90 % av samtUga i landet förbrukade nickel­kadmiumbatterier beräknat på årsbasis, utifrån årsmedelsförbrukning-en och med hänsyn tagen till dessa batteriers tekniska livslängd.

2)

att upprätta en gemensam organisation med syfte att uppfylla insamlingsmålet under ett andra verksamhetsår (juU 94 -juru 95) samt

86 att samla in minst 60 % underförstå verksamhetsåret. Organisationen

skaU aktivt samverka med Naturvårdsverket, Svenska

Prop. 1992/93:180

Kommunförbundet m.fl. intressenter på avfallsområdet.

3)  att välja de mest effektiva vägama att påverka samtUga berörda

mål- och produktgrupper i den omfattning som erfordras för att

uppfylla insamlingsmålet. Miljöavgifter på kadmium i batterier administreras idag av Naturvårdsverket via Batterifonden, vilket även fortsättningsvis kan ske. En förutsättning för att insamlingsmålet ska nås är dock att den nybildade organisationen kan utnyttja medlen avseende NiCd-batterier från Batterifonden.

4)  an tillställa Naturvårdsverket - som oberoende granskare - de

resurser som behövs för att säkerställa en tillförlitlig förbruknings-

och insamlingsstatistik för NiCd-batterier i Sverige med syfle att bättre

kvantifiera insamlingsmålet 90 % (dock högst 1,5 Mkr/år).

Naturvårdsverket får därmed också möjUghet att inför regeringen löpan­de verifiera insamlingsresultatet.

5)     att kostnadema för återtagningssystemet enligt ovanstående,

täcks fiillt ut enUgt producentansvarsmodellen, dvs. genom att

kostnaden för insamling, destruktion m.m. intemaliseras i

batteriets/produktens pris.

6)   att om insamlingsmålet inte uppnås, skall intressentema vara

behjälpUga med vunna erfarenheter, kompetens etc. vid etablerandet

av annat system för insamling av batterier

Undertecknade är införstådda med att lagstiftning blir aktuell om

insamlingsmålet mot förmodem inte uppnås. Under överskådlig tid kommer att finnas behov av fortsatt insamling

av miljöfarUga batterier. Insamling och materialåtervinning av samtUga   miljöskadliga ämnen i batterier är regeringens och handelns

gemensamma mål. Undertecknade avser att i positiv anda verka för

detta liksom för en övergång till mer miljöanpassade batterier. Den

nya organisationen skall däiför samverka med Naturvårdsverket, kommuner och andra organ som ansvarar för insamling och återvinning av andra batterityper, så att arbetet sker på ett samordnat

och effektivt sätt. Teknik för återvinning av samtUga batterityper - inklusive NiCd - är

under snabb utveckling. Den nya organisationen kommer noga att

bevaka denna utveckling och verka för att insamlings- och återvinningslösningar uppkommer i samverkan med andra länder Detta innebär att den felande länken i kretsloppet skapas och uttjänta

batterier blir intressanta som råvarukälla."

87

Stockholm 1993-02-22

Dagab AB

Roland Matz Ordförande

Lars Otterbeck VD

Grossistförbundet Svensk Handet

\

Olof[REDACTED_EFTERNAMN] Ordförande

Sture[REDACTED_EFTERNAMN] VD

ICA Handlamas AB

Rolf-Erik Hjeriberg Ordförande

Roland Fahlin VD

Kooperativa Detaljhandelsgruppen AB (KDAB)

Roland[REDACTED_EFTERNAMN] Ordförande

Lars[REDACTED_EFTERNAMN] VD

MobU Tele Leverantörema (MTL)

Bengt-Åke Oyllenberg Ordförande

Arvid Brandberg VD

Sveriges Köpmannaförbund

RotfH. Gärd Ordförande

E.O.[REDACTED_EFTERNAMN] VD

Sveriges Livsmedelshandlareförbund (SSLF)

Jan[REDACTED_EFTERNAMN] Ordförande

Mikael Ankers VD

Prop. 1992/93:180

Som angetts tidigare är lagstiftning med förbud och regleringar ett medel och mte ett mål för att åstodkomma producentansvaret. I den mån de mUjöpoUtiska målet kan uppnås utan tvångsmedel bör frivilUga åt­gärder eftersttävas. Jag anser att detto friviUiga åtogande från branschen är i enUghet med denna princip och att åtogandet är ägnat att uppfyUa insamlingsmålet för nickel-kadmiumbatterier. TiUs vidare bör därför enUgt min mening något lagförslag om återlämningspremier för nickel­kadmiumbatterier inte läggas fram för riksdagen. Regeringen avser dock att följa utvecklingen och konttoUera att insamlingsmålet uppnås.

8 Avfallshanteringen och kommunema

Prop. 1992/93:180

8.1 Bakgrund

Kommunema har fått ett aUt större tiUsynsansvar lokalt i frågor om människors hälsa och mUjön. Den konimunala nämnd som har ansvar för mUjöskydd m.m. har lokalt tiUsynsansvar i frågor om bl.a. hälso­skydd, Uvsmedelshantering, kemikaUekonttoU och nuljöskydd.

Även frågor om avfaUshantering har länge varit en kommunal ange­lägenhet, särskUt vad avser avfåU från enskUda hushåU. Genom sitt breda avfeUskunnande och den infrastmktur som byggts upp har kom­munema här en vUctigt uppgift. Kommunema har också stora möjUg­heter att påverka avfaUshanteringen för såväl hushåUen som mdustrin, framför aUt genom ett bemyndigande att föreskriva om käUsortering. I arbetet med att minska avfåUsmängdema, förbättta avfaUshanteringen och främja återvUiningen intar kommunema därför en nyckelposition.

Renhållningslagen (1979:596) reglerar främst hanteringen av hushåUsavfaU. Med hantering avses uppsamling, förvaring, bortforsUng och slutUgt omhändertegande. Med slutUgt omhändertegande avses bl.a. förbränning, deponering och återvinning. Lagen stedgar att avfaUshante­ringen skall ske på ett sådant sätt att åtgärder som underlättar återan­vändning och återvinning främjas. Det är kommunema som i de fleste feU svarar för hanteringen. Utgångspunkten enhgt lagen är att avfeUet skaU hanteras på ett sådant sätt att det mte uppkommer olägenhet från hälsoskydds- eUer nuljövårdssynpunkt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får före­skriva att visst slag av avfåU i avvaktan på bortforsling skaU sorteras och förvaras skUt från annat avfåU. Regeringen får även delegera tiU kommunema att meddela sådana föreskrifter Sådan delegering har också skett men har hittiUs inte i någon större utsttäckning umyttjats av kommunema. Det finns dock undanteg. Ett exempel är Skara kommun som infört källsortering i "Vätt och torrt" för kommunens samthga hushåU. I andra kommuner, såsom Uppsala och Borås, pågår käUsorte-ringsprojekt för delar av hushåUen och industrin. Kommunema i syd­västta Skåne samarbetar i ett regionalt bolag för avfaUshanteringen, Sydvästta Skånes Av fållsaktiebolag (SYSAV). Redan i slutet av 1970-tolet försferkte detto bolag kontakten med framför aUt avfeUsproducenter och enfreprenörer och har genom bl.a. information och rådgivning påverkat företogens beteende mot en ökad sortering av avfåUet. Motsva­rande aktiviteter äger mm på flera andra orter i Sverige, framför aUt i storstodsområdena.

Det är kommunen som ansvarar för bortforsUngen av hushåUsavfåUet och som också har ansvar för att avfåUet förs tiU en behandlingsanlägg­ning. Regeringen får föreskriva att annat avfåU inom kommunen än hushåUsavfaU skaU forslas bort och slutUgt omhändertas genom kommu­nens försorg. Regeringen får överiåto åt en myndighet eUer åt kommu­nema att meddela föreskrifter om detto. I renhållningsförordningen (1990:984) har kommunema getts sådan föreskriftsrätt.

89

Kommunema har enUgt reglema i renhållningsförordningen - med vissa undantog - också ansvaret för att försfe bort mUjöfarUgt avfåU. För annat avfåU än hushåUsavfaU har kommunen dock inte något ytterU­gare ansvar, t.ex. att se tiU att det finns en adekvat behandlingsanlägg­ning. Kommunens möjUgheter att åstodkomma ökad återvinning för annat avfeU än hushåUsavfaU begränsas därmed.

Kommunema skaU genom en renhållningsordning utfärda lokafe föreskrifter om avfaUshanteringen. För bortforsUng och slutUgt omhändertogande av avfåU som sker genom kommunens försorg får kommunen to ut en avgift enUgt en taxa, som antos av kommunfullmäktige. Avgiften skaU bestämmas tiU högst självkosöiaden dvs. det belopp som behövs för att fecka nödvändiga kapital- och drift­kosmader för renhållningen. Kommunerna får differentiera avfåUstaxor-na för att stimulera tiU käUsortering av avfåU. Självkosttiadsprincipen gäUer dock för den samlade avfaUshanteringen.

Det av riksdagen beslutode avfaUsprogrammet från våren 1990 (prop. 1989/90:100 bU. 16, bet. 1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241) mnebär bl.a. att kommunema har fått ökade befogenheter befräffande möjUg­heten att föreskriva om käUsortering och utvidga ansvaret för avfaUs­hanteringen. Vidare anges att kommunen skaU ansvara för en helfeckan­de avfeUsplanering. Genom ändring i renhåUningsfegen har kommunen fått möjhghet att to in de uppgifter från bl.a. industrin som behövs för sådan planering. Beslutet innebär vidare att riksdagen har satt som mål att sortering av såväl hushåUsavfaU som industriavfaU skaU ske fr.o.m. år 1994. Syftet med sorteringen är att möjUggöra ett från mUjö- och resurshushåUningssynpunkt lämpUgt omhändertogande av avfåUet. Detto i sin tur innebär bl.a. att återanvändning och återvinning måste öka i omfattning samt att förbränning och deponering av osorterat avfall i allt väsentUgt skaU ha upphört vid slutet av år 1993.

Prop. 1992/93:180

8.2 Avfallsskatt och källsortering

Min bedömning: KäUsortering av avfaU är av central betydelse i arbetet med att kretsloppsanpassa avfaUshanteringen. I syfte att påskynda utvecklingen ditiiän bör en avfaUsbeskattning övervägas. Jag avser att inom kort begära regeringens bemyndigande att tiU-sätto en särskUd uttedare för att belysa lämpUgheten av oUka beskattningsaltemativ och att lämna förslag tiU den lagstiftning som erfordras.

Skälen för min bedömning: En övergripande målsättning är att av­fåUets volym och fårhghet skaU begränsas och att behandUngen av det avfeU som ändå uppkommer skaU förbätttas. Ett vUctigt medel för att åstedkomma detta är käUsortering av avfåUet. KäUsortering kan leda tiU att avfåUsmängdema reduceras genom att återanvändning och återvUi-

90

nmg underlättos. KäUsortering kan även möjUggöra en mer mUjöanpas-    Prop. 1992/93:180 sad behandUng av det avfåU som ändå uppkommer, t.ex. genom att sorterat avfaU umyttjas som biobränsle för energiutvUining.

SkadUgt avfaU skaU undvikas genom att mnehåUet av mUjöskadUga ämnen i produkter och varor minskas. Detto fömtsätter ett ökat ansvar hos producenter och konsumenter både när det gäUer prcxluktion och användning av riskfyUda ämnen. Producenten bör i firamtiden själv te hand om en ökad del av sitt avfåU genom återtagning av såväl avfeU från processema som avfeU i form av uttjänte varor och produkter

Som jag nyss nämnde har riksdagen angett som mål för arbetet på avfeUsområdet bl.a. att käUsortering bör utvecklas med sikte på att aUt avfåU som går tiU slutbehandling sorteras i kategorier som möjUggör ett från resurshushållningssynpunkt lämpUgt omhändertegande fr.o.m. år 1994. En ökad satsning på käUsortering bör enUgt riksdagsbeslutet leda tiU att förbränning och deponering av osorterat hushåUs- och industriav­faU i aUt väsentUgt skaU ha upphört vid slutet av år 1993. Även om osorterat hushåUsavfaU har visat sig kunna förbrännas på ett acceptebelt sätt i stora anläggningar med avancerad reningsutmstning, ger käUsorte­ring möjUghet tiU ökad återanvändning och återvinning samt en mera differentierad och kretsloppsanpassad avfåUsbehandling som både mUjö­mässigt och ekonomiskt bör vara att föredra.

Det kan emellertid konsteteras att den rådande situationen mom avfaUsområdet inte står i överensfemmelse med vad som borde gäUa utifrån riksdagens beslut om övergipande målsättning och ambitions­nivå. Fortfarande förbränns drygt hälften av hushåUsavfeUet medan i stort sett resten deponeras. Av industriavfåUet deponeras nästan aUt. Såväl hushåUs- som industriavfaU förbränns och deponeras i osorterat skick. Någon väsenthgt ökad återanvändning eUer återvUining av mate­rial kan inte iakttes.

Dette är enUgt min mening inte tiUfredsstäUande. Det är angeläget att snarast vidte åtgärder for att förbättra sittiationen. Mycket tyder på att det finns en relativt stor potential för käUsortering som skuUe kunna leda tiU ökad återvinning och förbätttade behandlingsmetcxler. Genom sortering av mdustriavfaUet kan t.ex. brännbart material av typ byggav-faU o.d. separeras, förbrännas i lämpUga anläggningar och bU ett tiU­skott tiU landets energiförsörjning. Vid en sådan sortering kan en fraktion erhåUas med högt energivärde som närmast kan karakteriseras som biobränsle. Även vid käUsortering i hushåUen kan en fraktion av material tes fram som kan förbrännas utan problem i lämpUga anlägg­ningar. En fraktion som i huvudsak består av köksavfåU kan användas för kompostering - förefrädesvis lokalt - eUer för utvinning av biogas genom rötning.

I princip står två möjUgheter öppna; att infora eUer skärpa regler for

kommunema, eUer att hitte ett genereUt styrmedel som stimulerar tiU

ökad käUsorterUig. Riksdagsbeslutet om avfaUsprogrammet från våren

1990 mnebär som jag nämnt bl.a. att regeringen får föreskriva att visst

avfåU i avvaktan på bortforsUng skaU sorteras och förvaras skUt från

annat avfåU. För närvarande är denna föreskriftsmöjUghet delegerad till

91

kommunema. Det ankommer på Stetens naturvårdsverk att utfärda råd

och vägledning om käUsortering. EnUgt vad jag erfarit kommer Prop. 1992/93:180 Naturvårdsverket mom kort att ge ut sådana. I dette sammanhang har jag övervägt möjUgheten att låte omarbeto råden och vägledningen tiU bindande föreskrifter I praktiken skuUe detto innebära att kommunema mte längre själva skuUe ha möjhghet att föreskriva om käUsortering. I StäUet skuUe det överlåtos tiU Naturvårdsverket att centtalt föreskriva om obUgatorisk käUsortering av avfeU för landets samtiiga kommuner. Genom ett sådant tiUvägagångssätt skuUe, teoretiskt sett, den av riks­dagen angivna målsättningen och ambitionsnivån froUgen kunna uppnås inom relativt kort tidsrymd.

