Regeringens proposition

1999/2000:61

Internationell rättslig hjälp i brottmål

Prop.

1999/2000:61

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 9 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om internationell rättslig hjälp i brott-

mål. I lagen regleras åklagares och domstolars samarbete över gränserna

i brottsutredningar och brottmålsrättegångar. Det internationella polis-

och tullsamarbetet omfattas inte.

I lagen samlas de nuvarande reglerna om rättslig hjälp i brottmål.

Dessa regler är idag uppsplittrade i fyra lagar och flera andra författning-

ar och avser förhör under förundersökning, bevisupptagning vid domstol,

husrannsakan, beslag och kvarstad och överförande av frihetsberövade

till annan stat för förhör. Genom den nya lagen kan Sverige bistå med

ytterligare åtgärder nämligen telefonförhör, förhör genom videokonfe-

rens, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kamera-

övervakning samt andra åtgärder som avses i 28 kap. rättegångsbalken

utöver husrannsakan. Möjligheterna att föra över frihetsberövade perso-

ner till och från Sverige utvidgas till att omfatta fler situationer. I lagen

införs en bestämmelse som klargör att banksekretess inte utgör hinder för

rättslig hjälp. Lagen innehåller också regler som gör det möjligt för

Sverige att dela förverkad egendom med annan stat i större utsträckning

än den nuvarande lagstiftningen medger.

En ny enhetlig reglering av under vilka förutsättningar Sverige kan

lämna rättslig hjälp för olika slags åtgärder införs. Regleringen knyter an

till vad som gäller för att motsvarande åtgärder skall få vidtas i en svensk

förundersökning eller rättegång. Det betyder att åtgärderna vidtas under

samma förutsättningar som i en svensk förundersökning eller rättegång.

I fråga om förfarandet skall normalt samma regler tillämpas som när

motsvarande åtgärder vidtas i ett svenskt förfarande. Samtidigt utvidgas

möjligheterna att tillgodose den ansökande statens önskemål om att ett

speciellt förfarande skall tillämpas. Om det begärda förfarandet strider

mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen skall dock ett

sådant önskemål vägras.

Kommunikationen till och från Sverige i ärenden om rättslig hjälp för-

enklas genom att kravet på att ansökningar om rättslig hjälp skall göras

via diplomatiska kanaler tas bort och genom att åklagare och domstolar i

stor utsträckning tillåts skicka ansökningar och svar direkt till varandra,

utan förmedling av centralmyndigheten. Ansökningar skall kunna ske

genom telefax och kravet på översättningar mjukas upp. Central-

myndighetsfunktionen förs över från Utrikesdepartementet till Justitie-

departementet.

Det nuvarande kravet på att den gärning ansökan avser skall vara

straffbar också enligt svensk rätt (s.k. dubbel straffbarhet) behålls vid

tvångsmedelsanvändning, dvs. vid beslag, husrannsakan, kvarstad,

hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraöver-

vakning samt vid kroppsbesiktning, kroppsvisitation och andra liknande

tvångsåtgärder t.ex. tagande av fingeravtryck. I övrigt ställs inga krav på

dubbel straffbarhet. I fråga om beslag och husrannsakan gäller idag en

särskild reglering i förhållande till de nordiska staterna. Denna utvidgas

till att gälla i förhållande till samtliga EU-stater.

En generell regel införs om att svenska åklagare och domstolar kan

ställa upp villkor t.ex. om begränsningar att utnyttja överlämnat material

i samband med att den rättsliga hjälpen lämnas.

Nuvarande lagstiftning innehåller olika regler om att rättslig hjälp inte

lämnas bl.a. om den aktuella gärningen är ett politiskt eller militärt brott

eller redan har prövats i en svensk rättegång. Dessa regler ersätts av en

enhetlig reglering som innebär att regeringen ensam beslutar om avslag

på en sådan grund. Att den aktuella gärningen är preskriberad enligt

svensk rätt skall inte längre utgöra en självständig grund för avslag. En

uttrycklig regel tas in i lagen om att regeringen skall avslå ansökan om

ett bifall till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för

rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre

public) eller andra väsentliga intressen.

I den utsträckning det följer av en bindande internationell överenskom-

melse kan rättslig hjälp lämnas enligt lagen oavsett om det förfarande

som pågår i den ansökande staten är straffrättsligt, administrativt eller

något annat förfarande än ett straffrättsligt förfarande.

Lagstiftningen är utformad med beaktande av flera internationella

instrument. Dessa är Schengenkonventionens bestämmelser om ömsesi-

dig rättslig hjälp i brottmål, två konventioner mellan Sverige och Austra-

lien respektive Kanada om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, 1987 års

EG-konvention om förbud mot dubbel lagföring (double jeopardy), en

gemensam åtgärd antagen inom Europeiska unionen om goda rutiner vid

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, en resolution antagen inom Euro-

peiska unionen om skydd för vittnen samt en gemensam åtgärd antagen

inom Europeiska unionen om penningtvätt, identifiering, spårande,

spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott.

Den nya lagstiftningen innebär också att Sverige kan begränsa eller helt

ta bort ett antal reservationer som Sverige gjort när det gäller 1959 års

europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål. Härigenom ökar

också Sveriges möjligheter att få rättslig hjälp av andra stater. Det

föreslås att Sverige skall ratificera avtalen med Australien och Kanada

samt EG-konventionen om förbud mot dubbel lagföring.

I propositionen föreslås också ändringar som syftar till ett förbättrat

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt. Det föreslås att regeringen skall kunna besluta att

villkorlig frigivning skall kunna ske vid en senare tidpunkt än som följer

av brottsbalken i de fall straffet har dömts ut av någon av tribunalerna

och att tribunalerna skall ha möjlighet att undersöka hur de som avtjänar

sådana straff behandlas här.

Dessutom föreslås en ny bestämmelse i sekretesslagen om sekretess

vid en begäran om internationell rättslig hjälp m.m. Vidare klargörs att

en ansökan om rättslig hjälp inte får vägras med hänsyn till

banksekretess. Slutligen föreslås ändringar i rättegångsbalken,

brottsbalken och delgivningslagen.

Den nya lagen föranleder följdändringar i ett antal författningar.

Lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 oktober 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål 6

2.2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 20

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 22

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol 26

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol 28

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott 29

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m. 30

2.8 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428) 31

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom 32

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag 34

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 35

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet 36

2.13 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 37

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot

internationell humanitär rätt 40

3 Ärendet och dess beredning 43

4 Nuvarande ordning 44

4.1 Internationella åtaganden om rättsligt samarbete i

 brottmål 44

4.2 Den svenska regleringen av internationellt rättsligt

samarbete i brottmål 45

5 Reformbehovet 47

5.1 Allmänt 47

5.2 Svenska förbehåll och förklaringar till 1959 års

rättshjälpskonvention 47

5.3 Schengenkonventionen 48

5.4 Det rättsliga samarbetet inom EU 52

5.4.1 Handlingsplanen för bekämpande av den

organiserade brottsligheten 52

5.4.2 Utkast till EU-konvention om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål 53

5.4.3 Resolution om skydd för vittnen 53

5.4.4 Gemensam åtgärd om inrättande av ett

europeiskt rättsligt nätverk 54

5.4.5 Gemensam åtgärd om goda rutiner vid

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål 55

5.4.6 Gemensam åtgärd om penningtvätt och

förverkande 56

5.5 Nordiskt straffrättsligt samarbete 58

5.6 Pågående arbete inom Europarådet och FN m.m. 58

5.7 Bilaterala avtal 59

5.7.1 Avtalet med Australien om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål 59

5.7.2 Avtalet med Kanada om ömsesidig rättslig

 hjälp 64

6 En ny lagstiftning 68

6.1 En sammanhållen lagstiftning om internationellt rättsligt

samarbete i brottmål 68

6.2 Administrativa förfaranden m.m. 72

6.3 Vilka åtgärder som omfattas av lagens tillämpnings-

 område 77

6.4 Rättslig hjälp i brottmål utomlands 80

7 Lagens närmare innehåll 81

7.1 Kommunikationsvägar 81

7.1.1 Direktkommunikation mellan rättsliga

myndigheter 81

7.1.2 Behörig åklagare och domstol 87

7.2 Centralmyndighet för det rättsliga samarbetet 88

7.3 Ansökans innehåll 91

7.4 Generell hänvisning till rättegångsbalken och krav på att

motsvarande åtgärd kan genomföras i ett svenskt

förfarande 95

7.5 Förfarandet 96

7.6 Krav på dubbel straffbarhet 102

7.7 Förhör i samband med förundersökning i brottmål 107

7.8 Bevisupptagning vid domstol 108

7.9 Telefonförhör 111

7.10 Förhör genom videokonferens 114

7.11 Husrannsakan, beslag, kvarstad 118

7.12 Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig

kameraövervakning 122

7.13 Överförande av frihetsberövade för förhör m.m. 124

7.13.1 Möjligheterna att överföra en frihetsberövad

person till eller från Sverige utvidgas 124

7.13.2 Krav på samtycke och dubbel straffbarhet samt

övriga krav vid överförande 126

7.13.3 Beslutande myndigheter 130

7.14 Avslag på ansökan 131

7.14.1 Avslagsgrunder och prövningen av dessa 131

7.14.2 Ordre public och liknande hinder 134

7.14.3 Politiska brott 136

7.14.4 Militära brott 139

7.14.5 Res judicata och lis pendens 140

7.14.6 Preskription 141

7.15 Villkor om begränsningar i rätten att använda

bevismaterial m.m. 142

7.16 Immunitet m.m. 146

7.17 Överklagande 148

7.18 Återkrav av kostnader 149

8 Delning av förverkad egendom med annan stat 151

9 Delgivning 154

10 Sekretessfrågor 159

10.1 Sekretess i ärenden om internationell rättslig hjälp m.m. 159

10.2 Banksekretess 167

11 Ratificering av avtalen med Australien och Kanada om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål 169

12 Lagen om Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna 171

13 Utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i Sverige 174

13.1 Schengenkonventionen 174

13.2 Konventionen mellan Europeiska gemenskapernas

medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring (double

jeopardy) 176

14 Ändringar av svenska förbehåll till vissa konventioner m.m. 177

14.1 1959 års rättshjälpskonvention 177

14.2 Övriga konventioner 181

15 Ikraftträdande 182

16 Ekonomiska konsekvenser 184

17 Författningskommentar 185

17.1 Förslaget till lag om internationell rättslig hjälp i brott-

 mål 185

17.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 203

17.3 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 203

17.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol 204

17.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol 205

17.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott 205

17.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m. 205

17.8 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen

 (1970:428) 205

17.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom 205

17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag 206

17.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 206

17.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet 206

17.13 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 207

17.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:569) om

Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna för

brott mot internationell humanitär rätt 208

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 210

Bilaga 2 Utdrag ur Schengenkonventionen 247

Bilaga 3 Avtal mellan Sverige och Kanada 253

Bilaga 4 Avtal mellan Sverige och Australien 271

Bilaga 5 Rådets resolution om skydd för vittnen inom ramen för

kampen mot den organiserade brottsligheten 292

Bilaga 6 Gemensam åtgärd om goda rutiner vid inbördes rättshjälp i

brottmål 294

Bilaga 7 Lagförslaget om sekretess vid ärenden om internationell

rättslig hjälp i betänkandet Ekonomisk brottslighet och

sekretess (SOU 1999:53) 299

Bilaga 8 Förteckning över remissinstanser 300

Bilaga 9 Konvention mellan Europeiska gemenskapernas

medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring 301

Bilaga 10 Lagrådsremissens lagförslag 307

Bilaga 11 Lagrådets yttrande 349

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 mars 2000 367

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels godkänner

1. avtalet den 18 december 1998 mellan Australien och Sverige om

 inbördes rättshjälp i brottmål,

2. avtalet den 15 februari 2000 mellan Sveriges regering och

 Kanadas regering om inbördes rättshjälp i brottmål,

3. konventionen mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater

 om förbud mot dubbel lagföring,

dels antar regeringens förslag till

4. lag om internationell rättslig hjälp i brottmål,

5. lag om ändring i brottsbalken,

6. lag om ändring i rättegångsbalken,

7. lag om ändring i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt

utländsk domstol,

8. lag om ändring i lagen (1946:817) om bevisupptagning vid

 utländsk domstol,

9. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott,

10. lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark,

 Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m.,

11. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428),

12. lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete

 rörande verkställighet av brottmålsdom,

13. lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott

 mot utländsk tullag,

14. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

15. lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete

 rörande kriminalvård i frihet,

16. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

17. lag om ändring i lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de

 internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär

 rätt

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om internationell rättslig hjälp i

brottmål

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag finns bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

och utomlands.

I detta kapitel finns bestämmelser om lagens tillämpningsområde.

I 2 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige. I

3 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands.

I 4 kap. finns särskilda bestämmelser om olika former av rättslig hjälp.

I 5 kap. finns bestämmelser om villkor om användningsbegränsningar,

immunitet, sekretess, delning av förverkad egendom mellan stater, åter-

krav av kostnader samt tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden.

Tillämpningsområde

2 § Rättslig hjälp enligt denna lag omfattar följande åtgärder:

1. förhör i samband med förundersökning i brottmål,

2. bevisupptagning vid domstol,

3. telefonförhör,

4. förhör genom videokonferens,

5. kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i

28 kap. rättegångsbalken,

6. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning,

7. hemlig kameraövervakning, och

8. överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Lagen hindrar inte att hjälp lämnas med annan åtgärd än sådan som

anges i första stycket om det kan ske utan tvångsmedel eller annan

tvångsåtgärd.

I fråga om utlämning och delgivning finns särskilda bestämmelser. Det

finns också särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål åt vissa

internationella organ.

3 § Om en annan stat ansöker om rättslig hjälp i Sverige med en åtgärd i

ett rättsligt förfarande som gäller utredning om eller lagföring för brott av

en fysisk eller juridisk person skall den begärda hjälpen lämnas enligt

bestämmelserna i denna lag.

4 § Rättslig hjälp i Sverige lämnas av åklagare eller domstol, om inte

annat anges i denna lag.

5 § Rättslig hjälp enligt 2 § skall även lämnas

1. i ärenden som i den ansökande staten eller i Sverige handläggs i ett

administrativt förfarande eller i ett annat förfarande än ett straffrättsligt

förfarande,

2. i ärenden som avser skadestånd för felaktiga frihetsberövanden, åtal

eller domslut, eller

3. i ärenden som handläggs gemensamt med brottmål.

Första stycket 1 gäller endast i den utsträckning det har avtalats i en

internationell överenskommelse som är bindande för Sverige.

6 § Rättslig hjälp enligt 2 § skall även lämnas i ärenden som gäller nåd,

uppskov med utdömande eller verkställighet av straff, villkorlig frigiv-

ning eller avbrott i verkställighet av straff samt i liknande ärenden.

7 § I denna lag finns vissa bestämmelser om att en svensk åklagare får

ansöka om rättslig hjälp utomlands. Lagen hindrar inte att en svensk

åklagare även annars ansöker om rättslig hjälp utomlands i den

utsträckning den andra staten tillåter det.

En svensk domstol får endast ansöka om rättslig hjälp utomlands enligt

bestämmelserna i denna lag.

2 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige

Allmänna förutsättningar

1 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1 7 skall lämnas

under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en

svensk förundersökning eller rättegång enligt rättegångsbalken eller

annan lag eller författning och enligt de särskilda bestämmelserna i denna

lag.

Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 8 lämnas enligt de

särskilda bestämmelserna i denna lag.

I 5 kap. 2 § finns bestämmelser om att den rättsliga hjälpen får förenas

med villkor i vissa fall.

2 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1 4 och 8 får

lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott

enligt svensk lag. Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 5 7

får endast lämnas om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott

enligt svensk lag (dubbel straffbarhet), om inte annat följer av 4 kap.

20 § beträffande husrannsakan och beslag.

Ansökan

3 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag får göras av

utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol

eller av någon annan som enligt en internationell överenskommelse som

är bindande för Sverige får göra en sådan ansökan.

4 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag bör innehålla

 uppgift om den utländska domstol eller myndighet som handlägger

ärendet,

 en beskrivning av det rättsliga förfarande som pågår,

 uppgift om den aktuella gärningen med tid och plats för denna, samt

de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten,

 uppgift om vilken åtgärd som begärs och, i förekommande fall, i

vilken egenskap en person skall höras,

 namn på och adress till de personer som är aktuella i ärendet.

I 4 kap. 8, 11, 14 och 29 §§ finns särskilda bestämmelser om vad en

ansökan ytterligare skall innehålla vid vissa slag av åtgärder.

Om ärendet är brådskande eller om verkställighet önskas inom viss

tidsfrist skall detta samt skälen härför anges.

En ansökan om rättslig hjälp skall göras skriftligen genom post, bud

eller telefax. Den får även, efter överenskommelse i det enskilda fallet,

översändas annat sätt.

5 § En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar skall vara

skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning

till något av dessa språk, om inte den instans som enligt denna lag hand-

lägger ansökan medger annat i det enskilda fallet.

6 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag skall ges in

till Justitiedepartementet, som lämnar ansökan till Riksåklagaren eller till

behörig domstol om inte ansökan skall prövas av regeringen. Justitie-

departementet kan efter samråd med Riksåklagaren lämna ansökan direkt

till behörig åklagare.

En ansökan från en stat som är medlem i Europeiska unionen eller från

Norge eller Island får göras direkt hos behörig åklagare eller domstol.

Detsamma gäller om det i en internationell överenskommelse som är

bindande för Sverige har avtalats om att ansökan får skickas direkt.

Behörighet och överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt

7 § En ansökan som enligt denna lag handläggs av domstol skall hand-

läggas av den tingsrätt inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas om inte annat föreskrivs i denna lag.

En ansökan som enligt denna lag handläggs av åklagare skall hand-

läggas av den åklagare inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas eller den åklagare som Riksåklagaren bestämmer.

En åklagare som är behörig att vidta en av flera begärda åtgärder får

också, om det är lämpligt, vidta andra begärda åtgärder som en annan

åklagare är behörig att vidta.

Är åklagaren eller tingsrätten inte behörig att handlägga ansökan skall

denna överlämnas till behörig åklagare eller tingsrätt. Efter samråd får

ansökan överlämnas också i annat fall om det är lämpligt.

Underrättelser

8 § Har det begärts av den utländska myndigheten, skall den åklagare

eller tingsrätt som handlägger ärendet bekräfta att ansökan tagits emot,

om inte den begärda åtgärden kan vidtas genast.

Kan en begärd åtgärd inte vidtas inom den tidsfrist som angivits i

ansökan och kan det antas att detta kommer att försvåra förfarandet i den

ansökande staten, skall den åklagare eller tingsrätt som handlägger ären-

det utan dröjsmål underrätta den utländska myndigheten om när den

begärda åtgärden kan vidtas.

Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet

9 § Om ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för handlägg-

ningen, skall den ansökande staten ges tillfälle att komplettera ansökan.

Om ansökan kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor, skall den

ansökande staten underrättas om de hinder som finns och ges tillfälle att

yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan.

Förfarandet

10 § Ansökningar om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. Om inte

annat föreskrivs i denna lag tillämpas samma förfarande som när en mot-

svarande åtgärd vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång.

Domstol kan bestämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på

ett främmande språk, om det är lämpligt.

11 § Innehåller en ansökan en begäran om ett visst förfarande, skall detta

tillämpas, om inte det begärda förfarandet strider mot grundläggande

principer i den svenska rättsordningen.

12 § Den som skall höras eller annars fullgöra något enligt denna lag har

rätt att vägra, om stöd finns för det i svensk lag eller i den ansökande

statens lag.

Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson

13 § En misstänkt, tilltalad eller målsägande som skall höras enligt denna

lag, eller som annars drabbas av en begärd åtgärd, har samma rätt till

offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson som vid en

svensk förundersökning eller rättegång.

I 4 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser om offentlig försvarare.

Prövning av ansökan och beslut om avslag

14 § En ansökan om rättslig hjälp skall avslås om ett bifall till ansökan

skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller

strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga

intressen.

En ansökan om rättslig hjälp får också avslås om

1. gärningen har karaktär av ett politiskt brott,

2. gärningen utgör ett militärt brott, om inte gärningen motsvarar även

annat brott enligt svensk lag vilket inte är ett militärt brott,

3. det i Sverige har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse

beträffande gärningen, eller

4. omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas.

Andra stycket gäller inte om ett avslag skulle strida mot en inter-

nationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten. Andra stycket 1 gäller inte ansökan från en stat som är

medlem i Europeiska unionen eller från Norge eller Island.

15 § Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 14 § fattas av

regeringen. Om en åklagare eller en domstol finner att en ansökan bör

avslås på någon sådan grund, skall ansökan överlämnas till regeringen.

En ansökan får överlämnas dit för prövning av frågan om avslag också i

andra fall.

I övrigt prövar den instans som handlägger ärendet om de förutsätt-

ningar som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om ansökan har givits in till

Justitiedepartementet och det är uppenbart att ansökan skall avslås får

chefen för Justitiedepartementet, i stället för att vidarebefordra ansökan

enligt 6 §, direkt besluta om avslag på ansökan.

16 § Ett beslut att avslå en ansökan skall innehålla de skäl som bestämt

utgången.

Återredovisning

17 § När handläggningen av ärendet har avslutats, skall det redovisas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den ansökande staten. Har

ansökan skickats direkt enligt 6 § andra stycket, skall ärendet i stället

redovisas direkt till den ansökande myndigheten.

3 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands

1 § Bestämmelserna i 2 kap. 4 § första och tredje styckena skall tillämpas

vid ansökan om rättslig hjälp utomlands, om inte annat följer av en inter-

nationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller av krav

från den mottagande staten.

I 4 kap. 9, 10 och 13 §§ finns särskilda bestämmelser om vad en an-

sökan om telefonförhör och förhör genom videokonferens skall

innehålla.

2 § En ansökan från svensk åklagare eller domstol om att en åtgärd som

avses i denna lag skall vidtas utomlands skall skickas till Justitie-

departementet för vidarebefordran till den utländska staten.

En ansökan om rättslig hjälp i Danmark, Finland, Island eller Norge

skickas direkt till behörig myndighet. Ansökan får också skickas direkt

till behörig myndighet i en annan stat om detta har avtalats i en inter-

nationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om den

staten annars tillåter det.

3 § I 5 kap. 1 § finns bestämmelser om vad som gäller när rättslig hjälp

som lämnas till Sverige är förenad med villkor.

4 kap. Särskilda bestämmelser om olika former av rättslig hjälp

Förhör i samband med förundersökning i brottmål

1 § En ansökan om förhör i Sverige enligt bestämmelserna om förunder-

sökning i brottmål handläggs av åklagare.

Företrädare för den ansökande myndigheten får delta vid förhöret och

får med åklagarens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

Bevisupptagning vid domstol

Bevisupptagning vid svensk domstol

2 § En ansökan om bevisupptagning vid svensk domstol genom förhör,

skriftlig handling eller syn handläggs av tingsrätt.

Ärendet skall anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling.

Den som är part skall underrättas om tid och plats för bevisupptagningen

men behöver kallas endast om parten skall höras eller annars fullgöra

något vid bevisupptagningen.

3 § Vid bevisupptagning får offentlig försvarare enligt 21 kap. rätte-

gångsbalken förordnas för den misstänkte eller tilltalade även i annat fall

än som avses i 2 kap. 13 §, om det finns särskilda skäl.

4 § Domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den

myndighet som begärt bevisupptagningen får delta vid denna och får med

rättens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

5 § Om den ansökande staten har framställt önskemål om det får svensk

åklagare delta vid bevisupptagningen för att bevaka den ansökande

statens intressen.

Bevisupptagning vid utländsk domstol

6 § I ett mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part, måls-

ägande eller någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena

rättegångsbalken.

7 § Om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol och den utländska staten kräver att

ansökan först skall prövas av domstol i Sverige, får en tingsrätt på

begäran av åklagare besluta att sådana åtgärder skall vidtas utomlands.

Telefonförhör

Förhör med någon i Sverige

8 § En utländsk myndighet får hålla telefonförhör med en person som

befinner sig i Sverige och som samtycker till förhöret.

Om den utländska myndigheten behöver bistånd av en svensk åklagare

eller domstol vid förhöret kan myndigheten ansöka om rättslig hjälp med

telefonförhör. En sådan ansökan om rättslig hjälp i rättegång handläggs

av tingsrätt. En ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör under

förundersökning handläggs av åklagare. Av ansökan skall det framgå att

den som skall höras samtycker till telefonförhör.

Tidpunkten för ett förhör som avses i andra stycket och övriga

praktiska frågor med anledning av förhöret skall beslutas efter samråd

med myndigheten i den ansökande staten. Den som skall höras skall

underrättas om tid och plats för förhöret. Identiteten och samtycket till

telefonförhöret skall kontrolleras. Om den ansökande staten begär det

skall 11 § första stycket tillämpas. I så fall skall också 12 § tillämpas.

Förhör med någon i utlandet

9 § Bestämmelserna i 46 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken om

förhör vid huvudförhandling per telefon får tillämpas när den som skall

höras befinner sig i en annan stat om den staten tillåter det.

Om den andra staten kräver att dess myndigheter skall hjälpa till vid

förhöret, skall svensk domstol ansöka om rättslig hjälp med telefon-

förhöret.

Behöver en svensk domstol hjälp av utländsk myndighet med ett

telefonförhör, får domstolen ansöka om rättslig hjälp med förhöret om

det har avtalats om sådan hjälp i en internationell överenskommelse med

den andra staten eller om den staten annars ger sådan hjälp.

Av en ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör skall det framgå att

den som skall höras samtycker till telefonförhör.

10 § Åklagare får hålla telefonförhör under förundersökning med en

person som befinner sig i en annan stat om den staten tillåter det.

Bestämmelserna i 9 § andra fjärde styckena gäller också i fråga om

ansökan av svensk åklagare om rättslig hjälp.

Förhör genom videokonferens

Förhör med någon i Sverige

11 § En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens i

rättegång med någon som befinner sig i Sverige skall handläggas av en

tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel som krävs för ett sådant förhör.

Av ansökan skall det framgå att den som skall höras samtycker till förhör

genom videokonferens i rättegång. Vid handläggningen i tingsrätten skall

ärendet anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling. Den som

är part skall underrättas om tid och plats för bevisupptagningen men be-

höver kallas endast om han eller hon skall höras eller annars fullgöra

något vid bevisupptagningen. Om det behövs får rätten besluta om

biträde av tolk.

En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens under

förundersökning skall handläggas av åklagare.

12 § Ett vittne eller en sakkunnig, som skall höras vid en videokonferens

enligt 11 §, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd (stöd-

person) under förhöret.

Om den som skall höras begär det eller om det annars finns anledning

får tingsrätten utse en person att biträda den som skall höras enligt första

stycket. I fråga om biträdet tillämpas 26, 27, 29, 43 och 47 §§ rätts-

hjälpslagen (1996:1619). I övrigt tillämpas rättegångsbalkens regler om

rättegångsbiträde.

Förhör med någon i utlandet

13 § I ett mål eller ärende vid svensk domstol får domstolen, under

förutsättning att videokonferens i rättegång är tillåten enligt svensk rätt,

ansöka om rättslig hjälp med förhör vid utländsk myndighet genom

videokonferens med en person som befinner sig i en annan stat om det

har avtalats om sådan rättslig hjälp i en internationell överenskommelse

med den andra staten eller om den staten annars ger sådan hjälp. Av

ansökan skall det framgå att den som skall höras samtycker till förhör

genom videokonferens.

Åklagare får ansöka om rättslig hjälp vid utländsk myndighet med

förhör genom videokonferens under förundersökning med en person som

befinner sig i en annan stat om det har avtalats om sådan rättslig hjälp i

en internationell överenskommelse med den andra staten eller om den

staten annars ger sådan hjälp.

Kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i

28 kap. rättegångsbalken

Ansökan och förfarande

14 § Till en ansökan om kvarstad eller beslag i Sverige skall, om dom har

meddelats i den ansökande staten, en kopia av domen fogas. En ansökan

om kvarstad som avses i 23 § bör i förekommande fall innehålla uppgift

om när åtal skall väckas eller dom kan meddelas i den ansökande staten.

15 § En ansökan om kvarstad i Sverige handläggs av åklagare. Denne

skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden och i sådant

fall överlämna ärendet till rätten för beslut.

16 § En ansökan om beslag i Sverige, eller om husrannsakan här för att

söka efter egendom som är underkastad beslag, handläggs av åklagare.

Verkställda beslag skall skyndsamt anmälas hos rätten för prövning.

Rätten skall så snart det kan ske hålla förhandling i frågan. Vid förhand-

lingen tillämpas bestämmelserna i 24 kap. 17 § andra stycket rättegångs-

balken.

17 § Företrädare för den myndighet som begärt åtgärden får delta vid för-

handling rörande kvarstad och beslag och får med rättens samtycke ställa

frågor till den som drabbats av åtgärden.

18 § En ansökan om att andra åtgärder enligt 28 kap. rättegångsbalken än

som avses i 16 § skall vidtas i Sverige handläggs av åklagare.

Beslag och överlämnande av egendom till annan stat

19 § Egendom får tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten

om egendomen skäligen kan antas

 ha betydelse för utredning om gärningen,

 vara frånhänd någon genom brott, eller

 vara förverkad på grund av brott, om egendomen hade kunnat för-

verkas enligt svensk lag i en rättegång i Sverige och det finns särskilda

skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten.

20 § Även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott

enligt svensk lag, får husrannsakan enligt 16 § göras och egendomen tas i

beslag och överlämnas till den ansökande staten om ansökan har gjorts

av en stat som är medlem i Europeiska unionen eller av Norge eller

Island och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande

staten.

I ett sådant ärende om rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § första

stycket 1 får husrannsakan göras samt egendom tas i beslag och

överlämnas till den ansökande staten om den gärning ansökan avser

motsvarar ett brott för vilket enligt svensk lag eller enligt den ansökande

statens lag är föreskrivet fängelse i sex månader eller mer. Vad som sagts

nu gäller inte om första stycket är tillämpligt.

21 § Rätten skall pröva om beslaget är lagligen grundat och om

egendomen skall överlämnas till den ansökande staten.

22 § Beslut att överlämna beslagtagen egendom till en annan stat

verkställs av åklagaren.

Beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i Sverige av

utländska förverkandebeslut

23 § Om förverkande som beslutas i en annan stat kan verkställas här och

det skäligen kan befaras att verkställigheten i Sverige av det utländska

förverkandebeslutet annars skulle försvåras, får

1. egendom som har förverkats eller skäligen kan antas vara förverkad

på grund av brott tas i beslag, eller

2. kvarstad beslutas på så mycket av den berördes tillgångar som mot-

svarar värdet av vad som har förverkats eller skäligen kan antas vara för-

verkat.

24 § När rätten beslutar om kvarstad eller fastställer ett verkställt beslag,

skall rätten bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Den bestämda

tiden får förlängas om det finns anledning till det.

Om det inte längre finns skäl för kvarstad eller beslag, skall rätten häva

åtgärden. Innan kvarstaden eller beslaget hävs, skall rätten ge den ansö-

kande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart att det inte

behövs. I annat fall skall åtgärden bestå till dess att ansökan om verk-

ställighet prövas.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av någon i Sverige

25 § En ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning

av någon som befinner sig i Sverige handläggs av åklagare. Åklagaren

skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden och i sådant

fall ansöka om rättens tillstånd till åtgärden.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av någon i utlandet

26 § Om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall äga

rum av någon som befinner sig i en annan stat och den andra staten

kräver att ansökan först skall prövas av domstol i Sverige, får tingsrätten

på begäran av svensk åklagare besluta att tillåta teleavlyssningen eller

teleövervakningen.

Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning av någon i Sverige

27 § En ansökan om hemlig kameraövervakning av någon som befinner

sig i Sverige handläggs av åklagare. Åklagaren skall genast pröva om det

finns förutsättningar för åtgärden och i sådant fall ansöka om rättens till-

stånd.

Hemlig kameraövervakning av någon i utlandet

28 § Om hemlig kameraövervakning skall äga rum av någon som

befinner sig i en annan stat och den andra staten kräver att ansökan först

skall prövas av domstol i Sverige, får tingsrätten på begäran av svensk

åklagare besluta att tillåta kameraövervakningen.

Överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Överförande från eller till Sverige på begäran av en annan stat

29 § Efter ansökan av en annan stat får, för förhör eller konfrontation i

samband med en förundersökning eller en rättegång där,

1. en person som är berövad friheten i Sverige föras över till den andra

staten om förhöret avser annat än utredning om den frihetsberövades

egen brottslighet, eller

2. en person som är berövad friheten i den andra staten föras över till

Sverige.

Av ansökan enligt första stycket 1 skall det framgå hur lång tid den fri-

hetsberövade behöver vistas i den andra staten.

30 § En ansökan om överförande prövas av regeringen. En ansökan från

stat som är medlem i Europeiska unionen eller från Norge eller Island

prövas dock av åklagare.

En ansökan enligt 29 § första stycket 1 får vägras om ett överförande

medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihets-

berövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet.

Om en ansökan enligt 29 § första stycket 1 bifalls, skall det framgå av

beslutet när den frihetsberövade senast skall återföras till Sverige, eller i

förekommande fall, försättas på fri fot.

Överförande från eller till Sverige på begäran av svensk åklagare eller

domstol

31 § En svensk åklagare eller domstol får, för förhör eller konfrontation i

samband med en förundersökning eller en rättegång här i landet, begära

att

1. en person som är berövad friheten i Sverige förs över till annan stat,

eller

2. en person som är berövad friheten i en annan stat förs över till

Sverige.

Yttranden

32 § Innan en ansökan om att en frihetsberövad person skall föras över

till annan stat prövas, skall yttrande inhämtas från den myndighet som

ansvarar för verkställigheten av frihetsberövandet om det inte är uppen-

bart att det inte behövs. Detsamma gäller innan en sådan ansökan görs av

en svensk domstol eller åklagare.

Transport genom Sverige

33 § Chefen för Justitiedepartementet kan meddela tillstånd till transport

genom Sverige av en frihetsberövad person som skall föras över från en

stat till en annan stat för förhör eller konfrontation.

Förvar i Sverige av överförda personer

34 § En person som förs över till Sverige skall tas i förvar av polis-

myndighet.

Har tillstånd meddelats enligt 33 § får polismyndighet vid behov ta den

som överförs i förvar.

5 kap. Övriga bestämmelser

Villkor om användningsbegränsningar m.m.

1 § Har en svensk myndighet i ett ärende om rättslig hjälp fått uppgifter

eller bevisning från en annan stat enligt en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige och som innehåller villkor som

begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevisningen vid

utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott,

skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är före-

skrivet i lag eller annan författning.

2 § Rättslig hjälp som lämnas enligt denna lag får i enskilda fall förenas

med villkor som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller som är

nödvändiga från allmän synpunkt.

Villkor som avses i första stycket får inte ställas upp om de strider mot

en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige.

3 § Den åklagare eller domstol som lämnat rättslig hjälp till en annan stat

och därvid ställt villkor enligt 2 § får på begäran av en myndighet i den

andra staten medge undantag från villkoret. Detsamma gäller i fråga om

villkor som följer direkt av bestämmelser i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige.

4 § Bestämmelserna i 1 3 §§ gäller också i fråga om överenskommelser

med mellanfolkliga organisationer.

Immunitet

5 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige får den, som efter kallelse i

enlighet med överenskommelsen har rest in i Sverige för att höras eller

på annat sätt medverka vid utredning av brott

1. inte lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas

inskränkning i denna på grund av handling, underlåtenhet eller dom som

härrör från tiden före inresan i Sverige och som, när det gäller en miss-

tänkt eller tilltalad, inte är avsedd med framställningen eller kallelsen,

eller

2. inte utan eget samtycke åläggas att medverka vid annan utredning än

ansökan avser.

Första stycket gäller även i administrativa och andra förfaranden som

avses i 1 kap. 5 och 6 §§.

6 § Om någon som avses i 5 § stannar kvar i Sverige mer än femton

dagar från det att besked erhållits från den myndighet som har kallat

personen om att närvaro inte längre krävs, upphör immuniteten. Det-

samma gäller om han eller hon återvänder hit efter att ha lämnat landet.

7 § Innehåller överenskommelsen bestämmelse om att immuniteten skall

ha mindre omfattning än som följer av 5 och 6 §§, gäller i stället den

bestämmelsen.

8 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige gäller bestämmelserna om

immunitet i 5 7 §§ även en frihetsberövad som har förts över till Sverige

enligt 4 kap. 29 eller 31 §.

Sekretess

9 § För utlämnande av uppgifter i ärenden om rättslig hjälp gäller de be-

gränsningar som följer av sekretesslagen (1980:100).

Undantag från banksekretess

10 § Den som har tystnadsplikt enligt 1 kap. 10 § första stycket bank-

rörelselagen (1987:617), 1 kap. 8 § första stycket lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse eller 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansierings-

verksamhet får trots det lämna uppgifter i ärenden om rättslig hjälp med

förhör i samband med förundersökning eller med husrannsakan eller

beslag.

Delning av förverkad egendom mellan stater

11 § Regeringen får besluta att egendom eller dess värde som förverkats

genom ett svenskt avgörande som vunnit laga kraft helt eller delvis skall

överlämnas till en annan stat som under förundersökning eller rättegång

har lämnat Sverige sådan rättslig hjälp som avses i denna lag eller som på

annat sätt har lämnat information eller bistånd som har haft betydelse för

utredningen om brottet.

I 36 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verk-

ställighet av brottmålsdom finns bestämmelser om överlämnande till

annan stat av egendom som förverkats genom ett utländskt avgörande.

Återkrav av kostnader

12 § Regeringen meddelar föreskrifter om att vissa kostnader för åtgärder

som vidtagits enligt denna lag kan återkrävas av den ansökande staten.

Tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden

13 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av

denna lag och tillkännager de internationella överenskommelser som

avses i denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Genom lagen upphävs lagen (1975:295) om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat och lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

2.2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom lagakraftägande dom,

meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller i främmande stat

som har tillträtt någon av de överenskommelser som anges i fjärde

stycket, får den tilltalade inte här i riket lagföras för samma gärning,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten

pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande staten.

Första stycket gäller inte i fråga om brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på be-

gäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats från Sverige

för lagföringen.

Om en fråga om ansvar för en gärning har prövats genom en dom

meddelad i en främmande stat och om det inte finns hinder mot lagföring

på grund av vad som förut sagts i denna paragraf, får åtal för gärningen

väckas här i riket endast efter förordnande av regeringen eller den som

regeringen bemyndigat.

De överenskommelser som avses i första stycket är

1. den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar,

2. den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

3. konventionen den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av

överenskommelsen,

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen, och

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen,

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är del-

aktiga i, dock endast om gärningen

omfattas av överenskommelsen.

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är del-

aktiga i, dock endast om gärningen

omfattas av överenskommelsen,

6. konventionen den 19 juni

1990 om tillämpning av Schengen-

avtalet den 14 juni 1985, och

7. konventionen den 25 maj

1987 mellan Europeiska gemen-

skapernas medlemsstater om för-

bud mot dubbel lagföring.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats, skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5

eller om domen meddelats av stat

som tillträtt en överenskommelse

som anges i fjärde stycket 6 eller

7.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 §, 9 kap. 7 §, 31 kap. 4 §, 33 kap.

9 §, 36 kap. 23 § och 40 kap. 16 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

1 §

Förhandling vid domstol skall vara offentlig.

Kan det antagas att vid förhand-

ling kommer att förebringas upp-

gift, för vilken hos domstolen

gäller sekretess som avses i sekre-

tesslagen (1980:100) må rätten,

om det bedömes vara av synnerlig

vikt att uppgiften ej röjes, förordna

att förhandlingen i vad den angår

uppgiften skall hållas inom stäng-

da dörrar. Även i annat fall må

förhandling hållas inom stängda

dörrar, om sekretessen gäller

enligt 7 kap. 22 §, 8 kap. 17 § eller

9 kap. 15 eller 16 § sekretesslagen

eller, i vad avser domstolsför-

handling under förundersökning i

brottmål eller därmed likställt mål

eller ärende, enligt 5 kap. 1 § eller

9 kap. 17 § samma lag. För-

handling skall alltid hållas inom

stängda dörrar, om sekretessen

gäller enligt 9 kap. 3 § andra

stycket samma lag och det skulle

strida mot avtal som avses där att

uppgiften röjes vid förhandlingen.

Kan det antagas att vid förhand-

ling kommer att förebringas upp-

gift, för vilken hos domstolen

gäller sekretess som avses i sekre-

tesslagen (1980:100) må rätten,

om det bedömes vara av synnerlig

vikt att uppgiften ej röjes, förordna

att förhandlingen i vad den angår

uppgiften skall hållas inom stäng-

da dörrar. Även i annat fall må

förhandling hållas inom stängda

dörrar, om sekretessen gäller

enligt 7 kap. 22 §, 8 kap. 17 § eller

9 kap. 15 eller 16 § sekretesslagen

eller, i vad avser domstols-

förhandling under förundersökning

i brottmål eller därmed likställt

mål eller ärende, enligt 5 kap. 1

eller 7 § eller 9 kap. 17 § samma

lag. Förhandling skall alltid hållas

inom stängda dörrar, om

sekretessen gäller enligt 9 kap. 3 §

andra stycket samma lag och det

skulle strida mot avtal som avses

där att uppgiften röjes vid

förhandlingen.

Förhör med den som är under femton år eller lider av en psykisk

störning får hållas inom stängda dörrar.

Är eljest för särskilt fall föreskrivet, att förhandling må hållas inom

stängda dörrar, vare det gällande.

9 kap.

7 §

Rätten får, om en part eller någon annan bör komma tillstädes eller

infinna sig personligen vid en förhandling, förelägga vite. Om någon

särskild föreskrift om föreläggande har meddelats, skall den gälla.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall för-

enas med vite, delges någon som

vistas utom riket, får rätten under-

låta att förelägga vite, om del-

givning annars inte kan ske i den

främmande staten. Föreläggandet

skall i övrigt vid den fortsatta

handläggningen av målet anses

jämställt med ett vitesföre-

läggande.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall för-

enas med vite, delges någon som

vistas utom riket, får rätten under-

låta att förelägga vite, om del-

givning annars inte kan ske i den

främmande staten. Om något vite

inte har satts ut, får den förelagde

inte åläggas något ansvar för de

kostnader som kan ha uppstått till

följd av att föreläggandet inte

följts. Föreläggandet skall i övrigt

vid den fortsatta handläggningen

av målet anses jämställt med ett

vitesföreläggande.

31 kap.

4 §

Om den tilltalade i ett mål, där åklagaren för talan, genom att utebli

från rätten eller inte följa ett föreläggande, som rätten meddelat, eller

genom påståenden eller invändningar, som han insett eller bort inse

sakna fog, eller på annat sätt genom vårdslöshet eller försummelse vållat

kostnader för staten, är han skyldig att ersätta sådana kostnader oavsett

hur ansvaret för rättegångskostnaderna i övrigt skall fördelas.

Om målsäganden eller en offentlig försvarare genom vårdslöshet eller

försummelse vållat kostnader för staten eller den tilltalade, är han skyldig

att ersätta dessa kostnader.

I 9 kap. 7 § finns bestämmelser

om kostnader när något vite inte

har satts ut.

33 kap.

9 §

Rätten får vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller

skickas ut från rätten.

Rätten är skyldig att översätta

en handling i brottmål eller de vik-

tigaste delarna av den, om hand-

lingen skall sändas till någon som

vistas i en annan stat inom Euro-

peiska ekonomiska samarbets-

området och det finns anledning

att anta att personen inte förstår

språket i handlingen. Handlingen

skall översättas till språket i den

andra staten eller om myndigheten

känner till att personen inte

förstår detta språk, till ett annat

språk som personen förstår.

Den som biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning, som

betalas av staten.

Första och andra styckena skall

tillämpas även i fråga om över-

föring från punktskrift till vanlig

skrift eller omvänt.

Första och tredje styckena skall

tillämpas även i fråga om över-

föring från punktskrift till vanlig

skrift eller omvänt.

36 kap.

23 §

Gör ett vittne sig skyldigt till sådan försummelse eller tredska som

avses i 20 eller 21 § och vållas rättegångskostnad därav för någon av

parterna, skall rätten på yrkande av parten ålägga vittnet att i skälig

omfattning ersätta kostnaden. Har även en part av rätten ålagts att ersätta

motparten sådan kostnad och har parten utgett ersättningen, har han rätt

att av vittnet få ut vad vittnet ålagts att utge.

Vad som nu sagts om vittnes skyldighet att ersätta en parts kostnad

skall gälla även beträffande kostnad som orsakats för staten.

I 9 kap. 7 § finns bestämmelser

om kostnader när något vite inte

har satts ut.

40 kap.

16 §

Gör en sakkunnig sig skyldig till sådan försummelse eller tredska som

avses i 12 eller 14 § eller uteblir en sakkunnig, som kallats till förhör,

och vållas rättegångskostnad därav för någon av parterna, skall rätten på

yrkande av parten ålägga den sakkunnige att i skälig omfattning ersätta

kostnaden. Har även en part av rätten ålagts att ersätta motparten sådan

kostnad och har parten utgett ersättningen, har han rätt att av den

sakkunnige få ut vad denne ålagts att utge.

Vad som nu sagts om sakkunnigs skyldighet att ersätta parts kostnad

skall gälla även beträffande kostnad som orsakats för staten.

I 9 kap. 7 § finns bestämmelser

om kostnader när något vite inte

har satts ut.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed, anställ-

ande av förhör med part eller

upptagande av bevis genom vittne,

sakkunnig eller syn eller av skrift-

ligt bevis, och överlämnas fram-

ställningen genom Utrikesdepar-

tementet till den svenska

domstolen, skall den begärda

åtgärden vidtas i enlighet med

denna lag. Vad som nu har sagts

skall inte tillämpas, om det är

fråga om ansvar för en gärning

som inte motsvarar brott enligt

svensk lag. I mål om ansvar för

brottslig gärning får inte heller en

part höras under ed eller

sanningsförsäkran.

Avser en framställning enligt

första stycket fråga om ansvar för

en gärning, som har karaktär av

politiskt brott, skall denna lag

tillämpas endast om framställ-

ningen har gjorts av en domstol i

en stat som har tillträtt den euro-

peiska konventionen den 27 janua-

ri 1977 om bekämpande av terro-

rism och gärningen utgör brott

som avses i denna konvention.

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed,

anställande av förhör med part

eller upptagande av bevis genom

vittne, sakkunnig eller syn eller av

skriftligt bevis, och överlämnas

framställningen genom Justitie-

departementet till den svenska

domstolen, skall den begärda

åtgärden vidtas i enlighet med

denna lag.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag utländsk under-

sökningsdomare och åklagare

samt det europeiska patentverket

och annan som enligt en inter-

nationell överenskommelse som är

bindande för Sverige får göra

sådan framställning.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag det europeiska

patentverket och annan som enligt

en internationell överenskommelse

som är bindande för Sverige får

göra sådan framställning.

Denna lag tillämpas inte om

lagen (2000:000) om inter-

nationell rättslig hjälp i brottmål

är tillämplig.

4 §

Möter ej för äskad åtgärd laga

hinder, utsätte rätten dag för

ärendets företagande.

Om det inte finns några hinder

mot den begärda åtgärden skall

rätten bestämma dag för bevisupp-

tagningen.

Avser mål däri åtgärd äskats

ansvar för brottslig gärning, give

rätten i god tid den utländska

domstolen underrättelse vilken

dag ärendet skall förekomma.

Sådan underrättelse skall ock

eljest lämnas, om den utländska

domstolen framställt begäran

därom. Har åtgärden äskats av det

europeiska patentverket, skall

underrättelse städse lämnas dit.

Om den utländska domstolen

begär det skall rätten i god tid

underrätta den utländska dom-

stolen om tidpunkten för bevisupp-

tagningen. Har åtgärden begärts

av det europeiska patentverket,

skall underrättelse alltid lämnas

dit.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol

dels att i 3 § ordet utrikesdepartementet skall bytas ut mot Justitie-

departementet ,

dels att 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

I mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part under

sanningsförsäkran, målsägande eller den som avses i 36 kap. 1 § andra

eller tredje stycket rättegångsbalken.

I brottmål får bevisupptagning

enligt första stycket äga rum

endast om det finns synnerliga

skäl.

På begäran av åklagare får en

svensk domstol besluta att åtgär-

der som avses i 23 kap. 13 15 §§

rättegångsbalken skall vidtas vid

en utländsk domstol.

Denna lag tillämpas inte om

lagen (2000:000) om inter-

nationell rättslig hjälp i brottmål

är tillämplig.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för

brott

dels att i 23 § ordet utrikesdepartementet i olika böjningsformer skall

bytas ut mot Justitiedepartementet i motsvarande form,

dels att 14 och 26 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Framställning om utlämning

skall inges till utrikesdeparte-

mentet. Den skall göras på

diplomatisk väg, om Sverige ej i

förhållande till den främmande

staten har överenskommit om att

tillämpa annan ordning.

Framställning om utlämning

skall ges in till Justitiedeparte-

mentet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom

som åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning

på vilken framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda

handlingar, skall uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist,

brottets beskaffenhet, tid och plats för brottet samt i den främmande

staten tillämpliga straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt

företes.

26 §

Chefen för justitiedepartementet

äger medgiva, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat må föras genom riket, såframt

denne icke är svensk medborgare

och ej heller eljest synnerliga skäl

äro däremot. Framställning härom

göres på diplomatisk väg.

Chefen för Justitiedepartementet

får medge, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat får föras genom riket, om

denne inte är svensk medborgare

och det inte heller annars finns

synnerliga skäl mot det. Framställ-

ning om detta ges in till Justitie-

departementet.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må

medgivas, att även svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej

skulle ha förelegat för utlämning av honom till den mottagande staten

enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 a § lagen (1963:193) om samarbete med

Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (1975:295) om användning

av vissa tvångsmedel på begäran

av främmande stat.

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.8 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen

(1970:428)

Härigenom föreskrivs att 5 § delgivningslagen (1970:428) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Har den, med vilken delgivning skall ske, känt hemvist utom riket eller

vistas han på ort utom riket, får delgivningen ske enligt lagen på den

orten.

En kallelse av en målsägande,

ett vittne, en sakkunnig eller någon

som avses i 36 kap. 1 § andra och

tredje styckena rättegångsbalken

får inte ske vid vite om delgivning

skall ske i en annan stat, såvida

inte lagen (1974:752) om nordisk

vittnesplikt är tillämplig.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

dels att i 8, 17, 20, 25 a, 28, 30, 32 och 40 §§ ordet utrikesdeparte-

mentet skall bytas ut mot Justitiedepartementet ,

dels att 18 och 36 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (1975:295) om

användning av vissa tvångsmedel

på begäran av främmande stat.

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

36 §

Penningbelopp eller annan

egendom som förklarats förverkad

med stöd av denna lag tillfaller

staten. Har föremål förklarats för-

verkat, kan regeringen på begäran

av den stat som gjort framställnin-

gen om verkställighet av förverk-

andebeslut förordna, att föremålet

skall återlämnas till den staten.

Egendom eller dess värde som

förverkats med stöd av denna lag

tillfaller staten. Regeringen får på

begäran av den stat som gjort

framställningen om verkställighet

av förverkandebeslutet förordna

att egendomen eller dess värde

helt eller delvis skall överlämnas

till den staten.

Böter som bestämts enligt denna lag får inte förvandlas.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1973:431) om utredning angående

brott mot utländsk tullag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:314) om ömse-

sidig handräckning i skatteären-

den, bestämmelserna om förunder-

sökning och tvångsmedel i lagen

(1960:418) om straff för varu-

smuggling, bestämmelserna i 23,

27 och 28 kap. rättegångsbalken

samt bestämmelserna i 1 § lagen

(1991:435) med vissa bestämmel-

ser om internationellt samarbete

på brottmålsområdet äger motsva-

rande tillämpning. Bestämmelse,

vars tillämpning förutsätter att

misstanke föreligger mot någon,

får dock ej tillämpas.

Tvångsmedel får ej användas i

syfte att möjliggöra förverkande

av egendom. Vad som i ovan

nämnda bestämmelser i lagen

(1990:314) om ömsesidig hand-

räckning i skatteärenden sägs om

Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Tullverket.

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:314) om ömse-

sidig handräckning i skatteären-

den, bestämmelserna om förunder-

sökning och tvångsmedel i lagen

(1960:418) om straff för varu-

smuggling, bestämmelserna i 23,

27 och 28 kap. rättegångsbalken

samt bestämmelserna i 5 kap. 1 §

lagen (2000:000) om inter-

nationell rättslig hjälp i brottmål

äger motsvarande tillämpning. Be-

stämmelse, vars tillämpning förut-

sätter att misstanke föreligger mot

någon, får dock ej tillämpas.

Tvångsmedel får ej användas i

syfte att möjliggöra förverkande

av egendom. Vad som i ovan

nämnda bestämmelser i lagen

(1990:314) om ömsesidig

handräckning i skatteärenden sägs

om Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Tullverket.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs att 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 §

Intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i 37 kap.

brottsbalken, om domstolen eller nämnden begär det. Begär annan

myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar Kriminal-

vårdsstyrelsen om det skall ske. I anslutning till inställelse varom nu är

fråga får intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av

säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 2 § lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 4 kap. 29 eller

31 § lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

Åtalas intagen, skall han på begäran erhålla den lättnad i verkställig-

heten som erfordras för utförande av hans talan i målet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i

frihet

Härigenom föreskrivs att i 7 och 22 §§ lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet ordet

 utrikesdepartementet skall bytas ut mot Justitiedepartementet .

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.13 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 1 kap. 4 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen (1991:435)

med vissa bestämmelser om inter-

nationellt samarbete på brottmåls-

området, lagen (2000:000) om

internationellt polisiärt samarbete

samt lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa

uppgifter som en svensk myn-

dighet har fått från en myndighet i

en annan stat finns i lagen

(2000:000) om internationell

rättslig hjälp i brottmål, lagen

(2000:000) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(2000:000) om Schengens

informationssystem.

5 kap.

7 §

Sekretess gäller i verksamhet

som avser rättslig hjälp på begä-

ran av annan stat för uppgift som

hänför sig till

1. utredning enligt bestämmel-

serna om förundersökning i brott-

mål,

2. angelägenhet som angår

tvångsmedel,

om det kan antas att den rätts-

liga hjälpen begärts under förut-

sättning att uppgiften inte röjs.

Motsvarande sekretess gäller

hos polismyndighet och åklagar-

myndighet samt hos Rikspolis-

styrelsen, Tullverket och Kust-

bevakningen, för uppgift i en ange-

lägenhet som avses i 3 § 1 och 6

lagen (2000:000) om Schengens

informationssystem. Utan hinder

av sekretessen enligt detta stycke

får uppgift lämnas ut enligt vad

som föreskrivs i polisdatalagen

(1998:622) och lagen om

Schengens informationssystem.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

5 kap. 2 4§§

5 kap. 7 §

7 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig tele-

avlyssning och hemlig tele-

övervakning eller hemlig kamera-

övervakning på grund av beslut av

domstol eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:569) om

Sveriges samarbete med de internationella tribuna-

lerna för brott mot internationell humanitär rätt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt

dels att 11 och 12 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubriken närmast före 12 § skall utgå.

dels att i 2 § ordet Utrikesdepartementet skall bytas ut mot Justitie-

departementet ,

dels att nuvarande 12 a § skall betecknas 11 §,

dels att rubriken närmast före 12 a § skall sättas närmast före nya 11 §,

dels att 9 §, 10 §, nya 11 § och 14 § samt rubriken närmast före 9 §

skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 9 a och 12 §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Beslag

Rättslig hjälp

9 §

I fråga om beslag gäller bestäm-

melserna i 1 och 2 §§, 6 § första

meningen samt 7 § lagen

(1975:295) om användningen av

vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat. Sedan utrednin-

gen avslutas skall Riksåklagaren

överlämna ärendet tillsammans

med sitt yttrande till regeringen. I

beslag tagen egendom överlämnas

till tribunalen efter beslut av

regeringen.

Om inte annat framgår av denna

lag lämnas rättslig hjälp på be-

gäran av tribunalerna enligt be-

stämmelserna i lagen (2000:000)

om internationell rättslig hjälp i

brottmål.

Har beslag verkställts, får den

som drabbats av åtgärden begära

att rätten prövar beslaget. Rätten

skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om förhand-

lingen gäller bestämmelserna i 24

kap. 17 § andra stycket rätte-

gångsbalken.

9 a §

Följande bestämmelser i lagen

(2000:000) om internationell

rättslig hjälp i brottmål skall inte

tillämpas,

 2 kap. 2 § om dubbel straff-

barhet,

 2 kap. 14 § om vissa grunder

för avslag,

 2 kap. 15 § om prövning av

ansökan och beslut om avslag, och

 4 kap. 15, 16 och 21 §§ om

rättens prövning av kvarstad eller

beslag.

Rättslig hjälp som avses i lagen

om internationell rättslig hjälp i

brottmål får lämnas även om den

gärning ansökan avser inte mot-

svarar brott enligt svensk lag. Om

den åklagare eller domstol som

handlägger ansökan finner att de

förutsättningar eller villkor som

enligt 2 kap. 1 § nämnda lag i

övrigt gäller beträffande den be-

gärda åtgärden inte är uppfyllda

skall ärendet överlämnas till

regeringen som beslutar om

ansökan skall avslås.

10 §

I fråga om bevisupptagning

gäller bestämmelserna i 1 § första

stycket första meningen, 2 §, 3 §

första och andra styckena samt 4

10 och 12 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk

domstol.

Sedan handläggningen av ett

ärende om beslag avslutats skall

Riksåklagaren överlämna ärendet

till regeringen. I beslag tagen

egendom överlämnas till tribu-

nalen efter beslut av regeringen.

Har beslag verkställts, får den

som drabbats av åtgärden begära

att rätten prövar beslaget. Rätten

skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om för-

handlingen gäller bestämmelserna

i 24 kap. 17 § andra stycket rätte-

gångsbalken.

12 a §

11 §

Har en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i eller på

annat sätt stark anknytning till Sverige av tribunalen dömts till fängelse,

kan regeringen besluta att straffet får verkställas i Sverige. Regeringen

får i varje enskilt beslut meddela de föreskrifter som behövs för verk-

ställigheten här.

Vid verkställigheten tillämpas 25 § lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Verkställigheten skall

upphöra, om tribunalen upplyser att den har beviljat den dömde nåd eller

meddelat något annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden

inte längre får verkställas.

Frågor om villkorlig frigivning

prövas av regeringen sedan tribu-

nalen beretts tillfälle att yttra sig.

Regeringen får i dessa fall besluta

att villkorlig frigivning skall ske

vid en senare tidpunkt än som

följer av brottsbalken.

I fråga om transport genom Sverige av en person som berövats friheten

enligt ett avgörande av tribunalen tillämpas 40 § lagen om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom.

12 §

Företrädare för tribunalen eller

den tribunalen utser för att under-

söka behandlingen av den som

avtjänar straff utdömt av tribu-

nalen, har rätt att besöka den plats

där personen är placerad. Den

som ansvarar för någon som av-

tjänar ett sådant straff, skall

lämna den som genomför under-

sökningen det biträde som denne

behöver för att kunna fullgöra sina

uppgifter.

14 §

Om tribunalen begär att en åtgärd skall vidtas beträffande den som

misstänks eller har åtalats eller dömts för brott, skall denne, om han

begär det, biträdas av en offentlig försvarare. I fråga om sådan gäller

rättegångsbalkens bestämmelser.

Vidtas en åtgärd enligt 10 eller

11 § beträffande en målsägande

skall ett särskilt biträde för denne

(målsägandebiträde) förordnas,

om det kan antas att målsäganden

har behov av sådant biträde vid

förhöret eller bevisupptagningen. I

övrigt tillämpas bestämmelserna i

3 § första meningen, 4 och 5 §§

samt 7 § första meningen lagen

(1988:609) om målsägandebiträ-

de.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I promemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (Ds 1999:56) föreslås

en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. I promemorian föreslås

också ändringar i brottsbalken, rättegångsbalken, delgivningslagen

(1970:428), lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internatio-

nella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt samt följd-

ändringar i olika lagar. Regeringen behandlar i detta ärende de förslag

som läggs fram i promemorian. Promemorians lagförslag finns i bilaga

1.

Lagstiftningen i promemorian är utformad med beaktande av

Schengenkonventionens bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp,

bilaga 2, två bilaterala avtal mellan Sverige och Kanada respektive

Sverige och Australien om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, bilagorna

3 och 4, resolutionen om skydd för vittnen inom ramen för kampen mot

den organiserade internationella brottsligheten (EGT C 327/5

23.11.1995), bilaga 5, och den gemensamma åtgärden om goda rutiner

vid inbördes rättshjälp i brottmål (EGT L 191, 7.7.1998, s. 19), bilaga 6.

Vid utformningen av promemorians lagförslag beaktas även det

pågående arbetet med en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål.

I detta ärende tar regeringen även upp ett förslag om en ny sekretess-

bestämmelse som gäller ärenden om internationell rättslig hjälp i

brottmål som lagts fram i Ekosekretessutredningens betänkande

Ekonomisk brottslighet och sekretess (SOU 1999:53). Utredningens

lagförslag i denna del är intaget i bilaga 7. I det sammanhanget

behandlas även en fråga som uppmärksammades vid remissbehandlingen

av promemorian Polissamarbete m.m. med anledning av Schengen (Ds

1999:31).

Promemorian har tillsammans med utredningens förslag i denna del

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 8.

En sammanställning över remissyttrandena finns tillgängliga på Justitie-

departementet (dnr Ju1999/4432).

I ärendet behandlar regeringen också frågan om ett svenskt tillträde till

konventionen mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater om

förbud mot dubbel lagföring double jeopardy , bilaga 9. Frågan har inte

remissbehandlats. Mot bakgrund av att bestämmelserna i konventionen i

sak motsvarar Schengenkonventionens bestämmelser kan frågan behand-

las utan remissbehandling. I ärendet behandlas också, som förutskickades

i promemorian, frågan om en ratificering av de ovan nämnda avtalen med

Australien respektive Kanada.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 7 februari 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 10. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 11. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också

föreslagit vissa justeringar. Regeringen har på de flesta punkter följt

Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i

lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt

7.1.1, 7.10, 9, 10.1 och 15.

4 Nuvarande ordning

4.1 Internationella åtaganden om rättsligt samarbete i

brottmål

Sverige lämnar sedan gammalt andra länder rättslig hjälp i brottmål. Den

svenska lagstiftningen är av tradition utformad så att den inte kräver

ömsesidighet reciprocitet utan rättslig hjälp kan lämnas även till

stater med vilka Sverige inte har några konventionsbaserade åtaganden.

En del länder kräver emellertid avtal med den andra staten för att lämna

rättslig hjälp. Sådana avtal skapar också klarhet mellan länderna under

vilka förutsättningar den rättsliga hjälpen lämnas. Avtalen brukar också

innehålla bestämmelser som syftar till att underlätta det praktiska

förfarandet.

Mellan de nordiska länderna gäller överenskommelsen den 26 april

1974 om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning

(prop. 1974:95, SÖ 1975:42), se cirkuläret (1995:419) om inbördes rätts-

hjälp mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge genom del-

givning och bevisupptagning. Överenskommelsen omfattar såväl tviste-

mål som brottmål.

Den mest betydelsefulla regleringen är i övrigt den europeiska kon-

vention som den 20 april 1959 antogs i Strasbourg, konventionen om

inbördes rättshjälp i brottmål (1959 års rättshjälpskonvention, prop.

1961:48). Sverige ratificerade konventionen 1967. I samband med detta

gjordes vissa förbehåll och förklaringar (SÖ 1968:15). Konventionen

trädde i kraft för Sveriges del den 1 maj 1968. Sverige har därefter ändrat

två av förbehållen (prop. 1975:53, SÖ 1977:88 och prop. 1991/92:46, SÖ

1992:4).

I 1959 års rättshjälpskonvention åtar sig staterna att lämna varandra

rättslig hjälp i största möjliga utsträckning i mål eller ärenden som avser

beivrandet av brott. Konventionen omfattar huvudsakligen bevisupptag-

ning förhör och överlämnande av bevismaterial eller handlingar , hus-

rannsakan och beslag, delgivning av rättegångshandlingar och judiciella

beslut, översändande av utdrag ur kriminalregister, lagföring i annat land

samt underrättelse om brottmålsdomar.

Konventionen har kompletterats med ett tilläggsprotokoll av den

17 mars 1978, som i vissa hänseenden utvidgar konventionens tillämp-

ningsområde, bl.a. i fråga om brott mot skatte- och avgiftsförfattningar

och rättslig hjälp i form av delgivning av olika handlingar m.m. på verk-

ställighetsstadiet. Sverige har tillträtt tilläggsprotokollet (prop.

1978/79:80, SÖ 1979:12).

Frågor om straffrättsligt samarbete i brottmål behandlas även i en del

andra multilaterala konventioner som Sverige har tillträtt. De flesta kon-

ventionerna är utarbetade inom Europarådet. Det gäller t.ex. den euro-

peiska utlämningskonventionen den 13 december 1957 (utläm-

ningskonventionen, prop. 1958:139, SÖ 1959:65 och 1967:46), den

europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i

brottmål (lagföringskonventionen, prop. 1975/76:3, SÖ 1976:21), den

europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av

terrorism (terrorismkonventionen, prop. 1976/77:124, SÖ:1977:12), den

europeiska konventionen om penningtvätt, efterforskning, beslag och

förverkande av vinning av brott (förverkandekonventionen, prop.

1995/96:49, SÖ 1996:19) och den europeiska konventionen den 21 mars

1983 om överförande av dömda personer (överförandekonventionen,

prop 1983/84;197, SÖ 1985:1).

Bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp finns också i Förenta natio-

nernas (FN) konvention mot olaglig hantering av narkotika och psy-

kotropa ämnen (narkotikabrottskonventionen, prop. 1990/91:127, SÖ

1991:41).

Även i olika konventioner som utarbetats inom Europeiska unionen

finns bestämmelser om internationell rättslig hjälp bl.a. i de instrument

som behandlas i den till riksdagen nyligen överlämnade propositionen

EU-bedrägerier och korruption (prop. 1998/99:32 s. 34, 54 och 66 f).

Efter att under en lång följd av år inte ha ingått några bilaterala avtal

utanför Norden om ömsesidig rättslig hjälp ingick Sverige under 1980

talet sådana avtal med Ungern (prop. 1985/86:8, SÖ 1986:5), Tyska

Demokratiska Republiken (prop. 1986/87:96, SÖ 1987:18) och Polen

(prop. 1989/90:55, SÖ 1990:9). Avtalet med f.d. Tyska Demokratiska

Republiken upphörde enligt överenskommelse med Förbundsrepubliken

Tyskland att gälla i samband med de två tyska staternas enande den

3 oktober 1990 (SÖ 1992:3). De former av rättslig hjälp som omfattas av

avtalen med Ungern och Polen är delgivning, bevisupptagning och över-

förande av lagföring. Bestämmelserna överensstämmer i sak med be-

stämmelserna i 1959 års rättshjälpskonvention. År 1989 ingick Sverige

och Förenade Konungariket Storbritannien och Nordirland en överens-

kommelse om tvångsåtgärder och förverkande avseende vinning av brott

(brittiska förverkandeavtalet, prop. 1989/90:82, SÖ 1992:5).

4.2 Den svenska regleringen av internationellt rättsligt

samarbete i brottmål

Svenska bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp har tagits in i en

mängd olika författningar.

Förfarandet när en svensk domstol vill anlita en utländsk domstol för

att skaffa fram utredning i en rättegång regleras i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol (1946 års lag om bevisupptagning

i utlandet) och i kungörelsen (1947:847) med vissa bestämmelser rörande

tillämpningen av nämnda lag. Bestämmelserna är tillämpliga såväl i

brottmål som i tvistemål. I 1 § i lagen föreskrivs att bevisupptagning

inför utländsk domstol i brottmål får ske endast om det finns synnerliga

skäl.

Delgivning i brottmål i utlandet sker genom Utrikesdepartementet med

stöd av en kungörelsen (1933:618) angående biträde av Utrikes-

departementet för delgivning av handlingar i utlandet (1933 års kungö-

relse om delgivning i utlandet).

Bestämmelserna om bevisupptagning vid svensk domstol är i princip

desamma i brottmål och tvistemål. Förfarandet regleras i lagen

(1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol (1946 års lag om

bevisupptagning i Sverige). I kungörelsen (1947:848) med särskilda

bestämmelser om bevisupptagning åt domstolarna i vissa främmande

stater finns bl.a. regler om att kostnader som har uppstått vid bevis-

upptagningen i vissa sammanhang skall betalas av svenska staten.

Bestämmelser rörande utländska framställningar om husrannsakan, be-

slag och kvarstad finns i lagen (1975:295) om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen).

I lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samar-

bete på brottmålsområdet (1991 års lag om samarbete på brottmålsområ-

det) finns bl.a. regler om överförande av en i Sverige frihetsberövad

person till en annan stat för förhör eller konfrontation som avser annat än

den frihetsberövades egen brottslighet. I lagen finns också bestämmelser

som innebär att om en svensk myndighet får upplysningar eller bevisma-

terial från en annan stat med villkor som begränsar möjligheten att an-

vända materialet så skall den svenska myndigheten följa villkoren oavsett

vad som annars skulle ha gällt. Lagen reglerar också förhör på förunder-

sökningsstadiet och immunitet för vittnen m.fl.

Delgivning i Sverige på begäran av utländsk myndighet sker enligt

kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handling på begäran

av utländsk myndighet (1909 års kungörelse om delgivning i Sverige)

antingen av Utrikesdepartementet eller en länsstyrelse. I praktiken

ombesörjer Utrikesdepartementet de flesta delgivningarna. Länsstyrelser-

na handlägger dock framställningar om delgivning från de nordiska

grannländerna. Vid utförandet av delgivning tillämpas i princip del-

givningslagen (1970:428), men även en begäran om delgivning i annan

ordning skall, om det kan ske, åtgärdas.

De aktuella lagarna har en i grunden likartad uppbyggnad. I särskilda

bestämmelser finns regler om vilka åtgärder som Sverige lämnar bistånd

med. I anslutning till dessa finns föreskrifter om vilka villkor som gäller

för att aktuellt bistånd skall ges. Ett exempel på mer allmänna villkor är

att gärningen, som är föremål för utredning eller lagföring i den andra

staten, skall motsvara brott enligt svensk lag eller att brottet skall vara av

en viss svårhetsgrad eller att det inte får röra sig om ett politiskt brott. De

olika villkoren är oftast tvingande; om något av dem inte är uppfyllt kan

den begärda åtgärden inte vidtas. Författningarna innehåller även regler

om själva förfarandet. I förhållande till stater utanför Norden gäller så

gott som genomgående att framställningen skall ges in till Utrikesdepar-

tementet. Normalt skall framställningen ges in på diplomatisk väg, såvida

det inte finns en överenskommelse om att framställningen får skickas

direkt till Utrikesdepartementet. I fråga om förfarandet inom Sverige

gäller i stort sett samma regler som när motsvarande åtgärd vidtas i sam-

band med en inhemsk utredning av eller lagföring för brott.

I lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella tri-

bunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (lagen om samarbete

med de internationella tribunalerna) ges bestämmelser om rättslig hjälp

från Sveriges sida till tribunalerna för f.d. Jugoslavien respektive

Rwanda. I fråga om förfarandet vid verkställandet av olika åtgärder hän-

visar lagen i stor utsträckning till de ovannämnda lagarna. Eftersom en-

skilda stater enligt FN:s resolution om inrättandet av tribunalen är

skyldiga att samarbeta med tribunalerna, saknas det dock hänvisningar

till de villkor som enligt dessa lagar gäller för att en begäran från

tribunalerna skall kunna bifallas.

5 Reformbehovet

5.1 Allmänt

Den svenska lagstiftningen om ömsesidig rättslig hjälp är, som framgår

av det föregående, spridd över ett flertal författningar. Dessa har till-

kommit vid olika tidpunkter. Lagstiftningen har därigenom blivit svårtill-

gänglig och möjligheterna till enhetliga förfaranderegler inte har kunnat

tas till vara. Detta skapar problem för de tillämpande myndigheterna.

Lagstiftningen bör redan av denna anledning ses över.

Den ökade rörligheten i världen, de förbättrade kommunikationerna

och användandet av modern teknik har lett till att brottslighet i långt

större utsträckning än tidigare berör fler stater samtidigt. Denna

utveckling måste motarbetas genom ett ökat internationellt samarbete.

Särskilt den organiserade brottsligheten ställer ökade krav på det

internationella samarbetet. För att Sverige skall kunna delta i detta

samarbetet fullt ut krävs att lagstiftningen ändras och att de svenska

förbehållen till 1959 års rättshjälpskonvention begränsas (se avsnitt 5.2).

Utländska brottsutredande myndigheter måste t.ex. i större utsträckning

kunna kommunicera direkt med svenska åklagare och domstolar,

förfarandet vid lämnande av rättslig hjälp måste effektiviseras genom att

antalet beslutsnivåer och regeringens inblandning i hanteringen be-

gränsas. De villkor som ställs upp för att rättslig hjälp skall kunna ges vid

olika typer av åtgärder måste ses över, göras mer enhetliga och be-

gränsas. Detsamma gäller regleringen av när en ansökan om rättslig hjälp

skall eller får avslås. Ändrade regler krävs också för att Sverige skall

kunna leva upp till Schengenkonventionens bestämmelser (se avsnitt 5.3)

och olika instrument som antagits eller som skall antas inom ramen för

EU-samarbetet (se avsnitt 5.4). Multilaterala och bilaterala överlägg-

ningar som Sverige är engagerat i har också visat på brister i den svenska

lagstiftningen som snarast bör åtgärdas (se avsnitt 5.5 och 5.6).

Det är också en brist att vissa åtgärder som kan vidtas i ett

motsvarande svenskt förfarande inte kan vidtas på begäran av en annan

stat därför att det saknas uttryckliga regler som medger detta. Hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning på begäran av en annan stat är

exempel på detta. Målsättningen bör vara att svenska åklagare och

domstolar skall kunna bistå utländska myndigheter med samma åtgärder

som kan vidtas i svenska förundersökningar och rättegångar. Ett

ytterligare reformbehov är att reglera möjligheterna för svenska

domstolar att använda rättegångsbalkens regler om telefonförhör med

vittnen som befinner sig i utlandet och att införa regler som gör det

möjligt att bistå utländska domstolar med förhör via videokonferens över

gränserna, och att ge svenska domstolar motsvarande möjlighet.

5.2 Svenska förbehåll och förklaringar till 1959 års

rättshjälpskonvention

Vid Sveriges tillträde till 1959 års rättshjälpskonvention gjorde Sverige

olika förbehåll och förklaringar som gällde såväl i vilken utsträckning

rättsligt biträde kan lämnas och under vilka omständigheter så kan ske

som vilka förfaranden Sverige kan godta när det gällde kommunika-

tionen mellan den andra staten och Sverige. Sedan dess har vissa

förbehåll ändrats. Bland annat lämnar Sverige sedan en längre tid bistånd

i form av husrannsakan och beslag. Sverige har dock i större utsträckning

än många andra stater genom de förbehåll som kvarstår begränsat möj-

ligheterna att bistå med åtgärder. De flesta förbehållen återspeglas i vår

lagstiftning. Det finns dock exempel på förbehåll som inte har täckning i

lagstiftningen och som inte heller tillämpas i praktiken. Dessa förbehåll

kan dock, eftersom de är anmälda till Europarådet, innebära att andra

stater i onödan avstår från att begära bistånd från Sverige. Det stora an-

talet förbehåll begränsar dessutom Sveriges möjligheter att få rättsligt

biträde från andra stater. En till konventionen ansluten stat behöver näm-

ligen inte lämna en annan stat biträde i större utsträckning än den senare

är beredd att göra. Många stater kräver också ömsesidighet för att kunna

lämna biträde. Det finns mot denna bakgrund skäl för att undersöka i

vilken utsträckning Sverige kan ändra lagstiftningen så att förbehållen till

1959 års rättshjälpskonvention kan begränsas.

5.3 Schengenkonventionen

I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer

enligt Romfördragets regler ingick Tyskland, Frankrike och Benelux-

staterna (de fem grundstaterna) år 1985 ett mellanstatligt avtal,

Schengenavtalet, om att avveckla personkontrollerna vid de gemen-

samma gränserna. År 1990 undertecknades en tillämpningskonvention

till Schengenavtalet (Schengenkonventionen) som närmare reglerar

samarbetet mellan staterna.

I Schengenkonventionen finns bestämmelser om praktiska åtgärder för

att genomföra avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna

samt övriga samarbetsåtgärder. De anslutna staterna åtar sig att ha enhet-

liga yttre gränskontroller och att harmonisera viseringspolitiken. Be-

stämmelser ges även om polissamarbete, ömsesidig rättslig hjälp i brott-

mål, dataskydd och samarbete beträffande narkotikabekämpning.

De länder som idag deltar aktivt i samarbetet är de fem grundstaterna

samt Portugal, Spanien Italien och Österrike. Danmark, Finland, Grek-

land och Sverige har undertecknat avtal om anslutning till samarbetet och

deltar i beslutsfattandet. Island och Norge, som inte är medlemmar i den

europeiska unionen, och därför inte formellt kan ansluta sig till avtalen,

har träffat särskilda samarbetsavtal för att anknyta sig till Schengen-

samarbetet.

För att Sverige fullt ut skall kunna delta praktiskt och operativt i sam-

arbetet krävs även att rådet har fattat ett särskilt beslut om att avskaffa

personkontrollerna vid de inre gränserna mot Sverige. En förutsättning

för ett sådant beslut är att Sverige uppfyller de olika krav som Schengen-

konventionen ställer upp, bl.a. när det gäller ändrad lagstiftning på områ-

det för polissamarbete och rättsligt samarbete. I prop. 1999/2000:64

Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges anslutning till Schengen

föreslås lagstiftning för det polisiära samarbetet. Den lagstiftning som

krävs för det rättsliga samarbetet behandlas i detta ärende.

Bestämmelserna om rättslig hjälp i konventionens andra kapitel finns i

bilaga 2. De syftar till att komplettera och underlätta tillämpningen av

1959 års rättshjälpskonvention (artikel 48). Den svenska lagstiftningen

om rättslig hjälp i brottmål skiljer sig i ett par hänseenden från Schengen-

konventionens bestämmelser och ett operativt tillträde till Schengen-

samarbetet kräver därför vissa lagändringar. I det följande redovisas och

kommenteras Schengenkonventionens bestämmelser om rättslig hjälp i

brottmål artikel för artikel.

Schengenkonventionens regler har ett utvidgat tillämpningsområde

jämfört med 1959 års rättshjälpskonvention. Enligt artikel 49 skall ömse-

sidig rättslig hjälp lämnas inte bara i brottmål utan även i

a) i mål där det är fråga om gärningar som är straffbara enligt lagstift-

ningen i en av de två konventionsstaterna, eller i båda, varvid avses

överträdelser av bestämmelser som beivras av administrativa myndighe-

ter vars beslut kan överklagas till en domstol som är behörig att hand-

lägga brottmål,

b) i mål som gäller skadestånd på grund av felaktigt väckta åtal och

felaktiga domslut,

c) i benådningsärenden,

d) i civilmål som handläggs gemensamt med brottmål så länge brott-

målet inte slutligt avgjorts,

e) vid delgivning av underrättelser som gäller verkställighet av straff

och indrivning av böter och rättegångskostnader, samt

f) i fråga om åtgärder efter doms meddelande, såsom uppskov med

verkställighet och villkorlig frigivning.

Föreskriften i punkten a) behandlas i avsnitt 6.2.

Sverige kan idag lämna bistånd med delgivning och bevisupptagning i

civilmål enligt punkterna b), d) och e) enligt föreskrifter i 1909 års

kungörelse om delgivning i Sverige och 1946 års lag om bevisupptagning

i Sverige. Bevisupptagning kan dock enligt nuvarande regler bara ske vid

svensk domstol. För att förhör även skall kunna äga rum genom svensk

åklagare, och på begäran av utländsk åklagare, krävs justeringar i den

svenska lagstiftningen. Även den frågan behandlas i avsnitt 6.2. Del-

givningsfrågor behandlas i avsnitt 9.

Föreskriften i punkten c) om rättslig hjälp i benådningsärenden och

punkten f) om olika åtgärder efter domens meddelande motsvaras av arti-

kel 3 i 1978 års tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention. De

behandlas i avsnitt 6.2.

Enligt artikel 50 omfattar samarbetet också brott mot olika skatteför-

fattningar, nämligen punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter. En-

ligt artikeln får bistånd inte vägras på den grunden att den aktuella varan

inte är belagd med skatt i den anmodade staten. Begränsningar gäller i

rätten att använda erhållen information. Rättsligt biträde behöver inte

lämnas om den aktuella skatten understiger ett visst belopp. Vidare före-

skrivs att rättslig hjälp även skall lämnas i fråga om sanktioner som

handläggs av administrativa myndigheter då framställning görs av en

judiciell myndighet.

Bestämmelserna kräver inga lagändringar. Bestämmelserna i artikel 50

har sin motsvarighet i 1978 års tilläggsprotokoll som Sverige alltså har

tillträtt utan förbehåll. De svenska bestämmelserna om rättslig hjälp i

brottmål är generellt tillämpliga i fråga om skattebrott. Det finns dess-

utom vissa särregler som innebär att Sverige lämnar rättsligt biträde även

i ärenden som handläggs av administrativa myndigheter. Lagen

(1990:314) om handräckning i skatteärenden gör det möjligt för svensk

myndighet (främst Riksskatteverket) att biträda utländsk myndighet med

handräckning (utbyte av upplysningar, bistånd vid indrivning och delgiv-

ning av handlingar) i skatteärenden i den mån överenskommelse om detta

finns mellan Sverige och den andra staten. Bestämmelserna i lagen skall

enligt lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag

samt lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift

eller pålaga i vissa delar även tillämpas avseende de områden som täcks

av dessa lagar. Då skall vad som sägs om Riksskatteverket i stället gälla

Tullverket. I den mån den främmande skatten täcks av avtalet kan bistånd

ges oavsett om Sverige har motsvarande skatt eller inte. Begränsningar i

rätten att använda erhållen information har stöd i 1973 års lag om utred-

ning angående brott mot utländsk tullag. Den svenska lagstiftningen

gäller endast i den utsträckning avtal träffats mellan staterna varför den i

artikel 50 angivna beloppsbegränsningen för samarbetet blir automatiskt

gällande.

I artikel 51 finns bestämmelser om vilka förbehåll medlemsstaterna får

ställa upp för att lämna rättslig hjälp i form av husrannsakan och beslag.

Artikeln innebär i förhållande till 1959 års rättshjälpskonvention en

inskränkning i möjligheterna att vägra bistånd. De enda villkor som får

ställas upp är

 att framställningen avser en gärning för vilket är stadgat fängelse i

sex månader eller mer i båda staterna eller för vilken ett sådant straff är

stadgat i den ena staten medan gärningen i den andra staten beivras av

administrativa myndigheter vars beslut kan överklagas till domstol som

är behörig att handlägga brottmål, och

 att verkställandet av framställningen är förenligt med lagstiftningen i

den anmodade staten.

Föreskrifterna i artikel 51 bör ses mot bakgrund av regleringen i artikel

49 a) som innebär att rättslig hjälp i brottmål skall lämnas beträffande

gärningar som i den ena eller i båda staterna beivras i administrativ ord-

ning. I förhållande till möjligheterna enligt 1959 års rättshjälpskonven-

tion att göra förbehåll beträffande användandet av tvångsmedel innebär

regleringen en skärpning och svenska lagändringar krävs. Den frågan

behandlas vidare i avsnitt 7.6 och 7.11.

I artikel 52 ges bestämmelser om delgivning. Regleringen kräver vissa

författningsändringar. Den frågan behandlas i avsnitt 9.

I artikel 53 ges föreskrifter om kommunikationen mellan staterna av

framställningar om rättslig hjälp i brottmål. I princip bygger reglerna på

att myndigheterna i konventionsstaterna får kommunicera direkt med

varandra. Enligt den andra punkten får dock framställningar göras till den

anmodade statens justitiedepartement eller nationell central myndighet

för Interpol. Framställningar om överförande eller transitering av fri-

hetsberövade för förhör eller konfrontation skall enligt tredje punkten

alltid kommuniceras via den anmodade statens justitiedepartement. Arti-

kelns femte punkt innebär att en lagföring för brott mot lagar om kör-

och vilotider får överlämnas av en judiciell myndighet direkt till sådan

myndighet i den andra staten.

Den svenska ordningen kräver i allmänhet att framställningar ges in till

Utrikesdepartementet, direkt eller via den diplomatiska vägen. Undantag

från detta gäller i stor utsträckning för framställningar från de övriga nor-

diska staterna på så sätt att direkt kommunikation mellan myndigheterna

är tillåten. Schengenkonventionens reglering innebär att direkt kommuni-

kation skall tillåtas även i förhållande till de icke-nordiska medlemssta-

terna. Den frågan behandlas vidare i avsnitt 7.1.1. Centralmyndighets-

frågan behandlas i avsnitt 7.2.

I artikel 54 58 i Schengenkonventionen finns bestämmelser om non

bis in idem (icke två gånger för samma sak). Artiklarna kräver ett mindre

tillägg i brottsbalken. Denna fråga behandlas i avsnitt 13.1

 Inom ramen för det europeiska politiska samarbetet (EPS) och innan

det straffrättsliga samarbetet formaliserades genom Maastrichtfördraget

utarbetades mellan medlemsstaterna i den europeiska gemenskapen

under senare delen av 1980 talet och början av 1990 talet ett antal

konventioner som avsåg det straffrättsliga samarbetet. En av dessa

konventioner är från 1987 och rör non bis in idem (konventionen mellan

medlemsstaterna i den europeiska gemenskapen om förbud mot dubbel

lagföring, double jeopardy ) se bilaga 9. Bestämmelserna i denna

konvention är i stort sett identiska med artikel 54 58 i

Schengenkonventionen. Frågan om Sveriges tillträde till denna

konvention och ändringar i lagstiftningen behandlas i avsnitt 13.2.

I artikel 67 69 i Schengenkonventionen finns bestämmelser om över-

förande av verkställighet av brottmålsdom som avser att komplettera

1983 års överförandekonvention. I de fall den dömde efter det att han

ådömts en frihetsberövande påföljd flyr sitt hemland för att undvika

verkställighet av påföljden kan straffverkställigheten överföras utan den

dömdes samtycke, vilket annars är ett villkor enligt överförandekonven-

tionen. Vidare finns vissa bestämmelser om användande av tvångsmedel.

I ett tilläggsprotokoll från 1997 till överförandekonventionen finns mot-

svarande bestämmelser om att överförande kan ske utan den dömdes

samtycke. I prop. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan

den dömdes samtycke behandlas tilläggsprotokollets och Schengenkon-

ventionens bestämmelser. I propositionen föreslås att Sverige tillträder

tilläggsprotokollet och att ändringar görs i lagstiftningen för att anpassa

den till protokollets och Schengenkonventionens bestämmelser. Några

ytterligare ändringsbehov finns inte.

Utlämningsregleringen överensstämmer, som redovisats i propositio-

nen om Sveriges anslutning till Schengensamarbetet (sid 92 ff.), med den

svenska lagstiftningen på området. Den särskilda frågan om hur regle-

ringen av preskriptionsavbrott förhåller sig till motsvarande bestämmel-

ser i 1996 års EU-konvention om utlämning behandlas i en promemoria

om Sveriges tillträde till den konventionen (Ds 2000:3).

5.4 Det rättsliga samarbetet inom EU

5.4.1 Handlingsplanen för bekämpande av den organiserade

brottsligheten

Det straffrättsliga samarbetet blev en del av EU-samarbetet genom

Maastrichtfördraget, då den s.k. tredje pelaren samarbete i rättsliga och

inrikes frågor inrättades.

Sedan flera år pågår ett arbete med att förbättra det straffrättsliga sam-

arbetet mellan EU-staterna. En särskild arbetsgrupp inrättades 1995 för

att utarbeta en konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se av-

snitt 5.4.2). Det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater är en

prioriterad fråga som fått en än mer framskjuten plats genom den hand-

lingsplan mot den organiserade brottsligheten som antogs av rådet i april

1997 (EGT 97/C 251/01) och godkändes av Europeiska rådet vid dess

möte i Amsterdam i juni 1997. Handlingsplanen innehåller 15 politiska

riktlinjer och 30 särskilda rekommendationer. Riktlinjerna och rekom-

mendationerna innehåller uppmaningar till rådet att vidta en rad konkreta

åtgärder som spänner över ett brett område. Det rör frågor om att vidta

åtgärder för att straffbelägga vissa förfaranden, och att undersöka i vad

mån harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning kan bidra till

kampen mot den organiserade brottsligheten. Handlingsplanen betonar

också vikten av att det i varje medlemsstat finns effektiv och väl utveck-

lad lagstiftning mot penningtvätt och när det gäller att förverka vinning

av brott. Riktlinjerna och rekommendationerna lägger stor vikt vid hur

det rättsliga och polisiära samarbetet är organiserat. Ett flertal rekom-

mendationer handlar om att skapa nätverk och kontaktpunkter för att be-

främja informationsutbyte och samarbete mellan de rättsliga myndighe-

terna och polis- och tullmyndigheter såväl inom medlemsstaterna som

mellan dessa. En rad åtgärder har redan vidtagits och ett antal internatio-

nella överenskommelser har redan ingåtts mellan EU:s medlemsstater för

att förbättra samarbetat mellan länderna på det rättsliga och polisiära om-

rådet. En huvuduppgift för medlemsstaterna är att se till att dessa instru-

ment tillträds av alla medlemsstater och att de genomförs på ett effektivt

sätt.

Enligt en av handlingsplanens rekommendationer skulle det inrättas en

sektorsövergripande arbetsgrupp mot den organiserade brottsligheten. En

sådan inrättades redan i juli 1997. Arbetsgruppen har under 1998 och

1999 utarbetat ett antal gemensamma åtgärder, deklarationer och

resolutioner. Ett exempel är en gemensam åtgärd om penningtvätt,

spårande, frysning, beslag och förverkande av vinning av brott, som

antogs vid rådsmötet för rättsliga och inrikes frågor i december 1998 (se

avsnitt 5.4.6). Inom ramen för gruppens arbete har också frågor om

metodutveckling på området för både det rättsliga och det polisiära sam-

arbetet diskuterats och behandlats.

Den 5 december 1997 antogs en gemensam åtgärd om införande av en

ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell

nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brotts-

ligheten. Åtgärden tar inte bara sikte på genomförandet av EU:s

rättsakter utan omfattar även andra internationella instrument som

medlemsstaterna tillträtt. Utvärderingen genomförs under överseende av

den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad brottslighet. Den

första utvärderingsomgången avser nationell lagstiftning och rutiner på

området för ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och efterforskning och

beslag eller spärrande av egendom. Enligt planerna skall fem länder

utvärderas årligen under 1998, 1999 och 2000. Utvärderingen av Sverige

pågår för närvarande.

Under 1998 har den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organise-

rad brottslighet utarbetat en gemensam åtgärd om goda rutiner vid ömse-

sidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.5) och en gemensam åtgärd

om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk (se avsnitt 5.4.4). Del-

ning medlemsstaterna emellan av förverkad egendom har också diskute-

rats (se avsnitt 8). En uppföljning av 1997 års handlingsplan är under

utarbetande och förväntas bli antagen under första halvåret 2000. Slut-

satserna från toppmötet i Tammerfors november 1999 innehåller också

tydliga riktlinjer för hur arbetet med att förbättra det straffrättsliga

samarbetet mellan EU:s medlemsstater skall drivas vidare.

5.4.2 Utkast till EU-konvention om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål

Hösten 1995 inrättades under den tredje pelaren inom EU en rådsarbets-

grupp för ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Arbetet syftar till en kon-

vention som skall komplettera och underlätta tillämpningen av 1959 års

rättshjälpskonvention. Det handlar t.ex. om att den ansökande statens be-

gäran om att ett visst förfarande skall iakttas vid verkställandet av en

framställning om rättslig hjälp i brottmål skall efterkommas om den inte

strider mot grundläggande principer för den anmodade statens rättsord-

ning och att en frihetsberövad person skall kunna överföras inte bara till

den ansökande staten utan även till den anmodade staten för förhör eller

konfrontation. Förhör skall under vissa förutsättningar kunna genomföras

genom videokonferens eller genom telefonförhör. Vidare diskuteras

regler om hemlig teleavlyssning. Också bestämmelser om direkt kommu-

nikation och postdelgivning som i stort stämmer överens med regleringen

av dessa frågor i Schengenkonventionen (se härom avsnitt 5.3) diskute-

ras. De olika förslag som diskuteras redovisas närmare i det följande

(avsnitt 7).

De förslag som diskuteras i arbetsgruppen ligger helt i linje med den

svenska målsättning som redovisats i avsnitt 5.1. Det finns därför ingen

anledning att avvakta med ny lagstiftning till dess konventionen antas av

EU-staterna. Reglerna bör också i stor utsträckning kunna antas av

Sverige utan krav på ömsesidighet. I den mån reglerna i EU-konventio-

nen sedermera visar sig kräva justeringar i den svenska lagstiftningen

kan detta tas om hand i anslutning till Sveriges ratificering av

konventionen.

5.4.3 Resolution om skydd för vittnen

År 1995 antog Rådet för rättsliga och inrikes frågor en resolution om

skydd för vittnen inom ramen för kampen mot den organiserade interna-

tionella brottsligheten (EGT C 327/5, 23.11.1995) Resolutionen finns

intagen i bilaga 5. Syftet med resolutionen är att skapa garantier för att

den som hörs i samband med utredning av eller lagföring för brott med

anknytning till internationellt organiserad brottslighet skyddas mot

påtryckningar och våld. Med vittne avses i resolutionen var och en som

har upplysningar eller informationer som kan anses viktiga i ett

straffrättsligt förfarande och som kan innebära fara för personen i fråga

om de sprids. Resolutionen ger i avsnitt A vissa riktlinjer för hur detta

skydd skall tillförsäkras den som skall höras i nationella förfaranden. De

svenska reglerna på området stämmer överens med resolutionens

riktlinjer i denna del och resolutionens del A har därför inte föranlett

några lagändringar. Skyddet för hotade vittnen har samtidigt utvärderats

och redovisas i Brottsofferutredningens betänkande BROTTSOFFER;

Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40). Genom ändringar i lagen

om fingerade personuppgifter har det blivit enklare att uppfylla förut-

sättningarna för ett medgivande om fingerade personuppgifter genom att

kraven på brottslighetens svårighetsgrad och på risken för förföljelse har

mildrats (prop. 1997/98:9).

I resolutionen ges även bestämmelser som syftar till att medlemssta-

terna skall kunna lämna ömsesidig rättslig hjälp på ett sådant sätt så att

den som skall höras får ett fullgott skydd även i dessa situationer. I reso-

lutionens avsnitt B uppmanas medlemsstaterna att underlätta ömsesidig

rättslig hjälp på området även där bestämmelser om vittnesskydd saknas i

den anmodade statens lagstiftning, förutsatt att det inte strider mot all-

männa rättsprinciper i den anmodade staten. Som exempel på en åtgärd

som medlemsstaterna kan vidta är att skapa förutsättningar för att förhör

skall kunna förmedlas via videolänk från den plats där vittnet befinner

sig till den ort där utredningen eller rättegången pågår. Den frågan kräver

lagändringar och behandlas i avsnitt 7.10. Vid genomförandet av ett för-

hör via videolänk bör enligt resolutionen den ansökande statens förfar-

anderegler tillämpas. Den frågan behandlas i avsnitt 7.5. Om lagstift-

ningen i någon av staterna tillåter att vittnet vid förhöret biträds av råd-

givare, bör det enligt resolutionen finnas möjlighet att anordna detta i den

stat där vittnet finns. Även den frågan behandlas i avsnitt 7.10.

I en särskild kostnadsregel föreskrivs att den ansökande staten skall stå

för kostnaderna för förhöret om man inte kommer överens om något

annat med den anmodade staten. Kostnadsfrågor behandlas i avsnitt 7.18.

5.4.4 Gemensam åtgärd om inrättande av ett europeiskt rätts-

ligt nätverk

Den 29 juni 1998 antog rådet en gemensam åtgärd om inrättande av ett

europeiskt rättsligt nätverk (EGT L 191, 7.7 1998, s. 4) som består av

myndigheter i medlemsstaterna som ansvarar för det rättsliga samarbetet

i brottmål. Syftet är i första hand att upprätta ett kontaktnät för att under-

lätta det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna. Kontaktpunkterna

skall kunna förse sina motsvarigheter i andra medlemsstater liksom

landets egna lokala myndigheter och lokala myndigheter i andra med-

lemsstater med praktisk information och information om rättssystemet i

de olika länderna. Tanken är också t.ex. att man skall kunna samordna

förfarandet om det krävs flera olika framställningar om rättslig hjälp i en

och samma utredning.

Den gemensamma åtgärden innebär att det inom EU har inrättats ett

nätverk på åklagarnivå som på sikt förhoppningsvis kan utveckla ett nära

och tätt samarbete motsvarande det som sedan länge gäller på polisnivå.

Inrättandet av ett nätverk på åklagarnivå hänger intimt samman med den

direktkommunikation mellan rättsliga myndigheter åklagare och dom-

stolar som håller på att utvecklas inom unionen (se avsnitt 7.1.1). För

Sveriges del har hittills fyra kontaktpersoner utsetts, två åklagare hos

Riksåklagaren och en åklagare vid vardera åklagarmyndigheten i Stock-

holm och Malmö.

5.4.5 Gemensam åtgärd om goda rutiner vid ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål

Den 29 juni 1998 antog rådet en gemensam åtgärd om goda rutiner vid

inbördes rättshjälp i brottmål (EGT L 191, 7.7. 1998, s. 1), se bilaga 6.

Syftet är att göra enkla och praktiska förbättringar av det internationella

samarbetet genom att varje medlemsstat åtar sig att främja ett antal goda

rutiner vid verkställandet av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp.

Sverige har, i enlighet med artikel 1 punkten 1 i den gemensamma åtgär-

den, deponerat ett uttalande till rådets sekretariat om att de rutiner som

finns angivna under punkten 3 kommer att främjas i enlighet med natio-

nell lag och med nationella rättsliga förfaranden.

Rutinerna i åtgärden innebär bl.a. följande.

Den anmodade staten skall, på begäran från den ansökande staten, be-

kräfta mottagandet av alla ansökningar och skriftliga förfrågningar om

verkställandet av ansökningar. Mottagandet av en ansökan behöver inte

bekräftas om ett snabbt svar i sak istället kan översändas.

Den ansökande staten får kräva en bekräftelse av mottagandet av en

framställning som är betecknad brådskande eller om den anser att en be-

kräftelse är nödvändig mot bakgrund av omständigheterna i ärendet. Be-

kräftelsen skall innehålla namn på och uppgifter om den myndighet som

ansvarar för verkställandet av ansökningen, t.ex. telefon och faxnummer.

Om möjligt skall även den person som ansvarar för ansökningen anges.

Den anmodade staten skall vidare, i den mån det inte strider mot natio-

nell lagstiftning, prioritera de framställningar som har betecknats som

brådskande och framställningen skall aldrig behandlas mindre gynnsamt

än ett motsvarande nationellt ärende. För det fall det kan förutses att den

rättsliga hjälpen inte kan lämnas eller endast delvis kan lämnas inom den

tidsfrist som har angivits och detta kommer att försvåra förfarandena i

den ansökande medlemsstaten, skall den anmodade staten snarast lämna

en skriftlig eller muntlig rapport om när hjälpen troligen kommer att

lämnas.

Den ansökande staten å sin sida får inte förse ansökningar av mindre

vikt med beteckningen brådskande. Om en ansökan har betecknats bråds-

kande, eller om en tidsfrist angivits, skall samtidigt skälen för brådskan

eller tidsfristen förklaras.

Medlemsstaterna åtar sig också att inte behandla framställningar om

rättslig hjälp mindre gynnsamt än andra jämförbara förfrågningar i den

anmodade staten från de egna myndigheterna.

Den anmodade staten skall, för det fall den rättsliga hjälpen inte alls

eller endast delvis kan verkställas, ge en skriftlig eller muntlig rapport

där svårigheterna förklaras. När det är möjligt skall rapporten också

innehålla ett erbjudande om att tillsammans överväga hur svårigheterna

kan övervinnas.

Den gemensamma åtgärden innehåller även mer allmänna rutiner vid

verkställande av framställningar och vid ansökningar om rättslig hjälp.

Den ansökande staten skall överlämna en framställning om rättslig hjälp

så snart det konstaterats vilken rättslig hjälp som behövs. Den ansökande

staten skall också se till att framställningar görs i överensstämmelse med

tillämpliga konventioner och att ansökan innehåller namn och uppgift på

den myndighet eller om möjligt på de personer som ansvarar för utarbe-

tandet av framställningen.

Medlemsstaten kan när som helst ändra uttalandet genom ett nytt utta-

lande i syfte att ytterligare förbättra goda rutiner vid verkställande av

framställningar om rättslig hjälp.

Medlemsstaterna är skyldiga att regelbundet se över hur dess uttalan-

den efterlevs. Det europeiska rättsliga nätverket (se avsnitt 5.4.4) skall

analysera uttalandena och får lägga fram alla förslag som det anser lämp-

liga för att förbättra den rättsliga hjälpen i brottmål.

Varje medlemsstat skall se till att rättsliga och behöriga myndigheter

får kännedom om uttalandet och skall uppmana dem att främja sådana

åtgärder inom deras behörighetsområde som kan bli nödvändigt för ge-

nomförandet. En redogörelse för den gemensamma har tagits in i

publikationerna Domstolsverket informerar och Åtal och tillsyn.

Rutinerna i åtgärden stämmer väl överrens med svenska rätts- och för-

valtningstraditioner och kan idag tillämpas inom ramen för befintlig lag-

stiftning. Vissa av åtgärdens rutiner vid handläggningen av ansökningar

om rättslig hjälp bör tas med i den nya lagen. Denna fråga behandlas i

avsnitten 7.3 och 7.5.

5.4.6 Gemensam åtgärd om penningtvätt och förverkande

Den 3 december 1998 antog rådet en gemensam åtgärd om penningtvätt

och identifiering, spårande, spärrande, frysning beslag och förverkande

av vinning som härrör från brott (EGT L 333, 9.12.1998, s.1). Genom

åtgärden, som kompletterar 1990 års förverkandekonvention, åtar sig

medlemsstaterna att begränsa sina reservationer till förverkande-

konventionens artikel 2 och artikel 6 för att lagstiftningen om penning-

tvätt och förverkande skall bli mer generellt tillämplig och inte vara

begränsad till vissa brottstyper. Medlemsstaterna åtar sig vidare att se till

att deras lagstiftning medger inte bara sak- utan också värdeförverkan-

den, såväl i nationella förfaranden som i förfaranden som inleds på be-

gäran av främmande stat, inbegripet verkställighet av utländska värde-

förverkanden, och att lagstiftningen är så utformad att misstänkt vinning

av brott kan identifieras och spåras på begäran av annan medlemsstat på

ett så tidigt utredningsstadium som möjligt.

De svenska reglerna om penningtvätt ändrades den 1 juli 1999 då det

bl.a. infördes ett nytt brott, penninghäleri i brottsbalken (prop.

1998/99:19). Sverige har därmed kunnat återkalla sin reservation till för-

verkandekonventionens artikel 6. I betänkandet Effektivare förverk-

andelagstiftning (SOU 1999:147), som avlämnades den 25 januari 2000,

lämnar Förverkandeutredningen förslag till de lagändringar som krävs

för att Sverige skall kunna begränsa reservationen till konventionens

artikel 2 i enlighet med åtagandet i den gemensamma åtgärden.

Svensk rätt medger såväl sak- som värdeförverkande och kan, om

övriga förutsättningar är uppfyllda, verkställa ett utländskt avgörande om

förverkande vare sig det handlar om sakförverkande eller värdeför-

verkande. Tvångsmedelslagen medger också att verkställigheten säkras

på förhand genom beslag vid sakförverkande och genom kvarstad vid

värdeförverkande. Dessa bestämmelser bör, som redovisas i avsnitt 7.11,

tills vidare behållas i sak oförändrade.

Svensk rätt har, till skillnad från många andra länder, inget särskilt

institut för att spåra ( trace ) tillgångar. I Sverige spåras egendom genom

sedvanlig informationsinsamlig genom polisens försorg eller genom

rättegångsbalkens regler om förhör eller husrannsakan. Denna slags

efterforskning står även till utländska myndigheters förfogande, för

polisens del genom det oreglerade internationella polissamarbetet och för

åklagarnas del genom regler i 1991 års lag om samarbete på brottmåls-

området (förhör enligt bestämmelserna i 23 kap. rättegångsbalken) och i

tvångsmedelslagen (husrannsakan). Reglerna kräver inte, som många

länders lagstiftning, att utredningen eller förfarandet i den ansökande

staten har nått en viss kvalificerad punkt för att rättslig hjälp med förhör

eller husrannsakan skall kunna lämnas utan det är tillräckligt att

förundersökning eller ett liknande förfarande pågår i den ansökande

staten för att förhör skall kunna hållas eller att någon är misstänkt för

brott i den ansökande staten för att husrannsakan skall kunna äga rum i

Sverige på begäran av annan stat. Även dessa bestämmelser bör, som vi

återkommer till i avsnitt 7.11 respektive 7.7, behållas i sak oförändrade.

Enligt den gemensamma åtgärden skall medlemsstaterna sträva efter

en restriktiv användning av de fakultativa vägransgrunderna i

förverkandekonventionens artikel 18 punkterna 2 och 3. Dessa tar sikte

på internationellt samarbetet som gäller att identifiera och spåra egendom

som kan bli föremål för förverkande och att säkra bevisning och bistå

med säkerhetsåtgärder för att säkra framtida verkställighet av

förverkanden genom beslag, kvarstad och dylikt. Enligt punkten 2 får en

anmodad konventionsstat vägra lämna rättslig hjälp med en sådan åtgärd

om den inbegriper tvångsmedelsanvändning om den begärda åtgärden

inte skulle vara tillåten i ett motsvarande inhemskt förfarande. Att

Sverige inte är berett att avstå från att tillämpa denna vägransgrund följer

av de överväganden vi gör i avsnitt 7.4. Däremot kan Sverige helt avstå

från att åberopa vägransgrunden i punkten 3, inte bara i förhållande till

EU:s medlemsstater utan i förhållande till alla konventionsstater. Den

nuvarande regleringen tar ingen hänsyn till om den begärda åtgärden är

förenlig med den ansökande statens inhemska reglering på området och

det finns ingen anledning att överväga en sådan begränsning för

framtiden. Som vi återkommer till i avsnitt 6.4 har Sverige heller ingen

anledning att begränsa svenska åklagares och domstolars möjligheter att

begära rättslig hjälp utomlands till att endast gälla åtgärder som kan

vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång.

I övrigt innehåller den gemensamma åtgärden en uppmaning till

medlemsstaterna att uppmuntra direktkontakter över gränserna mellan

deras domstolar och myndigheter (se härom avsnitt 7.1.1) och på olika

sätt verka för goda rutiner vid hanteringen av ansökningar om rättslig

hjälp på det område den gemensamma åtgärden täcker. Åtagandena i

denna del är av samma slag som i den gemensamma åtgärden om goda

rutiner (avsnitt 5.4.5). Den ömsesidiga utvärdering av medlemsstaternas

lagstiftning och rutiner vid ömsesidig rättslig hjälp som för närvarande

pågår och som vi redovisat i avsnitt 5.4.1 fokuserar dessutom just på

området efterforskning, beslag eller spärrande av egendom och kommer

därmed att effektivt bidra till att såväl svenska rutiner som andra

medlemsstaters rutiner på området kan förbättras också i praktiken.

5.5 Nordiskt straffrättsligt samarbete

Inom Norden har ett arbete inletts med att se över den nordiska regle-

ringen i syfte att så långt det är möjligt skapa ett gränslöst område för det

straffrättsliga samarbetet. Under arbetets gång har ett antal områden

identifierats där det finns behov av ändringar i den svenska regleringen

som bör tas om hand inom ramen för detta lagstiftningsärende. Det gäller

bl.a. det krav som idag ställs att framställningar som gäller överförande

av frihetsberövade inom Norden måste ske på diplomatisk väg liksom

kravet på samtycke från den som skall överföras. Ett annat område som

kan övervägas är att skapa möjligheter för utländska poliser och åklagare

att närvara vid förhör och ställa frågor liksom möjligheter för svenska

åklagare att företräda den utländska myndigheten vid bevisupptagning

inför domstol. Den svenska regleringen om när bevisupptagningen får

ske vid utländsk domstol är snävare än i övriga nordiska länder och bör

ses över (se avsnitt 7.7 och 7.8). En intressant fråga som väckts men som

kräver ytterligare diskussion och ingående överväganden är frågan om

inte den nordiska vittnespliktslagstiftningen skulle kunna utvidgas till att

också inbegripa regler om hämtning över gränserna.

5.6 Pågående arbete inom Europarådet och FN m.m.

Inom Europarådet har en expertkommitté till uppgift att se över tillämp-

ningen av de olika europeiska konventionerna på brottmålsområdet. Ar-

betet är bl.a. inriktat på att vidareutveckla 1959 års rättshjälpskonvention

genom att utarbeta ett andra tilläggsprotokoll till konventionen. De för-

slag som diskuteras behandlar i stor utsträckning samma frågor som dis-

kuteras i EU och som behandlas i Schengenkonventionen.

Inom ramen för FN pågår förhandlingar om utarbetande av en konven-

tion om bekämpande av den organiserade gränsöverskridande brottslig-

heten. Arbetet har ännu inte nått tillräckligt långt för att man skall kunna

dra några slutsatser när det gäller den svenska regleringens överensstäm-

melse med konventionsutkastets regler om ömsesidig rättslig hjälp.

När det gäller samarbetet med de internationella tribunalerna för brott

mot internationell humanitär rätt (Jugoslavien- och Rwandatribunalerna)

genomförs för närvarande förhandlingar om särskilda straffverställighets-

avtal med de stater som har förklarat sig villiga att ta emot personer som

döms av tribunalerna. Sverige har den 23 februari 1999 slutit ett sådant

avtal med Jugoslavientribunalen. För att underlätta verkställigheten av

straff som tribunalerna dömt ut finns det behov av lagändringar som

avser villkorlig frigivning och tribunalernas tillsyn av straffverkstäl-

ligheten. Dessa frågor behandlas i avsnitt 12.

5.7 Bilaterala avtal

Sverige har med Australien och Kanada förhandlat fram två bilaterala

avtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, se bilagorna 3 och 4. Avtalet

med Australien undertecknades den 18 december 1998 och avtalet med

Kanada den 15 februari 2000. Avtalen följer sakligt sett i stor utsträck-

ning regleringen i 1959 års rättshjälpskonvention. Båda avtalen förut-

sätter dock vissa lagändringar som bör tas om hand i detta lagstiftnings-

ärende. I avsnitt 5.7.1 och 5.7.2 redovisas innehållet i de båda avtalen och

redovisas i anslutning till respektive artikel hur den förhåller sig till

svensk rätt eller i vilket avsnitt den aktuella frågan behandlas. Frågan om

en svensk ratificering av avtalen behandlas i avsnitt 11.

Ett bilateralt avtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan

Sverige och USA är i princip färdigförhandlat. Innehållet i avtalsutkastet

berörs i någon mån i detta lagstiftningsärende. Frågan om ratificering av

det avtalet kommer att behandlas i annat sammanhang.

5.7.1 Avtalet med Australien om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål

Avtalet består av 22 artiklar. I de åtta första artiklarna ges allmänna be-

stämmelser. Artiklarna 9 17 behandlar de olika former av rättshjälp som

regleras i avtalet. I de fem sista artiklarna tas frågor om bestyrkande,

tillämpningsöverenskommelser, representantskap och kostnader samt

samråd och ikraftträdande upp.

I artikel 1 åtar sig parterna att lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp

i brottmål i enlighet med avtalet (punkten 1). I punkten 2 anges att brott-

mål även innefattar ärenden som avser brott mot skatte-, valuta- och tull-

lagstiftningen.

Enligt punkten 3 skall samarbetet omfatta bevisupptagning och förhör,

att tillhandahålla handlingar och andra uppteckningar, att lokalisera och

identifiera personer, att fullgöra ansökningar om husrannsakan och be-

slag, åtgärder för att lokalisera, beslagta eller kvarstadsbelägga egendom

som utgör vinning av brott samt att verkställa beslut som gäller sådan

egendom, att ställa frihetsberövade personer och andra till förfogande för

förhör vid rättegång eller medverkan vid brottsutredningar, delgivning

samt annan rättslig hjälp som är i överensstämmelse med avtalets syften

och som inte är oförenlig med den anmodade statens lagstiftning.

Rättslig hjälp skall enligt punkten 4 inte omfatta att frihetsberöva

någon i utlämningssyfte, verkställighet av domar i brottmål utom i den

utsträckning som är tillåtet enligt den anmodade statens lag och avtalet;

inte heller omfattas överförande av dömda personer för straffverk-

ställighet.

I artikel 2 anges att avtalet inte inskränker på avtalsparternas skyldig-

heter enligt andra avtal och inte heller hindrar dem från att lämna varand-

ra rättshjälp enligt andra avtal.

De avtalsslutande staterna skall enligt artikel 3 utse centralorgan för att

översända och ta emot framställningar om rättshjälp. För Sverige har

Utrikesdepartementet utsetts till centralorgan. Australien har utsett Justi-

tiedepartementet till centralorgan. Staterna kan ensidigt utse annan

centralmyndighet än den som angivits i avtalet. Centralmyndighetsfrågan

behandlas i avsnitt 7.2.

I artikel 4 anges när en ansökan om rättslig hjälp får avslås. Detta är

fallet om ansökan avser en gärning som av det anmodade landet betraktas

som ett politiskt brott eller ett militärt brott som inte också är ett brott

enligt den allmänna strafflagstiftningen eller om det rör sig om ett brott

som den aktuella personen redan blivit fälld, frikänd eller benådad för

eller för vilket den anmodade staten har beslutat att inte väcka åtal. En

ansökan får också avslås om den har sin grund i förföljelse av någon

person på grund av dennes ras, kön, religion, nationalitet eller politiska

uppfattning. Vidare får en ansökan avslås om gärningen inte är straffbar i

det anmodade landet, om domsrätt inte hade förelegat under motsvarande

förhållanden och om gärningen skulle varit preskriberad i det anmodade

landet om den begåtts där. Slutligen får ansökan avslås om den skulle

hindra ett rättsligt förfarande, medföra fara för annans liv eller vara allt-

för betungande för den anmodade staten eller om den anmodade staten är

av den uppfattningen att ansökan, om den beviljas, allvarligt skulle skada

dess suveränitet, säkerhet, nationella intressen eller andra väsentliga

intressen. Innan en ansökan avslås skall den anmodade staten överväga

om rättslig hjälp kan beviljas på sådana villkor som den finner nödvän-

diga.

Regleringen är fakultativt utformad. Flertalet av vägransgrunderna har

täckning i de nuvarande svenska reglerna. Som redovisats i avsnitt 5.1

bör denna reglering ses över, göras mer enhetlig och vägransgrunderna

begränsas. Dessa frågor behandlas i avsnitt 7.14.

I artikel 5 finns detaljerade regler om vilka uppgifter en ansökan skall

innehålla. Ansökans innehåll behandlas i avsnitt 7.3.

I artikel 6 finns bestämmelser om fullgörandet av en ansökan. Denna

skall av den anmodade staten åtgärdas snarast möjligt. Om det finns om-

ständigheter som kommer att orsaka en försening skall den ansökande

staten omedelbart underrättas om detta, liksom om ett beslut av den an-

modade staten att helt eller delvis inte lämna den begärda hjälpen.

Behövs det begärda materialet i ett rättsligt förfarande i den anmodade

staten, får denna avvakta med att överlämna materialet. Dessa frågor be-

handlas i avsnitt 7.5.

Av artikel 7 framgår att den ansökande staten på begäran av den anmo-

dade skall återlämna det material som tillhandahållits när det rättsliga

förfarandet har avslutats. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.11.

I artikel 8 finns bestämmelser om sekretess och begränsningar i rätten

att använda bevismaterial och information.

Den anmodade staten skall, i den utsträckning dess lagstiftning tillåter

det och om det begärs, sekretessbelägga handlingarna i ärendet. Kan de

begärda åtgärderna inte vidtas utan att sekretessen bryts skall den ansö-

kande staten underrättas om detta. Den ansökande staten skall i sin tur,

om dess lagstiftning tillåter det och om det begärs, sekretessbelägga be-

vismaterial och information som den fått från den anmodade staten. Sek-

retessfrågor behandlas i avsnitt 10.1.

Bevismaterial och information får inte utan föregående medgivande

användas för andra ändamål än sådana som uppges i framställningen.

Begränsningar i rätten att använda erhållet material behandlas i avsnitt

7.15.

Bestämmelsen i om delgivning i artikel 9 anger inledningsvis att den

anmodade staten skall ombesörja delgivning av handlingar som för detta

ändamål översänds av den ansökande staten. Gäller det en kallelse skall

framställningen om delgivning göras minst 45 dagar före inställelseda-

gen. I brådskande fall kan den anmodade staten frångå detta krav. Del-

givning får ske enligt den anmodade statens lagstiftning, däribland per

post, eller, på begäran av den ansökande staten och under förutsättning

att det inte strider mot den anmodade statens lagstiftning, på något annat

sätt som föreskrivs i den statens lagstiftning. Sedan delgivning skett skall

bevis om detta sändas till den ansökande staten. Kan delgivning inte ske

skall den ansökande staten underrättas om detta och om anledningen till

det. Artikeln avslutas med en bestämmelse om att den som underlåter att

efterkomma en kallelse inte får straffas eller underkastas tvångsåtgärder

på grund av detta.

Regleringen motsvarar regleringen i 1959 års rättshjälpskonvention

se cirkuläret 1968:32 med anledning av Sveriges tillträde till konven-

tionen och 1909 års kungörelse om delgivning i Sverige och kräver

ingen särskild föreskrift i lag med undantag för förbudet att bestraffa

underlåten inställelse. Sistnämnda fråga behandlas i avsnitt 9.

Avtalet innehåller i artikel 10 en särskild bestämmelse om bevisupp-

tagning som innebär att bevisupptagning skall genomföras då framställ-

ning om detta görs, i fråga om Australien, av justitieministern eller

dennes ombud, en domare eller en magistratsdomare och i fråga om

Sverige av en domare eller en allmän åklagare. Av punkten 2 framgår att

bevisupptagning även omfattar att handlingar eller annat material företes.

I punkten 3 anges att framställningen om bevisupptagning skall innehålla

uppgift om vad förhöret skall handla om och vilka frågor som skall

ställas. Enligt fjärde punkten får parterna i det rättsliga förfarandet i den

ansökande staten, deras ombud eller den ansökande statens ombud in-

ställa sig och ställa frågor till den som avlägger vittnesmålet i den ut-

sträckning det medges enligt den anmodade statens lagstiftning.

Regleringen är i överensstämmelse med svensk rätt. Föreskrifterna om

närvarorätt och rätt att ställa frågor kräver dock viss lagstiftning. Denna

fråga behandlas i avsnitt 7.7 (förhör enligt reglerna om förundersökning i

brottmål) och 7.8 (bevisupptagning i domstol).

I artikel 10 finns också bestämmelser om rätten att vägra att avlägga

vittnesmål (punkten 5). Detta får ske om den anmodade statens lagstift-

ning skulle tillåta detta under liknande omständigheter vid ett motsva-

rande rättsligt förfarande eller om den ansökande statens lagstiftning

skulle tillåta den aktuella personen att vägra vittna i motsvarande situa-

tion. Om någon hävdar att det finns en rätt att vägra vittna enligt den an-

sökande statens lag, skall den anmodade staten godta ett intyg från cent-

ralorganet i den ansökande staten som bevis på att en sådan rätt finns.

Angående rätt att vägra, se författningskommentaren, avsnitt 17, vid 16

§.

Artikel 11 innebär en förpliktelse för avtalsparterna att på begäran för-

söka lokalisera eller identifiera personer eller inhämta upplysningar från

personer för en brottsutredning eller ett straffrättsligt förfarande i den

ansökande staten. Regleringen kräver inte någon särskild föreskrift i lag.

Enligt artikel 12 får en person, som är frihetsberövad i den anmodade

staten, på begäran av den ansökande staten föras över dit för att vittna

eller medverka vid brottsutredningar. Som förutsättning gäller att den

aktuella personen lämnar sitt samtycke till åtgärden. Den ansökande

staten skall hålla personen frihetsberövad under den tid som skall gälla

enligt den anmodade statens lagstiftning och återlämna honom, antingen

vid den tidpunkt som bestäms av den anmodade staten, eller vid den tidi-

gare tidpunkt då personens närvaro inte längre behövs i den ansökande

staten. Om den anmodade staten underrättar den ansökande staten om att

den som överförts inte längre skall hållas i förvar, skall denne försättas

på fri fot. Regleringen överensstämmer med svensk rätt. Frågor om över-

förande av frihetsberövade till annan stat behandlas i avsnitt 7.13.

Enligt artikel 13 kan en avtalspart begära hjälp med att anmoda en

person att inställa sig som vittne eller sakkunnig i straffrättsliga förfaran-

den eller att medverka i brottsutredningar i den ansökande staten. Be-

stämmelsen innehåller inte något annat åtagande än att den anmodade

staten skall medverka till att den aktuella personen frivilligt inställer sig i

den ansökande staten. Den överensstämmer med regleringen i 1959 års

rättshjälpskonvention (se cirkulär 1968:32) och kräver inte någon ändrad

lagstiftning.

Artikel 14 innehåller bestämmelser om immunitet. Om den ena staten

biträtt med delgivning av kallelse, överförande av en frihetsberövad eller

någons inställelse för förhör i den andra staten får personen i fråga inte

under sin vistelse i den andra staten åtalas eller frihetsberövas eller på

annat sätt underkastas inskränkning i den personliga friheten på grund av

någon gärning eller underlåtenhet från tiden före avresan från den anmo-

dade staten. I fråga om misstänkt eller tilltalad som inställt sig efter en

framställning om delgivning gäller detta för gärning eller underlåtenhet

som inte angivits i delgivningshandlingen. I fråga om ansökan om över-

förande av frihetsberövad eller om inställelse för förhör gäller dessutom,

enligt punkten 2, att personen inte utan eget samtycke får åläggas att

vittna i något annat rättsligt förfarande eller att medverka vid någon

annan utredning än den som avsågs i framställningen. Immuniteten upp-

hör om personen i fråga inte har lämnat den ansökande staten inom

femton dagar efter det att han har underrättats om att hans närvaro inte

längre krävs eller om han, efter att ha lämnat landet, återvänder dit. I

punkten 5 anges att den som inställer sig dock är underkastad den ansö-

kande statens lagstiftning vad gäller domstolstrots, mened och lämnande

av osanna uppgifter. Artikeln avslutas i punkten 6 med en bestämmelse

om att en frihetsberövad som inte samtycker till att överföras till annan

stat inte av den anledningen får straffas eller underkastas några tvångsåt-

gärder. Samma förbud gäller om någon vägrar att inställa sig för förhör i

den ansökande staten. Föreskriften i punkten 2 kräver ny lagstiftning. I

övrigt är regleringen i överensstämmelse med svensk rätt. Immunitets-

frågor behandlas ingående i avsnitt 7.16.

Avtalsparterna åtar sig i artikel 15 att tillhandahålla kopior av

allmänna handlingar som är tillgängliga för allmänheten. De får

dessutom överlämna kopior av allmänna handlingar på samma sätt och

på samma villkor som en sådan handling får lämnas ut till dess egna

myndigheter. Artikeln kräver inte någon lagstiftning.

I artikel 16 anges att den anmodade staten skall, i den utsträckning

dess lagstiftning tillåter det, fullgöra framställningar om husrannsakan,

beslag och överlämnande av bevismaterial som behövs för utredningen

eller lagföringen i ett brottmål i den ansökande staten. Som förutsättning

gäller att ansökan innehåller sådana uppgifter som enligt den anmodade

statens lag gör det möjligt att vidta en sådan åtgärd. Om beslagtaget

material överlämnas skall den ansökande staten iaktta de villkor som den

anmodade staten ställer. Artikeln kräver ingen ny lagstiftning.

Husrannsakan, beslag och kvarstad behandlas i avsnitt 7.11.

I artikel 17 finns bestämmelser om bistånd i fråga om vinning av brott.

Enligt punkten 1 skall den anmodade staten söka fastställa om det finns

sådan egendom på dess område och upplysa den ansökande staten om

resultatet av sina efterforskningar. Om sådan egendom påträffas skall den

anmodade staten enligt punkten 2 på begäran vidta sådana åtgärder som

dess lagstiftning tillåter för att förhindra befattning med, överlåtelse av

eller undanskaffande av egendomen i avvaktan på ett slutligt avgörande

av domstol i den ansökande staten. Den anmodade staten skall också

enligt punkten 3 på begäran, och i den utsträckning dess lagstiftning till-

låter det, verkställa ett beslut om förverkande av vinning av brott som

fattats av en domstol i den ansökande staten. Godtroende tredje mans

rättigheter som inte prövats av domstolen i den ansökande staten skall

enligt punkten 4 beaktas enligt den anmodade statens lagstiftning. Verk-

ställs ett beslut om förverkande skall den anmodade staten enligt punkten

5 behålla egendomen om inte något annat beslutas i det särskilda fallet.

Punkterna 6 och 8 innehåller föreskrifter om kommunikation av uppgifter

om hur länge begärd åtgärd skall bestå. I punkten 7 definieras vinning av

brott som all egendom som misstänks eller som av en domstol fastställts

vara egendom som direkt eller indirekt härrör från eller har förvärvats

genom brott eller värdet av denna egendom samt annat utbyte av brott.

Åtagandena i artikel 17 är begränsade till vad respektive stats lagstift-

ning medger. Enligt 2 a § tvångsmedelslagen kan egendom, som har för-

verkats eller skäligen kan antas vara förverkad på grund av brott tas i

beslag. Bestämmelsen ger också möjlighet till kvarstad. Som ett villkor

för dessa säkerhetsåtgärder gäller att det aktuella förverkandet kan verk-

ställas här i Sverige. Enligt lagen (1972:260) om internationellt samar-

bete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställig-

hetslagen) kan regeringen, i den mån det påkallas av en överenskom-

melse som Sverige ingått med annan stat, förordna att frihetsberövande

påföljd, böter eller förverkande som, har ådömts eller beslutats efter

rättegång i brottmål i annan stat kan verkställas i Sverige enligt de

bestämmelser som meddelas i lagen; jfr förordningen (1977:178) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet

av brottmålsdom. Det krävs sålunda inte någon ändrad lagstiftning i och

för denna artikel. Regeringen kan i förordning föreskriva att delar av

internationella verkställighetslagen skall tillämpas i förhållande till

Australien i likhet med vad som gjordes vid Sveriges ratificering av det

brittiska förverkandeavtalet (se avsnitt 4.1). Frågor om beslag och kvar-

stad behandlas i avsnitt 7.11.

Enligt punkten 5 i artikel 17 skall förverkad egendom behållas av den

anmodade staten om inte annat bestäms i det enskilda fallet. Artikeln är i

överensstämmelse med svensk rätt. Frågan om delning av förverkad

egendom med annan stat behandlas i avsnitt 8.

Av artikel 18 framgår att handlingar som överlämnas i ärenden enligt

avtalet skall vara legaliserade och vad som krävs för detta. Enligt artikel

19 får centralorganen ingå tillämpningsöverenskommelser med varandra.

Artikel 20 innehåller regler om representantskap och kostnader. Var-

dera parten åtar sig enligt punkten 1 att vidta de åtgärder som behövs för

att den ansökande staten skall vara företrädd i rättsliga förfaranden som

aktualiseras av en framställning och skall i övrigt företräda den ansö-

kande statens intressen. Det krävs inte att den ansökande staten alltid är

företrädd. Denna fråga, som kräver ny lagstiftning, behandlas i avsnitt

7.8.

Den anmodade staten skall enligt artikel 20 punkten 2 med vissa un-

dantag stå för kostnaderna för fullgörandet av en framställning om

rättslig hjälp. Undantag görs för transport och uppehälle i fråga om

person som överförs till eller från den anmodade staten och för vakt och

extra personal i samband därmed, utgifter för sakkunniga och, om den

anmodade staten begär det, för extraordinära kostnader i samband med

fullgörandet av en framställning. Regleringen överensstämmer med vad

som är brukligt i internationella överenskommelser. Kostnadsfrågor

behandlas i avsnitt 7.18.

Avtalsparterna skall enligt artikel 21 på begäran samråda om tolk-

ningen, tillämpningen och genomförandet av avtalet. I artikel 22 ges

bestämmelser om ikraftträdande och uppsägning av avtalet. Där framgår

att avtalet skall ratificeras och att det träder i kraft den första dagen i den

andra månaden efter utväxlingen av ratifikationsinstrumenten. Avtalet

skall tillämpas på framställningar som överlämnas efter ikraftträdandet

och detta även om de relevanta gärningarna inträffade före denna dag.

5.7.2 Avtalet med Kanada om ömsesidig rättslig hjälp

Avtalet med Kanada består av 22 artiklar. I avtalet detaljregleras de olika

formerna av rättslig hjälp inte i samma utsträckning som i avtalet med

Australien. Det inleds med allmänna bestämmelser (del I). Därefter följer

ett avsnitt med speciella bestämmelser (del II) och ett med bestämmelser

om förfarandet (del III). Sist i avtalet upptas slutbestämmelser (del IV).

Av artikel 1 framgår åtagandena. Parterna åtar sig att i största möjliga

utsträckning lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (punkten

1). Artikeln fortsätter med definitioner av vad som avses med ömsesidig

rättslig hjälp och med brottmål samt anger vilka åtgärder den rättsliga

hjälpen skall omfatta. Med ömsesidig rättslig hjälp avses all rättslig hjälp

i fråga om utredningar eller rättsliga förfaranden i ett brottmål oavsett om

den begärs eller skall lämnas av en domstol eller någon annan

myndighet. I fråga om bevisupptagning, överlämnande av handlingar och

föremål och tvångsåtgärder skall dock framställningen komma från

domstol eller allmän åklagare (punkten 2). Med brottmål avses för

Sveriges del förfaranden som hänför sig till brott såväl enligt

brottsbalken som till annan strafflagstiftning och för Kanadas del

förfaranden i fråga om brott enligt både federal lag och

provinslagstiftning (punkten 3). Brottmål skall även innefatta brott som

rör skatter, avgifter, tullar och internationell överföring av kapital eller

betalningar (punkten 4). Rättslig hjälp skall enligt punkten 5 omfatta

samma typ av åtgärder som enligt artikel 1.3 i avtalet med Australien.

Ansökningar om rättslig hjälp skall enligt artikel 2 verkställas skynd-

samt i enlighet med den anmodade statens lagstiftning och, i den mån det

inte är förbjudet i denna lagstiftning, på det sätt som den ansökande

staten begär. Dessa frågor behandlas i avsnitt 7.5.

En ansökan får enligt punkten 2 inte vägras under hänvisning till

banksekretess, se härom avsnitt 10.2.

Enligt artikel 3 kan en begäran om rättslig hjälp avslås om framställ-

ningen inte uppfyller de krav som ställts upp i den anmodade staten eller

om verkställigheten skulle skada dess suveränitet, säkerhet eller allmänna

rättsprinciper eller liknande väsentliga allmänna intressen, eller äventyra

någons säkerhet eller på andra grunder vara oskälig. Den begärda hjälpen

får enligt punkten 2 skjutas upp om ett fullgörande skulle hindra en pågå-

ende brottsutredning eller ett åtal i den anmodade staten. Den ansökande

staten skall underrättas om beslut att vägra och om skälen för detta

(punkten 3). Innan ansökan avslås skall den anmodade staten överväga

om rättshjälp kan beviljas under sådana villkor som den finner nödvän-

diga (punkten 4).

Vägransregleringen, som är fakultativt utformad, har täckning i svensk

rätt. Frågan behandlas i avsnitt 7.14 (se också vid artikel 4 i avtalet med

Australien).

I artikel 4 regleras rätt att närvara och ställa frågor. Den ansökande

staten skall, om det begärs, underrättas om när och var den begärda rätts-

liga hjälpen kommer att verkställas (punkten 1). Domare eller tjänstemän

i den ansökande staten och andra personer som berörs av brotts-

utredningen skall tillåtas närvara såvida detta inte är förbjudet enligt den

anmodade statens lagstiftning. Domare, åklagare och den misstänktes

försvarare skall tillåtas delta i det rättsliga förfarandet (punkten 2). Rätten

att delta skall innefatta rätt för domare och åklagare att föreslå frågor.

Försvararen skall få ställa frågor direkt. De närvarande skall vidare ha

rätt att, med hjälp av tekniska hjälpmedel säkerställa en ordagrann ned-

teckning av förfarandet (punkten 3).

Artikeln bör föranleda nya svenska regler på området. Frågorna be-

handlas i avsnitt 7.7 (förhör under förundersökning) och avsnitt 7.8

(bevisupptagning vid domstol).

Artikel 5 handlar om översändande av handlingar och föremål. Enligt

punkten 1 får kopior, i stället för orginal, översändas såvida inte den an-

sökande staten uttryckligen begär att få orginalen. Enligt punkten 2 skall

den ansökande staten på begäran återlämna orginalhandlingar och före-

mål som tillhandahållits när det rättsliga förfarandet har avslutats.

Enligt artikel 6 kan en avtalspart begära hjälp med att anmoda en

person att inställa sig som vittne eller sakkunnig i straffrättsliga förfaran-

den eller att medverka i brottsutredningar i den ansökande staten. Be-

stämmelserna innehåller inte något annat åtagande än att den anmodade

staten skall medverka till att den aktuella personen frivilligt inställer sig i

den ansökande staten. Det finns också regler om förskott för resekostna-

der m.m. Artikeln är i överensstämmelse med regleringen i 1959 års

rättshjälpskonvention (se cirkulär 1968:32) och kräver inte några nya

föreskrifter i lag.

I artikel 7 anges att en person som är frihetsberövad i den anmodade

staten på begäran skall överföras till den ansökande staten för vittnesför-

hör eller annan medverkan vid utredning. Som förutsättning gäller att den

aktuella personen samtycker till överförandet. Om frihetsberövandet skall

upphöra under vistelsen i den ansökande staten, skall personen försättas

på fri fot och behandlas som en person som inställt sig där på grund av en

framställning om detta. Reglerna är i överensstämmelse med 1959 års

rättshjälpskonvention och kräver ingen ny lagstiftning. Dessa frågor be-

handlas i avsnitt 7.13

I artikel 8 åtar sig avtalsparterna att ombesörja delgivning av hand-

lingar som sänts över från den ansökande staten för detta ändamål. Del-

givning får ske genom att handlingen överlämnas till den person som

skall delges. På begäran av den ansökande staten skall delgivning ske på

det sätt som är föreskrivet för motsvarande handlingar i den anmodade

staten eller i en särskild form som inte strider mot dess lagstiftning.

Framställning om delgivning av kallelse med en misstänkt skall sändas

till centralorganet senast 30 dagar före dagen för inställelsen. I artikeln

ges också anvisningar om bevis för att delgivning har skett. Regleringen

överensstämmer i sak med 1959 års rättshjälpskonvention (se cirkulär

1968:32 och 1909 års kungörelse om delgivning i Sverige) och kräver

inga nya föreskrifter i lag.

Artikel 9 innehåller bestämmelser om immunitet som i sak överens-

stämmer med 1959 års rättshjälpskonvention. Immunitetsfrågan behand-

las i avsnitt 7.16.

Vinning av brott behandlas i artikel 10. Bestämmelserna överensstäm-

mer i huvudsak med regleringen i avtalet med Australien (artikel 17). I

fråga om förverkande anges punkten 3 att detta kan ske såväl genom att

ett beslut som har fattats i den ansökande staten verkställs som genom att

ansökan överlämnas till den myndighet i den anmodade staten som är

behörig att besluta om förverkande. I avtalet definieras förutom begrep-

pet vinning av brott även begreppen egendom och tvångsåtgärder. Med

egendom avses pengar och alla slag av lös eller fast och materiell eller

immateriell egendom inklusive varje intresse i sådan egendom. Med

tvångsåtgärder avses beslag, kvarstad eller andra åtgärder för att för-

hindra befattning med eller överlåtelse eller undanskaffande av egendom.

Enligt artikel 10.4 skall förverkad egendom behållas av den anmodade

staten om inte annat bestäms i det enskilda fallet.

Åtagandena är begränsade till vad respektive stats lagstiftning medger.

Här kan hänvisas till kommentaren till artikel 17 i avtalet med Australien

(avsnitt 5.7.1). I Kanada finns för närvarande inga regler om verkställig-

het av utländska förverkanden. I stället står ett civilt förfarande till buds

varvid det utländska beslutet om förverkande läggs till grund för en civil

dom om förverkande som kan verkställas i Kanada. Därigenom torde det

krav på ömsesidighet som gäller enligt internationella verkställighets-

lagen vara uppfyllt. Regeringen bör således, liksom i förhållande till

Australien, i förordning kunna föreskriva att delar av internationella

verkstställighetslagen skall tillämpas på kanadensiska förverkanden.

Artikel 11 innehåller detaljerade bestämmelser om ansökans innehåll.

Om elektronisk överföring används skall, enligt punkten 6, ansökan i

original snarast sändas över. I brådskande fall eller när det annars godtas

får en muntlig framställan göras. Den skall omedelbart bekräftas skriftli-

gen. Reglerna bör återspeglas i svensk rätt. Frågan behandlas i avsnitt

7.3.

De avtalsslutande staterna skall enligt artikel 12 utse centralorgan för

att översända och ta emot framställningar om rättshjälp. För Sverige har

Utrikesdepartementet utsetts till centralorgan. I Kanada är justitieminis-

tern eller en av denne utsedd tjänsteman centralorgan. Centralmyndig-

hetsfrågan behandlas i avsnitt 7.2.

Enligt artikel 13 skall den ansökande staten i den omfattning det

begärs och som är tillåten enligt dess lagstiftning sekretessbelägga en

framställning och varje åtgärd som vidtagits med anledning av

framställningen. Undantag görs för vad som kan krävas för att verkställa

den begärda hjälpen. Frågan behandlas i avsnitt 10.1.

Enligt artikel 14 får uppgifter och bevismaterial inte utan medgivande

från den anmodade statens centralorgan användas för andra ändamål än

de som beskrivits i ansökan. Den anmodade staten får också efter samråd

med den ansökande staten begära att uppgifter och bevismaterial endast

används på de villkor som den anger. Den frågan behandlas i avsnitt

7.15.

Av artikel 15 framgår att handlingar och bevismaterial som

överlämnas inte behöver legaliseras i andra fall än som angivits i artikel

5, dvs. då det begärs av den ansökande staten och ett sådant förfarande

inte är förbjudet i den anmodade statens lagstiftning.

Artikel 16 behandlar språkfrågan. Se härom avsnitt 7.3.

Enligt artikel 17 får vittnesförhör tas upp på den mottagande statens

territorium av konsulär tjänsteman. Bakgrunden till regleringen är den

kanadensiska ordningen för bevisupptagning som innebär att konsulära

tjänstemän ofta genomför förhör utomlands när förhörspersonen ställer

upp frivilligt; det är endast när tvångsmedel behöver tillgripas som man

från kanadensiskt håll behöver bistånd av utländska myndigheter. Den

mottagande staten skall underrättas i förväg och har rätt att vägra sitt

medgivande på någon av de vägransgrunder som anges i artikel 3. En

konsulär tjänsteman får också ombesörja delgivning med en person som

frivilligt inställer sig på konsulatet. Eftersom förfarandet enligt artikel 17

utesluter varje form av tvång krävs det ingen lagstiftningsåtgärd för att

denna typ av förhör skall kunna hållas i Sverige.

Reglerna om kostnader i artikel 18 överensstämmer med de i avtalet

med Australien. Kostnadsfrågor behandlas i avsnitt 7.18. Enligt artikel

19 inskränker avtalet inte på avtalsparternas skyldigheter enligt andra

avtal och inte heller hindrar det dem från att lämna varandra rättslig hjälp

enligt andra avtal.

Avtalet skall enligt artikel 20 tillämpas på framställningar som över-

lämnas efter ikraftträdandet och detta även om de relevanta gärningarna

inträffade före denna dag. Avtalsparterna skall enligt artikel 21 på begä-

ran samråda om tolkningen, tillämpningen och genomförandet av avtalet.

I artikel 22 finns bestämmelser om ikraftträdande och uppsägning av av-

talet. Där framgår att avtalet skall ratificeras och att det träder i kraft den

första dagen i den andra månaden efter utväxlingen av ratifikationsin-

strumenten.

6 En ny lagstiftning

6.1 En sammanhållen lagstiftning om internationellt

rättsligt samarbete i brottmål

Regeringens förslag: En ny lag om internationell rättslig hjälp i

brottmål införs. Lagen skall omfatta rättsligt samarbete mellan

åklagare och domstolar. Internationellt polis- och tullsamarbete

omfattas inte. I lagen ges bestämmelser som i dag regleras genom

lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol, lagen

(1946:817) om bevisupptagning vid utländsk domstol, lagen

(1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet. Vidare tas in i lagen

bestämmelser om samarbete på ytterligare områden och med fler typer

av åtgärder.

1946 års bevisupptagningslagar ändras och blir i fortsättningen

tillämpliga endast på civilrättens område. 1975 års och 1991 års lagar

kan upphävas helt. Förslaget föranleder också ändringar i lagen

(1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna

för brott mot internationell humanitär rätt och därutöver rena hänvis-

ningsändringar i ett antal lagar. I likhet med den nuvarande regle-

ringen omfattas inte brott mot tryckfrihetsförordningen eller yttrande-

frihetsgrundlagen av lagens tillämpningsområde.

Tills vidare tas inga regler om delgivning i brottmål.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en

sammanhållen lagstiftning om internationellt rättsligt samarbete i

brottmål. Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Malmö och

Göteborgs tingsrätter, Ekobrottsmyndigheten, Juridiska fakultetsnämn-

den vid Uppsala universitet välkomnar en samlad lagstiftning rörande det

internationella samarbetet i brottmål vilket gör lagstiftningen mer över-

skådlig och enhetlig. Riksåklagaren anser att promemorians förslag inne-

bär en påtaglig förstärkning av möjligheterna med att bistå med utred-

ningsåtgärder och, som en konsekvens av detta, också ökade möjligheter

för svenska domstolar och åklagare att få bistånd när så behövs. Även om

Riksåklagaren anser att systematiseringen skulle kunnat gå ännu längre

anser Riksåklagaren att hanteringen blir påtagligt mer lätthanterlig för

praktikern än med den nuvarande lagstiftningen. Rikspolisstyrelsen är i

och för sig positiv till att samla regleringen om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål i en lag men anser att det är av stor vikt att lagen inte för med

sig att det internationella polissamarbetet försvåras eller förhindras.

Tullverket, som också ställer sig bakom de tankegångar som presenteras i

promemorian, anser att det tydligare bör framgå att internationellt polis-

och tullsamarbete inte omfattas av lagens bestämmelser. Justitiekanslern

har i huvudsak inte något att erinra mot promemorians förslag men

påpekar att lagen inte kan tillämpas inom tryckfrihetsförordningens och

yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområden. Justitiekanslern anser

att det i och för sig inte behövs någon särskild erinran om detta i lag-

texten, men att det skulle kunna vara av värde om frågan närmare

kommenterades i det fortsatta beredningsarbetet. Riksskatteverket påpe-

kar att den nuvarande internationella regleringen av delgivning är ofull-

ständig, svåröverskådlig och delvis föråldrad och efterlyser att regeringen

initierar en genomgripande internationell översyn av delgivningsfrågorna

både på privat- och offentligrättens område.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om rättslig hjälp i

brottmål finns i flera olika författningar, närmare bestämt fyra olika

lagar, två förordningar och fyra cirkulär och två tillkännagivanden. Till

detta kommer två kungörelser om internationell delgivning. Regleringen

har tillkommit successivt och någon samlad översyn har inte skett på

detta område. Detta förhållande innebär olägenheter ur flera synvinklar.

Regleringen är svår att överblicka och det har inte gått att ta till vara alla

möjligheter till gemensamma lösningar beträffande de olika formerna för

rättsligt biträde. En framställning om rättsligt biträde från en annan stat

kan ofta innebära att åtgärder som regleras var för sig i olika lagar skall

vidtas. I viss utsträckning kan den nuvarande splittrade regleringen

innebära effektivitetsförluster när en sådan framställning skall åtgärdas.

De nya åtaganden inom det internationella straffrättsliga samarbetet

som Sverige gjort eller kan förmodas göra inom den närmaste framtiden

är i viss utsträckning gemensamma för olika former av rättsligt bistånd.

När det gäller den rättsliga regleringen av dessa åtaganden finns det klara

fördelar med en lösning som innebär att man har gemensamma bestäm-

melser i så stor utsträckning som möjligt.

Det föreslås mot den bakgrunden att alla bestämmelser om rättslig

hjälp i brottmål skall sammanföras och tas in i en ny lag.

När det gäller den nya lagens förhållande till innehållet i olika

konventioner som Sverige har tillrätt bör den lagstiftningsteknik som av

tradition brukar användas på straffrättens och straffprocessrättens område

tillämpas, dvs. åtagandena i konventionerna transformeras till svensk lag

och omarbetas till svensk författningstext. En annan metod, som ofta

används inom den internationella privat- och civilprocessrättens område

är inkorporering. Det föreskrivs då i lag att konventionens bestämmelser

skall gälla som lag i Sverige (se härom t.ex. prop 1991/92:128 s. 136 ff).

När inkorporeringsmetoden används blir alltså konventionstexten som

sådan direkt gällande svensk författningstext. Att åtagandena i olika

konventioner transformeras till svensk rätt innebär att svenska åklagare

och domstolar således inte direkt tillämpar konventionens bestämmelser

utan tillämpar den svenska författningstexten som i sin tur har utarbetas i

överensstämmelse med Sveriges internationella åtaganden. Samtidigt kan

svenska åklagare och domstolar inte bortse från bestämmelser i olika

konventioner. Av tradition tillämpas nämligen principen om

fördragskonform tolkning vilket innebär att svensk rätt tolkas så att den

överensstämmer med Sveriges internationella åtaganden (se bl.a. NJA

1988 s. 572, 1991 s. 188 och, särskilt, 1992 s. 532). Ibland innehåller

svensk lag en uttrycklig hänvisning till innehållet i en internationell

överenskommelse som innebär att bestämmelser i en överenskommelse

fyller ut och preciserar innehållet i den svenska regeln. Exempel på detta

är 1 och 8 §§ 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet.

Lagens tillämpningsområde bör täcka internationellt rättsligt sam-

arbete, dvs. samarbete som tar sikte på rättsliga förfaranden som gäller

utredning om eller lagföring för brott. Det internationella polissamarbe-

tet, liksom tullsamarbetet, bör lämnas utanför lagens

tillämpningsområde. Detta samarbete är i huvudsak oreglerat i svensk rätt

och är ofta mycket informellt och praktiskt inriktat. Det är, som påpekats

under remissbehandlingen, angeläget att säkerställa och klargöra att detta

informella samarbete kan fortsätta och lämnas utanför en reglering av det

rättsliga samarbetet. (Angående den nyligen avlämnade propositionen

1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges anslut-

ning till Schengen, se avsnitt 5.3.)

Det sagda innebär att lagens tillämpningsområde uttryckligen bör

begränsas till att gälla för svenska åklagare och svenska domstolar.

Lagen bör således inte omfatta det internationella samarbete som svensk

polis och svensk tullpersonal deltar i. Däremot kan lagen mycket väl bli

tillämplig när en utländsk polis eller befattningshavare vid tullen begär

hjälp i Sverige med en åtgärd som regleras i lagen, t.ex. husrannsakan.

Det beror av hur den interna organisationen ser ut i den ansökande staten.

I vissa länder, t.ex. i Danmark och Storbritannien, fullgör polis uppgifter

som i Sverige fullgörs av åklagare och i andra länder av undersök-

ningsdomare. Det är mot den bakgrunden som 1959 års rättshjälps-

konvention som reglerar samarbete mellan rättsliga myndigheter har

överlämnat åt konventionsstaterna att vid tillträdet till konventionen ange

vilka myndigheter som är rättsliga myndigheter i konventionens mening.

Det bör därför av den nya lagen framgå att den är tillämplig för å ena

sidan svenska åklagare och svenska domstolar och å andra sidan

utländska åklagare, undersökningsdomare och domstolar och, om det

följer av en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige,

andra myndigheter eller befattningshavare. Sverige bör ändra sin

förklaring om vilka myndigheter som är rättsliga myndigheter i Sverige

enligt 1959 års rättshjälpskonvention, se avsnitt 14.1. Det bör också

uttryckligen framgå att lagen är tillämplig när rättslig hjälp begärs utom-

lands eller i Sverige och lagen bör innehålla en definition av vilka åt-

gärder som enligt lagen utgör rättslig hjälp. Det är inte nödvändigt att

därutöver uttryckligen föreskriva att lagen inte innehåller några regler om

när svensk polis- eller tullmyndighet får ge sådan hjälp till sina utländska

motsvarigheter eller när dessa får ansöka om hjälp utomlands.

Ett annat område som inte bör omfattas av lagen är, såsom Justitie-

kanslern påpekat i sitt remissyttrande, rättslig hjälp på yttrande-

frihetsgrundlagens och tryckfrihetsförordningens områden. Ingripanden

mot grundlagsskyddade medier kan endast ske i de fall och den ordning

som föreskrivs i tryckfrihetsförordningen respektive yttrandefrihets-

grundlagen. Förekommer i ett ärende om rättslig hjälp misstanke om

tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott i Sverige skall ärendet

handläggas av Justitiekanslern som kan besluta att inleda en svensk

förundersökning enligt den ordning som föreskrivs i dessa grundlagar.

Den nya lagen kan självfallet inte ändra på denna ordning. En ny lag på

området kan, som Justitiekanslern framhåller, inte sätta grundlagarna ur

spel och det bör därför inte tas in någon särskild erinran om detta i den

nya lagen.

Med hänsyn till den uppmärksamhet som på senare tid, såväl inom EU

som i andra internationella fora, visas juridiska personers brottslighet bör

det uttryckligen av den nya lagen framgå att den är tillämplig även i de

fall den aktuella brottsutredningen gäller en juridisk person. Detta är

ingen nyhet utan gäller redan enligt nuvarande regler på området.

I samband med att en ny sammanhållen lagstiftning införs bör termen

rättshjälp i brottmål som ofta sammanblandas med rättshjälp enligt

rättshjälpslagen (1996:1619) utmönstras och ersättas med termen

rättslig hjälp. Den termen knyter naturligt an till uttrycket rättsligt

samarbete och rättsliga myndigheter. Ordet inbördes är en missvisande

översättning av det engelska mutual och bör där det förekommer

översättas med ordet ömsesidig . I likhet med flera remissinstanser,

anser regeringen, att den nya lagen bör heta internationell rättslig hjälp i

brottmål. Det beskriver tydligare lagens tillämpningsområde eftersom

lagen inte kräver ömsesidighet för sin tillämpning.

De bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål som finns idag är endast

tillämpliga vid utredning om eller lagföring för brott. Lagens tillämp-

ningsområde bör utvidgas att omfatta samarbete också i andra än rent

straffrättsliga förfaranden (se avsnitt 6.2) och ytterligare slag av åtgärder

(se avsnitt 6.3).

1946 års bevisupptagningslagar innehåller regler om rättsligt biträde

som är tillämpliga beträffande såväl straffrättsliga som civilrättsliga för-

faranden. Dessa författningar bör i fortsättningen uteslutande reglera

rättsligt bistånd i civilrättsliga förfaranden. Bestämmelser i dessa lagar

som tar sikte på brottmål bör därför i avvaktan på en mer genomgrip-

ande översyn som inte är möjlig att genomföra i detta ärende mönstras

ut och i stället arbetas in i den nya lagen. Reglerna i tvångsmedelslagen

och 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet är tillämpliga endast

i brottmål och bestämmelserna i dessa lagar kan helt och hållet ersättas

av bestämmelser i den nya lagen.

Bestämmelserna i 1909 års kungörelse om delgivning i Sverige och

1933 års kungörelse om delgivning i utlandet är föråldrade och, såsom

påpekats vid remissbehandlingen, i behov av en genomgripande allmän

översyn. En sådan översyn är emellertid inte är möjlig att göra inom

ramen för detta lagstiftningsärende. Den rättsliga regleringen av och

förfarandet vid delgivning i internationella sammanhang avviker dess-

utom i mycket från de regler som gäller vid andra former av rättslig hjälp

i brottmål. Det är inte självklart att den nya lagen är den bästa platsen för

regler om internationell delgivning och att regler om delgivning i

brottmål och delgivning i civilrättsliga förfaranden skall separeras. Den

nya lagen bör därför inte innehålla några regler om delgivning och den

nuvarande reglering av delgivning i internationella förhållanden behålls

till vidare oförändrad. De ändringar som Schengenkonventionen kräver i

fråga om delgivning behandlas i avsnitt 9.

Lagen bör kompletteras med föreskrifter i en förordning om inter-

nationellt rättsligt samarbete i brottmål och ett tillkännagivande av de

olika internationella överenskommelser som avses i lagen. Cirkulären bör

så långt det är möjligt upphävas.

Den nya lagstiftningen föranleder utöver en del lagändringar av hän-

visningskaraktär även ändringar i andra lagar om rättsligt samarbete

med hänsyn till centralmyndighetsfrågan (se avsnitt 7.2) och vissa följd-

ändringar i lagen samarbete med de internationella tribunalerna (se

avsnitt 12).