EnUgt min merung är emeUertid mte centralt fettode beslut om obU­gatorisk käUsortering av avfåU det mest ändamålsenUga tiUvägagångs­sättet. Starka skäl talar för närvarande mot sädana cenfrala föreskrifter om käUsortering. Huvudskälet är att Sveriges kommuner är aUdeles för olika, bl.a. med avseende på mängder och typer av avfåU inom kommunen och på hur bebyggelsen är ordnad. Vidare varierar möjUg­hetema tUl behandling och återvinning av avfåUet meUan olika områden i landet. Exempelvis skUjer sig möjUgheten tiU hemkompostering av avfåU mellan landsbygd och storstod. I renhållningslagen anges att när kommunen planlägger och beslutor hur den kommunala bortforslingsskyldigheten för hushåUsavfeU skaU fuUgöras, måste hänsyn tos tiU den enskUdes möjUgheter att själv to hand om avfåUet på ett från hälso- och mUjöskyddssynpunkt godtogbart sätt. EnUgt min mening kan hemkompostering av t.ex. köks- och ttädgårdsavfåU i många fåU vara en bra metod för att rrunimera avfåUsmängdema och samtidigt återföra avfeUet tiU naturens kretslopp. För att hanteringen skaU bU effektiv och mUjöriktig måste regler om käUsortering anpassas efter de lokala fömtsättningama. I dagsläget firms inte möjlighet att genom cenfrala föreskrifter bibehåUa tillräckUg flexibiUtet. Min slutsats är att det även i fortsättningen bör ankomma på kommunen själv att utfärda föreskrifter om käUsortering. Naturvårdsverkets vägledning om käUsortering bör emeUertid kunna vara ett stöd för kommunemas arbete och leda tiU att det påskyndas.

En rationeU metod för att uppnå målen inom avfaUsområdet skuUe

enUgt min mening kunna vara att använda ekonomiska styrmedel. 1

samband med 1992 års kompletteringsproposition (prop. 1991/92:150

bU. 1:12, bet. 1991/92:JoU24, rskr. 1991/92:355) behandfedes bl.a.

frågan om ekonomiska styrmedel mom avfaUsområdet. I propositionen

angavs att en särskUd arbetsgmpp har fått i uppgift att klarlägga effek­

tema av en avfåUsskatt och pröva dess lämphghet som kosttiadseffektivt

styrmedel. Arbetsgmppen har efter en sammanvägning av mUjömässiga

och fiskala hänsyn kommit tiU följande slutsatser Vid valet av

ekonomislca styrmedel inom avfåUsonuådet bör olika typer av avfeUsbe-

skattning övervägas. Fömtom en sicatt på osorterat avfåU, enUgt de

principer som beskrivs i MUöjavgiftsuttedningens betänkande (SOU

1990:59) Sätt värde på nuljön, har en avfåUsskatt av dansk modeU samt

en renodlad deponeringsskatt utgjort underlag för arbetsgmppens dis­

kussioner.

92

För att kunna bedöma styreffekt, kosmadseffektivitet och lämphghet Prop. 1992/93:180 av en beskattning som syftar tiU ökad käUsortering krävs en kartiägg­ning av fömtsättningama för detto och hur man på ett ändamålsenUgt sätt kan nyttiggöra sig de käUsorterade avfeUsfraktionema, t.ex. genom återanvändning, återvinning eUer energiutvinning. En avfeUsbeskattning måste även bedömas utifrån andra ekonomiska styrmedel inom avfaUsområdet. En utvärdering behöver också ske av hur kommunemas hittiUsvarande tillämpning av differentierade avfåUstaxor har påverkat käUsorteringen. Vidare krävs en analys av effektema för svenskt vidkommande av EG:s arbete inom detto område.

Jag kommer inom kort att begära regeringens bemyndigande att tiU­sätta en särskUd uttedare för att analysera effektema av oUka beskatt­ningsaltemativ mot bakgmnd av vad avfåUsskattegmppen redovisat. I uppdraget skaU också ingå att lämna förslag tiU den lagstiftning som erfordras.

I prop. 1989/90:100 bU. 16 förordas att kommunemas ansvar för avfåU bör utvidgas tiU att omfatto annat avfåU än enbart hushåUsavfaU. En sådan utvidgning skaU, enUgt propositionen, syfta tiU att åstodkom­ma en bättte överbUck och konttoU över bl.a. mdustriavfaUet. Detto i sin tur bör förbätfra fömtsättningama för att styra avfeUsttömmama och öka käUsorteringen så att ett bätfre umyttjande av avfeUet kommer tiU stånd. Riksdagen uistämde i dette men angav att det finns skäl att av­vakte tiUs den kommunala avfåUsplaneringen är slutförd innan en tid­punkt för en sådan utvidgning festställs (bet. 1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241). Med den uiriktning på arbetet somjag nu har presenterat anser jag inte att en utvidgning av det kommunala hanteringsansvaret behöver genomföras i dette skede. Om det skuUe visa sig att nu angivna åtgärder inte leder tiU önskat resultet bettäffande de av riksdagen an­tegna riktlinjema för avfeUshanteringen samt en kretsloppsanpassning av densamma bör emeUertid en utvidgning av det kommunafe hanterings­ansvaret övervägas på nytt.

Jag viU slutiigen anknyte tiU vad jag har framfört i ett tidigare avsnitt, nämUgen vUcten av att frågor om återanvändning och återvinning och om avfeUshantering kommer in i de lokala handlingsprogram för håUbar UtveckUng som kommunema skaU utveckla de närmaste åren.

93

9 Renare slam

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: 12 § lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen) ändras så att krav införs på att allmän va-anläggning skaU utföras så att både nuljö- och hälso­skyddets inttessen tiUgcxloses. Vidare införs en föreskrift i 21 § va-lagen om att allmän va-anläggning skaU bmkas så att det inte uppstår svårigheter för huvudmannen att uppfyUa de nuljö- och hälsoskyddsinfressen som skaU tiUgodoses eUer att i övrigt uppfylfe sina åUgganden enUgt lag eUer annan författning eUer enUgt avtal.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Naturvårdsverket föreslog dessutom att ytterUgare ändringar skuUe göras i va-lagen bl.a. så att den skuUe omfatte även vattenförsörjning och avlopp för annan vericsamhet än för bostedshus eUer annan bebyggelse och att ändamålet med lagen utökas genom att begränsningen tiU hälsoskyddet tes bort. Vidare skuUe den som utan att vara ägare tiU en festighet driver mUjöfarUg verksamhet på festigheten jämsfeUas med ägaren vid tUlämpningen av lagen.

Remissinstanserna: Man ser positivt på syftet med förslagen att stärka huvudmännens möjhghet att stäUa krav på avloppsvatmet så att avloppsslammet från de allmämia avloppsverken skaU gå att använda även i ett långsUctigt perspektiv. Flera remissmstanser är dock kritiska tiU de föreslagna lagändringama. Svea hovrätt, Vattenöverdomstolen ifrågasätter om inte va-lagen i gäUande lydelse medger att va-anläggningens huvudman stäUer viUkor för eUer - ytterst - vägrar vissa industrier anslutning tiU anläggningen. Statens va-nämnd har ingen erinran mot sttävan att avloppsslammet skaU håUa en från hälso- och mUjöskyddssynpunkt godtegbar beskaffenhet. De föreslagna ändringama i va-lagen avstyrks emeUertid. Om det aUs behövs några ändringar i derma lag för det angivna ändamålet, förordar Va-nämnden att 12 § ändras i enUghet med Naturvårdsverkets förslag och att 21 § kompletteras med bestämmelsen att den allmänna anläggningen inte får bmkas på sätt som försvårar tiUgodoseendet av hälso- och mUjöskydds-mttessena i va-verksamheten. Mer kan inte behövas. Men det är enhgt nämnden viktigt att lagändringsmotiven i görUgaste mån preciserar det nyinförda mUjöskyddskravet. Standarden måste kunna bestämmas efter objektiva kriterier.

Skälen för mitt förslag: De näringsämnen som finns i slam från de kommunala avloppsverken bör nyttiggöras i så hög grad som möjUgt. Användning av slam t.ex. i jordbmket är därför ett vUctigt steg mot en mUjöanpassad avloppsvattenrening. En fömtsättning för sådan användning är emeUertid att slammet inte innehåUer skadUga halter av oönskade ämnen.

Återanvändning, återcukufetion av restprodukter och hög ambition när det gäUer skyddet av nuljön kan medföra vissa konflikter Fömtom de   nyttiga  beståndsdelama,   främst   fosfor  och  organiskt  material.

94

UmehåUer slammet också tungmetaUer från oUka käUor i samhäUet. I    Prop. 1992/93:180

slammet förekommer också organiska mUjöfarUga ämnen härrörande

från     industrieU     verksamhet,     förbränningsanläggningar,    trafiken,

hushåUens   avlopp   m.m.   För  att   skydda  marken   i  ett  långsiktigt

perspektiv mot upplagring av metaUer kan slamgivan inte bestämmas

enbart utifrån näringsämnesinnehåUet. Hänsyn måste också tes tiU den

mängd meteUer som tiUförs marken och upplagras där.

Användning av slam och andra restprodukter skaU självfaUet inte ske om det medför en negativ nuljöpåverkan. Om margmalen tiU en kritisk nivå är stor, 100-tals år, och det finns fömtsättiiingar för att mom väsentUgt kortare tid vidte åtgärder som minskar innehåUet av föroreningar tUl nivåer som är långsiktigt acceptebla, bör dock en återanvändning kunna ske.

För närvarande pågår ett arbete hos de närmast berörda myndighetema, Stetens naturvårdsverk och KemikaUeinspektionen, med att utforma handlingsprogram som skaU leda tiU en begränsad användning av bl.a. bly, kvicksUver och kadmium. Av betydelse för möjhgheten att få ett renare slam är också införandet av märkningssystem som ger upplysning om mUjöfarUga egenskaper Dessa bör göra det lättare för användama att tiUämpa utbytesregeln i lagen om kemiska produkter och välja mindre mUjöstörande ämnen eUer varor. Avloppsverken bör också själva se över den egna användningen av kemikaUer och ämnen vid avloppsreningsprocessen.

Det omfattonde mUjöskyddsarbete som har bedrivits i Sverige har resulterat i förhåUandevis låga metallhalter i slam. För vissa avloppsverk är t.ex. kadmiumhalten i slammet så låg att det teoretiskt motsvarar bidraget från Uvsmedel och dricksvatten. Jag viU ändå betona att jag delar Naturvårdsverkets uppfettning att åtgärder måste prioriteras för att ytterUgare minska kadmium-, kvicksUver- och i viss utsträckning också kopparinnehållet i slam. Förekomsten av sUver och arsenik i slam bör också närmare undersökas. Om kadmiumhalten i jordbmksmark inte skaU fortsätto att öka erfordras emeUertid samtidigt att tiUförseln via atmosfäriskt nedfåU och handelsgödsel minskas. Om haltema kvicksUver och bly inte skaU fortsätto att öka i jordbmksmarken gäUer också att det Attnosfäriska nedfåUet av dessa metaUer måste nunska.

Jag viU nämna några av de åtgärder som Naturvårdsverket enUgt vad jag erfarit avser att föra ut tiU kommuner m.fl. En sådan åtgärd är att införa ett nytt system för att bedöma och reglera slamtiUförseln tiU jordbmksmark varvid givan bestäms dels utifrån en maxunalt tiUåten metaUtUlförsel dels utifrån vad som är erforderUgt ur näringssynpunkt för marken. Jag viU här, i likhet med Jordbmksverket, betona att överdosering av fosfor skaU undvUcas. En annan åtgärd är den poUcy som Naturvårdsverket utarbetot för ansluttiing av industrier m.m. tiU de kommunala avloppsreningsverken. Det är självfaUet så att utsläpp från mdustrier m.m. tiU en avloppsanläggning så långt möjUgt måste befrias från tungmetaUer och organiska mUjöfarUga ämnen mnan vattnet leds tiU anläggningen.

Riksdagen har nyhgen beslutot om lagändringar i anledning av EES-

95

avtalet (prop. 1992/93:60, bet. 1992/93:JoU10, rskr. 1992/93:139). Då

behandlades frågan om reglering av mngmetallhalt i avloppsslam i Prop. 1992/93:180 anledning av EG:s dfrektiv 86/278/EEG om skyddet för nuljön, särskUt marken, när avloppsslam används i jordbmket. För att uppfylfe Sveriges åtoganden enUgt EES-avtalet anges att föreskrifter om högste tiUåtna ttingmetellhalt i avloppsslam som används för jordbmksändamål bör meddelas med stöd av 5 § lagen (1985:426) om kenuska produkter Det bör föreskrivas att slam inte får saluföras eUer överlåtes för jordbmks­ändamål om innehåUet av tungmetaUer överskrider ett visst angivet gränsvärde. Sådana regler kommer att beslutes när EES-avtalet har frätt i kraft. Vidare anges att övriga bestämmelser i det aktueUa EG-duektivet som avser själva markanvändningen kan genomföras med stöd av ett bemyndigande i mUjöskyddslagen som också beslutedes om.

Av Naturvårdsverkets rapport framgår att det är vUctigt att huvudmannen för va-anläggningen kan stäUa krav på det avloppsvatten som passerar anläggningen för att underfette reningen av slammet vid avloppsreningsverken. Rapporten och remissutfaUet visar att det hittiUs rått oklarhet om vilka möjUgheter huvudmannen har att göra dette. EnUgt propositionen tiU va-lagen (prop. 1970:118 s. 95 f) torde förhåUandet meUan huvudmannen och bmkaren i normalfaUet helt komma att regleras genom de aUmänna regler som finns i lagen och i huvudmannens taxa och allmänna bestämmelser. Departementschefen framhöU emeUertid att privattättsUga avtal ibland kan behövas för att komplettera de regler som annars gäUer Dette kan t.ex. bU aktueUt i fråga om industrier, sjukhus och andra Uknande bmkare. Något hinder mot att i sådana avtal stäUa sådana högre krav på avloppsvatten torde inte firmas.

Oavsett vilka vUlkor eUer föreskrifter som har meddelats vid prövningen enUgt nuljöskyddslagen (1969:387), har huvudmannen för den allmänna va-anläggningen rätt att stäUa upp sma på va-lagen gmndade krav på det avledda vattnets föroreningsmnehåU. Sådana krav kan man också stäUa upp i fråga om avloppsvatten från de många verksamheter som inte har prövats enhgt nuljöskyddslagen. Om föroreningsinnehåUet inte mer än undantegsvis avviker från vad som förekommer i ett normalt hushåUsspiUvatten, blir de alhnänna bestämmelser som har meddelats med stöd av 22 § va-lagen tiUämpUga. I övriga feU måste huvudmannen med stöd av 21 § va-lagen - som föreskriver att en allmän va-anläggnUig skaU bmkas så att olägenhet fÖr huvudmannen och annan såvitt möjUgt undvUcs - kunna enUgt 28 § samma lag i särskUda avtal med den som avleder det industrieUa avloppsvattnet reglera frågan om tiUåtet föroreningsinnehåU.

Jag kan för min del inte se att gäUande va-lag hindrar att det i sådana

avtal också regleras frågan om föroreningar som påverkar

slamkvaUteten eUer stör reningsprocessen. Som rapporten visar kan ju

slamkvaUteten medföra olägenheter för huvudmannen. Jag delar därför

den uppfettning som framförs av Svea hovrätt. Koncessionsnämnden

och Va-nämnden att huvudmannen redan nu kan i avtal med bmkaren

StäUa krav på avloppsvatmet. Dessutom bör, i fråga om avloppsvatten

som   i    väsentUg    mån   avvUcer   från    vanUgt   hushåUsspUlvatten,

96

huvudmannen i allmänna bestämmelser för va-anläggnUigens bmkande

kunna föreskriva erforderUga vUlkor och begränsningar i rätten tiU    Prop. 1992/93:180 utsläpp i det aUmänna avloppsnätet.

Det kan dock ifrågasattes om det är förenUgt med gäUande lagstiftning att sådana bestämmelser utfärdas i syfte att säkerstäUa en från mUjö-och hälsoskyddssynpunkt godtegbar slamkvaUtet. Varken lagförarbetena eUer rättspraxis lämnar klart besked på denna punkt. Jag anser därför att oklarheten bör undanröjas genom vissa av de lagändringar Naturvårdsverket föreslår.

I 12 § va-lagen föreskrivs för närvarande att en allmän va-anläggning skaU utföras så att hälsoskyddets infresse tiUgodoses och att den skaU vara försedd med de anordningar som krävs för att den skaU fylfe sitt ändamål och tiUgodose skäUga anspråk på säkerhet. En anläggning skaU dock givetvis vara konstmerad och drivas så att den skyddar mUjön från både nuljö- och hälsostörande ämnen. Bestämmelsen bör därför som Naturvårdsverket föreslagit kompletteras så att det framgår att en allmän va-anläggning skaU utföras och drivas så att också mUjöskyddsmfresset tiUgodoses.

En ytterUgare lagändring som bör göras är att uiföra ett uttryckUgt förbud mot att den allmänna anläggningen bmkas på sätt som försvårar tiUgodoseendet av mUjö- och hälsoskyddsmttessena i va-verksamheten. Ett sådant förbud, som lämpUgen bör komplettera bestämmelsen i 21 § va-lagen, kommer på bmkarsidan att naturUgt svara mot huvudmannens ansvar enhgt 12 § va-lagen i den av Naturvårdsverket föreslagna lydelsen. Ett sådant bmkningsförbud bör konkretiseras i de av huvudmannen utfärdade allmänna besfemmelsema. Förbudet sanktioneras genom reglema om skadeståndsskyldighet i 29 § va-lagen. Det behövs ingen ytterUgare ändring i va-lagen utöver de nu berörda kompletteringama av 12 och 21 §§ för att stärka huvudmannens möjligheter att uppfyUa mUjökraven.

Genom de ändringar som nu föreslås i va-lagen blir det klarlagt att huvudmannen kan, i de allmänna bestämmelser som han får meddela med stöd av 22 § va-lagen, föreskriva erforderhga villkor och begränsningar i rätten tiU utsläpp i det allmänna avloppsnätet för att säkerstäUa en från mUjöskyddssynpunkt gcxlfegbar slamkvaUtet. Dessutom kvarstår också möjUgheten att slute privaträttsUga avtel enUgt 28 § va-lagen med den som avleder avloppsvatten som är förorenat. De ändringar som föreslås här ändrar inte tiUstånd enUgt nuljöskyddslagen att få släppa ut avloppsvatten utan sådana tiUstånd omprövas enUgt den lagen.

TiUäggas kan att riksdagen i enUghet med förslag i den tidigare nämnda propositionen (1992/93:60) i anledning av EES-avtalet beslutet om en ny 12 a § i va-lagen som innebär att när en allmän va-aiUäggning planeras som kan antes medföra en betydande mUjöpåverkan skaU en mUjökonsekvensbeskrivning upprättes. Den ändringen krävdes för att Sverige skaU uppfyUa kraven i EG:s direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på nuljön av vissa offentUga och private projekt.

I denna fråga har jag samrått med stetsrådet Thurdm.

97

7 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

10 Det fortsatta arbetet

Prop. 1992/93:180

10.1 Allmänt

Mitt förslag och min bedömning: Som riktUnjer för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling skaU gäUa att nya produktgmpper och vamområden successivt anges för producentensvar. Många aktörer måste involveras aktivt i denna process. Inom flera onuåden pågår redan arbete i denna riktning, t.ex. när det gäUer skrotdäck och bUar. Andra områden som bör bU aktueUa mom kort är plaster, byggnadsmaterial, elekfroniska och elektriska produkter.

Skälen för mitt förslag och min bedömning: Omställningen tiU ett kretsIoppssamhäUe kommer att stäUa stora krav på förändringar av olUca delar av samhäUet. Den tiUverkande industrin måste stäUa om sin pro­duktion tiU mUjöanpassade produkter som klarar att ingå i kretslopp. AvfeUssfrömmama skaU vändas så att materialet i sorterat och använd­bart skick kan flöda tiUbaka tiU produktionen som Uisatsvaror för ny produktion eUer återgå tiU nattirens kretslopp. Här finns möjUgheter för nya affärsidéer, teknikutveckling och ny verksamhet och därmed också nya arbetstiUfäUen. En sådan omställning sker redan nu hos stora och fömtseende företeg, särskUt exportföreteg med en väsentiig del av marknaden i Tyskland eUer i övriga Europa.

Kraven på omsfeUning sprids också tiU andra delar av näringsUvet. Det hävdas ibland att vår situation inte är lika akut som den är i mer fetbefoUcade länder Jag menar att ett sådant resonemang är vanskUgt, dels därför att de långsiktiga effektema av storskaUg spridning av pro­dukter som innehåUer skadUga ämnen kommer att drabba även oss och måste hejdas, dels därför att det är angeläget att tidigt stäUa krav på den svenska mdustrin.

Många aktörer måste mvolveras aktivt i den process som skaU leda tiU en UthåUig samhäUsutveckling. Jag har redan berört hur olika sekto­rer och hur kemikahekonttoUen kommer in i dette arbete. Jag avser som en del av det fortsatte arbetet för en kretsloppsanpassad samhäUs­utveckling att återkomma tiU regeringen med förslag om hur fömtsätt­ningama för ökad användning av bioråvaror kan förbätttas.

Som framgått av vad jag tidigare har redovisat har arbetet med att vända avfaUssfrömmama kommit längst i Tyskland. Även i övriga Europa pågår en utveckling i samma riktning. Dette innebär att nya marknader och nya mfrastmktureUa lösnuigar växer fram. Det är nöd­vändigt för Sverige som en Uidustrination med stort utiandsberoende och Uten egen marknad att noga följa den mtemationeUa utvecklingen. Samtidigt måste vi analysera det samhäUe vi själva lever i och fråga oss om det finns anledning att prioritera annorlunda eUer att formulera

98

kraven på andra sätt med hänsyn tiU våra specifika behov mUjömässigt    Prop. 1992/93:180 och våra fömtsättningar för övrigt.

En analys av behovet av kretslopp bör ske med utgångspunkt i olika materialslag. Livscykelanalyser bör utgöra en gmnd för att identifiera olika varors mUjöpåverkan från råvamutteg tiU avfeUsledet.

Varor har vitt skUda egenskaper i fråga om onUoppstid i samhäUet, fysisk storlek, materialsammansättning, ekononuskt värde m.m. De praktiska lösningama, och styrmedlen fÖr att åstedkomma dessa lös­ningar, behöver därför utformas ohka för olika vamgmpper För vissa vamgmpper finns redan erfarenheter och kunskap som kan Ugga tiU gmnd för att bedöma vilka lösningar som är mUjöriktiga och praktiskt lämpUga och vilka styrmedel som krävs. För andra vamgmpper saknas dette underlag.

Ett vUctigt analyssteg som varje företeg måste genomgå i processen mot mer mUjöanpassade produkter är att bedöma produktemas egenska­per ur avfeUs- och mUjösynpunkt. AvfeUs- eUer mUjövamdeklarationer bör mföras stegvis med början för vissa utvalda produktgmpper Deklarationema bör umehåUa en bedömning av vUka mUjökonsekvenser varan kan få under användningen och i avfåUsledet, anvisningar för hur den bör hanteras samt deklaration av återvinningsmöjtighetema. Grova, men helfeckande analyser av materialflöden bör utarbetes. Jag kommer vid ett senare tUlfälle att föreslå regeringen att ge Naturvårdsverket i uppdrag att i samråd med berörda myndigheter och mdustrin utarbete förslag med denna inriktning.

Arbetet för att åstedkomma varor som inte skadar hälsa och nuljö och som i möjUgaste mån kan ingå i ett kretslopp måste, som jag redan har betonat i samband med mitt förslag om lagstedgat prcxlucentansvar, bedrivas av de företeg som producerar varoma. Det är företegen som måste utveckla system för återanvändning och återvUining och se tiU att skadUga ämnen i varoma byts ut. Även inköpare - såväl stora private och offentUga som småföreteg och privatkonsumenter - kan driva på denna utveckling.

Erfarenhetema i både Sverige och utlandet visar dock att det behövs krav också från aktörer utanför marknaden för att den skaU förmås att te hänsyn tiU de kosöiader som mte från början finns inbyggda i kalky­lema; nämUgen kosmader i form av hälso- och mUjöförluster I dette syfte kommer lagar och andra styrmedel att behöva utoyttjas.

På den stothga sidan är de närmast ansvariga myndighetema Stotens

naturvårdsverk och KemikaUemspektionen, men också många andra

myndigheter t.ex. NUTEK, Boverket m.fl. Även andra offenthga or­

gan, inte minst på de kommunafe och landstingskommunala områdena,

kan spela vUctiga roUer Det är vidare angeläget att den UitemationeUa

UtveckUngen följs så att vår sttategi kan anpassas och vi kan dra lärdom

av praktiska lösningar, framgångar och missteg. Ett aktivt deltegande

krävs i det mtemationeUa arbetet, dels i olika intemationeUa organisa­

tioner som FN och OECD, dels i de expertgmpper som nu bUdas mom

EG. Produkter och materialslag bör bedömas utfrån mängd och fårhghet

som underlag för en prioritering av arbetet i Sverige. Mycket sådant

99

underlag finns och kommer att finnas att hämte i det arbete som gjorts i andra länden

LämpUga styrmedel för att åstedkomma mUjöanpassade och återvinningsbara produkter behöver anges. Insamlings- och återvinnings-mål för ohka produkter och materialslag behöver preciseras. Behovet att avveckla skadUga komponenter i produkter och materialslag bör särskUt beaktes. En uppföljning bör ske av att feststäUda mål nås. Den inhemska utvecklingen inom industrin och inom avfeUshanteringen måste därför följas och övervakas.

Även forskarsamhäUet måste bidra med underfeg som kan underlätte valet av lösningar i omställningen mot kretsloppssamhäUet. Det är således angeläget att forskningsinsatser inom dessa områden, som ofto är av tvärvetenskapUg karaktär, ges prioritet på umversitet och hög­skolor. SärskUt ansvar har AvfåUsforskningsrådet och Forskningsråds­nämnden.

Mot bakgmnd av gjorda erfarenheter och utiändsk verksamhet kan redan nu ett antal vamområden anges för vilka det Ugger nära i tiden att tiUämpa producentonsvar. Närmast Ugger enUgt min mening plaster, skrotdäck och bilar. Vidare viU jag nämna elekttoniska och elektriska uttaistningar, byggnadsmaterial, lysrör samt möbler och textiUer som andra produktgmpper för vilka återtagningspUkt eUer andra styrmedel som kan förverkUga producentansvaret relativt snart bör övervägas.

Prop. 1992/93:180

10.2 Plaster 10.2.1 Allmänt

Mitt förslag: Inom ramen för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling skaU följande rUctiinjer gälfe för aU plasthantering:

För plaster bör bätfre hushållnmg ske med sådant plasttnaterial som framstäUs ur ändUga naturresurser genom ökad återanvänd­ning och materialåtervinning.

SärskUt mUjöbelastande plastmaterial bör undvUcas helt. Utveckling av altemativa plastmaterial, som kan tiUverkas av fömybara råvaror, bör stödjas.

Skälen för mitt förslag: Av den totala mängden olja som förbmkas i världen går för närvarande 4 % tiU tiUverkning av plaster Över  85   %   av  den  plast  som  tiUverkas  i  Europa  är  polyeten, polyvUiyUdorid (PVC) och polypropen. De är termoplaster, vilket Ui-nebär att de är möjUga att stöpa om och därmed materialåtervmna.

Utveckling sker i dag av altemativa plastmaterial som inte tiUverkas ur olja, utan av fömybara resurser, såsom stärkelse. Sådana material är att föredra ur mUjö- och hushållningssynpunkt. De har den fördelen att de mte tiUför mUjön något extra tiUskott av koldioxid, som annars

100

ytterUgare skuUe späda på växtiiuseffekten. För att möjUggöra en vida-    Prop. 1992/93:180 reutveckling och användning av altemativa pfesttnaterial baserade på fömybara råvaror krävs fortsatt forskning och utveckling.

Konsumtionen av plaster har ökat under de senaste 20 åren och fort­sätter att öka, delvis på bekosttiad av andra material som papper och ttä. Jämfört med vissa västeuropeiska länder Ugger den svenska kon­sumtionen relativt högt. Konsumtionen uppgår totalt tiU 850 000 ton årUgen. Av dette används grovt räknat en fredjedel tUl förpackningar och något nundre än en fredjedel tiU byggnads- och anläggningsUidu-strin. Resten används tiU hushåUs- och kontorsmaskmer, bUar, husge­råd, leksaker, mom sjukhussektom och dyUkt.

PlastovfåUet återfinns framfor aUt i det icke-branschspecifika UidusttiavfåUet och i hushåUens avfåU. I hushåUsavfåUet mgår plast tiU 8 - 10 vUctsprocent, vUket motsvarar ca 250 000 ton årUgen. Den stör­sto andelen plast i hushåUsavfåUet härrör från förpackningar. Jag har redan i avsnittet om förpacknmgar (7.3.8) redogjort för de mål som jag anser bör gäUa för återanvändning och återvuming av uttjänte plastförpacknUigar från hushåUen.

Det icke-branschspecifika avfeUets sammansättning är mte Uka väldokumenterat som hushåUsavfåUet. Dette plastevfåU är dock i aU­mänhet renare och uppkommer i större och mer koncentterade mängder än hushåUens plastevfåU. Mängden plast i detta avfåU varierar i olika regioner I kommunal regi omhändertas årUgen uppskattningsvis 150 000-170 000 ton icke-branschspecifikt plastevfåU. Det meste av detta avfeU deponeras. Kunskapen är ofuUständig befräffande vad som händer med deponerad plast på längre sUrt. En risk finns att mnehåUet av mUjöfarUga additiver sprids i nuljön när plasten bryts ned.

För närvarande sker mgen nämnvärd återanvändning eUer återvuming av plaster i Sverige. ErUigt plasti)ranschen återvmns ca 8 % av aU plast i Sverige.

Det finns flera orsaker tiU att andelen återanvändning och återvUuung av pfesttnaterial är så låg.

Producenten ansvarar Uite fÖr uttjänte plastprodukter. De ekonomiska mcitamenten saknas, bl.a. eftersom priset på den jungfmUga råvaran Ugger aUtför nära eUer under kosttiaden för det återvunna plasttnaterfe-let. TiU faktorer som försvårar plasfetervinning hör en varierad mark­nad för återvunnen plast och separerings- och reningskostnader. Efter­frågan påverkas också av att kvaUteten på den återvunna plasten i vissa fåU varierar. Större mängder rent plasfevfåU av en enhetiig och känd plasttyp underlättar återvuming.

Återanvändnuig och återvuming av plaster är emeUertid ett område som är under snabb vidareutveckUng. Forsknings- och utvecklingspro­jekt pågår såväl i de västeuropeiska ländema och mom Norden som i Sverige. En stor andel rör återvinning av pfest ur hushåUens avfåU.