6.2 Administrativa förfaranden m.m.

Regeringens förslag: I den utsträckning det har avtalats i en interna-

tionell överenskommelse som är bindande för Sverige skall rättslig

hjälp som avses i lagen kunna lämnas av åklagare eller domstol

1. i ärenden som i den ansökande staten eller i Sverige handläggs i

ett administrativt förfarande eller i ett annat förfarande än ett straff-

rättsligt förfarande,

2. i ärenden som avser skadestånd för felaktigt väckt åtal eller fel-

aktigt domslut, eller

3. i ärenden som handläggs gemensamt med ett brottmål.

Rättslig hjälp skall också kunna lämnas på verkställighetsstadiet

utan ett krav på formell ömsesidighet.

Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för-

slag. Promemorians förslag är annorlunda formulerad.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt prome-

morians förslag eller lämnat det utan erinran.

Några remissinstanser har lämnat synpunkter på promemorians förslag

om rättslig hjälp vid administrativa förfaranden. Helsingborgs tingsrätt

menar att bestämmelsens tillämpningsområde blir alltför vidsträckt med

den föreslagna formuleringen. Stockholms tingsrätt anser att det finns ett

betydande mått av osäkerhet beträffande bestämmelsens tillämpningsom-

råde med hänsyn till att den förslagna bestämmelsen inte håller sig inom

de ramar som ges i artikel 49 a) i Schengenkonventionen och att huvud-

regeln om när rättslig hjälp kan lämnas, dvs. när åtgärden gäller utred-

ning om eller lagföring för brott, och som bestämmelsen om rättslig hjälp

vid administrativa förfaranden hänvisar till, inte kan vara en utgångs-

punkt i de fall som skall regleras. Malmö tingsrätt påpekar å sin sida att

hänvisningen till huvudregeln om när rättslig hjälp kan lämnas in-

skränker bestämmelsens tillämpningsområde på så sätt att gärningar som

avkriminaliserats men som sanktioneras genom olika avgifter inte

kommer att omfattas av lagen. Tullverket anser att det av förslaget inte

framgår klart hur de ärenden som rör administrativa förfaranden skall

hanteras mot bakgrund av att i förslaget nämns endast åklagare och dom-

stolar som kan vidta åtgärder enligt lagen men att i Sverige administra-

tiva åtgärder vanligtvis vidtas av andra myndigheter.

När det gäller rättslig hjälp på verkställighetsstadiet har Riksdagens

ombudsmän efterlyst en närmare redovisning av varför Sverige skall

lämna rättslig hjälp i dessa fall utan ett krav på ömsesidighet.

Skälen för regeringens förslag: Lagens tillämpningsområde bör som

nämnts i föregående avsnitt avse internationellt rättsligt samarbete i

brottmål, dvs. samarbete mellan svenska åklagare och domstolar samt

utländska rättsliga myndigheter i ett rättsligt förfarande som gäller ut-

redning om eller lagföring för brott. Mot bakgrund av bl.a. Schengenkon-

ventionens krav, vilka har redovisats i avsnitt 5.3, bör lagen även

utsträckas till att gälla samarbete i andra avseenden.

Administrativa förfaranden eller andra rättsliga förfaranden

I Schengenkonventionens artikel 49 a) finns föreskrifter om att rättslig

hjälp skall lämnas även när det är fråga om gärningar som är straffbara i

en av de två staterna, eller båda, och där överträdelsen i fråga beivras av

administrativa myndigheter, förutsatt att ett beslut i ärendet kan överkla-

gas till domstol som är behörig att handlägga brottmål.

En liknande bestämmelse diskuteras i arbetet med EU-konventionen

om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.2) och i arbetet i

Europarådet med ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskon-

vention (se avsnitt 5.6).

I OECD:s konventionen från 1997 om bekämpande av bestickning av

utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser, som

Sverige har tillträtt, finns en bestämmelse om ömsesidig rättslig hjälp

beträffande gärningar som omfattas av konventionen (artikel 9). Rättslig

hjälp skall enligt den konventionen även kunna lämnas i de fall den andra

staten inlett ett icke straffrättsligt förfarande mot en juridisk person. I

prop. 1998/99:32 som behandlade Sveriges tillträde till denna konven-

tion konstaterade regeringen att i översynen av lagstiftningen om rättslig

hjälp i brottmål fick hänsyn tas till denna bestämmelse (se s. 67). De

förfaranden som avses är sålunda icke straffrättsliga förfaranden mot

juridiska personer. Det behöver dock inte vara ett administrativt för-

farande utan kan även vara ett civilrättsligt förfarande.

Den omständigheten att vissa länder väljer att beivra vissa överträdel-

ser i straffrättslig ordning och andra i administrativ eller annan icke

straffrättslig ordning bör enligt regeringens mening naturligtvis inte

hindra ett internationellt samarbete på området. Bestämmelsen i bl.a.

Schengenkonventionen gör det möjligt att samarbeta inom ett större om-

råde. Det bör emellertid framhållas att dess praktiska tillämpningsområde

kommer att begränsas till att Sverige kommer att kunna hjälpa andra

stater, t.ex. Tyskland och Österrike, som beivrar vissa överträdelser

genom ett administrativt förfarande på så sätt som beskrivs i Schengen-

konventionen. I Sverige finns inte några motsvarande förfaranden. Över-

trädelser som beivras av svenska administrativa myndigheter överklagas

som regel inte till en allmän domstol såsom ett brottmål. Bestämmelsen

kan emellertid bli till nytta i en svensk förundersökning eller rättegång i

de fall den andra Schengenstaten tidigare har haft ett krav på dubbel

straffbarhet för att kunna vidta den begärda åtgärden. I dessa fall kommer

det att räcka att den andra staten beivrar motsvarande gärning genom ett

administrativt förfarande (jfr även artikel 51 i Schengenkonventionen).

På motsvarande sätt kommer bestämmelsen i OECD-konvention att i

praktiken innebära att Sverige kommer att kunna hjälpa andra stater.

Den nya lagen bör mot bakgrund av vad som anförts därför innehålla

en bestämmelse som innebär att lagen blir tillämplig även om den aktu-

ella gärningen beivras i ett administrativt förfarande eller i ett annat än ett

straffrättsligt förfarande. Angående kravet på dubbel straffbarhet i sådana

fall, se avsnitt 7.6., och beträffande hemlig teleavlyssning, hemlig tele-

övervakning och hemlig kameraövervakning, se avsnitt 7.12.

Beträffande bestämmelsen utformning har några remissinstanser anfört

att promemorians formulering är otydlig och inte ger tillräcklig ledning

om bestämmelsens tillämpningsområde. En remissinstans tycker att

bestämmelsen blir för inskränkt, medan andra tycker att den blir för vid-

sträckt. Mot bakgrund härav anser regeringen att lagtextens utformning

bör ändras. Utgångspunkten bör vara att bestämmelsen endast blir till-

lämplig i förhållande till de stater som har gjort ett motsvarande åtagande

i förhållande till Sverige och endast i den omfattning som föreskrivs i

den aktuella överenskommelsen. Ett sådant krav på formell ömsesidighet

gör att tillämpningsområdet för bestämmelsen blir avgränsat samtidigt

som regleringen blir flexibel och lämnar utrymme för varierande

åtaganden i olika internationella överenskommelser. Detta bör även gälla

i förhållande till de nordiska staterna. Denna ändring i förhållande till

promemorians förslag torde inte ha någon praktisk betydelse eftersom de

nordiska staterna avser att tillträda bl.a. Schengenkonventionen.

I förhållande till Schengenstaterna och den dag EU-konventionen

träder i kraft till EU-staterna, kommer det formella kravet på ömsesi-

dighet att innebära att bestämmelsen bara gäller om beslutet som fattas i

det utländska administrativa förfarandet kan överklagas till domstol som

är behörig att handlägga brottmål. När en stat begär hjälp med stöd av

OECD-konventionen kommer Sverige att kunna ge bistånd i förfaranden

som beivras i ett annat än ett straffrättsligt förfarande men med den

begränsningen att det endast gäller förfaranden mot juridiska personer

och endast beträffande de gärningar som omfattas av konventionen. De

överenskommelser som avses i bestämmelsen och deras närmare innehåll

bör tas in i ett särskilt tillkännagivande som är kopplat till lagen. En

möjlighet att utforma lagtexten, som några remissinstanser antytt, skulle

vara att utforma den i så nära anslutning till Schengen- och OECD-

konventionens bestämmelser som möjligt. En sådan bestämmelse skulle

vara mer avgränsad och ta hand om de åtaganden Sverige har gjort,

varken mer eller mindre. Men å andra sidan skulle bestämmelsen tappa i

flexibilitet och vid varje tillfälle Sverige avser att tillträda liknande

konventioner skulle lagstiftningen troligen behöva ändras för att anpassas

till de nya åtagandena. En sådan bestämmelse skulle i längden bli alltför

detaljerad och omständlig att tillämpa. Enligt regeringens mening medför

det formella kravet på ömsesidighet att bestämmelsen blir tillräckligt

avgränsad. Lagen blir inte tillämplig om inte de kriterier som den inter-

nationella överenskommelsen ställer upp är uppfyllda. Genom tillkänna-

givandet kommer överenskommelsens begränsningar att framgå.

Med anledning av Tullverkets påpekande bör det framhållas att den

nya lagen uteslutande skall tillämpas av svenska åklagare och domstolar

och inte av några andra myndigheter och att lagen (som närmare redo-

visas i avsnitt 6.3) endast omfattar hjälp med vissa, i lagen särskilt upp-

räknade, åtgärder. Skall andra åtgärder än de i lagen uppräknade vidtas,

t.ex. mellan polisiära myndigheter eller tull- eller skattemyndigheter, är

lagen inte tillämplig.

Artikel 49 i Schengenkonventionen föreskriver vidare i punkten b) att

rättslig hjälp skall beviljas också i ärenden som gäller skadestånd för fel-

aktigt väckt åtal eller felaktigt domslut och i punkten d) att rättslig hjälp

skall lämnas också i civilmål, t.ex. skadestånd i anledning av brott, som

handläggs gemensamt med ett brottmål. Som redovisats i avsnitt 5.3 har

åtagandena redan idag i viss mån täckning i svensk rätt, t.ex. kan bevis-

upptagning ske vid domstol. För att Sverige fullt ut skall kunna leva upp

till åtagandena krävs regler som gör det möjligt att bistå även på åklagar-

nivå. Att det finns ett behov av regler på området har visats sig vid de

nordiska överläggningarna som redovisats i avsnitt 5.5 där det exem-

pelvis framkommit att svenska myndigheter vägrat bistå danska åklagare

vid förhör i ett ärende om skadestånd för oriktigt frihetsberövande som

i Danmark handläggs som ett brottmål men i Sverige som ett civilt mål

med hänvisning till att frågan inte gällde rättslig hjälp i brottmål.

För dessa ärendetyper bör i linje med allmänna svenska principer för

det straffrättsliga samarbetet inget krav på ömsesidighet ställas upp.

Ärendetyperna är tillräckligt avgränsade. Till de ärendetyper som anges i

artikel 49 b) och 2) i Schengenkonventionen bör även fogas skadestånd

om oriktiga frihetsberövanden.

Förfaranden på verkställighetsstadiet

Schengenkonventionen kräver slutligen enligt artikel 49 c) och f) lik-

som artikel 3 i tilläggsprotokollet till 1959 års rättshjälpskonvention att

bistånd i viss utsträckning skall kunna lämnas även på verkställighets-

stadiet, bl.a. i ärenden om benådning, uppskov med verkställighet och

villkorlig frigivning.

Bestämmelserna i tilläggsprotokollets artikel 3 skall ses mot bakgrund

av den oklarhet som rådde i den praktiska tillämpningen om rättslig hjälp

kunde lämnas när det gäller olika åtgärder på verkställighetsstadiet efter-

som sådana beslut ofta fattas av myndigheter som i vissa stater anses

vara administrativa myndigheter medan de i andra stater anses vara

rättsliga myndigheter. 1959 års rättshjälpskonvention omfattar enligt

artikel 1.2 inte åtgärder på verkställighetsstadiet. Genom

tilläggsprotokollets artikel 3 utvidgas tillämpningsområdet för

konventionen till att gälla vissa åtgärder som rör verkställighet av

påföljder, nämligen uppskov med ådömande eller verkställighet av

påföljd, villkorlig frigivning och uppskov med eller avbrott i sådan

verkställighet samt benådningsärenden. Vid Sveriges tillträde till

tilläggsprotokollet konstaterades att ett svenskt tillträde till artikeln

kunde ske utan lagändringar (prop. 1978/79:80 s. 18). För att det skall

inte råda någon tvekan om att Sverige kan lämna bistånd med de åtgärder

som kan aktualiseras bör det uttryckligen framgå att olika åtgärder på

verkställighetsstadiet omfattas av den nya lagen.

Det är dock inte helt klart vad detta ytterligare område för samarbete

avser eller vilka typer av åtgärder som skulle kunna bli aktuella. I princip

torde alla de typer av åtgärder som kan vidtas enligt 1959 års rättshjälps-

konvention kunna aktualiseras i sammanhanget. Vad som i praktiken kan

bli aktuellt är bl.a. delgivning, översändande av utdrag ur straffregistret

och bevisupptagning. När det gäller de två förstnämnda finns bestäm-

melser om detta i 1909 års kungörelse om delgivning i Sverige och lagen

(1998:620) om belastningsregister. Beträffande bevisupptagning är det

inte självklart att dagens bestämmelser möjliggör bevisupptagning om en

sådan åtgärd begärs avseende ett ärende om t.ex. villkorlig frigivning.

Även annan slags rättslig hjälp kan komma att begäras. Det bör därför

enligt regeringens mening uttryckligen framgå av den nya lagen att rätts-

lig hjälp kan även lämnas i ärenden på verkställighetsstadiet, nämligen de

som anges i artikel 3 i tilläggsprotokollet till 1959 års rätts-

hjälpskonvention och punkten c) och f) i Schengenkonventionens artikel

49. Det finns ingen anledning att begränsa en sådan regel till att gälla i

förhållande till de stater som tillträtt tilläggsprotokollet eller Schengen-

konventionen. Den allmänna princip som gäller rättsligt samarbete, dvs.

att Sverige samarbetar utan ett krav på ömsesidighet, bör kunna slå

igenom vad gäller dessa ärendekategorier. I den mån Sverige redan i dag

kan lämna rättslig hjälp i ärenden verkställighetsstadiet uppställs inget

krav på ömsesidighet och det finns ingen anledning att ändra på detta.

Sverige bör därför kunna lämna rättslig hjälp på verkställighetsstadiet i

förhållande till alla stater. Lagtexten bör emellertid med hänsyn till att

något krav på formell ömsesidighet inte ställs upp formuleras i nära

anslutning till konventionstexterna för att därigenom begränsa

bestämmelsens användningsområde.

6.3 Vilka åtgärder som omfattas av lagens

tillämpningsområde

Regeringens förslag: Lagen skall omfatta de åtgärder som enligt den

nuvarande regleringen kan vidtas på begäran av en annan stat, nämligen

förhör i samband med förundersökning i brottmål, bevisupptagning vid

domstol, husrannsakan, beslag och kvarstad och överförande av frihets-

berövade för förhör m.m.

Lagen kompletteras med regler för ytterligare ett antal nya typer av

åtgärder, nämligen telefonförhör, förhör genom videokonferens, hemlig

teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning,

andra åtgärder som avses i 28 kap. rättegångsbalken än husrannsakan.

Också regler om delning av förverkad egendom mellan stater tas in i

lagen.

Lagen hindrar inte att hjälp lämnas av åklagare eller domstol med

annan åtgärd än de som särskilt anges i lagen om det kan ske utan

tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås inga regler om

kroppsbesiktning och kroppsvisitation. Promemorians lagförslag in-

begriper också andra åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersök-

ning och som inte innefattar tvångsmedel. I övrigt stämmer promemo-

rians förslag överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Riksåklagaren, Ekobrottsmyndigheten, Rikspolis-

styrelsen och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser

att det är en brist att lagen inte ger Sverige en möjlighet att bistå med

kroppsbesiktning och kroppsvisitation. Riksåklagaren anser dessutom det

vara en brist att Sverige inte kan bistå med kvarhållande av försändelse

s.k. postkontroll. Rikspolisstyrelsen anser att om lagen även omfattar

annan åtgärd som kan vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång

och som inte innefattar tvångsmedel så finns det risk att det oreglerade

internationella polissamarbetet omfattas av lagen och formaliseras och

motsätter sig detta. Justitieombudsmannen påpekar att tagande av finger-

avtryck, fotografi eller DNA test innefattar tvångsmedelsanvändning och

inte kan vidtas med stöd av lagen såsom den utformats.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller vilka olika åtgärder

samarbetet kan avse bör lagen självfallet omfatta de åtgärder som kan

vidtas idag enligt 1946 års bevisupptagningslagar, tvångsmedelslagen

och 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet. De åtgärder som

kan vidtas enligt den nuvarande regleringen är förhör i samband med för-

undersökning i brottmål (se avsnitt 7.7), bevisupptagning åt och vid

utländsk domstol (se avsnitt 7.8), husrannsakan, beslag och kvarstad (se

avsnitt 7.11) och överförande av frihetsberövade för förhör m.m. (se

avsnitt 7.13).

I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 5.1 bör lagen därutöver

innehålla regler om ett antal nya åtgärder som kan vidtas efter en ansökan

om rättslig hjälp. Enligt regeringen bör målsättningen vara att svenska

domstolar och åklagare skall kunna ge rättslig hjälp till utländska

myndigheter med alla de åtgärder som kan vidtas vid en svensk förunder-

sökning eller rättegång. Någon anledning att utesluta vissa typer av

tvångsmedel föreligger inte. I lagen bör därför införas bestämmelser om

telefonförhör (se avsnitt 7.9), förhör genom videokonferens (se avsnitt

7.10), hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kamera-

övervakning (se avsnitt 7.12).

I promemorian föreslås att lagen inte bara skall innehålla regler om

vissa särskilt angivna åtgärder med vilka svenska åklagare och domstolar

kan bistå utländska myndigheter utan även en mer öppet formulerad regel

som fångar in och medger att även andra åtgärder som inte är specifikt

reglerade i lagen och som inte innefattar tvångsmedel kan vidtas på

begäran av främmande stat. Som exempel nämns i promemorian tagande

av fingeravtryck eller fotografi eller en begäran om att en DNA-test ska

genomföras.

Bestämmelsen har fått viss remisskritik. Flera remissinstanser

framhåller att det krävs beslut om kroppsbesiktning för att ta ett prov för

DNA-analys. Enligt Justitieombudsmannens bedömning kan inte heller

hjälp ges med tagande av fingeravtryck och fotografering enbart med

stöd av denna bestämmelse. Tillämpningsområdet för en sådan bestäm-

melse kommer därför att bli mycket begränsat. Vidare ser Rikspolis-

styrelsen en fara i att det oreglerade internationella polissamarbetet

genom bestämmelsen kan komma att omfattas av lagen och därigenom

formaliseras.

Regeringen gör följande bedömning. Förfarandet i rättegången och

under förundersökningen skiljer sig till stor del. Medan förfarandet under

rättegången av rättssäkerhetsskäl har ansetts behöva detaljerade för-

faranderegler präglas förundersökningen istället av mer flexibla förfar-

anderegler. De bestämmelser som reglerar förundersökningen rör i

huvudsak användning av tvångsmedel och andra tvångsåtgärder. Detta

innebär att många av de medel som står en åklagare till förfogande under

förundersökningen är oreglerat i lag (se även avsnitt 6.4). Detta för-

hållande speglas även i det internationella samarbetet. Den svenska

lagstiftningen innehåller inte någon heltäckande reglering av inter-

nationellt samarbete som begärs av en utländsk åklagare och riktas till en

svensk åklagare eller tvärtom. Denna avsaknad av lagstiftning hindrar

inte att det förekommer informellt samarbete mellan åklagarmyndigheter.

Om det saknas regler i svensk rätt är det inte möjligt att använda

tvångsmedel eller andra tvångsåtgärder.

Enligt regeringens bedömning bör detta grundläggande synsätt kvarstå

och komma till uttryck i lagen. Att svenska myndigheter enkelt och

smidigt skall bistå sina utländska motsvarigheter så långt det är möjligt

även i frågor där det inte finns uttryckliga regler om sådant samarbete är

självklart och en del av vår förvaltningstradition som vi måste slå vakt

om. En mer lämplig väg än att försöka reglera detta samarbete enligt pro-

memorians förslag är att det av lagen uttryckligen framgår att lagen inte

hindrar åklagare att lämna hjälp med andra åtgärder än de som särskilt

anges i lagen om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd.

Regeln bör utformas så att det finns utrymme inte bara för svenska

åklagare utan även för svenska domstolar att lämna hjälp med andra åt-

gärder än de som räknas upp i lagen, förutsatt att det kan ske utan tvångs-

åtgärder eller tvångsmedelsanvändning. Det vore olyckligt om svensk

domstol skulle hindras att lämna hjälp med en åtgärd som annan stat

behöver hjälp med enbart på den grunden att den inte kan sorteras in

under någon av de uppräknade åtgärderna. Uppräkningen speglar den

svenska straffprocessrätten och det måste finnas utrymme för svensk

domstol att bistå en utländsk domstol med åtgärder som krävs enligt den

ansökande statens straffprocessrätt. Den nuvarande lagstiftningen lämna

utrymme för ett sådant oreglerat samarbete och den nya lagen bör inte ut-

formas så att den hindrar en framtida utveckling av det rättsliga sam-

arbetet. En begränsning, som inte uttryckligen behöver regleras, ligger i

att svensk domstol i princip inte bör lämna bistånd med åtgärder som det

normalt ankommer på åklagare att utföra. Om emellertid den ansökande

staten uttryckligen begär bistånd av svensk domstol, t.ex. därför att

åtgärden annars saknar verkan i det utländska förfarandet, bör svensk

domstol kunna hjälpa till. En än mer självklar begränsning av domstolens

möjligheter att bistå med oreglerade åtgärder är att den begärda åtgärden

naturligtvis inte får strida svensk lag eller mot grunderna för eller

grundläggande principer i den svenska rättsordningen. Inte heller detta

behöver uttryckligen regleras. Det föreslås därför att regeln utformas så

att lagen inte hindrar att svenska domstolar att lämna hjälp med andra

åtgärder än de som räknas upp i lagen, förutsatt att det kan ske utan

tvångsåtgärder eller tvångsmedelsanvändning. En annan sak är att svensk

domstol inte själv utan uttryckligt lagstöd kan begära rättslig hjälp

utomlands. Se härom vidare i avsnitt 6.4.

Att frivilliga förhör under förundersökning med andra än misstänkta

som polismyndigheter håller inom ramen för det informella polis-

samarbetet förblir oreglerat och faller utanför lagens tillämpningsområde

har behandlats i avsnitt 6.1.

I lagen bör även som flera remissinstanser ansett tas med särskilda

bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Även om det

kan förväntas bli mer sällsynt att hjälp begärs med dessa åtgärder kan,

som Riksåklagaren påpekat, frågan komma upp i samband med prov för

DNA-test i ärenden där det är för tidigt att begära en person utlämnad

eller där den misstänkte inte kan lämnas ut. Det kan också bli aktuellt

med en begäran om att t.ex. söka efter vissa kännetecken på en person.

Det bör också av lagen framgå att hjälp med annan åtgärd, t.ex. tagande

av fotografi och fingeravtryck, som får vidtas enligt 28 kap. rätte-

gångsbalken skall kunna lämnas till annan stat.

Genom de särskilda bestämmelserna om beslag kan bistånd ges med

kvarhållande av försändelse s.k. postkontroll enligt 27 kap. 9 § rätte-

gångsbalken (se avsnitt 7.11). Några ytterligare bestämmelser om detta

behöver därför inte införas i lagen.

I avsnitt 8 föreslås att regler om delning av förverkad egendom mellan

stater införs i den nya lagen.

6.4 Rättslig hjälp i brottmål utomlands

Regeringens förslag: I lagen tas in vissa bestämmelser om rättslig

hjälp i brottmål utomlands, i första hand för att klargöra när svenska

domstolar får begära sådan hjälp. Svenska åklagares möjligheter att

begära rättslig hjälp utomlands behålls, med vissa undantag, i princip

oreglerad. Av lagen bör därför uttryckligen framgå att svensk åklagare

får begära rättslig hjälp utomlands i den utsträckning den andra staten

tillåter det.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala Univer-

sitet anser att området för rättslig hjälp bör omfatta samtliga de åtgärder

som kan vidtas i den andra staten.

Skälen för regeringens förslag: Lagen bör innehålla regler inte bara

om rättslig hjälp i brottmål i Sverige utan också vissa regler om rättslig

hjälp i brottmål utomlands.

Om och i vad mån svenska åklagare och domstolar kan påräkna

bistånd från utlandet är en fråga som styrs av lagstiftning i det aktuella

landet och/eller vilka internationella åtaganden som landet gjort i

förhållande till Sverige. Regleringen måste därför med nödvändighet

begränsas till att avse frågor som Sverige förfogar över.

I första hand krävs särskilda bestämmelser som klargör när svenska

domstolar får begära rättslig hjälp utomlands, t.ex. med bevisupptagning

eller förhör genom videokonferens. De svenska domstolarnas möjlighet

att begära rättslig hjälp i brottmål bör regleras uttömmande i den före-

slagna lagen.

Svenska åklagares möjligheter att begära rättslig hjälp i brottmål

utomlands är idag oreglerad och bör i princip så förbli. Förfarandet under

förundersökningen kräver inte samma strikta förfaranderegler som dom-

stolsprocessen (jfr bl.a. prop. 1994/95:23 s. 73). Många av de medel som

står en åklagare till buds under förundersökningen bl.a. telefonförhör, är

därför inte reglerade i lag.

I det internationella samarbetet finns det emellertid behov av vissa

regler, trots att motsvarande åtgärd i ett inhemskt förfarande inte är

reglerat i lag. Anledning till att bestämmelser behövs varierar. Vissa

regler behövs för att upplysa om att åtgärden endast kan vidtas om den

andra staten tillåter det. Många stater ser t.ex. ett telefonförhör med en

person som befinner sig på deras territorium som myndighetsutövning.

Ett sådant förhör förutsätter därför, om det inte sker enligt bestämmel-

serna i ett internationellt avtal, att den andra staten tillåter det (se avsnitt

7.9).

Andra regler syftar till att underlätta för svenska åklagare att få

utländskt bistånd. Det kan vara så att den andra staten t.ex. kräver att

frågan först prövas av svensk domstol innan framställningen görs. Ett

sådant krav uppställer flera stater i sin nationella rätt vid en begäran om

rättslig hjälp med hemlig teleavlyssning (se avsnitt 7.12). Lagen bör

därför innehålla regler som gör det möjligt för en svensk åklagare att i

vissa fall utverka en sådan domstolsprövning.

Ytterligare bestämmelser behövs i vissa fall för att närmare reglera

förutsättningarna för att en åtgärd skall få vidtas. Det handlar t.ex. om att

reglera under vilka förutsättningar telefonförhör får hållas med en person

som befinner sig utomlands.

Vissa stater ställer nationellt upp ett krav på att motsvarande åtgärd

skall kunna vidtas i en förundersökning den ansökande staten. Denna

princip kommer till uttryck i förverkandekonventionen, vars artikel 18.3

tillåter att ansökan avslås om den begärda åtgärden inte är tillåten enligt

den ansökande statens lag. Någon anledning att i svensk rätt generellt

begränsa de svenska åklagarnas möjlighet att begära rättslig hjälp utom-

lands på detta sätt finns inte. Istället bör, i enlighet med promemorians

förslag, den princip som gäller idag framgå av lagen dvs. att svenska

åklagare, utan särskilt stöd i lagen, kan begära rättslig hjälp utomlands i

den utsträckning den andra staten tillåter detta. Som utvecklats i avsnitt

6.1 bör den nya lagen överhuvudtaget inte innehålla några regler om när

svensk polis får begära hjälp utomlands.

Den nya lagen bör därutöver innehålla en generell regel om hur

ansökningar om rättslig hjälp i brottmål skall göras utomlands.

7 Lagens närmare innehåll

7.1 Kommunikationsvägar

7.1.1 Direktkommunikation mellan rättsliga myndigheter

Regeringens förslag: Kravet på att den diplomatiska vägen skall an-

litas vid ansökningar till Sverige om ömsesidig rättslig hjälp tas bort.

Den nordiska modellen, att domstolar och myndigheter i andra nordis-

ka länder kan göra framställningar om rättslig hjälp i brottmål direkt

till den åklagare eller domstol som skall verkställa åtgärden, utsträcks

till att omfatta alla stater som är medlemmar i Europeiska unionen och

de stater där en internationell överenskommelse finns om direkt kom-

munikation.

Svenska åklagare och domstolar skall kunna göra framställningar

direkt, förutom till de nordiska länderna, till de stater där en inter-

nationell överenskommelse finns om direkt kommunikation eller till

stat som utan avtal tillåter en sådan kommunikation. Framställningar

till och från Sverige skall i övrigt göras via centralmyndigheten.

Centralmyndigheten skall vidarebefordra inkommande ansökningar

till behörig domstol eller Riksåklagaren, om inte ärendet skall avgöras

av regeringen. Centralmyndigheten och Riksåklagaren kan komma

överens om att ansökan skickas till behörig åklagare.

Kravet på att en ansökan om utlämning från Sverige skall ges in på

diplomatisk väg tas bort.

Promemorians förslag: I promemorians förslag anges att centralmyn-

digheten skall vidarebefordra ansökningar om rättslig hjälp till behörig

åklagare eller domstol, om inte ansökan skall prövas av regeringen. I

övrigt överensstämmer promemorians förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att det bör klargöras hur

fördelningen skall ske mellan Riksåklagaren och annan åklagare. En

lösning som innebär att centralmyndigheten direkt översänder en ansökan

till den åklagare som skall verkställa åtgärden är inte förenlig med Riks-

åklagarens ledning av åklagarväsendet. Riksåklagaren påpekar också att

kontrollfunktionen kan vara av särskilt värde i frågor som rör inter-

nationellt rättsligt samarbete.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 15 i 1959 års rättshjälpskon-

vention föreskrivs att framställningar om rättslig hjälp skall översändas

av den ansökande statens justitieministerium till den anmodade statens

justitieministerium. I brådskande fall kan en framställning göras från och

till de rättsliga myndigheterna i staterna. Konventionen tillåter också

direkt kommunikation mellan de rättsliga myndigheterna i andra ärenden

än sådana som gäller bevisupptagning och överförande av frihets-

berövade. Det gäller t.ex. förhör under förundersökning, information om

innehåll i kriminalregister och delgivning. I de fall direkt kommunikation

är tillåten får den ske genom Interpol. Dessa bestämmelser gäller inte för

Sverige eftersom Sverige vid tillträdet till konventionen avgav en för-

klaring om att framställningar om rättslig hjälp skall göras på

diplomatisk väg och att framställningar i brådskande fall får sändas

direkt till Utrikesdepartementet (SÖ 1968:15).

I propositionen om Sveriges tillträde till konventionen framhölls att

konventionsregleringen var utformad i enlighet med den ordning som

sedan gammalt gällde i ärenden mellan de kontinentala länderna och att

den svenska förklaringen utformades med hänsyn till vad som gällde i

Sverige beträffande rättshjälpsärenden (prop. 1961:48 s. 13 f).

Diplomatiska vägen

Sedan en lång tid tillbaka gäller således att framställningar om ömsesidig

rättslig hjälp skall ges in till Utrikesdepartementet och att den diploma-

tiska vägen skall anlitas, dvs. att framställningar skall sändas via ambas-

sad. Om det finns en internationell överenskommelse om detta kan dock

framställningar göras direkt till Utrikesdepartementet utan anlitande av

den diplomatiska vägen; se 5 § tvångsmedelslagen och 4 och 10 §§ 1991

års lag om samarbete på brottmålsområdet. Överenskommelser om sådan

direkt kommunikation med Utrikesdepartementet har träffats med

Ungern (SÖ 1986:5) och Polen (SÖ 1990:9). Kommunikation mellan

ländernas centralmyndigheter föreskrivs vidare i brittiska

förverkandeavtalet. Även förverkandekonventionen och

narkotikabrottskonventionen innehåller regler om kommunikation via

centralmyndigheter utan anlitande av den diplomatiska vägen (artikel 23

resp. artikel 7.8). Enligt avtalen med Australien och Kanada om avtal om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål skall ansökningar om rättslig hjälp ske

direkt till ländernas centralmyndigheter. Sverige har genomgående utsett

Utrikesdepartementet till centralmyndighet. Centralmyndighetsfrågan

behandlas närmare i avsnitt 7.2.

En nödvändig och närmast självskriven första åtgärd som måste vidtas

för att effektivisera handläggningen av ärenden om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål är att ta bort kravet på att ansökningar till Sverige skall

göras på diplomatisk väg. Till saken hör här att av de drygt 30 stater som

har tillträtt eller anslutit sig till 1959 års rättshjälpskonvention det endast

är Sverige som kräver den diplomatiska vägen. Kravet på att den

diplomatiska vägen skall anlitas har redan uttunnats under årens lopp

genom de olika konventionsåtaganden om kommunikation mellan

centralmyndigheter som Sverige har gjort. Likväl kommer en sådan änd-

ring att kunna medföra inte obetydliga effektivitetsvinster.

Motsvarande ändringar bör göras i fråga om utlämning. Enligt 14 §

första stycket utlämningslagen skall en framställning om utlämning från

Sverige ges in till Utrikesdepartementet och den skall göras på diploma-

tisk väg om inte Sverige i förhållande till annan stat överenskommit att

tillämpa en annan ordning. Motsvarande ordning finns beträffande fram-

ställningar om utlämning till Sverige; se 5 § förordningen (1982:306)

med vissa bestämmelser om utlämning för brott till Sverige.

I artikel 12.1 i 1957 års utlämningskonvention uppställs ett krav att

framställningar skall göras på diplomatisk väg. I ett andra tilläggsproto-

koll till konventionen från 1978 ersattes kravet med en bestämmelse om

att framställningar skall göras direkt mellan staternas justitieministerier,

men att överlämnade på diplomatisk väg inte är uteslutet. I en förklaring

till nämnda protokoll angav Sverige att framställning om utlämning

kommer att sändas och tas emot av Utrikesdepartementet i stället för

Justitiedepartementet. Ändringar gjordes i 14 § första stycket utlämnings-

lagen till nuvarande lydelse i samband med att Sverige tillträdde tilläggs-

protokollet. Protokollet är en sådan överenskommelse som anges i be-

stämmelsen och det finns således inte något krav på att den diplomatiska

vägen skall användas i dessa fall.

Trots detta görs i det stora flertalet ärenden framställningar till och från

Sverige genom anlitande av den diplomatiska vägen.

Av de knappt 40 stater som tillträtt konventionen är det drygt tio stater

som fortfarande kräver att en framställning skall göras på diplomatisk

väg. En orsak är att flera av dessa stater inte tillträtt det andra tilläggs-

protokollet. Av de stater som ställer krav på diplomatisk väg är över

hälften medlemsstater i EU. När 1996 års EU-konvention om utlämning

träder i kraft kommer kommunikationen mellan EU-länderna att ske

direkt mellan centralmyndigheterna. Därefter kommer endast ett fåtal

stater som Sverige har en internationell överenskommelse med om

utlämning att ställa krav på att den diplomatiska vägen ska anlitas.

Inte heller i fråga om utlämningsframställningar finns det skäl att

behålla en ordning där den diplomatiska vägen är huvudregeln. I det stora

flertalet fall kan en direkt kommunikation ske mellan centralmyndig-

heterna. Finns den möjligheten bör den utnyttjas för att undvika onödiga

mellanled i handläggningen. Lagstiftningen bör också tydligare spegla

den ordning som gäller enligt våra internationella åtaganden. Utläm-

ningslagen, liksom 1982 års utlämningsförordning, bör således ändras så

att huvudregeln blir att direkt kommunikation skall ske mellan staternas

centralmyndigheter. Svenska myndigheter måste samtidigt vara beredda

att skicka ansökningar via den diplomatiska kanalen i de fall där den

andra staten uttryckligen så kräver, t.ex. i de bilaterala utlämningsavtal

Sverige har med USA och Kanada.

Det bör framhållas att de här föreslagna ändringarna inte hindrar en

främmande stat, som Sverige inte har någon överenskommelse med om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, från att göra en framställning till

Sverige på diplomatisk väg. Svenska myndigheter måste också vara

beredda att använda den diplomatiska vägen i förhållande till stater som

kräver detta.

Direktkommunikation mellan rättsliga myndigheter

Inom Norden gäller sedan länge att domstolar och myndigheter får kom-

municera direkt med varandra i ärenden om rättslig hjälp utan anlitande

av någon centralmyndighet. Den nordiska ordningen i fråga framgår av

10 § tvångsmedelslagen men har i övrigt inte införlivats med svensk rätt

på annat sätt än genom cirkuläret (1995:419) om inbördes rättshjälp

mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge genom delgivning

och bevisupptagning. Sverige har också accepterat direktkommunikation

mellan rättsliga myndigheter i brådskande fall genom tillträdet till för-

verkandekonventionen; konventionen innehåller inte några möjligheter

till förbehåll på den punkten. Tillträdet föranledde inga särskilda före-

skrifter i svensk rätt om direktkommunikation (se prop. 1995/96:49

s. 36 f).

Schengenkonventionen går ett steg längre än 1959 års rättshjälps-

konvention. Enligt artikel 53 i konventionen skall, som redovisats i av-

snitt 5.3, framställningar om ömsesidig rättslig hjälp, i likhet med nor-

diska framställningar, alltid kunna göras direkt till den myndighet som

har att verkställa den aktuella åtgärden, t.ex. bevisupptagning vid

domstol. Centralmyndigheten kommer i dessa ärenden i normalfallet inte

bli involverade. I arbetet med att utarbeta EU:s konvention om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.2) är medlemsstaterna överens om

att en ansökan om rättslig hjälp skall göras direkt utom i vissa särskilt

uppräknade fall. Motsvarande regler om att ansökningar om rättslig hjälp

i brottmål skall kunna skickas direkt mellan de myndigheter som skall

verkställa den aktuella åtgärden diskuteras även inom Europarådet i

anslutning till ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälps-

konvention.

Sverige har genom det nordiska samarbetet redan goda erfarenheter av

direkt kommunikation mellan rättsliga myndigheter. En utvidgning av

denna ordning i enlighet med Schengenkonventionens krav kommer att

effektivisera samarbetet högst påtagligt. Sverige bör dock inte stanna vid

att införliva Schengenkonventionens regler här utan bör redan nu kunna

utvidga denna ordning till att gälla inte bara inom Norden och i förhåll-

ande till Schengenstaterna utan i förhållande till samtliga medlemsstater i

EU. Regeln bör utformas som en fakultativ regel; direktkommunikation

med svenska åklagare och domstolar bör erbjudas som en möjlighet i de

fall den ansökande myndigheten känner till vart ansökan skall sändas.

Reglerna bör vidare utformas så att direktkommunikation mellan

myndigheterna blir möjlig i förhållande även till andra stater med vilka

Sverige har, eller i framtiden kan tänkas ingå, överenskommelser som

innehåller regler om sådan direkt kommunikation. Ett exempel är de

möjligheter att i brådskande fall sända framställningar direkt till rättsliga

myndigheter utan att behöva gå vägen via centralmyndighet som följer av

1959 års rättshjälpskonvention och av förverkandekonventionen. Om den

ansökande myndigheten inte vet vilken myndighet som är rätt mottagare

av ansökan bör det alltid vara möjligt att vända sig till den svenska

centralmyndigheten som kan vidarebefordra ansökan till rätt mottagare.

Lagen bör också innehålla en regel om att svenska domstolar och

myndigheter på samma sätt får vända sig direkt till utländska domstolar

och myndigheter när det finns en överenskommelse med Sverige om en

sådan direktkommunikation eller om staten i fråga även utan avtal tillåter

detta. Regeringen vill med anledning av påpekanden från några av

remissinstanserna framhålla att möjligheten till direktkommunikation

med myndigheter i andra stater är en fråga som Sverige inte förfogar

över utan är beroende av avtal eller av vad den andra staten tillåter.

Regler om att direktkommunikation är tillåten finns i Schengenkonven-

tionen och blir mer eller mindre obligatorisk i förhållande till EU:s med-

lemsstater den dag EU:s konvention om ömsesidig rättslig hjälp träder i

kraft.

I övriga fall bör framställningar göras genom centralmyndigheten.

Enligt Lagrådet förtjänar frågan hur utrikespolitiskt känsliga ärenden

bör hanteras att behandlas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Enligt Lag-

rådet kan det uppkomma fall där utrikespolitiska skäl kan tala emot att

svenska myndigheter bistår myndigheter i en annan stat, även inom EU,

och att ett samarbete genom direktkontakter på åklagar- och domstols-

nivå i stället för på regeringsnivå inte är helt okomplicerat. Lagrådet

framhåller här att visserligen är svenska åklagare och domstolar skyldiga

enligt 10 kap. 8 § regeringsformen att underrätta chefen för Utrikes-

departementet när fråga som är av betydelse för förhållandet till annan

stat uppkommer hos åklagaren eller domstolen men att det synes något

oklart hur denna bestämmelse förhåller sig till 11 kap. 2 och 7 §§ rege-

ringsformen, som reglerar åklagares och domstolars självständighet.

Enligt Lagrådet kan regeringen i varje fall inte utan särskilt lagstöd

ingripa i ett enskilt fall.

Skyldigheten enligt 10 kap. 8 § regeringsformen att informera chefen

för Utrikesdepartementet kommer självfallet att få en praktiskt sett större

betydelse när ansökningar kan skickas direkt till svenska åklagare eller

domstolar jämfört med den situation som råder idag, när alla ansökningar

om rättslig hjälp kanaliseras genom Utrikesdepartementet och det bör,

t.ex. genom en föreskrift i lagens tillämpningsförordning, säkerställas att

åklagare och domstolar uppmärksammas på denna underrättelseskyldig-

het.

Den ordning som regeringen i detta ärende föreslår för beslut om av-

slag enligt de generella avslagsgrunderna och som innebär att en åklagare

eller domstol till regeringen kan överlämna bl.a. utrikespolitiskt känsliga

ärenden se härom i avsnitt 7.14.1 kan ses som ett komplement till

föreskriften i 10 kap. 8 § regeringsformen. Regleringen ger dessutom

regeringen uttryckligt lagstöd för att avslå ansökan i dessa fall. Enligt

regeringens mening är det inte nödvändigt att kompensera den nya ord-

ningen med direktkontakter på åklagar- och domstolsnivå med ytterligare

regler för utrikespolitiskt känsliga ärenden.

Det krävs inga särskilda regler om att direktkommunikation kan ske

genom Interpols förmedling.

Riksåklagarens roll

Genom att ordningen med direkta kommunikationer utvidgas till att avse

samtliga medlemsstater inom EU kommer åklagare, men även domstolar,

att samarbeta nära med sina motsvarigheter i andra stater på ett sätt som

till det yttre liknar det nordiska samarbetet. De praktiska förutsättning-

arna för det utomnordiska samarbetet skiljer sig dock betydligt. I ett

sådant samarbete kan exempelvis språket ställa upp hinder för eller

komplicera kommunikationerna. Betydande olikheter i rättssystemen

som kan behöva överbryggas kan också förekomma. Riksåklagaren

måste därför vara beredd på att ta på sig en rådgivande och stödjande

funktion till både svenska och utländska åklagare i enskilda ärenden. Det

rättsliga nätverk som inrättats mellan EU:s medlemsstater (se avsnitt

5.4.4) kommer förhoppningsvis i framtiden att även kunna fylla en sådan

funktion. I detta nätverk är Riksåklagaren den självklara kontaktpunkten i

Sverige. Det är angeläget att se till att en utvidgad användning av direkta

kontakter inte leder till att Riksåklagarens roll undermineras och att den

centrala kompetensen och överblicken hos Riksåklagaren i ärenden om

internationell rättslig hjälp kan bibehållas. För att möjliggöra kontroll och

tillsyn över åklagarväsendet kan Riksåklagaren t.ex. utnyttja sina möjlig-

heter att föreskriva att en kopia av ansökningar om rättslig hjälp som

görs direkt till behörig åklagare skall skickas till Riksåklagaren för

kännedom.

Vid ansökningar som görs via centralmyndigheten gäller enligt den

nuvarande ordningen, såväl vid ansökningar om husrannsakan, beslag

och kvarstad enligt tvångsmedelslagen som vid ansökningar om förhör

under förundersökning enligt 1991 års lagom samarbete på brottmåls-

området, att centralmyndigheten vidarebefordrar en ansökan till Riks-

åklagaren som i sin tur vidarebefordrar ansökan till den åklagare som har

att verkställa åtgärden. Denna ordning bör tills vidare behållas av de skäl

som nyss redovisats. Riksåklagaren bör också i fortsättningen ha

möjlighet att styra en ansökan om rättslig hjälp till den åklagare som kan

anses mest lämplig att hantera ärendet (se avsnitt 7.1.2). I lagen bör

anges att centralmyndigheten vidarebefordrar ansökningar om rättslig

hjälp som skall handläggas av åklagare till Riksåklagaren. För att inte i

onödan permanenta en ordning som innebär att en ansökan som givits in

till centralmyndigheten alltid skall passera Riksåklagaren bör det ges

möjlighet för centralmyndigheten att, efter samråd med Riksåklagaren,

skicka ansökningen direkt till den åklagare som har att verkställa

åtgärden. Denna möjlighet bör kunna utnyttjas både vid brådskande

enskilda ärenden och eller vid ärenden av visst slag och kunna ske helt

formlöst t.ex. genom ett telefonsamtal. Genom en sådan lösning

möjliggörs även att ärenden på sikt översänds direkt till den åklagare som

har att verkställa åtgärden. Kontrollfunktionen kan här lösas på samma

sätt som vid direktkommunikationer, dvs. genom att Riksåklagaren

föreskriver att en kopia av ansökningen översänds till Riksåklagaren för

kännedom.

Förklaringen till 1959 års rättshjälpskonvention

För att de stater som har tillträtt 1959 års rättshjälpskonvention skall

kunna utnyttja möjligheten till kommunikation med centralmyndigheten

utan anlitande av den diplomatiska vägen och till direktkommunikation

med svenska åklagare och domstolar i brådskande fall bör Sverige återta

sin förklaring till artikel 15 i konventionen, se avsnitt 14.1. Angående

Utrikesdepartementets roll som centralmyndighet enligt konventionen, se

avsnitt 7.2.

7.1.2 Behörig åklagare och domstol

Regeringens förslag: Generella regler om åklagares och domstolars

behörighet införs; den åklagare respektive tingsrätt inom vars område

den begärda åtgärden skall vidtas är behörig. Riksåklagaren behåller

sin rätt att styra ansökningar till lämplig åklagare. Flexibla regler om

överlämnande mellan åklagare respektive tingsrätter införs.

Regeringens förslag stämmer överens med promemorians förslag.

Riksåklagarens behörighet är annorlunda formulerad i promemorian.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att det bör klargöras hur

fördelningen skall ske mellan Riksåklagaren och annan åklagare.

Skälen för regeringens förslag: Svenska åklagares och domstolars

behörighet att vidta åtgärder på begäran av annan stat bör i lagen regleras

generellt och flexibelt. Huvudregeln bör vara att den åklagare respektive

tingsrätt inom vars område åtgärden skall vidtas är behörig. Som

utvecklats i avsnitt 7.1.1 bör det i lagen säkerställas att Riksåklagaren

kan utöva sin ledande och kontrollerande funktion och även i

fortsättningen kunna bestämma att annan lämplig åklagare skall vidta

åtgärden t.ex. en åklagare vid Ekobrottsmyndigheten.

Om flera olika åtgärder skall vidtas på skilda håll i landet bör en av de

behöriga åklagarna kunna vidta samtliga åtgärder om det är mer effektivt

eller lämpligare än att dela upp ansökan på flera åklagare.

Om ansökan skickats till fel åklagare eller domstol skall ansökan

överlämnas till behörig åklagare eller domstol; det bör således inte

förekomma att ansökan skickas tillbaka till den ansökande staten i sådana

fall. Det bör också vara möjligt för en i och för sig behörig åklagare eller

domstol att, efter samråd med annan åklagare respektive tingsrätt som är

lämpligare att handlägga ansökan, överlämna ansökan även i andra fall.

7.2 Centralmyndighet för det rättsliga samarbetet

Regeringens förslag: Justitiedepartementet skall vara centralmyndig-

het beträffande ärenden om internationell rättslig hjälp i brottmål,

utlämning, överförande av straffverkställighet och överförande av lag-

föring. Detsamma skall gälla beträffande ärenden om delgivning,

bevisupptagning vid domstol i civila mål och ärenden, översändande

av ansökningar om rättslig hjälp samt uppgiften att lämna upplys-

ningar om innehållet i utländsk rätt.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt prome-

morians förslag eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren har ifråga-

satt att centralmyndighetsfunktionen flyttas. Enligt Riksåklagaren

fungerar rådande ordning bra med Utrikesdepartementet som central-

myndighet och något behov att flytta funktionen finns inte. Vidare har

Riksåklagaren menat att jämförelsen med andra stater inte stämmer helt

eftersom utländska justitieministerier många gånger har en åklagarfunk-

tion. Riksåklagaren har även haft principiella invändningar mot förslaget.

För det fall nuvarande ordning skall ändras finns enligt Riksåklagaren

starka skäl att centralmyndighetsfunktionen läggs på Riksåklagaren.

Skälen för regeringens förslag: Enligt olika konventioner och proto-

koll som har utarbetats för det straffrättsliga samarbetet skall tillträdande

stater utse en centralmyndighet för att ta emot och sända framställningar.

Så gott som undantagslöst har staterna utsett sina justitieministerier till

centralmyndigheter. I andra konventioner och protokoll, särskilt sådana

som utarbetats inom Europarådet, har staternas justitieministerier i stort

sett genomgående utsetts till centralmyndigheter direkt i konventionen

eller protokollet. Det gäller bl.a. 1959 års rättshjälpskonvention och i det

andra tilläggsprotokollet till utlämningskonventionen. Samma ordning

föreskrivs i t.ex. 1964 års europeiska konvention rörande övervakning av

villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer (övervakningskon-

ventionen), 1970 års europeiska konvention om brottmålsdoms interna-

tionella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen), lagförings-

konventionen och överförandekonventionen.

Sverige har genomgående utnyttjat de möjligheter som konventionerna

ger att göra förbehåll mot dessa bestämmelser och har angett att kom-

munikationen till och från Sverige skall ske genom Utrikesdepartemen-

tet. Även i fråga om de konventioner där tillträdande stater själva utser

sina centralmyndigheter, t.ex. förverkandekonvention och narkotika-

brottskonvention, har Sverige utsett Utrikesdepartementet som central-

myndighet. Detsamma gäller i fråga om de bilaterala avtalen om ömse-

sidig rättslig hjälp i brottmål, utlämning och överförande av straffverk-

ställighet.

Även om, som Riksåklagaren framhåller i sitt remissvar, andra länders

justitieministerier ofta också har andra funktioner än Justitiedeparte-

mentet i Sverige är det anmärkningsvärt att Sverige när det gäller Euro-

parådets konventioner i stort sett är ensam om att utse Utrikesdeparte-

mentet som centralmyndighet. Övriga stater har sina justitieministerier

som centralmyndighet. Även i t.ex. Australien, USA och Kanada är det

justitieministerierna som fungerar som centralmyndigheter. Enligt

Schengenkonventionen skall ansökningar som inte skickas direkt mellan

behöriga rättsliga myndigheter också skickas mellan ländernas justitie-

ministerier (se avsnitt 5.3).

En skäl till att Utrikesdepartementet kommit att bli centralmyndighet

när det gäller samarbete på den internationella straff- och straffprocess-

rättens område torde vara att framställningar om utlämning, rättslig hjälp

m.m. tidigare uteslutande skedde på diplomatisk väg och att denna ord-

ning till skillnad från vad som gäller i andra länder alltjämt gäller

som huvudregel i Sverige. Kravet på att framställningar om ömsesidig

rättslig hjälp och utlämning skall ges in på den diplomatiska vägen tas

bort i den nya lagen, se avsnitt 7.1.1.

Regeringskansliet har en tudelad organisation när det gäller hante-

ringen av ärenden om ömsesidig rättslig hjälp, utlämning, verkställighet i

Sverige av utländska brottmålsdomar och överförande av lagföring till

Sverige. Justitiedepartementet svarar för beredningen av regeringsären-

dena, liksom för lagstiftningen, på området. Utrikesdepartementet är

centralmyndighet och tar emot, granskar och kompletterar och vidarebe-

fordrar framställningar till och från Sverige. Utrikesdepartementet i egen-

skap av centralmyndighet har också en rådgivande roll gentemot svenska

åklagare, domstolar och myndigheter.

Centralmyndighetens, liksom Riksåklagarens, roll kommer att föränd-

ras bl.a. mot bakgrund av den utvidgning av direkta kontakter mellan de

rättsliga myndigheterna som kommer att ske (se avsnitt 7.1.1). För att

möta framtidens krav på en effektiv organisation när det gäller ärenden

om rättslig hjälp i brottmål är det angeläget att resurserna och kompeten-

sen koncentreras i största möjliga utsträckning. Riksåklagaren kommer,

som redovisats i avsnitt 7.1.1 att fylla en viktig funktion när det gäller det

praktiska och operativa samarbetet och regeringen är, som framhålls i det

avsnittet, angelägen om att säkerställa att Riksåklagaren kan fullgöra den

funktionen. På samma sätt är det angeläget att se till att centralmyndig-

heten kan fylla sin funktion på bästa sätt. Regeringen ansluter sig till pro-

memorians förslag att de resurser och den kompetens som finns inom

Utrikesdepartementet och Justitiedepartementet skall samlas på ett ställe

och att den personal inom Utrikesdepartementet respektive Justitiedepar-

tementet som handlägger ärenden om rättslig hjälp i brottmål bör därför

sammanföras till en enhet. Den nya centralmyndighetsfunktionen bör

som föreslås i promemorian placeras på Justitiedepartementet. Utrikes-

departementets särskilda kompetens när det gäller att hantera utrikespoli-

tiskt känsliga förfrågningar kan tas till vara genom att Justitiedeparte-

mentet i sin verksamhet är uppmärksam på de utrikespolitiska aspekterna

i ett ärende och samråder med Utrikesdepartementet i sådana ärenden. Ett

effektivt sätt att säkerställa att dessa aspekter vägs in i ärendehanteringen

är också att fortlöpande se till att personer med utrikespolitiska

kunskaper och erfarenhet från utrikesförvaltningen tjänstgör på

centralmyndigheten.

För en fortsatt placering av centralmyndigheten inom Regeringskans-

liet, och inte hos Riksåklagaren, talar framför allt, som redovisas i pro-

memorian och närmare utvecklas i det följande, att centralmyndighets-

funktionen för allt internationellt rättsligt samarbete, på såväl straff-

rättens och civilrättens område, även i fortsättningen bör hållas samman.

En annan inte oväsentlig faktor är att regeringsärendena bereds inom

Regeringskansliet. Det är enligt regeringens mening heller ingen nackdel

att centralmyndighetsfunktionen och den rent operativa

brottsutredningen, som i första hand Riksåklagaren och de andra

behöriga åklagarna svarar för, hålls isär.

I ärenden om utlämning, överförande av straffverkställighet och över-

förande av lagföring har Utrikesdepartementet och Justitiedepartementet

uppgifter som liknar de som redovisats i fråga om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål. Även för dessa ärenden bör

centralmyndighetsfunktionen föras över till Justitiedepartementet. En

enhetlig organisation när det gäller det internationella samarbetet på

straffrättens område har också ett värde i sig. Dessutom finns det

samordningsfördelar eftersom en och samma framställning kan innehålla

såväl en begäran om utlämning som t.ex. en begäran om förhör under

förundersökning eller beslag.

I avsnitt 6.1 redovisas skälen för att den nuvarande regleringen av del-

givning i internationella förhållanden bortsett från de ändringar som

Schengenkonventionen kräver hålls utanför detta lagstiftningsärende

och tills vidare behålls i sak oförändrade. Eftersom flertalet straffrättsliga

delgivningar görs under åberopande av 1959 års rättshjälpskonvention

finns det goda skäl för att de straffrättsliga delgivningarna handläggs i

samma organisation som det internationella straffrättsliga samarbetet i

övrigt. Det finns också nackdelar med en splittrad organisation av straff-

rättsliga och civilrättsliga delgivningar. Mot den bakgrunden bör ärenden

som gäller internationella delgivningar, såväl i brottmål som i civila mål

och ärenden, följa centralmyndigheten och föras över till Justitiedeparte-

mentet.

Utrikesdepartementet är också centralmyndighet enligt ett stort antal

konventioner inom den internationella civilrätten. Det gäller bl.a. Haag-

konventionerna från 1905, 1954, 1965, 1970 och 1980 som avser bevis-

upptagning och delgivning i mål och ärenden av civil, kommersiell,

social eller skatterättslig natur och 1977 års europeiska konvention om

översändande av ansökningar om rättshjälp enligt rättshjälpslagen

(1996:1619). Det finns fördelar med att hålla samman den civilrättsliga

och straffrättsliga centralmyndighetsfunktionen, allra helst om de

internationella delgivningarna hålls samman och förs över till

Justitiedepartementet. Det är också naturligt att hålla samman ärenden

som gäller bevisupptagning i civila mål och ärenden med

bevisupptagning i brottmål. När centralmyndighetsfunktionen för

brottmål och delgivningar förs över till Justitiedepartementet bör även

dessa ärenden föras över.

En naturligt inslag i en centralmyndighets uppgifter är att lämna infor-

mation om innehållet i utländsk rätt. Enligt förordningen (1981:366) om

rätt att i vissa fall begära upplysningar om innehållet i utländsk rätt

åligger det Utrikesdepartementet som centralmyndighet att bistå svenska

myndigheter med att lämna upplysningar om innehållet i utländsk rätt.

Förordningen avser både civilrättsliga och straffrättsliga regler och base-

ras på 1968 års europeiska konvention angående upplysningar om inne-

hållet i utländsk rätt och 1978 års tilläggsprotokoll till konventionen. Be-

stämmelser om upplysningar om innehållet i utländsk rätt finns också i

det bilaterala avtalet om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål med Polen.

När centralmyndighetsfunktionen förs över till Justitiedepartementet bör

uppgiften att informera om innehållet i utländsk rätt följa med.

Centralmyndighetsfunktionen enligt 1980 års Haagkonvention om de

civila aspekterna på internationella bortföranden av barn och den euro-

peiska konventionen om erkännande och verkställighet av avgöranden

om vårdnad om barn samt om återställande av vård om barn ligger också

på Utrikesdepartementet. Utrikesdepartementet hanterar även ärenden om

bortförda barn avseende länder som inte är anslutna till Haagkonventio-

nen. Dessa ärenden är av speciellt slag och har inte något samband med

det internationella civilrättsliga samarbetet som gäller delgivning och

bevisupptagning. Dessa uppgifter bör även i fortsättningen handhas av

Utrikesdepartementet.

Mot denna bakgrund föreslås att uppgiften att vara centralmyndighet

beträffande ovan angivna straffrättsliga och civilrättsliga samarbete förs

över till Justitiedepartementet. Det gäller ärenden om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål, utlämning, överförande av straffverkställighet, över-

förande av lagföring, delgivning, bevisupptagning åt utländsk domstol i

civila mål och ärenden, upplysningar om innehållet i utländsk rätt samt

översändande av ansökningar om rättshjälp enligt rättshjälpslagen

(1996:1619).

Den ändrade organisationen föranleder, utöver en reglering i den nya

lagen om internationellt rättslig hjälp i brottmål, ändringar i utlämnings-

lagen, i internationella verkställighetslagen, i lagen (1978:801) om inter-

nationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet och lagen om sam-

arbete med de internationella tribunalerna. Inga ändringar krävs i lagen

(1976:19) om internationellt samarbete rörande lagöring för brott (lag-

föringslagen); däremot bör den till lagen hörande förordningen ändras på

denna punkt, liksom 1981 års förordning om innehållet i utländsk rätt.

För det civilrättsliga samarbetet krävs ändringar i 1946 års bevisupp-

tagningslagar liksom ett antal förordningsändringar.

Sverige bör också ta bort förbehåll respektive ändra gjorda förklaringar

beträffande de konventioner och bilaterala överenskommelser där

Sverige utsett Utrikesdepartementet till centralmyndighet. Se härom

närmare i avsnitt 14.

7.3 Ansökans innehåll

Regeringens förslag: En enhetlig reglering införs om vilka uppgifter

en ansökan om rättslig hjälp i Sverige normalt skall innehålla. Mot-

svarande bestämmelser skall tillämpas för ansökningar från Sverige

om inte den utländska staten kräver annat.

En ny regel införs som gör det möjligt för den instans som hand-

lägger en ansökan om rättslig hjälp att vid behov underlåta att kräva

att handlingarna är översatta.

En ny regel införs som gör det möjligt att skicka en ansökan om

rättslig hjälp med telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda

fallet, på annat sätt.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Riksåklagaren anser att regleringen rörande över-

sättningar kräver att åklagarväsendet kommer att behöva bygga upp ett

nätverk av översättare för det praktiska arbete. Stockholms tingsrätt mot-

sätter sig att översättningar skall ombesörjas och bekostas av den instans

som handlägger en ansökan om rättslig hjälp. Tingsrätten föreslår att

översättningar istället ombesörjs av ett centralt rikstäckande organ och att

denna funktion kan anförtros Domstolsverket. Kronofogdemyndigheten i

Stockholm anser att Sverige generellt bör godta en ansökan som är

översatt till engelska.

Skälen för regeringens förslag

Ansökans innehåll

I 5 § andra stycket tvångsmedelslagen finns bestämmelser om vilka

uppgifter en ansökan enligt lagen skall innehålla. Dessa bestämmelser är

gemensamma för ansökningar från utomnordiska stater och från nordiska

stater (jfr § 10 samma lag). När det gäller ansökningar om bevisupptag-

ning saknas bestämmelser om innehållet i en ansökan till Sverige. Där-

emot finns det i 4 § kungörelsen (1947:847) med vissa bestämmelser

rörande tillämpningen av 1946 års lag om bevisupptagning i utlandet

bestämmelser om vad en svensk ansökan om bevisupptagning utomlands

skall innehålla. I 10 § i 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet

finns också bestämmelser om ansökans innehåll.

Den nuvarande regleringen om vilka uppgifter en ansökan om rättslig

hjälp i Sverige skall innehålla är oöverskådlig och är dessutom inte hel-

täckande. När nu reglerna flyttas över till den nya lagen är det därför

angeläget att skapa en enhetlig reglering vid ansökningar om rättslig

hjälp i Sverige. En sådan bestämmelse bör innehålla de grundläggande

krav som bör ställas på en ansökan och som har täckning i de olika inter-

nationella överenskommelser som finns på området. Det är inte möjligt

att ha en heltäckande regel om vad en ansökan skall innehålla med

hänsyn till att vissa internationella överenskommelser har detaljerade

regler om ansökans innehåll som ofta har formulerats utifrån andra

staters behov och som inte alltid krävs för att Sverige skall kunna lämna

rättslig hjälp (se t.ex. avtalen med Australien och Kanada).

Därutöver kan det finnas behov av att reglera att en ansökan om en

särskild åtgärd skall innehålla viss information. Sådana särskilda krav på

innehållet i en ansökan bör regleras i anslutning till respektive åtgärd.

Motsvarande regler bör även gälla vid svenska ansökningar om rättslig

hjälp utomlands. Vid en svensk ansökan om rättslig hjälp utomlands

måste emellertid alltid den utländska statens egna krav på vad en ansökan

skall innehålla respekteras. Dessa krav är givetvis beroende av om de

baseras på en internationell överenskommelse eller inte. Det bör därför

vid ansökningar om rättslig hjälp utomlands ges ett undantag från

reglerna om ansökans innehåll för det fall den utländska staten kräver

annat.

En ansökan skall alltid innehålla uppgifter om den domstol eller

myndighet som handlägger ärendet i den ansökande staten och hur denna

kan nås t.ex. genom telefon och faxnummer. Där direktkommunikation är

tillåten (se avsnitt 7.1.1) bör den person som ansvarat för utarbetandet av

ansökningen anges. Om detta inte är möjligt kan istället en kontaktperson

på myndigheten anges. Vidare skall ansökan innehålla sedvanliga upp-

gifter om det rättsliga förfarande som pågår, uppgifter om den aktuella

gärningen med angivande av tid och plats för denna och de bestämmelser

som är tillämpliga i den ansökande staten. Den åtgärd som begärs skall

alltid anges. Begär den utländska staten hjälp med att höra en person t.ex.

genom videokonferens eller bevisupptagning, skall ansökan innehålla

uppgift om i vilken egenskap personen skall höras.

Mot bakgrund av den gemensamma åtgärden om goda rutiner (se

avsnitt 5.4.5) bör det även, om en ansökan har betecknats som brådskan-

de eller om det begärts att en viss åtgärd bör vidtas inom en viss tidsfrist,

även framgå skälen för brådskan eller tidsfristen.

En ansökan om rättslig hjälp i brottmål skall enligt nuvarande regler

ske skriftligen. I dag översänds handlingarna per post eller med bud. I

arbetet med en EU-konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

diskuteras om det ska tillåtas att en ansökan skall kunna översändas även

på andra sätt som kan skapa ett skriftligt meddelande (se avsnitt 5.4.2).

Avtalet med Kanada tillåter under vissa förutsättningar att ansökan över-

sänds per telefax (se avsnitt 5.7.2). Den nya lagen bör innehålla en regel

om att en ansökan kan skickas med telefax eller, efter överenskommelse i

det enskilda fallet, på annat sätt.

Bestämmelserna i lagen bör kompletteras med särskilda föreskrifter i

förordning, t.ex. om att i ansökningar från Sverige även mål- eller

ärendenummer bör anges.

Översättningar

Enligt artikel 16 i 1959 års rättshjälpskonvention behöver inte ansök-

ningar om rättslig hjälp och bifogade handlingar vara översatta. Enligt

artikeln kan emellertid konventionsstaterna i en förklaring förbehålla sig

rätten att kräva att ansökningar och bifogade handlingar skall vara över-

satta till sitt eget språk eller till något annat av Europarådets officiella

språk. En sådan förklaring kan medföra att övriga stater ställer mot-

svarande krav.

Sverige har avgivit en förklaring i enlighet med artikel 16 som innebär

att ansökningar om bevisupptagning i Sverige och därtill fogade hand-

lingar skall vara översatta till svenska, danska eller norska. Vid ansök-

ningar om delgivning skall handlingarna vara översatta till svenska för att

tvångsdelgivning skall kunna verkställas. Bestämmelser om översättning

av handlingar som delges direkt per post redovisas i avsnitt 9.

Huvudregeln att ansökningar om rättslig hjälp i Sverige och därtill

fogade bilagor ska vara översatta till svenska, danska eller norska bör

framgå av den nya lagen. Det finns emellertid ett behov av att kunna

frångå huvudregeln om åtgärden i det enskilda fallet kan vidtas utan att

ansökningen eller samtliga bifogade handlingar översätts. Det kan vara så

att domstolen eller åklagaren kan handlägga ärendet utan att samtliga

handlingar översätts och det kan antas att den person som berörs av

åtgärden talar språket i ansökan eller kan få innehållet i ansökan översatt

på annat sätt. Det gäller i första hand handlingar som är upprättade på

eller översatta till engelska. En sådan möjlighet skulle innebära att

enskilda ärenden skulle kunna handläggas enklare och snabbare. Det bör

därför införas en möjlighet att vid behov underlåta att kräva att ansök-

ningar om rättslig hjälp i Sverige och samtliga bifogade handlingar skall

översättas. Bestämmelsen innebär att Sveriges förklaring till artikel 16 i

1959 års rättshjälpskonvention kan modifieras (se avsnitt 14.1). Frågan i

vilken omfattning handläggningen av ett ärende kan ske på ett främman-

de språk behandlas i avsnitt 7.5.

Översättningar av ansökningar om rättslig hjälp som skickas från

Sverige ombesörjs enligt den nuvarande regleringen av Utrikesdeparte-

mentet i egenskap av centralmyndighet. Även ansökningar som skickas

till Sverige översätts genom centralmyndighetens försorg i de fall ansö-

kan görs under åberopande av en konvention där Sverige ej gjort förbe-

håll om översättning till svenska eller i förhållande till stater som Sverige

inte har ingått avtal om rättslig hjälp. De artiklar i Schengenkonventionen

som berör rättslig hjälp i brottmål utgör kompletteringar till 1959 års

rättshjälpskonvention och Sveriges språkförbehåll till den konventionen

blir därför tillämpligt även i förhållande till dessa bestämmelser. Att

centralmyndigheten ombesörjt översättningar har varit naturlig ordning

eftersom samtliga ansökningar till och från Sverige utom i de nordiska

samarbetet skickas via centralmyndigheten.

I avsnitt 7.1.1 föreslås att ansökningar om rättslig hjälp från Sverige i

stor utsträckning skall kunna skickas direkt till den åklagare eller

domstol som skall verkställa ansökan i syfte att effektivisera och förenkla

handläggningen av ärenden. En ordning som innebär att en ansökan alltid

skall översättas genom centralmyndighetens försorg skulle motverka

dessa strävanden. Regeringen anser att det vid direktkommunikationer är

den åklagaren eller domstolen som ansöker om rättslig hjälp som också

bör ha ansvaret för att handlingar blir erforderligt översatta.

Översättning av det återredovisade materialet ombesörjs och bekostas

enligt den nuvarande ordningen av den instans som begärt åtgärden.

Någon ändring här föreslås inte.

I dag anlitar centralmyndigheten i stor utsträckning de auktoriserade

translatorer som finns upptagna i Kammarkollegiets förteckning. Enligt

regeringens bedömning finns det inte något behov av att, som föreslagits

under remissbehandlingen, inrätta ytterligare nätverk eller någon annan

organisation av översättare. Dessa translatorer kan vid direktkommunika-

tion även anlitas av domstolen eller åklagaren.

Kostnaderna för centralmyndighetens översättningar har fram till den

1 januari 2000 belastat rättsväsendet. Från årsskiftet belastar kostnaden

för de översättningar som görs av centralmyndigheten regeringskansliet.

Kostnaden för de översättningar som ombesörjs av den åklagare eller

domstol som begär den rättsliga hjälpen liksom kostnaden för översätt-

ning av återredovisade ärenden bör även i fortsättningen belasta rätts-

väsendet. Endast då en ansökan om rättslig hjälp sker via centralmyndig-

heten bör kostnaden belasta regeringskansliet. Frågan om kostnaderna för

översättningar behandlas även i avsnitt 16.

7.4 Generell hänvisning till rättegångsbalken och krav på

att motsvarande åtgärd kan genomföras i ett svenskt

förfarande

Regeringens förslag: En generell hänvisning till rättegångsbalkens

materiella bestämmelser tas in i lagen. Bestämmelsen kompletteras

med en regel att den begärda åtgärden får vidtas endast om mot-

svarande åtgärd hade kunnat vidtas vid en svensk förundersökning

eller rättegång.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I anslutning till vissa av de svenska

bestämmelserna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål finns regler om

vilka åtgärder som Sverige kan lämna bistånd med. I tvångsmedelslagen

anges t.ex. att beslag får avse föremål eller skriftlig handling som finns i

Sverige och att bestämmelserna i 27 kap. 2 och 3 §§ rättegångsbalken

skall tillämpas. Enligt de sist nämnda bestämmelserna får t.ex. beslag

inte läggas på vissa handlingar som innehas av en advokat, en läkare eller

vissa andra yrkeskategorier som är undantagna för vittnesplikt. Enligt 3 §

får brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller

telebefordringsföretag tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet

fängelse i ett år eller däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag

hos mottagaren. För att husrannsakan skall få genomföras gäller, genom

hänvisningen till 28 kap. 1 och 3 §§, rättegångsbalken samma förutsätt-

ningar och villkor som vid en husrannsakan i en svensk förundersökning.

Någon hänvisning till proportionalitetsprincipen i 27 kap. 1 § tredje

stycket och 28 kap. 3a § rättegångsbalken finns dock troligen av förbi-

seende inte.

En sakligt sett rimligare ordning, som också är mer lättillgänglig, är att

införa en reglering som innebär att Sverige, på begäran av en annan stat,

skall kunna vidta en begärd åtgärd om åtgärden hade kunnat vidtas i ett

svenskt förfarande. Regleringen bör utformas så att det framgår att lagen

vilar på den filosofin att svenska åklagare och domstolar skall bistå sina

utländska motsvarigheter med olika åtgärder under samma villkor och

förutsättningar som motsvarande åtgärder kan genomföras i en svensk

förundersökning eller rättegång varken mer eller mindre. Vid prövning-

en av om åtgärden kan vidtas i Sverige skall gärningen bedömas enligt

svensk rätt. En sådan reglering bör tas in i den nya lagen och ersätta de

hänvisningar som i dag finns t.ex. i tvångsmedelslagen till

rättegångsbalkens materiella bestämmelser. En sådan generell hänvisning

till rättegångsbalkens materiella bestämmelser bör tas in i en av lagens

inledande paragrafer.

För att ett krav på s.k. dubbel straffbarhet att gärningen motsvarar

brott också enligt svensk lag inte generellt skall gälla vid alla slags

åtgärder som kan vidtas enligt lagen bör bestämmelsen kombineras med

en regel som klargör i vilka fall krav på dubbel straffbarhet inte ställs.

Den frågan behandlas utförligt i avsnitt 7.6. Bestämmelsen måste också

utformas med beaktande av att Sverige skall kunna bistå med olika

åtgärder också när den aktuella saken i Sverige handläggs i administrativ

ordning och att vissa av de åtgärder som aktualiseras är reglerade på

annat håll än i rättegångsbalken. I avsnitt 7.5 föreslås att samma för-

farande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk

förundersökning eller rättegång.

7.5 Förfarandet

Regeringens förslag: En generell regel införs om att ansökningar om

rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. Om det begärs skall den

ansökande statens förfaranderegler tillämpas när den begärda åtgärden

vidtas, såvida inte förfarandet strider mot grundläggande principer i

den svenska rättsordningen. I övrigt skall den nya lagen innehålla en

generell regel om förfarandet som innebär att samma förfarande skall

tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk för-

undersökning eller rättegång. Domstolen kan, om det är lämpligt, be-

stämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på ett främ-

mande språk.

En generell regel införs om att i de fall en åtgärd som har begärts av

en annan stat riktas mot en misstänkt, tilltalad eller målsägande har

hon eller han samma rätt till offentlig försvarare, målsägandebiträde

eller stödperson som vid en svensk förundersökning eller rättegång.

En generell regel införs som ger den som skall höras eller annars

fullgöra något enligt lagen, en rätt att vägra om stöd finns för det i

svensk lag eller i den ansökande statens lag.

I den nya lagen införs bestämmelser om att ansökningar om rättslig

hjälp som har tagits emot skall bekräftas om det begärs av den

ansökande myndigheten och att den ansökande myndigheten skall

underrättas om åtgärden inte kan vidtas inom den tidsfrist som anges i

ansökan.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. När det gäller förfarandet efterfrågar Riksåklaga-

ren en tydligare belysning av vilka förfaranden som bör vägras för att de

strider mot grunderna för den svenska rättsordningen. Stockholms tings-

rätt ifrågasätter hur den föreslagna bestämmelsen förhåller sig till den

ordre public-reglering som behandlas i avsnitt 7.14.2. Tullverket anser att

det kanske bör övervägas om ett uttryckligt skydd för den enskilde bör

införas när den ansökande statens förfaranderegler tillämpas. Såvitt avser

bestämmelsen om offentlig försvarare utgår Riksåklagaren ifrån att

frågan om offentlig försvarare får bedömas utifrån straffskalan i den

ansökande staten om den gärning som utredningen avser är straffri i

Sverige. Ekobrottsmyndigheten, särskilda avdelningen, anser att skyldig-

heten att bekräfta mottagandet av en ansökan bör göras obligatorisk och

inte vara beroende av en begäran från den ansökande myndigheten samt

att rätten att vägra fullgöra något enligt denna lag under åberopande av

utländsk rätt kan skapa tillämpningsproblem.

Skälen för regeringens förslag: Den svenska lagstiftningen om

rättslig hjälp i brottmål innebär i stor utsträckning att de förfaranderegler

som gäller då en viss åtgärd vidtas i ett inhemskt mål skall tillämpas vid

verkställande av en framställning från en annan stat om att en sådan

åtgärd skall vidtas. I viss utsträckning kan dock en begäran från den

andra staten efterkommas om att ett visst förfarande skall iakttas. I 8 § i

1946 års lag om bevisupptagning i Sverige finns t.ex. en bestämmelse om

att, om den utländska domstolens framställning innehåller en begäran om

ett visst förfarande, denna begäran skall efterkommas om det inte strider

mot svensk lag. När det gäller framställningar enligt 1970 års Haagkon-

vention om bevisupptagning i utlandet i mål eller ärende av civil eller

kommersiell natur skall enligt samma paragraf begäran efterkommas om

det inte är oförenligt med svensk lag och det begärda förfarandet inte

heller är omöjligt att tillämpa på grund av ordningen för bevisupptagning

vid svensk domstol eller på grund av praktiska svårigheter. På samma

sätt innehåller 1909 års kungörelse om delgivning i Sverige en

bestämmelse om att en begäran om att delgivning skall ske på annat sätt

än enligt delgivningslagen (1970:428) skall efterkommas där så kan ske.