Materialåtervmningen i Västeuropa förväntes nu öka i takt med att

producentema åläggs aUt större ansvar för sma produkter i avfåUsledet,

samtidigt som deponUcostiiadema stiger Även i andra delar av världen

finns ett ökande mttesse för plasfetervUming. I USA satsar näringsUvet

101

i aUt högre utsfräckning på återvmning och återanvändning av plaster I

många delsteter har lagar antegits som stimulerar återvinning och sepa­rering av plastevfeUet.

Jag bedömer mot denna bakgmnd att det finns en stor potential för ökad återanvändning och materialåtervinning av plaster i Sverige.

Prop. 1992/93:180

10.2.2 PVC och andra klorerade plaster

Mm bedömning: Ett uppdrag bör ges tiU den kretsloppsdelegation som jag kommer att föreslå i ett senare avsnitt att i samverkan med berörda myndigheter, branscher m.fl. upprätte en plan för att undvUca mUjöpåverkan firån polyvUiyUdorid och andra klorerade plaster genom substitution eUer återvinning. En avveckling sker av användning av klorerade pfester i kortUvade produkter genom att substitutionsprincipen i lagen (1985:426) om kemiska produkter tiUämpas. Ett avvecklingsbeslut bör föregås av en mUjökon­sekvensbeskrivning .

Skälen för min bedömning: Prcxluktion och konsumtion av PVC-plast i Sverige har sedan mitten av 1960-talet ökat kraftigt på bekostnad av andra material, från omkring 40 (XX) ton PVC per år tiU nuvarande nivå om 100 000 - 120 000 ton per år. PVC-plast har ökat i användnmg beroende på egenskaper som lång Uvslängd, låg vikt, låga krav på underhåll och en god skyddande förmåga. Dessutom är PVC-plast ett förhåUandevis bilUgt material. Den störste mängden PVC går tiU bygg-och anläggningssektom, där PVC-plasten används i rör och rördelar, Uster, profiler, golv, elkablar, m.m. PVC-plast har ersatt andra material såsom frä, metaUer och linoleum. Den större delen, uppskattningsvis 65 % av den totala PVC-volymen återfinns i långUvade produkter mom konstmktionsområdet med en bmkstid från 15 år och uppåt. En fjärde­del ingår i produkter som bUar och möbler som används i 2-15 år före kassering. Resten utgörs av mer korthvade produlcter

Förpackningar var tidigare ett relativt vaiUigt användningsonuåde för PVC-plast. Genom ett frivilUgt åtegande från förpackningsindustrin har aUa svensktiUverkade förpackningar, enUgt uppgifter från branschen, från juh 1990 bytts ut mot andra material. Därmed uppskattes närmare 70 % av PVC-plastförpackningama vara utbytte mot förpackningar i andra material. Resterande del utgörs av importerade PVC-plastförpackningar. För att även här övergå tiU andra material krävs UitemationeUa överenskommelser. Det nordiska samarbetet kan spela en viktig roU.

PolyvinyUclorid (PVC) och andra klorerade plaster diskuteras ur mUjösynpunkt främst på gmnd av sitt höga klorinnehåU och de mUjöfar­Uga tiUsatsema, som medför problem vid avfaUshanteringen. PVC-plastens andel av det totala klorinnehåUet uppskattes tiU meUan en femtedel och hälften i hushåUsavfåUet och en fredjedel i industriavfåUet. Förbränning medför fömtom bUdning av saltsyra ökad bUdning av olika

102

meteUklorider och en ökad risk för bUdning av dioxiner och andra    Prop. 1992/93:180 klorerade organiska föreningar.

Om bränslefraktionen innehåUer klorhaltiga plaster som PVC försvåras och fördyras energiutvinning. Användningen av klorerade plaster i korthvade prcxlukter, som fett hamnar i hushåUsavfåUet, bör därför upphöra.

PVC-plast är för sina olika funktioner beroende av tiUsatser i form av stebiUsatorer och mjukgörare. SamtUga pfesttiUsatser som på gmnd av sin mUjöfarUghet ingår i KemikaUeinspektionens och Naturvårdsverkets arbete med att begränsa användningen av mUjöfarUga ämnen och äm­nesgmpper, Ulgår också som tiUsatser i PVC-pfest. Större delen av de ftalater och klorparaffiner som används i Sverige ingår i PVC-plast. Tennorganiska föreningar används vid PVC-tiUverkning paraUeUt med andra tungmetaUföreningar. Oorganiska blystebiUsatorer tiUsätts PVC-plast i rör, byggprofiler och kablar. De mUjöfarUga tiUsatsema bidrar tiU bUdning av mUjöfarUga restprcxlukter vid förbränning och kan lakas ut när PVC-plasten deponerats. För närvarande är kunskapen ofuUstän­dig om hur lång tid det tar för olika typer av PVC att bryfes ned och vilka nedbrytningsprodukter som bUdas.

Även om avfåU innehåUande PVC i framtiden inte skaU deponeras, är det angeläget att det arbete som pågår med ufljyte av mUjöfarUga tiU­satser fortsätter Ett avlägsnande av sådana tiUsatser bör underlätte återvinning.

Utvecklingen i Europa visar på en ökad ambitionsnivå för att byte ut PVC mot andra material, framför aUt på det lokala planet. Jag har erfarit att sådant arbete pågår i Nederländema, Tyskland och Österrike. I Nederländema krävs t.ex. en hög återvinningsgrad av PVC. I Öster­rike föreUgger ett lagförslag avseende användning av PVC-plast som förbjuder saluförandet av bl.a. engångsartiklar och förpackningar samt leksaker av PVC. Återvuming av PVC-plast och försök med att åter­vinna PVC-plast sker också i de västeuropeiska ländema. Även i Sverige pågår vissa försök att återvinna PVC-pfest ur kasserade produk­ten

I Danmark och Norge pågår ett arbete för att undvUca att PVC-plast påverkar mUjön. I Danmark ingicks år 1991 ett skriftUgt avtal rörande användning av PVC-plast meUan det danska mUjöministeriet och repre­sententer för branschen, detaljhandeln och kommunema. Avtalet slår fest en handlingsplan för att användningen av PVC skaU ske på ett mUjömässigt riktigt sätt. PVC-plast bör enUgt dette avtal inte förbrännas eUer deponeras. Dessutom skaU mUjöfarUga tiUsatser avvecklas. Bl.a. omfattes byggprodukter av PVC i dette avtal av specifika mål för in­samUng, sortering och återvinning.

I Norge skaU näringsUvet efter initfetiv från det norska

mUjödepartementet våren 1992 utforma en strategi för hur avveckling

av engångsförpackningar av PVC och tiUsatsmedel tiU PVC skaU ske.

De norska mUjömyndighetema skaU utteda mUjömässiga for- och nack­

delar för PVC-produkter med lång Uvslängd och för altemativa mate­

rial.

103

Jag avser att i annat sammanhang föreslå regeringen att uppdra åt kretsloppsdelegationen, tiiU vilken jag sttax återkommer, att i samverkan med berörda myndigheter, branscher m.fl. utarbete en plan för att undvUca miljöpåverkan från PVC och andra klorerade plaster främst genom substitution eUer återvinning. I uppdraget bör ingå att specifiera återvUmmgsmål för olika produktgmpper Därvid skaU producentens ansvar hävdas i enhghet med det stegvisa förfårande jag tidigare redovi­sat i avsnitt 7.1. Ett avvecklingsbeslut bör föregås av en mUjökon­sekvensbeskrivning .

Prop. 1992/93:180

10.3 Skrotdäck

Min bedömning: Inom ramen för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckUng bör återvmning och återtagning av uttjänte gummidäck öka. I förste hand bör dette ske genom att ett återtegnings- och återvinningssystem för uttjänte gummidäck byggs upp på frivilUg väg av berörda branscher och handhas av dem.

Skälen fdr min bedömning: Betydande mängder däck hgger lagrade på avfåUsplatser mnt om i landet. Gummidäck är skrymmande och omöjhga att komprimera och upptar därför stort utrymme i en deponi. Däck har en benägenhet att röra sig i deponin och ger därigenom upp­hov tiU hålmm. Sådana hålmm gör deponin instebU och kan begränsa användningen av marken sedan deponin avslutets. Dette är mte ett problem enbart på kort sikt eftersom gummidäck bryts ner mycket långsamt i en deponi. Risken för att brand skaU uppsfe bland depone­rade däck är också mycket ston En sådan brand kan orsaka stora mUjö­problem med intensiv rökutveckling och omfattande stoftemission och är oftest mycket svårsläckt. Ökade avfaUsmängder och mUjörisker med lagrade, uttjänte bUdäck gör det angefeget att få tiU stånd återtagning av däck. ÅrUgen kasseras ca 68 000 ton eUer 6 nuljoner däck i Sverige varav ca 35 0(X) ton personbUsdäck och ca 33 (XX) ton däck för tyngre fordon. En del däck återtes för regummering eUer blir föremål för materialåtervUining. Mer än 90 % av aUa uttjänte däck läggs emeUertid förr eUer senare upp på avfeUsdeponi.

Den störste svårigheten vad gäUer uttjänte däck har hittiUs varit att fömtom regummering av däck finna en avsättningsmarknad som är tUlräckUgt stor och uthåUig för att däckavfeUet skaU kunna tes om hand.

I Sverige regummeras 1 mUjon däck fördefet på ca 2(X) 000 lasfljUs-och 800 000 personbUsdäck. Regummering av däck är ur fiertalet syn­vinklar betydelsefuUt. Genom regummering minskas behovet av nya däck, vUket umebär resurshushåUning. Mängden däck tiU avfeUsledet minskas, även om ett regummerat däck så småningom också tjänat ut. Regummering innebär att däckstommen kan återanvändas i vart fåU minst en gång för sainma ändamål. EnUgt min mening finns det en

104

potential för en ökad andel regummerade däck på marknaden, särskUt    Prop. 1992/93:180 mom personbilssektom. En större marknad skuUe kunna skapas genom StetUg och kommunal upphandling av sådana cfeck.

En mindre del, ca 4 500 ton om året, uttjänte däck används för tiUverkning av diverse gummiprodukten I Sverige finns ett fåtal företeg som arbetar med återvinning av gummi från uttjänto däck. Regeringen har gett stöd tiU materialåtervinningsprojekt. Jag kan också nämna att bidrag från bUskrotningsfonden getts tiU ett projekt för undersökning av fömtsättningama för energiutvinning genom att bränna upp insamlade skrotdäck.

Intemationellt pågår arbeten för att lösa avfeUsproblem på gmnd av skrotdäck. I Danmark och i Norge har beslutots om regler som innebär bl.a. återtognings- resp. återvinningspUkt för uttjänto däck. Inom EG prioriteras arbetet på att få tiU stånd system för hantering av uttjänte däck.

Jag har erfarit att det sedan flera år mom däckbranschen pågår förberedelser för att branschen på friviUig gmnd skaU te sitt mUjömässiga producentansvar för återtagning av uttjänte gummidäck. Branschen har, delvis tiUsammans med NUTEK bedrivit arbete i dette syfte. Även Stetens naturvårdsverk har, inom sitt nyUuättede kretslopps­sekretariat, påbörjat ett arbete på att utteda hur ett återvumingssystem för skrotdäck kan se ut. Jag ser det som mycket positivt att dessa uu­tiativ har tegits och utgår från att Nattirvårdsverket, NUTEK, däck­producenter och däckimportörer nu kommer att samverka i arbetet på att utveckla ett återvinningssystem som innebär att återanvändning och materialåtervinning främjas. Jag utgår från att branschen särskUt ser över möjligheten att ytterUgare öka användningen av regummerade däck.

Jag är medveten om svårigheten att eteblera en kommersieU efterfrågan på återvunnet material ur skrotdäck. Flera lösningar kan vara nödvändiga för att få avsättning för skrotdäcken, t.ex. användning i vägbeläggningar. Energiutvinning genom förbränning - med sttänga mUjökrav - får ses som en lösning tiUsvidare på avsättningsproblemet.

Jag viU betona att det är angeläget att branschen nu tar sitt ansvar för att få tiU stånd ett återtagningssystem som är riksfeckande. EnUgt min mening bör det vara möjUgt att uppnå dette tiU år 1995. TiU år 1996 bör 60 % återtegning av aUa årUgen uppkomna skrotdäck ha nåtts. Jag anser likaledes att det bör vara möjUgt att tiU år 1998 nå minst 80 % återtagning. Jag utgår från att Naturvårdsverket kommer att följa hur branschens arbete med att utveckla återtagningssystem för skrotdäck fortgår och håUa regeringen underrätted med lämpUga meUanmm.

Om branschen inte fått tiU stånd ett riksfeckande återtagningssystem tiU år 1995 avser jag att återkomma tiU regeringen med förslag att bemyndigandet i renhållningslagen uttiyttjas att föreskriva om obUgato­riskt producentansvar för återtagning och omhändertegande av uttjänte däck.

105

10.4 Återvinningssystem för bilar

Prop. 1992/93:180

Mitt förslag: Inom ramen för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling bör som riktlinje gäUa att nuvarande bilskrotningssystem skaU utformas tiU ett återvinningssystem där tiUverkare och importörer har fysiskt och ekonomiskt ansvar att te tiUbaka uttjänte bUar och återvmna material från dem.

Skälen för mitt förslag: Inom bilindustrin både i Sverige och intema­tioneUt pågår arbete med att utveckla system och metoder för att åter­vinna material och olika komponenter i bilama när dessa tjänat ut. Det finns redan exempel på onuåden där produktutvecklingen leder tiU ökade möjligheter för materialåtervinning. Ett sådant exempel är plast. En modem bU består tiU ca 10 viktprocent av plast. Plaster märks i ökad utsfräckning av bUproducentema med avseende på plasttyp för att underlätte senare återvinning.

Återtegning och återvinning när bUen tjänat ut har bhvit vUctiga argu­ment i marknadsföringen från bUproducentemas sida. Två av de störste bUtiUverkama i Tyskland har deklarerat att de förbereder återvinning av uttjänte bUar i Tyskland. BMW avser att senast tiU år 1995 ha infört ett helfeckande nät för återvinning av gamla BMW-bUar. Volkswagen kan redan nu återte vissa bUtyper av årsmodeU 92 och 93. Bakom dette åtegande Ugger ett betydande arbete med att utveckla lösningar för demontering och återvinning som också påverkat utformningen av de nya bilama. Den tyska biUndustriföreningen har tiUsammans med bilim-portörföreningen och andra organisationer lagt fram ett förslag tiU återtagningssystem som i princip innebär att ett feckande system av bUåtervUmingsföreteg byggs upp. BUproducenter och bilimportörer åtar sig enUgt förslaget att ge ut riktUnjer för demonteringen. I Frankrike pågår också arbete inom bilindustrin att utveckla återtegnings- och materialåtervinningssystem för gamla bUar. Inom EG är, som jag tidiga­re nämnt, bUåtervinning en av de prioriterade avfeUssfrömmama.

Inom svensk biUndustri bedrivs projekt som syftar tiU förbätfrad skroming och ökad materialåtervinning. Volvo Personvagnar bedriver ett sådant projekt, som har som ett förste mål att halvera den mängd avfåU som i dag deponeras.

Sedan år 1975 finns ett särskUt system i Sverige för bUskrotning i syfte att förhindra olägenheter främst från nattirvårdssynpunkt. BUskrot-ningssystemet ger emeUertid inte någon drivkraft för prcxlucenten tiU mUjöanpassad produktutveckling som syftar tiU återanvändning och återvinning av material eftersom producenten inte har det fysiska an­svaret för skroming och materialåtervinning.

Dette system fungerar enhgt min mening väl utifrån de syften och mål som har angetts. Jag anser emeUertid att det på sUrt måste omformas tiU ett återvinningssystem för uttjänte bUar som, fömtom naturvårds- och mUjöhänsyn, tar hänsyn tiU hushållning med material och energi. I ett

106

nytt system bör bUtiUverkare och bUimportörer i Sverige ha det dUekte ansvaret för återvinningen, dvs. fysiskt cx;h ekonomiskt ansvar för att te tiUbaka uttjänte bUar och återvinna material från dem. SärskUt angeläget är det att återanvändning resp. återvmning av plaster och elekttonik utvecklas samt att mängden material som inte kan återanvändas eUer återvinnas blu så Uten som möjUgt. Jag har erferit att det från bilin-dusöihåU anges att målet är att \Q0 % av materialet i fordonet skaU hanteras på ett mUjöriktigt sätt genom återvinning när fordonet tjänat ut. Jag anser i likhet med bilindustrin att i det närmaste fuUständig mate­rialåtervinning bör uppnås på sikt.

Jag utgår från att Naturvårdsverket, andra berörda myndigheter, bilindustrin och bUskrotningsbranschen kommer att samverka i arbetet på att utveckla ett sådant återvinningssystem.

Prop. 1992/93:180

10.5 Arbetets organisation

Min bedömning: Inom ramen för en kretsloppsanpassad samhäUsutveckling gäUer att nu gå vidare med att ange sttategi, konkrefe mål och tidtebeU för tiUämpningen av prcxlucentansvar på nya vamområden. Arbetet bör inledningsvis drivas på och samord­nas av en särskUd kretsloppsdelegation som knyts tiU regeringen.

Skälen for min bedömning: Jag har i det föregående angett de allmän­na riktlinjema för arbetet mot en kretsloppsanpassad samhäUsutveck­ling. Jag har också föreslagit vissa lagändringar för att underlätte och påskynda arbetet och jag har redovisat några vamområden som kan tänkas utveckla frivilUga återtagningssystem eUer som kan bU föremål för ett lagstedgat producentansvar. Närmast gäUer nu att gå vidare med att ange sttategi och konkrete mål för den fortsatte kretsloppsanpass­ningen samt att göra en tidtebeU för när målen skaU nås. Dessa upp­gifter Ugger på stetsmaktema, medan uppgiften for näringsUvet är att utifrån egna prioriteringar självt utarbete och välja metod för att leva upp tUl de festiagda målen.

För att få tiU stånd en kretsloppsanpassning i form av ökat hänsyns-mgande tiU mUjön vid produktens utformning, ökad återvmning etc. krävs en långsiktig sttategi och ett brett beslutsunderlag. Sttategiskt vUctiga arbetsuppgifter de närmaste åren är bedömningar och priorite­ringar för det fortsatte arbetet, val av styrmedel, utpekande av områden som bör omfattes av producentansvar, feststäUande av återvUmingsmål, främjande av käUsortering m.m., deltegande i det mtemationeUa arbetet samt samordning av forsknings- och utvecklingsinsatsen En sttategi för samhäUets långsiktiga anpassning tiU ett kretsloppstänkande kommer att beröra i stort sett aUa verksamheter i näringsUv och offentUg sektor samt allmänheten.

Det kommer mte att vara ett okonttoversieUt arbete att utforma strate­gin. OUka samhäUsUifressen kommer att behöva vägas mot varandra.

107

Jag bedömer mot den bakgmnden att det fortsatta arbetet mot ett krets- Prop. 1992/93:180 loppsanpassat samhäUe baserat på producentansvar under några UUedan­de år bör bedrivas nära regeringen. Jag förordar därför att en särskUd delegation tiUkaUas för detta ändamål. Dette förslag knyter an tiU förpackningsufredningens förslag om en särskUd förpackningsdelega­tion. Delegationen bör tiU sig kunna knyte expertgmpper och referens­gmpper efter behov. Ett särskUt kansU knutet tiU MUjö- och naturre­sursdepartementet bör Uirättas. Delegationen bör samarbete med de när­mast ansvariga myndighetema och forskarvärlden. Jag avser att åter­komma tiU regeringen med försfeg om att Uirätte en kretsloppsdelega­tion och om resurser för dess arbete Uksom med förslag om den närma­re utformningen av berednUigsarbetet i dessa frågon

Flera myndigheter har vUctiga uppgifter i arbetet fÖr att åstedkomma ett kretsloppsanpassat samhäUe. Naturvårdsverket har inrättot ett krets-loppssekreteriat som enhgt vad jag har erfarit skaU te fram underlag för verkets fortsatte arbete bettäffande återvinning och producentansvar för avfåU. Sekretariatet skaU genom konkrete projekt verka för ökad åter­vmning, kretsloppstänkande och hushållning med naturresurser och mUjöanpassning. Det skaU även utveckfe metodUc för bedömning av sådana projekt samt styrmedel för att reaUsera praktisk verksamhet.

På de områden där mål sätts upp för återanvändning och återvUuung behövs också en kontUiuerUg uppföljnmg av hur utvecklingen fortskri­den Dette är som jag redan tidigare framhåUit en naturUg uppgift för Nattirvårdsverket.

Jag är angelägen att i detta sammanhang betona den vUctiga roU som Namrvårdsverket har att spela i omstäUningen tUl ett kretsloppsanpassat samhäUe. Det är därför med stor tiUfredsstäUelse jag noterar den priori­tet som verket nu ger dessa frågon Jag avser att återkomma tiU dette i samband med duektiv tiU Nattirvårdsverkets fördjupade anslagsfiram-stäUnUig för budgetperioden 1994/95 - 1996/97.

KenukaUemspektionen har som jag redan nämnt en vUctig uppgift i att

göra kretsloppen nundre skadUga. KemikaUeinspektionen arbetar bl.a.

med bedömning, riskbegränsning och avveckling av skadUga ämnen. Ett

nära samarbete meUan Naturvårdsverket och KemikaUemspektionen på­

går och är nödvändigt for att identifiera ämnen vars användning bör

avvecklas för att produkter och materialslag skaU kunna recukulera på

ett säkert sätt. ParaUeUt med arbetet med att åstedkomma kretslopp

arbetar som jag tidigare redovisat KemUcaUeinpektionen med att utveck­

la en sttategi for riskbegränsning. Ett mtemationeUt samarbete sker

också för att utveckla en sådan sttategi. KemikaUeinspektionens arbete

med att te fram s.k. sttipstockskriterier för bekämpningsmedel är ett

gott exempel på ett mer systematiskt angreppssätt för riskbegränsning.

KemUcaUemspektionens arbete att tiUsammans med SCB to fimn flödes-

sttidier över utvalda kemUcaUer kan bU ett värdefuUt underlag tiU de

prioriteringar som måste göras. En systematisk riskhantering av kemika­

Uer behöver utvecklas ytterUgare. De mest skadUga ämnena bör av­

vecklas. Jag avser att äterkomma tiU dessa frågor i samband med dUek­

tiven tiU KemUcaUemspektionens fördjupade ansfegsframstäUning för

108

budgetperioden 1994/95 - 1996/97.

AvfeUsforsknmgsrådet (AFR) Uuättades hösten 1990 för att under Prop. 1992/93:180 åren 1990/91 - 1992/93 bygga upp ett forskningsprogram för ett av­fåUssnålt samhäUe. Inför framtiden har AFR togit fram förslag tiU en sttategi för denna forskning. Strategm har fre huvudmål: mUjöanpassade produkter, mUjöanpassad restprcxluktanvändning och mUjöanpassad deponering. Jag räknar med att regeringen i den kommande propositio­nen om forskning under perioden 1993/94 - 1995/96 kommer att pre­sentera förslag om inriktning av och resurser for AFR:s fortsätto arbete. Det är nattirhgt med en samverkan mellan myndighetema och AITl lik­som forskarvärlden i övrigt.

Med tanke på aUa de olika aktörer som behöver engageras för att om­ställningen mot ett kretsIoppssamhäUe skaU genomföras behöver en samordning ske. Kretsloppsdelegationen bör ha en pådrivande och sam­ordnande roU under uUedningsskedet.

11   Upprättade lagförslag

I   enUghet   med   vad   jag   nu   har   anfört   har   mom   MUjö-   och namrresursdepartementet upprättots förslag tiU

1.

lag om ändring i renhåUningsfegen (1979:596),

2.

lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och av­loppsanläggningar,

3.

lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar,

4.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Lagrådets ytfrande har Uihämtots över förslagen 1-3. Förslag 4 är av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande saknar betydelse.

12 Specialmotivering

12.1 Förslaget till lag om ändring i renhållningslagen (1979:596)

4 och 5 §§

I paragrafema har angetts att undantog kan föreskrivas med stöd av 6 b § från kommunens ansvar för bortforsUng respektive slutUgt omhänder­togande av hushåUsavfaU.

6a§

I denna nya paragraf anges vad som i lagen avses med prcxlucent.

Paragrafen har utformats i enUghet med det av Lagrådet lämnade

förslaget med en redaktioneU ändring.

109

I paragrafen anges att med en prcxlucent avses den som yrkesmässigt    Prop. 1992/93:180 tiUverkar, importerar eUer försäljer en vara eUer en förpackning samt den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfåU som fordrar särskUda åtgärder från renhållnings- eUer nuljövårdssynpunkt.

För varor eUer produkter som unporteras tiU Sverige omfattar pro­ducentansvaret importören. I enUghet med vad som gäUer enUgt lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar och lagen (1982:349) om återvuming av dryckesförpackningar av aluminium kan därmed regle­ringen verka konkurrensneutralt i förhåUande tiU Unporterade varon En motsvarande bestämmelse finns i den tyska förfettningens 2 §.

Begreppet producent omfettar såväl den som tiUverkar eUer produ­cerar varan eUer förpackningen eUer Unporterar den som hela försälj­ningskedjan från grossist tiU detaljhandel. Den närmare fördehiingen av ansvaret meUan olika producentied bestäms i föreskrifter som meddelas med stöd av 6 b §.

Med producent avses även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfåU som fordrar särskUda åtgärder från renhållnings-eUer nuljövårdssynpunkt.

Bettäffande förpackningar och förpackningsavfåU avses med producent för i Sverige tiUverkade förpackningar den som tiUverkar förpacknings­material, förpackningstiUverkaren eUer den som för försäljning för­packar eUer innehar en vara.

6b§

1 denna nya paragraf bemyndigas enhgt försto stycket regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet för producentema att se tiU att avfåUet de varor eUer av de förpackningar som de tiUverkar, importerar eUer säljer eUer avfåUet från sådan verksamhet som de bedriver bortforslas, återanvänds, åter­vmns eUer omhändertas på sätt som kan krävas för en mUjömässigt god­togbar avfaUshantering.

Paragrafen har utformats i enUghet med det av Lagrådet lämnade för­

slaget med tiUägget att bemyndigandet även avser avfåUet av de varor

eUer av de förpackningar som de tiUverkar, Unporterar eUer säljer

Genom tiUägget har aUtså, som angetts i den allmänna motiveringen,

avsnitt 7.3, klargjorts att bemyndigandet omfettar även avfåUet av de

varor eUer av de förpackningar som producenten tiUverkar, importerar

eUer försäljer. Det innebär att regeringen eUer den myndighet som rege­

ringen bestämmer får meddela föreskrifter om producentansvar för det

avfeU som blir av en vara eUer en förpackning sedan den förbmkats

eUer tjänat ut. Denna skyldighet kan aUtså föreskrivas för den som

yrkesmässigt tiUverkar, Unporterar eUer försäljer en vara eUer en för­

packning och som med en samlande benämning kalfes producent.

Producentansvaret kan endast föreskrivas för den typ av varor och för­

packningar som producentens verksamhet omfattar. Bemyndigandet om­

fettar även aviåU som producenten frambringat i yrkesmässig verk-

110

samhet och som fordrar särskUda åtgärder firån renhållnings- eUer mUjö-

vårdssynpunkt. Bemyndigandet kan aUtså tiUämpas på exempelvis pro-    Prop. 1992/93:180 cessavfåU och avfåU som uppkommer vid byggarbetsplatsen

Det ansvar som kan föreskrivas är både det fysiska och det därmed sammanhängande ekonomiska ansvaret för insamling, bortforsling och slutUgt omhändertogande. Ansvaret kan även inskränkas tiU att omfatto endast vissa av hanteringens olika led; insamling, bortforsling eUer slutUgt omhändertogande. MöjUgheten att i stäUet genom avgifter ut­kräva det ekononuska ansvaret för slutUgt omhändertogande regleras i den nya 17 a §.

Genom detto bemyndigande kan regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer successivt införa ett producentansvar på områden där detto är lämpUgt och praktiskt möjUgt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer kan också föreskriva hur ett visst avfeU som bortforslas skaU omhändertas, exem­pelvis genom att en viss procentueU mängd skaU återanvändas eUer åter­vinnas eUer på annat sätt omhändertos på ett mUjömässigt godtogbart sätt.

EnUgt paragrafens andra stycke får en producent genom föreskrifter åläggas skyldighet att 1) märka en vara eUer en förpackning som avses i paragrafens försto stycke samt 2) lämna uppgifter om insamling, åter­användningsgrad, återvinningsgrad eUer andra förhåUanden som om­fattos av föreskrifter enUgt paragrafens försto stycke.

Syftet med uppgiftsskyldigheten är att konttoUera hur lagstiftningen efterlevs.

EnUgt 6 § renhållningslagen får regeringen i fråga om annat avfeU inom en kommun än hushåUsavfaU föreskriva att avfåUet skaU forslas bort genom kommunens försorg och att kommunen skaU se tiU att av­feUet slutUgt omhändertos. Sådana föreskrifter får enhgt 5 § renhåU­ningsförordningen (1990:984) beslutos av kommunfuUmäktige. Det nya bemyndigandet är inte avsett att tiUämpas istäUet för sådana föreskrifter ined undantog för de bestämmelser om returpapper som behandlats i den allmärma motiveringen i avsnitt 7.3.9.

7

§

Paragrafen har kompletterats så att den omfattar även avfåU som skaU forslas bort genom producentens försorg.

17 a §

I denna nya paragraf föreskrivs att regeringen eUer, efter regeringens

bemyndigande, kommuner eUer en myndighet får meddela föreskrifter

om att avgift för bortforsling  och slutUgt omhändertogande genom

kommunens försorg av avfåU som avses i 6 b § får tos ut av producent

som avses i 6 a §. Med den ändringen att även kommuner kan ges

möjhghet att to ut en producentevgift överensstämmer paragrafen med

111

den utformning som Lagrådet har föreslagit.

Regeringen eUer kommuner eUer en myndighet som regeringen be- Prop. 1992/93:180 stämmer får aUtså besluto att to ut en avgift av producenten i det fåU kommunen har kvar ansvaret för bortforsling eUer slutUgt omhänder­togande. Kommunens avgift skaU dock i ett sådant feU reduceras i mot­svarande mån eftersom avgiftsuttoget inte får överstiga självkosmaden. Detto följer av 16 §.