En generell bestämmelse av liknande innebörd har arbetats fram i ett

utkast till en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Den

går dock ett steg längre. Enligt texten som det har uppnåtts politisk

enighet om mellan EU:s justitieministrar skall en begäran om att vissa

formaliteter eller ett visst förfarande efterkommas såvida det inte strider

mot grundläggande rättsliga principer i den anmodade staten. En

liknande bestämmelse diskuteras i Europarådet i anslutning till arbetet

med ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention.

Avtalet med Kanada innehåller (artikel 2.1) en generell bestämmelse

liknande den som finns i ovan nämnda bevisupptagningslag.

En bevisupptagning i främmande stat innebär ur den ansökande statens

synvinkel att en del av processmaterialet tillförs målet genom utländska

myndigheter och under en annan processordning än den som styr resten

av förfarandet. Om bevisupptagningen kan genomföras på ett sätt som, så

långt det är möjligt, stämmer överens med den ansökande statens rätts-

ordning minskar typiskt sett de olägenheter som en bevisupptagning i en

annan stat är förenad med. Ur den anmodade statens synvinkel är det

naturligt att se bevisupptagningen som en del av det utländska förfar-

andet. Ett praktiskt exempel är att den ansökande statens lagstiftning

kräver att den som berörs av den begärda åtgärden måste beredas tillfälle

att yttra sig innan åtgärden beslutas, t.ex. att vissa handlingar skall

företes, för att den aktuella handlingen skall kunna åberopas som bevis i

domstol i den ansökande staten. Ett annat exempel är att försvarare skall

närvara vid förhör. Mot den bakgrunden bör den nya lagen innehålla en

generell bestämmelse av innebörd att en begäran från den ansökande

staten om att ett visst förfarande skall tillämpas när den begärda åtgärden

vidtas normalt skall tillgodoses.

I promemorian föreslås att undantag från denna regel endast bör kunna

göras i de fall då det begärda förfarandet skulle strida mot grunderna för

den svenska rättsordningen. Enligt regeringens mening bör undantaget

formuleras något annorlunda och mer knyta an till den formulering som

valts i utkastet till EU-konvention, nämligen när det begärda förfarandet

strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen.

Regeringen är ense med de remissinstanser som anser att promemorian

inte tillräckligt belyser och preciserar bestämmelsens tillämpningsom-

råde, framför allt när det gäller var gränsen går för vilka förfaranden som

bör vägras respektive accepteras. Regeringen vill här framhålla följande.

Genom en snävt formulerad undantagsregel markeras inledningsvis

tydligt att utgångspunkten är att den ansökande statens begäran om ett

visst förfarande normalt skall följas och att det endast i undantagsfall,

som närmast är av ordre public-karaktär, bör förekomma att det begärda

förfarandet vägras.

Den förordade formuleringen innebär, till skillnad från den nuvarande

regleringen i 8 § andra stycket i 1946 års lag om bevisupptagning i

Sverige, att frågan om det begärda förfarandet kan tillämpas eller inte

frikopplas från frågan om vad svensk lag föreskriver eller inte

föreskriver. Därigenom markeras också tydligt att de begärda åtgärderna

lämnas inom ramen för ett utländskt förfarande och att den svenska

regleringen, eller avsaknaden av reglering, på området saknar betydelse

så länge det begärda förfarandet inte kolliderar med de principer som den

svenska regleringen vilar på. Det innebär samtidigt att den omstän-

digheten att ett visst begärt förfarande är reglerat på annat sätt i Sverige,

är förbjudet i Sverige eller är helt oreglerat i svensk rätt inte ger några

egentliga fingervisningar om förfarandet kan tillämpas eller inte. Svaret

beror i stället av vad slags förfarande som begärs och hur det förhåller sig

till mer grundläggande principer som den svenska rättsordningen kan

sägas utgå från. Ytterst blir det naturligtvis en fråga för rättstillämp-

ningen.

En, vanligt förekommande, situation där det begärda förfarandet kan

och skall tillämpas trots att det strider mot svensk lag är att den andra

staten begär att ett visst förfarande skall tillämpas när ed avläggs, t.ex. att

eden skall formuleras på visst sätt eller att eden skall avläggas efter i

stället för före vittnesmålet. Ett sådant förfarande strider inte mot någon

grundläggande princip för den svenska rättsordningen och skall tillämpas

om den ansökande staten begär det, trots att det i och för sig strider mot

svensk lag. En konsekvens av den valda formuleringen som bör fram-

hållas i sammanhanget är för övrigt att det därmed i den nya lagen inte

krävs någon sådan särskild undantagsreglering i fråga om edsavläggelse

som finns i 8 § första stycket i 1946 års lag om bevisupptagning i

Sverige.

Förbudet att höra en misstänkt eller tilltalad under ed är visserligen

oreglerat i svensk rätt men är ett uttryck för en viktig grundläggande

princip i den svenska rättsordningen, nämligen den att en person inte

skall straffas för att han försöker skydda sig själv. En begäran om att en

misstänkt skall höras inför svensk domstol under ed skall därför vägras.

Ytterligare ett inte oväsentligt skäl i sammanhanget är också att en sådan

utsaga inte grundar menedsansvar enligt svensk rätt. För att grunda

menedsansvar enligt 15 kap. 1 § brottsbalken krävs att skyldigheten att

avlägga ed följer av lag ( laga ed ) och svensk domstol bör inte ålägga

någon att avge sin utsaga under en ed som inte kan grunda straffansvar

enligt svensk rätt (NJA 1984 s. 851).

Det uttryckliga förbudet i 36 kap. 1 § rättegångsbalken mot att höra en

målsägande under ed i brottmål är däremot knappast ett utflöde av en

grundläggande princip i den svenska rättsordningen utan är snarast

förestavat av intresset av jämvikt mellan parterna i rättegången som

Sverige knappast har anledning att upprätthålla om rättegången äger rum

utomlands enligt den ansökande statens processordning. En begäran om

att höra en målsägande under ed inför svensk domstol kan likväl inte

följas eftersom något straffansvar inte kan utkrävas vid svensk domstol.

Så länge menedsansvaret har denna begränsning är det därför uteslutet att

efterkomma en begäran om att en målsägande skall höras under ed.

Frågan om att utvidga menedsansvaret till att också omfatta vissa utsagor

som sker inom ramen för det internationella straffrättsliga samarbetet

kommer att aktualiseras inför en svensk ratificering av EU-konventionen

om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (avsnitt 5.4.2). Utkastet innehåller

en skyldighet för medlemsstaterna att se till att vittnen som hörs på deras

territorier vid en videokonferens kan straffas för mened. Den nu

redovisade frågan kan beaktas i det sammanhanget.

En annan begränsning av möjligheterna att höra en målsägande inför

svensk domstol är att det inte är möjligt att tvinga en målsägande att

lämna sin berättelse. Bestämmelserna i 36 kap. 21 § rättegångsbalken är

enbart tillämpliga på vittnen och kan inte utan uttryckligt lagstöd

tillämpas på en målsägande. Möjligheten att hämta en målsägande till

bevisupptagning utom huvudförhandling saknas också (46 kap. 14 § är

tillämplig endast vid huvudförhandling). Att det begärda förfarandet inte

skall följas i den mån det inbegriper användning av tvångsmedel eller

annan tvångsåtgärd är ett utflöde av principen att tvångsmedelsanvänd-

ning mot enskild kräver uttryckligt stöd i svensk lag.

Av flera skäl, bl.a. att ed endast kan avläggas inför domstol och att

skyldighet att avlägga ed skall följa av lag för att grunda menedsansvar,

kan en begäran om att ett åklagarlett förhör under förundersökningen

skall ske under ed inte godtas.

Om ett begärt förfarande strider mot regeringsformen eller europa-

konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna kan det självklart aldrig tillämpas.

Med anledning av bl.a. Stockholms tingsrätts remissyttrande finns det

skäl att framhålla att den nu föreslagna regleringen uteslutande skall

tillämpas av den åklagare eller domstol som handlägger ärendet. I avsnitt

7.14.2 föreslås att regeringen ensam beslutar om avslag på en ansökan

om rättslig hjälp om ett bifall till ansökan strider mot allmänna svenska

rättsprinciper (ordre public). I det fallet handlar det om att den brottsliga

gärningen eller den begärda åtgärden som sådan strider mot svenska

rättsprinciper, medan den här föreslagna regleringen tar sikte på att ett

visst förfarande skall tillämpas när en i och för sig acceptabel åtgärd

verkställs. Sistnämnda fråga skall inte underställas regeringen för pröv-

ning enligt den ordning som föreslås i avsnitt 7.14.2 utan skall som sagt

prövas av den instans som handlägger ärendet. Kan det begärda förfar-

andet inte tillämpas skall, efter samråd med ansökande stat, annat förfa-

rande tillämpas, såvida inte ansökan återkallas. Vidhåller den ansökande

staten sin ursprungliga begäran får ansökan i sin helhet avslås av den

instans som handlägger ärendet. Lagtexten bör omformuleras så att det

som nu sagts framgår tydligare än enligt promemorians förslag.

I övrigt bör huvudregeln i fråga om förfarandet vara att samma

förfarande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en

svensk förundersökning eller rättegång. Lagen bör inte här innehålla en

uttrycklig hänvisning till rättegångsbalkens regler eftersom det enligt

vad som föreslås i avsnitt 6.3 kan bli aktuellt att bistå med andra

åtgärder än sådana som regleras i rättegångsbalken.

En annan konsekvens av synsättet att se verkställandet av en åtgärd på

begäran av en annan stat som en del av det utländska förfarandet är att

den som är ålagd att göra något enligt denna lag skall ha samma rätt att

vägra fullgöra vad som krävs som gäller i den ansökande staten. Givetvis

kan alltid de regler till skydd för den enskilde som gäller enligt svensk

rätt också alltid kunna åberopas. En bestämmelse av denna innebörd

finns redan i 1946 års lag om bevisupptagning i Sverige. En bestämmelse

av liknande innebörd har diskuterats i samband med bestämmelsen om

förhör genom videokonferens i arbetet med EU-konventionen om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 7.10) En motsvarande

bestämmelse bör införas i den nya lagen. Bestämmelsen bör i lagen

placeras så att den blir generellt tillämplig vid samtliga åtgärder.

Det bör i lagen lämnas utrymme för att avvika från regeln om att

rättegångsspråket i Sverige är svenska och tillåta domstol i det enskilda

fallet att bestämma att handläggningen helt eller delvis skall äga rum på

ett annat språk. Vid offentliga förhandlingar är utrymmet för att tillämpa

bestämmelsen begränsat (se författningskommentaren till 2 kap. 10 §).

Det krävs inga särskilda regler för att åklagare, eller centralmyndigheten,

skall kunna handlägga ärendet på t.ex. engelska.

I sammanhanget aktualiseras också en särskild fråga och det är vad

som bör gälla i fråga om rätt till offentlig försvarare för den som hörs i

anledning av en utländsk framställning. De nuvarande reglerna tiger på

den punkten och det har i den praktiska tillämpningen, särskilt vid förhör

under förundersökning, ansetts att reglerna inte ger utrymme för att

förordna offentlig försvarare i sådana fall. Det är inte tillfredsställande

om ett förhör som begärs av annan stat inte kan genomföras därför att

förhörspersonen vägrar att medverka utan försvarare; möjligheterna att

tillgripa tvångsmedel är verkningslös i sådant fall. Det är inte heller

rimligt att förhör som sker på begäran av annan stat sker med ett sämre

skydd för den misstänkte än vid motsvarande förhör som äger rum i

svensk förundersökning. Den nya lagen bör därför kompletteras med en

bestämmelse som klargör att reglerna i 21 kap. rättegångsbalken om för-

ordnande av offentlig försvarare är tillämpliga vid förhör som äger rum

enligt 23 kap. rättegångsbalken på begäran av annan stat. Med en sådan

konstruktion kommer förhör på begäran av annan stat och förhör som

sker på initiativ av svenska myndigheter i detta hänseende behandlas

lika.

Bestämmelsen bör formuleras så att den som skall höras, eller som

annars drabbas av en begärd åtgärd, har samma rätt till offentlig försva-

rare som vid en svensk förundersökning eller rättegång. Även om gär-

ningen har lågt straffvärde, eller inte är straffbar, i Sverige men har ett

högt straffvärde i den ansökande staten, finns det utrymme enligt 21 kap.

3 a § andra stycket rättegångsbalken att förordna offentlig försvarare. Det

finns därför här ingen anledning att, som Riksåklagaren förordar, bedöma

frågan om offentlig försvarare utifrån straffskalan i den ansökande staten.

Bestämmelsen bör i lagen placeras så att den blir generellt tillämplig

och inte bara gäller vid förhör under förundersökning. Den kan t.ex.

aktualiseras i anledning av en begäran om husrannsakan och beslag.

Det kan även bli aktuellt att förordna offentlig försvarare vid en

bevisupptagning i Sverige med en annan än den tilltalade eller den miss-

tänkte. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.8.

En motsvarande regel bör tas in i lagen i de fall åtgärden riktas mot en

målsägande. Genom en sådan bestämmelse kan målsägandebiträde för-

ordnas för t.ex. ett brottsoffer som hör genom videokonferens i Sverige.

Han eller hon bör ha samma rätt att erhålla målsägandebiträde eller

stödperson som vid en svensk förundersökning eller rättegång. I båda

fallen handlar det om att den som åtgärden riktas sig emot inte skall vara

sämre lottad men inte heller bättre än om den aktuella åtgärden hade

vidtagits i en svensk förundersökning eller rättegång.

I den gemensamma åtgärden om goda rutiner vid ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål har medlemsstaterna inom EU kommit överrens om

vissa principer för handläggningen av ansökningar om rättslig hjälp. Som

redogjorts för i avsnitt 5.4.5 stämmer dessa rutiner väl överens med

svenska rätts- och förvaltningstraditioner och kan i princip tillämpas

inom ramen för befintlig lagstiftning. Några av rutinerna är emellertid så

viktiga för det internationella samarbetet att de bör framgå av den nya

lagen. Detta gäller framför allt rutinerna rörande bekräftelse av ansök-

ningar, skyldigheten att kontakta den ansökande myndigheten om en

åtgärd inte kan verkställas inom en angiven tidsfrist samt förfarandet för

det fall en ansökan inte alls eller endast delvis kan verkställas.

Enligt den gemensamma åtgärden om goda rutiner skall brådskande

ansökningar prioriteras om det inte strider mot nationell rätt. Vidare skall

ansökningar om rättslig hjälp aldrig behandlas mindre gynnsamt än ett

motsvarande nationellt ärende. Enligt nuvarande praxis skall en ansökan

om rättslig hjälp behandlas skyndsamt. Denna regel bör uttryckligen

framgå av den nya lagen. De tidsfrister som uppställs i rättegångsbalken

när en motsvarande åtgärd skall vidtas i ett inhemskt förfarande blir

direkt tillämpliga vid verkställandet av en ansökan om rättslig hjälp

genom den generella hänvisningen till förfarandet vid en svensk för-

undersökning eller rättegång. Däremot behövs särskilda bestämmelser

om skyndsamhet där rättegångsbalkens bestämmelser inte är direkt över-

förbara. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.11.

7.6 Krav på dubbel straffbarhet

Regeringens förslag: Det nuvarande kravet på att gärningen skall

vara straffbar i Sverige för att svenska åklagare och domstolar skall

kunna bistå en annan stat med förhör under förundersökning, med

bevisupptagning vid domstol och med överförande av frihetsberövade

för förhör eller konfrontation i den staten tas bort. Något krav på

dubbel straffbarhet bör inte heller uppställas vid telefonförhör eller

förhör genom videokonferens.

För ansökningar om husrannsakan och beslag och överlämnande av

den beslagtagna egendomen till en annan stat behålls ett krav på

dubbel straffbarhet. Kravet på att brottet skall vara av viss svårhet tas

bort. Den nordiska regleringen, som innebär att det är tillräckligt att

det för den aktuella gärningen är stadgat fängelse i den ansökande

staten, utvidgas till att även gälla ansökningar från EU:s medlems-

stater. I fråga om gärningar som i den ansökande staten eller i

Sverige beivras i administrativ ordning skall krävas att gärningen

motsvarar brott för vilket enligt den andra statens lag är stadgat

fängelse sex månader eller mer.

För ansökningar om kroppsbesiktning och kroppsvisitation samt

hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kamera-

övervakning uppställs ett krav på dubbel straffbarhet.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. I

promemorian behandlas inte kroppsbesiktning och kroppsvisitation.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Ekobrottsmyndigheten, särskilda avdelningen, och

Stockholms tingsrätt anser att regleringen tydligare bör framgå av lag-

texten. Justitiekanslern påpekar att bestämmelsen att dubbel straffbarhet

inte skall gälla när ansökan om rättslig hjälp med husrannsakan, kvarstad

och beslag görs av något EU land eller Norge eller Island är missledande,

eftersom lagen inte kan tillämpas på tvångsåtgärder som omfattas av det

grundlagsskyddade området.

Skälen för regeringens förslag: 1959 års rättshjälpskonvention ställer

inte upp något generellt krav på dubbel straffbarhet dvs. att en gärning

skall vara straffbar även i den anmodade staten för att rättslig hjälp skall

ges. Konventionen innehåller däremot regler om dubbel straffbarhet när

det gäller husrannsakan och beslag. Enligt konventionens artikel 5 får en

stat som villkor för att lämna bistånd med husrannsakan och beslag kräva

a) att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt dess lag, b) att den

enligt den egna lagen kan föranleda utlämning och c) att verkställandet

av framställningen skall vara förenlig med den egna lagstiftningen.

Sverige och många, men inte alla, länder som anslutit sig till

konventionen har gjort ett förbehåll som innebär ett krav på dubbel

straffbarhet för att rättslig hjälp skall ges. För Sveriges del är detta

förbehåll generellt medan de flesta andra länderna har begränsat sina

förbehåll så att de endast avser rättslig hjälp med husrannsakan och

beslag. Sverige har också fullt ut utnyttjat möjligheterna att göra

förbehåll i fråga om husrannsakan och beslag enligt konventionens

artikel 5. Det innebär att Sverige bl.a. kräver att gärningen motsvarar

brott för vilket i Sverige är stadgat fängelse i mer än ett år.

I de svenska bestämmelserna ställs krav på dubbel straffbarhet för att

Sverige skall lämna rättslig hjälp med bevisupptagning vid domstol (1 § i

1946 års lag om bevisupptagning i Sverige), vid åklagares förhör under

förundersökning (9 § andra stycket i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet) och vid överförande av frihetsberövade till annan stat

(3 § i sistnämnda lag). Krav på dubbel straffbarhet, och krav på att brottet

är av viss svårhet, gäller som sagt också vid husrannsakan och beslag om

den beslagtagna egendomen skall överlämnas till annan stat (3 §

tvångsmedelslagen jämfört med 4 § utlämningslagen). Vid beslag och

kvarstad som sker för att säkerställa verkställighet i Sverige av utländska

förverkanden krävs att det utländska avgörandet kan verkställas i Sverige

enligt internationella verkställighetslagen (2 a § tvångsmedelslagen),

vilket i sin tur innebär ett krav på dubbel straffbarhet. Kravet på dubbel

straffbarhet gäller med ett viktigt undantag även i fråga om nordiska

framställningar; för nordiska framställningar om husrannsakan och

beslag finns en annan reglering (se nedan). Krav på dubbel straffbarhet

ställs inte upp vid delgivning på begäran av en annan stat.

Inom EU är frågan om att begränsa kravet på dubbel straffbarhet vid

ömsesidig rättslig hjälp mellan EU:s medlemsländer aktuell såväl i den

sektorsövergripande arbetsgruppen om organiserad brottslighet hand-

lingsplanen uppmanar medlemsstaterna att överväga frågan när det gäller

den organiserade brottsligheten som i arbetet med en EU-konvention

om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.1 och 5.4.2).

Diskussionerna har ännu inte burit någon frukt.

I allmänhet torde det krav på dubbel straffbarhet som ställs upp i den

svenska lagstiftningen inte innebära något faktiskt hinder för svenska

myndigheter att lämna bistånd eftersom kriminaliseringen i de olika

länder som vi normalt samarbetar med i allmänhet är densamma som i

Sverige. Det gäller naturligtvis i hög grad i fråga om sådana brotts-

utredningar som man finner det lönt att begära utländskt bistånd med.

Det svenska kravet är vidare utformat så att det inte ställer krav på att

brotten skall vara identiska; det räcker att den aktuella gärningen

 motsvarar brott enligt svensk lag .

Ett problem som kravet på dubbel straffbarhet medför är emellertid att

många ansökningar tar längre tid att utreda och ofta måste kompletteras

för att det skall kunna fastställas om den aktuella gärningen är straffbar i

Sverige. Brottsrekvisiten kan t.ex. vara något annorlunda utformade i den

ansökande staten och ansökan saknar därför uppgifter om sådana rekvisit

som krävs i Sverige. Detta innebär att ansökningarna tar såväl tid som

resurser i anspråk i Sverige och att den ansökande staten får vänta med

den hjälp som Sverige kan bistå med.

Om kravet på dubbel straffbarhet kan begränsas skulle det inter-

nationella samarbetet på brottmålsområdet underlättas. Särskilt angeläget

är att begränsa det generella svenska kravet på dubbel straffbarhet som

ställs upp för samarbete enligt 1959 års rättshjälpskonvention. Inom EU-

kretsen är det endast ett fåtal stater som har ett generellt krav på dubbel

straffbarhet enligt konventionen.

Det är inte aktuellt att helt avskaffa kravet på dubbel straffbarhet. Det

gäller främst vid tvångsmedelsanvändning mot enskilda, se vidare nedan.

Däremot bör den svenska regleringen som innebär att krav på dubbel

straffbarhet ställs upp vid åklagares förhör under förundersökning och

vid bevisupptagning vid domstol kunna avskaffas helt. Regleringen är

relativt unik inom EU-kretsen och måste numera anses vara föråldrad.

Med hänsyn till att det inte rör sig om särskilt ingripande åtgärder bör

Sverige normalt kunna godta den lagstiftning som gäller i den ansökande

staten. Sverige bör således kunna avstå från att ställa krav på att

gärningen skall motsvara brott enligt svensk lag när det begärs att en

svensk åklagare skall bistå en utländsk kollega med att förhöra olika

personer under en brottsutredning eller vid bevisupptagning vid svensk

domstol på begäran av en annan stat. Något krav på dubbel straffbarhet

bör av samma skäl inte uppställas vid telefonförhör eller vid förhör

genom videokonferens.

Även när det gäller överförande av frihetsberövade personer till annan

stat har de flesta stater som tillträtt 1959 års rättshjälpskonvention avstått

från att ställa krav på dubbel straffbarhet. Sverige bör kunna göra det-

samma när det gäller sådant överförande som avses i 1959 års rättshjälps-

konvention, dvs. när den frihetsberövade förs över till den ansökande

staten för förhör eller konfrontation där. Det bör framhållas att över-

förande aldrig kan ske för att utreda den frihetsberövades egen brotts-

lighet. Normalt är personen frihetsberövad för att avtjäna straff som

gäller annan brottslighet och som utdömts av svensk domstol. I avsnitt

7.13.1 föreslås bl.a. regler om att en person som är frihetsberövad i den

ansökande staten skall kunna föras över till Sverige. Dessa förslag har sin

grund i de diskussioner som förts inom EU och Europarådet. I utkastet

till EU-konventionen och utkastet till ett andra tilläggsprotokoll till 1959

års rättshjälpskonvention ställs inte något krav på dubbel straffbarhet

upp. Även i dessa fall bör Sverige avstå från att ställa upp något krav om

dubbel straffbarhet.

Det måste naturligtvis finnas utrymme för att vägra bifalla en

framställning om omständigheterna i ett enskilt fall är sådana att det

skulle vara stötande att bistå den andra staten. Till skillnad från den

nuvarande regleringen där krav på dubbel straffbarhet är ett obliga-

toriskt villkor för bistånd bör den nya regleringen innehålla en fakul-

tativ möjlighet att vägra. Den frågan behandlas i avsnitt 7.14.2. Som

framhålls i avsnitt 7.14.1 får en sådan vägransgrund inte användas i strid

med Sveriges internationella åtaganden på området, t.ex. 1959 års rätts-

hjälpskonvention med gjorda reservationer och förklaringar till denna.

Angående ändringar av reservationer till 1959 års rättshjälpskonvention,

se sist i detta avsnitt och avsnitt 14.1.

När det gäller användning av tvångsmedel mot enskilda gör sig andra

synpunkter gällande. Det är tveksamt att utsätta enskilda för sådana

ingripande åtgärder om det inte gäller en gärning som är straffbar i

Sverige.

I dag gäller att bistånd med husrannsakan och beslag och över-

lämnande till annan stat lämnas endast om den aktuella gärningen

motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än

ett år. Utgångspunkten måste vara att kravet på dubbel straffbarhet skall

behållas för detta slag av åtgärder. Den särskilda reglering som gäller för

nordiska framställningar liksom Schengenregleringen (avsnitt 5.3) måste

samtidigt beaktas, liksom ambitionen att så långt det är möjligt

begränsa förbehållen till 1959 års rättshjälpskonvention.

I fråga om framställningar från Danmark, Finland, Norge och Island

där regleringen knyter an till den nordiska utlämningslagstiftningen

gäller att husrannsakan och beslag inte får tillgripas om gärningen i den

ansökande staten endast kan leda till böter. För nordiska framställningar

gäller således inget krav på dubbel straffbarhet. Där gäller i stället att

fängelse skall kunna ådömas för gärningen i den ansökande staten.

Som redovisats i avsnitt 5.3 innehåller artikel 51 i Schengenkonven-

tionen bestämmelser som innebär att möjligheterna att vägra efterkomma

en framställning om husrannsakan och beslag begränsas. Även krav på

att gärningen skall vara av viss svårhet är uppmjukat jämfört med vad

som gäller enligt svensk rätt; straffsatsen är fängelse minst sex månader

jämfört med den nuvarande svenska regeln som knyter an till utläm-

ningslagen fängelse mer än ett år. Kravet på dubbel straffbarhet har

också mjukats upp genom att även gärningar som i den ena staten beivras

i ett administrativt förfarande skall kunna föranleda husrannsakan och

beslag om det för gärningen i den andra staten är stadgat fängelse i minst

än sex månader (angående administrativa förfaranden se avsnitt 6.2).

En ordning som innebär att olika regler föreskrivs för nordiska

framställningar, för framställningar från Schengenstaterna, för framställ-

ningar från stater som har tillträtt 1959 års rättshjälpskonvention och för

övriga stater är knappast acceptabel. Till bilden hör också de bilaterala

rättshjälpsavtalen med Polen och Ungern och avtalen med Australien och

Kanada, liksom det avtal som diskuteras med USA. Målsättningen måste

vara att hitta en reglering som kan göras så generell som möjligt.

Ett sätt kan vara att i stället för att knyta an till utlämnings-

lagstiftningens krav på brottets svårhet knyta an till Schengenreglerna

och göra dessa generellt tillämpliga i förhållande till alla stater. Det nuva-

rande kravet på brottets svårhet skulle därmed sättas ner från fängelse

minst ett år till fängelse minst sex månader. En sådan reglering skulle bli

enhetlig och öka Sveriges möjligheter att bistå utländska brottsutredande

myndigheter. En sådan lösning är samtidigt inte helt i linje med artikel 5 i

1959 års rättshjälpskonvention eftersom den skulle innebära att Sverige

skulle tvingas göra ett slags partiellt förbehåll till punkt b).

Ett alternativ är att helt ta bort kravet på att brottet skall vara av viss

svårhet. Härigenom skulle det tillsammans med de förslag som behand-

las i avsnitt 7.14.5 om res judicata m.m. och avsnitt 7.14.6 om preskrip-

tion finnas förutsättningar för Sverige att återkalla förbehållet till arti-

kel 5 b) i 1959 års konvention som innebär att det ställs krav på att

brottet kan föranleda utlämning och att inskränka förbehållet till att

endast gälla punkterna a) och c) dvs. att gärningen motsvarar brott enligt

svensk lag och att åtgärden är förenlig med svensk lag. Att Sverige

behåller sitt förbehåll enligt punkten c) är förenligt med

Schengenkonventionen (artikel 51 b). Frågan är om inte en sådan

reglering är den rimligaste och mest logiska lösningen. Den innebär att

svenska åklagare och domstolar kommer att kunna bistå utländska

brottsutredande myndigheter med tvångsåtgärder under samma

förutsättningar som tvångsåtgärder kan beslutas i en motsvarande svensk

förundersökning och rättegång. De trösklar, t.ex. i form av krav på att

brottet skall vara av viss svårhet, som gäller för att husrannsakan skall få

ske i en svensk förundersökning blir tillämpliga också i förhållande till

utländska förundersökningar (se härom förslaget i avsnitt 7.4). Det finns

inget behov av att därutöver ställa särskilda krav på att brottet skall vara

av viss svårhet, särskilt inte mot bakgrund av de regler om avslag på

ansökan som föreslås i avsnitt 7.14.2 (ordre public m.m.).

Det finns ingen anledning att ta bort den särskilda reglering som gäller

för nordiska framställningar. En tilltalande ordning som också blir en

kraftfull markering av Sveriges vilja att effektivisera det rättsliga sam-

arbetet inom EU är att utvidga den nordiska regleringen till att omfatta

samtliga EU-stater. En sådan ordning bör vara möjlig att genomföra

särskilt mot bakgrund av de möjligheter att vägra biträde som föreslås

gälla i avsnitt 7.14.2. Det föreslås därför att det för framställningar om

husrannsakan, beslag och kvarstad från EU:s medlemsstater och från

Norge och Island skall räcka att det för gärningen är stadgat fängelse i

den ansökande staten. Framställningar om beslag med anledning av

tryckfrihetsbrott eller brott mot yttrandefrihetsgrundlagen omfattas inte

av bestämmelserna i lagen. Denna fråga behandlas i avsnitt 6.1.

Kravet på dubbel straffbarhet vid beslag och kvarstad för att säkra

verkställighet i Sverige av utländska förverkanden, som är inbyggt i

kravet på att det utländska förverkandet kan verkställas i Sverige, behålls

oförändrat.

Vid kroppsbesiktning och kroppsvisitation samt hemlig teleavlyssning,

hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning bör ett oinskränkt

krav på dubbel straffbarhet ställas upp. Hemlig teleavlyssning behandlas

i avsnitt 7.12.

I fråga om gärningar som beivras genom ett administrativt förfarande i

den ansökande staten bör, i enlighet med Schengenkonventionens regler,

krävas att gärningen motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är

stadgat fängelse sex månader eller mer. Om gärningen i den ansökande

staten endast beivras i administrativ ordning bör alltså krävas att

gärningen i Sverige utgör ett brott av viss svårhet för att tvångsmedel

skall få tillgripas här.

För det motsatta fallet, dvs. då gärningen i Sverige beivras i

administrativ ordning eller i ett annat förfarande än ett straffrättsligt

förfarande krävs inga särskilda regler i förhållande till EU-staterna och

till Norge och Island. Den situationen täcks ju redan av den föreslagna

regeln att gärningen kan bestraffas med fängelse i den ansökande staten. I

förhållande till andra stater med vilka Sverige kan tänkas ingå avtal som

innebär att Sverige skall bistå även i fall då den aktuella gärningen inte är

straffbar i Sverige men i stället beivras i administrativ ordning en sådan

bestämmelse finns i det avtal som diskuteras med USA bör på mot-

svarande sätt som enligt Schengenreglerna krävas att gärningen utgör

brott av viss svårhet i den ansökande staten. För att inte komplicera

regleringen i onödan bör även här krävas att det för gärningen är stadgat

fängelse sex månader eller mer i den ansökande staten.

De nya reglerna gör det möjligt för Sverige att inskränka det generella

förbehåll om krav på dubbel straffbarhet som gjordes vid tillträdet till

1959 års rättshjälpskonvention och kombinerade med förslagen i av-

snitt 7.14.5 och 7.14.6 att begränsa förbehållet till artikel 5 om husrann-

sakan och beslag så att krav inte längre ställs på att den aktuella gärning-

en är utlämningsbar. Reglerna innebär också att Sverige lever upp till

åtagandena enligt Schengenkonventionen.

7.7 Förhör i samband med förundersökning i brottmål

Regeringens förslag: Regleringen av förhör i samband med förhör

under förundersökning i brottmål förs i sak oförändrade över till den

nya lagen och kompletteras med en bestämmelse om att företrädare

för den ansökande myndigheten får delta vid förhöret och ställa

frågor.

Angående krav på dubbel straffbarhet: se avsnitt 7.6, framställning-

ar som hänför sig till politiska brott: se avsnitt 7.14.3, rätt till offentlig

försvarare: se avsnitt 7.4 och kommunikationsvägar: se avsnitt 7.1.1.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I 9 och 10 §§ 1991 års lag om sam-

arbete på brottmålsområdet finns regler om förhör i samband med för-

undersökning och liknande förfaranden som pågår i andra länder och som

innebär att svenska åklagare kan bistå utländska åklagare och andra rätts-

liga myndigheter. Reglerna innebär bl.a. att tvångsåtgärder enligt 23 kap.

rättegångsbalken, dvs. hämtning, får tillgripas för att genomföra förhör.

Bestämmelserna infördes 1995 (prop. 1995/96:4) och trädde i kraft den 1

januari 1996.

I materiellt hänseende bör bestämmelserna i sak oförändrade föras över

till den nya lagen. Av redovisningen i avsnitt 6.1 följer att bestämmelser-

na inte påverkar det informella polisamarbetet som består i att polis-

myndighet på begäran av myndighet i annan stat håller frivilliga förhör

med annan än misstänkt.

Två kompletteringar bör göras i den nya lagen.

I avsnitt 7.5 föreslås nya regler som klargör att offentlig försvarare kan

förordnas för den som hörs i anledning av en utländsk framställning

under samma förutsättningar som offentlig försvarare kan förordnas i en

svensk förundersökning eller rättegång. Dessa regler kommer naturligtvis

i första hand att aktualiseras vid förhör enligt reglerna i 23 kap. rätte-

gångsbalken.

Vidare bör det i den nya lagen tas in uttryckliga regler om att

företrädare för den myndighet som begärt förhöret får delta vid förhöret

och ställa frågor, till förhörspersonen direkt eller via den svenska

förhörsledaren. Det är en ordning som på de flesta håll redan tillämpas i

dag. En uttrycklig reglering är av värde inte minst i förhållande till stater

som kräver faktisk ömsesidighet för att svenska myndigheter skall kunna

delta aktivt vid förhör som äger rum utomlands. En uttrycklig föreskrift

om detta finns också i avtalet med Australien (artikel 10.4) och i avtalet

med Kanada (artikel 4). En sådan regel innebär inte att förhöret leds av

den andra statens företrädare; det ansvaret vilar självklart alltid på den

svenska förhörsledaren och det är denne som bestämmer om frågorna

skall få ställas direkt till förhörspersonen eller inte. Det behövs inga sär-

skilda regler om närvarorätt för offentliga försvarare. Den ordning som

gäller enligt rättegångsbalken kan tillämpas direkt.

Även i ett par andra hänseenden ändras reglerna om förhör under

förundersökning på begäran av an annan stat. Det gäller kravet på dubbel

straffbarhet (se härom avsnitt 7.6), hanteringen av framställningar som

hänför sig till politiska brott (se härom avsnitt 7.14.3) och kommunika-

tionsvägarna; enligt 10 § i 1991 års lag om samarbete på brottmåls-

området skall framställningar om förhör ges in till Utrikesdepartementet

på diplomatisk väg om inte Sverige avtalat om annan ordning med den

aktuella staten. Den frågan behandlas i avsnitt 7.1.1.

Angående bestämmelsen i 1 § i 1946 års lag om bevisupptagning i

utlandet om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§, se avsnitt 7.8.

7.8 Bevisupptagning vid domstol

Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om bevisupptagning i

brottmål åt respektive vid utländsk domstol förs i princip oförändrade i

sak över till den nya lagen. Kravet på att det skall finnas synnerliga skäl

för att bevisupptagning skall kunna äga rum vid utländsk domstol tas

bort. Reglerna om rätt för domare vid den utländska domstolen eller

företrädare för den utländska myndighet som begärt bevisupptagningen

att delta vid bevisupptagning i Sverige förtydligas. Nya regler införs om

rätt för dessa att ställa frågor till förhörspersonen. En ny regel införs om

att en svensk åklagare får delta vid bevisupptagning för att bevaka den

ansökande statens intressen.

Vid bevisupptagning med annan än den misstänkte eller tilltalade får

offentlig försvarare förordnas enligt 21 kap. rättegångsbalken, om det

finns särskilda skäl.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren anser att det bör övervägas

om den svenska domstolen på eget initiativ skall kunna utse svensk

åklagare att bevaka den främmande statens intresse om man anser det

bäst med hänsyn till ärendet. Justitieombudsmannen anser att lagtexten

bör förtydligas så att det framgår att offentlig försvarare får förordnas vid

bevisupptagning med annan än den misstänkte eller tilltalade.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 1946 års

bevisupptagningslagar bör, i den del de avser brottmål (se avsnitt 6.1) i

princip oförändrade i sak föras över till den nya lagen. Vissa justeringar

bör dock göras.

Det krav som enligt 1 § andra stycket i 1946 års lag om bevisupp-

tagning i utlandet ställs på att det skall finnas synnerliga skäl för att

bevisupptagning skall kunna äga rum utomlands i brottmål bör tas bort. I

likhet med vad som t.ex. gäller i övriga nordiska länder bör rätten kunna

bestämma i den frågan.

Bestämmelsen i 1 § tredje stycket samma lag om att svensk domstol

kan besluta om att åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångs-

balken skall vidtas vid utländsk domstol bör föras över till den nya lagen.

Bestämmelsen bör förtydligas så att det framgår att den endast är

tillämplig i de fall den andra staten kräver att en sådan ansökan skall här-

röra från domstol; i de fall den utländska domstolen accepterar en ansö-

kan från en svensk åklagare eller när svensk åklagare begär förhör

genom en utländsk åklagare behöver denne naturligtvis inte gå via

svensk domstol. Det kan här anmälas att den svenska förklaringen till

artikel 24 i 1959 års rättshjälpskonvention bör ändras så att det framgår

att svenska åklagare är att anse som rättsliga myndigheter i konventio-

nens mening och därmed berättigade att ansöka om rättslig hjälp i andra

konventionsstater (se avsnitt 14.1).

Reglerna om rätt att delta vid bevisupptagning som sker vid svensk

domstol bör förtydligas så att det klart framgår att såväl domare vid den

utländska domstolen som den undersökningsdomare eller åklagare som

begärt bevisupptagning får närvara vid förhöret. En sådan föreskrift får

särskild betydelse i de fall förhandlingar äger rum bakom stängda dörrar,

vilket bl.a. kan bli aktuellt när bevisupptagningen äger rum inom ramen

för en utländsk förundersökning (5 kap. 1 § andra stycket rättegångs-

balken). Det behövs inga särskilda regler om närvarorätt för den till-

talade, försvararen, målsäganden och ombud vid bevisupptagningen. Den

ordning som gäller enligt rättegångsbalken kan tillämpas direkt.

Det bör också uttryckligen tas in regler om rätt för domare vid den ut-

ländska domstolen och den som begärt bevisupptagningen att ställa

frågor till den som hörs. Sådana föreskrifter finns i avtalet med Austra-

lien (artikel 10) och i avtalet med Kanada (artikel 4). Ofta bör det kunna

tillåtas att frågor ställs direkt till den som skall höras. Det bör dock finnas

utrymme för den svenska domaren som ansvarar för bevisupptagningen

att bestämma att frågorna skall ställas via denne. Det kan t.ex. finnas

anledning att vara mer återhållsam med att tillåta en utländsk åklagare att

ställa frågor direkt till förhörspersonen när den misstänkte själv inte är

företrädd vid bevisupptagningen.

Under de nordiska diskussioner som pågår har framställts önskemål

om att den utländska myndigheten på ett eller annat sätt skall kunna vara

företrädd vid bevisupptagningen som ett alternativ till att denna själv är

närvarande vid bevisupptagningen. Avtalet med Australien innehåller en

bestämmelse om detta (artikel 20). En svensk åklagare skulle t.ex. kunna

delta vid bevisupptagningen och ställa frågor på den ansökande statens

vägnar. Nuvarande regler medger inte detta. En sådan möjlighet skulle

effektivisera bevisupptagningen. Den nya lagen bör därför innehålla

regler som medger att svensk åklagare inom tingsrättens domkrets deltar

vid bevisupptagningen för att bevaka den ansökande myndighetens

intressen. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening utformas på så

sätt att det är den ansökande staten som avgör om en svensk åklagare

skall delta vid bevisupptagningen för att bevaka dess intressen. Om

domstolen självmant skulle kunna besluta om att svensk åklagare skall

bevaka den utländska myndighetens intresse har den svenska åklagaren

inget uppdrag från den utländska myndigheten och har svårigheter att

bedöma vilka insatser som krävs av honom eller henne och skulle kunna

komma att ställa frågor eller vidta åtgärder som kan motverka

utredningen i den ansökande staten. Det inte heller varken möjligt eller

lämpligt att i lagen närmare reglera på vad sätt den svenska åklagaren

skall ta till vara den utländska myndighetens intressen. Det måste klaras

ut genom kontakter mellan den utländska myndigheten och den svenska

åklagaren i samband med att den utländska myndigheten begär att den

skall företrädas vid bevisupptagningen.

Motsvarande regler krävs inte vid t.ex. förhör under förundersökning

eller hemlig teleavlyssning på begäran av en annan stat. I sådana situa-

tioner är ju den ansökande staten redan företrädd genom svensk åklagare.

Genomförandet av bevisupptagningen kommer genom den nya regle-

ringen att ligga mer på parterna än vad som gäller i dag. Vid bevisupp-

tagning med annan än den misstänkte eller tilltalade är det rimligt att den

misstänktes eller tilltalades intressen kan tillvaratas genom att en

offentlig försvarare förordnas och därmed skapa en balans vid

bevisupptagningen som, om ändringarna genomförs, får karaktär av en

mer tvåpartsliknande process.

Ett skäl kan vara att den misstänkte eller tilltalade eller dennes ombud

inte är närvarande vid bevisupptagningen medan åklagarsidan är det. En

annan aspekt som bör beaktas är vad förhöret avser. När ett vittne t.ex.

skall enbart bekräfta vissa uppgifter angående mindre allvarlig brotts-

lighet bör offentlig försvarare normalt inte förordnas för den misstänkte.

I ett ärende som däremot avser grov eller omfattande brottslighet och där

vittnets utsaga är av stor betydelse är det däremot mer naturligt att

förordna en offentlig försvarare. Om den misstänktes eller tilltalades om-

bud i den utländska rättegången är närvarande finns det å andra sidan

inga skäl att förordna offentligt försvarare. Möjligheten att förordna

offentlig försvarare i dessa fall bör därför begränsas till de fall då det

finns särskilda skäl. Angående förordnande av offentlig försvarare i

andra fall, se avsnitt 7.5.

7.9 Telefonförhör

Regeringens förslag: Av lagen skall framgå att Sverige tillåter att

utländska rättsliga myndigheter håller telefonförhör med en person

som befinner sig i Sverige och som samtycker till telefonförhör.

En utländsk myndighet skall också kunna ansöka om rättslig hjälp

med telefonförhör av en person som befinner sig i Sverige. En sådan

ansökan skall handläggas av svensk åklagare eller tingsrätt beroende

på om förhöret sker under förundersökningen eller i en rättegång.

I lagen klargörs att rättegångsbalkens regler om telefonförhör får

tillämpas när den som skall höras befinner sig i en annan stat om den

andra staten tillåter det och att åklagare får hålla telefonförhör under

förundersökning med personer som befinner sig i en annan stat om

den andra staten tillåter det.

En svensk åklagare eller domstol kan också ansöka om rättslig hjälp

med telefonförhör med någon som befinner sig utomlands om det har

avtalats om sådan rättslig hjälp i en internationell överenskommelse

med den andra staten eller om den andra staten annars ger sådan hjälp.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Svea hovrätt ifrågasätter om tillåtelse till

telefonförhör skall krävas när den som skall höras är en svensk

medborgare som tillfälligt uppehåller sig utomlands. Tullverket anser att

det bör införas en ordning där utländska myndigheter informerar en

svensk myndighet om sina planer att hålla telefonförhör med en person

som befinner sig i Sverige. Den svenska myndigheten skulle då kunna

informera den enskilde om vad som gäller samtidigt som statsmakten får

en möjlighet att följa i vilken omfattning sådana förhör förekommer i

Sverige.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheten för domstol att ta upp

muntlig bevisning genom telefonförhör vid huvudförhandling i brottmål

har i Sverige funnits sedan början av 1980-talet. Efter en försöksperiod

infördes permanenta regler i samband med 1987 års tingsrättsreform

(prop. 1986/87:89, bet. JuU31, rskr. 278). Det finns inga regler om

användningen av telefonförhör i internationella förhållanden. Avsakna-

den av uttryckliga regler har enligt uppgift vållat problem i den praktiska

tillämpningen.

Sveriges hållning har sedan en lång tid tillbaka varit att det inte anses

vara myndighetsutövning att en stat håller telefonförhör med en person

på vårt territorium. Detta synsätt delar Sverige med flera stater. Dessa

stater tillåter också att svenska domstolar håller telefonförhör med

personer som befinner sig på deras territorium. Andra stater ser det som

myndighetsutövning att Sverige håller telefonförhör med personer på

deras territorium och detta oavsett personens nationalitet. I arbetet med

att utarbeta en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål har

på svenskt initiativ införts bestämmelser om telefonförhör. Denna

bestämmelse som det uppnåtts politisk enighet om är i första hand av

intresse för Sverige. Det är för närvarande endast Sverige av medlems-

staterna som tillåter att bevisning tas upp genom telefonförhör under en

brottmålsrättegång eller att åklagare håller förhör under förundersök-

ningen per telefon. Bestämmelsens utformning är en eftergift för de stater

som ser telefonförhör som myndighetsutövning på deras territorium och

den uppställer vissa minimikrav för att dessa stater skall kunna godkänna

att telefonförhör hålls.

I dag tillåter många stater att svenska domstolar håller telefonförhör

med personer som befinner sig på deras territorium. Det bör därför inled-

ningsvis av den nya lagen uttryckligen framgå att det är tillåtet för dom-

stolarna att använda sig av reglerna i 46 kap. 7 § rättegångsbalken även

om den person som skall höras befinner sig utomlands under förutsätt-

ning att det land där personen befinner sig tillåter det. Med hänsyn till att

vissa stater uppfattar det som myndighetsutövning att telefonförhör hålls

med personer på deras territorier kan Sverige inte, som föreslagits vid

remissbehandlingen, ensidigt införa en möjlighet att telefonförhör får

hållas med svenska medborgare som tillfälligt befinner sig utomlands.

Svenska domstolar bör i en eller annan form fortlöpande få information

om stater som godkänner sådana telefonförhör.

Det bör även av lagen framgå att Sverige tillåter att utländska rättsliga

myndigheter håller telefonförhör med en person som befinner sig i

Sverige utan några formaliteter och utan inblandning av svenska myndig-

heter, om den som skall höras samtycker till förhöret.

Enligt utkastet till EU-konventionen om ömsesidig rättslig hjälp skall

en medlemsstat på sina territorier kunna begära och ge rättslig hjälp med

telefonförhör under förutsättning att den som skall höras samtycker till

att förhöret sker per telefon. När telefonförhör skall hållas efter en

begäran om rättslig hjälp skall staterna i samråd bestämma tidpunkten

och övriga praktiska frågor med anledning av förhöret. Den anmodade

staten skall åta sig att meddela den som skall höras tid och plats förhöret.

Vid förhöret skall den anmodade staten kontrollera identiteten hos den

som skall höras och att denne samtycker till telefonförhör. Den

ansökande staten kan begära att konventionens bestämmelser rörande

videokonferens i vissa delar skall tillämpas (se avsnitt 7.10.)

Även inom Europarådet har diskuteras motsvarande reglering av

rättslig hjälp med telefonförhör inom ramen för utarbetande av ett andra

tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention.

Vissa EU-stater, t.ex. Nederländerna, tillämpar redan idag en ordning

som ungefär motsvarar regleringen i EU-konventionen och tilläggsproto-

kollet. Det finns därför ingen anledning att avvakta med att införa en

skyldighet för svenska åklagare och domstolar att bistå vid telefonförhör

med en person som befinner sig i Sverige till dess EU-konventionen har

trätt i kraft eller att begränsa tillämpningsområdet till att gälla i för-

hållande till vissa stater. I lagen bör därför utöver den nyss föreslagna

regeln redan nu införas bestämmelser om telefonförhör i Sverige som

utformats i enlighet med lydelsen i det utkast till EU-konvention som nu

föreligger.

På motsvarande sätt bör införas en möjlighet för svenska domstolar att

begära rättslig hjälp vid telefonförhör med en person som befinner sig

utomlands. Vissa stater tillåter endast telefonförhör på sitt territorium om

landets egna rättsliga myndigheter bistår vid förhöret på ett eller annat

sätt. Det kan också vara så att domstolen behöver hjälp med att

kontrollera identiteten hos den som skall höras. Bestämmelsen bör

utformas på så sätt att den kan tillämpas i förhållande till de stater som

Sverige i en internationell överenskommelse har avtalat om rättslig hjälp

vid telefonförhör eller om den andra staten även annars ger sådan rättslig

hjälp.

Svenska åklagares möjlighet att använda telefonförhör under

förundersökningen är inte författningsreglerad. Såväl i arbetet med att

utarbeta EU-konventionen som i arbetet inom Europarådet är avsikten att

bestämmelserna om rättslig hjälp vid telefonförhör skall kunna tillämpas

även vid förhör under förundersökningen. Efter det att dessa konventio-

ner har trätt i kraft kommer åklagarens, på samma sätt som domstolarnas,

möjlighet att ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör av personer

utomlands följa av internationella avtal. Bestämmelsen om rättslig hjälp

med telefonförhör med någon som befinner sig utomlands vid domstol

bör därför även gälla åklagare.

Som tidigare har redogjorts för tillåter många stater att en svensk

domstol håller telefonförhör med personer på deras territorium utan att

detta föregås av en ansökan om rättslig hjälp. På motsvarande sätt tillåter

många stater också att telefonförhör hålls av åklagare under förundersök-

ningen. Ovan har i klargörande syfte föreslagits att en bestämmelse tas in

i den nya lagen om att en svensk domstol får hålla telefonförhör, enligt

bestämmelserna i rättegångsbalken, med personer som befinner sig

utomlands om det land där personen befinner sig tillåter det. För att

undvika olyckliga motsatslut bör ett motsvarande klarläggande göras i

fråga om åklagares förhör under förundersökningen, trots att åklagarnas

möjlighet att hålla telefonförhör under förundersökningen annars är

oreglerad (se avsnitt 6.4).

7.10 Förhör genom videokonferens

Regeringens förslag: En ansökan om rättslig hjälp med

videokonferens skall handläggas av svensk åklagare eller tingsrätt

beroende på om förhöret sker under förundersökning eller vid rätte-

gång. Vid handläggning i domstol skall ärendet anses som bevisupp-

tagning utom huvudförhandling. Om det behövs får rätten besluta om

biträde av tolk.

Den som skall höras får åtföljas av en lämplig person som

personligt stöd (stödperson). Om det finns behov får domstolen för-

ordna en person att biträda ett vittne eller en sakkunnig som skall

höras vid videokonferensen.

I lagen tas också in nya bestämmelser om att svensk åklagare kan

ansöka om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens under

förundersökning och domstol kan ansöka om rättslig hjälp med förhör

genom videokonferens vid rättegång om Sverige och den utländska

staten i ett internationellt avtal har kommit överens om sådan rättslig

hjälp eller om den utländska staten även annars ger sådan hjälp.

Som en förutsättning för förhör genom videokonferens i rättegång

med någon i Sverige eller utomlands gäller att den som skall höras

samtycker till att förhöret sker genom videokonferens.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Domstolsverket anser det angeläget att det följs

upp i vilken omfattning det begärs att Sverige skall bistå med förhör

genom videokonferens och i vilken omfattning överflyttning sker till de

domstolar som omfattas av lagen (1999:613) om försöksverksamhet med

videokonferens i rättegång.

Skälen för regeringens förslag: I EU:s resolutionen om skydd för

vittnen (se avsnitt 5.4.3) uppmanar rådet att medlemsstaterna skall

underlätta rättslig hjälp mellan medlemsstaterna på ett sådant sätt att den

som skall höras får ett fullgott skydd, även om det nationellt saknas

bestämmelser om vittnesskydd. Som ett exempel anges i resolutionen att

förutsättningar kan skapas för att höra vittnen genom videokonferens.

Resolutionen anger att det vid rättslig hjälp med förhör genom

videokonferens bör beaktas bl.a. att om lagstiftningen i någon av de

berörda staterna tillåter att vittnet vid förhöret biträds av rådgivare, bör

det finnas möjlighet att anordna detta i den stat där vittnet befinner sig.

I arbetet med EU-konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

(se avsnitt 5.4.2) diskuteras frågan om förhör genom videokonferens.

Enligt utkastet får en medlemsstat begära att förhör av vittnen och

sakkunniga, som befinner sig i en annan medlemsstat än domstolen, skall

äga rum genom videokonferens om det inte är önskvärt eller möjligt att

den som skall höras inställer sig personligen vid rättegången. Den

anmodade medlemsstaten skall medge ansökan om det inte strider mot

dess grundläggande rättsprinciper och på villkor att tekniska hjälpmedel

finns tillgängliga. Om den nödvändiga utrustningen inte finns tillgänglig

kan den ansökande staten ställa dessa till förfogande efter en överens-

kommelse mellan staterna. Bestämmelsen reglerar utförligt vad som

gäller vid förhöret, bl.a. skall en rättslig myndighet i den anmodade

staten vara företrädd och vid behov vara biträdd genom tolk. Den

rättsliga myndigheten skall kontrollera identiteten hos den som skall

höras och kontrollera att grundläggande rättsprinciper i den anmodade

staten följs. Staterna kan komma överrens om åtgärder som kan garantera

skyddet av den person som skall höras och den person som skall förhöras

får åberopa den rätt att inte vittna som den hörde skulle ha enligt lag i

antingen den anmodade eller den ansökande medlemsstaten. På begäran

av den ansökande medlemsstaten skall den som skall förhöras vid behov

biträdas av en tolk. Vidare finns i bestämmelsen regler om

kostnadsansvar (se avsnitt 7.18). Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa tillämpningen av nationell rätt om den som

hörs vägrar vittna eller ger falskt vittnesmål. Medlemsstaterna får även

tillämpa bestämmelsen om videokonferens med den som misstänks för

eller är lagförd för brott.

Motsvarande reglering diskuteras även inom ramen för Europarådets

arbete med ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention

(se avsnitt 5.6).

Riksdagen har nyligen beslutat om en lag (1999:613) om

försöksverksamhet med videokonferens i rättegång (prop. 1998/99:65,

bet. 1998/99:JuU:23, rskr. 1998/99:212). Enligt lagen skall det på försök

införas en möjlighet att använda videokonferens vid handläggning av mål

och ärenden i de allmänna domstolarna. Enligt försökslagen kommer

parter i brottmål och tvistemål under vissa förutsättningar kunna delta i

ett sammanträde inför rätten genom videokonferens. Vidare föreslås att

bevisning, t.ex. vittnesförhör skall kunna tas upp genom videokonferens.

Lagen trädde i kraft den 1 januari år 2000 och försöksverksamheten skall

pågå i två år. Arbetet med utvärderingen skall ske fortlöpande och

inleddes i samband med att lagen trädde i kraft.

Regler om förhör genom videokonferens måste ses som ett steg framåt

inom det internationella straffrättsliga samarbetet. Vid förhör genom

användande av videoteknik undanröjs många av de olägenheter som är

förenade med traditionell rättslig hjälp i form av bevisupptagning åt

utländsk domstol (se avsnitt 7.8). Genom att förhöret hålls genom

videokonferens sker det som en del av en pågående huvudförhandling vid

den utländska domstolen och under de former som gäller för för-

handlingen i övrigt. Rätten och parterna har omedelbar kontakt via

videolänken med den person som hörs vilket skapar helt andra förut-

sättningar både vad gäller parternas, framför allt den åtalades, rättigheter

och domstolens värdering av beviset. Genom försöksverksamheten med

videokonferens i rättegång har svenska domstolar som omfattas av för-

söksverksamheten tillgång till den nödvändiga utrustningen och kunska-

pen för att genomföra en videokonferens. De praktiska förutsättningarna

för att ge bistånd med videokonferenser föreligger därför redan. Starka

skäl talar därför att det i den nya lagen skapas rättsliga förutsättningar för

att genomföra förhör genom videokonferens på begäran av en utländsk

rättslig myndighet. Saknas de tekniska förutsättningarna vid den tingsrätt

som normalt skall handlägga ärendet kan ansökan efter samråd över-

lämnas till en domstol som har de tekniska hjälpmedel som behövs för

förhöret (se avsnitt 7.1.2). De tekniska förutsättningarna kan också göras

tillgängliga av den ansökande staten. Vid utvärderingen av försöksverk-

samheten bör, som Domstolsverket förordar i sitt remissvar, även följas

upp i vilken omfattning de domstolar som omfattas av försöksverk-

samheten har bistått utländska myndigheter, med förhör genom video-

konferens eller själva beslutat om förhör genom videokonferens utom-

lands och i vilken omfattning överflyttning av ärenden har skett.

Vid utformningen av regleringen bör bestämmelsen om

videokonferens i utkastet till en EU-konvention om ömsesidig rättslig

hjälp beaktas, även om den inte genomförs fullt ut i detta

lagstiftningsärende. På samma sätt som redovisats rörande telefonförhör

(avsnitt 7.9) är avsikten att bestämmelsen skall kunna tillämpas både

under förundersökningen och vid rättegång. Avser ansökan en

videokonferens under förundersökningen bör ansökan handläggas av

åklagare. Avser ansökan en videokonferens vid rättegång bör ansökan

handläggas av tingsrätt. Det har tidigare redogjorts för synsättet att

förfarandet under förundersökningen för att vara effektivt bör vara

flexibelt och inte regleras genom strikta förfaranderegler. Lagen bör

därför, i vart fall till dess EU-konventionen har trätt i kraft, innehålla

särskilda förfaranderegler som enbart tar sikte på

domstolshandläggningen. Regleringen bör utformas så att ett ansökan om

förhör genom videokonferens vid domstol skall handläggas som en

bevisupptagning utom huvudförhandling. Härigenom omhändertas

kraven i konventionsutkastet på att en rättslig myndighet skall närvara

vid förhandlingen, kalla den berörda personen till förhandlingen,

kontrollera identiteten av den som skall höras samt bevaka att

grundläggande rättsprinciper följs vid förhandlingen. Det bör även

införas en möjlighet för rätten att besluta om biträde av tolk. I övrigt

skall videokonferens ske enligt de förutsättningar som gäller för video-

konferens enligt svensk lag (se avsnitt 7.5.). Bestämmelser under vilka

förutsättningar videokonferens kan ske i Sverige finns i lagen (1999:613)

om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång.

Lagrådet har påpekat att enligt försökslagen uppställs inget särskilt

krav på samtycke till förhör genom videokonferens från den som skall

höras. Emellertid gäller enligt försökslagen att den som motsätter sig att

delta på detta sätt har rätt att inställa sig i rättssalen. Enligt Lagrådets

mening är det inte självklart hur denna regel skall tillämpas vid förhör

genom videokonferens av någon i Sverige på begäran av annan stat.

Enligt Lagrådets mening ligger det nära till hands att på samma sätt som i

de föreslagna reglerna om telefonförhör uttryckligen ange att den som

skall höras skall samtycka till förhör i den angivna formen. Motsvarande

tillägg bör enligt Lagrådet även göras då det gäller svensk domstols

begäran om förhör genom videokonferens med någon som befinner sig

utomlands. Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning att ett

generellt krav på samtycke bör införas i bestämmelserna om video-

konferens i Sverige och utomlands för att klargöra hur de förutsättningar

som försökslagen ställer upp skall tillämpas i detta sammanhang. Vid

införandet av försökslagstiftningen angavs att användning av videokonfe-

rens i rättegång bör bygga på frivillighet, i vart fall under försöket (prop.

1998/1999:65 s. 25). Om denna förutsättning ändras efter den

utvärdering som skall ske av försökslagen bör detta även beaktas i

internationellt.

Som beskrivits ovan innebär ett förhör genom videokonferens på

begäran av en annan stat att förhöret sker som en del av det utländska

förfarandet. För ett vittne kan detta innebära att det föreligger ett särskilt

behov av stöd och hjälp under förhöret. Det bör därför, i enlighet med

vad som uppmanas i den inom EU antagna resolutionen om skydd av

vittnen, finnas en möjlighet för ett vittne att vid förhöret biträdas av en

rådgivare. I första hand bör detta efter mönster av vad som gäller för

målsägande enligt 20 kap. 15 § rättegångsbalken kunna tillgodoses

genom att vittnet får åtföljas av en lämplig person som personligt stöd

(stödperson). Denna möjlighet bör införas generellt och gälla både vid

förhör under förundersökningen och vid rättegång. Det bör emellertid

även införas en möjlighet för rätten att vid behov utse en person att

biträda ett vittne eller sakkunnig som skall höras.

Är det en målsägande eller en tilltalad i brottmål som skall höras finns,

enligt vad som föreslås i avsnitt 7.5, samma rätt till offentlig försvarare

och målsägandebiträde som om åtgärden hade vidtagits i en svensk

förundersökning eller rättegång.

I lagen bör också införas en möjlighet för svenska domstolar att begära

bistånd med förhör genom videokonferens när en person som skall höras

befinner sig i utlandet. Som redovisats ovan har genom lagen (1999:613)

om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång införts en möjlig-

het för de allmänna domstolarna att nationellt använda sig av videokon-

ferens vid handläggningen av mål och ärenden. I lagen anges under vilka

förutsättningar som videokonferens får användas. Även om lagen endast

är tillämplig vid de domstolar som omfattas av försöksverksamheten ger

lagen uttryck för när videokonferens är tillåten enligt svensk rätt. I

avvaktan på generella nationella regler om användande av videokon-

ferens vid rättegång bör bestämmelsen formuleras så att en svensk dom-

stol får begära bistånd med videokonferens under förutsättning att

videokonferens är tillåten enligt svensk rätt. Bestämmelsen bör utformas

på så sätt att den kan tillämpas i förhållande till de stater som Sverige i en

internationell överenskommelse har avtalat om förhör genom videokon-

ferens eller om den andra staten även annars ger sådan hjälp.

Åklagarens möjlighet att hålla förhör genom videokonferens under

förundersökningen är oreglerad i svensk rätt. Genom bestämmelserna i

både utkastet till EU-konventionen och i utkastet till det andra tilläggs-

protokollet till 1959 års rättshjälpskonvention kommer åklagarens

möjlighet att ansöka om rättslig hjälp med videokonferenser att regleras

av internationella avtal. När dessa avtal träder i kraft kommer det att

behövas detaljerade bestämmelser om vad en åklagare har att iaktta vid

en ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens. Även

om dessa internationella avtal inte genomförs i detta lagstiftningsärende

bör lagen för att undvika felaktiga motsatsslut innehålla en

bestämmelse om att svenska åklagare kan ansöka om rättslig hjälp

utomlands med förhör genom videokonferens under förundersökningen.

7.11 Husrannsakan, beslag, kvarstad

Regeringens förslag: Tvångsmedelslagens regler om husrannsakan,

beslag och kvarstad tas med vissa ändringar in i den nya lagen och

kompletteras med en bestämmelse om att företrädare för den ansö-

kande myndigheten får delta vid förhandling inför rätten. Den ordning

som gäller för prövningen av nordiska framställningar skall gälla

generellt; domstol inte regeringen prövar om beslagtagen

egendom skall överlämnas till annan stat. Den exklusiva behörigheten

för Stockholms tingsrätt att pröva beslag liksom kvarstadsansökningar

tas bort.

Angående direktkommunikation se avsnitt 7.1.1 och kravet på

dubbel straffbarhet se avsnitt 7.6.

Kravet på att gärningen skall kunna föranleda utlämning tas bort.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Promemorian saknar förslag till bestämmelse om att företrädare för den

ansökande staten skall få närvara vid förhandling inför rätten.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Sveriges Domarförbund anser att motsvarande

ordning som vid prövning av inhemska beslag bör gälla dvs. att

åklagaren beslutar om beslag och den som drabbats kan begära rättens

prövning.

Skälen för regerings förslag: Tvångsmedelslagen innehåller dels

regler om husrannsakan och beslag på begäran av främmande stat där

avsikten är att den beslagtagna egendomen skall överlämnas till den

främmande staten; det gäller egendom som skäligen kan antas ha bety-

delse för utredning om brott, vara frånhänd någon genom brott eller vara

förverkad på grund av brott, dels regler om beslag och kvarstad för att

säkra verkställighet i Sverige av utländska förverkanden. Den innehåller

olika regler för nordiska ansökningar och för ansökningar från andra

stater; såväl när det gäller de förutsättningar och villkor som skall vara

uppfyllda som i fråga om förfarandet.

I fråga om utomnordiska ansökningar gäller att ansökan skall ges in till

Utrikesdepartementet på diplomatisk väg såvida inte Sverige och den

ansökande staten har kommit överens om att ansökan får skickas direkt

till Utrikesdepartementet. Ansökan vidarebefordras till Riksåklagaren

som i sin tur åtgärdar ansökan eller överlämnar ansökan till lokal åkla-

gare för åtgärd. Verkställda beslag skall överlämnas till domstol för pröv-

ning varefter Riksåklagaren skall, med eget yttrande, överlämna ärendet

till regeringen för beslut. Nordiska framställningar kan skickas direkt till

lokal åklagare för åtgärd och det är domstolen inte regeringen som

prövar om egendomen kan överlämnas till den ansökande staten.

Det är angeläget att se över kommunikationsvägarna. I avsnitt 7.1.1 har

föreslagits att den diplomatiska vägen aldrig skall behöva anlitas för

ansökningar enligt den nya lagen och att ansökningar i stor utsträckning

 i första hand nordiska ansökningar och ansökningar från EU-staterna

skall kunna skickas direkt till den åklagare eller domstol som skall hand-

lägga ärendet.

Också beslutsordningen bör ses över. Om Sverige fullt ut skall kunna

delta i det straffrättsliga samarbete som sker över gränserna och effektivt

kunna bistå andra länder i deras brottsutredningar måste antalet pröv-

ningsinstanser radikalt begränsas. Den nuvarande ordningen är otidsenlig

och kan inte längre försvaras. Det är inte nödvändigt att låta alla ärenden

om beslag och husrannsakan passera regeringen, särskilt inte mot bak-

grund av den ordning som föreslås i avsnitt 7.14.1 när det gäller pröv-

ningar av de mer övergripande vägransgrunderna.

Det kan som Domarförbundet påpekar ifrågasättas om inte den ord-

ning som gäller inhemska ärenden även bör gälla en utländsk begäran om

beslag. Enligt rättegångsbalkens bestämmelser kan t.ex. åklagare besluta

om beslag och den som drabbats av åtgärden kan begära rättens prövning

av beslaget. En sådan ordning skulle ligga i linje med den filosofi som

den nya lagen bygger på, nämligen att samma förfarande skall tillämpas

som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning (se

avsnitt 7.5). Det förfarande som gäller enligt rättegångsbalken kan

emellertid inte tillämpas fullt ut i ett internationellt sammanhang

eftersom ärendet inte kan återredovisas till den ansökande staten förrän

efter det att åtgärden vunnit laga kraft. En anpassning till den ordning

som gäller enligt rättegångsbalken skulle därför bl.a. kräva att den

enskildes rätt att begära rättens prövning tidsbegränsades. Regeringen är

därför för närvarande inte beredd att överväga en sådan ordning.

I stället bör den nordiska modellen utsträckas till att gälla alla

ansökningar. Det föreslås att den nya lagen utformas i enlighet med detta.

Detta innebär att det är rätten som dels prövar om beslaget är lagligen

grundat och dels avgör om egendomen skall överlämnas till den ansö-

kande staten och att regeringens prövning av ärendena avskaffas.

I avsnitt 7.7 föreslås att företrädare för den myndighet som begärt hjälp

med förhör under förundersökningen skall få delta vid förhöret och ställa

frågor. Det bör införas en motsvarande regel som ger företrädare för den

ansökande myndigheten rätt att få delta vid rätten förhandling med anled-

ning av verkställt beslag eller en ansökan om kvarstad. Vid en sådan för-

handling deltar alltid den svenska åklagare som verkställt beslaget eller

handlägger ansökan om kvarstad. Det kan emellertid, i mer komplicerade

ärenden, finnas ett intresse hos företrädare för den utländska myndig-

heten att delta vid förhandlingen och bistå den svenska åklagaren. Rätten

beslutar i vad mån den utländska företrädaren kan ställa frågor vid för-

handlingen till den som drabbats av åtgärden .

Domstolen skall enligt 4 § tvångsmedelslagen pröva om förbehåll skall

föreskrivas som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller från allmän

synpunkt. Det kan t.ex. handla om att egendom som överlämnas till den

ansökande staten skall återlämnas när det utländska förfarandet har

avslutats. Regeringen återkommer till den frågan i avsnitt 7.15.

Som redovisats i avsnitt 7.6 finns det en koppling mellan tvångs-

medelslagen och utlämningslagstiftningen: beslagtagen egendom får inte

överlämnas till en annan stat om hinder mot utlämning skulle ha

förelegat enligt vissa särskilt uppräknade bestämmelser i

utlämningslagstiftningen. För nordiska ansökningar hänvisas till den

nordiska utlämningslagen medan det för övriga hänvisas till den

allmänna utlämningslagen.

För ansökningar från utomnordiska stater gäller därmed att beslagtagen

egendom inte får överlämnas till en annan stat om gärningen inte mot-

svarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett år,

om gärningen är ett militärt brott, om dom har meddelats eller åtals-

underlåtelse har beslutats i Sverige beträffande gärningen eller om brottet

är preskriberat enligt svensk lag. I viss utsträckning utgör också utländs-

ka domar beträffande gärningen hinder mot att överlämna egendomen.

I fråga nordiska ansökningar gäller att egendomen inte får överlämnas

om det för gärningen endast kan dömas till böter i den ansökande staten

eller om dom har meddelats eller åtalsunderlåtelse beslutats i Sverige

beträffande gärningen.

I avsnitt 7.6 föreslås att kravet på dubbel straffbarhet skall behållas vid

denna typ av rättslig hjälp men att kravet på att brottet skall vara av viss

svårhet helt skall tas bort. Vidare föreslås att den nordiska regleringen

skall utsträckas till EU-staterna så att det är tillräckligt att det för

gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. En viktig

koppling mellan tvångsmedelslagen och utlämningslagstiftningen för-

svinner därmed. I avsnitten 7.14.4, 7.14.5 och 7.14.6 föreslås vidare att

militära brott, res judicata och preskription inte skall utgöra obligatoriska

hinder mot att lämna rättslig hjälp utan istället utgöra fakultativa vägrans-

grunder som regeringen kan tillämpa. Lagtekniskt innebär det att kopp-

lingen mellan tvångsmedelslagen och utlämningslagstiftningen helt för-

svinner samtidigt som reglerna om överlämnande av beslagtagen egen-

dom till främmande stat blir renare och enklare att tillämpa. Sverige kan

därmed begränsa sitt förbehåll till artikel 5 i 1959 års rättshjälpskonven-

tion. I avsnitt 7.6 föreslås också undantag från kravet på dubbel straff-

barhet som krävs för att Sverige skall kunna bistå med husrannsakan och

beslag även i de fall den aktuella gärningen beivras i administrativ eller

annan ordning än straffrättsligt förfarande (se också avsnitt 6.2).

Enligt 9 a § tvångsmedelslagen är Stockholms tingsrätt exklusivt be-

hörig att pröva verkställda beslag som skett för att säkra framtida verk-

ställighet i Sverige liksom framställningar om kvarstad. Forumbestäm-

melsen motiverades vid införandet med att lösningen var naturlig på

grund av att Stockholms tingsrätt ensam är behörig att pröva frågor enligt

35 § i den internationella verkställighetslagen och tingsrätten enligt 18 §

samma lag prövar beslag som gäller redan anhängiggjorda verkställig-

hetsärenden (prop. 1989/90:82 s. 35). Samtidigt förutskickades att detta

ställningstagande skulle kunna komma att omprövas i framtiden när den

internationella verkställighetslagen varit i kraft en tid.

I propositionen Överförande av straffverkställighet utan den dömdes

samtycke (prop. 1999/2000:45) föreslås att vanliga forumbestämmelser

skall gälla när domstol tar ställning till användning av tvångsmedel och

om offentlig försvarare enligt den internationella verkställighetslagen. De

skäl som motiverade den särskilda forumbestämmelsen kan därför inte

anses finnas längre och bestämmelsen bör inte föras över till den nya

lagen.

Det finns andra angelägna frågor på området som det inte finns under-

lag för att reglera i detta lagstiftningsärenden men som det finns anled-

ning att återkomma till i ett annat sammanhang och undersöka närmare.

Bl.a. finns det skäl att se över reglerna om kvarstad på begäran av en

annan stat eftersom den nuvarande regleringen innebär att kvarstadsbe-

lagd egendom aldrig kan överlämnas till en annan stat. I det samman-

hanget bör man också kunna ställa frågan om inte det internationella

samarbetet försvåras av att svensk lagstiftning skiljer på kvarstad och

beslag och om det finns utrymme för en internationellt mer lättbegriplig

reglering i och för det internationella samarbetet. En annan fråga som av

och till väcks i olika internationella sammanhang och som bl.a.

diskuteras i en arbetsgrupp inom Europarådet är behovet av att införa

regler om frysning av tillgångar för att tillgodose behovet av extremt

snabba åtgärder särskilt när det gäller IT-relaterad brottslighet.

Tvångsmedelslagen har en oöverskådlig och snårig uppbyggnad och är

svår att överblicka. När reglerna nu flyttas över till den nya lagen är det

därför angeläget att strukturera om bestämmelserna i olika avsnitt för att

göra regleringen så tydlig som möjligt.

Den nya reglering som föreslås i avsnitt 7.4, om att det skall gälla ett

generellt krav på att den begärda åtgärden hade kunnat vidtas vid en

svensk förundersökning eller rättegång, innebär att ett antal av tvångs-

medelslagens hänvisningar till rättegångsbalkens regler kan utmönstras.

Det gäller t.ex. hänvisningen till 27 kap. 2 och 3 §§ och 28 kap. 1 och

3 §§ rättegångsbalken.

I avsnitt 7.5 föreslås att samma förfarande skall tillämpas vid verk-

ställighet av en begärd åtgärd som tillämpas när en motsvarande åtgärd

vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång. Även denna gene-

rella reglering innebär att hänvisningar till rättegångsbalkens regler i

tvångsmedelslagen kan utmönstras. Det gäller bl.a. hänvisningarna till 26

kap. 4 § tredje stycket och 8 § rättegångsbalken liksom till 27 kap. 9

13 §§ rättegångsbalken. Rättegångsbalkens regler om förvarstagande (26

kap 3 §) och kvarhållande (27 kap. 9 §) blir alltså tillämpliga genom den

generella hänvisningen till rättegångsbalken. Att ett interimistiskt kvar-

stadsbeslut kan meddelas följer direkt av 26 kap. 2 § tredje stycket rätte-

gångsbalken.

I avsnitt 7.5 föreslås vidare att ett generellt skyndsamhetskrav införs

vid handläggningen av ärenden om rättslig hjälp. Enligt den gemen-

samma åtgärden om goda rutiner (se avsnitt 5.4.5) gäller dessutom att

ansökningar om rättslig hjälp aldrig skall behandlas mindre gynnsamt än

motsvarande inhemska ansökningar. Denna regel får betydelse vid an-

sökningar om rättslig hjälp med kvarstad och husrannsakan eftersom

motsvarande åtgärder i nationell rätt skall ske med beaktande av vissa

tidsfrister och särskilda skyndsamhetskrav. Också de tidsfrister som upp-

ställs i rättegångsbalken när en motsvarande åtgärd skall vidtas i ett

inhemskt förfarande enligt rättegångsbalken blir genom den generella

hänvisningen till förfarandet vid en svensk förundersökning eller rätte-

gång tillämpliga. Exempelvis är vid förvarstagande i avvaktan på rättens

beslut om kvarstad tidsfristerna i 26 kap. 4 § tillämpliga. Någon uttryck-

lig bestämmelse i enlighet med promemorians förslag behövs därför inte.

Emellertid krävs det att vissa särskilda bestämmelser om skyndsamhet

införs i de fall där rättegångsbalkens bestämmelser inte är direkt överför-

bara.

När ett beslag verkställts i en svensk förundersökning eller rättegång

äger den som drabbats av beslaget begära rättens prövning enligt 27 kap.