Avgift kan tos ut antingen för att fecka både bortforsUng och slutUgt omhändertogande men kan även tos ut enbart för att fecka det ena, exem­pelvis bortforsUngen, om ansvaret för det slutUga omhändertagandet hgger hos producenten. Avgiften skaU betalas tiU den statUga myndighet som regeringen bestämmer eUer tUl kommunerna om regeringen så bestämmer. I vanUga fåU torde en avgift vara baserad på den typiska hanteringskosmaden för ett visst slags avfåU. Avgiften bör i sådana fåU besfemmas cenfralt, varvid det ankommer på regeringen att meddela verkstäUighetsföreskrifter om fördelningen meUan kommunema av inbe­toida avgiften

24 

§

Sttaffstodgandet i denna paragraf utökas tiU att även omfatto den som bryter mot föreskrift som medddelats med stöd av 6 b §.

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar

12 

§

I paragrafen har det tiUägget gjorts att en alhnän va-anläggning skaU utföras och drivas så att också mUjöskyddets inttessen tiUgodoses. Tidigare har endast hälsoskyddets infresse angetts. Genom tiUägget har huvudmannen fått ett ansvar att se tiU att va-anläggningen utförs och drivs så att den även uppfyUer krav frän mUjöskyddssynpunkt. Huvud­mannen skaU ha en heUietssyn när det gäUer de mUjöfrågor som rör va-anläggningen. Detto gäUer även mUjöskyddsfrågor som har samband med avloppsvatten som passerar aiUäggningen. Paragrafen har även ändrats redaktioneUt.

21 §

Paragrafen har kompletterats med ett uttryckUgt förbud mot att en aU­

män va-anläggning bmkas på sätt som försvårar för huvudmannen att

uppfyUa de miljö- och hälsoskyddsmttessen som skaU tiUgodoses eUer

att i övrigt uppfyUa sina åUgganden enUgt feg eUer annan författning

eUer erUigt avtal. Bmkningsförbudet bör konkretiseras i de av huvud­

mannen utfärdade allmänna bestämmelsema enUgt 22 §. I dessa aUmän­

na bestämmelser kan huvudmannen föreskriva erforderUga vUlkor och

112

begränsnmgar i rätten tiU utsläpp i det allmänna avloppsnätet för att

säkerstäUa att avloppsslammet har en godtogbar kvaUtet. Paragrafen har    Prop. 1992/93:180 även ändrats redaktioneUt.

12.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:336) om

vissa dryckesförpackningar

2§

Paragrafen har kompletterats i fråga om vem som får söka hanterings­tiUstånd för importerade konsumtionsfärdiga drycker på PET-flaska. Genom tiUägget i försto stycket sfes aUtså fest att importören för egen räkning får ansöka om tiUstånd.

3

§

Paragrafen har ändrats. Lagen omfattar efter ändringen retursystem både för återanvändning och återvuming. Begreppen återanvändning och återvinning anknyter tiU renhållningslagen (1979:596). I samband med att begreppen infördes i den lagen (prop. 1989/90:1(X), bU. 16) för­klarades innebörden av dem närmare (a. prop. s. 80). Med återanvänd­ning avses således att en produkt, t.ex. en förpackning, utan någon särskUd tillverkningsprocess eUer annan liknande åtgärd, på nytt an­vänds på samma sätt som tidigare. Begreppet återvinning tar däremot sUcte på materialet i produkten. Med återvinning menas sålunda att det är materialet i produkten som efter bearbetning helt eUer delvis används på nytt.

5§

Ett nytt andra stycke har tiUkommit. Genom tiUägget slås fest att som

villkor för hanteringstiUstånd skaU genereUt gälfe att PET-flaskan ingår

i ett pantsystem motsvarande vad som i dag gäUer för bl.a. aluminium­

burkar och 33 cl. glasflaskor Syftet med regleringen är att säkerstäUa

att återlämningen stunuleras. Begreppet "pantbelopp" förekommer sedan

tidigare i 7 § lagen (1984:355) om skatt på vissa dryckesförpackningar.

Lagrådet har anfört: "Varken lagtexten eUer remissen i övrigt ger

besked om hur pantbeloppet enhgt andra stycket skaU feststäUas.

Åttninstone tte altemativ framstår som tänkbara. En försto möjUghet är

att den myndighet som prövar frågor om hanteringstiUstånd i tiUstånds­

beslutet anger vilken ersättning som skaU betalas tiU konsument som

återlämnar en PET-flaska. Pantbeloppet skuUe fÖr det andra kunna fest­

stäUas i föreskrifter som meddelas av regeringen eUer, efter regeringens

bemyndigande, annan myndighet. Det ttedje altemativet är att den myn­

dighet som bevUjar hanteringstiUstånd överlåter åt sökanden - eUer en

organisation som denne tillhör - att bestämma beloppets storlek. Som

113

8 Riksdagen 1992/93. 1 samL Nr 180

vUUcor för tUlståndet anges i så fåU bara att konsumenten skaU få pant-    Prop. 1992/93:180 ersättning men mtet om ersättningsnivån.

EnUgt lagrådets uppfettning kan invändningar riktos mot ettvart av de redovisade altemativen. Det förefaUer tUl en början som mindre lämp­Ugt att tiUsfendsmyndigheten, varje gång hanteringstiUstånd bevUjas, fritt prövar hur stort pantbeloppet skaU vara. Det föreslagna pantsyste­met är av permanent natur och berör en stor och obestämd lerets av per­sonen Det synes mot bl.a. den bakgmnden knappast förenUgt med rege­ringsformens gmndläggande principer att införa en ordning som innebär att pantbeloppets storlek feststäUs genom enskUda förvaltningsbeslut. Övervägande skäl får i stäUet anses tala fÖr att uppgift om hur stor ersättning som skaU betalas tiU konsumenten för en återlämnad PET-flaska tos in i en författning.

Vad nu sagts kan tyckas tala för den andra av lagrådet skisserade lösningen, nämUgen att pantbeloppet bestäms i föreskrifter som utfärdas av regeringen eUer annan myndighet. Ersättningens storlek är emeUertid något som gäller enskUdas inbördes ekonomiska förhåUanden. Före­skrifter i sådana ämnen måste enUgt 8 kap. 2 § regeringsformen meddelas genom lag. Något utrymme för att delegera normgivning rörande pantbeloppets storlek tiU regeringen eUer annan myndighet torde aUtså inte föreUgga.

Det fredje redovisade altemativet - pantijeloppets storlek feststäUs av berörd näringsidkare eUer näringsUvsorganisation - kan eventueUt leda tiU att pantersättningen bestäms tiU så lågt belopp att retursystemet blir ineffektivt. Risken för omotiverade variationer av pantbeloppen synes också påtogUg om beloppens storlek feststäUs på dette sätt.

Det anförda visar enUgt lagrådets menmg att ordmngen för feststäUan­de av pantbeloppets storlek bör övervägas ytterUgare i det fortsatte lagstiftningsarbetet. Den lösning som från konstitutioneU synpunkt synes mest tiUtalande är att komplettera lagen med uttryckUga regler om hur stor pantersättning som skaU erläggas för olika slag av PET-flaskon Lagrådet förordar att arbetet bedrivs med denna inriktning."

I propositionen tUl lagen (prop. 1990/91:71) angavs (s. 8): "I syste­

met måste ingå att konsumenten återfår ett belopp när han återlämnar en

PET-flaska, på motsvarande sätt som för rcturgfes och aluminium­

burkar. Beloppet måste vara av den storleken att konsumenten uppmunt­

ras att återlämna flaskan tiU detaljhandeln." Detto belopp har hittiUs

bestämts genom överenskommelse inom branschen, aUtså vad som Lag­

rådet angett som altemativ tte. AvsUcten är att pantbeloppet skaU

feststäUas så även i fortsättningen. I förhåUande tiU det remitterade lag­

förslaget har därför den ändringen gjorts att ordet "visst" har stmkits.

När det gäUer Lagrådets farhågor att beloppet då kan komma att

bestämmas tiU ett aUtför lågt belopp får jag hänvisa tiU det tidigare

nämnda uttalandet att beloppet måste vara av den storleken att

konsumenten uppmunfras att återlämna flaskan tiU detaljhandeln. Någon

risk för att pantbeloppen skuUe börja variera omotiverat torde inte

föreUgga. Att bestämma detto pantbelopp i lagen, i motsats tiU vad som

gäUer bettäffande övriga panter för aluminiumburkar och returgfes,

114

skuUe inte vara lämpUgt.

Prop. 1992/93:180 12.4 Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10) 1 kap. 1 §

I paragrafen har ett tiUägg gjorts så att det framgår att fegen även har syftet att främja en god och långsUctigt håUbar UvsmUjö för människor­na i dagens samhäUe och för kommande generationer. De närmare skälen för lagändringen framgår av avsnitt 4.3 i den allmänna motive­ringen.

13 Hemställan

Med hänvisning tiU vad jag har anfört hemstäUer jag att regeringen föreslår riksdagen att

dels anto förslagen tiU

1. lag om ändring i renhåUningsfegen (1979:596),

2.  lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och av­

loppsanläggningar,

3.

lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar,

4.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

5.  dels godkänna de allmänna riktlinjer för mUjöpoUtiken som jag

förordat (avsnitt 2.1),

dels godkänna vad jag har föreslagit som riktlinjer för

6.

industrins anpassning tiU kretsloppssamhäUet (avsnitt 2.2),

7.

UtveckUng mot ett kretsIoppssamhäUe (avsnitt 2.3),

8.

samhäUsplaneringen (avsnitt 4.1),

9.

kommunemas roU (avsnitt 4.2),

10.

ekonomiska styrmedel inom mUjöpoUtiken (avsnitt 5.2),

11.

mUjökrav vid offentUg upphandling (avsnitt 5.4),

12.

mUjökonsekvensanalyser vid standardisering (avsnitt 5.5),

13.

kemUcaUekonfroUen (avsnitt 6.1 och 6.2),

14.

en kretsloppsanpassad samhäUsutveckUng (avsnitt 10.1),

15.

plastiianteringen (avsnitt 10.2.1),

16.

återvumingssystem för bUar (avsmtt 10.4).

Vidare hemstäUer jag att regeringen bereder riksdagen tiUfäUe att to del av vad jag anfört om

17.

mtemationeU utveckling (avsnitt 3),

18.

mformation tiU konsumenter (avsnitt 5.3),

19.

samarbetet bettäffande mUjökrav vid offentUg upphandUng (avsnitt

5.4),

115

20. att mUjö- och hälsoaspekter bör mtegreras i företogens arbete med    Prop. 1992/93:180

kvaUtetssäkring (avsrutt 5.5.),

21.

åtgärder befräffande klor (avsnitt 6.3),

22.

åtgärder befräffande tvätt-, disk- och rengöringsmedel (avsnitt 6.4),

23.

skyldighet att sepcu-era avfeU (avsnitt 7.3.2),

24.

producentansvar för förpackningar (avsnitt 7.3.6),

25.

producentijegreppet beträffande förpackningsavfåU (avsnitt 7.3.7),

26. krav på återanvändning och återvuming av förpackningar (avsnitt

7.3.8),

27.

producentansvar för returpapper (avsnitt 7.3.9),

28.

tiUsyn och uppföljning (avsnitt 7.3.10),

29.  återtagningssystem för uttjänto nickel-kadmiumbatterier (avsnitt

7.4)

30.

avfåUsskatt och käUsortering (avsnitt 8.2),

31.

områden som bör bU aktueUa för producentansvar (avsnitt 10.1),

32.

PVC-plast och andra klorerade plaster (avsnitt 10.2.2),

33.

gummidäck (avsnitt 10.3),

34.

att en särskUd krctsloppsdelegation inrättes (avsnitt 10.5).

14 Beslut

Regeringen ansluter sig tUl föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och det ändamål som föredraganden har hemställt om.

116

Förteckning över remissyttranden över förpackningsutredningens betänkande (SOU 1991:76) Miljön och förpackningama

Efter renuss har ytfranden avgetts av KommerskoUegium, Riksskatte­verket, Stotens Uvsmedelsverk, Stotens jordbmksverk. Närings- och teknUcutvecklingsverket (NUTEK), Stotskontoret, Riksrevisionsverket, Näringsfrihetsombudsmannen, Stotens pris- och konkurrensverk (SPK), Konsumentverket, Stotens naturvårdsverk, Svea hovrätt. Kammarrätten i Göteborg, Stendardiseringskommissionen i Sverige (SIS), Stockhohns sted, Norrköpmgs kommun. Burlövs kommun, Skinnskattebergs kom­mun, Bollnäs kommun, Söderhamns kommun, Vindelns kommun, Sven­ska Kommunförbundet, Naturskyddsföreningen, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Industriförbund, Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Cent­ralorganisation (TCO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), AB Svenska Returpack, Byggentteprenörema, DAGAB, DagUgvamhandelns Utvecklings- och Logistikgmpp (DULOG), Fastighetsägareförbundet, Grafiska Industriförbundet, Gränges Aluminium, HSB Riksförbund, ICA Förbundet, Kartongfebriken/WeUpapp (Svenska Kartongförpack-ningsföreningen och Svenska WeUpappföreningen), Konsumentfomm, Konsumentvägledamas förening. Kooperativa förbundet, Kemisk-Tekniska Leverantörsförbundet (KTI, PLM AB, Packforsk, Pappers-återvuinings AB (PÅAB), Plast- och kemikaUeleverantörers förening (PKL), Plasfetervinning i ArvUca AB, Ragn-SeUs, Riksbyggen, Skogs-Uidustriema, Stena MetaU, Svensk Glasåtervinning AB, Svenska Bryg­gareföreningen, Svenska RenhåUningsverksforeningen, Svenska Åkeri­förbundet, Sveriges Allmännyttiga Bostedsförening (SABO), Sveriges Livsmedelshandlares Förbund (SSLF), Sveriges Livsmedelsindustriför­bund, Sveriges Plastförbund, Sveriges ViUaägareförbund, Tetra Pak AB och[REDACTED_EFTERNAMN] & Rausing AB.

Vidare har Coca-Cola AB, DagUgvamleverantörers Förbund (DLF), Hyresgästemas Riksförbund, Läkemedelsindustrins branschorganisatio­ner, läkemedelsverket, Nordväsfra Skånes Renhållnings AB, San Sac AB, Skånes Naturvårdsförbund, Slakteriförbundet, Svensk Industriföre­ning, Svenska Kvamföreningen och Sveriges Köpmannaförbund ytfrat sig över betänkandet. Industriförbundets referensgmpp för förpacknings-frågor har inkomnut med en skrivelse.

Prop. 1992/93:180 Bilaga 1

117

Förteckning över remissyttranden över promemorian (Ds 1992:59) Producentansvar för avfall

Remissytttande har avgetts av KommerskoUegium, Överstyrelsen för civU beredskap (ÖCB), Stetskontoret,GeneralttiUstyrelsen (GTS), Riks­revisionsverket (RRV), Riksskatteverket (RSV), Boverket, Stetens jordbmksverk (SJV), Skogsstyrelsen, Arbetarskyddsstyrelsen (ASS), Närings- och teknikutveckUngsverket (NUTEK), Stetens institut för byggnadsforskning (SIB), AvfåUsforskningsrådet (APTl), Konsument­verket (KOV), Stetens pris- och konkurrensverk (SPK), Stetens natur­vårdsverk (SNV), Koncessionsnämnden för mUjöskydd, KemikaUeui­spektionen (Kemi), Kammarrätten i Stockhohn, Göte Hovrätt, Tekniska Högskolan i Stockhohn (KTH), Universitetet i Uppsala, Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Chalmers Tekniska Högskofe (CTH), Högskolan i Luleå, Sveri­ges lantbmksuniversitet (SLU), Länsstyrelsen i Östergötiands län, Läns­styrelsen i Göteborgs och Bohuslän, Länsstyrelsen i Örebro län. Läns­styrelsen i Norrbottens län. Ingenjörsvetenskapsakademin (IVA), Stock­holms kommun, Älmhults kommun, Helsingborgs kommun, Borlänge kommun, ÖmsköIdsvUcs kommun. Mjölby kommun. Svenska kommun­förbundet. Landstingsförbundet, Svenska Naturskyddsföreningen, Gros­sistförbundet Svensk Handel, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges Industriförbund, Lantbmkamas Riksförbund (LRF), Värmeverksföre­ningen (VVF), Föreningen Skogsindustriema, Sveriges AkademUcers Centralorganisation (SACO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Föreningen MeteUskrotgrossis-tema. Företegens Uppgiftslämnardelegation (FUD), Greenpeace, HSB Riksförbund, Hyresgästemas Riksförbund, IL Returpapper, Pappers-återvUinings AB, Stiftelsen HåU Sverige Rent, Svensk AvfaUskonverte­ring AB (SAKAB), Svensk Returpappersförening, Svenska RenhåU­ningsverksforeningen, Svenska Tidningsutgivareföreningen, Svenska Åkeriförbundet, Sveriges Allmännyttiga Bostedsföreteg (SABO), Sveri­ges Bostedsrättsföreningars Centralorganisation, Sveriges Fastighetsäga­reförbund, Sveriges VUlaägareförbund, SAFT NIFT AB och Katalog-återvinningsgmppen.

Utöver dette har ett antal framställningar och förslag från enskUda, organisationer och företeg rörande prcxlucentansvar och återvinning m.m. kommit m tiU MUjö- och naturresursdepartementet.

Prop. 1992/93:180 Bilaga 2

118

Förteckning över remissyttranden över Statens naturvårdsverks rapport Vägen till ett renare slam redovisning av ett regeringsuppdrag

Prop. 1992/93:180 Bilaga 3

MUjöskyddskommittén ME 1989:04, Överstyrelsen för civU beredskap (ÖCB), Socialstyrelsen, Stetens jordbmksverk, Stetens Uvsmedelsverk, Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Arbetarskyddsstyrelsen (ASS), Närings-och teknUcutvecklingsverket (NUTEK), Koncessionsnämnden för mUjö­skydd, KemikaUeinspektionen (Kemi), Stetens VA-nänmd, Institutet för vatten- och luftvårdsforskning (IVL), Svea hovrätt med Vattenöver­domstolen, Institutet för mUjömedicin (IMM), Sveriges lantbmksuniver­sitet. Skogs och jordbmkets forskningsråd. Länsstyrelsen i Söderman­lands län. Länsstyrelsen i Malmöhus län. Länsstyrelsen i Göteborgs-och Bohus län. Länsstyrelsen i Västemorrlands län, EskUstuna kom­mun, Landskrona kommun, SundsvaUs kommun. Svenska kommun­förbundet, Landstmgsförbundet, Svenslca NattirskyddsfÖreningen, Gros­sistförbundet Svensk Handel, Sveriges Industriförbund, Lantbmkamas rUcsförbund, Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Lands­organisationen i Sverige (LO), Göteborgsregionens Ryaverks AB (GRYAAB), Käppalaförbundet, Stockhohns Vatten AB, Svenska Vat­ten- och Avloppsverksföreningen, Sydvästta Skånes AvfåUs AB (SYSAV), Sydvästra Stockholmregionens VA-verksaktiebolag (SYVAB), VA-verket i Malmö, VA-verket i Göteborg, Sveriges verk-stedsUidustrier, Apoteksbolaget och Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN].

119

De remitterade lagförslagen

Prop. 1992/93:180 Bilaga 4

1 Förslag till

Lag om ändring i renhållningslagen (1979:596)

Härigenom föreskrivs i fråga om renhållningslagen (1979:596)

dels att 4, 5, 7 och 24 §§ skaU ha följande lydelse,

dels att det i lagen skaU införas fre nya paragrafer, 6 a, 6 b och

17 a §§, samt närmast före 6 a och 7 §§ två nya mbriker av följande

lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

4§' Varje kommun skaU svara för att hushåUsavfeU inom kommunen forslas tiU behandlingsanläggning i den utsfräckning som behövs för att tUlgodose såväl hälsoskydds-och mUjövårdskrav som enskUda inttessen.

Varje  kommun  skaU,  om  inte annat föreskrivs   med   stöd   av 6 fc §, svara för att hushåUsavfaU inom kommunen  forslas tiU  be­handlingsanläggning    i   den    ut­sträckning   som   behövs   för   att tUlgodose såväl hälsoskydds- och mUjövårdskrav  som enskUda  in­ttessen. När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enUgt förste stycket  skaU  fuUgöras,   skaU  hänsyn  tes  tiU   festighetsumehavamas möjhgheter att själva te hand om avfåUet på ett från hälsoskydds- och nuljövårdssynpunkt godtegbart sätt. Kommunen skaU vidare beakte att bortforsUngen anpassas tiU behovet för olika slag av bebyggelse.

5§

Kommunen är skyldig att se tiU att hushåUsavfaU från kommunen slutUgt omhändertes.

Kommunen är, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 b §, skyl­dig att se tiU att hushåUsavfeU från kommunen slutUgt omhändertes.

' Senaste lydelse 1983:301.  Senaste lydelse 1990:235.

120

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse Producentansvar

Prop. 1992/93:180 Bilaga 4

Med producent avses i denna lag den som yrkesmässigt tillver­kar, importerar eller innehar en vara eller en förpackning eller någon anruin egendom.

6

Ä§

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer för föreskriva om skyldighet för en producera att se tiU att avfallet av en vara eller en förpackning eller någon anruin egeruiom bortforslas, återanvänds, återvinns eller om­händertas på sädant sätt som kan krävas för en miljömässigt godtag­bar ayfalbhantering.

Föreskriftema får även avse skyldighet att

1.

lämrui uppgifter om insam­ling, återanvändningsgrad, åter­vinningsgrad eller aruira för­hållanden,

2.

märka en vara eller en för­packning.

Avfallshantering

7

§

När avfåU skaU forslas bort ge­nom kommunens försorg, får av­fåUet inte grävas ned, komposteras eUer på annat sätt slutUgt omhän­dertas av festighetsinnehavaren.

SkaU avfåU forslas bort genom kommunens försorg får Uite någon annan än den som kommunen

När avfåU skaU forsfes bort ge­nom kommunens eller en produ­cents försorg, får avfåUet inte grävas ned, komposteras eUer på annat sätt slutUgt omhändertas av festighetsinnehavaren.

SkaU avfåU forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får mte någon annan än

9 Riksdagen 1992193. 1 samL Nr 180

121

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1992/93:180

Bilaga 4

anUtar för ändamålet te befettning    den som kommunen eller produ-

med bortforsUngen.

centen  anUtar  för  ändamålet  te

befettning med bortforsUngen.

17 a §

Regeringen eller den myruiighet som regeringen bestämmer får föreskriva att avgift för bortfors­Ung och slutUgt omhändertagaruie av avfall av en vara eller en för­packning eller någon annan egen­dom genom konununens försorg får tas ut av producenten. Avgiften skall betalas till myruiighet som regeringen bestämmer.

24

§'

TiU böter eller fångelse i högst

TiU böter eUer fängelse i högst

sex månader skaU den dömas som

sex månader skaU den dömas som

med uppsåt eller av oaktsamhet

med uppsåt eUer av oaktsamhet

1. bryter mot 7 § förste stycket,

1. bryter mot 7 § förste stycket,

2. bryter mot 7 § andra stycket

2. bryter mot 7 § andra stycket

genom att yrkesmässigt eUer

genom att yrkesmässigt eUer

annars i större omfattning samla in

annars i större omfattning samla in

och forsla bort avfaU,        .

och försfe bort avfeU,

3.  inte fuUgör vad som åUgger 3. inte fuUgör vad som åUgger

honom erUigt föreskrift som med- honom enhgt föreskrift som med­

delats med stöd av 9 a §.

delats med stöd av 9 a §,

4. bryter mot föreskrift som med­delats med stöd av 6 b %. I ringa fåU döms inte tiU ansvar.

TiU ansvar för gämingen döms inte om ansvar kan ådömas enUgt brottsbalken.

Den som överträtt vitesföreläggande eUer vitesförbud döms inte tiU ansvar enUgt denna lag för gäming som omfattes av föreläggandet eUer förbudet.

Denna lag ttäder i kraft den 1 januari 1994.

' Senaste lydelse 1990:235.

122

2 Förslag till

Prop. 1992/93:180

Lag om ändring i lagen (1990:1332) om avgifter för

'* '*

miljöfarliga batterier

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:1332) om avgifter för mUjöfarUga batterier

dels att 2 § skaU ha följande lydelse,

deb att i lagen skaU uiföras fem nya paragrafer, 3-7 §§, samt närmast före 3, 6 och 7 §§ nya mbriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§

Regeringen eUer den myndighet Regeringen eUer den myndighet

som regeringen besfemmer får som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter om meddela de föreskrifter om

avgifter som behövs för att fecka avgifter som behövs för att fecka

samhäUets kosmader för att samla samhäUets kostnader för att

in och oskadhggöra batterier som 1. samla m och oskadhggöra

är förbmkade eUer som inte batterier som är förbmkade eUer

längre används.

som mte längre används,

2.    betala    återlämningspremie enligt 4 §. Avgiften får tes ut endast av den som yrkesmässigt hanterar eUer importerar batterier

Återlämningspremie

Den som yrkesmässigt överlåter nickel-kadmiumbatterier till en enskild konsument eller för annan förbrukning är skyldig att ta emot förbrukade batterier samt för varje mottaget batteri betala en återläm­ningspremie på 3 kronor För en mottagen batterikassett eller en vara med fast monterat nickel-kad­miumbatteri skall en återlämnings­premie på 25 kronor betalas.

123

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:180

Bilaga 4 Skyldigheten att betala återläm­ningspremie är begränsad till 200 kronor för lösa batterier och till 500 kronor för batterikassetter och varor med fast monterade nickel­kadmiumbatterier per inläm-ningstillfölle och inlämnare.

Den som har betalat återläm­ningspremie enligt 3 § har, om han kan styrka kostnaden, rätt att få ut motsvarande belopp av staten.

5§

Regeringen får föreskriva att en kommim skall överta ansvaret enligt 3 § fi-ån den som yrkes­mässigt överlåter nickel-kadmium­batterier Kommunen får då rätt till ersättning enligt 4 §. När kommunen skall ta emot nickel­kadmiumbatterier och betala återlämningspremier gäller inte skyldigheten för mottagaren enligt

Regeringen får överiäta åt kommunema att meddela före­skrifter enligtförsta stycket.

Tillsyn

Tillsynen över efterlevnaden av denna lag samt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall utövas av den myndighet som regeringen bestämmer.

En tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsy­nen.

124

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:180

Bilaga 4

Ansvar

7§

7J// böter eller föngebe i högst sex månader skall den dömas som i inte obetydUg omfattning sålt nickel-kadmiumbatterier och som bryter mot 3 § genom att vägra att betala återlämningspremier till en inlämnare.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1994.

125

3 Förslag tiU

Lag om ändring i fegen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsan­feggnmgar

Härigenom föreskrivs att 12 och 21 §§ fegen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar skaU ha följande lydelse.

Prop. 1992/93:180 Bilaga 4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §'

Allmän va-anläggning skaU utfö­ras så att hälsoskyddets intresse tillgodoses. Den skaU vara försedd med de anordningar som kräves för att den skaU fyUa sitt ändamål och tillgodose skäUga anspråk på säkerhet. Behövs för viss be­byggelse anordningar endast för vattenförsörjning eUer endast för avlopp, skaU anläggningen av­passas efter dette.

En allmän  va-anläggning  skaU utföras och drivas så att den upp­fyller de krav som från miljö- och hälsoskyddssynpunkt skall tillgodo­ses. Den skaU vara försedd med de anordningar som krävs för att den skaU fylfe sitt ändamål och tiUgcxiose    skäUga    anspråk    på säkerhet. Om för viss bebyggelse anordningar   endast   behövs   for vattenförsörjning eUer för avlopp, skaU anläggningen avpassas efter detta. En allmän va-anläggning får inte inrättes i strid mot detaljplan, om­rådesbestämmelser eUer andra bestämmelser för markens bebyggande eUer så att ändamålsenUg bebyggelse eUer lämpUg planläggning för­svåras. Om syftet med planen eUer bestämmelsema inte motverkas, får dock niindre avvikelse göras.

Så länge allmän va-anläggning behövs skaU huvudmannen under­håUa anläggningen och i övrigt sörja för att den på tiUfreds­stäUande sätt fy Uer sitt ändamål.

Så länge en allmän va-arUäggning behövs skaU huvud­mannen underhåUa anläggningen och i övrigt se till att den på tiUfredsstäUande sätt fyUer sitt ändamål.

21 f

Allmän    va-anläggning     skall       En allmän va-anläggnmg  skaU

bmkas    så    att    olägenhet    för    bmkas så att det inte uppkommer

huvudmannen   och   annan   såvitt    olägenhet för huvudmannen eUer

möjUgt undvikes.

annan som bmkar anläggningen

' Senaste lydelse 1987:134.  Senaste lydelse 1976:842.

126

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:180

Bilaga 4 samt så att det irue uppstår svårig­heter för huvudmannen att upp­fylla kraven från rruljö- och häboskyddssynpunkt eller att i övrigt uppfylla sina åligganden enUgt lag eller annan författning eller enligt avtal.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

127

4 Förslag till

Prop. 1992/93:180

Lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa

' 

dryckesförpackningar

Härigenom föreskrivs att 2, 3 och 5 §§ fegen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

2§

För yrkesmässig överlåtelse av För yrkesmässig överlåtelse av

en konsumtionsfardig dryck på en konsumtionsfardig dryck på

PET-flaska krävs ett särskUt han- PET-flaska krävs ett särskUt han­

teringstiUstånd för den som teppar teringstiUstånd fÖr den som teppar

drycken på flaska.

eller    importerar    drycken    på

flaska. Frågor om hanteringstiUstånd prövas av regeringen eUer den myndig­het som regeringen bestämmen

3§

För hanteringstiUstånd krävs att       För hanteringstiUstånd krävs att

PET-flaskan ingår i ett retursys-    PET-flaskan ingår i ett retursys­

tem,

tem   för    återanvändning    eller

återvinning.

5§ Ett beslut om hanteringstiUstånd skaU förenas med de villkor som behövs med hänsyn tiU nuljön och resurshushållningen.

Som ett villkor skall gälla att konsumenten när en PET-flaska återlämnas får ersättning med ett visst pantbelopp.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1993.

128

Lagrådet

Utdrag ur protokoU vid sammanbiäde 1993-01-15

Prop. 1992/93:180 Bilaga 5

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Stig von Bahr, justitierådet Inger Nysfröm.