6 § rättegångsbalken. Då begäran kommit in skall rätten så snart det kan

ske och om inte synnerligt hinder möter, senast på fjärde dagen hålla för-

handling. Enligt tvångsmedelslagens bestämmelser, som föreslås över-

föras till den nya lagen, skall ett beslag som har verkställts på begäran av

en annan stat alltid anmälas hos rätten för prövning. Enligt tvångs-

medelslagen skall anmälan ske skyndsamt och rätten skall så snart det

kan ske hålla förhandling i frågan. För att ett skyndsamhetskrav som

motsvarar det som finns i inhemska ärenden skall gälla, bör tvångs-

medelslagens bestämmelser även i denna del överföras till den nya lagen.

7.12 Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och

hemlig kameraövervakning

Regeringens förslag: En ny regel införs som gör det möjligt för

Sverige att bistå med hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver-

vakning i en utländsk förundersökning. Ansökan skall handläggas av

åklagare som skall pröva om förutsättningar föreligger för åtgärden

enligt rättegångsbalkens regler och i sådant fall ansöka om rättens till-

stånd till åtgärden. En motsvarande reglering införs om hemlig

kameraövervakning.

På motsvarande sätt kan en svensk åklagare begära att en annan stat

bistår med dessa tvångsmedel när den misstänkte befinner sig i den

staten. För det fall den anmodade staten kräver att ansökan föregås av

domstolsprövning får en svensk domstol besluta om dessa tvångs-

medel med tillämpning av bestämmelserna i 27 kap. rättegångsbalken

och lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran.

Skälen för regerings förslag: De svenska reglerna om rättslig hjälp i

brottmål innehåller inga regler om internationellt samarbete som gäller

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. En förutsättning för

att hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall kunna äga

rum i Sverige i en utländsk brottsutredning är därför att också en svensk

förundersökning kan inledas och att domstol ger tillstånd till att teleav-

lyssning eller teleövervakning äger rum i den svenska förunder-

sökningen. På motsvarande sätt behandlas en ansökan om bistånd med

hemlig kameraövervakning.

Europarådets ministerkommitté har antagit en rekommendation (R (85)

10) om hur 1959 års rättshjälpskonvention praktiskt skall tillämpas när

det gäller avlyssning av telekommunikationer. Rekommendationen inne-

bär att en medlemsstat endast skall kunna vägra ge bistånd under förut-

sättning att teleavlyssningen inte skulle kunnat ske i en inhemsk för-

undersökning enligt den anmodade statens lag.

I arbetet med att utarbeta en EU-konvention om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.2) diskuteras bestämmelser om hemlig

teleavlyssning. De bestämmelser som diskuteras utgår från Europarådets

rekommendation men ambitionen är även att anpassa bestämmelserna om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning till den tekniska

utvecklingen på teleområdet. Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning

är ännu inte färdigförhandlade.

Som framhållits i avsnitt 5.1 bör det i den nya lagen införas uttryckliga

regler om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning liksom

regler om hemlig kameraövervakning.

Vid utformningen av bestämmelserna bör Europarådets rekommen-

dation från 1985 vara utgångspunkten. I avsnitt 7.4 har föreslagits att en

regel införs i den nya lagen som innebär att en begärd åtgärd skall vidtas

under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd i en svensk

förundersökning eller rättegång enligt rättegångsbalken eller i annan lag

eller författning. En sådan bestämmelse innebär automatiskt ett krav på

dubbel straffbarhet, dvs. att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt

svensk lag. Denna ordning överensstämmer väl med Europarådets

rekommendation och några ytterligare materiella förutsättningar för

bistånd med hemlig teleavlyssning, teleövervakning eller kameraöver-

vakning behöver inte tas in i lagen. Regleringen innebär bl.a. att hemlig

teleavlyssning inte kan beviljas i de fall den aktuella gärningen i Sverige

handläggs i administrativ ordning.

Genom denna bestämmelse, att åtgärden skall vidtas under de förut-

sättningar som anges i rättegångsbalken eller i annan lag eller författning,

blir också de olika strafftrösklar som anges i svensk rätt tillämpliga. Det

finns därför inget behov av att föreskriva något särskilt krav på att brottet

skall vara av viss svårhet eftersom detta följer direkt av nationell rätt.

Hemlig teleavlyssning får, enligt 27 kap. 18 § rättegångsbalken,

användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse två år eller försök, förberedelse

eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff.

Vid hemlig teleövervakning föreskrivs i 27 kap. 19 § samma balk att

åtgärden får användas vid förundersökning angående brott för vilket inte

är föreskrivet lindrigare straff än fängelse sex månader, för

narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller för

varusmuggling 1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Enligt

lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning får hemlig

kameraövervakning användas vid förundersökning angående brott för

vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse två år.

Tvångsmedlen får användas endast om någon är skäligen misstänkt för

brottet, åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen samt skälen för

åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för

den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Härigenom

finns tillräckliga garantier för att tvångsåtgärden inte skall komma i

konflikt med grundläggande regler för den svenska rättsordningen.

Vid handläggningen av en ansökan om rättslig hjälp med dessa åtgär-

der är det lämpligt, på samma sätt som sker i en svensk förundersökning,

att låta åklagaren göra en första prövning av om förutsättningarna enligt

svensk rätt är uppfyllda. Om så är fallet bör åklagaren på samma sätt som

i en svensk förundersökning, ansöka om rättens tillstånd till åtgärden.

En svensk åklagare bör naturligtvis också kunna begära hjälp från

annan stat med hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och

hemlig kameraövervakning om den misstänkte befinner sig utomlands.

Det krävs inga särskilda regler om detta (se avsnitt 6.4). Det är den

anmodade staten som prövar om förutsättningar för åtgärden föreligger

enligt sin nationella rätt. Om den anmodade staten begär att en ansökan

skall föregås av domstolsprövning i Sverige bör en svensk domstol pröva

på ansökan från åklagaren om hemlig teleavlyssning, hemlig teleöver-

vakning respektive hemlig kameraövervakning, enligt 27 kap. rättegångs-

balken respektive lagen om hemlig kameraövervakning, skall äga rum

utomlands. Efter mönster av vad som gäller, och föreslås gälla i fråga om

bevisupptagning utomlands (se avsnitt 7.8) bör en särskild regel om detta

tas in i den nya lagen.

7.13 Överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

7.13.1 Möjligheterna att överföra en frihetsberövad person till

eller från Sverige utvidgas

Regeringens förslag: Nuvarande regler om överförande av frihetsbe-

rövade i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt

samarbete på det brottmålsområdet förs över oförändrade till den nya

lagen. Sverige skall även kunna bistå andra stater med att överföra en

frihetsberövad person till Sverige för förhör eller konfrontation i sam-

band med en utländsk förundersökning eller rättegång. En i Sverige

frihetsberövad person skall under motsvarande förhållanden på

initiativ och efter ansökan av svensk domstol eller åklagare kunna

överföras till annan stat. Beträffande kravet på dubbel straffbarhet och

samtycke, se avsnitt 7.13.2.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin-

ran. Justitiekanslern har påpekat att bestämmelserna i lagen (1998:74)

om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder blir till-

lämpliga när en i Sverige frihetsberövad person överförs till en annan stat

eller i motsvarande fall när en i den andra staten frihetsberövad person

förs över till Sverige och hålls i förvar med stöd av bestämmelserna i den

nya lagen. Åklagarmyndigheten i Göteborg har påpekat att den

föreslagna regeln att kunna överföra frihetsberövade personer för förhör

kommer bli ytterst begränsad med hänsyn till att förhöret inte får avse

den frihetsberövades egen brottslighet.

Skälen för regeringens förslag: En person som är frihetsberövad i

Sverige får, efter ansökan från en annan stat, föras över till den staten för

förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller vid rätte-

gång där om åtgärden inte avser den frihetsberövades egen brottslighet.

En person som är frihetsberövad i annan stat kan på motsvarande sätt

överföras till Sverige på begäran av svenska myndigheter. En person som

förs över från en stat till en annan stat kan transporteras genom Sverige.

Bestämmelser om detta finns i 2 7 §§ i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet, vilka i huvudsak grundar sig på artikel 11 i 1959 års

rättshjälpskonvention och de förklaringar Sverige gjorde i samband med

den ändring av det svenska förbehållet enligt artikel 11 när de nya reg-

lerna infördes (se prop. 1991/92:46 och SÖ 1992:4). Motsvarande

reglering finns i avtalen med Australien och Kanada (se avsnitt 5.7.1 och

5.7.2). Bestämmelserna bör i sak oförändrade föras över till den nya

lagen.

I det internationella rättsliga samarbetet har det visat sig att behov

finns att även kunna överföra en person som är frihetsberövad i den stat

där det straffrättsliga förfarandet pågår till en annan stat. Myndigheterna i

den stat där brottet utreds kan ha behov av att föra över ett vittne eller en

misstänkt eller tilltalad som är frihetsberövad till en annan stat för att där

t.ex. närvara vid förhör, valla personen på en brottsplats eller genomföra

en konfrontation. Enligt nuvarande lagstiftning kan Sverige varken bistå

med eller begära sådan rättslig hjälp. Nuvarande lagstiftning medger

endast att den frihetsberövade överförs t.ex. från Sverige till den stat där

det straffrättsliga förfarande pågår. I den EU-konvention om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål som håller på att utarbetas har denna fråga beak-

tats och konventionsutkastet innehåller bestämmelser om att en frihets-

berövad person kan, efter en vanlig ansökan om rättslig hjälp, överföras

från den ansökande staten till den anmodade staten. Motsvarande

bestämmelser diskuteras inom Europarådet i arbetet med ett andra

tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention.

Regeringen anser att även om Sverige inte alltför ofta kommer att be-

höva begära att en i Sverige frihetsberövad person som är misstänkt eller

tilltalad för den gärning begäran avser eller som är vittne överförs till en

annan stat för att exempelvis vallas på en brottsplats, eller att behöva

bistå andra länder med motsvarande hjälp är det naturligt att den nya

lagen innehåller regler som gör detta möjligt. Det kan inte heller uteslutas

att behovet kommer att öka i och med att brottsligheten tenderar att bli

mer gränsöverskridande. Dessa nya bestämmelser blir ett naturligt kom-

plement till de regler som finns idag om överförande av frihetsberövade

personer. Det föreslås därför att regler om detta tas in i den nya lagen.

Justitiekanslerns påpekande att bestämmelserna i lagen (1998:74) om

ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder blir tillämpliga

när de nya bestämmelserna införs delas av regeringen när det gäller en i

Sverige häktad person som förs över till en annan stat i svensk förunder-

sökning. I det motsatta fallet, dvs. när en i en annan stat häktad person

förs över till Sverige och tas i förvar av svensk polismyndighet under

tiden här, torde den bestämmelse som kan bli aktuell, 5 §, tillämpas i

ytterst få fall. Bestämmelsen skulle teoretiskt sett kunna bli tillämplig

om beslutet i ärendet om rättslig hjälp var oriktigt på grund av att det

vilade på felaktiga grunder, t.ex. att framställningen om rättslig hjälp

skulle ha avslagits på grund av ordre public. Dessa fall torde inte vara

alltför frekventa. Dessutom kan det ifrågasättas om den frihetsberövade

har lidit någon skada. Om personen i fråga inte hade överförts till Sverige

hade han eller hon fortsatt att vara frihetsberövad i den andra staten.

Åklagarmyndigheten i Göteborg har påpekat att de nya bestämmel-

serna som införs torde har ett ytterst begränsat användningsområde. I

detta håller regeringen inte riktigt med. Redan enligt nuvarande bestäm-

melser kan en frihetsberövad person inte föras över om han eller hon

skall höras om sin egen brottslighet (2 § i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet). Tanken med de nya bestämmelserna som föreslås är

att en person som är t.ex. häktad i Sverige i en förundersökning skall

kunna föras över till en annan stat för en konfrontation angående den

brottslighet som personen är häktad för. Övriga krav behandlas i avsnitt

7.13.2

Om den nya reglerna införs kommer överförande av frihetsberövade

till eller från Sverige kunna ske i fyra olika situationer. En frihetsberövad

person kan föras över till Sverige på begäran av annan stat eller på begä-

ran av svensk domstol eller åklagare. Vidare kan en frihetsberövad

person överföras från Sverige på begäran av annan stat eller på begäran

av svensk domstol eller åklagare.

7.13.2 Krav på samtycke och dubbel straffbarhet samt övriga

krav vid överförande

Regeringens förslag: En person som är frihetsberövad skall kunna

överföras till eller från Sverige utan något krav på samtycke från den

frihetsberövade personen. Något krav på dubbel straffbarhet skall inte

ställas upp.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge har

dock ifrågasatt om en frihetsberövad person skall kunna tvingas att med-

verka vid brottsutredning utomlands. I dessa fall anser hovrätten att ut-

tryckliga kriterier bör ställas upp, bl.a. tidsfrister för hur lång vistelsen

utomlands får bli och garantier för hur personen skall behandlas i den

andra staten. Vidare anser hovrätten att det bör finnas en möjlighet att

överklaga åklagarens beslut till domstol. Åklagarmyndigheten i Stock-

holm har föreslagit ett förtydligande i bestämmelsen om att överförande

inte får ske från Sverige till en annan stat i samband med förundersök-

ning eller rättegång där om förhöret avser den frihetsberövades egen

brottslighet. Uppsala universitet har inte motsatt sig att överförande kan

ske utan samtycke från den frihetsberövade, men påpekat att en sådan

åtgärd är utan påtagligt värde så länge det inte finns en mer omfattande

vittnesplikt än för närvarande.

Skälen för regeringens förslag

Krav på samtycke

I nuvarande lagstiftning är samtycke från den frihetsberövade personen

ett absolut krav för att denne skall kunna överföras från Sverige till en

annan stat, se 3 § i 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet. 1959

års rättshjälpskonvention ställer inte upp ett sådant ovillkorligt krav men

ett överförande får vägras om den frihetsberövade personen inte sam-

tycker. När Sverige införde möjligheten att överföra frihetsberövade

personer (se prop. 1991/92:46) redogjordes inte för några närmare skäl

till varför samtycket skulle vara ovillkorligt. Den möjlighet som konven-

tionen gav att avslå på denna grund utnyttjades fullt ut.

I utkastet till EU:s konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

kan en stat ansöka om att en i den staten frihetsberövad person förs över

till den anmodade staten utan att den frihetsberövade behöver samtycka.

En medlemsstat kan emellertid i en reservation ange att den staten, såsom

anmodad stat, kommer att kräva samtycke från den frihetsberövade per-

sonen. Inte heller uppställs ett generellt krav på samtycke i den motsva-

rande bestämmelse som diskuteras inom Europarådet avseende det andra

tilläggsprotokollet till 1959 års rättshjälpskonvention.

Hovrätten över Skåne och Blekinge har ifrågasatt promemorians för-

slag om att samtycke inte längre skall krävas. Regeringen gör för sin del

följande bedömning. I en brottsutredning är uppgifter från vittnen m.fl.

ofta av avgörande betydelse. De är skyldiga att medverka vid brottsut-

redningar eller att inställa sig för förhör inför domstol. Utgångspunkten

är att de medverkar frivilligt, men om vederbörande vägrar kan vissa

tvångsåtgärder användas. På samma sätt som det är möjligt att tvinga fri-

hetsberövade personer att medverka t.ex. vid förhör inför domstol i rent

nationella förfaranden eller vid bevisupptagning på begäran av en annan

stat bör enligt regeringens mening förutsättningar skapas för att frihets-

berövade personer oberoende av eget samtycke kan föras över till andra

stater för att där medverka vid brottsutredningar. Det är visserligen så att

ett vittne som inte är frihetsberövat inte mot sin vilja kan tvingas att in-

ställa sig inför domstol i ett annat land. Någon skillnad i detta avseende

borde egentligen inte göras mellan den som är och den som inte är fri-

hetsberövad. Hämtning över gränserna av icke frihetsberövade personer

är emellertid en svår och känslig fråga och det är inte sannolikt att det

kommer att kunna träffas några internationella överenskommelser om

hämtning över gränserna inom överskådlig tid. Frågan har hittills inte

aktualiserats internationellt. Inom Norden har dock diskussioner inletts

om det skulle vara möjligt att hämta ett vittne i ett nordiskt land för för-

hör i ett annat nordiskt land där rättegången pågår (se avsnitt 5.5), men

det är för dagen inte möjligt att säga om de diskussionerna kommer att

leda till en överenskommelse.

När det däremot gäller frihetsberövade personer finns det redan inter-

nationellt överenskomna regler om överförande över gränserna. Sverige

bör här enligt regeringens mening kunna avstå från ett generellt krav på

samtycke från den frihetsberövade för att överförande skall kunna ske.

Användande av tvång är inget nytt när det gäller straffrättsligt samarbete,

t.ex. vid utlämning. Det primära syftet med det rättsliga samarbetet är att

underlätta en lagföring i en stat trots att delar av bevisningen finns i en

annan stat. Sverige bör ha som mål att hjälpa till så långt det över huvud

taget är möjligt och en grundläggande tanke och målsättning bakom den

nya lagen är att svenska myndigheter skall bistå utländska myndigheter

med samma åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersökning eller

rättegång. Det kan vidare inte innebära några större olägenheter för en

frihetsberövad person att överföras till en annan stat för en viss tid efter-

som han eller hon redan är berövad friheten. Man torde också kunna utgå

ifrån att en ansökan inte görs om inte den frihetsberövade personens upp-

gifter är av betydelse för utredningen eller rättegången.

Uppsala universitet har påpekat att borttagandet av samtycket är utan

påtagligt värde så länge det inte finns en mer omfattande vittnesplikt än

för närvarande. Värdet av att samtycke inte längre kommer att utgöra ett

generellt krav beror på lagstiftningen i den andra staten. När den frihets-

berövade personen har överförts till den andra staten för att t.ex. vittna i

en rättegång torde den statens regler beträffande vittnesplikten i den del

som avser en skyldighet för vittnet att lämna en sanningsenlig berättelse

att gälla (jfr prop. 1974:94 s. 101 angående nordisk vittnesplikt). Om den

staten har möjlighet att vidta olika sanktioner i de fall vittnet tredskar

eller begår mened kommer den ändring som föreslås att få en reell bety-

delse.

Enligt regeringens mening bör motsvarande ändring beträffande sam-

tycket göras i lagen om samarbete med de internationella tribunalerna där

samtycke från den frihetsberövade i dag är ett krav för att överförande

skall kunna ske.

Även om samtycke inte längre kommer att vara ett generellt krav hind-

rar detta inte att bristande samtycke från den frihetsberövade får betydel-

se när framställningen prövas. Enligt vad som föreslås i avsnitt 7.14.2

skall en ansökan kunna avslås om omständigheterna är sådana att ansö-

kan inte bör bifallas. Den omständigheten att den frihetsberövades sam-

tycke saknas kan, eventuellt i kombination med andra omständigheter, i

ett särskilt fall utgöra grund för avslag. Detta gäller även i förhållande till

de stater som har tillträtt 1959 års rättshjälpskonvention eftersom avsak-

nad av samtycke från den frihetsberövade enligt konventionens artikel 11

innebär att överförande får vägras. I avtalet med Australien (se avsnitt

5.7.1) föreskrivs det särskilt att överförande av frihetsberövade inte får

ske om samtycke saknas. Det kan även noteras att om Sverige inte ställer

upp ett krav på samtycke kan den andra staten göra det, vilket i så fall

utgör ett hinder för ett överförande. Några ytterliga kriterier för att över-

föra en frihetsberövad person som inte samtycker som Hovrätten över

Skåne och Blekinge ansett behövs inte enligt regeringens mening. Inte

heller bör i dessa fall som hovrätten anfört lagen ställa upp särskilda

tidsfrister eller krävas särskilda garantier för hur den frihetsberövade

skall behandlas. Det skall redan enligt den nuvarande lagstiftningen

framgå av ett bifallsbeslut när den frihetsberövade skall senast återföras

till Sverige. Nuvarande regler innehåller inga särskilda föreskrifter om

behandlingen av den frihetsberövade och avskaffandet av kravet på

samtycke motiverar knappast några särskilda regler om detta. Frågan får

tas med i den helhetsbedömning som görs när ärendet prövas. Den

avslagsgrund som föreslås i avsnitt 7.14.2 ger möjlighet att avslå en

ansökan om den frihetsberövade skulle behöva närvara under en orimligt

lång tid eller om det kunde befaras att han eller hon inte behandlades på

ett för Sverige acceptabelt sätt.

Krav på dubbel straffbarhet

Det krav på dubbel straffbarhet att den gärning som ansökan avser är

straffbar också i Sverige som i dag finns när det gäller överförande av

frihetsberövade har sin grund i att när Sverige tillträdde 1959 års rätts-

hjälpskonvention gjorde Sverige ett allmänt förbehåll om att rättslig hjälp

skulle lämnas endast i de fall gärningen var straffbar i Sverige. När

Sverige införde bestämmelser om att en frihetsberövad person kunde

föras över till annan stat gjordes den bedömningen att kravet på dubbel

straffbarhet även skulle gälla i dessa fall och att det överensstämde med

vad som gällde i Sverige vid framställningar om bevisupptagning på be-

gäran av annan stat (se prop. 1991/92:46 s. 12 f.)

I avsnitt 7.6. föreslås att kravet på dubbel straffbarhet tas bort vid så-

dant överförande av frihetsberövade som avses i 1959 års rättshjälpskon-

vention och i förhållande till stater som inte har tillträtt denna konven-

tion ersätts av en fakultativ möjlighet att vägra om gärningen inte är

straffbar i Sverige. Motsvarande bör gälla i de fall där den frihetsberö-

vade personen förs över från den ansökande staten till den anmodade

staten.

Övriga krav

Nuvarande lagstiftning ställer även upp andra krav än samtycke och

dubbel straffbarhet (se 3 § i 1991 års lag om samarbete på brottmåls-

området). En ansökan får avslås a) om ett överförande medför att tiden

för frihetsberövandet förlängs, b) om den frihetsberövades närvaro be-

hövs i ett brottmål som handläggs här i landet, c) om den gärning som

ansökan avser utgör ett politiskt och militärt brott, samt d) om andra

tvingande skäl talar mot ett överförande. Vidare får förhöret eller kon-

frontationen i den andra staten inte avse den frihetsberövades egen brotts-

lighet.

Frågan om detta att gärningen utgör ett politiskt eller militärt brott

enligt c) ovan skall utgöra skäl för avslag behandlas i avsnitt 7.14.3 re-

spektive 7.14.4. Frågan om avslag enligt d) ovan om andra tvingande

skäl talar mot ett överförande behandlas i avsnitt 7.14.2. Dessa olika

avslagsgrunder är generella och kan bli aktuella i båda de fall där Sverige

är anmodad stat, dvs. när den frihetsberövade skall föras över från eller

till Sverige på ansökan av annan stat. Vad gäller kraven enligt a) och b)

ovan bör enligt regeringens mening inte några förändringar göras utan

dessa krav bör oförändrade arbetas in i lagen och prövas av den myndig-

het som har att ta ställning till ansökan (se härom avsnitt 7.14.1). Dessa

krav avser endast det fallet att den frihetsberövade personen skall föras

över från Sverige till annan stat efter ansökan av den staten, dvs. det fall

som nuvarande lagstiftning medger. När det sedan gäller kravet att

förhöret eller konfrontationen i den andra staten inte får avse den

frihetsberövades egen brottslighet bör även detta krav föras in i den nya

lagen. I enlighet med Åklagarmyndighetens i Stockholm förslag bör ett

tillägg göras i lagtexten om att överförande inte för ske om förhöret avser

 utredning om den frihetsberövades egen brottslighet. Tillägget

motsvaras av vad som framkommer av förarbetena till nuvarande regler

(se prop 1991/92:46 s. 21), men i klarhetens intresse bör förtydligandet

göras. Kravet att t.ex. förhöret inte får avse den frihetsberövades egen

brottslighet gäller inte när en i Sverige häktad person förs över till en

annan stat i en svensk förundersökning eller rättegång. Värdet med de

nya bestämmelserna om överförande av frihetsberövade som föreslås i

avsnitt 7.13.1, och som påpekas av några remissinstanser, är att de

möjliggör just att den misstänkte eller tilltalade förs över till den anmo-

dade staten i en utredning som avser hans eller hennes egen brottslighet.

7.13.3 Beslutande myndigheter

Regeringens förslag: En ansökan om överförande från en stat som är

medlem i Europeiska unionen eller Norge eller Island prövas av åkla-

gare. Övriga fall prövas, som i dag, av regeringen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över Skåne och Ble-

kinge har ifrågasatt om det finns skäl att frågan skall kunna prövas av

regeringen.

Skälen för regeringens förslag: I dag prövas samtliga ärenden om

överförande av frihetsberövade till en annan stat av regeringen. Yttrande

över framställningen skall normalt inhämtas från den myndighet som

svarar för verkställigheten av frihetsberövandet.

I förarbetena till lagstiftningen anfördes att med hänsyn till att frihets-

berövandena kan vara av olika slag, och även avse administrativa frihets-

berövanden, bör prövningen inte delas upp mellan olika myndigheter.

Vidare anfördes att en åklagare inte bör besluta om en person som är fri-

hetsberövad med stöd av den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen skall

överföras eller inte. Ett annat argument var att antalet ärenden inte var

fler än att de borde samlas i en myndighet och att det skulle främja en

enhetlig praxis. Att beslutanderätten kom att ligga hos regeringen

motiverades bl.a. med att de bedömningar som kan komma att behöva

göras i dessa ärenden är av sådan art att uppgiften, i vart fall i ett

inledande skede, inte bör anförtros någon annan än regeringen. Det fanns

farhågor att framställningar skulle göras av stater som var invecklade i

krig eller där krigsrisken var överhängande och att en sådan prövning

bäst gjordes av regeringen med utnyttjande av de kunskaper som fanns

inom regeringskansliet (se prop 1991/92:46 s. 15 16).

Regeringen anser att det finns anledning att nu ompröva detta ställ-

ningstagande, inte minst mot bakgrund av strävan att generellt avlasta

regeringen från renodlade förvaltningsärenden och att begränsa regering-

ens inblandning i ärenden om rättslig hjälp i brottmål. Åklagare bör

kunna pröva ansökningar som görs från stater som är medlemmar i den

europeiska unionen eller från Norge eller Island. Från dessa stater torde

inte de farhågor som framfördes i förarbetena till gällande lagstiftning bli

aktuella. Om omständigheter av ordre public-karaktär föreligger skall

åklagaren överlämna ärendet till regeringen för prövning enligt den ord-

ning som närmare redovisas i avsnitt 7.14.1.

Också i de fall personen i fråga är frihetsberövad med stöd av exem-

pelvis lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård bör åklagaren kunna

besluta om ett överförande skall ske. Åklagaren skall i de flesta fallen,

och särskilt i dessa, inhämta ett yttrande från den myndighet som svarar

för frihetsberövandet. Om myndigheten i ett särskilt fall starkt skulle in-

vända mot ett överförande kan ansökan överlämnas till regeringen för ett

avslagsbeslut (se avsnitt 7.14.1).

För ansökningar utanför den Europeiska unionen och den nordiska

kretsen föreslås i promemorian inga ändringar. Detta har ifrågasatts av

Hovrätten över Skåne och Blekinge. Regeringen anser inte att tillräckliga

skäl för närvarande finns för att låta samtliga dessa ärenden prövas av

åklagare. I viss mån är tidigare uttalanden i förarbetena aktuella. Dess-

utom skall det beaktas att överföranden med de föreslagna reglerna även

kommer att kunna ske utan den frihetsberövades samtycke. Mot bak-

grund härav bör prövningen av ansökningar från stater utanför den Euro-

peiska unionen och den nordiska kretsen enligt regeringens mening

prövas av regeringen. Detta hindrar emellertid inte att längre fram de

ärenden som handläggs av åklagare kan komma att utvidgas till att om-

fatta ansökningar från andra stater, t.ex. de som tillträtt 1959 års

rättshjälpskonvention.

7.14 Avslag på ansökan

7.14.1 Avslagsgrunder och prövningen av dessa

Regeringens förslag: Frågan om när en ansökan skall avslås bör i den

nya lagen regleras generellt och lika för alla typer av rättslig hjälp

enligt lagen. Den instans som handlägger ärendet prövar om de mate-

riella förutsättningar som gäller för att en viss åtgärd skall få vidtas är

uppfyllda och avslår ansökan om så inte är fallet.

Regeringen beslutar om avslag på vissa i lagen särskilt uppräknade

och övergripande avslagsgrunder, t.ex. om ett bifall till ansökan skulle

medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot allmänna rätts-

principer eller om gärningen utgör ett politiskt brott.

Om åklagare eller domstolen finner att ansökan skall avslås på en

sådan avslagsgrund skall den överlämnas till regeringen. Ansökan får

också i andra fall överlämnas för prövning av frågan om avslag.

En ansökan får inte avslås om ett avslag strider mot en internatio-

nell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Promemorians reglering av frågan är annorlunda formulerad.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Stockholms tingsrätt har haft synpunkter på

kompetensfördelningen mellan allmän domstol och regeringen vid

prövningen av avslagsgrunder av känslig natur. Tingsrätten förutser en

del komplikationer vid tillämpningen av bestämmelserna och anser att

själva kriteriet för att ett överlämnande till regeringen skall ske, dvs. om

det under ärendets handläggning framkommer skäl för avslag, är alldeles

för vagt. Från rena okynnesinvändningar till fall där det är klart att

ansökan skall avslås finns det en mängd situationer där skälen för

överlämnande kan variera och det kan bli en grannlaga uppgift att avgöra

när överlämnande skall ske. Vidare anser tingsrätten att uppdelningen av

beslutskompetensen kan leda till praktiska problem eftersom vissa

omständigheter prövas av regeringen medan andra av domstolen, t.ex. att

ärendet mer än en gång måste lämnas över till regeringen på grund av

tillkommande omständigheter. Den generella avslagsgrunden är enligt

tingsrättens uppfattning utomordentlig vag och ger föga vägledning när

ett ärende skall överlämnas och risken är att ett för stort antal ärenden

kommer att överlämnas trots att den känsliga natur som motiverar en

regeringsprövning inte finns. Slutligen anser tingsrätten att det inte är

tillräckligt utvecklat hur den föreslagna regeln förhåller sig till 11 kap.

2 § regeringsformen. Även Riksåklagaren har ansett att kompetensfördel-

ningen mellan handläggande myndighet och regeringen bör förtydligas.

Skälen för regeringens förslag: I den nya lagen är det angeläget att

klart och tydligt reglera vem som prövar ansökan och att regeringens

respektive handläggande åklagares och domstols behörighet är tydligt

avgränsad när det gäller prövningen av frågan om ansökan skall bifallas

eller avslås. Den nuvarande regleringen är otydlig på denna punkt.

Den nuvarande lagstiftningen om rättslig hjälp i brottmål innehåller

olika slags regler om när rättslig hjälp skall vägras eller inte får beviljas.

Till en grupp sådana bestämmelser hör regler om att hjälp inte får lämnas

om gärningen har karaktär av politiskt brott eller är ett militärt brott, om

den aktuella gärningen är preskriberad enligt svensk rätt, om det har

meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande den aktuella

gärningen eller om rättegång redan pågår. Till den gruppen hör också

den oskrivna regeln om att biträde inte ges om det skulle kränka

Sveriges suveränitet, medföra fara för riket säkerhet eller strida mot

svenska allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga

intressen. Dessa vägransgrunder, som antingen är obligatoriska eller

fakultativa, redovisas närmare i det följande (avsnitten 7.14.2 7.14.6).

Det är således fråga om mer generella, övergripande vägransgrunder som

alla har mer eller mindre uttalade politiska inslag. Som närmare kommer

att redovisas i de angivna avsnitten är regleringen mycket splittrad och

olika avslagsregler gäller för olika typer av bistånd. I den nya lagen bör

enligt regeringens mening frågan om när en ansökan skall avslås enligt

dessa övergripande avslagsgrunder regleras generellt och lika för alla

typer av bistånd enligt lagen.

I promemorian föreslås att dessa slags vägransgrunder i den mån de

behålls uteslutande bör tillämpas och prövas av regeringen. Förslaget

har genomgående tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstan-

serna. Stockholms tingsrätt har dock fört fram kritiska synpunkter på reg-

leringens utformning och efterlyst bl.a. en klarare och tydligare reglering

av i vilka fall ärendet skall överlämnas till regeringen. Också Riksåkla-

garen anser att kompetensfördelningen mellan handläggande myndig-

heten och regeringen bör förtydligas.

Regeringen vill inledningsvis framhålla att de vägransgrunder vi talar

om här ytterst sällan aktualiseras och att det är än mer sällsynt att

prövningen leder till att ansökan avslås. Regeringen är angelägen att en

sådan återhållsamhet med reglernas tillämpning iakttas också i framtiden.

Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att avslag på de

aktuella avslagsgrunderna alltid skall beslutas av regeringen. Det minskar

också risken för att framställningar avslås i strid med Sveriges interna-

tionella åtaganden på området. En ansökan får ju inte avslås om ett

avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller

mellan Sverige och den ansökande staten, t.ex. 1959 års

rättshjälpskonvention, om avslaget inte har stöd i överenskommelsens

bestämmelser eller gjorda reservationer och förklaringar till

konventionen. Detta bör uttryckligen framgå av lagtexten.

Regeringen anser i likhet med Stockholms tingsrätt och Riksåklagaren

att promemorians förslag till reglering kan leda till tillämpningsproblem

och anser att det av lagen tydligare än enligt promemorians förslag bör

framgå om och när ärendet skall överlämnas till regeringen för prövning.

Av lagen bör tydligt framgå att beslut att avslå en ansökan på någon av

de aktuella vägransgrunderna uteslutande skall fattas av regeringen. Det

finns däremot ingen anledning att ge regeringen ensamrätt att pröva

frågan om en avslagsgrund är tillämplig eller inte. Om en domstol vid sin

prövning finner att den aktuella avslagsgrunden inte skall tillämpas skall

den begärda åtgärden vidtas utan att frågan behöver underställas rege-

ringen. Om prövningen däremot leder till att ansökan i stället skall avslås

skall ärendet alltid överlämnas till regeringen för prövning. Det finns

heller ingen anledning att frånta åklagare eller domstol rätten att pröva

om en fakultativ vägrans grund skall tillämpas i det enskilda fallet och att

besluta att inte tillämpa den.

Det bör samtidigt finnas ett utrymme men ingen skyldighet för

domstolen eller åklagaren att i andra fall överlämna ärendet till rege-

ringen för prövning av frågan om avslag. Det kan t.ex. bli aktuellt om en

tingsrätt finner att en fakultativ vägransgrund i och för sig är tillämplig

men vill överlämna åt regeringen att bestämma om den skall tillämpas i

det enskilda fallet eller om det mot bakgrund av ärendets utrikespolitiskt

känsliga natur finns skäl att låta regeringen pröva om ansökan skall

avslås. En annan situation när det kan finnas anledning att underställa

frågan regeringens prövning är om det är tveksamt om fara föreligger för

rikets säkerhet eller om någon annan ordre public-liknande grund för

avslag föreligger. Det behöver inte i lagen närmare regleras när ansökan

får överlämnas utan det bör kunna överlämnas åt åklagaren eller dom-

stolen att bestämma. Uppkommer fråga om att endast en del av ansökan

skall avslås på ovan nämnda grunder är det upp till domstolen eller

åklagaren att i det enskilda fallet avgöra om ansökan i övriga delar skall

vila i avvaktan på regeringens beslut eller inte.

Regeringens prövning kan, som Stockholms tingsrätt påpekat, leda till

att ansökan inte avslås utan återsänds till handläggande instans för

fortsatt handläggning. Det gäller naturligtvis särskilt i de fall åklagaren

eller domstolen utnyttjat sin möjlighet att överlämna en tveksam fråga till

regeringen. Tingsrätten efterlyser en analys av hur den i promemorian

föreslagna regleringen förhåller sig till 11 kap. 2 § regeringsformen. Om

det av lagen uttryckligen framgår att avslagsbeslut aldrig kan fattas av

domstol eller åklagare uppstår enligt regeringens mening ingen konflikt i

förhållande till 11 kap. 2 § regeringsformen. Åklagare och domstol är

med en sådan reglering helt enkelt inte behöriga att avslå en ansökan på

någon av de aktuella avslagsgrunderna.

Beträffande Lagrådets synpunkter på den nya bestämmelserna om

direkt kommunikation i ärenden av utrikespolitiskt känslig natur och för-

hållandet till bestämmelserna i 10 kap. 8 § samt 11 kap. 2 och 7 §§ rege-

ringsformen, se avsnitt 7.1.1.

Ett annat slag av vägransgrunder är materiellt inbyggda i lagstiftningen

och utgör förutsättningar eller rekvisit för att en viss åtgärd skall kunna

vidtas i Sverige. Beslut om avslag på en ansökan därför att en sådan för-

utsättning inte är uppfylld ankommer i den nuvarande lagstiftningen

oftast på den handläggande åklagaren eller domstolen att fatta. I den nya

lagen bör den ordningen enligt regeringens mening genomgående gälla.

Sådana hinder mot bifall som består i att de förutsättningar som lagen

ställer upp för att en viss åtgärd skall vidtas inte är uppfyllda eller andra

begränsningar som framgår av lagen skall tillämpas och beaktas av den

handläggande åklagaren eller domstolen och leda till avslag på fram-

ställningen. Det gäller t.ex. den regel som föreslås i avsnitt 7.4 om att en

åtgärd som avses i lagen får vidtas endast om en motsvarande åtgärd

hade kunnat vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång. Denna

regel har betydelse exempelvis för möjligheten att genomföra hus-

rannsakan och beslag. Även det krav på dubbel straffbarhet som föreslås

gälla för att handlingar och föremål skall kunna tas i beslag (se avsnitt

7.11) tillhör denna kategori materiella bestämmelser som skall beaktas

och tillämpas av svenska åklagare och domstolar.

Lagtekniskt innebär detta att sådana avslagsgrunder inte behöver

räknas upp i någon särskild bestämmelse, till skillnad från de mer över-

gripande avslagsgrunderna som regeringen ensam förfogar över. För att

göra denna skillnad mellan de olika slagen av vägrans- eller avslags-

grunder tydlig bör lagen uttryckligen, i anslutning till att de vägrans-

grunder som tillämpas av regeringen redovisas, innehålla en föreskrift

om att det ankommer på åklagare respektive domstol att pröva om de

förutsättningar som i övrigt gäller enligt lagen är uppfyllda och besluta

om avslag om så inte är fallet.

I de fall en ansökan om rättslig hjälp enligt lagen har givits in till

centralmyndigheten och det redan av ansökan framgår att det är uppen-

bart att ansökan inte kan bifallas bör ansökan kunna avslås direkt i stället

för att överlämnas till behörig åklagare eller domstol för avslag. Det är

inte motiverat att låta denna slags prövning göras av regeringen utan

prövningen bör kunna göras av chefen för Justitiedepartementet. Detta

gäller naturligtvis inte om avslagsbeslutet, enligt vad som nyss redo-

visats, skall fattas av regeringen.

7.14.2 Ordre public och liknande hinder

Regeringens förslag: I den nya lagen tas in en uttrycklig

bestämmelse om att regeringen skall avslå en ansökan om rättslig

hjälp om ett bifall till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet,

medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna

rättsprinciper eller andra väsentliga intressen.

Regeringen får vidare utöver på de grunder som redovisas i

avsnitt 7.14.3. 7.14.5 avslå en ansökan om rättslig hjälp om omstän-

digheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Artikel 2 b) i 1959 års rättshjälps-

konvention innehåller den klassiska vägransgrunden att framställningen

om rättslig hjälp kan avslås om den anmodade staten finner att ett bifall

till ansökan skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets

säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre public)

eller andra väsentliga intressen ( the execution is likely to prejudice the

sovereignty, security, ordre public or other essential interests ).

Den svenska lagstiftningen om rättslig hjälp i brottmål innehåller ingen

uttrycklig lagreglering av frågan. Våra möjligheter att vägra bistå en

annan stat i sådana fall har ansetts vara självklar och är underförstådd.

Frågan har indirekt reglerats i 1 § andra stycket förordningen (1947:848)

med särskilda bestämmelser om bevisupptagning åt domstolarna i vissa

främmande stater. Enligt den bestämmelsen skall, om den svenska

domstolen finner att framställningen är av beskaffenhet att kunna

kränka Sveriges suveränitet eller medföra fara för rikets säkerhet /.../,

innan sökt åtgärd vidtages, frågan underställas Utrikesdepartementet .

En nackdel med att frågan är oreglerad är att svenska åklagare och

domstolar, liksom vår omvärld, svävar i okunnighet om på vem det an-

kommer att besluta i frågan. En ny lag om internationell rättslig hjälp i

brottmål som vilar på en grundläggande filosofi om att det straffrättsliga

samarbetet skall förbättras och effektiviseras och där olika villkor och

begränsningar för att Sverige skall kunna bistå andra stater i brottsutred-

ningar och brottmålsrättegångar skall rensas bort i största möjliga ut-

sträckning måste å andra sidan innehålla regler som klart och tydligt

sätter den gränsen att bistånd inte kommer att lämnas om väsentliga

svenska intressen står på spel.

Regeringen anser därför att den nya lagen bör innehålla en uttrycklig

obligatorisk vägransgrund för ordre public och liknande situationer. Lag-

texten bör formuleras om i överensstämmelse med den formulering som

används i 1959 års rättshjälpskonvention. Det är, som utvecklats i avsnitt

7.14.1, också angeläget att i lagen uttryckligen ange att beslut och avslag

på denna grund fattas av regeringen.

Härutöver bör som närmare utvecklas i avsnitten 7.14.3 7.14.5 den

nya lagen innehålla en katalog med vägransgrunder som är fakultativa.

Ambitionen är här att inte tynga regleringen i onödan och att i möjligaste

mån ta bort regler som riskerar att fördröja svenska åklagares och

domstolars handläggning av utländska ansökningar om biträde. En regel

om att ansökan bör vägras om den aktuella gärningen är preskriberad

enligt svensk rätt kan t.ex. fördröja handläggningen i onödan om den

innebär att den svenska åklagaren som handlägger en brådskande

utländsk ansökan om husrannsakan i Sverige ser sig tvungen att begära in

kompletterande uppgifter från sin utländska kollega, uppgifter som

senare visade sig onödiga, för att säkert kunna bedöma att gärningen inte

skulle vara preskriberad enligt svensk rätt. Sådana hinder för ett effektivt

samarbete över gränserna bör tas bort (se härom vidare i avsnitt 7.14.6).

Å andra sidan är det inte möjligt att rensa den svenska lagstiftningen

från villkor och begränsningar som normalt förefaller onödiga om det

inte samtidigt finns en ventil som gör det möjligt att vägra i de fall då ett

bifall till framställningen av något skäl är stötande utan att man för den

skull kan säga att Sveriges suveränitet eller säkerhet står på spel. Lagen

bör därför innehålla en generellt utformad fakultativ vägransgrund enligt

vilken en ansökan får avslås om omständigheterna annars är sådana att

ansökan inte bör bifallas. En sådan vägransgrund är angelägen att införa

bl.a. mot bakgrund av förslaget att ta bort kravet på dubbel straffbarhet

vid vissa typer av åtgärder (se avsnitt 7.6). Genom en sådan regel finns

det vidare inte behov av att bibehålla en särskild regel om att en ansökan

om överförande av frihetsberövad till annan stat får avslås om andra

tvingande skäl talar mot ett överförande (se avsnitt 7.13.2). För att så

långt det är möjligt begränsa tillämpningsområdet bör beslut om avslag

alltid fattas av regeringen antingen direkt, om ansökan getts in till

centralmyndigheten, eller på initiativ av åklagare eller domstol (angående

överlämnande till regeringen, se avsnitt 7.14.1.

7.14.3 Politiska brott

Regeringens förslag: I den nya lagen tas in en generell bestämmelse

om att ansökan får avslås om gärningen har karaktär av politiskt brott.

En ansökan får inte avslås på denna grund om ansökan har gjorts från

en medlemsstat i den Europeiska unionen eller Norge eller Island.

Beslut om avslag på denna grund fattas av regeringen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge som har

godtagit förslaget, har haft synpunkter på att en ansökan från en

medlemsstat i EU inte skulle kunna avslås när gärningen har karaktären

av politiskt brott.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2 a) i 1959 års

rättshjälpskonvention får en stat avslå en framställning om rättslig hjälp

om framställningen hänför sig till en gärning som i den anmodade staten

betraktas som ett politiskt brott. Tillämpningsområdet för denna före-

skrift har i viss mån begränsats genom terrorismkonventionen vars artikel

8 förbjuder konventionsstaterna att vägra begärd rättslig hjälp enbart av

den anledningen att den avser politiskt brott, brott förknippat med poli-

tiskt brott eller brott inspirerat av politiska motiv. Sverige har tillträtt

terrorismkonventionen utan att göra förbehåll mot den artikeln.

I den svenska lagstiftningen finns flera begränsningar vad gäller inter-

nationell rättslig hjälp beträffande gärningar som utgör politiska brott.

Om en gärning utgör ett politiskt brott lämnar Sverige bistånd med

husrannsakan och beslag endast om framställningen har gjorts av en stat

som har tillträtt terrorismkonventionen och gärningen utgör brott enligt

denna konvention (3 § tredje stycket tvångsmedelslagen jämfört med 6 §

utlämningslagen). Om gärningen även innefattar ett brott som inte är av

politisk karaktär kan bistånd dock lämnas om det är fråga om en gärning

som är av övervägande icke-politisk karaktär. Sverige bistår inte heller

med bevisupptagning åt utländsk domstol om den aktuella gärningen

avser ett politiskt brott såvida inte terrorismkonventionen är tillämplig

(1 § i 1946 års lag om bevisupptagning i Sverige).

Enligt 3 § första stycket tredje punkten i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet skall en framställning om överförande av frihetsberö-

vad till en annan stat avslås om den gärning som framställningen avser

utgör ett politiskt brott. Enligt samma lag får en framställning om förhör

enligt 23 kap. rättegångsbalken om den avser en gärning som har

karaktären av ett politiskt brott bifallas endast om den har gjorts av en

stat som har tillträtt terrorismkonventionen och gärningen utgör ett brott

som avses i den konventionen (9 § andra stycket).

Bestämmelserna är tillämpliga även på nordiska framställningar. I för-

hållande till de nordiska länderna finns dock inga undantag för politiska

brott när det gäller bistånd med husrannsakan, beslag och kvarstad.

Regleringen av möjligheterna att vägra ömsesidig rättslig hjälp för

politiska brott är i mångt och mycket en spegelbild av vad som gäller i

fråga om utlämning. Utlämningslagen går dock längre och innehåller ett

absolut förbud mot utlämning för politiska brott och vid Sveriges tillträde

till terrorismkonventionen reserverade sig Sverige mot konventionens

bestämmelser om utlämning för politiska brott medan Sverige alltså inte

gjorde motsvarande förbehåll i fråga om ömsesidig rättslig hjälp. Det är

flera skäl som låg bakom förbudet mot utlämning för politiska brott; att

skydda individen mot en godtycklig rättegång, att ge länder en möjlighet

att förhålla sig neutrala till andra länders inrikespolitiska förhållanden

(dagens politiska förbrytare kan vara morgondagens statsmän) och att

politiska brott bör betraktas som ett nationellt och inte internationellt

problem.

Det finns ingen internationell definition av vad som avses med

politiska brott. I förarbetena till utlämningslagen görs en skillnad mellan

absolut politiska brott (brott som riktar sig mot staten, t.ex. högmålsbrott,

spioneri) och relativt politiska brott (gärningar som är straffbara som

vanliga brott men som har ett politiskt motiv eller där ett politiskt

moment ingår).

Under senare år har frågan om stater bör kunna vägra lämna bistånd i

form av rättslig hjälp i brottmål eller utlämna för politiska brott ifråga-

satts i olika sammanhang, och konventioner som antas eller utarbetas

innehåller allt som oftast regler som förbjuder konventionsstaterna att

betrakta brott enligt konventionen som politiska brott. 1997 års FN-

konvention för undertryckande av terroristbombningar (terroristbomb-

ningskonventionen) innehåller i artikel 11 en regel om att inga av de brott

som avses i konventionen får betraktas som ett politiskt brott såvitt avser

inbördes rättslig hjälp eller utlämning. Konventionen innehåller samtidigt

i artikel 12 en bestämmelse motsvarande den som finns i den svenska

utlämningslagen (7 §) om att konventionen inte förpliktar konventions-

staterna att lämna rättslig hjälp i brottmål eller utlämna en person som

riskerar förföljelse på grund av, bl.a., sin politiska uppfattning. Samma

reglering finns i den nyligen antagna andra tilläggsprotokollet till 1954

års Haagkonvention om skydd för kulturföremål i händelse av väpnad

konflikt. Sverige har undertecknat såväl 1997 års konvention som

nämnda tilläggsprotokoll och frågan om en svensk ratifikation av instru-

menten bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Inget av instru-

menten innehåller möjligheter till reservationer i denna del.

Också den mellan EU-staterna år 1996 antagna utlämningskonven-

tionen innehåller bestämmelser om att den anmodade staten inte får be-

trakta något brott som politiskt brott vid tillämpningen av konventionen.

I promemorian Ds 2000:3 Sveriges tillträde till 1996 års konvention om

utlämning, som för närvarande remissbehandlats, föreslås att Sverige

skall tillträda konventionen. Detta åtagande påverkar inte medlems-

staternas möjligheter att vägra utlämning vid sådan risk för förföljelse

som avses i 7 § utlämningslagen.

Regeringen anser inte att det är aktuellt att helt avskaffa möjligheterna

att vägra lämna bistånd med rättslig hjälp i brottmål på den grunden att

gärningen har karaktär av politiskt brott. I den nya lagen bör frågan

regleras generellt och lika för alla typer av bistånd enligt lagen. Pröv-

ningen kan i det enskilda fallet vara politiskt känslig och gräns-

dragningen är inte alltid självklar. Beslut om att vägra biträde på den

grunden att den aktuella gärningen har karaktär av politiskt brott bör

därför alltid fattas av regeringen (angående överlämnande till regeringen,

se avsnitt 7.14.1). Vägransgrunden bör utformas som en fakultativ regel

för att lämna utrymme för åklagaren eller domstolen att i enlighet med

vad som i dag gäller enligt tvångsmedelslagen bifalla framställningen

om gärningen till övervägande del utgör ett brott av icke-politisk

karaktär. Ett viktigt skäl för en fakultativ regel är också att motsvarande

regel i 1959 års rättshjälpskonvention är fakultativ. Ytterligare ett skäl

för en fakultativ regeringsprövning är också att risken för att Sverige

avslår en framställning i strid med Sveriges internationella åtaganden på

området därmed minskar.

I fråga om politiska brott bör det därför enligt regeringens mening tas

in en regel i den nya lagen av innebörd att en ansökan om rättslig hjälp

kan vägras, oavsett om det är fråga om tvångsmedel eller inte, om gär-

ningen har karaktär av politiskt brott.

I promemorian föreslås ett uttryckligt undantag från regleringen för

ansökningar från EU:s medlemsländer. Hovrätten över Skåne och

Blekinge har ifrågasatt undantaget men har godtagit det mot bakgrund av

möjligheten att vägra därför att ansökan strider mot ordre public. Enligt

regeringens mening bör i förhållande till EU:s medlemsstater i enlighet

med vad som gäller vid utlämning, en ansökan aldrig kunna vägras på

den grunden att gärningen har karaktär av ett politiskt brott. Det är inte

rimligt med en ordning som ålägger Sverige att utlämna för politiska

brott till EU:s medlemsländer om en, låt vara fakultativ, möjlighet att

vägra samtidigt behålls vid ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Detsamma

bör gälla för ansökningar från Island och Norge. Den reglering som redan

gäller för nordiska framställningar om tvångsmedel utsträcks därmed till

att gälla alla former av bistånd enligt lagen.

Sverige bör återta det svenska förbehållet för politiska brott enligt

1959 års rättshjälpskonvention när det gäller tillämpningen av artikel 11,

dvs. överförande av frihetsberövade.

7.14.4 Militära brott

Regeringens förslag: I den nya lagen tas in en generell regel om att

rättslig hjälp får vägras om gärningen utgör ett militärt brott, om inte

gärningen motsvarar även annat brott enligt svensk lag som inte är ett

militärt brott. Beslut om avslag på denna grund fattas av regeringen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag men

är annorlunda formulerad.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: 1959 års rättshjälpskonvention är inte

tillämplig på militära brott. Detta framgår av artikel 1 i konventionen.

De svenska reglerna på området är olika utformade beroende på vad

slags bistånd det är fråga om. För militära brott, dvs. gärningar som

nämns i de föreskrifter i 16 kap. brottsbalken som avser brott av

krigsman eller i 21 kap. brottsbalken eller i lagen (1994:1809) om total-

försvarsplikt, lämnar Sverige inte bistånd med husrannsakan och beslag

(3 § första stycket tvångsmedelslagen som hänvisar till 5 §

utlämningslagen). Bistånd kan dock lämnas om gärningen även innefattar

andra brott för vilka utlämning kan ske. I fråga om bevisupptagning åt

utländsk domstol finns inga särskilda begränsningar för militära brott.

Inte heller vid förhör under förundersökning finns några sådana

begränsningar. Däremot bistår Sverige inte med överförande av

frihetsberövade personer om den gärning som framställningen avser

utgör ett militärt brott (3 § första stycket tredje punkten i 1991 års lag om

samarbete på brottmålsområdet).

I förhållande till de nordiska länderna uppställs inte några särskilda

villkor beträffande militära brott.

Enligt regeringens mening bör det även i fortsättningen vara möjligt att

avslå en ansökan om rättslig hjälp som avser ett militärt brott. Detta kan

åstadkommas på olika sätt. En väg är att i likhet med vad som gäller

enligt 1959 års konvention helt utesluta militära brott från lagens

tillämpningsområde. Den vägen bör dock inte väljas eftersom det innebär

att de möjligheter som i dag finns att lämna rättslig hjälp skulle

begränsas i onödan. En annan väg är att behålla de nuvarande reglerna i

sak, dvs. att rättslig hjälp inte skall ges för militära brott om det handlar

om husrannsakan och beslag eller överförande av frihetsberövade

utomlands. En nackdel med denna ordning är att det även i fortsättningen

skulle gälla olika regler för olika former av bistånd, vilket gör

lagstiftningen svåröverskådlig och kan orsaka förseningar vid

handläggningen. En tredje väg är den som valts i den finska

lagstiftningen på området och som innebär att den omständigheten att det

aktuella brottet är ett militärt brott skall utgöra en fakultativ

vägransgrund. En sådan regel uppfyller de krav på enhetlighet och

flexibilitet som eftersträvas. Regeringen föreslår därför att det i den nya

lagen tas in en regel om att rättslig hjälp får vägras om den aktuella

gärningen utgör ett militärt brott om inte gärningen motsvarar annat brott

enligt svensk lag och som inte är ett militärt brott. Det är naturligt att låta

på regeringen besluta om avslag på denna grund.

7.14.5 Res judicata och lis pendens

Regeringens förslag: Rättslig hjälp får vägras om det i Sverige har

meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse angående brottet.

Beslut om avslag på denna grund fattas av regeringen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Åklagarmyndigheten i Västerås som godtar

bestämmelsen har dock ställt frågan om enbart regeringen skall avslå en

ansökan enligt denna bestämmelse och om inte en sådan prövningen kan

göras av åklagare och domstol.

Skälen för regeringens förslag: Sverige har ett antal generella förbe-

håll beträffande 1959 års rättshjälpskonvention, bl.a. att en framställning

om rättslig hjälp kan avslås om förundersökning rörande gärningen har

inletts i Sverige eller i en tredje stat, om den misstänkte åtalats för gär-

ningen i Sverige eller i en tredje stat (lis pendens), om dom rörande gär-

ningen redan meddelats i Sverige eller i tredje stat (res judicata) eller om

beslut meddelats i Sverige eller i en tredje stat att lägga ned förunder-

sökning eller åtal för gärningen eller att inte inleda förundersökning eller

åtal för gärningen. När förbehållet till konventionens artikel 11 ändrades

1992 överförande av frihetsberövade förklarade Sverige att nämnda

vägransgrunder inte kommer att tillämpas såvitt gäller framställningar

enligt den artikeln.

Om det föreligger res judicata beträffande den gärning som en fram-

ställning om rättslig hjälp avser lämnar Sverige som regel inte bistånd

med husrannsakan och beslag. Enligt 3 § första stycket tvångsmedels-

lagen jämförd med 10 § utlämningslagen gäller att en framställning om

bistånd med husrannsakan och beslag skall avslås om dom meddelats i

Sverige beträffande gärningen eller om åklagaren beslutat att ge åtals-

underlåtelse enligt 20 kap. 7 § rättegångsbalken eller motsvarande be-

stämmelse i annan författning. Dessutom gäller enligt samma bestäm-

melser särskilda begränsningar om dom meddelats i en annan stat än den

som gjort framställningen.

I förhållande till de nordiska länderna gäller begränsningar endast om

dom eller åtalsunderlåtelse meddelats i Sverige (3 § andra stycket tvångs-

medelslagen jämförd med 5 § nordiska utlämningslagen).

Några begränsningar vad avser res judicata finns inte i fråga om

bevisupptagning åt utländsk domstol eller som nämnts ovan vid över-

förande av frihetsberövade till annan stat. Några särskilda villkor för att

ge rättslig hjälp beträffande gärningar för vilka det föreligger lis pendens

finns inte heller i de svenska bestämmelserna.

Den nuvarande regleringen är som synes snårig och den avgränsning

som gjorts för olika typer av åtgärder avviker från vad som t.ex. gäller

för krav på dubbel straffbarhet, för politiska brott och för militära brott.

Det är enligt regeringens mening angeläget med en mer enhetlig

reglering. I likhet med vad som nyss föreslagits i fråga om militära brott

föreslås att res judicata skall utgöra en fakultativ vägransgrund som kan

tillämpas av regeringen. Bestämmelsen bör begränsas till fall då dom har

meddelats i Sverige eller beslut om åtalsunderlåtelse har meddelats i

Sverige. Därigenom utvidgas möjligheterna att ge rättslig hjälp jämfört

med i dag samtidigt som möjligheterna att vägra behålls för de angelägna

fallen.

Att det föreligger lis pendens beträffande en gärning bör liksom

tidigare inte hindra att rättslig hjälp ges oavsett om det är fråga om

tvångsmedel eller inte.

De föreslagna ändringarna innebär att Sverige kan begränsa

förbehållen till 1959 års rättshjälpskonvention (se också avsnitt 14.1).

7.14.6 Preskription

Regeringens förslag: Den omständigheten att den aktuella gärningen

är preskriberad enligt svensk rätt skall inte längre utgöra en själv-

ständig grund för avslag.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Stockholms tingsrätt och Åklagarmyn-

digheten i Malmö anser att förslaget om att preskription enligt svensk rätt

inte längre skall utgöra en särskild vägransgrund bör komma till klart

uttryck i lagtexten.

Skälen för regeringens förslag: Sverige har ett generellt förbehåll

beträffande 1959 års rättshjälpskonvention om att Sverige får avslå en

framställning om rättslig hjälp om straffet är förfallet enligt svensk lag.

Förbehållet gäller inte vid överförande av frihetsberövade enligt artikel

11 (SÖ 1992:4).

Om den gärning som en framställning om rättslig hjälp avser är

preskriberad lämnar Sverige som regel inte bistånd med husrannsakan

och beslag. Enligt 3 § första stycket tvångsmedelslagen jämförd med

10 § utlämningslagen gäller att en framställning om bistånd med

husrannsakan och beslag skall avslås om straff för brottet skulle vara

förfallet enligt svensk lag. För de nordiska länderna gäller dock inte

någon sådan begränsning. Några begränsning vad avser preskription

uppställs inte när det gäller andra typer av åtgärder på området.

Inom ramen för arbetet i EU:s sektorsövergripande arbetsgrupp mot

organiserad brottslighet diskuteras frågan om preskriptionsregleringen i

EU:s medlemsstater vållar några praktiska problem när det gäller det

rättsliga samarbetet över gränserna. Svaret förefaller genomgående vara

nekande. Ett skäl torde vara att preskriptionsreglerna i praktiken är

relativt överensstämmande och att det sällan är aktuellt att begära rättsligt

bistånd över gränserna i fråga om gärningar som är preskriberade i den

anmodade staten. Den svenska bestämmelsen om att bistånd med hus-

rannsakan och beslag skall vägras om gärningen är preskriberad i Sverige

torde sällan eller aldrig ha tillämpats. En obligatorisk vägransgrund är

också trubbig och kan, om situationen skulle uppstå, på ett olyckligt och

ologiskt sätt hindra svenska myndigheter från att bistå en annan stat i ett

för den staten angeläget ärende. Att preskription utgör en obligatorisk

vägransgrund vid utlämning kan inte idag ensamt motivera att regeln

behålls i en ny modern lagstiftning om internationell rättslig hjälp i brott-

mål. Mot den bakgrunden bör preskription inte behållas som en själv-

ständig obligatorisk vägransgrund. Det är heller inte motiverat att i lagen

föra in preskription som en fakultativ vägransgrund. En sådan regel

skulle antingen träffa alla former av rättslig hjälp och därmed få ett större

tillämpningsområde är dagens reglering, vilket i sin tur riskerar att

komplicera hanteringen. Regeln bör heller inte begränsas till tvångs-

medelsanvändning eftersom det skulle göra regleringen svåröverskådlig.

Regeringen föreslår därför att preskription inte längre skall utgöra en

särskild vägransgrund.

Mot den bakgrunden bör Sverige återkalla sitt förbehåll om preskrip-

tion när det gäller 1959 års rättshjälpskonvention. Det innebär t.ex. att en

ansökan som gjorts av en stat som tillträtt 1959 års konvention aldrig kan

vägras därför att gärningen är preskriberad enligt svensk rätt. I de fall

ansökan har gjorts från en stat som inte tillträtt 1959 års rättshjälpskon-

vention skulle regeringen däremot undantagsvis kunna avslå en ansökan

som avser ett i Sverige preskriberat brott, nämligen med tillämpning av

den avslagsgrund som föreslås i avsnitt 7.14.2 när omständigheterna

annars är sådana att ansökan inte bör bifallas under förutsättning att ett

avslag på grund av preskription inte strider mot en annan internationell

överenskommelse Sverige träffat med den staten. Om det skulle komma

till uttryck direkt i lagen att preskription inte längre skulle utgöra en

avslagsgrund, som några remissinstanser har föreslagit, skulle det inte

finnas möjlighet att åberopa preskription som skäl för ett avslag i de fall

det kan vara angeläget. Den möjligheten bör finnas.

7.15 Villkor om begränsningar i rätten att använda

bevismaterial m.m.

Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen om villkor som

begränsar rätten att använda upplysningar och bevismaterial som

svenska myndigheter fått från en annan stat och som har sin grund i en

internationell överenskommelse som Sverige träffat med den staten

förs in i den nya lagen i den del den berör åklagare och domstolar.

Tillämpningsområdet för 4 § tvångsmedelslagen, som tillåter att

villkor ställs upp när egendom överlämnas från Sverige till annan stat,

utvidgas till att omfatta all rättslig hjälp enligt lagen. Lagtexten

formuleras om för att markera att villkor som ställs upp från allmän

synpunkt skall vara nödvändiga.

Den åklagare eller domstol som lämnat upplysningar eller bevis-

material till en annan stat får medge undantag från villkor.

Regeringens bedömning: Åklagares rätt att acceptera villkor som

annan stat ställer upp i de fall den rättsliga hjälpen erhålls utan stöd i

en internationell överenskommelse som Sverige träffat med den staten

kräver ingen reglering i lag. Regeringen kan ge Riksåklagaren ett

generellt bemyndigande att träffa sådana överenskommelser.

Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens

förslag. Promemorian föreslår i två olika bestämmelser att villkor eller

förbehåll skulle kunna ställas upp i den mån det följer av en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt pro-

memorians förslag eller lämnat det utan erinran. Ekobrottsmyndigheten

har ansett det vara en brist att åklagare eller domstol endast skall kunna

föreskriva användningsbegränsningar i den mån det följer av en inter-

nationell överenskommelse som Sverige träffat med den andra staten.

Enligt Ekobrottsmyndigheten borde den möjligheten finnas i den mån det

inte strider mot en internationell överenskommelse. Justitiekanslern har

pekat på att bestämmelsen om åklagares eller domstols möjlighet att

medge undantag från uppställda villkor inte kan vara förenlig med de

internationella överenskommelser där användningsbegränsningarna blir

automatiskt gällande.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Bakgrund

I konventioner förekommer allt som oftast bestämmelser om begräns-

ningar i rätten att använda bevismaterial och annat material som över-

lämnats till annan stat, t.ex. i narkotikabrottskonventionen (se rege-

ringens tillkännagivande 1992:6 av överenskommelser som avses i 1 § i

1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet). Även i förverkande-

konventionen som Sverige tillträtt innehåller sådana bestämmelser. Mot-

svarande villkor finns också i avtalen med Australien och Kanada (se av-

snitt 5.7.1 och 5.7.2). Schengenkonventionen innehåller i artikel 50.3 en

föreskrift om användningsbegränsningar som tar sikte på skattebrottmål.

Bestämmelserna i de olika internationella överenskommelserna skiljer

sig åt på så sätt att vissa villkor gäller automatiskt för all information som

överlämnas medan andra villkor gäller först om den andra staten så

kräver i det enskilda fallet.

Ett exempel från den förstnämnda kategorin är narkotikabrottskonven-

tionen. Avtalen med Australien och Kanada innehåller också automatiskt

verkande regler om användningsbegränsning. I avtalen med Australien

(artikel 8) och Kanada (artikel 13) finns även bestämmelser om att den

anmodade parten kan begära att visst material som överlämnas beläggs

med sekretess. I förverkandekonventionen kan den stat som lämnar ut

upplysningar eller bevismaterial i det enskilda fallet ställa upp villkor om

användningsbegränsning.

Bestämmelser om hur överlämnat material får användas blir alltmer

vanliga i de internationella överenskommelser som utarbetas. I utkasten

till en EU-konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och till ett

andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonvention diskuteras

sådana bestämmelser. Enligt många stater fyller möjligheterna att ställa

upp villkor ett stort behov i det internationella straffrättsliga samarbetet.

Bevismaterial som lämnas till Sverige

I 1 § i 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet ges regler om

begränsningar i användningen av bevismaterial och information som

svenska myndigheter fått från en annan stat. Om upplysningarna eller

bevismaterialet erhållits för att användas vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning av brott och gäller, på grund av en

internationell överenskommelse med den andra staten, villkor som

begränsar möjligheten att utnyttja materialet, skall svenska myndigheter

följa dessa villkor oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan

författning (se prop. 1990/91:131 s. 12).

Bestämmelsen omfattar inte bara information och material som lämnas

till svenska åklagare och domstolar utan även sådant som erhålls inom

ramen för det internationella polissamarbetet. Den nya lagen bör, som

redovisats i bl.a. avsnitt 6.1, inte innehålla några bestämmelser som

gäller polissamarbete. I prop. 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med

anledning av Sveriges anslutning till Schengen föreslås att bestämmelsen

i de delar den avser det internationella polissamarbetet förs över till den

nya lagen om internationellt polisiärt samarbete.

Regeringen ansluter sig till promemorians förslag och föreslår att

bestämmelsen i den del den riktar sig till svenska åklagare och domstolar

i sak oförändrad tas in i den nya lagen och kompletteras med ett till-

kännagivande om vilka internationella överenskommelser som innehåller

användningsbegränsningar. Överflyttningen till den nya lagen föranleder

följdändringar i 1973 års lag om brott mot utländsk tullag och 1 kap. 4 §

sekretesslagen.

I en del ärenden där svenska åklagare erhåller upplysningar och bevis-

material utan att något avtal om rättslig samarbete finns mellan Sverige

och den staten, ställer den andra staten i vissa fall ensidigt upp villkor

som begränsar möjligheten att använda materialet. Enligt förarbetena till

nuvarande bestämmelser i 1991 års lag om samarbete på brottmålsom-

rådet anses detta vara en internationell överenskommelse (prop.

1990/91:131 s. 18). Detta har ställt till problem i praktiken. En åklagare

som ställs inför detta faktum skall beakta de bestämmelser som finns i

10 kap. 3 § regeringsformen, enligt vilka bemyndigande krävs från

regeringen för att ingå en sådan överenskommelse, samtidigt som det kan

vara viktigt att åklagaren snabbt får tillgång till informationen som kan

vara stor betydelse för förundersökningen. Att snabbt utverka ett

bemyndigande av regeringen i ett enskilt ärende är förenat med vissa

svårigheter och denna ordning kan vålla särskilda problem, t.ex. när de

svenska utredarna redan är på plats i den främmande staten och inte kan

få tillgång till materialet förrän det ställda villkoret accepterats. Enligt

regeringens mening är det angeläget att tillskapa en ordning som gör det

möjligt för en svensk åklagare att snabbt och enkelt kunna utverka

tillstånd att godta ett villkor som den andra staten ställer för att den skall

vara beredd att hjälpa till i en svensk förundersökning. Regeringen kon-

staterar, liksom promemorian, att frågan inte kräver särskild reglering i

lag. Regeringen bör i stället i förordning generellt bemyndiga Riks-

åklagaren att i dessa slags frågor ingå internationell överenskommelse

genom att acceptera sådana villkor som ställs upp av den andra staten (se

prop. 1973:90 s. 360). En sådan lösning kommer öka möjligheterna för

svenska åklagare att få hjälp från utländska myndigheter samtidigt som

förfarandet förenklas.

Bevismaterial som överlämnas från Sverige

Bestämmelser om att villkor får ställas upp när svenska myndigheter

överlämnar bevismaterial och annat material till en annan stat finns i 4 §

tvångsmedelslagen. Det kan t.ex. handla om att egendomen som över-

lämnats skall återlämnas när det utländska förfarandet avslutats. Bestäm-

melsen är således begränsad till att gälla fall när egendom tas i beslag

och överlämnas till annan stat enligt tvångsmedelslagens bestämmelser. I

övrigt finns inga bestämmelser som reglerar möjligheten för åklagare

eller domstol att ställa upp villkor för hur information eller bevismaterial

som överlämnats till utländska myndigheter får användas eller hur

materialet i övrigt får utnyttjas.

I promemorian föreslås att bestämmelsen i 4 § tvångsmedelslagen i sak

oförändrad tas in i den nya lagen och kompletteras med en generellt

tillämplig bestämmelse enligt vilken åklagare eller domstol som lämnar

ut upplysningar eller bevismaterial kan ställa upp villkor som begränsar

rätten att använda materialet. Villkor skall enligt promemorians förslag

kunna ställas upp endast om det följer av en internationell överens-

kommelse som Sverige träffat med den staten. Ekobrottsmyndigheten

anser att villkor skall kunna ställas i den mån det inte strider mot en

internationell överenskommelse som Sverige träffat med den ansökande

staten.

Det är ovanligt att svenska åklagare och domstolar utnyttjar

möjligheten i 4 § tvångsmedelslagen att ställa villkor beträffande använd-

ningen av egendom som överlämnas till annan stat. Likväl ansluter sig

regeringen till promemorians förslag att försiktigt utvidga möjligheterna

för svenska åklagare och domstolar att ställa villkor. Utgångspunkten för

svenska åklagare eller domstol när de lämnar rättslig hjälp bör

visserligen enligt regeringens mening i fortsättningen vara att det

material som lämnas över till den andra staten får användas fritt och i

andra sammanhang än vad den ursprungliga ansökan avsåg eller utnyttjas

på det sätt som följer av den statens regler. Det kan emellertid inte helt

uteslutas att svensk åklagare eller domstol i vissa särskilda fall kan se ett

behov att kunna ställa upp villkor. Ett exempel är att materialet som

överlämnas är aktuellt även i en pågående svensk förundersökning som

är i ett känsligt utredningsskede och den svenska åklagaren vill ha

garantier för att materialet inte används på ett sätt som kan skada den

svenska utredningen. Ett annat exempel är att handlingar som ett svenskt

företag åläggs eller är berett att förete innehåller affärshemligheter, för

vilka sekretess gäller enligt svensk rätt och vars röjande skulle skada

företaget. Ett tredje exempel är när material överlämnas som inhämtats

genom hemlig teleavlyssning eller hemlig kameraövervakning. Enligt

svenska regler skall sådant material förstöras bl.a. när domen vunnit laga

kraft. Om sådant material överlämnas torde i de flesta fall finnas ett

behov av att uppställa villkor om att materialet skall förstöras när det

rättsliga förfarandet är avslutat i den ansökande staten.

Enligt regeringens mening bör möjligheterna för svensk åklagare eller

domstol att ställa villkor regleras i lag och bör inte, såsom föreslås i

promemorian, hänvisa till föreskrifter i internationella avtal. Regeringen

förordar en lagteknisk lösning som innebär att nuvarande bestämmelser i

4 § tvångsmedelslagen görs generellt tillämplig för all slags rättslig hjälp

som lämnas enligt lagen. För att markera att bestämmelsen bör tillämpas

med stor restriktivitet bör lagtexten stramas upp. Villkor som ställs upp

skall vara nödvändiga. Om enskilds rätt berörs bör villkor kunna ställas

mer frikostigt. Lagtexten bör också innehålla en uttrycklig föreskrift om

att villkor inte får ställas om det skulle stå i strid med en internationell

överenskommelse som är tillämplig i ärendet om rättslig hjälp

Ändring av villkor

Svensk rätt innehåller inga regler om vilket förfarande som skall använ-

das om en utländsk myndighet återkommer till Sverige och med stöd av

föreskrifter i en konvention som innehåller automatiskt gällande villkor

om användningsbegränsningar begär att få använda visst material eller

information för andra ändamål eller begär att ett av Sverige uppställt vill-

kor skall ändras. En sådan begäran blir att se som en ny begäran om rätts-

lig hjälp. Den kan emellertid inte handläggas enligt de regler som gällde

den ursprungliga framställningen. Då handlade det om att skaffa fram

materialet, t.ex. genom ett beslag, och förfarandereglerna är anpassade

till detta. När den nya framställningen görs finns redan materialet i den

ansökande staten. Den anmodade staten skall därför endast ta ställning

om materialet får användas för nya ändamål eller om villkoret inte skall

gälla i ett visst avseende. Den nya lagen bör innehålla regler som gör det

möjligt att snabbt och enkelt ta ställning till en sådan ansökan. Rege-

ringen ansluter sig till promemorian och föreslår att den instans som har

lämnat informationen eller materialet och villkor om användningsbe-

gränsningar gäller skall kunna medge att uppgifter eller bevismaterial får

användas även för annat ändamål än den ursprungliga framställningen.

Regeringen vill med anledning av Justitiekanslerns påpekande framhålla

att de konventioner som innehåller automatiskt gällande villkor om an-

vändningsbegränsningar också innehåller föreskrifter om att den stat som

lämnat informationen eller materialet kan dispensera från bestämmelser-

na. Ett exempel är artikel 6.13 i narkotikabrottskonvention som föreskri-

ver att, om den anmodade staten samtycker till det, upplysningarna kan

användas för annat ändamål än vad som framgår av ansökan. Skulle en

överenskommelse, mot förmodan, inte innehålla någon sådan möjlighet

att dispensera från uppställda villkor delar regeringen Justitiekanslerns

uppfattning att då är domstolen eller åklagaren förhindrad att medge

undantag från villkor. Samtidigt skall påpekas att detta torde i praktiken

inte bli något problem eftersom de flesta stater har ett intresse av att de

internationella överenskommelserna innehåller bestämmelser som ger

staterna en möjlighet att dispensera från automatiskt uppställda villkor.

7.16 Immunitet m.m.

Regeringens förslag: Bestämmelserna om immunitet för personer

som efter kallelse reser till Sverige i enlighet med en internationell

överenskommelse förs över till den nya lagen. Bestämmelsen förtydli-

gas när det gäller immunitet för misstänkta som efter kallelse reser

och frihetsberövade som överförs till Sverige för att höras här på be-

gäran av svenska myndigheter. En ny regel införs om att den som rest

till Sverige inte skall om detta har avtalats i en internationell över-

enskommelse kunna tvingas att medverka i annan utredning eller

annat förfarande än som var avsedd med kallelsen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin-

ran.

Skälen för regeringens förslag: I 8 § 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet finns bestämmelser om immunitet för dem som rest till

Sverige för att på ett eller annat sätt medverka i brottsutredningar.

Immunitet gäller bara om den stöder sig på bestämmelser i en inter-

nationell överenskommelse. Internationella avtal om rättslig hjälp

innehåller regelmässigt sådana bestämmelser och i stort sett samtliga

avtal som Sverige har ingått på området, såväl multilaterala som

bilaterala, föreskriver sådana bestämmelser. I princip är bestämmelserna

likadant utformade men vissa avvikelser förekommer. Bestämmelserna i

8 § bör med vissa justeringar och kompletteringar i sak oförändrade föras

över till den nya lagen.

I samband med tillkomsten av 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet utvidgades immunitetsregleringens tillämpnings-

område till att omfatta inte bara förfaranden inför domstol utan även vid

utredning av brott som äger rum vid polis- eller åklagarmyndighet (prop

1990/91:131 s. 20 f och 25). Inte bara tilltalade i brottmål utan även

misstänkta personer som reser till Sverige kan således åtnjuta immunitet.