EnUgt protokoU vid regeringssammanträde den 17 december 1992 har regeringen på hemstäUan av stetsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutet inhämte lagrådets yttt-ande över förslag tiU

1.

lag om ändring i renhållningslagen (1979:596),

2.

lag om ändring i lagen (1990:1332) om avgifter på mUjöfarUga batterier,

3.

lag om ändring i fegen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar,

4. lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessom Roger

Wiksfröm.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslag HU lag om ändring i renhållningslagen (1979:596)

6 a och 6 b §§

Dessa paragrafer innehåUer bestämmelser om det föreslagna nya producentonsvaret. I 6 a § anges den krets som kan omfattes av de skyldigheter vUka regeringen, eUer den myndighet regeringen bestäm­mer, enhgt 6 b § bemyndigas att meddela särskUda föreskrifter om. Det gäUer därvid skyldigheter som, i varje feU ibland, kan bU tämUgen betungande för dem som omfattes av föreskriftema. Inte minst mot bak­gmnd härav framstår det som nödvändigt att de aktueUa bestämmelsema blir så tydUgt avgränsade och preciserade som möjUgt.

Den i 6 a § mtegna definitionen av en "producent" har efter renuss­behandlingen av departementspromemorian fått en utformning som bh­vit så vid att den nännast måste betraktes som innehåUslös. Beskriv­ningen omfattar således inte bara den som yrkesmässigt tiUverkar eUer Unporterar "en vara eUer en förpackning" utan också den som yrkes­mässigt "innehar någon annan egendom". Med sistnämnda bestämning kommer ju i praktUcen var och en som är yrkesmässigt verksam att be­ttaktes som "producent" i förhållande tiU aU egendom, av vUket slag det än är, som ingår i hans näringsverksamhet.

Av remissprotokoUet framgår att ifrågavarande långtgående utvidg-

129

nmg av beskrivrUngen i 6 a § skett med tanke på visst specieUt avfåU,

nämUgen "exempelvis processavfåU och bygg- och rivningsavfåU". Det    Prop. 1992/93:180 kan vidare utiäsas av protokoUet att begreppet producent, fömtom tiU-    Bilaga 5 verkare och importör, avsetts omfatte även "hefe försäljningskedjan från grossist tiU detaljhandel".

Bedömningen i vad mån en så vid och tämUgen lösUgt bestämd krets av tänkbara förpliktede, som här således angetts vara eftersträvad, kan godtegas i en reglering av förevarande slag måste ske med utgångspunkt i vilka andra begränsningar som regleringen innehåUer. Av infresse blir då i dette fåU den i 6 b § angivna fömtsättningen, att den aktuelfe föreskriften i varje särskUt feU måste tiUgodose att med varan, förpackningen eUer avfaUet skaU förfaras på sådant sätt "som kan krävas för en mUjömässigt godtegbar avfaUshantering". Även dette uttryckssätt framstår i sig som förhåUandevis vagt men får likväl anses ge utfryck för ett så pass tydUgt bestämt och därmed konttoUerbart villkor att den fenkte, mycket omfattande avgränsningen av "producent­kretsen" tiU nöds ändå bör kunna accepteras. TiU vad nu sagts kommer emeUertid även de invändningar av rent språkUg natur som på goda gmnder kan anföras mot att åtskiUiga andra än den som verkUgen tiU­verkar någonting betecknas som "prcxlucent".

Vad särskUt gäUer 6 b § bör vidare påpekas att den föreslagna lag­texten inte innehåUer några krav på en anknytning meUan den producent det å ena sidan är fråga om och det avfåU som föreskriftema, å andra sidan, avses gäUa.

Om nu redovisade reservationer inte anses böra föranleda några än­drade stäUningsteganden i det fortsatte lagstiftningsarbetet av mer långt­gående namr skuUe lagtexten i de berörda paragrafema, enUgt lagrådets mening, i aUt fåU få en mer tiUfredsstäUande avfetttiing i följande lydelser:

6a§

"Med producent avses i denna lag den som yrkesmässigt tiUverkar, Unporterar eUer försäljer en vara eUer en förpackning. Vad nu sagts gäUer även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfeU som fordrar särskUda åtgärder firån renhållnings- eUer nuljövårdssyn­punkt."

6 b § förste stycket

"Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om skyldighet för en producent att se tiU att avfåUet från sådan verksamhet som han bedriver bortforsfes, återanvänds, åter­vums eUer omhändertes på sätt som kan krävas för en mUjömässigt godtegbar avfeUshantering."

130

17 a §

Prop. 1992/93:180

Bilaga 5 Den föreslagna ändringen i 6 b § bör medföra en följdändring i före­varande paragraf. Bemyndigandet kan därvid lämpUgen gäUa "avfåU som avses i 6 b §".

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1332) om avgifter för miljöfarliga batterier

3

§

Paragrafen UmehåUer bestämmelser om skyldighet för vissa förefegare att te emot och utge en återlämningspremie för ett förbmkat nickel­kadmiumbatteri eUer en kassett eUer annan vara i vilken ett sådant batteri är fest monterat.

Regeln sägs inte bara gäUa den som yrkesmässigt överlåter sådana batterier "tiU enskUd konsument" utan också den som under samma förhåUanden överlåter ifrågavarande slag av batterier eUer varor "för annan förbmkning". Sistnämnda beskrivning kan enUgt lagrådets me­ning ge anledning tiU vissa tolkningsproblem. GäUer bestämmelsen endast feU då vederbörande yrkesutövare, t.ex. en hantverkare - eUer annan som inte kan betecknas som konsument, exempelvis en febrikant - själv använder batteriet fuUt ut men Uite när han uttiyttjar batteriet som antingen en smärre komponent eUer en viktig besfendsdel i sin pro­duktion eUer verksamhet?

Lagrådet viU slutUgen starkt understryka att den i andra stycket an­givna begränsningsregeln om högste utbetahiing "per UUämningstiUfäUe och inlämnare" synes inbjuda tiU åtskUUga praktiska och sannolikt svårbemäsfrade tiUämpningsproblem. Hur lång tid skaU t.ex. förflyte för att det skaU vara fråga om ett nytt "inlämningstiUfäUe"? Lagrådet återkommer sttax tiU vissa andra tänkbara svårigheter med det före­slagna återbetalningssystemet.

4

§

EnUgt paragrafen har den som har betafet återlämningspremie enhgt 3 §, om han kan styrka kostnaden, rätt att fä ut motsvarande belopp av steten. I specialmotiveringen tiU bestämmelsen anges, att som bevis för den ersättningsgiUa kostnaden lämpUgen kan Uiges ett intyg av utbe­telarens revisor på gmndval av de kvitton som premiemottegama skrivit unden

Det föreslagna systemet synes kunna ge upphov tiU betydande kon-

froUproblem. En förste invändning är att långt ifrån alfe som blir skyldi­

ga att te emot förbmkade batterier anUtar en revison Systemet som

sådant lämnar även ett avsevärt utrymme för oegentUgheten Det synes

mte vara fömtsatt att den som kvitterat en återlämningspremie skaU

kunna identifieras. Någon möjUghet att konttoUera att kvittona motsva-

131

ras av UUämnade batterier och utbetalade medel torde därför mte finnas.

Ett något säkrare system skuUe vara att den som betalat återlämnmgs-    Prop. 1992/93:180 premier styrkte sm kostnad med ett mtyg om hur många batterier eUer    Bilaga 5 annan mängd därav han levererat tUl destmktion. En sådan ordning skuUe emeUertid kräva betydande arbetsuisatsen Ett altemativ skuUe kunna vara att komplettera det tänkte systemet med stickprovskonfroUer hos näringsidkaren eUer destmktören.

5§

Bestämmelsen ger regeringen möjUghet att, med befriande verkan för personkretsen i 3 §, föreskriva att en kommun skaU vara skyldig att te emot förbmkade batterier och betafe återlämningspremiema. Dette har i den föreslagna lagtexten uttryckts så, att kommunen skaU "överfe ansvaret enUgt 3 §" från den i denna paragraf angivne mottegaren. Den sisto meningen i förste stycket blir därigenom onödig och bör kunna utgå.

Vad som är syftet med bestämmelsens andra stycke är oklart. I den mån tenken är att en kommun, som omfattets av en föreskrift enhgt förste stycket, skaU ges rätt att meddela närmare bestämmelser rörande hanteringen av batterier, såsom om inlämningsplatser, tider eUer liknande, synes stycket vara onödigt.

Förslag tiU lag om ändring i lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar

5§

I förste stycket föreskrivs att ett beslut om hanteringstiUstånd skaU förenas med de villkor som behövs med hänsyn tiU mUjön och resurs­hushållningen. ErUigt andra stycket skaU som ett vUlkor gäUa att konsu­menten, när en PET-flaska återlämnas, får ersättning med ett visst pant­belopp.

Varken lagtexten eUer remissen i övrigt ger besked om hur pantiie-loppet enhgt andra stycket skaU feststäUas. Åttninstone fre altemativ framstår som tänkbara. En förste möjUghet är att den myndighet som prövar frågor om hanteringstiUstånd i tiUståndsbeslutet anger vUken ersättning som skaU betalas tiU konsument som återlämnar en PET-flaska. Pantbeloppet skuUe för det andra kunna feststäUas i föreskrifter som meddelas av regeringen eUer, efter regeringens bemyndigande, annan myndighet. Det ttedje altemativet är att den myndighet som be­vUjar hanteringstiUstånd överlåter åt sökanden - eUer en organisation som denne tillhör - att bestämma beloppets storlek. Som vUlkor för tiU­ståndet anges i så fåU bara att konsumenten skaU få pantersätttiing men mtet om ersättningsnivån.

EnUgt lagrådets uppfetttiing kan mvändningar rikfes mot ettvart av de

redovisade altemativen. Det förefaUer tiU en.början som niindre lämp­

Ugt att tiUståndsmyndigheten, varje gång hanteringstiUstånd bevUjas,

132

fritt prövar hur stort pantbeloppet skaU vara. Det föreslagna pantsyste-

met är av permanent natur och berör en stor och obestämd krets av per- Prop. 1992/93:180 sonen Det synes mot bl.a. den bakgmnden knappast förenUgt med rege- Bilaga 5 ringsformens gmndläggande principer att införa en ordning som innebär att pantieloppets storlek feststäUs genom enskUda förvalttungsbeslut. Övervägande skäl får i stäUet anses tafe for att uppgift om hur stor ersättning som skaU betalas tiU konsumenten för en återlämnad PET-flaska tes in i en författning.

Vad nu sagts kan tyckas tafe för den andra av fegrådet skisserade lösningen, nämUgen att pantbeloppet bestäms i föreskrifter som utfärdas av regeringen eUer annan myndighet. Ersätbiingens storlek är emeUertid något som gäUer enskUcfes inbördes ekononuska förhåUanden. Före­skrifter i sådana ämnen måste enUgt 8 kap. 2 § regeringsformen med­delas genom feg. Något utrymme för att delegera normgivning rörande pantbeloppets storlek tiU regeringen eUer annan myndighet torde aUtså mte föreUgga.

Det fredje redovisade altemativet - pantbeloppets storlek feststäUs av berörd näringsidkare eUer näringsUvsorganisation - kan eventueUt lecfe tiU att pantersättningen bestäms tiU så lågt belopp att retursystemet blir ineffektivt. Risken för omotiverade varfetioner av pantbeloppen synes också påtegUg om beloppens storlek feststäUs på detto sätt.

Det anförda visar enUgt lagrådets mening att ordningen för feststäUan­de av pantbeloppets storlek bör övervägas ytterUgare i det fortsatte lagstiftningsarbetet. Den lösning som från konstitutioneU synpunkt synes mest tiUtalande är att komplettera lagen med uttryckUga regler om hur stor pantersättning som skaU erläggas för olika slag av PET-flaskon Lagrådet förordar att arbetet bedrivs med denna inriktning.

Förslag till lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

133

Prop. 1992/93:180 INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Propositionens huvudsakUga innehåU

1

Propositionens lagförslag

4

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanträde den 18 febmari 1993   12

1.

INLEDNING

12

2.

KRETSLOPP FÖR HÅLLBAR UTVECKLING

14

2.1

Att göra rätt från början

14

2.2

Ett nytt mdusttisamhäUe                                             >

18

2.3

Åtgärder inom olika sektorer

20

2.3.1

Jord-och skogsbmk

20

2.3.2

Transporter

21

2.3.3

Energi

22

2.3.4

Industtin

23

2.3.5

Forskning, utveckling och utbUdning

25

3.                               INTERNATIONELL UTVECKLING    .

26

3.1

FN:s konferens om nuljö och utveckling

26

3.2

Andraländer

28

4.    SAMHÄLLSPLANERING FÖR EN KRETSLOPPSANPASSAD   31

UTVECKLING

4.1

Utgångspunkter

31

4.2

Lokala handlingsprogram för håUbar utveckling

32

4.3

Fysisk planering

34

5.                 OLIKA STYRMEDEL OCH ÅTGÄRDER FÖR EN

KRETSLOPPSANPASSMNG AV VARUPRODUKTIONEN

35

5.1

Utgångspunkter

35

5.2

Ekonomiska styrmedel

36

5.3

Information tiU konsumenter

38

5.4

Upphandling

41

5.5

Standardisering

42

6.                                                KEMIKALIEKONTROLL

44

6.1

Utgångspunkter

44

6.2

KemikahekonfroU för ett kretsIoppssamhäUe

46

6.3

Klor

49

6.4

Tvätt-, disk- och rengöringsmedel

50

7.                                                 PRODUCENTANSVAR

52

7.1

Bakgmnd

52

7.2

Producentansvar

54

7.3

Producentansvar enhgt renhåUningsfegen

58

7.3.1

Återanvändnuig, återvUining m.m.

62                          134

7.3.2

Separationsskyldighet

63

7.3.1

Märknmg

63    Prop. 1992/93:180

7.3.2

Producentevgift

64

7.3.3

Bestämmelser om straffansvar

65

7.3.4

Producentansvar för förpackningar

65

7.3.5

Producentbegreppet befräffande förpackningsavfåU

71

7.3.6

Återanvändning, materialåtervinning m.m.

73

7.3.7

Prcxlucentansvar för returpapper

79

7.3.10   TiUsyn och uppföljning

83

7.4 Återtegning av uttjänte nickel-kadmiumbatterier

84

8. AVFALLSHANTERINGEN OCH KOMMUNERNA

89

8.1

Bakgmnd

89

8.2

AvfåUsskatt och käUsortering

90

9. RENARE SLAM

94

10.                                       DET FORTSATTA ARBETET

98

10.1

AUmänt

98

10.2

Plaster

100

10.2.1

AUmänt

100

10.2.2

PVC och andra klorerade plaster

102

10.3

Skrotdäck

104

10.4

Återvumingssystem för bUar

106

10.5

Arbetets organisation

107

11.                                       UPPRÄTTADE LAGFÖRSLAG

109

12.                                              SPECIALMOTIVERING

109

12.1          Förslaget tiU lag om ändring i

renhåUnUigslagen (1979:596)

109

12.2

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar

112

12.3

Förslaget tiU lag om ändring i lagen

(1991:336) om vissa dryckesförpackningar

113

12.4 Förslaget tUl lag om ändring i plan- och bygglagen

(1987:10)

115

13.

HEMSTÄLLAN

115

14.

BESLUT

116

BUaga 1   Förteckning över remissytttanden över

förpackningsufredningens betänkande

(SOU 1991:76) MUjön och förpacknmgama

117

BUaga 2  Förteckning över remissytfranden över

promemorian (Ds 1992:59) Producentansvar

föravfeU

118                          135.

BUaga 3  Förteckning över remissyttranden över Stetens

Prop. 1992/93:180

naturvårdsverks rapport Vägen tiU ett renare slam

- redovisning av ett regeringsuppdrag

119

BUaga 4  De remitterade lagförslagen

120

BUaga 5   Lagrådet

129

gotab  43228, Stockholm 1993

13g