Bestämmelsen bör enligt regeringens mening förtydligas så att det

framgår att immunitetsbestämmelserna även gäller misstänkta som t.ex.

frivilligt inställer sig för förhör i Sverige på begäran av svensk åklagare.

Den nuvarande regeln är utformad så att immunitet gäller för den som

efter kallelse i enlighet med överenskommelsen har rest in i Sverige för

att höras eller på annat sätt medverka vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning av brott. Bestämmelsen bör även

förtydligas så att det även i detta avseende klart framgår att den inte bara

gäller den som rest till Sverige efter kallelse utan även omfattar t.ex.

frihetsberövade personer som förs över till Sverige på begäran av

svenska eller utländska myndigheter.

Den immunitetsreglering som finns i avtalet med Australien (artikel

14.2, se avsnitt 5.7.1) omfattar också ett åtagande för den ansökande

staten att inte ålägga den person som inställt sig hos denna stat att vittna i

något annat rättsligt förfarande eller att medverka i någon annan utred-

ning än som avses i framställningen. Detta åtagande gäller endast i de fall

personen i fråga inställer sig i den ansökande staten med bistånd från den

anmodade staten, dvs. inte när en person självmant hörsammar en kal-

lelse att resa till Sverige för förhör. Liknande bestämmelser finns på

australiensisk begäran i andra bilaterala avtal som Australien ingått om

samarbete på straffrättens område. Man är från australiensisk sida inte

beredd att medverka med att t.ex. föra över en frihetsberövad person till

en annan stat för förhör om man inte har garantier för att den statens

myndigheter inte utnyttjar situationen och tvingar personen i fråga att

medverka även i andra brottsutredningar än den som avsågs med fram-

ställningen. En sådan reglering är rimlig och har samma syfte och funk-

tion som villkor om begränsningar i rätten att använda information och

material som erhållit i ett rättshjälpsärende som är vanligt förekommande

i internationella överenskommelser om rättslig hjälp (se härom avsnitt

7.15). Det föreslås därför att en sådan regel införs. Även denna bestäm-

melse bör för sin tillämpning förutsätta att sådan immunitet har avtalats i

en internationell överenskommelse.

7.17 Överklagande

Regeringens bedömning: Inga särskilda regler om överklagande tas

in i lagen.

Promemorians förslag innehåller uttryckliga regler som begränsar

möjligheterna att överklaga beslut som domstol fattar enligt lagen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Stockholms och Helsingborgs tingsrätter anser att

även avslagsbeslut i frågor om förordnande av offentlig försvarare och

målsägandebiträde bör kunna överklagas. Justitieombudsmannen, som i

övrigt inte har något att erinra mot förslaget, anser att det är rimligt att

åklagaren ges möjlighet att överklaga varje beslut om användande av

hemligt tvångsmedel om beslutet avviker från innehållet i åklagarens

ansökan. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att åklagares beslut

om att överföra en frihetsberövad person som inte samtyckt skall kunna

överklagas till domstol.

Skälen för regeringens bedömning: Ingen av de lagar som reglerar

det rättsliga samarbetet över gränserna innehåller särskilda regler om

överklagande. I stället är vanliga regler om överklagande tillämpliga.

Överklaganden är ytterst ovanliga och det finns knappast någon rätts-

praxis på området.

Åklagares beslut i ärenden om rättslig hjälp i brottmål kan enligt den

nuvarande lagstiftningen inte överklagas. I stället gäller att lägre åkla-

gares beslut kan överprövas av högre åklagare och i sista hand av Riks-

åklagaren. Inte heller regeringens beslut kan överklagas. Däremot kan

olika domstols beslut på området överklagas till högre instans.

I promemorian föreslås att rätten att överklaga begränsas till att gälla

vissa domstolsbeslut om tvångsmedel, nämligen tingsrätts beslut att

fastställa beslag, att förordna om kvarstad eller att förelägga någon att

lägga fram skriftligt bevis. Även tingsrätts beslut att avslå en ansökan om

rättslig hjälp föreslås kunna överklagas. För hovrättens beslut föreslås att

överklagandeförbud med ventil skall gälla, dvs. att beslutet endast får

överklagas om hovrätten av prejudikatskäl tillåter detta. Andra beslut

enligt lagen får enligt promemorians förslag inte överklagas. Pro-

memorian motiverar förslaget bl.a. med att det är angeläget, inte minst av

hänsyn till myndigheter i andra stater, att i den nya lagen ta in uttryckliga

regler som klargör när ett beslut får överklagas eller inte och att det finns

anledning att ge mindre utrymme för överklagande än i inhemska förfa-

randen bl.a. mot bakgrund av att tyngdpunkten i förfarandet ligger utom-

lands och att de svenska överklagandereglerna inte får utformas så att det

svenska förfarandet utvecklas till en process i den utländska processen.

Det påpekas att det förekommer att överklagandemöjligheterna i vissa

länder i bland utnyttjas i rent förhalningssyfte. Remissinstanserna har

tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Någon remissinstans har

förordat att också beslut att avslå en begäran om offentlig försvarare eller

målsägandebiträde bör kunna överklagas.

Regeringen är för sin del inte beredd att på det föreliggande underlaget

föreslå en sådan reglering som föreslås i promemorian. I stället bör, i vart

fall tills vidare, samma möjligheter att överklaga gälla som i motsvarande

svenska förundersökningar och rättegångar. Det är också i linje med den

filosofi som den nya lagen bygger på, nämligen att svenska åklagare och

domstolar skall bistå sina utländska motsvarigheter med samma åtgärder

som kan vidtas i ett svenskt förfarande och på samma villkor och enligt

samma förfaranderegler. Skulle det i en framtid visa sig att rätten att

överklaga, i likhet med vad som förekommer i andra stater, missbrukas i

rent förhalningssyfte får frågan övervägas på nytt. Mot den bakgrunden

bör den nya lagen inte innehålla några särskilda regler om överklagande

utan de vanliga reglerna om överklagande bör gälla fullt ut.

Det krävs inte heller några särskilda regler om att den utländska

myndigheten har rätt att överklaga tingsrätts beslut att helt eller delvis

avslå en ansökan. Om den utländska myndigheten själv ansökt t.ex. om

bevisupptagning hos svensk domstol är myndigheten part i ärendet och

kan överklaga ett avslagsbeslut till högre instans. I de fall ärendet an-

hängiggjorts i tingsrätten av svensk åklagare, t.ex. en anmälan av ett

verkställt beslag, är den svenska åklagaren part i ärendet och kan därmed

överklaga ett negativt beslut för den utländska myndighetens räkning.

7.18 Återkrav av kostnader

Regeringens bedömning: Regeringen kan utan särskilt bemyndigan-

de i lagen meddela föreskrifter om att vissa slag av kostnader kan

återkrävas av den ansökande staten. En upplysning om detta tas in i

den nya lagen.

Promemorians förslag innehåller bestämmelser om att ersättning till

den som fullgjort något till följd av en ansökan om rättslig hjälp samt

övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt den nya lagen skall

betalas av staten samt ett bemyndigande till regeringen att föreskriva att

vissa slag av kostnader kan återkrävas av den ansökande staten.

Remissinstanserna: Svea hovrätt finner att den föreslagna regleringen

av kostnadsfrågorna är rimlig. I övrigt har remissinstanserna inte särskilt

yttrat sig över frågan.

Skälen för regeringens bedömning: De internationella avtal som

Sverige har ingått rörande rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 4.1) inne-

håller bestämmelser som reglerar ansvaret för kostnader som uppkommit

till följd av en ansökan om rättslig hjälp. Samtliga internationella avtal

bygger på principen att det är den anmodade staten som skall stå för

ordinarie kostnader till följd av den rättsliga hjälpen. För denna princip

talar i första hand praktiska skäl. Det kan antas att kostnaderna för

rättslig hjälp mellan staterna jämnar ut sig över tiden och att en

kontoföring endast skulle innebära en fördyring (jfr. prop. 1961:48 s. 15).

Avtalen innehåller ofta en möjlighet att återkräva vissa speciellt

angivna kostnader. Vilka kostnader som får återkrävas varierar mellan

avtalen. Enligt 1959 års rättshjälpskonvention får kostnader för över-

förande av frihetsberövade för förhör och ersättning till sakkunniga vid

bevisupptagning återkrävas. Enligt den nordiska överenskommelsen om

inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning (SÖ 1975:42)

kan endast kostnad för annan sakkunnigbevisning än blodundersökning

återkrävas. I de bilaterala avtal som Sverige har ingått finns ofta mot-

svarande undantag som i 1959 års rättshjälpskonvention. Förverkande-

konventionens kostnadsreglering innebär att den anmodade staten står för

sedvanliga kostnader. Om åtgärden medfört stora eller extraordinära

kostnader skall parterna samråda angående kostnadernas fördelning.

Samma slags reglering finns i narkotikabrottskonventionen. Avtalen med

Australien och Kanada innehåller en kombination av denna typ av

reglering och regleringen i 1959 års rättshjälpskonvention.

I svensk rätt finns bestämmelser om kostnadsansvar endast rörande

bevisupptagning. I 9 § i 1946 års lag om bevisupptagning i Sverige skall

ersättning till den som utan att varit part inställt sig vid rätten eller

fullgjort något till följd av ett ärende om bevisupptagning betalas av

staten. Rätten skall därefter, enligt 10 § samma lag, i ett protokoll till den

utländska domstolen ange denna kostnad eller annan kostnad som den

rättslig hjälpen har medfört om inte regeringen efter avtal med den andra

staten förordnat att visst slag av kostnader inte skall återkrävas.

Regeringen har i 3 § i kungörelsen (1947:848) med särskilda bestämmel-

ser om bevisupptagning åt domstolarna i vissa främmande stater angivit i

vilken omfattning kostnaderna skall betalas av staten. Det finns inga

regler om kostnader i tvångsmedelslagen, inte heller i 1991 års lag om

samarbete på brottmålsområdet. Den möjlighet som 1959 års rättshjälps-

konvention ger att kräva ersättning för kostnader som uppstått vid över-

förande av frihetsberövade har således inte utnyttjats av Sverige. Det

finns inga särskilda regler om förfarandet när extraordinära kostnader

skall fördelas mellan Sverige och annan stat enligt t.ex. förverkandekon-

ventionen eller narkotikabrottskonventionen.

I takt med att staterna kommer överens om nya och mer kostnads-

krävande former av rättslig hjälp avtalas samtidigt om nya möjligheter att

återkräva kostnader. I utkastet till en EU-konvention om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål finns en artikel om rättslig hjälp i form av förhör

genom videokonferens (se avsnitt 7.10). Artikeln anger att den

ansökande staten skall ersätta den anmodade medlemsstaten för

kostnaderna för att upprätta en videolänk, kostnaderna för dess drift i den

anmodade staten, arvode till tolkar som tillhandahålls av denne samt

ersättning inklusive reseersättning, till vittnen och sakkunniga i den

anmodade medlemsstaten, såvida den senare inte avstår från ersättning

för en del av eller alla dessa utgifter. Bakgrunden till denna kostnadsregel

är att det initialt kan uppstå stora kostnader att införskaffa den

nödvändiga utrustningen för att genomföra en videokonferens och att den

ansökande staten inte ska kunna tvinga fram sådana investeringar. När

det gäller kostnadsansvaret för videokonferenser berörs detta även i

resolutionen om skydd för vittnen inom ramen för kampen mot den

organiserade internationella brottsligheten (se avsnitt 5.4.3). Enligt denna

resolution skall den ansökande staten stå för kostnaderna för förhöret om

man inte kommer överens om något annat med den anmodade staten.

Den nya lagen bör bygga på den huvudregel som gäller internationellt

dvs. att ordinarie kostnader för rättslig hjälp i brottmål skall betalas av

den anmodade staten. Ersättning till den som har fullgjort något till följd

av en ansökan, eller övriga kostnader för åtgärder som vidtagit till följd

av ansökan, bör därför normalt betalas av den svenska staten. Någon ut-

trycklig bestämmelse av denna innebörd, som föreslogs i lagrådsremis-

sen, behövs inte. Detta följer av den generella hänvisningen till att åtgär-

der skall vidtas under samma förutsättningar som i en svensk förunder-

sökning eller rättegång. När det gäller ersättning till biträde till ett vittne

som skall höras genom videokonferens, som inte har någon motsvarighet

i en svensk rättegång, finns uttryckliga hänvisningar till rättshjälpslagen

(1996:1619) och rättegångsbalkens regler om rättegångsbiträde.

Det är angeläget att inte komplicera eller låsa regleringen utan skapa

utrymme för att, i takt med att överenskommelser träffas t.ex. om mer

kostsamma former av rättslig hjälp rättslig hjälp med videokonferens

och hemlig teleavlyssning är två exempel kunna justera återkravsregle-

ringen utan att fortlöpande behöva ändra lagen. Regeringen bör därför

meddela närmare föreskrifter om vilka kostnader som får återkrävas från

den ansökande staten. Något särskilt bemyndigande för detta behövs inte.

8 Delning av förverkad egendom med annan

stat

Regeringens förslag: Möjligheterna att dela förverkad egendom med

annan stat utvidgas dels till att omfatta all förverkad egendom och inte

bara föremål som förverkats, dels så att delning med annan stat skall

kunna ske inte bara när verkställighet sker i Sverige av ett utländskt

förverkandebeslut utan även när förverkande sker i Sverige och den

andra staten bistått Sverige på ett eller annat sätt under brottsutred-

ningen eller rättegången.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin-

ran. Riksskatteverket har ställt sig positiv till förslaget och har bl.a. pekat

på att förslaget ger positiva signaler i arbetet med internationell verkstäl-

lighet av svenska förverkandefordringar och bidrar till ett effektivare in-

ternationellt samarbete i anslutning till de internationella överenskom-

melser som innehåller bestämmelser om förverkande. Denna positiva

inställning delas av Kronofogdemyndigheten i Stockholm och Göteborg.

Riksskatteverket har i även detta sammanhang påpekat att internationella

verkställighetslagen borde bli föremål för en översyn.

Skälen för regeringens förslag: Verkställighet i Sverige av utländska

brottmålsdomar sker enligt bestämmelserna i internationella verkställig-

hetslagen och enligt lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Fin-

land, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m. (nordiska

verkställighetslagen). Enligt dessa två lagar kan verkställigheten i

Sverige även omfatta utländska domar eller beslut om förverkanden (se

1 § i respektive lag). Den nordiska samarbetet bygger på en enhetlig nor-

disk lagstiftning. När verkställighet av utländska förverkandebeslut skall

ske i Sverige enligt internationella verkställighetslagen ställs ett krav på

formell ömsesidighet upp, dvs. att det mellan Sverige och den ansökande

staten finns ett bindande avtal. De internationella överenskommelser som

är relevanta i detta sammanhang är brottmålsdomskonventionen, narkoti-

kabrottskonventionen, förverkandekonventionen och det brittiska för-

verkandeavtalet.

Enligt 36 § internationella verkställighetslagen tillfaller penningbelopp

eller annan egendom som förklarats förverkad med stöd av lagen den

svenska staten. Om det är ett föremål som har förverkats kan dock rege-

ringen enligt samma paragraf på begäran av den ansökande staten för-

ordna att föremålet skall återlämnas till den staten. Bestämmelsen bygger

på artikel 47 i brottmålsdomskonventionen som föreskriver att förverkad

egendom som är av särskilt intresse kan återsändas till den ansökande

staten om det påfordras. Narkotikabrottskonventionen (artikel 5.5), för-

verkandekonventionen (artikel 15) och det brittiska förverkandeavtalet

(artikel 7.6) medger att inte bara enstaka föremål utan all förverkad egen-

dom eller dess värde skall kunna delas med den andra staten. Även

avtalen med USA och Kanada medger sådan delning, i den mån nationell

lag så tillåter.

Den nordiska verkställighetslagen innehåller inga föreskrifter om del-

ning av förverkad egendom.

Inom EU pågår diskussioner om att utöka möjligheterna mellan med-

lemsstaterna att dela förverkad egendom eller värdet av denna. Diskus-

sionerna begränsas inte till att gälla egendom som förverkas i en med-

lemsstat och där verkställighet av förverkandebeslutet sker i en annan stat

utan omfattar även förverkanden som beslutas och verkställs i en och

samma stat men där en annan medlemsstat hjälpt till i en eller annan

form, t.ex. med rättslig hjälp i brottmål under brottsutredningen eller rät-

tegången, eller med information eller polisoperativt bistånd och däri-

genom underlättat, eller rent av möjliggjort, förverkandet.

Den svenska regleringen innebär att endast enstaka förverkade föremål

kan återlämnas till en annan stat. Regleringen torde innebära att Sverige

aldrig kan överlämna sådan förverkad egendom som faller under narkoti-

kabrottskonventionens, förverkandekonventionens och det brittiska för-

verkandeavtalets tillämpningsområden till annan stat. Det är naturligtvis

både olyckligt och omotiverat. Det borde finnas utrymme för regeringen

att besluta att avstå viss del av ett förverkat belopp, t.ex. om en större

summa pengar förts över till Sverige i syfte att söka undkomma förver-

kande i den stat där brottsutredningen pågår. Den omständigheten att

Sverige bistår med att verkställa det utländska förverkandet motiverar

inte alltid att svenska staten behåller hela summan. Till saken hör att nar-

kotikabrottskonventionen har en synnerligen bred anslutning mer är

150 stater har tillträtt konventionen och att förverkandekonventionen

tillträtts av 24 stater, däribland de flesta av EU:s medlemsstater. Brott-

målsdomskonventionen däremot har tillträtts endast av ett fåtal stater och

samarbete enligt denna konvention sker i stort sett aldrig. Det föreslås

därför att internationella verkställighetslagen ändras så att regeringen

skall kunna besluta att penningbelopp eller egendom eller dess värde som

förverkats skall kunna överlämnas till den stat som begärt verkställighet i

Sverige. Även om det knappast torde bli aktuellt att överlämna hela pen-

ningbeloppet eller all egendom som förverkats till annan stat bör lagen

inte innehålla några begränsningar i den delen.

Det finns inga skäl att stanna vid en reform som tar sikte på de fall där

Sverige bistått en annan stat med verkställighet av dom eller beslut om

förverkande. Det bör även finnas utrymme för regeringen att, i enlighet

med vad som diskuteras inom EU, besluta att överlämna del av egendom

som förverkats i Sverige när den andra staten bistått Sverige på ett eller

annat sätt under brottsutredningen eller rättegången. Slutresultatet av

diskussionerna inom EU behöver inte avvaktas utan det bör redan nu

kunna föras in regler om detta i den nya lagen.

9 Delgivning

Regeringens bedömning: Schengenkonventionens föreskrift om att

handlingar får delges direkt med post när den person som skall delges

befinner sig i en annan konventionsstat, liksom föreskriften att fram-

ställningar om biträde med delgivning får skickas direkt mellan

behöriga myndigheter, kräver inga lagändringar.

Regeringens förslag: Rättegångsbalken kompletteras med en

bestämmelse om att rätten är skyldig att översätta en handling i

brottmål, eller åtminstone de viktigaste delarna av den, om handlingen

skall sändas till någon som vistas i en annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet och det finns anledning att anta att

personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen skall översättas

till språket i den andra staten eller om myndigheten känner till att

personen inte förstår detta språk till ett annat språk som personen

förstår.

I delgivningslagen tas in en särskild föreskrift om att en kallelse att

inställa sig vid förhör vid en förhandling i brottmål inte får förenas

med vite om kallelsen skall delges utomlands, såvida delgivning inte

skall ske enligt lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. Rätte-

gångsbalken förtydligas genom att det föreskrivs att om vite inte har

satts ut får inte heller åläggas ansvar för de kostnader som kan ha

uppstått till följd av att föreläggande inte följs.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Svea hovrätt välkomnar förslaget till förtydligande

av kostnadsansvaret i 9 kap. 7 § rättegångsbalken.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Såsom anmärkts i

avsnitt 5.3 innehåller artikel 52 i Schengenkonventionen vissa föreskrif-

ter om delgivning. Dessa innebär att konventionsstaterna får delge hand-

lingar direkt per post när mottagaren vistas på en annan medlemsstats

område (första punkten). Handlingarna skall i sådana fall översättas till

det, eller ett av de, språk som talas i den staten om det finns skäl anta att

mottagaren inte förstår det språk som handlingen är skriven på. Om det

är känt att mottagaren bara talar ett visst språk skall handlingen, eller åt-

minstone de viktiga delarna av handlingen översättas till det språket

(andra punkten). I tredje punkten föreskrivs att ett vittne eller en sak-

kunnig som delgetts kallelse per post inte får straffas eller drabbas av vite

eller dylikt om han eller hon inte inställer sig. Föreskriften innebär en

komplettering till motsvarande regler i artikel 8 i 1959 års rättshjälpskon-

vention angående delgivning som ombesörjts av den anmodade staten.

Schengenkonventionen ålägger därutöver konventionsstaterna att se till

att kallelser av vittnen och sakkunniga inte innehåller några påföljder vid

utevaro. Av den fjärde punkten framgår att postdelgivning även får an-

vändas i fråga om gärningar som i båda staterna beivras av administrativa

myndigheter. Av punkt fem framgår att en stat får anlita den andra

statens rättsliga myndigheter för delgivning om mottagarens adress är

okänd eller om man begär att handlingarna skall delges med den sökte

personligen. Bestämmelserna föranleder viss författningsreglering. Enligt

artikel 49 e) skall bestämmelserna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

även tillämpas vid delgivning av underrättelser som gäller verkställighet

av straff och indrivning av böter och rättegångskostnader (se avsnitt 5.3).

Delgivning direkt med post

Artikel 52 i Schengenkonventionen innebär att som huvudregel införs

delgivning direkt med post när mottagaren vistas i en annan kon-

ventionsstat. Enligt artikeln skall parterna lämna in en förteckning över

de handlingar som får översändas på detta sätt. I arbetet med en EU-

konvention om ömsesidig rättslig hjälp (se avsnitt 5.4.2) är med-

lemsstaterna överens om en liknande reglering. Enligt artikel 5 i utkastet

till EU-konvention skall varje medlemsstat sända rättegångshandlingar

till personer som befinner sig på en annan medlemsstats territorium

direkt med post. Avsikten är att begreppet rättegångshandlingar skall

tolkas i vid bemärkelse och omfatta t.ex. både domstolsbeslut och domar.

EU-konventionens bestämmelse är inte begränsad till delgivning utan är

tillämplig så fort handlingen sänds över till en person som befinner sig i

en annan stat.

Sverige tillåter redan i dag att andra stater delger mottagare som

befinner sig i Sverige direkt med post. Det finns inte heller något hinder

mot att delgivningshandlingar skickas med post till personer med adress

utomlands. Det är i praktiken mycket vanligt att domstolarna skickar

delgivningshandlingar med internationellt rek (s.k. rött kort). Schengen-

konventionens och EU-konventionens bestämmelser som innebär att

handlingarna får skickas direkt med post till den person som skall delges

överensstämmer därför väl med den svenska ordningen på området och

kräver inga författningsändringar. Det finns inte heller någon anledning

att begränsa användandet av delgivning med post till någon viss typ av

handlingar.

Både Schengenkonventionen och utkastet till en EU-konvention om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål innehåller bestämmelser om att hand-

lingar som skickas till ett annan stat per post skall översättas till språket

eller ett av språken i landet om det finns skäl att anta att mottagaren inte

förstår det språk som handlingen är skriven på. Om det är känt att motta-

garen bara talar ett annat språk skall handlingen eller i vart fall de vikti-

gaste delarna av handlingen översättas till det språket.

Skyldigheten att översätta handlingar som skickas per post i de

angivna fallen måste ses mot bakgrund av att delgivning med post införs

som huvudregel och att det kommer bli mer sällsynt att staterna begär

bistånd med delgivning. Regler för när en ansökan om rättslig hjälp och

därtill bifogade handlingar skall översättas har behandlats i avsnitt 7.3.

Domstolarnas möjlighet att översätta handlingar regleras i 33 kap. 9 §

rättegångsbalken. Enligt bestämmelsen, som omfattar både tvistemål och

brottmål, får domstolen vid behov låta översätta handlingar som kommer

in eller skickas ut från rätten. Regleringen är fakultativ och bör enligt

förarbetena av kostnadsskäl tillämpas restriktivt när det gäller utgående

handlingar. Översättning genom domstolens försorg bör ske endast om

parten inte på annat sätt kan ordna en översättning (prop. 1986/87:89

s. 143).

När en domstol skickar handlingar per post till en person i utlandet och

det finns anledning att tro att personen inte talar svenska, finns i regel

behov av att översätta handlingarna. Detta synsätt överensstämmer med

domstolspraxis och har delats av JO (jfr. JO beslut 1994-12-05, dnr 822

1994). Åklagares skyldighet att översätta handlingar som skickas till

personer utomlands är oreglerad. Den ordning som tillämpas i Sverige

stämmer väl överens med Schengenkonventionens bestämmelser. Det

krävs emellertid några förtydliganden och kompletteringar för att Sverige

skall uppfylla sitt konventionsåtagande.

Regleringen i Schengenkonventionen innebär en skyldighet för myn-

digheten att översätta handlingar i de angivna fallen. Detta skiljer sig från

den svenska regleringen i rättegångsbalken där behovet av översättning

skall bedömas i det enskilda fallet. Det föreslås därför att 33 kap. 9 §

rättegångsbalken kompletteras med en bestämmelse som innebär att

rätten i brottmål är skyldig att översätta en handling, eller åtminstone de

viktigaste delarna av den, som skall sända utomlands och det finns anled-

ning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen

skall översättas till språket i den andra staten eller, om myndigheten

känner till att personen inte förstår detta språk, till ett språk som personen

förstår. Det finns ingen anledning att begränsa bestämmelsens tillämp-

lighet till Schengenstaterna utan den bör gälla i förhållande till alla EU-

stater och till Norge och Island.

Delgivning genom behöriga myndigheters försorg

Enligt Schengenkonventionen kan den anmodade statens rättsliga

myndigheter anlitas för biträde med delgivning om mottagarens adress är

okänd eller om den ansökande parten begär att handlingarna skall delges

med den sökte personligen. I likhet med den ordning som gäller mellan

de nordiska länderna, kan ansökningar om delgivning också översändas

direkt till de behöriga myndigheterna utan att myndigheterna behöver gå

via centralmyndigheten.

Sedan gammalt gäller i Sverige att framställningar om biträde med

delgivning i första hand hanteras av Utrikesdepartementet. Delgivning i

Sverige på begäran av en främmande stat sker enligt 1909 års kungörelse

om delgivning i Sverige av Utrikesdepartementet och länsstyrelserna.

Svenska myndigheter och enskilda kan å sin sida begära bistånd från

Utrikesdepartementet enligt 1933 års kungörelse om delgivning i

utlandet.

Inom Norden gäller, som redovisats i avsnitt 7.1, enligt 1974 års kon-

vention att framställningar om delgivning får ske genom direkt skrift-

växling mellan behöriga myndigheter utan anlitande av någon central-

myndighet. De behöriga myndigheterna har tillkännagetts genom cirkulär

(1995:419) om inbördes rättshjälp mellan Sverige, Danmark, Finland,

Island och Norge genom delgivning och bevisupptagning.

Schengenkonventionens reglering kräver inga lagändringar. Nöd-

vändiga författningsändringar kan göras i förordning och behöriga

myndigheter kan tillkännages.

Undantag från rättegångsbalkens regler om vitesföreläggande i vissa fall

Enligt artikel 8 i 1959 års rättshjälpskonvention skall ett vittne eller en

sakkunnig, som med biträde av en annan stat delgetts en kallelse om att

inställa sig till en förhandling, inte underkastas påföljder vid utevaro

oavsett om sådana angetts i kallelsen, såvida vittnet eller den sakkunnige

inte därefter frivilligt inställer sig på den ansökande landets område och

på nytt kallas till förhandlingen.

Schengenkonventionen innehåller motsvarande bestämmelse vid situa-

tionen att handlingen översänts direkt med post. Enligt Schengenkonven-

tionen skall dessutom den myndighet som översänder kallelser se till att

dessa inte innehåller någon påföljd vid utevaro.

Bestämmelsen rörande delgivning enligt 1959 års rättshjälpskon-

vention föranledde inte några lagstiftningsåtgärder (prop. 1961:48 s. 10).

I lagstiftningsärendet var utgångspunkten att rättegångsbalkens regler om

vitesföreläggande vid kallelser av vittnen till sammanträde inför rätten

bygger på principen om vittnesplikten. Några lokala begränsningar av

reglerna om vitesföreläggande uppställs inte uttryckligen i rätte-

gångsbalken. Däremot följer det av rättegångsreglernas karaktär av intern

rätt att utländska myndigheter inte har någon skyldighet att medverka till

att personer inom deras område tvingas till inställelse inför svensk

domstol. I lagstiftningsärendet drog man därför den slutsatsen att man

från svensk sida inte torde kunna låta kallelser av vittnen som delges med

biträde av utländsk myndighet få tvingande verkan. I överensstämmelse

med detta angavs att en vittneskallelse inte bör innehålla någon erinran

om påföljd vid utevaro. Detta ställningstagande tillkännagavs dom-

stolarna genom Cirkulär 1968:32.

På grund av praktiska problem med att vissa länder inte bistod med

delgivning för det fall kallelsen var förenad med vite infördes år 1984 en

bestämmelse i 9 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken. Bestämmelsen

ger domstolen en uttrycklig rätt att underlåta att sätta ut vite i ett före-

läggande om den som skall delges föreläggandet vistas utom riket och

delgivning annars inte kan ske i den främmande staten (prop. 1983/84:78

s. 60).

Bestämmelsen i 36 kap. 7 § rättegångsbalken om att vittnen skall

kallas att personligen inställa sig vid förhandlingen vid vite är

obligatorisk. När det gäller kallelser av sakkunniga är hänvisningen till

påföljdssystemet för vittnen numera upphävd (prop. 1986/87:89 s. 187,

JuU 1986/87:31, rskr. 278). I lagstiftningsärendet ansågs det tillräckligt

att rätten har möjligheten att förelägga vite med stöd av den allmänna

bestämmelsen i 9 kap. 7 samma balk.

Bestämmelsen i 36 kap. 7 § rättegångsbalken är skriven för svenska

förhållanden och beaktar inte frågan om gränserna för svensk maktutöv-

ning (Fitger, Kommentaren till Rättegångsbalken I, 9:12). Utgångs-

punkten för bestämmelsens tillämpningsområde är, såsom angivits i 1968

års lagstiftningsärende, vittnesplikten. Endast för det fall det föreligger

en skyldighet att vittna vid den svenska domstolen kan en svensk

domstol utfärda ett vitesföreläggande. Vittnesplikt anses åligga var och

en som är underkastad den svenska statsmakten. Dit hör först och främst

svenska medborgare. Skyldigheten att vittna vid svensk domstol torde

inte annat än enligt lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m.

omfatta utlänningar bosatta utomlands (prop. 1974:95 s. 10).

Att ett vitesföreläggande i vissa fall i princip är tillåtet enligt svensk

rätt trots att den som kallas vistas utomlands innebär inte alltid att det

också faktiskt är möjligt att ge ett sådant föreläggande. Sveriges konven-

tionsåtaganden, både enligt 1959 års rättshjälpskonvention och

Schengenkonventionen, innebär att en svensk domstol som delgivit ett

vittne eller en sakkunnig en kallelse i en konventionsstat att inställa sig

till en svensk domstol inte får utdöma straff, viten eller andra tvångs-

åtgärder vid utevaro. Enligt Schengenkonventionen gäller därutöver att

kallelser som sådan inte får innehålla några påföljder vid utevaro. Man

kan numera hävda att det är en huvudregel att utländska myndigheter inte

medverkar till delgivning av viteskallelser eller reagerar emot att kallel-

sen som sådan översänds per post till personer som befinner sig på deras

territorier. Det bör därför tas in en ny bestämmelse i delgivningslagen där

det klart framgår viten inte får sättas ut i kallelser som i brottmål delges

utomlands. Förbudet att kalla vid vite i Schengenkonventionen omfattar

vittnen och sakkunniga. Till skillnad mot vad som gäller i de flesta länder

hörs en målsägande i Sverige inte som vittne. Det är emellertid klart att

bestämmelsen även omfattar förhör med en målsägande. I klargörande

syfte bör även sådana personer som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje

styckena omnämnas i bestämmelsen, även om dessa personer anses som

vittnen i vid bemärkelse i rättegångsbalkens mening. Följden av att vite

inte sätts ut i kallelsen blir att uppmaningen att inställa sig vid förhand-

lingen är osanktionerad. Regeln bör utformas generellt och avse både

sådana kallelser som delges med biträde av en annan stat och sådana som

delges direkt med post. En sådan regel skulle dessutom tydliggöra vad

som sedan gammalt har ansetts gälla enligt svensk rätt. Undantag bör

göras för det fall när delgivning sker enligt den nordiska överens-

kommelsen.

I 9 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken föreskrivs att en domstol

vid delgivning av ett föreläggande med någon som vistas utom riket kan

underlåta att följa en särskild föreskrift om att föreläggandet skall vara

vitessanktionerat. Det föreskrivs vidare att föreläggandet i övrigt vid den

fortsatta handläggningen av målet skall vara jämställt med ett vitesföre-

läggande. Det sägs ingenting om möjligheterna att enligt 31 kap. 4 §, 36

kap. 23 § eller 40 kap. 16 § rättegångsbalken döma ut ett kostnadsansvar

i händelse av att kallelsen inte följs. Mycket talar för att stater som

motsätter sig att en svensk domstol ger ett vitesföreläggande mot någon

som vistas på dess område allmänt ställer sig avvisande till möjligheter

av det slaget. Bestämmelser som mer eller mindre uttryckligen utesluter

ett kostnadsansvar finns i såväl 1959 års rättshjälpskonvention som i

Schengenkonventionen. För den skull bör till 9 kap. 7 § andra stycket

rättegångsbalken läggas att den som i paragrafens fall inte getts något

vitesföreläggande inte får åläggas något ansvar för de kostnader som kan

uppstå till följd av att föreläggandet inte följs.

Synsättet att delgivningar av kallelser vid äventyr av vite, oavsett om

rättslig hjälp begärs av utländska myndigheter eller om de skickas direkt

per post, innebär myndighetsutövning på annan stats territorium är i

princip inte begränsat till brottmål. Motsvarande tankegångar möter man

även i internationella sammanhang både när det gäller tvistemål och

ärenden. I detta lagstiftningsärende saknas emellertid underlag att reglera

dessa typer av mål. Den föreslagna bestämmelsen i delgivningslagen om

förbud att i vissa fall sätta ut vite bör därför för dagen begränsas till

kallelser till förhör i brottmål och utformas så att den är oberoende av

om Sverige och den stat där delgivning sker har ingått en internationell

överenskommelse i frågan. I tvistemål och ärenden kan domstolen med

stöd av den fakultativa regeln i 9 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken

underlåta att sätta ut vite om delgivning annars inte kan ske i den andra

staten. Lagrådet anser att det bör övervägas huruvida tillägget i 9 kap. 7

§ bör avse även tvistemål och andra mål och ärenden där bestämmelserna

är tillämpliga. Tillägget i 9 kap. 7 § om att den förelagde inte får åläggas

något ansvar för kostnader blir genom sin konstruktion tillämpligt i samt-

liga fall då föreläggandet inte har förenats med vite. Det är enligt rege-

ringens mening en naturlig reglering för alla typer av mål eller ärenden;

om vite inte har satts ut i kallelsen bör inte något annat kostnadsansvar

åläggas till följd av att kallelsen inte följs.

10 Sekretessfrågor

10.1 Sekretess i ärenden om internationell rättslig hjälp

m.m.

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i 5 kap. sekretess-

lagen om sekretess för uppgifter vid myndighets verksamhet som sker

efter en begäran från en annan stat för sådana utredningar som görs

enligt reglerna om förundersökning i brottmål, användning av tvångs-

medel och för uppgift i angelägenhet som avser vissa framställningar

enligt 3 § lagen (2000:00) om Schengens informationssystem. Sekre-

tessen gäller om det kan antas att åtgärden begärts under förutsättning

att uppgiften inte röjs.

Den nya bestämmelsen föranleder en följdändring i 5 kap. 1 § rätte-

gångsbalken.

Kommitténs förslag Kommitténs förslag innehåller inte någon

bestämmelse om sekretess till skydd för uppgift i angelägenhet som avser

en framställning enligt 3 § lagen (2000:000) om Schengens informations-

system till förebyggande eller beivrande av brott (se förslag i prop.

1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges anslut-

ning till Schengen). I övrigt överensstämmer kommitténs förslag med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat

förslaget utan erinran. Riksskatteverket anser att behovet av skydd för

sekretess för främmande staters intresse av att beivra brott har ökat

eftersom den ekonomiska brottsligheten under senare år har internatio-

naliserats allt mer och varnar för s.k. kringresande brottslighet. Även

Ekobrottsmyndigheten, södra och västra avdelningarna och åklagar-

myndigheterna i Malmö och Sundsvall pekar på det angelägna att

sekretessskyddet för utredningar som görs i anledning av en begäran av

främmande stat blir lika starkt som i inhemska utredningar. Riks-

åklagaren, som pekar på det angelägna att en ny sekretessbestämmelse

träder i kraft allra senast när lagen om internationell rättslig hjälp träder i

kraft, vill gå ett steg längre och anser att skaderekvisitet bör utformas

med 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) som förebild. Rikspolis-

styrelsen anser att den föreslagna bestämmelsen även bör omfatta sådana

uppgifter som omfattas av 5 kap. 1 § första stycket 4 sekretesslagen.

Finansinspektionen anser att bestämmelsen även bör omfatta sådana

uppgifter som omfattas av 5 kap. 1 § första stycket 5 sekretesslagen. Svea

hovrätt understryker det angelägna i en klar regel i saken och anser att

kommitténs förslag uppfyller kraven på en ändamålsenlig och tydlig

reglering eftersom det är fråga om ärenden av förundersökningsnatur

eller rörande tvångsmedel i brottmål.

Helsingborgs och Malmö tingsrätter och Sveriges Domarförbund

ifrågasätter om den föreslagna bestämmelsen är grundlagsenlig. Malmö

tingsrätt tillstyrker dock efter viss tvekan förslaget. Helsingborgs tings-

rätt och Sveriges domarförbund anser att skaderekvisitet bör utformas

med 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) som förebild om tanken är att

inte mer sekretess skall åstadkommas än vad som förekommer i svenska

förundersökningar.

Bakgrund: Den centrala konventionen på området, 1959 års rätts-

hjälpskonvention, saknar bestämmelser om sekretess i ärenden om inter-

nationell rättslig hjälp. Inte heller andra konventioner på området inne-

håller generella sekretessbestämmelser. Det har i det internationella

straffrättsliga samarbetet varit en självklar utgångspunkt att uppgifter i

brottsutredningar skyddas av sekretess, både i det ansökande och det

anmodade landet. Avsaknaden av sekretessbestämmelser i det anmodade

landet skulle i många fall omintetgöra samarbetet, eftersom det skulle

kunna motverka eller äventyra brottsutredningen i den ansökande staten.

På senare år har frågor om offentlighet och sekretess fått allt större

betydelse inom det europeiska samarbetet, både inom ramen för arbetet i

Europarådet och inom Europeiska unionen. Även när det gäller skydd för

personuppgifter pågår arbete inom Europarådet. Europeiska gemenska-

pen har också antagit ett direktiv på området som i Sverige har genom-

förts generellt genom personuppgiftslagen (1998:204).

Den vikt som staterna fäster vid frågor om offentlighet och sekretess

samt skydd för personuppgifter har starkt påverkat det straffrättsliga

samarbetet. Frågorna diskuteras både i arbetet med en EU konvention

om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och i arbetet med ett andra tilläggs-

protokoll till 1959 års rättshjälpskonvention (se avsnitt 5.4.2 och 5.6).

Även om staterna ännu inte har lyckats ena sig om några bestämmelser

om sekretess samt skydd för personuppgifter har den självklara utgångs-

punkten i diskussionerna varit att uppgifter i en ansökan om rättslig hjälp

liksom de uppgifter som lämnas av den anmodade staten i samband med

en sådan ansökan åtnjuter sekretesskydd för att inte motverka brottsut-

redningen i den ansökande staten.

Handlingar som överlämnas till en svensk myndighet i ett ärende om

rättslig hjälp i brottmål i Sverige är enligt tryckfrihetsförordningen all-

männa handlingar hos myndigheten. Detsamma gäller för handlingar som

upprättas av den svenska myndigheten med anledning av en ansökan om

rättslig hjälp. I 2 kap. tryckfrihetsförordningen finns bestämmelser om

allmänna handlingars offentlighet. Begränsningar av rätten att ta del av

allmänna handlingar skall anges i en särskild lag eller, om så är

lämpligare, i annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar (2 kap. 2 §

tryckfrihetsförordningen). Den särskilda lag som åsyftas är sekretess-

lagen (1980:100). De sekretessbestämmelser som kan vara aktuella att

tillämpa vid ett ärende om rättslig hjälp är i första hand bestämmelserna i

2 kap. 1 §, 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen. I praxis har ofta

förundersökningssekretessen tillämpats av svenska myndigheter vid

ansökningar om förhör enligt bestämmelserna om förhör under

förundersökning enligt 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet

eller en ansökan om husrannsakan, beslag eller kvarstad enligt

tvångsmedelslagen.

Justitieombudsmannen har i ett ärende (JO 1997/98 s. 112) prövat om

reglerna om förundersökningssekretess i 5 kap. 1 § sekretesslagen är

tillämpliga vid förhör enligt bestämmelserna om förundersökning som

vidtas på begäran av utländsk myndighet. I ärendet hade åklagaren med

stöd av 5 kap. 1 § sekretesslagen vägrat en person, som på polsk begäran

skulle höras som vittne, att innan förhöret få kopia på samtliga

handlingar i den polska framställningen om rättslig hjälp.

Riksåklagaren, som yttrade sig i ärendet, ansåg att det numera torde

vara klart att bestämmelserna om förundersökningssekretess i 5 kap. 1 §

och skyddet för den enskildes integritet i 9 kap. 17 § sekretesslagen var

tillämpliga även vid ärenden om rättslig hjälp i brottmål. Till stöd för

denna slutsats hänvisade Riksåklagaren till ett uttalande i propositionen

om Sveriges tillträde till narkotikabrottskonventionen (prop. 1990/91:127

s. 31).

I sitt beslut konstaterade JO sammanfattningsvis att det numera inte

kan råda något tvivel om att reglerna i 9 kap. 17 § sekretesslagen är

tillämpliga i de situationer som åsyftas i 9 § lagen med vissa bestämmel-

ser om internationellt samarbetet på brottmålsområdet, medan däremot

en tolkning grundad på lagtextens ordalydelse leder till motsatt resultat i

fråga om bestämmelserna i 5 kap. 1 § sekretesslagen och anförde, såvitt

avser frågan om sekretess, bl.a. följande.

I den nya 9 § i lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmåls-

området som trädde i kraft den 1 januari 1996 föreskrivs att reglerna om

förundersökning i

23 kap. rättegångsbalken skall tillämpas på förhör på begäran av en utländsk

under-

sökningsdomare eller åklagare med anledning av en förundersökning eller liknande

 för-

farande i en främmande stat.

Härav följer emellertid inte att bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen om

sekretess för

uppgifter som hänför sig till förundersökning i brottmål är tillämpliga på ett

sådant förfar-

ande. Med förundersökning åsyftas i bestämmelsen förundersökning enligt

rättegångsbalken (Corell m.fl. Sekretesslagen. 1980 års lagstiftning med

kommentarer,

tredje upplagen s. 117). I en situation av den här aktuella slaget är det

emellertid fråga om

en förundersökning eller liknande förfarande i en främmande stat. Den utredning

som äger

rum i Sverige görs således inte inom ramen för en svensk förundersökning. En

annan sak är

att den svenska myndigheten är ålagd att också under en sådan utredning i vissa

hänseenden tillämpa de bestämmelser som enligt rättegångsbalken gäller för

förfarandet

under en förundersökning.

Man måste i detta sammanhang jämföra lydelsen av bestämmelsen i 5 kap. 1 §

sekretess-

lagen, vilken som nyss nämnts föreskriver sekretess för uppgifter som hänför

sig till för-

undersökning i brottmål med avfattningen av 9 kap. 17 § första stycket 1 i

samma lag,

som anger att sekretess gäller i utredning enligt bestämmelserna om

förundersökning i

brottmål . Syftet med den senare formuleringen har varit att göra bestämmelsen

tillämplig

inte bara på förundersökningar enligt rättegångsbalken utan också på andra

utredningar

som görs enligt bestämmelserna om förundersökning, t.ex. i ärenden om utlämning

enligt

lagen (1957:668) om utlämning för brott och enligt lagen (1959:254) om utlämning

 för

brott till Danmark, Finland, Island eller Norge (Corell m.fl. a. a. s. 307).

Enligt JO:s bedömning medförde inte heller en tillämpning av bestäm-

melserna om utrikessekretess i 2 kap. 1 § sekretesslagen att handlingarna

i det aktuella ärendet skulle anses vara hemliga. JO lämnade därför ut de

aktuella handlingarna till den klagande.

Diskussionen i det redovisade ärendet rörde hur långt regeln i 5 kap.

1 § första tycket punkten 1 sekretesslagen sträcker sig. Motsvarande

fråga kan ställas när det gäller punkten 2, som skyddar uppgift som

hänför sig till användning av tvångsmedel i brottmål.

Skälen för regeringens förslag: Enligt JO:s ovan redovisade beslut

kan bestämmelsen i 5 kap. 1 § första stycket 1 sekretesslagen inte tilläm-

pas i förhållande till utredningar som utförs efter en ansökan från en

främmande stat. Detta ger anledning att överväga frågan om vilket behov

av sekretess som kan finnas i brottsutredningar på begäran av en annan

stat och hur ett sådant behov kan tillgodoses.

Enligt regeringens uppfattning är behovet av sekretess vid utredningar i

ärenden om rättslig hjälp lika stark som vid motsvarande svenska utred-

ningar. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bygger på filoso-

fin att svenska åklagare och domstolar skall bistå sina utländska motsva-

righeter med olika åtgärder under samma villkor och förutsättningar som

motsvarande åtgärd kan genomföras i en svensk förundersökning eller

rättegång, varken mer eller mindre (se avsnitt 7.4). Detta innebär även att

de åtgärder som vidtas i Sverige i en utländska brottsutredning bör ha

lika starkt sekretesskydd som om åtgärden vidtagits i en svensk

förundersökning. Detta behov bör tillgodoses genom att en ny sekre-

tessbestämmelse införs i sekretesslagen. Flera remissinstanser pekar på

det angelägna i en sådan sekretessregel, särskilt mot bakgrund av den allt

mer internationaliserade brottsligheten.

I betänkandet föreslås att en ny sekretessbestämmelse införs som till-

godoser intresset av att förebygga och beivra brott (2 kap. 2 § första

stycket 4 tryckfrihetsförordningen) och därför bör placeras i 5 kap. sekre-

tesslagen. Malmö och Helsingborgs tingsrätter och Sveriges domar-

förbund ifrågasätter om det angivna intresset i tryckfrihetsförordningen

gör det möjligt att uppställa en sekretessregel till skydd för en

främmande stats intresse av att beivra brott.

Regeringen gör följande bedömning. Enligt ordalydelsen i 2 kap. 2 §

första stycket 4 tryckfrihetsförordningen får rätten att ta del av allmänna

handlingar endast begränsas om det är påkallat med hänsyn till intresset

av att förebygga eller beivra brott. Av de sju intressen som räknas upp i

bestämmelsen är fyra uttryckligen begränsade till svenska förhållanden. I

punkten 1 och 2 anges intresset som rikets säkerhet och rikets centrala

finanspolitik, i punkten 3 som myndighets verksamhet och i punkten 5

som det allmännas ekonomiska intresse. De övriga tre intressen, som kan

motivera att rätten att ta del av allmänna handlingar begränsas, är i mot-

sats till de nyss angivna intressena, generellt utformade. Enligt regerin-

gen är det klart att bestämmelsens ordalydelse inte hindrar att en sekre-

tessbestämmelse uppställs till skydd för främmande staters intresse av att

förebygga eller beivra brott.

Enligt regeringens bedömning kan intresset av att förebygga eller

beivra brott inte stanna vid fall där brottsutredningen utförs av svenska

myndigheter. Den allvarliga brottsligheten blir alltmer organiserad och

har förgreningar i olika länder. Det blir allt vanligare att stater, efter att

ha samarbetat på förundersökningsstadiet, gemensamt beslutar att hela

eller delar av domstolsprocessen skall ske i det land där det är lämpligast

(se t.ex. bedrägerikonventionen, artikel 6, prop. 1998/99:32). I utkastet

till EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp finns det bestämmelser

om gemensamma utredningsgrupper. Bestämmelser är avsedda att ge

riktlinjer för fall där förundersökningar i flera stater bör samordnas och

gemensamma åtgärder vidtas eller där flera medlemsstater behöver hjälpa

till i en förundersökning i en medlemsstat. Medlemsstaterna har uppnått

politisk enighet om bestämmelsen. Bestämmelsen är inte någon nyhet

utan ett sådant samarbete finns redan idag och sker informellt. Det är

svårt att se att det skulle göra någon skillnad om brottsutredningen utförs

av utländska myndigheter eller svenska myndigheter.

En annan aspekt är att en utredning i en annan stat som leder till att

någon fälls till ansvar också kan få positiva effekter i Sverige och

förebygga brott här. På motsvarande sätt kan våra ansträngningar att

förebygga och beivra brott påverka situationen i framförallt våra

grannländer. Riksskatteverket pekar på att det förekommer kringresande

brottslingar som drabbar land efter land med samma typer av brottslighet

som exempelvis investeringsbedrägerier.

En sekretessbestämmelse rörande ärenden om rättslig hjälp kan även

vara påkallad med hänsyn till rikets förhållande till annan stat (2 kap 2 §

p.1 tryckfrihetsförordningen). Det kan i detta sammanhang framhållas att

det internationella straffrättsliga samarbetet till stor del bygger på

internationella åtaganden som förutsätter att uppgifter även i utländska

förundersökningar skyddas. Ett utlämnande av uppgifter som rör den

utländska utredningen kan i dessa fall vara av den digniteten att det

skulle störa Sveriges mellanfolkliga förbindelser. Av tradition, och som

också kommer till uttryck i den föreslagna lagen om internationell rättslig

hjälp, kräver emellertid inte Sverige ömsesidighet för att bistå utländska

myndigheter. När samarbetet inte bygger på internationella åtaganden

kan det vara tveksamt om ett utlämnande av uppgifter skulle störa de

mellanfolkliga förbindelserna. Det är därför inte självklart att 2 kap. 1 §

sekretesslagen alltid kan tillämpas. Om sekretess inte kan garanteras i

Sverige kan svenska myndigheter få svårt att erhålla hjälp när de önskar

få en åtgärd vidtagen i en annan stat. Regeringen ansluter sig därför till

betänkandets förslag att en sekretessbestämmelse skall införas i 5 kap.

sekretesslagen.

När det gäller bestämmelsens närmare utformning bör en första förut-

sättning vara att den endast omfattar sådana uppgifter som framkommer

vid myndighets verksamhet som sker efter en begäran av en främmande

stat. Ärendet skall alltså ha initierats av en utländsk myndighet.

I avsnitt 7.1.1 har redogjorts för kommunikationsvägarna för ett ärende

om internationell rättslig hjälp i brottmål. Där framkommer att ett ärende

kan komma att hanteras av en rad olika myndigheter, centralmyndig-

heten, Riksåklagaren eller annan åklagare, domstol, polis. Bestämmelsen

bör därför inte begränsas att gälla vid vissa angivna myndigheter utan

gälla för samtliga de myndigheter som hanterar ärendet.

De uppgifter som bör omfattas av sekretess är i första hand sådana som

framkommer vid utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i

brottmål. Bestämmelsen bör i denna del avfattas med 9 kap. 17 § första

stycket 1 sekretesslagen som förebild och ange att sekretess gäller för

 utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål . Syftet

med denna formulering är att göra bestämmelsen tillämplig när de

svenska myndigheterna tillämpar de bestämmelser som enligt rättegångs-

balken gäller förfarandet under förundersökningen trots att utredningen

inte äger rum inom ramen för en svensk förundersökning. Detta sker vid

verkställandet av ansökningar om rättslig hjälp som gäller förhör,

telefonförhör och förhör genom videokonferens under förunder-

sökningen. Bestämmelsen blir även tillämplig vid utredningar som görs

enligt bestämmelserna om förundersökning med stöd av utlämningslagen

och nordiska utlämningslagen.

Även uppgifter som framkommer vid en begäran om användning av

tvångsmedel bör omfattas av den nya bestämmelsen. Användning av

tvångsmedel på begäran av en annan stat kan ske efter en ansökan om

rättslig hjälp med husrannsakan, beslag, kvarstad, hemlig teleavlyssning,

teleövervakning och kameraövervakning liksom vid kroppsvisitation och

kroppsbesiktning.

I artikel 109 i Schengenkonventionen anges att en enskilds rätt att ta

del av uppgifter i SIS skall följa av nationell rätt. En begäran om utläm-

nande av uppgifter till den berörde skall enligt andra punkten avslås om

det kan skada verkställigheten av den åtgärd som avses. I promemorian

Polissamarbete m.m. med anledning av Schengen (Ds 1999: 31). anges

bl.a. att prövningen av en begäran om utlämnande av uppgifter i SIS

kommer att ske enligt sekretesslagens bestämmelser om bl.a. utrikes-

eller förundersökningssekretess. Promemorian föreslår inte någon

sekretessbestämmelse till skydd för den utländska brottsutredningen.

Vid remissbehandlingen av promemorian uttalade Rikspolisstyrelsen

att det mot bakgrund av Ekosekretessutredningens lagförslag om

sekretess vid internationell rättslig hjälp är oklart om bestämmelsen om

förundersökningssekretess kan tillämpas när det gäller uppgifter som

registrerats av annan Schengenstat i SIS och rör en utländsk brotts-

utredning. Rikspolisstyrelsen pekar på att om bestämmelsen i 5 kap. 1 §

första stycket 4 sekretesslagen inte kan tillämpas på dessa uppgifter, kan

de aktuella uppgifterna i SIS sekretessbeläggas endast med hänsyn till

intresset av skydd för enskild (se prop. 1999/2000:64 Polissamarbete

m.m. med anledning av Sveriges anslutning till Schengen där en ny be-

stämmelse i 7 kap. 41 § sekretesslagen föreslås) eller med stöd av

utrikessekretessen i 2 kap. 1 § sekretesslagen, men däremot inte med

hänsyn till den utländska brottsutredningen. Rikspolisstyrelsen anser det

därför angeläget att betänkandets förslag till en ny bestämmelse om

sekretess i internationell rättslig hjälp kompletteras med en tredje punkt

som avser åklagares, polismyndighets och övriga myndigheters

verksamhet i övrigt att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Den

aktuella frågan behandlas lämpligen i nu aktuellt sammanhang och

berördes därför inte i den lagrådsremiss som följde på promemorian.

Rapporter i SIS och kompletterande information på SIRENE-kontor i

angelägenheter som avser begäran om omhändertagande av en person

som har efterlysts för utlämning (artikel 95), om att en person skall nekas

tillträde till eller uppehållstillstånd inom Schengenområdet (artikel 96)

samt dold övervakning eller särskild kontroll (artikel 99) kan innehålla

uppgifter av samma slag som kan registreras i svenska polisregister eller

som förekommer i polisens m.fl. myndigheters brottsbekämpande verk-

samhet. I propositionen Polissamarbete med anledning av Sveriges

anslutning till Schengen föreslås att en ny sekretessbestämmelse införs i

7 kap. sekretesslagen som innebär att i dessa fall uppgifter om enskildas

personliga förhållanden omfattas av sekretess om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men av att uppgiften röjs. I lagrådsremissen gjordes bedömningen

att för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt Schengenkonventionen om

att en begäran om utlämnande av information till den berörda personen

skall avslås om det kan skada verkställigheten av det uppdrag som

rapporten avser, bör motsvarande sekretess gälla även till skydd för den

utländska brottsutredningen.

Enligt Lagrådet bör hänvisningen till uppgifter om att en person skall

nekas tillträde till eller uppehållstillstånd inom Schengenområdet (artikel

96) utgå eftersom denna punkt avser s.k. spärrlista där personer kan

finnas antecknade även utan samband med brott. Enligt Lagrådets me-

ning faller en bestämmelse om sekretess för sådana uppgifter utanför

5 kap. sekretesslagen som skyddar intresset att förebygga eller beivra

brott (jfr. 2 kap. 2 § första stycket tryckfrihetsförordningen). Regeringen

delar lagrådets bedömning. Bestämmelsen om sekretess vid internationell

rättslig hjälp bör därför endast omfatta sådana uppgifter som avses i

punkterna 1 och 6 i lagen om Schengens informationssystem (se prop.

1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges anslut-

ning till Schengen). Bestämmelsen bör utformas med den föreslagna

bestämmelsen om sekretess i 7 kap. 41 § som förebild.

Finansinspektionen pekar mot bakgrund av resonemangen i betänk-

andet på att det är oklart om bestämmelsen i 5 kap. 1 § första stycket 5

sekretesslagen omfattar den verksamhet som Finansinspektionen

bedriver i syfte att konstatera brott mot insiderlagen (1990:1342) och

bestämmelsen om otillbörlig kurspåverkan inom den europeiska unionen.

Finansinspektionen föreslår därför att bestämmelsen kompletteras med

en punkt som motsvarar denna. Regeringen saknar underlag för bedöma

behovet av en sådan bestämmelse och är därför inte beredd att nu lägga

fram ett sådant förslag.

Vid förundersökningssekretess enligt 5 kap. 1 § är skaderekvisitet

utformat på så sätt att sekretess gäller om det kan antas att syftet med

beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verk-

samheten skadas. Helsingborgs tingsrätt och Sveriges domarförbund

anser att skaderekvisitet i bestämmelsen bör utformas i enlighet härmed

om tanken inte är att mer sekretess skall åstadkommas än vad som före-

kommer i svenska förundersökningar. Regeringen anser i likhet med

Ekosekretessutredningen att ett skaderekvisit utformat med 5 kap. 1 §

som förebild blir svår att tillämpa när en svensk myndighet verkställer en

åtgärd på begäran av en utländsk myndighet. Det går ofta inte att

överblicka vilka närmare konsekvenser ett röjande av uppgifter skulle

kunna få för den utländska myndighetens utredning utan att begära

omfattande kompletteringar. Som exempel kan nämnas att svensk

åklagare på utländsk begäran har genomfört en husrannsakan men att

inget att ta i beslag har påträffats vid denna. Om inga ytterligare åtgärder

skall vidtas här i landet skulle det normalt sett inte finnas något skäl att

låta sekretessen bestå med en tillämpning av skaderekvisitet i 5 kap. 1 §

sekretesslagen. Det skulle samtidigt vara förödande för den utländska

brottsutredningen om uppgiften om att en husrannsakan ägt rum blir

allmänt känd. Om skaderekvisitet utformades med 5 kap 1 § som förebild

skulle omfattningen av rekvisitet i praktiken blir betydligt mer begränsat

i jämförelse med vad som gäller vid en svensk förundersökning.

Ett alternativ vore, som föreslås av Riksåklagaren, att använda ett

omvänt skaderekvisit. För en sådan lösning talar att utformningen närma-

re ansluter till vad som gäller i nationella förhållanden och att ett omvänt

skaderekvisit skulle kunna möta de förväntningar som många ansökande

stater har. Enligt regeringens bedömning skapas emellertid avsevärda

tillämpningssvårigheter för det fall en svensk myndighet som har att

verkställa åtgärden skall göra en bedömning av hur ett offentliggörande

av uppgifterna påverkar den fortsatta utredningen, oavsett om skade-

rekvisitet är rakt eller omvänt.

Istället bör skaderekvisitet utformas från andra utgångspunkter. Den

ansökande staten torde som regel förutsätta att sekretess gäller för

brottsutredande verksamhet och att de uppgifter som lämnas är skyddade.

Vetskap om att så inte är fallet skulle sannolikt inte sällan avhålla den

utländska myndigheten från att begära hjälp av svenska myndigheter. En

lämplig lösning är därför att den utländska myndigheten i viss

utsträckning får förfoga över frågan om sekretess, så länge det är fråga

om sekretess som inte sträcker sig längre än vad som kunnat förekomma

i en motsvarande svensk utredning. Skaderekvisitet bör därför utformas, i

enlighet med utredningens förslag, på så sätt att sekretess gäller om det

kan antas att åtgärden begärs under förutsättning att uppgiften inte röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling bör sekretessen gälla i högst fyrtio

år.

I likhet med vad som gäller för förundersökningssekretess enligt i

5 kap. 1 § sekretesslagen bör meddelarfriheten begränsas såvitt avser

uppgift om kvarhållande av försändelse på befordringsföretag, hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning eller hemlig kamera-

övervakning på grund av beslut av domstol eller åklagare.

Såsom Lagrådet påpekat bör den nya sekretessbestämmelsen anges i

andra meningen i 5 kap. 1 § rättegångsbalken bland de sekretess-

bestämmelser beträffande vilka det inte för stängda dörrar krävs att det är

av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs.

10.2 Banksekretess

Regeringens bedömning: En utländsk förundersökning jämställs med

en svensk förundersökning när det gäller brytande av banksekretess.

Regeringens förslag: En bestämmelse införs i lagen om

internationell rättslig hjälp i brottmål som klargör att en ansökan om

rättslig hjälp med förhör enligt bestämmelserna om förundersökning i

brottmål, husrannsakan eller beslag inte får vägras med hänvisning till

banksekretessen.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens. Pro-

memorian saknar förslag till bestämmelse om brytande av banksekretess.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte uttalat sig sär-

skilt om promemorians bedömning i den här delen. Riksskatteverket,

Ekobrottsmyndigheten, särskilda avdelningen och Finansinspektionen in-

stämmer i promemorians bedömning men anser att uttryckliga bestäm-

melser om brytande av banksekretess bör tas in i lagen om internationell

rättslig hjälp i brottmål.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Det förekommer att

internationella överenskommelser innehåller föreskrifter om att en an-

sökan om rättslig hjälp inte får vägras med hänvisning till bankssekre-

tessen. En sådan regel finns t.ex. i narkotikabrottskonventionen och i det

utkast till en FN-konvention om organiserad brottslighet som för när-

varande är under utarbetande. Även avtalet med Kanada innehåller en

sådan bestämmelse (artikel 2.2, se avsnitt 5.7.2).

Enligt 1 kap. 10 § bankrörelselagen (1987:617) gäller s.k. banksekre-

tess enskildas förhållande till en bank får inte obehörigen röjas. Mot-

svarande reglering finns i 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansie-

ringsverksamhet och i 1 kap. 8 § lagen (1991:981) om värdepappers-

rörelse. Polis och åklagare kan genom beslut om husrannsakan eller

beslag utverka information från en bank utan hinder av banksekretessen.

Enligt praxis anses redan inledande av en förundersökning bryta bank-

sekretessen trots att detta inte är uttryckligen reglerat. Denna praxis

hänger samman med att förundersökningsledaren under vissa förutsätt-

ningar kan begära att vittnesförhör skall hållas under en pågående

förundersökning enligt 23 kap. 13 § rättegångsbalken och att bankens

revisorer kan åläggas att lämna upplysningar om bankens angelägenheter

till förundersökningsledaren. Vid förfrågningar om konton och bankfack

används enligt stadgad praxis en blankett som har utarbetats av

Riksåklagaren i samråd med Svenska bankföreningen. I många fall

undertecknas den formella framställningen om information av för-

undersökningsledaren, men det förekommer att denne delegerar

uppgiften till polispersonal eller ekonomer som biträder i utredningen

(SOU 1999:53 Ekonomisk brottslighet och sekretess, s. 311 ff.).

I promemorian görs bedömningen att en utländsk förundersökning

jämställs med en svensk förundersökning när det gäller brytande av

banksekretess. Regeringen, liksom de remissinstanser som särskilt yttrat

sig i denna del, delar promemorians bedömning. En utländsk åklagare

kan på samma sätt som en svensk åklagare begära bistånd med

husrannsakan eller beslag för att utverka information från banken (se

avsnitt 7.11) eller med förhör enligt bestämmelserna om förhör under

förundersökning i brottmål (se avsnitt 7.7). Någon anledning att göra

skillnad mellan en svensk och en utländsk förundersökning vid

inhämtande av uppgifter som omfattas av banksekretessen föreligger

därför inte. I avsnitt 6.3 föreslås att det uttryckligen av den nya lagen om

internationell rättslig hjälp i brottmål skall framgå att lagen inte hindrar

åklagare från att lämna hjälp med andra åtgärder än de som särskild

anges i lagen om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd.

Den nya lagen hindrar alltså inte svenska åklagarna från att på begäran av

utländska åklagare, på motsvarande sätt som sker vid inhemska

förundersökningar, göra en förfrågan till banken om konton och

bankfack. Den nya lagstiftningen bör rimligen leda till att företrädarna

för bankerna och Riksåklagaren kan komma överens om vad som

närmare skall gälla beträffande utlämnande av uppgifter till de

brottsutredande myndigheterna som frivilligt sker i ett ärende om

internationell rättslig hjälp efter mönster av vad som gäller för inhemska

brottsutredningar.

I promemorian redogörs för Ekosekretessutredningen förslag att det i

bankrörelselagen och lagarna om finansieringsverksamhet och om värde-

pappersrörelse uttryckligen anges att uppgiftslämnande till de brotts-

utredande myndigheterna under förundersökning inte är ett obehörigt

uppgiftslämnande. Avsikten är att denna regel skall återspegla nuvarande

ordning utifrån en enhetlig tolkning av obehörighetsrekvisitet (se a.a.

s. 318). Flera remissinstanser framhåller att uttryckliga bestämmelser om

brytande av banksekretessen även bör införas i den nya lagen om

internationell rättslig hjälp i brottmål. Ekobrottsmyndigheten, särskilda

avdelningen, pekar på att det inte sällan ifrågasätts av bankerna på vilken

grund de är skyldiga att lämna ut uppgifterna och Ekobrottsmyndigheten

anser att en uttrycklig regel avsevärt skulle underlätta det praktiska

åklagararbetet. Även Finansinspektionen förordar att uttryckliga

bestämmelser införs för att undanröja osäkerhet om vad som gäller på

området.

Det är enligt regeringen inte lämpligt att, före remissbehandlingen av

Ekosekretessutredningens förslag till bestämmelser för nationella förfar-

anden, införa bestämmelser om tolkningen av obehörighetsrekvisitet i

ärenden om internationell rättslig hjälp. Om nuvarande praxis i inhemska

förundersökningar lagregleras, i enlighet med Ekosekretessutredningens

förslag, bör det såsom promemorian förordar även övervägas om

denna reglering skall omfatta ärenden om internationell rättslig hjälp.

Även Banklagskommitténs förslag i delbetänkandet Vårdslös kreditgiv-

ning samt sekretess i banker m.m. (SOU 1999:82) om en ny utformning

av 1 kap. 10 § bankrörelselagen (1987:617) bör i detta sammanhang be-

aktas. Däremot anser regeringen att det uttryckligen bör framgå av lagen

om internationell rättslig hjälp i brottmål att en utländsk åklagare kan

utverka information som omfattas av banksekretess genom en begäran

om rättslig hjälp med förhör under förundersökning, husrannsakan eller

beslag. En sådan bestämmelse innebär ingen nyhet utan innebär endast

ett klargörande av vad som redan gäller. Bestämmelsen skulle också

markera att Sverige uppfyller sina internationella förpliktelser på

området.

I många fall kan en brottsutredning äventyras om banken meddelar

kunden om att granskning har genomförts eller att upplysningar har

lämnats till brottsutredande myndigheter. Hålls ett förhör enligt

bestämmelserna om förhör enligt förundersökning kan åklagaren med

tillämpning av 23 kap. 10 § femte stycket rättegångsbalken förhindra att

banken meddelar kunden att en förfrågan har gjorts om ett konto. Är

lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt tillämplig, föreskrivs i

11 § att företaget, dess styrelseledamöter eller anställda inte får röja för

kunden eller för någon utomstående att en granskning har genomförts

eller att uppgifter har lämnats enligt lagen. Enligt en ny bestämmelse,

som trätt i kraft den 1 juli 1999, skall den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot bestämmelsen om meddelandeförbud dömas till

böter (prop. 1998/99:19). När bankerna frivilligt lämnar uppgifter som

omfattas av banksekretessen i en förundersökning finns emellertid inte

någon reglerad möjlighet att förbjuda banken att informera kunden om de

brottsutredande myndigheternas förfrågningar.

I promemorian redogörs för Ekosekretessutredningens bedömning att

det för närvarande inte behövs någon bestämmelse som förbjuder banken

att lämna information till kunden om de brottsutredande myndigheternas

förfrågningar (a. s. 323 f.). Istället anser Ekosekretessutredningen att

frågan torde kunna lösas genom samarbete mellan bankerna och

myndighetetsföreträdarna.

När en svensk åklagare handlägger en begäran om rättslig hjälp med

förhör under förundersökning kan åklagaren på motsvarande sätt som i

en svensk förundersökning förhindra att banken meddelar kunden att

upplysningar lämnats till de brottsutredande myndigheterna. (Att samma

förfarande skall tillämpas vid verkställighet av en ansökan om rättslig

hjälp som tillämpas när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk för-

undersökning eller rättegång behandlas i avsnitt 7.5.) Lämnas uppgifter

frivilligt av banken i ett ärende om internationell rättslig hjälp saknas, på

motsvarande sätt som vid en svensk förundersökning, möjlighet att för-

bjuda banken att lämna information till kunden. Så länge frågan är

oreglerad såvitt avser svenska förundersökningar måste frågan lösas

genom samarbete mellan bankerna och myndighetsföreträdare.

11 Ratificering av avtalen med Australien och

Kanada om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

Regeringens förslag: Sverige skall ratificera avtalen om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål med Australien och Kanada.

Promemorian innehåller inget motsvarande förslag men det framhålls

att målsättningen är att avtalen skall kunna föreläggas riksdagen för

godkännande i anslutning till att den nya lagstiftningen beslutas.

Skälen för regeringens förslag: Sverige lämnar av hävd andra länder

rättslig hjälp i brottmål i den utsträckning vår lagstiftning tillåter det,

utan att avtal har träffats om rättslig hjälp. En del stater kräver dock att

det finns ett formligt avtal för att de skall lämna rättslig hjälp. Genom

avtal klargörs också förutsättningarna för samarbetet och det praktiska

förfarandet underlättas. Sverige har emellertid sedan länge intagit en

restriktiv hållning när det gäller att sluta bilaterala avtal om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål. I stället har Sverige verkat för att det

internationella arbetet på området skall befrämjas genom multilaterala

överenskommelser som utarbetats i Europarådets och FN:s regi. Skälet

för den svenska inställningen är främst att olika bilaterala regleringar

med en mångfald stater riskerar att leda till tillämpningssvårigheter för

de tillämpande myndigheterna.

De ökande internationella kontakterna ställer samtidigt krav på att vi

utvecklar även de bilaterala förutsättningarna för samarbete. Den allvar-

ligare brottsligheten berör numera allt oftare flera länder samtidigt. Det

internationella samarbetet på området får därför allt större betydelse. Att

enbart inrikta det internationella samarbetet på multilaterala överens-

kommelser medför den begränsningen att ett närmare och mer djupgå-

ende samarbete inte kan komma till stånd med t.ex. länder som inte an-

slutit sig till 1959 års konvention. Sverige har också tidigare slutit avtal

om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål med Ungern och Polen och en

överenskommelse om samarbete i fråga om förverkande med Storbritan-

nien och Nordirland.

De nu aktuella avtalen med Australien och Kanada är i fråga om for-

merna av rättshjälp utformade på ett sådant sätt att de stämmer väl över-

ens med Sveriges åtaganden enligt 1959 års konvention och förverkande-

konventionen. Avtalen är dessutom uppbyggda på det sättet att åtagan-

dena begränsas till vad respektive inhemsk lagstiftning tillåter. Den nya

lagstiftning som avtalen aktualiserar (se avsnitt 7.3, 7.7, 7.8, 7.11 och

7.16) har genomgående beaktats i promemorians förslag och ligger helt i

linje med regeringens allmänna strävanden att förbättra det inter-

nationella samarbetet i brottmål. I övrigt föranleder avtalen endast vissa

ändringar och tillägg i förordningar eller andra föreskrifter främst vad

avser delgivningsfrågor. Med hänsyn till detta och till att det från flera

synpunkter är positivt att avtal med Australien och Kanada kommer till

stånd på området, föreslår regeringen att Sverige ratificerar avtalen.

12 Lagen om Sveriges samarbete med de

internationella tribunalerna

Regeringens förslag: Lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med

de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär

rätt anpassas till den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brott-

mål.

Lagen kompletteras med en bestämmelse som innebär att

regeringen skall avgöra frågor om villkorlig frigivning beträffande de

personer som i Sverige avtjänar ett fängelsestraff utdömt av någon av

de internationella tribunalerna. Vid denna prövning får regeringen be-

sluta att villkorlig frigivning skall ske vid en senare tidpunkt än som

följer av brottsbalken. Vidare ges tribunalen möjlighet att undersöka

behandlingen av den som dömts av tribunalen genom tillträde till den

plats där personen är placerad samt det biträde av svenska myndig-

heter som behövs för undersökningen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Bakgrund: FN:s säkerhetsråd har inrättat två internationella tribunaler

för lagföring av personer som är ansvariga för allvarliga brott mot inter-

nationell humanitär rätt, dels för f.d. Jugoslavien, dels för Rwanda. Enligt

säkerhetsrådets resolutioner är FN:s medlemsstater skyldiga att

samarbeta med tribunalerna och att se till att nationella myndigheter

följer tribunalernas framställningar om rättsligt hjälp. Föreskrifter för att

uppfylla de förpliktelser som följer av resolutionerna finns i en särskild

lag, lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella

tribunalerna.

Skälen för regeringens förslag

Anpassning till den nya lagstiftningen

Lagen om Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna gör det

möjligt att bistå tribunalen med olika åtgärder såsom utlämning, husrann-

sakan och beslag, bevisupptagning, förhör under förundersökning,

överförande av frihetsberövade för vittnesmål och överlämnande av

bevisföremål och egendom som frånhänts någon genom brott. När det

gäller förfarandet m.m. för de olika åtgärderna hänvisar lagen i stor

utsträckning till den befintliga lagstiftningen om utlämning och om andra

former av rättslig hjälp i brottmål. Lagen reglerar också frågor om över-

förande av lagföring och doms rättskraft. Eftersom säkerhetsrådets reso-

lutioner inte lämnar utrymme för att vägra lämna hjälp eller för att ställa

villkor för att en viss åtgärd skall vidtas av en medlemsstat, hänvisas det

inte till de villkor av olika slag som i andra sammanhang gäller för att en

begäran om någon form av åtgärd skall utföras.

Den nya lagstiftningen om internationell rättslig hjälp i brottmål inne-

bär att hänvisningarna i tribunallagens 9, 10 och 12 §§ till tvångs-

medelslagen, 1946 års lag om bevisupptagning i Sverige och 1991 års lag

samarbete på brottmålsområdet kan ersättas av en hänvisning till den nya

lagen och att lagens 11 § om förhör enligt bestämmelserna i 23 kap. rätte-

gångsbalken kan upphävas. Svenska åklagare och domstolar bör ha

möjlighet att bistå tribunalerna med alla de åtgärder som de enligt den

nya lagen kan bistå utländska nationella myndigheter och domstolar med.

Som föreslagits i avsnitt 7.13.2 bör det krav på samtycke från en

frihetsberövad som förs över till en tribunal för vittnesförhör eller

konfrontation som gäller enligt lagens 12 § tas bort. Därmed kan den nya

lagens regler om överförande av frihetsberövade fullt ut tillämpas i för-

hållande till tribunalerna.

Vissa avvikelser från den nya lagens bestämmelser krävs såväl i sak

som i fråga om förfarandet.

Nuvarande lagstiftning om Sveriges samarbete med de internationella

tribunalerna ställer inte upp något formellt krav på att den aktuella gär-

ningen motsvarar ett brott enligt svensk lag. Denna ordning bör bibe-

hållas.

De fakultativa generella avslagsgrunderna som redovisas i avsnitt 7.14

kan inte tillämpas i förhållande till tribunalerna och detta bör uttryckligen

framgå av tribunallagen. Det finns, som redovisades i 1994 års lagstift-

ningsärende (prop. 1993/94:142 s. 29) ett visst, om än ytterst begränsat,

utrymme för regeringen att vägra att bistå tribunalerna om ett bifall till

den aktuella åtgärden skulle vara uppenbart stötande eller annars stå i

uppenbar strid med den svenska rättsordningen. Såsom framhölls i det

lagstiftningsärendet görs sådana prövningar normalt inom ramen för allt

internationellt samarbete utan att det finns några särskilda föreskrifter om

detta. Den uttryckliga reglering som i den nya lagen föreslås för denna

slags prövning knyter ordagrant an till formuleringen i 1959 års konven-

tion (se avsnitt 7.14.2) och ger därmed större utrymme för avslag än

säkerhetsrådets resolutioner medger. Bestämmelsen har också formule-

rats som en obligatorisk vägransgrund. Mot den bakgrunden kan bestäm-

melsen inte direkt tillämpas i förhållande till tribunalerna. Regeringens

möjligheter att vägra bistå tribunalerna bör därför även i fortsättningen

lämnas helt oreglerad.

För att säkerställa att hjälp lämnas till tribunalerna i den utsträckning

som krävs bör alla beslut om avslag, och inte bara beslut enligt sist-

nämnda kategori, fattas av regeringen.

Den särskilda ordning som i lagen om samarbete med de internatio-

nella tribunalerna gäller för prövning av verkställda beslag och som inne-

bär att beslag prövas av domstol endast i de fall det särskilt begärs av den

som drabbats av åtgärden, bör behållas, liksom regeln att det är regering-

en som prövar om beslagtagen egendom skall överlämnas till tribunalen.

Straffverkställighet av de internationella tribunalernas domar

När det gäller straffverkställighet av tribunalernas domar föreskriver dess

stadgar att fängelsestraff, vilket är den enda tillämpliga påföljden, skall

avtjänas i en stat som utsetts av respektive tribunal från en lista över

stater vilka för säkerhetsrådet förklarat sig villiga att ta emot personer

som dömts av tribunalen. Ett sådant fängelsestraff skall avtjänas i enlig-

het med tillämplig lag i den berörda staten under överinseende av tribu-

nalen (se artikel 27 i Jugoslavientribunalens stadga och artikel 26 i

Rwandatribunalens stadga).

Sverige har åtagit sig att verkställa fängelsestraff som någon av tribu-

nalerna har ådömt en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist

i Sverige. Föreskrifter om sådan verkställighet finns i 12 a § i den

nämnda lagen och där har möjligheten till straffverkställighet utsträckts

till att även omfatta en utlänning som, utan att ha hemvist här, på annat

sätt har stark anknytning till Sverige (se prop. 1995/96:48, s. 16 ff.).

Frågan om verkställighet i det enskilda fallet avgörs av regeringen.

För verkställigheten gäller 25 § internationella verkställighetslagen,

dvs. verkställigheten skall ske enligt svensk lag. Härigenom blir även

reglerna om villkorlig frigivning tillämpliga. Eftersom tribunalerna enligt

sina stadgar har rätt att meddela nåd och att ompröva sina domar, före-

skrivs det särskilt beträffande denna straffverkställighet att den skall upp-

höra med anledning av ett avgörande av respektive tribunal som innebär

att straffet inte längre får verkställas (12 a § andra stycket).

Jugoslavientribunalen genomför för närvarande förhandlingar om

särskilda straffverkställighetsavtal med de stater som har förklarat sig

villiga att ta emot dömda. Avsikten är att underlätta samarbetet och reg-

lera den praktiska handläggningen av straffverkställigheten (Sverige har

den 23 februari 1999 träffat ett sådant avtal med Jugoslavientribunalen).

Regler om villkorlig frigivning av fängelsedömda finns i 26 kap.

brottsbalken. Reglerna har ändrats genom ny lagstiftning som trätt i kraft

den 1 januari 1999 (prop. 1997/98:96, bet. 1997/98:JuU21, rskr.

1997/98:275, SFS 1998:604). Villkorlig frigivning är i princip obligato-

risk för alla fängelsedömda efter att två tredjedelar av straffet verkställts,

men den får senareläggas om den intagne i väsentlig grad missköter sig

under verkställigheten (26 kap. 7 § brottsbalken).

Enligt 25 § internationella verkställighetslagen tillämpas brottsbalkens

bestämmelser om villkorlig frigivning även vid straffverkställighet i

Sverige av brottmålsdomar från andra länder. I dessa fall avskärs den

dömande statens inflytande över straffverkställigheten i och med att den

överförs till Sverige.

Så är emellertid inte fallet med de internationella tribunalerna.

Tvärtom bibehåller tribunalerna möjligheten att ompröva sina domar,

meddela nåd eller straffnedsättning samt möjligheten till insyn i hur

verkställigheten genomförs. Allt detta är nödvändigt för att åstadkomma

en rättvis rättskipning och tillförsäkra en god standard för de dömda. En

viktig målsättning för Sverige och andra stater som stöder tribunalernas

verksamhet måste vara att upprätthålla dess integritet och respekten för

dess domar. I denna anda har lagreglerna om samarbetet med

tribunalerna utformats.

En fråga som uppkommit i kontakterna med tribunalerna gäller villkor-

lig frigivning. Det kan argumenteras att detta är en ren verkställighets-

fråga som bör regleras genom ordinarie bestämmelser. Men villkorlig fri-

givning innebär samtidigt att den ursprungliga domens straffmätning i

viss mån förändras genom ett nationellt beslut, grundat på regler som

kanske inte varit kända vid avgörandet. Det är också svårt att låta natio-

nella regler om villkorlig frigivning påverka tribunalens påföljdsbestäm-

ning. I dessa fall är det dessutom svårt för nationella myndigheter att

reagera vid återfall i brott. Det föreligger alltså goda skäl för en ordning

som avviker från vanliga regler när det gäller villkorlig frigivning vid

straffverkställighet av tribunalernas domar.

För att underlätta samarbetet med tribunalerna bör det i stället finnas

tillräcklig flexibilitet vid dessa avgöranden så att de särskilda hänsyns-

taganden som här krävs kan beaktas. Till skillnad från de rent nationella

verkställighetsfallen behövs det alltså ett större fakultativt inslag i dessa

fall. För denna, mycket speciella grupp av intagna, bör den villkorliga fri-

givningen därmed kunna ske vid en senare tidpunkt än som följer av

brottsbalken. Det är här fråga om helt andra bedömningar än den fakul-

tativa prövning som görs inom kriminalvården. Avgörandet i dessa fall

kan därför ligga hos en särskild beslutsfattare. Det är regeringen som

enligt gällande bestämmelser beslutar om verkställighet i det enskilda

fallet och regeringen får vidare i varje enskilt beslut meddela de

föreskrifter som behövs för straffverkställigheten. Det är lämpligt att

även beslut om villkorlig frigivning i nu aktuella fall fattas av regeringen.

Därmed finns förutsättningar att även inhämta tribunalens synpunkter.

Det bör i sammanhanget framhållas att endast ett högst begränsat antal

verkställighetsfall i Sverige kan förväntas.

Vidare har tribunalerna enligt sina stadgor rätt och skyldighet att ha

överinseende över den faktiska verkställigheten av de fängelsestraff som

de har dömt ut. Jugoslavientribunalen har i verkställighetsavtalen angivit

att detta i praktiken kommer att ske med hjälp av Internationella Röda

Korset. För att möjliggöra denna tillsyn bör eventuella inspektions-

grupper tillåtas ha kontakt med de personer som avtjänar ett fängelse-

straff utdömt av en internationell tribunal och få tillträde till de platser

där de förvaras samt få allt erforderligt biträde av svenska myndigheter.

På liknande sätt som i fråga om den europeiska kommittén mot tortyr

m.m. se 2 3 §§ lagen (1988:695) med anledning av Sveriges tillträde

till den europeiska konventionen mot tortyr m.m. bör detta författnings-

regleras.

13 Utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i

Sverige

13.1 Schengenkonventionen

Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser i 2 kap. 5 a § brotts-

balken om hinder mot ny lagföring skall, med vissa angivna undantag,

även omfatta de fall där domen har meddelats av en stat som tillträtt

Schengenkonventionen.

Promemorians lagförslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat

det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 54 58 i Schengenkonventio-

nen finns som redovisats i avsnitt 5.3 bestämmelser om non bis in idem

(icke två gånger för samma sak), se bilaga 2. Huvudprincipen är att en

person som dömts i en stat under vissa förutsättningar inte får åtalas för

samma gärning i en annan stat. En stat som tillträder Schengenkonven-

tionen kan i en förklaring ange att den staten i vissa fall inte är bunden av

denna princip, dvs. lagföring kan ske på nytt. En utländsk brottmålsdom

skall dock alltid innebära hinder mot ny lagföring i en stat om den staten

gjort en framställning om överförande av lagföring eller beviljat utläm-

ning av den berörda personen till den andra staten. För närmare redogö-

relse för dessa bestämmelser i Schengenkonventionen hänvisas till prop.

1997/98:42 s. 88 92.

I propositionen (1997/98:42) om Sveriges anslutning till Schengen-

samarbetet angavs att Sverige skulle avge en förklaring av den innebör-

den att Sverige inte skall vara bunden av huvudprincipen om utländsk

doms hinderverkan om gärningen har förövats helt eller delvis på svenskt

territorium eller om gärningen har skadat statens säkerhet eller andra för

Sverige lika viktiga intressen (se s. 57 58). I propositionen konstaterades

även att vissa lagändringar krävdes för att Sverige skulle leva upp till de

krav Schengenkonventionen ställde upp i detta avseende (s. 90), dvs. att

en utländsk dom i vissa fall alltid har en hinderverkan, nämligen dels om

gärningen delvis förövats på ett territorium som tillhör den stat som

meddelat domen, dels om Sverige beviljat utlämning av den berörda

personen.

I propositionen 1998/99:32 behandlas Sveriges tillträde till vissa inom

EU och OECD utarbetade konventioner och protokoll om bl.a. bedräge-

rier och korruption. I vissa av dessa överenskommelser finns bestämmel-

ser om non bis in idem vilka i stort sett motsvarar de i Schengenkonven-

tionen. I den nämnda propositionen föreslogs vissa ändringar i 2 kap.

5 a § brottsbalken för att anpassa lagstiftningen till gjorda konventions-

åtaganden. Bland annat föreslogs bestämmelser om att en utländsk dom

alltid har en hinderverkan om brottet begåtts delvis här i riket och delvis

på ett territorium som tillhör den medlemsstat som meddelat domen och

om gärningen omfattas av de internationella överenskommelser som

anges i bestämmelsen eller om Sverige beviljat utlämning för lagföring

av den berörda personen. Ändringarna trädde i kraft den 1 juli 1999 (bet.

1998/99:JuU16, rskr. 1998/99:167, SFS 1999:197).

För att bestämmelserna i 2 kap. 5 a § brottsbalken även skall bli till-

lämpliga när dom meddelats av en stat som är medlem i Schengensamar-

betet bör bestämmelsen kompletteras så att en dom som meddelats av en

stat som tillträtt Schengenkonventionen utgör hinder mot ny lagföring,

med de undantag som framgår av paragrafen. En sådan reglering innebär

att Sverige kommer att ge en utländsk dom hinderverkan så snart den

aktuella staten har tillträtt Schengenkonventionen och oavsett om staten i

fråga deltar i samarbetet praktiskt och operativt och oavsett om staten har

anpassat sin lagstiftning till Schengenkonventionens olika krav (se härom

i inledningen till avsnitt 5.3). Enligt regeringens mening är det ingen

nackdel. Sverige bör här kunna avstå från att ställa krav på ömsesidighet.

En särskild föreskrift om att regleringen bara gäller i förhållande till

stater som operativt deltar i Schengensamarbetet skulle också tynga reg-

leringen i onödan.

13.2 Konventionen mellan Europeiska gemenskapernas

medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring

(double jeopardy)

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda 1987 års konvention

mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater om förbud mot

dubbel lagföring (double jeopardy). Vid ratificeringen av konventio-

nen skall Sverige avge en förklaring enligt artikel 2 i konventionen att

Sverige i vissa avseenden inte skall vara bunden av huvudprincipen

om hinderverkan av brottmålsdomar som meddelats av annan konven-

tionsstat. Nuvarande bestämmelser i 2 kap. 5 a § brottsbalken om

hinder mot ny lagföring skall även omfatta de fall där domen har

meddelats av en stat som har tillträtt konventionen.

Promemorian innehåller inget sådant förslag.

Skälen för regeringens förslag: Konventionen om förbud mot dubbel

lagföring utarbetades av medlemsstaterna i Europeiska gemenskaperna

1987, inom ramen för det Europeiska politiska samarbetet (EPS). Kon-

ventionen har ännu inte trätt i kraft. Den har ratificerats av Danmark,

Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna och Portugal. Nya medlems-

stater kan ansluta sig till konventionen.

Konventionen innehåller nio artiklar. Artikel 1 5 motsvarar artikel 54

58 i Schengenkonventionen. Övriga artiklar avser ratificering m.m.

Huvudprincipen är således att en person som har dömts i en konventions-

stat inte får åtalas för samma gärning i en annan konventionsstat. Precis

som i Schengenkonventionen kan en konventionsstat vid ratificering av

konventionen i en förklaring ange att denna huvudprincip får vika i vissa

avseenden, bl.a. om gärningen har förövats i den sistnämnda konven-

tionsstaten eller om gärningen omfattar brott mot den statens säkerhet

m.m. Även i denna konvention innebär en brottmålsdom i en konven-

tionsstat alltid hinder mot ny lagföring i en annan konventionsstat om

den sistnämnda staten beviljat överförande av lagföring av den aktuella

gärningen eller beviljat utlämning till den berörda staten eller om

gärningen helt eller delvis begåtts i den stat som meddelat domen.

Konventionen träder i kraft när samtliga tolv stater som 1987 var med-

lemmar i de europeiska gemenskaperna har deponerat sina anslutnings-

instrument. Konventionen medger samtidigt att, till dess konventionen

träder i kraft, stater som tillträder eller har tillträtt konventionen ömse-

sidigt avtalar om förtida tillämpning av konventionen.

Det finns ingen formell skyldighet för EU:s medlemsstater att tillträda

de konventioner som arbetats fram inom ramen för det europeiska poli-

tiska samarbetet. Däremot är det önskvärt och följer av den skyldighet att

samarbeta som åvilar EU:s medlemsstater (prop. 1994/95:19 s. 430). Nya

medlemsstater i EU har här samma samarbetsplikt som de EU-stater som

en gång förhandlade fram de aktuella konventionerna. Mot bakgrund av

att 1987 års konvention i sak överensstämmer med Schengenkonventio-

nens reglering finns det från svenska utgångspunkter inget som hindrar

att Sverige tillträder konventionen i anslutning till att lagstiftningen an-

passas till Schengenkonventionens krav. Så länge något eller några av

EU:s medlemsstater står utanför Schengensamarbetet kan 1987 års kon-

vention, den dag den träder i kraft eller börjar tillämpas mellan vissa EU-

stater, fylla en självständig funktion. Regeringen föreslår därför att riks-

dagen godkänner 1987 års konvention.

På motsvarande sätt som vid tillträdet till Schengenkonventionen bör

Sverige vid ratificering av konventionen avge en förklaring med inne-

börden att Sverige inte är bunden av huvudprincipen om utländsk doms

hinderverkan (artikel 1) om gärningen har förövats helt eller delvis på

svenskt territorium utom när gärningen även begåtts i den stat som med-

delat domen eller om gärningen har skadat statens säkerhet eller andra

för Sverige lika viktiga intressen. Vid deponeringen av

ratifikationsinstrumentet bör Sverige vidare förklara att Sverige, till dess

att konventionen träder i kraft, avser att tillämpa konventionen i

förhållande till de stater som har gjort motsvarande deklaration.

På motsvarande sätt som i avsnitt 13.1 föreslås i fråga om Schengen-

konventionen, bör uppräkningen i 2 kap. 5 a § brottsbalken kompletteras

med 1987 års konvention. Sverige bör kunna ge en dom från en EU-stat

som har tillträtt 1987 års konvention hinderverkan utan krav på annan

ömsesidighet än att staten i fråga har tillträtt 1987 års konvention, dvs.

utan krav på att staten i fråga har avgivit en förklaring om förtida tillämp-

ning av konventionen. En särskild föreskrift om att regleringen bara

gäller i förhållande till stater som har avgivit en förklaring om förtida

tillämpning av konventionen skulle tynga regleringen i onödan. Vi vill

här också hänvisa till vårt motsvarande ställningstagande när det gäller

Schengenkonventionen (avsnitt 13.1). Härigenom kan den här föreslagna

ändringen i 2 kap. 5 a § brottsbalken träda i kraft samtidigt med den änd-

ring som föreslås i avsnitt 13.1 och oberoende av när konventionen i

kraft eller om och när någon EU-stat avgivit en deklaration om förtida

tillämpning av konventionen.

14 Ändringar av svenska förbehåll till vissa

konventioner m.m.

14.1 1959 års rättshjälpskonvention

Regeringens förslag: Ett flertal förbehåll och förklaringar till 1959

års rättshjälpskonvention skall återkallas mot bakgrund av förslagen i

avsnitt 7, bl.a. om kommunikationsvägar och kravet på dubbel straff-

barhet. Andra förbehåll och förklaringar som inte har någon koppling

till de förändringar som föreslås i anslutning till denna lagstiftning

skall återkallas eller ändras med hänsyn till att de är otidsenliga eller

mot bakgrund av förändringar i andra delar av lagstiftningen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Som redovisats i avsnitt 5.2 gjorde

Sverige vid sitt tillträde till 1959 års rättshjälpskonvention olika förbehåll

och förklaringar som gällde såväl i vilken utsträckning som rättslig hjälp

kunde lämnas och under vilka förutsättningar så kunde ske som vilka

förfaranden Sverige kunde godta när det gällde kommunikationen mellan

den andra staten och Sverige (SÖ 1968:15). Sverige förbehöll sig att inte

lämna något bistånd bl.a. vad avsåg husrannsakan och beslag (artikel 5)

och överförande av frihetsberövade (artikel 11). Dessa förbehåll har

Sverige återtagit (SÖ 1977:88 och 1992:4) men för att rättslig hjälp skall

lämnas i dessa avseenden måste ett flertal villkor uppfyllas. Som påpe-

kats i avsnitt 5.2 begränsar dessa förbehåll Sveriges möjligheter att bistå

andra stater och det finns exempel på förbehåll som inte har täckning i

nuvarande lagstiftning och som inte heller tillämpas i praktiken. Detta

förhållande är otillfredsställande, bl.a. mot bakgrund av att andra länder

avstår från att begära bistånd eftersom förbehållen finns; dessa stater kan

ju inte veta att förbehållen inte avspeglas i vår lagstiftning. Vidare kan de

gjorda förbehållen innebära att svenska myndigheters möjligheter att

erhålla bistånd begränsas eftersom en konventionsstat är inte tvungen att

lämna rättslig hjälp mer än vad den andra staten är beredd att göra. Av

dessa anledningar är det av stor vikt att se över samtliga förbehåll som

gjorts i anslutning till konventionen oavsett om de förslag som redogörs

för i avsnitt 7 direkt föranleder ändringar i förbehållen.

Förbehållen

I anslutning till artikel 2, som tar upp vissa generella avslagsgrunder, har

Sverige förbehållit sig att en framställning om rättsligt biträde kan avslås

a) om den gärning ansökan avser inte är belagd med straff i svensk lag,

b) om förundersökning rörande gärningen har inletts i Sverige eller i

tredje stat,

c) om den i den ansökande staten misstänkte i Sverige eller i tredje stat

har åtalats för gärningen eller dom rörande denna har meddelats,

d) om i Sverige eller i tredje stat beslut har fattats att nedlägga för-

undersökning eller åtal för gärningen eller att inte inleda förundersökning

eller åtal för gärningen, eller

e) om straff för brottet är förfallet enligt svenska lag.

Dessa krav gäller således samtliga framställningar om rättslig hjälp

från andra stater. I avsnitt 7.6 föreslås att något generellt krav på dubbel

straffbarhet inte längre skall gälla utan endast gälla ansökningar om hus-

rannsakan och beslag. Förbehållet under a) om ett generellt krav på

dubbel straffbarhet kan därför återkallas. Vad sedan gäller förbehållen

under b) d) föreslås i avsnitt 7.14.5 att dessa grunder för avslag skall be-

gränsas till fall då dom eller beslut om åtalsunderlåtelse har meddelats i

Sverige. Det svenska förbehållet bör således ändras till att avse just

nämnda fall. Med hänsyn till vad som föreslås i avsnitt 7.14.6 om att

preskription inte skall utgöra en avslagsgrund bör förbehållet under e)

återkallas.

Förbehållet beträffande artikel 10.3 innebär att Sverige inte utbetalar

förskott till vittnen eller sakkunniga som har kallats på begäran endast av

den tilltalade. Förbehållet ställdes upp mot bakgrund av att enligt den då

gällande lagstiftningen en tilltalad själv fick stå för sina kostnader (se

prop 1961:48 s. 10 f.). Det finns inte längre någon anledning att hålla fast

vid denna ordning utan Sverige bör även i dessa fall kunna förskottera

medel för att tillgodose de önskemål som finns i brottmålsrättegången i

den ansökande staten. Vidare finns det möjlighet för Sverige att återkräva

det förskotterade beloppet. Förbehållet kan av denna anledning

återkallas.

Enligt artikel 13.1 skall Sverige översända utdrag ur straffregister och

uppgifter ur detsamma till den ansökande statens rättsliga myndigheter i

ett brottmål i samma utsträckning som svenska rättsliga myndigheter kan

erhålla sådana utdrag och uppgifter i liknande fall. Förbehållet till artikel

13.2 innebär att Sverige inte översänder utdrag ur det svenska straff-

register i andra fall. Den princip som genomsyrar den nya lagen är att

svenska myndigheter skall hjälpa utländska myndigheter i samma ut-

sträckning som de kan hjälpa andra nationella myndigheter. Denna

princip bör även gälla i detta avseende. Enligt 11 § lag (1998:620) om

belastningsregister får uppgifter ur registret lämnas ut till en utländsk

myndighet om utlämnandet följer av en internationell överenskommelse

som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt. Enligt 13 § 3 i

samma lag får regeringen meddela föreskrifter om att de uppgifter som

får lämnas ut enligt 11 § skall begränsas. Sådana föreskrifter finns i för-

ordningen (1999:1134) om belastningsregister. Regeringen kan i den för-

ordningen bestämma vilka uppgifter som skall lämnas ut i andra fall än

de som regleras av artikel 13.1 i konventionen. Mot bakgrund härav kan

förbehållet återkallas.

I förbehållen till artikel 15.7 och artikel 20 anges att ett protokoll från

1957 om inbördes rättshjälp mellan Danmark, Norge och Sverige skall

gälla gentemot dessa stater. I samband med att den nordiska överens-

kommelsen om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupp-

tagning (SÖ 1975:42) trädde kraft upphörde, enligt den överenskommel-

sens artikel 5 b, protokollet att gälla. Förbehållen bör återkallas och er-

sättas av en förklaring till artikel 26 i konventionen om att ovan nämnda

nordiska överenskommelse gäller mellan de nordiska staterna.

I artikel 16 har Sverige förbehållit sig att vid tvångsdelgivningar skall

delgivningshandlingarna vara översatta till svenska. I avsnitt 7.3 föreslås

att huvudregeln bör vara att ansökningar med bilagor skall vara översatta

till svenska, danska eller norska. Med hänsyn härtill och då

särregleringar bör undvikas bör förbehållet återkallas och

översättningsfrågan helt regleras i anslutning till förklaringen till artikel

16.2 (se nedan).

I artikel 22 åtar sig konventionsstat att underrätta annan konventions-

stat om straffdomar och efterföljande åtgärder, som införts i straffregister

avseende den senare statens medborgare samt att dessa underrättelser

skall ske mellan staterna justitieministerier. Enligt den förklarande rap-

porten till konventionen anges efterföljande åtgärder vara rehabiliterande

åtgärder avseende den dömde. I det svenska förbehållet till artikeln anges

att underrättelse inte kommer att lämnas beträffande efterföljande åtgär-

der samt att underrättelser skall skickas från och till Utrikesdepartemen-

tet. Åtagandet gäller endast i den mån som uppgifterna finns i ett straff-

register. De uppgifter som enligt 3 § lag (1998:620) om belastnings-

register registret skall innehålla omfattar inte efterföljande åtgärder. Av

den anledningen bör förbehållet kunna återkallas. Återkallelsen bör

emellertid, för det fall innehållet i belastningsregistret ändras i framtiden,

ersättas med en förklaring att underrättelser om efterföljande åtgärder

kommer att ske i den mån så kan ske enligt svenska föreskrifter. På mot-

svarande sätt som angetts under artikel 13 kan regeringen i förordning

bestämma vilka uppgifter som kan lämnas ut. Med hänsyn till de

ändringar som föreslås i avsnitt 7.2 kan förbehållet om att underrättelse

skall skickas till och från Utrikesdepartementet återkallas.

Förklaringarna

Enligt konventionens artikel 5 får konventionsstater genom en förklaring

förbehålla sig rätten att ställa upp följande villkor vid ansökningar om

husrannsakan och beslag, nämligen a) att gärningen är straffbar i både

den ansökande och anmodade staten, b) gärningen skall kunna föranleda

utlämning, och c) verkställande av framställningen skall vara förenligt

med den anmodade statens lagstiftning. När Sverige accepterade att

lämna rättslig hjälp enligt artikel 5 återkallades reservationen och avgavs

i stället i en förklaring vissa förutsättningar och villkor för att rättslig

hjälp skall kunna ges (SÖ 1977:88). För att egendom skulle tas i beslag

och överlämnas krävs att någon i den ansökande staten är misstänkt, till-

talad eller dömd för där straffbelagd gärning samt att egendomen skäli-

gen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen eller vara från-

händ någon genom denna. Vidare ställs krav på att gärningen är straffbar

i Sverige, att det kan ådömas ett straff mer än ett år i fängelse, samt att

verkställigheten är förenlig med svensk lag. I avsnitt 7.6. föreslås att

kravet på att brottet skall vara utlämningsbart tas bort och förbehållet

återkallas i denna del. Sverige bör begränsa sin förklaring till att avse de

villkor som anges i artikelns punkt a) och c).

I anslutning till artikel 7 punkt 3 förklarade Sverige att en kallelse som

avser en tilltalad som vistas i Sverige skall överlämnas till svensk myn-

dighet senast 30 dagar före den dag då den tilltalade skall inställa sig.

Tidsfristen är rimlig med hänsyn till den tilltalades intresse att i god tid få

reda på att han eller hon skall inställa sig i den ansökande staten och mot

bakgrund av att det kan ta viss tid innan delgivningen skett. Förklaringen

bör finnas kvar.

När Sverige genomfört lagändringar och kunde bistå med att överföra

frihetsberövade personer till en ansökande stat enligt artikel 11 åter-

kallade Sverige förbehållet mot artikel 11 och avgav i stället en förkla-

ring om att sådant bistånd kunde ges under vissa villkor (SÖ 1992:4).

Samtliga villkor, utom två, överensstämmer med de villkor som enligt

artikel 1.2, artikel 2 och artikel 11 får ställas upp utan särskild förklaring

om detta. I de delarna kan förklaringen således återtas. I avsnitt 7.13.2

föreslås att något krav på dubbel straffbarhet inte skall gälla. Även i den

delen kan förklaringen återtas. I förklaringen angavs att förhöret eller

konfrontationen inte får avse den frihetsberövades egen brottslighet. I

den delen får förklaringen stå kvar, men i övrigt kan förklaringen till

artikel 11 återkallas.

I anslutning till artikel 15.6 och artikel 21.1 förklarade Sverige att

framställningar skulle ske via diplomatiska kanaler samt att i brådskande

fall kunde framställningen sändas direkt till Utrikesdepartementet. Mot

bakgrund av de ändringar som föreslås i avsnitt 7.1.1 och 7.2 bör dessa

förklaringar återkallas. Konventionens bestämmelser om att framställ-

ningar skall översändas mellan staternas justitieministerier eller i vissa,

t.ex. brådskande, fall direkt till berörda myndigheter kommer därmed att

gälla.

I artikel 16 finns bestämmelser om översättning av en ansökan och de

därtill bifogade handlingarna. Sverige har förklarat att framställning

jämte bilagor som gäller bevisupptagning och överförande av lagföring

skall vara översatta till svenska, danska eller norska. Mot bakgrund av

vad som föreslås i avsnitt 7.3 om att den instans som handlägger ärendet

kan tillåta annat bör förbehållet modifieras på detta sätt och omfatta alla

slags ansökningar enligt konventionen.

Enligt artikel 24 skall konventionsstat ange vilka myndigheter som

anses vara rättsliga myndigheter i konventionens mening. I anslutning till

detta har Sverige i sin förklaring angett att såsom judiciell myndighet

avses domstol, undersökningsdomare, och i vissa fall åklagare. Med hän-

syn till att förklaringen är till för att ange vilka myndigheter som Sverige

anser är rättsliga myndigheter i Sverige kan undersökningsdomare tas

bort. Åklagare bör i samtliga fall anses vara rättslig myndighet i konven-

tionens mening och förklaringen bör ändras i detta avseende.

14.2 Övriga konventioner

Regeringens förslag: Med hänsyn till de ändringar som föreslås om

centralmyndigheten i avsnitt 7.2 skall förklaringar som gjorts i de

konventionerna där Utrikesdepartementet har utsetts till

centralmyndighet ändras. I stället skall Justitiedepartementet utses till

centralmyndighet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Riksskatteverket har påpekat att en ändring vad avser central-

myndigheten i det brittiska förverkandeavtalet också måste ske.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 7.1.1 och 7.2 föreslås att den

diplomatiska vägen såsom ett kommunikationssätt skall tas bort, att

direktkommunikationer skall tillåtas bl.a. i den mån det framgår av en

internationell överenskommelse som är bindande för Sverige samt att

centralmyndighetsfunktionen skall överflyttas från Utrikesdepartementet

till Justitiedepartementet. Överflyttningen av centralmyndighetsfunktio-

nen avser såväl det straffrättsliga som civilrättsliga samarbetet. Mot bak-

grund av dessa förslag kan Sverige återta sina förklaringar som anger att

Utrikesdepartementet är mottagande och avsändande myndighet samt att

framställningar skall skickas på diplomatisk väg.

De förklaringar som kan återkallas i konventioner och tilläggsprotokoll

som utarbetats inom det straffrättsliga området är följande:

 artikel 5 i 1978 års andra tilläggsprotokollet till Europarådets kon-

vention från 1957 om utlämning

 artikel 27.4 i Europarådets konvention från 1964 om övervakning av

villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer,

 artikel 15.4 i Europarådets konvention från 1964 om straff för väg-

trafikbrott,

 artikel 15.3 i Europarådets konvention från 1970 om brottmålsdoms

internationella verkningar,

 artikel 13.3 i Europarådets konvention från 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

 artikel 5.3 i Europarådets konvention från 1983 om överförande av

dömda personer,

 artikel 7.8 och 17.7 i FN:s konvention från 1988 mot olaglig

hantering av narkotika och psykotropa ämnen, och

 artikel 23.2 i Europarådets konvention från 1990 om penningtvätt,

efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott.

I flera bilaterala avtal, t.ex. i det brittiska förverkandeavtalet anges,

som Riksskatteverket påpekat, Utrikesdepartementet som centralmyndig-

het. Även här bör Sverige anmäla att centralmyndighetsfunktionen

flyttats.

Beträffande det civilrättsliga samarbetet vad avser delgivning och

bevisupptagning skall förklaringar ändras i följande konventioner:

 artikel 21 i 1965 års Haagkonvention om delgivning i utlandet av

handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur,

 artikel 2 och artikel 15 17 i 1970 års Haagkonvention om bevisupp-

tagning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur,

 artikel 2 i Europarådets konvention från 1977 om översändande av

ansökningar om rättshjälp, och

 artikel 29 i 1980 års Haagkonvention om internationell rättshjälp.

I de bilaterala avtal som Sverige träffat med andra stater vad gäller det

civilrättsliga samarbetet bör motsvarande ändringar göras. Beträffande

1968 års konvention angående upplysningar om innehållet i utländsk rätt

och dess tilläggsprotokoll från 1978 har inga förklaringar gjorts be-

träffande centralmyndigheten utan centralmyndighetens placering fram-

går av förordningen (1981:366) om rätt att i vissa fall begära upplysning-

ar om innehållet i utländsk rätt. De ändringar som föranleds av de förslag

som anges i avsnitt 7.2 kan tas om hand genom förordningsändringar.

15 Ikraftträdande

Den nya lagstiftningen bör, särskilt med hänsyn till Sveriges intresse av

att praktiskt och operativt kunna delta i Schengensamarbetet (se avsnitt

5.3), träda i kraft snarast möjligt. En lämplig dag för ikraftträdande är

den 1 oktober 2000.

Genom den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål upp-

hävs lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran

av främmande stat och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbetet på brottmålsområdet. I lagrådsremissen

föreslås inte några särskilda övergångsbestämmelser. Lagrådet har

anmärkt att det när lagen träder i kraft kan finnas ett antal aktuella

åtgärder, vilka beslutats med stöd av de äldre bestämmelserna och för

vilka lagstödet upphör. Enligt Lagrådet måste avsikten vara att dessa

åtgärder i stället skall anses beslutade enligt motsvarande nya

bestämmelser. Enligt Lagrådets mening fordras en uttrycklig lagregel.

Lagrådet föreslår därför att det till det andra stycket i

ikraftträdandebestämmelsen fogas en övergångsbestämmelse.

Frågor om övergångsbestämmelser vid processlag behandlades ingå-

ende av Processlagsberedningen vid införandet av rättegångsbalken.

Processlagsberedningen uttalade att enligt allmänt vedertagna grunder

skall en ny processlag tilllämpas på varje processuell företeelse som in-

träffar efter det att lagen har trätt i kraft och att det är utan betydelse om

det materiella rättsförhållandet som är rättegångens föremål har upp-

kommit innan lagen trätt i kraft. Detta gäller alla nya bestämmelser av

processrättslig innebörd, vare sig det angår domstolsväsendet, förfaran-

det, ordningen för överklagande eller bevisrätten. En ny processlag får

således inte någon retroaktiv verkan. Den ändrar och rubbar inte det pro-

cessuella läge som vid dess ikraftträdande redan har inträtt eller de

processuella rättigheter eller skyldigheter som uppstått på grund av redan

företagna processhandlingar. Å andra sidan skall enligt beredningen en

ny processlag principiellt omedelbart tillämpas också på en rättegång

som börjat redan innan lagen trätt i kraft (se Fitger, Kommentaren till

rättegångsbalken vid RP:1).

De principer som Processlagsberedningen uttalade har genomgående

följts när ny processrättslig lagstiftning genomförts. Av större reformer

under senare år kan nämnas lagen (1996:242) om domstolsärenden som

ersatte 1946 års ärendelag (prop. 1995/96:115, bet. 1995/96:JuU17 och

rskr. 1995/96:193). Endast vid stora olägenheter och svårlösta konflikter

mellan gammal och ny lag har särskilda bestämmelser givits i fråga om

lagens tillämpning på rättegångar som pågår vid lagens ikraftträdande.

Sådana övergångsregler har exempelvis givits vid införandet av en be-

gränsning av möjligheten att överklaga ett beslut eller vid ändrat kost-

nadsansvar för rättegångskostnader och har inneburit att äldre bestäm-

melser skall tillämpas i vissa fall även efter ikraftträdandet av den nya

lagen. Ett exempel på en sådan övergångsbestämmelse finns i nyss

nämnda lagstiftningsärende; äldre bestämmelser i fråga om rätten att

överklaga skulle fortfarande gälla i fråga om beslut som meddelats före

ikraftträdandet enligt 1946 års ärendelag. Några sådana bestämmelser är

inte aktuella i detta lagstiftningsärende.

Beslut om åtgärder som kan ha fattats med stöd av äldre bestämmelser

i detta lagstiftningsärende är framför allt beslut om beslag och kvarstad

som fattats med stöd av reglerna i tvångsmedelslagen. Enligt de process-

rättsliga principer som redovisats ovan finns det lagstöd för dessa åtgär-

der även efter ikraftträdandet. Förutsättningarna för en åtgärd som för

övrigt är de samma i tvångsmedelslagen och i den nya lagen som har

beslutats enligt äldre lagstiftning skall efter ikraftträdandet prövas enligt

den nya lagstiftningen. Det finns mot denna bakgrund inte något behov

av en sådan övergångsbestämmelse som Lagrådet föreslår. En sådan

bestämmelse skulle tvärtom innebära ett markant avsteg från den ordning

som gällt sedan rättegångsbalkens tillkomst och skulle därmed kunna

leda till olyckliga motsatsslut och utgöra en oönskad förebild för

framtida processrättsreformer. Regeringen föreslår därför ingen

övergångsbestämmelse till den nya lagen. Regeringen vill framhålla att

bestämmelser av det slag som Lagrådet föreslår däremot ofta är

nödvändiga när ny materiell lagstiftning, dvs lagstiftning utanför

processrättens område, införs. Ett tydligt exempel är punkten 4 i

ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård som föreskriver att den som vid ikraffträdandet är

intagen på sjukvårdsinrättning enligt vissa paragrafer i den gamla lagen

skall anses intagen för tvångsvård enligt viss paragraf i den nya lagen.

16 Ekonomiska konsekvenser

Den samlade effekten av förslaget om en ny lag om internationell rättslig

hjälp i brottmål bör bli att resurserna inom rättsväsendet, framför allt

inom åklagarväsendet, kan användas på ett mer rationellt och effektivt

sätt. Detta sker främst genom att direkt kommunikation i stor utsträck-

ning tillåts mellan den ansökande myndigheten och den svenska åklagare

eller domstol som skall verkställa ansökan. Detta innebär att kommuni-

kationsvägarna förkortas och att antalet handläggningsnivåer minskas.

Antalet beslutsnivåer minskas också genom att regeringen inte längre

prövar ansökningar om överlämnande av beslagtagen egendom till annan

stat. Samtidigt förenklas och effektiviseras handläggningen hos de

svenska åklagarna och domstolarna genom att enhetliga och generella

förfaranderegler införs vid handläggningen av en utländsk begäran om

rättslig hjälp. Vidare införs flexibla behörighetsregler som innebär att

onödigt dubbelarbete kan undvikas vid verkställande av en ansökan om

rättslig hjälp som avser flera åtgärder som annars skulle behövt hand-

läggas av olika åklagare inom riket. Dessa reformer innebär kostnads-

besparingar för rättsväsendet men är av sådant slag att det inte är möjligt

att mer i detalj beräkna effekterna av dem.

I avsnitt 7.3 behandlas bestämmelserna om översättning av ansök-

ningar om rättslig hjälp och i avsnitt 9 behandlas frågan om översättning

av rättegångshandlingar i brottmål som översänds direkt per post till en

person utomlands. Omfattningen av skyldigheten att översätta handlingar

motsvarar den som gäller idag. Däremot omfördelas ansvaret för över-

sättning genom att översättningar i allt större utsträckning kommer att

ombesörjas av den åklagare respektive domstol som också har ansvaret

för att handlingarna blir erforderligt översatta. Översättningskostnaden

kommer därför i större utsträckning belasta domstolsväsendet respektive

åklagarväsendet och i allt mindre utsträckning regeringskansliet.

Den nya lagen utgår, liksom de internationella konventionerna på om-

rådet, från att det är den anmodade staten som skall stå för kostnaderna

för den begärda rättsliga hjälpen. Samtidigt som nya och mer kostnads-

krävande former av rättslig hjälp tillkommer har det blivit allt vanligare i

de internationella instrumenten att den anmodade staten kan återkräva

kostnaden för den rättslig hjälpen. Detta gäller t.ex. förhör genom video-

konferens och hemlig teleavlyssning. Regeringen ges i lagen bemyndig-

ande att föreskriva att kostnaderna för rättslig hjälp får återkrävas i den

utsträckning mån det inte strider mot Sveriges åtaganden av en inter-

nationell överenskommelse. I den delen innebär den nya lagstiftningen

därför inga ökade kostnader. I den mån förutsättningar förelegat att in-

leda en svensk förundersökning och att i den t.ex. besluta om hemlig tele-

avlyssning föreligger inte några ökade kostnader. Möjligheten att åter-

kräva kostnaderna från den ansökande staten innebär istället i dessa fall

minskade kostnader för Sverige.

Genom lagen förbättras också möjligheterna för svenska åklagare och

domstolar att få rättslig hjälp utomlands, vilket i sin tur förbättrar

förutsättningarna för svenska åklagare och domstolar att utreda och

lagföra brott som har internationella inslag. De nya möjligheterna att

hålla telefonförhör och förhör genom videokonferens kan innebära

kostnadsbesparingar för rättsväsendet.

I lagen införs också en generell möjlighet för den som berörs av åtgär-

den att, på samma sätt som i en svensk förundersökning eller rättegång,

få offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson och för rätten

att utse en person att biträda den som skall höras som vittne eller sak-

kunnig genom videokonferens. Dessa förslag innebär vissa kostnader för

staten som är svåra att beräkna. I de fall en svensk förundersökning hade

kunnat inledas på grundval av den aktuella informationen i ärendet kan

förslaget inte anses föranleda några ytterligare kostnader. I sådant fall

kan ju offentlig försvarare förordnas i den svenska förundersökningen.

Dessa kostnader beräknas rymmas inom budgetramarna för offentlig

försvarare och målsägandebiträde.

Det kan antas att antalet ansökningar om rättslig hjälp kommer att öka

under de närmaste åren. Genom den nya lagen kommer Sverige att på ett

effektivare sätt, och till lägre kostnader, kunna möta den ökade ärende-

mängden. För att lagen skall få full genomslagskraft behövs det initialt

utbildningsinsatser på området.

Sett ur ett helhetsperspektiv beräknas inte förslagen, som avser att

effektivisera brottsutredningar av allvarlig och gränsöverskridande

brottslighet, vara förenade med ökade kostnader för staten.

De kostnader som kan bedömas följa av förslaget till ändringar i lagen

om samarbete med de internationella tribunalerna, avser biträde krimi-

nalvården skall lämna vid undersökningar av behandlingen av den som

verkställer ett straff utdömt av tribunalen. Dessa beräknas endast leda till

högst marginella kostnader som ryms inom befintliga budgetramar.

17 Författningskommentar

17.1 Förslaget till lag om internationell rättslig hjälp i

brottmål

1 kap. Inledande bestämmelser

1 §

Bestämmelsen innehåller en beskrivning av lagens indelning och inne-

håll. Lagen ersätter tvångsmedelslagen och 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet samt de delar av 1946 års bevisupptagningslagar som

behandlar straffrättsligt samarbete (se härom vidare i avsnitt 6.1).

Tillämpningsområde

2 §

I paragrafen finns en uttömmande uppräkning av vilka åtgärder som

avses med rättslig hjälp enligt lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3. I

4 kap. i lagen finns detaljerade bestämmelser om de olika åtgärderna

(avsnitt 7.7 7.13). Av paragrafen framgår också att lagen inte hindrar att

åklagare eller domstolar lämnar hjälp med en åtgärd som inte omfattas av

lagen (se avsnitt 6.3). I dessa fall är det inte möjligt att använda tvångs-

medel eller andra tvångsåtgärder. I 5 kap. 11 § finns också bestämmelser

om att regeringen kan besluta att dela förverkad egendom eller dess

värde med annan stat.

3 §

Av paragrafen framgår lagens huvudsakliga tillämpningsområde, dvs. att

hjälp skall lämnas i rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller

lagföring för brott. Detta har behandlats i avsnitt 6.1. Lagen är i viss ut-

sträckning också tillämplig vid administrativa och andra förfaranden, se

5 §. Ett förtydligande som har gjorts i förhållande till nuvarande lagstift-

ning är att lagen omfattar även de fall där det straffrättsliga förfarandet

riktar sig mot en juridisk person. Inget krav på formell ömsesidighet

ställs upp. Rättslig hjälp kan således lämnas oavsett om ett avtal finns

med den andra staten eller inte (se avsnitt 4.1). Vid beslag och kvarstad

för att säkra verkställighet i Sverige av utländska förverkanden finns

dock ett faktiskt krav på ömsesidighet inbyggt i regleringen, se vid 4 kap.

23 och 24 §§.

4 §

Av bestämmelsen framgår att rättslig hjälp enligt lagen i första hand

lämnas av åklagare eller domstol. Vid överförande av frihetsberövade för

förhör m.m. lämnas hjälpen av regeringen (se vid 4 kap. 30 §). När del-

ning av förverkad egendom skall ske med en annan stat är det regeringen

som fattar beslut (se vid 5 kap. 11 §). Polis- och tullsamarbete omfattas

inte av lagen. En utländsk polismyndighet kan dock vara behörig att an-

söka om rättslig hjälp enligt lagen om det följer av en internationell

överenskommelse som är bindande för Sverige (se vid 2 kap. 3 §).

Frågan har behandlats i avsnitt 6.1.

5 §

Av paragrafens första stycke framgår att lagen även är tillämplig i andra

förfaranden än rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller

lagföring för brott (se 1 kap. 3 §). Vilka förfaranden som avses har

behandlats ingående i avsnitt 6.2 (se också avsnitt 5.3). En begränsning

av tillämpningsområdet för den första punkten framgår av andra stycket.

Det förfarande som ansökan avser skall omfattas av en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Finns ingen sådan överenskommelse är åklagaren eller domstolen för-

hindrade att lämna rättslig hjälp med sådana åtgärder som framgår av

lagen. Bestämmelsens formulering innebär även att de begränsningar

som framgår av överenskommelsen också begränsar lagens tillämpning.

När det exempelvis gäller administrativa förfaranden begränsas använd-

ningsområdet i förhållande till de stater som tillträtt Schengen-

konventionen till att avse förfaranden där det administrativa beslutet kan

överklagas till en domstol som är behörig att döma i brottmål.

Regeringen kommer att tillkännage vilka överenskommelser som finns

och vilka begränsningar de innehåller, se under 5 kap. 13 §. Beträffande

möjligheten att använda sig av husrannsakan och beslag i administrativa

förfaranden gäller särskilda regler (avsnitt 7.11 och kommentaren till 4

kap. 20 §). De ärenden som anges i de andra och tredje punkterna har sin

grund i artikel 49 b) och d) i Schengenkonventionen. För dessa ärende-

typer ställs inte upp något formellt krav på ömsesidighet utan hjälp kan

lämnas oberoende av om det finns en internationell överenskommelse

med den ansökande staten.

6 §

Av bestämmelsen framgår att rättslig hjälp skall även kunna lämnas på

verkställighetsstadiet. Frågan har behandlats i avsnitt 6.2 (se också av-

snitt 5.3). Hjälp som avses i denna paragraf lämnas utan något krav på

ömsesidighet.

7 §

Av paragrafen framgår när svenska åklagare och domstolar har rätt att

ansöka om rättslig hjälp i en annan stat. Frågan har behandlats i avsnitt

6.4. Beträffande domstolarna är reglerna uttömmande. Domstolarna får

således endast ansöka om rättslig hjälp i de fall det framgår av bestäm-

melserna i lagen, t.ex. bevisupptagning vid utländsk domstol eller förhör

genom videokonferens. För åklagarna förhåller sig det annorlunda. En

åklagare kan ansöka om rättslig hjälp med stöd av bestämmelserna i

lagen, men lagen hindrar inte en åklagare att ansöka om annan hjälp så

länge den andra staten tillåter detta. En åklagare kan således ansöka om

rättslig hjälp utomlands med en åtgärd som är möjlig i den andra staten

även om en sådan åtgärd inte framgår direkt av lagens bestämmelser eller

är tillgänglig enligt svensk rätt. Det är sedan upp till den andra staten och

avgöra om bistånd med hänsyn till den statens bestämmelser kan lämnas

eller inte. Att det trots detta behövs vissa särskilda bestämmelser som

reglerar åklagares möjlighet att ansöka om rättslig hjälp utomlands har

behandlats i avsnitt 6.4.

2 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige

Allmänna förutsättningar

1 §

I paragrafens första stycke har en generell regel tagits in som innebär att

svenska åklagare och domstolar kan bistå den andra staten med de åt-

gärder som räknas upp i 1 kap. 2 § under de förutsättningar som gäller

för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller

rättegång. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.4. I de fall den

rättsliga hjälpen lämnas under särskilda förutsättningar framgår det av

denna lag. Ett exempel är att gärningen inte alltid behöver vara straffbar i

Sverige för att hjälp skall kunna lämnas (se 2 kap. 2 §). Ett annat

exempel är att domstol alltid skall pröva ett av åklagaren gjort beslag och

inte är beroende av att den som beslaget drabbat begär en prövning av

rätten (se 4 kap. 16 §).

I det andra stycket anges att särskilda bestämmelser gäller vid över-

förande av frihetsberövade för förhör m.m., vilket följer av att någon

sådan inhemsk reglering inte finns.

I paragrafens tredje stycke anges att den rättsliga hjälpen får förenas

med villkor i vissa fall enligt bestämmelsen i 5 kap. 2 § (se avsnitt 7.15).

2 §

Av paragrafen framgår att rättslig hjälp i vissa fall kan lämnas utan att

något krav på dubbel straffbarhet dvs. att gärningen också är straffbar i

Sverige ställs upp. Detta gäller förhör enligt bestämmelserna om för-

undersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, telefonförhör,

förhör genom videokonferens, överförande av frihetsberövade för förhör

m.m. Frågan har behandlats utförligt i avsnitt 7.6.

Ett krav på dubbel straffbarhet behålls som huvudregel vid hjälp med

husrannsakan, beslag och kvarstad. När det gäller kravet på dubbel

straffbarhet krävs inte att den gärning som ansökan avser skall falla

direkt under en svensk straffbestämmelse. Det är tillräckligt att den

aktuella gärningstypen är kriminaliserad i Sverige. Detta framgår av den i

lagtexten använda formuleringen, som är densamma i 4 §

utlämningslagen, dvs. att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt

svensk lag (jfr prop 1978/79:80 s.15 ff. och NJA 1993 s. 137). När det

gäller husrannsakan och beslag finns vissa undantag från kravet på

dubbel straffbarhet i 4 kap. 20 § om ansökan görs av en medlemsstat i

EU, Norge eller Island eller om gärningen i den ansökande staten eller i

Sverige beivras genom ett administrativt förfarande eller annat rättsligt

än ett straffrättsligt förfarande.

För hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig

kameraövervakning, liksom om ansökan gäller kroppsbesiktning, kropps-

visitation eller tagande av fingeravtryck m.m. eller andra åtgärder som

avses i 28 kap. rättegångsbalken gäller ett oinskränkt krav på dubbel

straffbarhet. För dessa slags åtgärder finns inga särregler för EU:s

medlemsstater eller för ansökningar från Norge och Island. Inte heller

finns några särregler som tar sikte på de fall när den gärning som

ansökan avser i den ansökande staten eller i Sverige beivras i ett t.ex.

administrativt förfarande. Sverige kan med andra ord inte bistå en stat

med t.ex. hemlig teleavlyssning med mindre den aktuella gärningen är

straffbar enligt såväl den ansökande statens lag som svensk lag. Ett krav

på dubbel straffbarhet finns i viss utsträckning redan inbyggt i 2 kap. 1 §

nämligen i de fall det enligt svensk rätt ställs krav på att brottet är av viss

svårhet för att den begärda åtgärden skall kunna vidtas.

Ansökan

3 §

I paragrafen regleras vilka myndigheter som är behöriga att ansöka om

rättslig hjälp i Sverige. Utländska åklagare, undersökningsdomare, andra

domare och domstolar är alltid behöriga att ansöka om sådan rättslig

hjälp som avses i lagen. Även andra är behöriga, om det föreskrivs i en

internationell överenskommelse som är bindande för Sverige. Denna

fråga har behandlats i avsnitt 6.1. Ett exempel erbjuder 1959 års rätts-

hjälpskonvention enligt vilken det är upp till varje konventionsstat att

ange vilka myndigheter de anser vara rättsliga myndigheter i konventio-

nens mening. Vissa länder, bl.a. Danmark och Storbritannien och Nord-

irland, har t.ex. i sin uppräkning även tagit med polismyndigheter.

Beträffande Sveriges förklaring till 1959 års rättshjälpskonvention

avseende i Sverige behöriga myndigheter, se avsnitt 14.1. Av 1 kap. 7 §

framgår att svensk åklagare och domstol får ansöka om rättslig hjälp

utomlands.

4 §

Av bestämmelsen framgår vad en ansökan om rättslig hjälp bör

innehålla. Frågan har behandlats i avsnitt 7.3. Det finns också i 4 kap. 8,

14 och 29 §§ särskilda bestämmelser om vad ansökan skall innehålla vid

vissa slag av åtgärder.

5 §

Paragrafen anger att en ansökan skall vara skriven på svenska, danska

eller norska eller översatt till något av dessa språk. Från denna regel kan

den handläggande instansen medge undantag i det enskilda fallet. Frågan

har behandlats i avsnitt 7.3.

6 §

I paragrafens första stycke anges att en ansökan som huvudregel skall

skickas till centralmyndigheten, utan anlitande av den diplomatiska

vägen, som sedan vidarebefordrar ansökan till behörig domstol eller

Riksåklagaren. Centralmyndigheten kan vidarebefordra en ansökan direkt

till behörig åklagare efter samråd med Riksåklagaren. Exempel på sådana

fall är när ärendet är brådskande. Frågan har behandlats i avsnitt 7.1. Av

paragrafen framgår att centralmyndigheten för ansökningar om rättslig

hjälp i brottmål är Justitiedepartementet (se avsnitt 7.2). I de fall en an-

sökan skall prövas av regeringen överlämnas den inte till Riksåklagaren

eller någon domstol. Detta gäller bl.a. vissa ansökningar om överförande

av frihetsberövade för förhör m.m. Ett annat fall där ansökan inte skall

vidarebefordras är om det är uppenbart att ansökan skall avslås med stöd

av 2 kap. 15 §. Ärenden om delning av förverkad egendom mellan stater

överlämnas inte heller eftersom regeringen prövar en sådan fråga.

Enligt andra stycket kan en ansökan göras direkt till behörig åklagare

eller domstol om ansökan görs av en medlemsstat i EU eller Norge eller

Island eller om Sverige i en internationell överenskommelse har avtalat

med den ansökande staten om en sådan direkt kommunikation (se avsnitt

7.1.1). Ett exempel på ett sådan överenskommelse är artikel 15.2 i 1959

års rättshjälpskonvention där en ansökan kan skickas över direkt till den

verkställande myndigheten i brådskande fall.

Behörighet och överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt

7 §

Paragrafen anger vilken domstol eller åklagare som är behörig att hand-

lägga en ansökan. För att undvika att en ansökan skall behöva handläggas

av flera behöriga åklagare med hänsyn till ansökans innehåll föreskrivs

att en åklagare som är behörig att handlägga en av flera begärda åtgärder

får även vidta andra åtgärder som en annan åklagare är behörig att vidta.

Det finns också regler om att en ansökan kan överlämnas till annan

åklagare eller tingsrätt för det fall åklagaren eller tingsrätten vid ärendets

handläggning finner att den inte är behörig eller om det är lämpligt att så

sker. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.1.2.

Underrättelser

8 §

I första stycket framgår huvudregeln att en bekräftelse alltid skall över-

sändas om det begärs av den ansökande myndigheten. Det är endast om

åtgärden kan vidtas genast som en bekräftelse inte behöver översändas. I

det andra stycket anges hur den handläggande myndigheten skall förfara

gentemot den ansökande statens myndigheter om en uppställd tidsfrist

inte kan iakttas. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.

Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet

9 §

Av paragrafen framgår att den ansökande staten kan komplettera eller

yttra sig över en ansökan som i visst avseende är ofullständig eller om

ansökan endast kan bifallas delvis eller under vissa villkor.

Bestämmelsen som har behandlats i avsnitt 7.5 klargör

samarbetsskyldigheten och att eventuella brister i ansökan eller hinder

för verkställigheten inte skall föranleda att ansökan avslås utan att den

handläggande instansen i första hand skall begära kompletterande

uppgifter. Kommunikationsvägen vid en begäran om komplettering

lämnas i bestämmelsen oreglerad. Det naturliga är att kompletteringar

begärs på motsvarande väg som ansökan ges in. Det är naturligtvis inget

som hindrar att den handläggande instansen direkt tar kontakt med den

ansökande myndigheten för att begära kompletteringar. I de fall direkt

kommunikation sker med den ansökande myndigheten bör också den

handläggande instansen tillsammans med den ansökande myndigheten

överväga hur de uppkomna hindren kan övervinnas (se gemensam åtgärd

om goda rutiner, avsnitt 5.4.5).

Förfarandet

10 §

I paragrafen uppställs ett generellt skyndsamhetskrav. Enligt bestämmel-

sen skall vidare samma förfarande tillämpas som när en motsvarande åt-

gärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång om inte annat

föreskrivs i lagen. Detta innebär att bestämmelserna i rättegångsbalken

eller i annan författning skall tillämpas när en domstol eller åklagare

verkställer en ansökan om rättslig hjälp. Endast då det finns en särskild

föreskrift i lagen skall avsteg göras från den ordning som gäller vid

svenska förundersökningar eller rättegångar. Frågan har behandlats ingå-

ende i avsnitt 7.5. Till förfarandet hör även bestämmelser rörande över-

klagbarhet av beslut (se avsnitt 7.17). Enligt bestämmelsen kan en dom-

stol också bestämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på ett

annat språk än svenska om det är lämpligt. Att domstolen kan underlåta

att översätta ansökan och bifogade handlingar framgår av 2 kap. 5 §. Vid

tillämpningen av detta undantag från huvudregeln att rättegångsspråket

skall vara svenska, bör domstolen beakta om de personer som berörs av

handläggningen behärskar det andra språket. Är handläggningen skriftlig

eller sker den vid en förhandling bakom stängda dörrar finns det ett

större utrymme att tillämpa bestämmelsen. Att en förhandling under för-

undersökning i den andra staten kan hållas bakom stängda dörrar

behandlas i avsnitt 17.3. Sker däremot handläggningen vid en offentlig

förhandling är utrymmet mycket begränsat. Domstolen är då skyldig att

se till att inte den grundläggande principen om att förhandlingar i

domstol ska vara offentliga inte beskärs. Finns det åhörare bör det därför

finnas möjlighet till tolkning för att förhandlingen skall kunna ske på

annat språk än svenska. Det krävs inga särskilda regler för att åklagare

eller regeringen skall kunna handlägga en ansökan på ett annat språk än

svenska. I 2 kap. 11 § finns bestämmelser om att ett annat förfarande kan

tillämpas om det begärs av den ansökande staten. När det gäller

överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. skall det

särskilda förfarande som föreskrivs i denna lag tillämpas.

11 §

Denna bestämmelser är ett undantag från den huvudregel som föreskrivs

i föregående paragraf eftersom den ansökande staten kan begära att ett

visst utifrån svenska förhållanden annorlunda förfarande skall tillämpas.

Det begärda förfarandet får dock inte tillämpas om det skulle mot grund-

läggande principer i den svenska rättsordningen. Frågan har behandlats

ingående i avsnitt 7.5.

12 §

Paragrafen ger den som skall höras eller fullgöra något rätt att vägra

under åberopande av såväl bestämmelser i svensk rätt som bestämmelser

i den ansökande statens lag. Frågan har behandlats i avsnitt 7.5. Ett

exempel är att bevisupptagning skall ske med en person som tillhör en

annan yrkeskategori än de som framgår av 36 kap. 5 § rättegångsbalken,

men en rätt att vägra vittna finns enligt den ansökande statens lagstift-

ning. Uppkommer en sådan fråga får den handläggande instansen vid be-

hov vända sig till den ansökande statens myndigheter, antingen direkt

eller via centralmyndigheten, och begära upplysning om rättsläget i den

aktuella frågan.

Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson

13 §

Genom paragrafen införs en generell rätt för en misstänkt, tilltalad eller

målsägande att i de fall en åtgärd riktas mot honom eller henne erhålla en

offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson under samma

förutsättningar som gäller vid en svensk förundersökning eller rättegång.

Domstolen kan inom ramen för bedömningen enligt 21 kap. 3a § rätte-

gångsbalken beakta det internationella inslaget såsom att gärningen har

ett högt straffvärde i den ansökande staten. Bestämmelsen har behandlats

i avsnitt 7.5. I 4 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser om offentlig för-

svarare för den misstänkte eller tilltalade vid bevisupptagning vid svensk

domstol när den begärda åtgärden inte riktar sig mot den misstänkte eller

tilltalade själv (se avsnitt 7.8). Vid förhör med ett vittne eller en sak-

kunnig genom videokonferens finns i 4 kap. 12 § särskilda bestämmelser

om stödperson och rättegångsbiträde (se avsnitt 7.10).

Prövning av ansökan och beslut om avslag

14 §

I paragrafens första stycke regleras den enda obligatoriska avslagsgrun-

den. En ansökan skall avslås om ett bifall skulle kränka Sveriges suverä-

nitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna

rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen. Bestäm-

melsen har behandlats i avsnitt 7.14.2.

De avslagsgrunder som finns i det andra stycket är fakultativa, dvs. en

ansökan kan avslås på dessa grunder. Dessa grunder är om gärningen har

karaktär av politiskt brott (avsnitt 7.14.3), om gärningen utgör ett militärt

brott (avsnitt 7.14.4) eller om det i Sverige har meddelats en dom eller

beslut om åtalsunderlåtelse beträffande den gärning som ansökan avser

(avsnitt 7.14.5). När det gäller militära brott kan ansökan inte avslås om

gärningen även motsvarar ett annat brott som inte är ett militärt brott.

I det andra styckets fjärde punkt finns en mer allmänt hållen grund för

avslag; om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bi-

fallas (avsnitt 7.14.2). Bestämmelsen skall ses som en säkerhetsventil för

de fall inte någon av de ovan nämnda avslagsgrunderna är tillämplig men

ansökan ändå inte bör bifallas med hänsyn till omständigheterna i ären-

det. Det ligger i sakens natur att bestämmelsen skall tillämpas restriktivt.

Av avsnitt 7.14.6 framgår att den omständigheten att brottet är preskri-

berat enligt svenska bestämmelser inte längre utgör en självständig av-

slagsgrund. Inte heller skall en dom meddelad i en annan stat utgöra

grund för avslag. I dessa fall kan det i stället bli aktuellt att tillämpa

denna ventil om det i ett särskilt fall skulle vara stötande att bifalla en

ansökan med hänsyn till bl.a. att dom meddelats i en annan stat avseende

samma gärning eller att brottet enligt svenska regler är preskriberat sedan

en lång tid tillbaka. Ett annat exempel då denna avslagsgrund kan bli

tillämplig är om en frihetsberövad person inte samtycker till att föras

över till en annan stat.

När den handläggande myndigheten finner att en ansökan skall avslås

på en av de ovan anförda grunderna skall ansökan enligt 2 kap. 15 §

överlämnas till regeringen (se avsnitt 7.14.1).

Av tredje stycket framgår att de fakultativa avslagsgrunderna aldrig får

tillämpas om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskom-

melse som är bindande för Sverige. 1959 års rättshjälpskonvention

tillåter t.ex. att en ansökan om överförande av en frihetsberövad avslås

vid bristande samtycke (se avsnitt 7.13.2) men tillåter inte att

preskription åberopas som vägransgrund (se avsnitt 7.14.6 och 14.1). Om

ansökan har gjorts från en medlemsstat i EU eller Norge eller Island får

en ansökan aldrig avslås på den grunden att gärningen har karaktär av ett

politiskt brott (se avsnitt 7.14.3).

15 §

Av paragrafens första stycke framgår att endast regeringen kan avslå en

ansökan på de grunder som anges i 2 kap. 3 §. Om domstolen eller åkla-

garen vid sin handläggning av ärendet konstaterar att en ansökan skall

avslås på en sådan grund skall ansökan överlämnas till regeringen. En

möjlighet finns för den handläggande instansen att överlämna ärendet till

regeringen även i andra fall. Bestämmelsen har behandlats ingående i

avsnitt 7.14.1.

Av andra stycket framgår att övriga förutsättningar som gäller enligt

denna lag prövas och beslutas av den instans som handlägger ansökan. I

uppenbara fall kan chefen för Justitiedepartementet, i de fall ansökan

givits in till centralmyndigheten, avslå ansökan direkt (se avsnitt 7.14.1).

16 §

Bestämmelsen kräver ingen närmare kommentar mer än att den ger

uttryck för en allmän princip att beslut som går emot en sökande skall

motiveras av den beslutande instansen. Detsamma gäller när en ansökan

avslås delvis.

Återredovisning

17 §

Paragrafen reglerar till vem ärendet skall redovisas efter avslutad hand-

läggning. Huvudregeln är att ärendet skall återredovisas till centralmyn-

digheten för vidarebefordran till den ansökande staten, men där direkt

kommunikation är tillåten skall redovisning ske direkt till den myndighet

som gjort ansökan. Har den ansökande staten valt att skicka ansökan till

centralmyndigheten, trots att direkt kommunikation är tillåten, skall

ärendet återredovisas via centralmyndigheten. Detta hindrar förstås inte

att centralmyndigheten och den handläggande instansen kommer överens

om annat, t.ex. om en åklagare efter kontakt med den utländska myndig-

heten anser att det är lämpligare att ärendet redovisas direkt.

3 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands

1 §

Av paragrafen framgår genom en hänvisning till 2 kap. 4 § första och

tredje styckena vad en ansökan om rättslig hjälp utomlands bör innehålla,

om den andra staten inte kräver något annat. Frågan har behandlats i

avsnitt 7.3. Vissa överenskommelser innehåller en detaljerad katalog

över vilka uppgifter som en ansökan skall innehålla. Om en ansökan görs

med stöd av en internationell överenskommelse måste därför avtalets

bestämmelser om ansökans innehåll också beaktas. I de fall ansökan görs

till en stat som Sverige inte har något avtal med blir ansökans innehåll

beroende av de krav som den staten ställer upp. Sådan information får

införskaffas via centralmyndigheten.

I 1 kap. 7 § finns bestämmelser om att svensk åklagare och domstol får

ansöka om rättslig hjälp utomlands. I anslutning till att Sverige justerar

de förbehåll och förklaringar som Sverige gjort till 1959 års rättshjälps-

konvention (se avsnitt 5.2 och 14.1) kommer Sverige att ändra förkla-

ringen till artikel 24 så att det framgår att svensk åklagare är rättslig myn-

dighet i konventionens mening och inte som nu, bara vid tillämpningen

av vissa av konventionens artiklar. Därigenom ökar svenska åklagares

möjligheter att få utländskt bistånd i förundersökningar.

2 §

Av paragrafen framgår kommunikationsvägarna. Frågan har behandlats i

avsnitt 7.1.1. Huvudregeln är att ansökningarna skall ges in till Justitie-

departementet som sedan vidarebefordrar ansökan. Om ett avtal om

direkt kommunikation finns kan svenska åklagare eller domstolar skicka

en ansökan direkt till den andra statens myndigheter. Schengenkonven-

tionen är ett exempel på en sådan överenskommelse. I förhållande till

Danmark, Finland, Island och Norge gäller enligt den nordiska

överenskommelsen på området att sådan direkt kommunikation alltid

användas.

3 §

Paragrafen innehåller, genom en hänvisning till bestämmelsen i 5 kap.

1 §, en påminnelse om att rättslig hjälp som lämnas till Sverige kan vara

förenad med villkor, t.ex. när det gäller hur översänt material får använ-

das (se avsnitt 7.15).

4 kap. Särskilda bestämmelser om olika former av rättslig hjälp

Förhör i samband med förundersökning i brottmål

1 §

Bestämmelserna om förhör på förundersökningsstadiet genom åklagare

motsvarar i sak 9 § i 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet. En

nyhet är den uttryckliga föreskriften om att företrädare för den ansökande

staten får närvara vid förhöret och med samtycke får ställa frågor direkt

till den som förhörs. Den svenske förhörsledaren leder och ansvarar

emellertid alltid för förhöret. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.7.

Om förhör skall ske med misstänkt, tilltalad eller målsägande kan offent-

lig försvarare eller målsägandebiträde förordnas enligt bestämmelserna i

2 kap. 13 §. I vad mån en offentlig försvarare har rätt att närvara vid

förhöret regleras enligt bestämmelserna i 23 kap. rättegångsbalken. Även

i övrigt skall bestämmelserna i 23 kap. rättegångsbalken tillämpas vid

förhöret.

Bevisupptagning vid domstol

Bevisupptagning vid svensk domstol

2 §

Paragrafen motsvarar i sak 1 § första stycket, 2 § första stycket, 4 § andra

stycket och 5 § första stycket i 1946 års lag om bevisupptagning i

Sverige. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.8.

3 §

Av paragrafen framgår att när bevisupptagning sker med någon annan än

den misstänkte eller tilltalade i det förfarande som ansökan avser, skall

en offentlig försvarare kunna förordnas om det finns särskilda skäl för

detta. Särskilda skäl kan föreligga om bevisupptagning sker med ett

vittne vars utsaga är av stor betydelse och den myndighet som begärt

bevisupptagningen är närvarande eller en svensk åklagare deltar för att

bevaka den ansökande statens intresse. Är däremot den misstänktes

ombud i den utländska rättegången närvarande föreligger inte särskilda

skäl. Frågan har behandlats i avsnitt 7.8.

4 §

Bestämmelsen motsvarar delvis 5 § andra stycket i 1946 års lag om

bevisupptagning i Sverige. Förutom domare vid den utländska domstolen

har även företrädare för den ansökande myndigheten som begärt bevis-

upptagningen, t.ex. åklagaren, rätt att delta vid bevisupptagningen. Denna

rätt får särskild betydelse när en förhandling enligt 5 kap. 1 § rättegångs-

balken skall ske inom stängda dörrar t.ex. på grund av att bevisupptag-

ningen sker under förundersökningen i den ansökande staten. Företrädare

för den ansökande staten får med rättens samtycke ställa frågor till den

som hörs. Parters och biträdes rätt att närvara regleras i rättegångsbalken.

Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.8.

5 §

Av paragrafen som är helt ny framgår att svensk åklagare på den an-

sökande statens begäran får delta vid bevisupptagningen och bevaka den

ansökande statens intressen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.8.

Bevisupptagning vid utländsk domstol

6 och 7 §§

Bestämmelserna motsvarar i sak 1 § första och tredje styckena i 1946 års

lag om bevisupptagning i utlandet. Bestämmelserna har behandlats i av-

snitt 7.8. En nyhet är att några synnerliga skäl inte längre krävs för att

bevisupptagning skall kunna ske i utlandet utan domstolen får avgöra

behovet utifrån de allmänna bestämmelserna i 35 kap. rättegångsbalken.

Som alternativ till bevisupptagning enligt dessa bestämmelser kan dom-

stolen hålla telefonförhör eller förhör genom videokonferens enligt

bestämmelserna i 4 kap. 9 § eller 4 kap. 13 § (se avsnitt 7.9 och 7.10).

Telefonförhör

Förhör med någon i Sverige

8 §

I bestämmelsen regleras närmare förutsättningarna för att telefonförhör

skall få ske med någon i Sverige. Frågan har behandlats i avsnitt 7.9.

Huvudregeln är att förhör får ske utan inblandning av svensk åklagare

eller domstol. Detta förutsätter dock att den som skall höras samtycker

till det. Vill den andra staten ha bistånd av svensk åklagare eller domstol

med ett telefonförhör skall sådant bistånd lämnas. Den handläggande in-

stansen åtar sig då att kalla den som skall höras och kontrollera identite-

ten och att denna samtycker. Om så begärs av den ansökande staten kan

bestämmelserna i 4 kap. 11 andra stycket tillämpas, dvs. att ärendet skall

anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling (kallelse av part

och utseende av tolk). I sådant fall skall också 4 kap. 12 § tillämpas (för-

ordnande av stödperson eller rättegångsbiträde).

Förhör med någon i utlandet

9 §

Av bestämmelsen framgår att svenska domstolar får hålla telefonförhör

med en person som befinner sig i utlandet enligt bestämmelserna i rätte-

gångsbalken under förutsättning att den andra staten tillåter detta. Någon

ansökan om rättslig hjälp behövs inte då.

I de fall den utländska staten inte tillåter ett telefonförhör utan bistånd

från dess rättsliga myndigheter eller om den svenska domstolen behöver

bistånd med förhöret får domstolen ansöka om rättslig hjälp med

telefonförhöret under förutsättning att den som hörs samtycker till åtgär-

den. Ett bifall till ansökan beror på om den anmodade staten tillåter såda-

na förhör eller om det finns en internationell överenskommelse i ämnet.

Sådana bestämmelser finns i utkastet till EU-konventionen om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål och i utkastet till ett andra tilläggsprotokoll till

1959 års rättshjälpskonvention. Se härom vidare i avsnitt 7.9.

10 §

I paragrafen finns motsvarande bestämmelser som i 4 kap. 9 § när en

åklagare vill hålla telefonförhör med någon i utlandet.

Förhör genom videokonferens

Förhör med någon i Sverige

11 och 12 §§

Av bestämmelserna framgår att förhör genom videokonferens kan ske i

Sverige såväl under rättegång i den andra staten som under en förunder-

sökning där. Av 2 kap. 1 § framgår att videokonferens skall ske under de

förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd i en svensk för-

undersökning eller rättegång. Förutsättningarna för en videokonferens i

rättegång framgår av lagen (1999:613) om försöksverksamhet med

videokonferens i rättegång. Av försökslagen uppställs ett krav på att den

som skall höras samtycker till att förhöret sker med videolänk. Något

krav på formell ömsesidighet ställs inte upp. Om ett förhör genom video-

konferens skall ske med ett vittne eller sakkunnig får han eller hon

åtföljas av en stödperson. Tingsrätten kan även utse ett biträde åt den

som skall höras. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.10.

Förhör med någon i utlandet

13 §

Bestämmelserna som tar upp frågan om förhör med någon i utlandet

genom videokonferens har behandlats i avsnitt 7.10. En förutsättning för

att en svensk domstol skall kunna begära hjälp utomlands med förhör

genom videokonferens är att ett sådant förhör är tillåten enligt svensk

rätt. Bestämmelser om videokonferens finns i lagen (1999:613) om för-

söksverksamhet med videokonferens i rättegång. Inga motsvarande be-

gränsningar gäller för att en svensk åklagare skall kunna begära hjälp

med videokonferens utomlands. En annan förutsättning, som även gäller

när en åklagare vill ha motsvarande bistånd från utlandet, är att Sverige

och den andra staten i en internationell överenskommelse har avtalat om

sådan hjälp eller om den andra staten annars ger sådan hjälp. För närva-

rande finns inga internationella överenskommelser som innehåller be-

stämmelser om förhör genom videokonferens. Sådana regler diskuteras

emellertid i utkasten till EU-konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål och ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års rättshjälpskonven-

tion.

Kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap.

rättegångsbalken

Ansökan och förfarande

14 17 §§

Bestämmelserna motsvarar i sak 5 § andra stycket, 8 § första och andra

styckena samt 9 § första stycket tvångsmedelslagen. Bestämmelserna har

behandlats i avsnitt 7.11. En nyhet är att företrädare för den ansökande

staten får delta vid rättens förhandling och med rättens samtycke ställa

frågor. Se även kommentarerna under 4 kap. 4 §.

18 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.3. Kroppsbesiktning kan bli

aktuellt i de fall den ansökande staten ansöker om att en person skall

undergå ett prov för DNA-test. Andra åtgärder som kan aktualiseras är

tagande av fingeravtryck eller fotografier (28 kap. 14 § rättegångs-

balken). Genom bestämmelsen finns även möjlighet att bistå med andra

former av husrannsakan än som anges i 4 kap. 16 §.

Beslag och överlämnande av egendom till annan stat

19 §

Bestämmelsen motsvarar i sak 2 § tvångsmedelslagen och har behandlats

i avsnitt 7.11.

20 §

Bestämmelsen tar upp frågan om kravet på s.k. dubbel straffbarhet vid

husrannsakan enligt 4 kap. 16 § och beslag. Frågan om dubbel straffbar-

het behandlas i avsnitt 7.6. Huvudregeln vid tvångsmedelsanvändning är

enligt 2 kap. 2 § att gärningen som ansökan avser skall motsvara ett brott

enligt svensk lag. I förevarande paragraf föreskrivs vissa undantag från

detta krav.

I första stycket anges att om ansökan görs från en medlemsstat i EU

eller Norge eller Island krävs endast att det för gärningen kan dömas till

fängelse i den ansökande staten.

I ärenden som avser en gärning som i den ansökande staten handläggs i

ett administrativt förfarande eller annat än ett straffrättsligt förfarande (se

avsnitt 6.2) får husrannsakan göras och egendomen tas i beslag enligt

andra stycket om gärningen som ansökan avser motsvarar ett brott enligt

svensk lag för vilket det är föreskrivet fängelse sex månader eller mer.

Hjälp kan även lämnas i ärenden som avser en gärning som i Sverige

handläggs i ett administrativt förfarande eller annat än ett straffrättsligt

förfarande i Sverige om det för gärningen är föreskrivet fängelse i sex

månader eller mer i den ansökande staten. Det sistnämnda fallet gäller

inte en om en ansökan görs från en medlemsstat i Europeiska unionen

eller Norge och Island eftersom första stycket då är tillämpligt. En förut-

sättning för att det andra stycket skall kunna tillämpas är att det förfar-

ande som är aktuellt och den åtgärd som begärs omfattas av en inter-

nationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten, se 1 kap. 5 § första stycket 1 och andra stycket.

21 och 22 §§

Av paragrafen framgår att rätten skall pröva om beslaget är lagligen

grundat vilket motsvarar 8 § första stycket tvångsmedelslagen. Vidare

skall rätten även avgöra om egendomen skall överlämnas till den ansök-

ande staten. Av 5 kap. 2 § följer att rätten, så länge det inte strider mot en

internationell överenskommelse, kan ställa villkor om användnings-

begränsningar m.m. (se avsnitt 7.15). Beslut om att överlämna

beslagtagen egendom verkställs av åklagaren. Bestämmelserna har

behandlats i avsnitt 7.11.

Beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i Sverige av

utländska förverkandebeslut

23 och 24 §§

Bestämmelsen motsvarar 2 a § och 9 § tredje stycket tvångsmedelslagen

och har behandlats i avsnitt 7.11. I de fall som regleras i paragraferna

överlämnas inte den beslagtagna eller kvarstadsbelagda egendomen till

den ansökande staten utan egendomen blir kvar i Sverige i avvaktan på

att det utländska förverkandebeslutet eller domen kan verkställas i

Sverige. Verkställighet sker i sådant fall enligt internationella verk-

ställighetslagen.

Den lagtekniska konstruktionen innebär för det första att det ställs krav

på att det finns en överenskommelse om verkställighet av utländska

domar med den aktuella staten för att förevarande paragraf skall bli

tillämplig, se 1 § i internationella verkställighetslagen. En sådan överens-

kommelse är brottmålsdomskonventionen (se 2 § samma lag). Konven-

tionen har endast tillträtts av ett fåtal stater (se 1 § i förordningen

[1977:178] med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande

verkställighet av brottmålsdom). Konventioner som har ett betydligt

större antal ratifikationer är narkotikabrottskonventionen (se 21 b §

samma förordning och bilaga 1 till förordningen) och förverkandekon-

ventionen (se 21 c § samma förordning och bilaga 2 till förordningen).

För det andra innebär den lagtekniska konstruktionen ett oinskränkt

krav på dubbel straffbarhet vid tillämpning av paragraferna. För att

verkställighet skall kunna ske i Sverige av en utländsk dom krävs

nämligen att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag (se

5 § i internationella verkställighetslagen).

Beslagtagen egendom som kan antas vara förverkad på grund av brott

kan i vissa fall överlämnas till den ansökande staten för att säkra verk-

ställighet i det landet se 4 kap. 19 § tredje strecksatsen. Kvarstadsbe-

lagd egendom kan för närvarande aldrig överlämnas till annan stat (angå-

ende reformbehov på området, se avsnitt 7.11).

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av någon i Sverige

eller utlandet

25 och 26 §§

Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i

Sverige och utomlands har behandlats i avsnitt 7.12. Av 27 kap. 24 §

rättegångsbalken följer att upptagningar av avlyssnat material skall för-

störas när förundersökningen lags ned eller avslutats eller, om åtal

väckts, målet avgjorts slutligt. Syftet är att avlyssnat material inte skall

sparas. Av 5 kap. 2 § följer att åklagaren när avlyssnat material

överlämnas kan, i den mån det inte strider mot en internationell

överenskommelse, förena överlämnandet av materialet med villkor. Ett

sådant villkor kan vara att materialet skall förstöras efter det att det

rättsliga förfarandet är avslutat i den ansökande staten (se avsnitt 7.15).

Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning av någon i Sverige eller utlandet

27 och 28 §§

Bestämmelserna om hemlig kamerarövervakning i Sverige och utom-

lands har behandlats i avsnitt 7.12. I 7 § lagen (1995:1506) om hemlig

kameraövervakning finns en bestämmelse om att upptagningar skall för-

störas som motsvarar 27 kap. 24 § rättegångsbalken. I denna del hänvisas

till kommentaren till 4 kap. 25 och 26 §§.

Överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Överförande från eller till Sverige på begäran av en annan stat

29 §

Av bestämmelsen framgår att en i Sverige frihetsberövad person för föras

över till den ansökande staten för förhör eller konfrontation i samband

med en förundersökning eller rättegång där. Av ansökan skall framgå hur

lång tid den frihetsberövade behöver närvara i den andra staten. Vidare

får överförande inte ske om förfarandet i den ansökande staten avser ut-

redning om den frihetsberövades egen brottslighet. Dessa bestämmelser

motsvaras av 2 § och 4 § andra stycket 4 i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet. Vidare framgår av paragrafen att en person som är

frihetsberövad i den ansökande staten kan föras över till Sverige på be-

gäran av den staten. Bestämmelserna har behandlats avsnitt 7.13.1.

30 §

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 3 § och 4 § första stycket i 1991 års

lag om samarbete på brottmålsområdet. Något krav på samtycke ställs

dock inte upp. Inte heller krävs enligt 2 kap. 2 § att den aktuella gär-

ningen motsvarar brott enligt svensk lag (se avsnitt 7.6). En ansökan

skall som huvudregel prövas av regeringen. I de fall en ansökan görs av

en medlemsstat i EU eller Norge eller Island prövas ansökan av åklagare.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.13.2 och 7.13.3.

Överförande från eller till Sverige på begäran av svensk åklagare eller

domstol

31 §

Bestämmelsen tar upp de två fall en frihetsberövad person kan föras över

från eller till Sverige på begäran av en svensk åklagare eller domstol.

Skall personen föras över från Sverige får det ske även i de fall utred-

ningen avser den frihetsberövades egen brottslighet (jfr 2 kap 29 § första

stycket 1). Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.13.1.

Yttranden

32 §

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 5 § i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet. Något yttrande behöver inte inhämtas om det är

uppenbart att det inte behövs. Ett exempel är att det är klart att framställ-

ningen skall avslås oavsett av vad som kan framkomma i ett yttrande. Ett

annat exempel är om en svensk åklagare vill att en i målet häktad person

skall föras över till en annan stat för att där t.ex. vallas på en brottsplats

och det finns inget som skulle tala för att ett överförande inte skulle

kunna genomföras med hänsyn till den frihetsberövades tillstånd. I dessa

fall tjänar ett yttrande från häktet normalt inte något syfte.

Transport genom Sverige och förvar i Sverige av överförda personer

33 och 34 §§

Bestämmelserna motsvarar 6 och 7 §§ i 1991 års lag om samarbete på

brottmålsområdet och har behandlats i avsnitt 7.13.1.

5 kap. Övriga bestämmelser

Villkor om användningsbegränsningar m.m.

1 §

Bestämmelsen motsvarar i sak 1 § i 1991 års lag om samarbete på brott-

målsområdet. Vissa redaktionella ändringar har gjorts. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 7.15.

2 §

Paragrafen ger svenska åklagare och domstolar en möjlighet att förena

den rättsliga hjälpen som lämnas med villkor om användningsbegräns-

ningar m.m. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.15. Bestämmelsen

har sitt ursprung i 4 § tvångsmedelslagen som föreskriver att förbehåll får

ställas upp när beslagtagen egendom överlämnas till den ansökande

staten om det är påkallat av hänsyn till tredje mans rätt eller från allmän

synpunkt. De förbehåll som ställs upp torde ofta innebära att egendomen

som överlämnas skall lämnas tillbaka när det rättsliga förfarandet är

avslutat i den ansökande staten. Bestämmelsen har inte begränsats till

avse enbart beslagtagen egendom som överlämnas utan den har gjorts

generellt tillämplig på all slags rättslig hjälp enligt lagen. Det innebär att

allt material och all information som överlämnas med stöd av denna lag

kan förenas med villkor om hur materialet får användas eller på annat sätt

utnyttjas. Bestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Om villkor skall

ställas upp från allmän synpunkt krävs det att det är nödvändigt (se

härom avsnitt 7.15). En annan begränsande faktor är att några villkor inte

får ställas upp om de strider mot en internationell överenskommelse som

gäller mellan Sverige och den ansökande staten. I förhållande till stater

som tillträtt 1959 års rättshjälpskonvention kan några villkor t.ex. inte

ställas upp i fråga om bevismaterial som överlämnas efter en bevisupp-

tagning vid domstol. Däremot kan det finnas utrymme för att ställa upp

vissa villkor vid överlämnande av beslagtagen egendom i förhållande till

dessa stater. Detta kan utläsas in i den förklaring som Sverige avgett

beträffande artikel 5 dvs. att bistånd lämnas om verkställigheten är

förenlig med svensk lag (jfr avsnitt 14.1). Frågan om att reglera frågan

om användningsbegränsningar enligt 1959 års rättshjälpskonvention

diskuteras i arbetet med ett andra tilläggsprotokoll till konventionen.

3 §

Av paragrafen framgår att den åklagare eller domstol som lämnat rättslig

hjälp och därvid ställt villkor enligt 5 kap. 2 § får medge undantag från

villkoret. I de fall villkor om exempelvis användningsbegränsningar föl-

jer direkt av den internationella överenskommelse som legat till grund för

den hjälp som Sverige lämnat (t.ex. narkotikabrottskonventionen) får den

åklagare eller domstol som lämnat den rättsliga hjälpen medge undantag

om det följer av den internationella överenskommelsen. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 7.15. Vid bedömning om undantag skall medges

skall prövning på nytt göras av om villkoren är påkallade av hänsyn till

enskilds rätt eller nödvändiga från allmän synpunkt utifrån de skäl som

anförts från den ansökande staten att undantag bör medges. I vilket syfte

uppgifterna skall användas får också betydelse.

4 §

Bestämmelserna i 5 kap. 1 3 §§ gäller även i fråga om överenskommel-

ser med mellanfolkliga organisationer. Bestämmelsen är inte ny utan

motsvarar andra stycket i 1991 års lag om samarbete på brottmåls-

området.

Immunitet

5 8 §§

Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 8 § i 1991 års lag om samarbete

på brottmålsområdet. Mot bakgrund av avtalet med Australien (se avsnitt

5.7.1 och 11) har ett tillägg gjorts som innebär att den som reser till

Sverige för att höras i en visst förfarande inte utan eget samtycke får

åläggas att medverka vid annan utredning eller annat förfarande än som

är avsedd med kallelsen. Immunitetsreglerna gäller även den som över-

förs till Sverige med stöd av 4 kap. 29 och 31 §§ i den utsträckning det

har avtalats i en internationell överenskommelse som gäller mellan Sve-

rige och den andra staten. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.16.

Sekretess

9 §

Bestämmelsen är en ren hänvisning till sekretesslagen (1980:100);

jämför avsnitt 10.1 och lagförslag 2.13.

Undantag från banksekretess

10 §

Bestämmelsen klargör att regler om banksekretess och tystnadsplikt inte

hindrar att rättslig hjälp lämnas enligt bestämmelserna om förhör under

förundersökning eller husrannsakan och beslag. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 10. 2.

11 §

Av paragrafen framgår att regeringen får besluta om att egendom eller

dess värde som har förverkats genom ett svenskt avgörande kan delas

med en annan stat som har lämnat Sverige bistånd som har haft betydelse

för utredningen om brottet. Regeringen kan ta upp en sådan fråga såväl

efter ansökan från den andra staten som på eget initiativ. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 8. I 36 § internationella verkställighetslagen finns

särskilda bestämmelser om delning av egendom efter det att Sverige

bistått annan stat med verkställighet av ett förverkandebeslut. Den

bestämmelsens tillämpningsområde utvidgas (se lagförslag 2.9 och

avsnitt 17.9).

Återkrav av kostnader

12 §

Paragrafen som ger upplysning om att regeringen meddelar föreskrifter

om att kostnader för rättslig hjälp kan återkrävas av den ansökande staten

har behandlats i avsnitt 7.18.

Tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden

13 §

I paragrafen bemyndigas regeringen att i förordning ge närmare

tillämpningsföreskrifter. Det framgår också att regeringen i tillkänna-

givande redovisar de olika internationella överenskommelser som det

hänvisas till i olika paragrafer.

17.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

2 kap. 5 a §

Tilläggen i tredje och fjärde styckena föranleds av Schengenkonven-

tionens bestämmelser i artikel 54 58 och Sveriges tillträde till 1987 års

konvention mellan medlemsstaterna i den europeiska gemenskapen om

förbud mot dubbel lagföring (double jeopardy) som föreskriver att om

dom meddelats i konventionsstat föreligger hinder mot ny lagföring för

brott, med vissa undantag, i de andra konventionsstaterna. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 13.

17.3 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

5 kap. 1 §

I 5 kap. 7 § sekretesslagen finns en ny bestämmelse som syftar till att

sekretess skall kunna gälla vid en begäran om rättslig hjälp i brottmål (se

avsnitt 10.1). Mot bakgrund härav har ett tillägg gjorts i 5 kap. 1 § andra

meningen rättegångsbalken genom en hänvisning till aktuell

bestämmelse i sekretesslagen. Detta innebär att det för stängda dörrar

inte krävs att det är av synnerlig vikt att uppgift inte röjs.

9 kap. 7 §

Tillägget i andra stycket innebär att den som inte förelagts vid vite enligt

vad som föreskrivs i paragrafen inte får åläggas ansvar för de kostnader

som kan uppstå till följd av att föreläggandet inte följs. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 9. Se även kommentaren till ändringen i 5 § del-

givningslagen (avsnitt 17.8) om att kallelse att inställa sig vid

förhandling i brottmål inte får förenas med vite om kallelsen skall delges

utomlands, annat än enligt den nordiska lagen om vittnesplikt.

31 kap. 4 §

I paragrafens nya andra stycke hänvisas till att i 9 kap. 7 § rättegångs-

balken finns bestämmelser om kostnader när något vite inte har satts ut.

33 kap. 9 §

I andra stycket införs en skyldighet för rätten att översätta handlingar i

brottmål, om handlingen skall sändas till någon som vistas inom Euro-

peiska ekonomiska samarbetsområdet och det finns anledning att anta att

personen inte förstår språket i handlingen. Bestämmelsen är tillämplig i

de fall handlingen skall delges men också när underrättelser eller domar

och beslut skall översändas till personer som befinner sig utomlands.

Enligt huvudregeln skall handlingen, eller de viktigaste delarna över-

sättas till språket som talas i landet. Har staten flera officiella språk

räcker det att handlingen översätts till ett av språken. Om rätten känner

till att personen inte förstår detta språk skall handlingen översättas till ett

språk som personen förstår. Om en handlingen skall delges med en

person i Norge eller Danmark behöver handlingen alltså endast

översättas om rätten känner till att personen inte förstår norska eller

danska. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.

36 kap. 23 § och 40 kap. 16 §

Tilläggen i dessa paragrafer motsvarar det tillägg som gjorts i 31 kap. 4 §

rättegångsbalken.

17.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

1 och 4 §§

I lagen har de bestämmelser som gäller bevisupptagning i brottmål ut-

mönstrats. I de fall den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brott-

mål är tillämplig skall 1946 års lag inte tillämpas. Lagen blir i fortsätt-

ningen endast tillämplig i tvistemål (se avsnitt 6.1). Överflyttningen av

centralmyndigheten från Utrikesdepartementet till Justitiedepartementet

(se avsnitt 7.2) har också föranlett en ändring. Övriga ändringar är av

redaktionell karaktär.

17.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol

1 och 3 §§

Ändringarna motsvarar ändringarna i lagförslag 17.4.

17.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

14, 23 och 26 §§

Ändringarna är föranledda av kravet på att den diplomatiska vägen skall

användas när framställningarna görs tas bort samt att centralmyndighets-

funktionen flyttas över från Utrikesdepartementet till Justitiedeparte-

mentet (se avsnitt 7.1.1 och 7.2).

17.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m.

4 a §

Hänvisningen till tvångsmedelslagen har ersatts med en hänvisning till

den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål.

17.8 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen

(1970:428)

5 §

Bestämmelsen i det andra stycket är ny och innebär att vite inte får sättas

ut i en kallelse av en målsägande, ett vittne, en sakkunnig eller någon

som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena rättegångsbalken att in-

ställa sig vid förhandling i brottmål om kallelsen skall delges utomlands.

Bestämmelsen är generell och omfattar både sådana kallelser som delges

med biträde av en annan stat och sådana som delges direkt per post.

Undantag görs för de fall där kallelse av ett vittne eller en målsägande

sker med stöd av den nordiska lagen om vittnesplikt. Bestämmelsen har

behandlats i avsnitt 9. Se även kommentaren till ändringen i 9 kap. 7 §

rättegångsbalken, avsnitt 17.3.

17.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom

8, 17, 20, 25 a, 28, 30, 32 och 40 §§

Ändringarna är föranledda av att centralmyndighetsfunktionen förs över

från Utrikesdepartementet till Justitiedepartementet (se avsnitt 7.2).

18 §

Hänvisningen till tvångsmedelslagen har ersatts av en hänvisning till den

nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål.

36 §

Ändringen innebär att inte bara enstaka föremål som förverkats i Sverige

efter ansökan av en annan stat utan även dess värde kan delas med den

staten. Av 5 kap. 11 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål

framgår att delning på motsvarande sätt kan ske i de fall en annan stat har

lämnat rättsligt bistånd till Sverige i en svensk utredning eller rättegång.

Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 8.

17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag

2 §

Hänvisningen till 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet har

ersatts med en hänvisning till den nya lagen om internationell rättslig

hjälp i brottmål.

17.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

43 §

Nuvarande hänvisningen till 2 § i 1991 års lag om samarbete på brott-

målsområdet om att en frihetsberövad person i Sverige kan föras över till

en ansökande stat har ersatts med en hänvisning till motsvarande

bestämmelse i 4 kap. 29 § lagen om internationell rättslig hjälp i

brottmål. Hänvisningen innebär att den tid som den frihetsberövade

vistats utanför anstalt med stöd av sistnämnda bestämmelse skall

inräknas i tiden för inställelse. Vidare hänvisas till 4 kap. 31 § i samma

lag eftersom en frihetsberövad kan vistas utanför anstalt när t.ex. en

svensk åklagare kan ansöka om att en i Sverige frihetsberövad person

överförs till ett annat land (se avsnitt 7.13.1). Även denna tid skall anses

som inställelsetid.

17.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i

frihet

7 och 22 §§

Ändringarna är föranledda av att centralmyndighetsfunktionen förs över

från Utrikesdepartementet till Justitiedepartementet (se avsnitt 7.2).

17.13 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

1 kap. 4 §

Hänvisningen till 1991 års lag om samarbete på brottmålsområdet har

ersätts med en hänvisning till den nya lagen om internationell rättslig

hjälp i brottmål.

5 kap. 7 §

En ny bestämmelse införs i 5 kap. Bestämmelsen har behandlats

ingående i avsnitt 10.1.

Bestämmelsen i första stycket innebär att sekretess skall kunna gälla

vid en begäran om rättslig hjälp i brottmål i Sverige för uppgift i utred-

ning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller rörande

angelägenhet som avser användning av tvångsmedel. Sekretessen kan

omfatta även de uppgifter som förekommer i en ansökan om rättslig hjälp

och därtill fogade handlingar. Uppgifterna är sådana att de skulle ha om-

fattats av förundersökningssekretess enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen om

de förekommit i en svensk förundersökning. Med hänsyn till den begrän-

sade information som svenska myndigheter i normalfallet har rörande

hela brottsutredningen i den andra staten är skaderekvisitet utformat på

ett annat sätt än vad som gäller vid förundersökningssekretess. Den

svenska myndigheten skall pröva om det kan antas att uppgiften lämnats

under förutsättning att uppgiften inte röjs. Mot bakgrund av att det inom

det straffrättsliga samarbetet är en självklar utgångspunkt att känsliga

uppgifter i den utländska brottsutredningen kan skyddas i den anmodade

staten råder en stark presumtion för sekretess.

Sekretess enligt andra stycket gäller hos polismyndighet och

åklagarmyndighet samt hos Rikspolisstyrelsen, Tullverket och Kust-

bevakningen för vissa uppgifter enligt lagen (2000:000) om Schengens

informationssystem. Sekretess kan gälla för motsvarande uppgifter till

skydd för den enskilde enligt en ny bestämmelse i 7 kap. 41 § sekretess-

lagen (se prop. 1999/2000:64). För att uppfylla Sveriges åtaganden enligt

Schengenkonventionen bör dessa uppgifter även kunna skyddas med

hänsyn till den utländska brottsutredningen.

16 kap. 1 §

Meddelarfrihet viker för tystnadsplikt som följer av sekretessbestäm-

melsen, såvitt avser uppgifter som hänför sig till uppgift om kvarhållande

av försändelse till befodringsföretag, hemlig teleavlyssning och hemlig

kameraövervakning och hemlig teleövervakning på grund av beslut av

domstol eller åklagare.

17.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:569) om

Sveriges samarbete med de internationella tribuna-

lerna för brott mot internationell humanitär rätt

2 §

Ändringen är föranledd av att centralmyndigheten förs över från Utrikes-

departementet till Justitiedepartementet (se avsnitt 7.2).

9, 9 a och 10 §§

I de nuvarande bestämmelserna hänvisas till olika bestämmelser i tvångs-

medelslagen och 1946 års lag om bevisupptagning i Sverige. De har er-

satts med en i 9 § generell hänvisning till lagen om internationell rättslig

hjälp i brottmål. I 9 a § anges i huvudsak vilka bestämmelser som i lagen

om internationell rättslig hjälp i brottmål inte skall tillämpas när rättslig

hjälp begärs av tribunalerna. Bestämmelserna i nuvarande 9 § har förts

över till 10 §. Ändringarna har behandlats i avsnitt 12.

11 §

Paragrafen, tidigare betecknad 12 a §, som infördes när lagen ändrades

med anledning av inrättandet av tribunalen för Rwanda (se prop.

1995/96:48), behandlar straffverkställighet i Sverige av tribunalernas

domar m.m.

I paragrafen har ett nytt tredje stycke införts. Ändringen har behandlats

i avsnitt 12 och avser villkorlig frigivning av personer som i Sverige

avtjänar ett fängelsestraff utdömt av en internationell tribunal. De nya

bestämmelserna skapar en särskild ordning för villkorlig frigivning som

avviker från vad som annars gäller vid verkställighet enligt 25 §

internationella verkställighetslagen, som hänvisar till att vanliga verk-

ställighetsregler skall gälla. Det är i dessa fall regeringen som beslutar

om villkorlig frigivning. Prövningen har ett starkare fakultativt inslag än

vad som annars gäller och regeringen får besluta att villkorlig frigivning

skall ske vid en senare tidpunkt än som följer av brottsbalken. Innan

frågan prövas skall den berörda tribunalen ges tillfälle att lämna

synpunkter.

Det tidigare tredje stycket har oförändrat överförts till ett nytt fjärde

stycke.

12 §

Nuvarande 12 § har upphört att gälla, se vid kommentaren till 9, 9 a och

10 §§. Paragrafen är ny och reglerar tribunalernas tillsyn av straffverk-

ställighet i Sverige. Frågan behandlas i avsnitt 12. Företrädare för tribu-

nalen eller den tribunalen utser, t.ex. Internationella Röda Korset, har rätt

att besöka den plats där straffet avtjänas för att undersöka behandlingen

av den intagne. För att möjliggöra och underlätta denna tillsyn föreskrivs

vidare att den som ansvarar för en sådan person, dvs. kriminalvården,

skall lämna det biträde som krävs. Det biträde som kan bli aktuellt är

t.ex. att ge tillträde till och möjlighet att fritt förflytta sig inom den plats

där den intagne är placerad, möjlighet till enskilda samtal med den

intagne och andra som kan lämna upplysningar om behandlingen samt

erforderlig information. Skyldigheten att lämna biträde är inte inskränkt

att gälla i samband med besök utan det kan även vara fråga om att t.ex.

lämna skriftlig information som begärs av tribunalen eller den som har

utsetts att fullgöra tillsynen. Det är alltså fråga om i princip samma

bistånd som i dag tillhandahålls den europeiska kommittén mot tortyr

m.m. enligt lagen (1988:695) med anledning av Sveriges tillträde till den

europeiska konventionen mot tortyr m.m.

14 §

Det andra stycket i paragrafen har tagits bort mot bakgrund av motsva-

rande bestämmelse finns i 2 kap. 13 § i lagen om internationell rättslig

hjälp i brottmål.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

Tillämpningsområde, m.m.

1 § Om en myndighet i en annan stat ansöker om rättslig hjälp i Sverige

med en åtgärd i ett rättsligt förfarande som gäller utredning om eller

lagföring för brott, skall den begärda hjälpen lämnas enligt bestäm-

melserna i denna lag.

Om rättslig hjälp som avses i första stycket begärs av en myndighet i

en nordisk stat skall den begärda hjälpen lämnas även om förfarandet i

den ansökande staten eller i Sverige, eller i båda, är ett administrativt

förfarande.

Den begärda hjälpen skall också lämnas om rättslig hjälp begärs av en

myndighet i en nordisk stat i ett förfarande som har samband med ett

brottmål även om ärendet i den ansökande staten eller i Sverige, eller i

båda, handläggs i ett annat rättsligt förfarande än ett straffrättsligt.

Andra och tredje stycket gäller också annan stat i den utsträckning

Sverige och den andra staten har avtalat om detta i en internationell

överenskommelse.

2 § Denna lag tillämpas också när rättslig hjälp begärs i Sverige i ett i

den ansökande staten pågående förfarande som gäller nåd, uppskov med

utdömande eller verkställighet av straff, villkorlig frigivning, avbrott i

verkställighet av straff eller liknande.

3 § I lagen finns allmänna bestämmelser och särskilda bestämmelser om

rättslig hjälp i brottmål i Sverige.

I lagen finns också allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål

utomlands. I lagen finns vissa särskilda bestämmelser om att svensk

åklagare får ansöka om rättslig hjälp utomlands. I övrigt får svensk

åklagare ansöka om rättslig hjälp utomlands i den utsträckning den andra

staten tillåter detta. Svensk domstol får ansöka om rättslig hjälp

utomlands enligt särskilda bestämmelser i denna lag.

4 § Med rättslig hjälp enligt denna lag avses

1. förhör enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål

2. bevisupptagning vid domstol

3. telefonförhör

4. förhör genom videokonferens

5. husrannsakan, beslag, kvarstad

6. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

7. hemlig kameraövervakning

8. överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

9. delning av förverkad egendom mellan stater

10. annan åtgärd som kan vidtas i en svensk förundersökning eller

rättegång och inte innefattar tvångsmedel.

I fråga om utlämning och delgivning finns särskilda bestämmelser. Det

finns också särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål åt vissa

internationella organ.

Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

Villkor och förutsättningar för rättslig hjälp

5 § Rättslig hjälp som avses i 4 § första stycket 1 7 och 10 skall lämnas

på de villkor och under de förutsättningar som gäller för en motsvarande

åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång enligt rättegångs-

balken eller annan lag eller författning och enligt särskilda föreskrifter i

denna lag.

Rättslig hjälp som avses i 4 § första stycket 8 och 9 lämnas enligt

särskilda bestämmelser i denna lag.

Rättslig hjälp som avses i 4 § första stycket 1 4, 8 och 10 får lämnas

även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar brott enligt

svensk lag.

Ansökan

6 § En ansökan om rättslig hjälp i brottmål enligt denna lag får göras av

utländsk åklagare, domstol eller undersökningsdomare eller av någon

annan som enligt en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige får göra en sådan ansökan.

7 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag bör innehålla

 uppgift om den utländska domstol eller myndighet som handlägger

ärendet,

 en beskrivning av det rättsliga förfarande som pågår,

 uppgift om den aktuella gärningen med tid och plats för denna, samt

de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten,

 uppgift om vilken åtgärd som begärs och, i förekommande fall, i

vilken egenskap en person skall höras,

 namn på och adress till de personer som är aktuella i ärendet.

Om ärendet är brådskande eller om verkställighet önskas inom viss

tidsfrist skall detta samt skälen för brådskan eller tidsfristen anges.

En ansökan om rättslig hjälp skall göras skriftligen. Den får

översändas per telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet,

på annat sätt.

I lagen finns särskilda bestämmelser om vad en ansökan skall innehålla

vid vissa slag av åtgärder.

8 § En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar skall vara

skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning

till något av dessa språk, om inte den instans som enligt denna lag

handlägger ärendet tillåter annat.

Vart ansökan skall skickas

9 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag skall ges in

till Justitiedepartementet, som vidarebefordrar ansökan till behörig

åklagare eller domstol såvida inte ansökan skall prövas av regeringen.

En ansökan från en stat som är medlem i den Europeiska Unionen eller

från Norge eller Island får ges in direkt till behörig åklagare eller

domstol. Detsamma gäller om Sverige och den ansökande staten i en

internationell överenskommelse har avtalat om sådan direkt

kommunikation.

Behörighet, överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt

10 § En ansökan som enligt denna lag handläggs av åklagare skall

handläggas av Riksåklagaren eller den åklagare inom vars område den

begärda åtgärden skall vidtas. En ansökan som enligt denna lag

handläggs av domstol skall handläggas av den tingsrätt inom vars område

den begärda åtgärden skall vidtas om inte annat föreskivs i denna lag.

En åklagare som är behörig att vidta en av flera begärda åtgärder får

också, om det är lämpligt, vidta andra begärda åtgärder som annan

åklagare är behörig att vidta.

Finner åklagaren eller tingsrätten under ärendets handläggning att den

inte är behörig att handlägga ansökan, skall ansökan överlämnas till

behörig åklagare eller tingsrätt. I annat fall får ett sådant överlämnande

ske efter samråd, om det finns en åklagare eller tingsrätt som är

lämpligare att handlägga ansökan.

Underrättelser

11 § Om det begärts av den utländska myndigheten, eller om ansökan har

överlämnats enligt 10 § tredje stycket, skall den åklagare eller tingsrätt

som handlägger ärendet bekräfta att ansökan tagits emot, såvida inte den

begärda åtgärden kan vidtas genast.

Kan en begärd åtgärd inte vidtas inom den tidsfrist som angivits i

ansökan och kan det antas att detta kommer att försvåra förfarandet i den

ansökande staten, skall den åklagare eller tingsrätt som är ansvarig för

handläggningen av ärendet utan dröjsmål underrätta den utländska

myndigheten om när den begärda åtgärden kan komma att vidtas.

Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet

12 § Om ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för

handläggningen, skall den ansökande staten ges tillfälle att komplettera

ansökan. Om ansökan kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor

skall den ansökande staten underrättas om de hinder som finns och ges

tillfälle att yttra sig eller komplettera eller justera ansökan.

Återredovisning

13 § När handläggningen av ärendet har avslutats skall det redovisas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den ansökande staten. Om

direktkommunikation är medgiven enligt 9 § andra stycket, skall ärendet

istället redovisas direkt till den myndighet i den ansökande staten som

gjort ansökan.

Förfarandet och tillämplig lag

14 § Ansökningar om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. I fråga

om förfarandet tillämpas, om inte annat föreskrivs i denna lag, samma

förfarande som tillämpas när en motsvarande åtgärd vidtas vid en svensk

förundersökning eller rättegång. Domstol kan bestämma att handlägg-

ningen helt eller delvis skall ske på ett främmande språk, om det är

lämpligt.

15 § Innehåller ansökan en begäran om att ett visst förfarande skall

tillämpas när den begärda åtgärden vidtas skall detta tillämpas om det

inte strider mot grunderna för den svenska rättsordningen.

16 § Den som skall höras eller annars fullgöra något enligt denna lag har

rätt att vägra att följa vad som krävs av honom eller henne, om stöd för

detta finns i svensk lag eller i den ansökande statens lag.

Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson

17 § En misstänkt, tilltalad eller målsägande som skall höras enligt

bestämmelserna i denna lag, eller som annars drabbas av en begärd

åtgärd, har samma rätt till offentlig försvarare, målsägandebiträde eller

stödperson som vid en svensk förundersökning eller rättegång.

Om det finns särskilda skäl får offentlig försvarare enligt 21 kap.

rättegångsbalken förordnas för att tillvarata den misstänktes eller

tilltalades intressen vid en bevisupptagning vid svensk domstol.

Avslag

18 § Om de förutsättningar eller villkor som enligt 5 § gäller beträffande

den begärda åtgärden inte är uppfyllda, beslutar den instans som

handlägger ärendet om avslag på ansökan. Om ansökan har givits in till

Justitiedepartementet och det är uppenbart att förutsättningarna eller

villkoren inte är uppfyllda får chefen för Justitiedepartementet, i stället

för att vidarebefordra ansökan enligt 9 §, direkt besluta om avslag på

ansökan.

19 § Utöver vad som följer av 18 § skall en ansökan om rättslig hjälp

avslås om ett bifall till ansökan strider mot grundläggande principer för

den svenska rättsordningen eller kränker Sveriges suveränitet eller

medför fara för rikets säkerhet.

En ansökan om rättslig hjälp får också avslås om

1. gärningen har karaktär av politiskt brott,

2. gärningen utgör ett militärt brott,

3. det i Sverige har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse

angående gärningen, eller

4. omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas.

Frågan om en ansökan om rättslig hjälp skall avslås enligt denna

paragraf prövas av regeringen. Om det under åklagarens eller domstolens

handläggning av en ansökan framkommer skäl för avslag enligt denna

paragraf, skall ärendet överlämnas till Justitiedepartementet.

Andra stycket gäller inte om ett avslag strider mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Andra stycket 1 gäller inte ansökan från en stat som är medlem i

Europeiska unionen eller från Norge eller Island.

20 § Ett beslut att avslå ansökan skall redovisa de skäl som bestämt

utgången.

Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål utomlands

Ansökan

21 § En ansökan från svensk åklagare eller domstol om att en åtgärd som

avses i denna lag skall vidtas utomlands skall skickas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den utländska staten.

En ansökan om rättslig hjälp i Danmark, Finland, Island eller Norge

skickas direkt till behörig myndighet. Ansökan får också skickas direkt

till behörig myndighet i en annan stat om sådan direkt kommunikation

har avtalats i en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige eller om den staten även annars tillåter detta.

Bestämmelserna i 7 § första och andra stycket skall tillämpas vid

ansökan om rättslig hjälp utomlands, om inte den mottagande staten

kräver annat.

Särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige och

utomlands

Förhör enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål i Sverige

22 § En ansökan om förhör i Sverige enligt bestämmelserna om

förundersökning i brottmål handläggs av åklagare.

Företrädare för den ansökande staten får närvara vid förhöret och får

med åklagarens samtycke ställa frågor direkt till förhörspersonen.

Bevisupptagning vid domstol

Bevisupptagning vid svensk domstol

23 § En ansökan om bevisupptagning vid svensk domstol som innebär att

förhör skall hållas, skriftligt bevis tas upp eller syn skall hållas vid

svensk domstol handläggs av tingsrätt.

Ärendet skall anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling.

Part skall underrättas om tid och plats för bevisupptagningen men

behöver kallas endast om han eller hon skall höras eller annars fullgöra

något vid bevisupptagningen.

Så snart tidpunkt för bevisupptagningen bestämts skall den som begärt

bevisupptagningen underrättas om tid och plats för denna.

24 § Domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den

domstol eller myndighet som begärt bevisupptagningen, liksom parterna

och deras ombud, får närvara vid bevisupptagningen och får med rättens

samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

25 § Om den ansökande staten har framställt önskemål om detta får

svensk åklagare inom tingsrättens domkrets närvara vid bevisupptag-

ningen och bevaka den ansökande statens intressen vid bevisupptag-

ningen.

Bevisupptagning vid utländsk domstol

26 § I ett mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta

att bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning

får avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part,

målsägande eller den som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje stycket

rättegångsbalken.

27 § Om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol och den utländska staten kräver att

ansökan föregås av domstolsprövning i Sverige, får tingsrätt på begäran

av åklagare besluta att sådana åtgärder skall vidtas utomlands.

Telefonförhör

Telefonförhör i Sverige

28 § En utländsk rättslig myndighet får hålla telefonförhör med en person

som befinner sig i Sverige utan särskilt medgivande. Om den utländska

myndigheten behöver bistånd av svensk åklagare eller domstol vid

förhöret kan myndigheten ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör.

En ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör vid rättegång

handläggs av tingsrätt. En ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör

under förundersökningen handläggs av Riksåklagaren eller annan

åklagare. Av ansökan skall framgå att den som skall höras samtycker till

telefonförhör.

Tidpunkten för ett förhör som avses i andra stycket och övriga

praktiska arrangemang kring förhöret skall beslutas efter samråd med

myndigheten i den ansökande staten. Den som skall höras skall

underrättas om tid och plats för förhöret. Förhörspersonens identitet och

att han eller hon samtycker till telefonförhör skall kontrolleras. Om den

ansökande staten begär det skall 30 och 31 §§ tillämpas vid förhöret.

Telefonförhör utomlands

29 § Bestämmelserna i 46 kap 7 § andra stycket rättegångsbalken om

förhör vid huvudförhandling per telefon får tillämpas när

förhörspersonen befinner sig utomlands om den utländska staten tillåter

det. Åklagare får hålla telefonförhör under förundersökning med en

person som befinner sig utomlands om den utländska staten tillåter det.

En svensk domstol får också ansöka om rättslig hjälp av utländsk

myndighet vid telefonförhör som avses i första stycket om Sverige och

den utländska staten i en internationell överenskommelse har avtalat om

sådan rättslig hjälp eller om den staten även annars ger sådan hjälp.

Åklagare får ansöka om sådan rättslig hjälp om Sverige och den

utländska staten i en internationell överenskommelse har avtalat om

sådan rättslig hjälp eller staten annars ger sådan hjälp. Av ansökan skall

det framgå att den som skall höras samtycker till telefonförhör.

Förhör genom videokonferens

Videokonferens i Sverige

30 § En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens i

rättegång skall handläggas av tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel

som krävs för ett sådant förhör. En ansökan om rättslig hjälp med förhör

genom videokonferens under förundersökningen skall handläggas av

Riksåklagaren eller annan åklagare.

Vid handläggning i domstol skall ärendet anses som en bevisupp-

tagning utom huvudförhandling. Parterna skall underrättas om tid och

plats för bevisupptagningen men behöver inte kallas om de inte skall

höras eller annars fullgöra något vid bevisupptagningen. Om det behövs

får rätten besluta om biträde av tolk.

31 § Ett vittne eller en sakkunnig, som skall höras vid en videokonferens

enligt 30 §, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd

(stödperson) under förhöret.

Om det behövs får tingsrätten utse en person att biträda den som skall

höras enligt första stycket. I fråga om biträdet tillämpas 26, 27, 29, 43

och 47 §§ rättshjälpslagen (1996:1619). I övrigt tillämpas

rättegångsbalkens regler om rättegångsbiträde.

Videokonferens utomlands

32 § I ett mål eller ärende vid svensk domstol får domstolen, under

förutsättning att videokonferens i rättegång är tillåten enligt svensk rätt,

ansöka om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens med en

person som befinner sig utomlands om Sverige och den utländska staten i

en internationell överenskommelse har avtalat om sådan rättslig hjälp

eller om den utländska staten även annars ger sådan hjälp.

Åklagare får ansöka om rättslig hjälp med förhör genom

videokonferens under förundersökningen med en person som befinner

sig utomlands om Sverige och den utländska staten i en internationell

överenskommelse har avtalat om sådan rättslig hjälp eller om den

utländska staten även annars tillåter det.

Husrannsakan, beslag och kvarstad i Sverige

Gemensamma bestämmelser

33 § En ansökan om beslag eller kvarstad i Sverige, eller om

husrannsakan här för att söka efter egendom som är underkastad beslag,

handläggs av åklagare.

Om dom har meddelats i den främmande staten skall till ansökan fogas

en kopia av domen. En ansökan om beslag som avses i 35 § bör i

förekommande fall innehålla uppgifter om när åtal skall väckas eller dom

kan meddelas i den ansökande staten.

34 § Verkställda beslag och ansökningar om kvarstad skall skyndsamt

anmälas hos rätten för prövning. Rätten skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om egendom har tagits i förvar i avvaktan på

rättens beslut om kvarstad skall de tidsfrister som anges i 26 kap. 4 §

rättegångsbalken tillämpas. Vid förhandlingen tillämpas bestämmelserna

i 24 kap. 17 § andra stycket rättegångsbalken.

Rätten skall underrätta åklagaren om de beslut som rätten fattar i

ärendet.

Beslag och överlämnande av beslagtagen egendom till annan stat

35 § Egendom får tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten

om egendomen skäligen kan antas

 ha betydelse för utredning om brott,

 vara frånhänd någon genom brott eller

 vara förverkad på grund av brott, om egendomen hade kunnat

förverkas enligt svensk lag i en rättegång i Sverige och det finns

särskilda skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten.

36 § Om den gärning som ansökan avser inte motsvarar brott enligt

svensk lag får husrannsakan företas och egendomen tas i beslag och

överlämnas till den ansökande staten om ansökan har gjorts av en stat

som är medlem i Europeiska unionen eller av Norge eller Island och det

för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten.

Om den gärning som ansökan avser beivras genom ett administrativt

förfarande i den ansökande staten får egendomen tas i beslag och

överlämnas om gärningen motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är

stadgat fängelse i sex månader eller mer. Om gärningen i Sverige beivras

genom ett administrativt förfarande får egendomen tas i beslag och

överlämnas om det för gärningen är stadgat fängelse i sex månader eller

mer i den ansökande staten såvida inte första stycket är tillämpligt.

37 § Rätten skall pröva om beslaget är lagligen grundat och avgöra om

egendomen skall överlämnas till den ansökande staten samt föreskriva

förbehåll som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller från allmän

synpunkt. Förbehåll får föreskrivas endast i den mån det följer av

internationell överenskommelse som Sverige träffat med den andra

staten.

38 § Beslut att överlämna beslagtagen egendom till annat stat verkställs

av åklagaren.

Beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i Sverige av

utländska förverkanden

39 § Om förverkande som beslutas efter en rättegång i en annan stat kan

verkställas här får, om det skäligen kan befaras att verkställigheten i

Sverige av det utländska förverkandebeslutet annars skulle försvåras,

1. egendom som i rättegången har förverkats eller skäligen kan antas

vara förverkad på grund av brott tas i beslag, eller

2. det beslutas om kvarstad på så mycket av den berördes tillgångar

som motsvarar värdet av vad som har förverkats eller skäligen kan antas

vara förverkat.

40 § När rätten beslutar om kvarstad eller fastställer ett verkställt beslag,

skall rätten bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Den bestämda

tiden får förlängas om det finns anledning till det.

Om det inte längre finns skäl för kvarstad eller beslag, skall rätten häva

åtgärden. Innan kvarstaden eller beslaget hävs, skall rätten ge den

ansökande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart

obehövligt. I annat fall skall åtgärden bestå till dess att ansökan om

verkställighet prövas.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i Sverige

41 § En ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning

handläggs av åklagare. Åklagaren skall genast pröva om det finns

förutsättningar för åtgärden och i sådant fall ansöka om rättens tillstånd

till åtgärden.

Om rätten lämnar tillstånd till åtgärden, skall rätten i sitt beslut upplysa

om bestämmelserna i 27 kap. 24 § rättegångsbalken.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utomlands

42 § Om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall äga

rum utomlands och den utländska staten kräver att ansökan föregås av

domstolsprövning i Sverige, får tingsrätt på begäran av åklagare besluta

att tillåta hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning som skall

äga rum utomlands.

Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning i Sverige

43 § En ansökan om hemlig kameraövervakning handläggs av åklagare.

Åklagaren skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden

och i sådant fall ansöka om rättens tillstånd.

Om rätten lämnar tillstånd till åtgärden, skall rätten i sitt beslut upplysa

om bestämmelsen i 7 § lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervak-

ning.

Hemlig kameraövervakning utomlands

44 § Om hemlig kameraövervakning skall äga rum utomlands och den

utländska staten kräver att ansökan föregås av domstolsprövning i

Sverige, får en svensk domstol på begäran av åklagare besluta att hemlig

kameraövervakning enligt skall äga rum utomlands.

Överförande av frihetsberövade

Överförande från eller till Sverige på begäran av annan stat

45 § Efter ansökan av annan stat får en person som är berövad friheten

1. i Sverige föras över till den andra staten för förhör eller

konfrontation i samband med förundersökning eller rättegång där, om

förhöret avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet, eller

2. i den staten föras över till Sverige för förhör eller konfrontation i

samband med förundersökning eller rättegång där.

Av ansökan enligt första stycket 1 skall det framgå hur lång tid den

frihetsberövade behöver vistas i den andra staten.

46 § Ansökan prövas av regeringen. En ansökan från stat som är medlem

i Europeiska unionen eller från Island eller Norge prövas av åklagare.

En ansökan enligt 45 § första stycket 1 får avslås om ett överförande

medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihets-

berövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet.

Om en ansökan enligt 45 § första stycket 1 bifalls skall det framgå av

beslutet när den frihetsberövade senast skall återföras till Sverige, eller i

förekommande fall, försättas på fri fot.

Överförande från eller till Sverige på begäran av svensk åklagare eller

domstol

47 § En person som är berövad friheten i Sverige eller i annan stat får

föras över till den andra staten eller till Sverige för förhör eller

konfrontation i samband med en förundersökning eller rättegång i

Sverige.

Yttranden

48 § Innan en ansökan prövas eller görs om en frihetsberövad person

skall föras över till annan stat skall yttrande inhämtas från den myndighet

som svarar för omhändertagandet av den frihetsberövade om det inte är

uppenbart att det inte behövs.

Transport genom Sverige

49 § Chefen för Justitiedepartementet kan meddela tillstånd till transport

genom Sverige av en frihetsberövad person som skall föras över från en

stat till en annan stat för förhör eller konfrontation.

Förvar i Sverige av överförda personer

50 § En person som förs över till Sverige skall tas i förvar av

polismyndighet. Har tillstånd meddelats enligt 49 § får polismyndigheten

vid behov ta den som överförs i förvar.

Annan åtgärd

51 § En ansökan om sådan åtgärd som avses i 4 § första stycket 10

handläggs av den instans som handlägger motsvarande åtgärd i ett

inhemskt förfarande.

Delning av förverkad egendom med annan stat

52 § Om det begärs får regeringen besluta att egendom eller dess värde

som förverkats genom ett svenskt avgörande som vunnit laga kraft kraft

helt eller delvis skall överlämnas till en annan stat som under

förundersökningen eller rättegången har lämnat Sverige sådan rättslig

hjälp som avses i denna lag eller som på annat har lämnat information

eller bistånd som har haft betydelse för utredningen om brottet.

I 36 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verk-

ställighet av brottmålsdom finns bestämmelser om överlämnande till

annan stat av förverkad egendom.

Övriga bestämmelser

Begränsningar i möjligheterna att använda erhållen information m.m.

53 § Har en svensk myndighet fått upplysningar eller bevismaterial från

en annan stat för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt

förfarande med anledning av brott och gäller på grund av

överenskommelse med den andra staten villkor som begränsar

möjligheten att utnyttja materialet, skall svenska myndigheter följa

villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan

författning.

54 § En svensk åklagare eller domstol som med tillämpning av denna lag

lämnar information eller bevismaterial till en annan stat får ställa villkor

som begränsar möjligheten att använda materialet i den utsträckning

detta har avtalats i en internationell överenskommelse mellan Sverige

och den andra staten.

Den åklagare eller domstol som enligt första stycket överlämnat

information eller bevismaterial får på begäran av myndighet i den andra

staten medge undantag från villkor.

55 § Bestämmelsen i 53 och 54 §§ gäller också i fråga om

överenskommelser med mellanfolkliga organisationer.

Immunitet för vittnen m.m.

56 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som Sverige ingått med en stat eller med en mellanfolklig

organsation får den som efter kallelse i enlighet med överenskommelsen

har rest in i Sverige för att höras eller på annat sätt medverka vid

utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott

inte

1. lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas

inskränkning i denna på grund av handling, underlåtenhet eller dom som

härrör från tiden före inresan i Sverige och som, när det gäller en

misstänkt eller tilltalad, inte är avsedd med framställningen eller

kallelsen eller

2. utan eget samtycke åläggas att medverka vid annan utredning eller

annat förfarande än som är avsedd med framställningen.

57 § Om den som rest hit stannar kvar i Sverige trots att han eller hon,

haft möjlighet att lämna landet under en sammanhängande tid av femton

dagar från det att besked erhållits från myndigheten om att närvaro inte

längre krävs upphör den immunitet som avses i 56 §. Detsamma gäller

om han eller hon återvänder hit efter att ha lämnat landet.

Innehåller överenskommelsen bestämmelse att immuniteten skall ha

mindre omfattning än som nu angetts, gäller i stället den bestämmelsen.

58 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som Sverige har ingått med en annan stat gäller

bestämmelserna om immunitet i 56 och 57 §§ även en frihetsberövad

som har förts över till Sverige enligt 45 och 47 §§.

Sekretess

59 § Bestämmelser om sekretess för uppgifter i ärenden om internationell

rättslig hjälp finns i 2 kap 1 §, [5 kap. 7 §] och 9 kap. 17 § sekretesslagen

(1980:100).

Överklagande

60 § Tingsrätts beslut att fastställa ett beslag, att förordna om kvarstad

eller förelägga någon att lägga fram skriftligt bevis får överklagas.

Detsamma gäller tingsrättens beslut att avslå en ansökan om rättslig

hjälp. Hovrättens beslut får inte överklagas. Hovrätten får dock tillåta att

beslutet överklagas om det finns särskilda skäl för en prövning om

tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 rättegångsbalken.

Andra beslut som meddelats enligt denna lag får inte överklagas.

Kostnader

61 § Ersättning till den som fullgjort något till följd av en ansökan om

rättslig hjälp samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt

denna lag skall betalas av staten.

I den utsträckning återkrav inte strider mot Sveriges åtaganden i en

internationell överenskommelse kan regeringen föreskriva att visst slag

av kostnader, liksom höga eller extraordinära kostnader, skall återkrävas

av den ansökande staten.

Tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden

62 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av

denna lag och tillkännager de internationella överenskommelser som

avses i denna lag. Regeringen tillkännager också de internationella

överenskommelser som avses i 19 § fjärde stycket och som inte tillåter

avslag på den grunden att gärningen har karaktär av politiskt brott.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Genom lagen upphävs lagen (1975:295) om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat och lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom lagakraftägande dom,

meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller i främmande stat

som har tillträtt någon av de överenskommelser som anges i fjärde

stycket, får den tilltalade inte här i riket lagföras för samma gärning,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten

pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande staten.

Första stycket gäller inte i fråga om brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats från

Sverige för lagföring.

Om en fråga om ansvar för en gärning har prövats genom en dom

meddelad i en främmande stat och om det inte finns hinder mot lagföring

på grund av vad som förut sagts i denna paragraf, får åtal för gärningen

väckas här i riket endast efter förordnande av regeringen eller den som

regeringen bemyndigat.

De överenskommelser som avses i första stycket är

1. den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar,

2. den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

3. konventionen den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen

omfattas av överenskommelsen,

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen, och

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen,

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är

delaktiga i, dock endast om

gärningen omfattas av överens-

kommelsen.

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är

delaktiga i, dock endast om

gärningen omfattas av överens-

kommelsen, och

6. konvention den 19 juni 1990

om tillämpning av Schengenavtalet

den 14 juni 1985.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats, skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats, skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5

eller om domen meddelats av stat

som tillträtt den överenskommelse

som anges i fjärde stycket 6.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 7 § och 33 kap. 9 § rättegångsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

7 §

Rätten får, om en part eller någon annan bör komma tillstädes eller

infinna sig personligen vid en förhandling, förelägga vite. Om någon

särskild föreskrift om föreläggande har meddelats, skall den gälla.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall

förenas med vite, delges någon

som visats utom riket, får rätten

underlåta att förelägga vite, om

delgivning annars inte kan ske i

den främmande staten. Före-

läggandet skall i övrigt vid den

fortsatta handläggningen av målet

anses jämställt med ett vites-

föreläggande.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall

förenas med vite, delges någon

som visats utom riket, får rätten

underlåta att förelägga vite, om

delgivning annars inte kan ske i

den främmande staten. Om något

vite inte har satts ut, får den

förelagde inte åläggas något

ansvar för de kostnader som kan

ha uppstått till följd av att

föreläggandet inte följs. Före-

läggandet skall i övrigt vid den

fortsatta handläggningen av målet

anses jämställt med ett vites-

föreläggande.

33 kap.

9 §

Rätten får vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller

skickas ut från rätten.

Rätten är skyldig att översätta

en rättegångshandling i brottmål

eller de viktigaste delarna av den,

om handlingen skall delges med

någon som vistas i en annan stat

inom den Europeiska unionen eller

i Norge eller Island och det finns

anledning att anta att personen

inte förstår språket i handlingen.

Handlingen skall översättas till

språket eller ett av språken i

landet dit handlingen sänds eller,

om myndigheten känner till att

personen endast förstår ett annat

språk, till det språket.

Den som biträtt rätten med översättning har rätt till skälig ersättning,

som betalas av staten.

Första och andra stycket skall

tillämpas även i fråga om

överföring från punktskrift till

vanlig skrift eller omvänt.

Första och tredje stycket skall

tillämpas även i fråga om

överföring från punktskrift till

vanlig skrift eller omvänt.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed,

anställande av förhör med part

eller upptagande av bevis genom

vittne, sakkunnig eller syn eller av

skriftligt bevis, och överlämnas

framställningen genom Utrikes-

departementet till den svenska

domstolen, skall den begärda

åtgärden vidtas i enlighet med

denna lag. Vad som nu har sagts

skall inte tillämpas, om det är

fråga om ansvar för en gärning

som inte motsvarar brott enligt

svensk lag. I mål om ansvar för

brottslig gärning får inte heller en

part höras under ed eller

sanningsförsäkran.

Avser en framställning enligt

första stycket fråga om ansvar för

en gärning, som har karaktär av

politiskt brott, skall denna lag

tillämpas endast om framställ-

ningen har gjorts av en domstol i

en stat som har tillträtt den

europeiska konventionen den 27

januari 1977 om bekämpande av

terrorism och gärningen utgör

brott som avses i denna

konvention.

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed,

anställande av förhör med part

eller upptagande av bevis genom

vittne, sakkunnig eller syn eller av

skriftligt bevis, och överlämnas

framställningen genom

Justitiedepartementet till den

svenska domstolen, skall den

begärda åtgärden vidtas i enlighet

med denna lag.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag utländsk under-

sökningsdomare och åklagare

samt det europeiska patentverket

och annan som enligt en inter-

nationell överenskommelse som är

bindande för Sverige får göra

sådan framställning.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag det europeiska

patentverket och annan som enligt

en internationell överenskommelse

som är bindande för Sverige får

göra sådan framställning.

Bestämmelser om bevisupp-

tagning på begäran av främmande

stat i rättsliga förfaranden som

gäller utredning om eller lagföring

för brott finns i lagen (2000:000)

om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål.

4 §

Möter ej för äskad åtgärd laga

hinder, utsätte rätten dag för

ärendets företagande.

Om det inte finns några hinder

mot den begärda åtgärden skall

rätten bestämma dag för ärendets

behandling.

Avser mål däri åtgärd äskats

ansvar för brottslig gärning, give

rätten i god tid den utländska

domstolen underrättelse vilken

dag ärendet skall förekomma.

Sådan underrättelse skall ock

eljest lämnas, om den utländska

domstolen framställt begäran

därom. Har åtgärden äskats av det

europeiska patentverket, skall

underrättelse städse lämnas dit.

Om den utländska domstolen

begär det skall rätten i god tid

underrätta den utländska dom-

stolen om tidpunkten för bevisupp-

tagningen. Har åtgärden begärts av

det europeiska patentverket, skall

underrättelse alltid lämnas dit.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1946:817) om bevisupptagning vid

utländsk domstol skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

I mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part under

sanningsförsäkran, målsägande eller den som avses i 36 kap. 1 § andra

eller tredje stycket rättegångsbalken.

I brottmål får bevisupptagning

enligt första stycket äga rum

endast om det finns synnerliga

skäl. På begäran av åklagare får

en svensk domstol besluta att

åtgärder som avses i 23 kap. 13

15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol.

Bestämmelser om internationell

rättslig hjälp i rättsliga

förfaranden som gäller utredning

om eller lagföring för brott finns i

lagen (2000:000) om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

Härigenom föreskrivs att 14, 23 och 26 §§ lagen (1957:668) om

utlämning för brott skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Framställning om utlämning

skall inges till utrikesdeparte-

mentet. Den skall göras på

diplomatisk väg, om Sverige ej i

förhållande till den främmande

staten har överenskommit om att

tillämpa annan ordning.

Framställning om utlämning

skall ges in till Justitiedeparte-

mentet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom

som åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning

på vilken framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda

handlingar, skall uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist,

brottets beskaffenhet, tid och plats för brottet samt i den främmande

staten tillämpliga straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt

företes.

23 §

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott,

vilket enligt denna lag kan föranleda utlämning, får på begäran av

behörig myndighet i den främmande staten eller med anledning av en där

utfärdad efterlysning omedelbart anhållas eller åläggas reseförbud eller

anmälningsskyldighet av åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om

brottmål. Beslag får också ske i sådant fall.

Beslut om användning av

tvångsmedel skall utan uppskov

anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt

vad om brottmål är stadgat prövar

åtgärden samt, om anhållande eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för

justitiedepartementet därom.

Finner denne, att hinder mot

utlämning föreligger eller att

utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förord-

nande om upphävande av

åtgärden. I annat fall skall den

främmande staten genom

utrikesdepartementets försorg

underrättas om åtgärden. Därvid

skall anges viss av chefen för

justitiedepartementet bestämd tid,

inom vilken framställning om

utlämning skall göras. Denna tid

får inte vara längre än fyrtio dagar

från den dag personen anhölls eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades

enligt första stycket. När en

framställning om utlämning kom-

mer in, skall utrikesdepartementet

genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om

åtgärden. Sådan underrättelse skall

även lämnas, om en framställning

om utlämning inte kommer in

inom utsatt tid.

Beslut om användning av

tvångsmedel skall utan uppskov

anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt

vad om brottmål är stadgat prövar

åtgärden samt, om anhållande eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för

Justitiedepartementet därom.

Finner denne, att hinder mot

utlämning föreligger eller att

utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förord-

nande om upphävande av

åtgärden. I annat fall skall den

främmande staten genom

Justitiedepartementets försorg

underrättas om åtgärden. Därvid

skall anges viss av chefen för

Justitiedepartementet bestämd tid,

inom vilken framställning om

utlämning skall göras. Denna tid

får inte vara längre än fyrtio dagar

från den dag personen anhölls eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades

enligt första stycket. När en

framställning om utlämning kom-

mer in, skall Justitiedepartementet

genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om

åtgärden. Sådan underrättelse skall

även lämnas, om en framställning

om utlämning inte kommer in

inom utsatt tid.

Talan får inte föras mot rättens beslut. Den som anhållits eller

underkastats reseförbud eller anmälningsskyldighet får dock för

prövning, om åtgärden skall bestå, begära ny förhandling inom tre veckor

från det beslut senast meddelats.

Har en framställning om utlämning av den som är anhållen eller

underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet inte gjorts inom den

enligt andra stycket bestämda tiden, skall den anhållne friges eller

beslutet om reseförbud eller anmälningsskyldighet hävas. Detsamma

gäller när en framställning avslås enligt 15 §. Om den anhållne i annat

fall inte friges, skall framställning avlåtas till rätten om hans häktande

senast på åttonde dagen efter den, då riksåklagaren fick del av

utlämningsframställningen. Görs inte framställning som nu har sagts,

skall den anhållne omedelbart friges.

26 §

Chefen för justitiedepartementet

äger medgiva, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat må föras genom riket, såframt

denne icke är svensk medborgare

och ej heller eljest synnerliga skäl

äro däremot. Framställning härom

göres på diplomatisk väg.

Chefen för Justitiedepartementet

äger medgiva, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat må föras genom riket, såframt

denne icke är svensk medborgare

och ej heller eljest synnerliga skäl

äro däremot. Framställning härom

ges in till Justitiedepartementet.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må

medgivas, att även svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej

skulle ha förelegat för utlämning av honom till den mottagande staten

enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 a § lagen (1963:193) om samarbete med

Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (1975:295) om användning

av vissa tvångsmedel på begäran

av främmande stat.

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (2000:000) om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

8 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs att 5 § delgivningslagen (1970:428) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Har den, med vilken delgivning skall ske, känt hemvist utom riket eller

vistas han på ort utom riket, får delgivning ske enligt lagen på den orten.

En kallelse av ett vittne eller en

sakkunnig att inställa sig vid

förhandling i brottmål får inte ske

vid vite om kallelsen skall delges

utomlands, såvida inte delgivning

skall ske i Danmark, Finland,

Island eller Norge.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom

Härigenom föreskrivs att 8, 17, 18, 20, 25 a, 28, 30, 32, 36 och 40 §§

lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Framställning om verkställighet

göres hos utrikesdepartementet.

Framställning om verkställighet

görs hos Justitiedepartementet.

Finner regeringen uppenbart att framställningen ej gäller dom eller

avgörande som avses i 1 § första stycket eller att hinder mot

verkställighet möter enligt 5 § andra stycket 1 7, skall framställningen

omedelbart avslås. I fråga om utevarodom får framställningen dock ej

avslås enbart på den grund att domen ännu ej vunnit laga kraft.

Regeringen prövar om framställningen skall avslås på grund av

förhållande som avses i 5 § andra stycket 8 eller i 6 § första stycket 1, 4,

5 eller 6. Regeringen kan avslå framställningen, om det är uppenbart att

förhållande som avses i 6 § första stycket 2, 3, 7 eller 8 föreligger.

Avslås ej framställningen, skall den överlämnas till riksåklagaren för

vidare handläggning.

17 §

Har främmande stat som tillträtt

brottmålsdomskonventionen till

utrikesdepartementet meddelat, att

den ämnar göra framställning om

verkställighet av påföljd, eller har

sådan framställning gjorts, kan

riksåklagaren anhålla den dömde,

om enligt svensk lag kan följa

fängelse i ett år eller däröver på

brott motsvarande den gärning

påföljden avser och det finns risk

för att den dömde skall avvika

eller, då fråga är om utevarodom,

att han undanröjer bevis. På

ansökan av riksåklagaren kan

rätten under motsvarande

förutsättningar besluta om

häktning av den dömde eller om

reseförbud eller

anmälningsskyldighet. Reseförbud

eller anmälningsskyldighet får

beslutas, även om det svåraste

straff som enligt svensk lag kan

följa på motsvarande brott är

lindrigare än fängelse i ett år.

Oberoende av brottets beskaffen-

het får den dömde anhållas, häktas

eller underkastas reseförbud eller

anmälningsskyldighet, om han

saknar hemvist i Sverige och det

finns risk för att han genom att

bege sig från landet undandrar sig

påföljd.

Har främmande stat som tillträtt

brottmålsdomskonventionen till

Justitiedepartementet meddelat, att

den ämnar göra framställning om

verkställighet av påföljd, eller har

sådan framställning gjorts, kan

Riksåklagaren anhålla den dömde,

om enligt svensk lag kan följa

fängelse i ett år eller däröver på

brott motsvarande den gärning

påföljden avser och det finns risk

för att den dömde skall avvika

eller, då fråga är om utevarodom,

att han undanröjer bevis. På

ansökan av Riksåklagaren kan

rätten under motsvarande

förutsättningar besluta om

häktning av den dömde eller om

reseförbud eller

anmälningsskyldighet. Reseförbud

eller anmälningsskyldighet får

beslutas, även om det svåraste

straff som enligt svensk lag kan

följa på motsvarande brott är

lindrigare än fängelse i ett år.

Oberoende av brottets beskaffen-

het får den dömde anhållas, häktas

eller underkastas reseförbud eller

anmälningsskyldighet, om han

saknar hemvist i Sverige och det

finns risk för att han genom att

bege sig från landet undandrar sig

påföljd.

I fråga om anhållande, häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet

enligt denna paragraf tillämpas i övrigt 24 kap. 4 24 §§ och 25 kap. 2

9 §§ rättegångsbalken. Ett beslut om anhållande eller häktning skall

hävas senast när den sammanlagda tid den dömde varit berövad friheten i

den främmande staten och här i landet med anledning av det eller de brott

framställningen om verkställighet avser uppgår till den tid som bestämts

för frihetsberövande påföljd för brottet eller brotten i den utländska

domen. I fall då den dömde anhållits eller häktats innan framställning om

verkställighet gjorts, skall beslutet om anhållande eller häktning hävas

inom arton dagar från dagen för frihetsberövandet, om inte framställning

om verkställighet gjorts före utgången av denna tid.

18 §

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (1975:295) om

användning av vissa tvångsmedel

på begäran av främmande stat.

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (2000:000) om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.

20 §

Sedan framställning om verkställighet av utevarodom enligt 8 §

överlämnats till Riksåklagaren, skall den dömde personligen delges

domen och underrättas om att han inom trettio dagar från delfåendet kan

hos Riksåklagaren anhängiggöra talan om omprövning av domen

(opposition). Anför den dömde ej opposition inom föreskriven tid,

tillämpas 9 16 §§.

Anför den dömde opposition

inom föreskriven tid med begäran

att hans talan prövas av behörig

domstol i den främmande staten,

överlämnar riksåklagaren hand-

lingarna i ärendet till utrikesde-

partementet, som med över-

sändande av handlingarna under-

rättar behörig myndighet i den

främmande staten. Begär den

dömde prövning vid svensk dom-

stol eller anför han opposition utan

angivande av var han vill att hans

talan prövas, gör riksåklagaren hos

rätten ansökan om förhandling för

prövning av den dömdes talan.

Anför den dömde opposition

inom föreskriven tid med begäran

att hans talan prövas av behörig

domstol i den främmande staten,

överlämnar Riksåklagaren hand-

lingarna i ärendet till Justitie-

departementet, som med över-

sändande av handlingarna under-

rättar behörig myndighet i den

främmande staten. Begär den

dömde prövning vid svensk dom-

stol eller anför han opposition utan

angivande av var han vill att hans

talan prövas, gör Riksåklagaren

hos rätten ansökan om förhandling

för prövning av den dömdes talan.

25 a §

Verkställighet enligt överförandekonventionen av frihetsberövande

påföljd som på grund av brottslig gärning har ådömts eller beslutats av

domstol i stat som har tillträtt nämnda konvention får ske i Sverige, om

1. den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här,

2. den dömde har samtyckt till att verkställighet sker i Sverige,

3. den gärning som påföljden avser motsvarar brott enligt svensk lag,

och

4. den tid för frihetsberövande som återstod när framställning om

verkställighet kom in uppgick till minst sex månader eller särskilda skäl

talar för att verkställigheten ändå förs över till Sverige.

Framställning om verkställighet

i Sverige görs av behörig

myndighet i den främmande staten

hos utrikesdepartementet och

prövas av regeringen. Regeringen

kan också själv göra framställning

hos främmande stat om att verk-

ställigheten skall ske i Sverige.

Framställning om verkställighet

i Sverige görs av behörig

myndighet i den främmande staten

hos Justitiedepartementet och

prövas av regeringen. Regeringen

kan också själv göra framställning

hos främmande stat om att verk-

ställigheten skall ske i Sverige.

28 §

Framställning som avses i 26 §

jämte det avgörande varigenom

påföljden ådömts eller ålagts och

övriga handlingar i ärendet

överlämnas till utrikesdeparte-

mentet, som vidarebefordrar fram-

ställningen till behörig myndighet

i den främmande staten.

Framställning som avses i 26 §

jämte det avgörande varigenom

påföljden ådömts eller ålagts och

övriga handlingar i ärendet

överlämnas till Justitiedeparte-

mentet, som vidarebefordrar fram-

ställningen till behörig myndighet

i den främmande staten.

30 §

Göres med stöd av förordnande som avses i 2 § första stycket

framställning enligt 26 § om verkställighet i främmande stat av

utevarodom och har den dömde anfört opposition mot avgörandet hos

behörig myndighet i den främmande staten med begäran att hans talan

prövas vid svensk domstol, gör Riksåklagaren ansökan hos rätten om

förhandling för prövning av den dömdes talan. I fråga om sådan

förhandling gäller 21 § första stycket och andra stycket första punkten.

Avvisas oppositionen och vinner

avvisningsbeslutet laga kraft,

sänder rätten underrättelse om

beslutet till utrikesdepartementet,

som vidarebefordrar underrättelsen

till behörig myndighet i den

främmande staten.

Avvisas oppositionen och vinner

avvisningsbeslutet laga kraft,

sänder rätten underrättelse om

beslutet till Justitiedepartementet,

som vidarebefordrar underrättelsen

till behörig myndighet i den

främmande staten.

Avvisas ej oppositionen, skall rätten med undanröjande av domen eller

föreläggandet upptaga frågan om ansvar för gärning för vilken påföljden

ålagts. Därvid gäller rörande sakens handläggning rättegångsbalkens

bestämmelser om rättegången i brottmål. Framställningen enligt 26 §

förfaller.

32 §

Den som på grund av att han

anfört opposition kallats till

förhandling enligt 30 § första

stycket och därför lämnat den

främmande statens område får ej

med anledning av annat brott,

vilket begåtts innan han lämnade

den statens område, lagföras,

anhållas eller häktas eller berövas

friheten för verkställighet av

påföljd eller underkastas annan

inskränkning i sin personliga

frihet, om det ej i kallelsen särskilt

angivits att sådan åtgärd kan

komma att vidtagas mot honom

eller han skriftligen lämnat sitt

uttryckliga samtycke till åtgärden

eller han under en tid av femton

dagar, räknat från den dag rätten

meddelat slutligt avgörande med

anledning av oppositionen, haft

möjlighet att lämna landet men ej

gjort detta eller efter att ha lämnat

landet återvänt hit utan att på nytt

ha kallats till förhandling som nyss

sagts. Lämnar den dömde skriftligt

samtycke, skall den myndighet

som beslutar åtgärden sända

avskrift av medgivandet till

utrikesdepartementet, som vidare-

befordrar handlingen till behörig

myndighet i den främmande

staten.

Den som på grund av att han

anfört opposition kallats till

förhandling enligt 30 § första

stycket och därför lämnat den

främmande statens område får ej

med anledning av annat brott,

vilket begåtts innan han lämnade

den statens område, lagföras,

anhållas eller häktas eller berövas

friheten för verkställighet av

påföljd eller underkastas annan

inskränkning i sin personliga

frihet, om det ej i kallelsen särskilt

angivits att sådan åtgärd kan

komma att vidtagas mot honom

eller han skriftligen lämnat sitt

uttryckliga samtycke till åtgärden

eller han under en tid av femton

dagar, räknat från den dag rätten

meddelat slutligt avgörande med

anledning av oppositionen, haft

möjlighet att lämna landet men ej

gjort detta eller efter att ha lämnat

landet återvänt hit utan att på nytt

ha kallats till förhandling som nyss

sagts. Lämnar den dömde skriftligt

samtycke, skall den myndighet

som beslutar åtgärden sända

avskrift av medgivandet till

Justitiedepartementet, som vidare-

befordrar handlingen till behörig

myndighet i den främmande

staten.

36 §

Penningbelopp eller annan

egendom som förklarats förverkad

med stöd av denna lag tillfaller

staten. Har föremål förklarats

förverkat, kan regeringen på be-

gäran av den stat som gjort fram-

ställningen om verkställighet av

förverkandebeslut förordna, att

föremålet skall återlämnas till den

staten.

Penningbelopp eller annan

egendom eller dess värde som

förklarats förverkad med stöd av

denna lag tillfaller staten. Rege-

ringen får på begäran av den stat

som gjort framställningen om

verkställighet av

förverkandebeslutet förordna att

penningbeloppet eller egendomen

helt eller delvis skall överlämnas

till den staten.

Böter som bestämts enligt denna lag får inte förvandlas.

40 §

Chefen för justitiedepartementet

kan efter framställning till utrikes-

departementet av behörig myndig-

het i främmande stat medge, att

utlänning, som är berövad friheten

i den staten och som enligt

bestämmelser i överenskommelse

som avses i 1 § skall föras till

annan främmande stat för

verkställighet av påföljd för brott

eller för förhandling med anled-

ning av framställning om sådan

verkställighet, får föras över

svenskt område. Under sådan

genomresa skall frihetsberövandet

bestå, om icke den främmande

staten begär att den transiterade

friges. Friges han ej, tillämpas vad

som i allmänhet gäller om behand-

ling av anhållen eller häktad.

Chefen för Justitiedepartementet

kan efter framställning till Justitie-

departementet av behörig myndig-

het i främmande stat medge, att

utlänning, som är berövad friheten

i den staten och som enligt

bestämmelser i överenskommelse

som avses i 1 § skall föras till

annan främmande stat för

verkställighet av påföljd för brott

eller för förhandling med anled-

ning av framställning om sådan

verkställighet, får föras över

svenskt område. Under sådan

genomresa skall frihetsberövandet

bestå, om icke den främmande

staten begär att den transiterade

friges. Friges han ej, tillämpas vad

som i allmänhet gäller om behand-

ling av anhållen eller häktad.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1973:431) om utredning angående

brott mot utländsk tullag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:431) om ömse-

sidig handräckning i skatte-

ärenden, bestämmelserna i om

förundersökning och tvångsmedel

i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling, bestämmelserna i

23, 27 och 28 kap. rättegångs-

balken samt bestämmelserna i 1 §

lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet

äger motsvarande tillämpning.

Bestämmelse, vars tillämpning

förutsätter att misstanke föreligger

mot någon, får dock ej tillämpas.

Tvångsmedel får ej användas i

syfte att möjliggöra förverkande

av egendom. Vad som i ovan

nämnda bestämmelser i lagen

(1990:431) om ömsesidig hand-

räckning i skatteärenden sägs om

Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Generaltullstyrelsen.

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:431) om ömse-

sidig handräckning i skatte-

ärenden, bestämmelserna i om

förundersökning och tvångsmedel

i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling, bestämmelserna i

23, 27 och 28 kap. rättegångs-

balken samt bestämmelserna i 53 §

lagen (2000:000) om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål äger

motsvarande tillämpning. Bestäm-

melse, vars tillämpning förutsätter

att misstanke föreligger mot

någon, får dock ej tillämpas.

Tvångsmedel får ej användas i

syfte att möjliggöra förverkande

av egendom. Vad som i ovan

nämnda bestämmelser i lagen

(1990:431) om ömsesidig

handräckning i skatteärenden sägs

om Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Generaltullstyrelsen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs att 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 §

Intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i 37 kap.

brottsbalken, om domstolen eller nämnden begär det. Begär annan

myndighet att intagen skall inställas vid denna, prövar Kriminal-

vårdsstyrelsen om det skall ske. I anslutning till inställelse varom nu är

fråga får intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av

säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 2 § lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 45 eller 47 §

lagen (2000:000) om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet

Härigenom föreskrivs att 7 och 22 §§ lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Framställning om verkställighet

inges till utrikesdepartementet.

Framställning om verkställighet

inges till Justitiedepartementet.

Finner regeringen uppenbart att framställningen ej gäller utländsk

brottmålsdom som avses i 2 § 1 eller att hinder mot verkställighet möter

enligt 4 § andra stycket 1 6 eller 9, skall framställningen omedelbart

avslås. Regeringen prövar om framställningen skall avslås på grund av

förhållande som avses i 4 § andra stycket 7, 8 eller 10 eller 5 § 5.

Regeringen kan avslå framställningen om det är uppenbart att

förhållande som avses i 5 § 1 4 föreligger.

22 §

Framställning som avses i 21 §

jämte den dom varigenom på-

följden har ådömts och övriga

handlingar i ärendet överlämnas

till utrikesdepartementet, som

vidarebefordrar framställningen

till behörig myndighet i den främ-

mande staten.

Framställning som avses i 21 §

jämte den dom varigenom på-

följden har ådömts och övriga

handlingar i ärendet överlämnas

till Justitiedepartementet, som

vidarebefordrar framställningen

till behörig myndighet i den främ-

mande staten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

13 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägande att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

I lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationells

samarbete på brottmålsområdet

finns bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en främmande stat.

I lagen (2000:000) om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

finns bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en främmande stat.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:569) om

Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna för

brott mot internationell humanitär rätt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt

dels att 2, 9 och 10 §§ och rubriken närmast före 9 § skall ha följande

lydelse,

dels att 11 och 12 §§ och rubriken närmast före 12 § skall upphöra att

gälla,

dels att 12 a § skall betecknas 11 § och ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 12 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

En framställning om åtgärd som

avses i 1 § görs av någon av

tribunalens dömande instanser

eller av dess åklagare. Framställ-

ningen ges in till Utrikesdeparte-

mentet.

En framställning om åtgärd som

avses i 1 § görs av någon av

tribunalens dömande instanser

eller av dess åklagare. Framställ-

ningen ges in till Justitiedeparte-

mentet.

Beslag

Rättslig hjälp

9 §

I fråga om beslag gäller

bestämmelserna i 1 och 2 §§, 6 §

första meningen samt 7 § lagen

(1975:295) om användningen av

vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat. Sedan utred-

ningen avslutas skall Riksåkla-

garen överlämna ärendet tillsam-

mans med sitt yttrande till rege-

ringen. I beslag tagen egendom

överlämnas till tribunalen efter

beslut av regeringen.

På begäran av tribunalen

lämnas rättslig hjälp enligt be-

stämmelserna i lagen (2000:000)

om ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål med följande avvikelser.

Bestämmelserna i 18 § och 19 §

andra stycket om avslag på

ansökan och i 34, 36 och 37 §§ om

krav på dubbel straffbarhet och

om rättens prövning av beslag

gäller inte.

Om den åklagare eller domstol

som handlägger ansökan finner att

de förutsättningar eller villkor som

gäller beträffande den begärda

åtgärden enligt 5 § lagen om

internationellt rättsligt samarbete

i brottmål inte är uppfyllda skall

ärendet överlämnas till regeringen

som prövar om ansökan skall

avslås.

10 §

I fråga om bevisupptagning

gäller bestämmelserna i 1 § första

stycket första meningen, 2 §, 3 §

första och andra styckena samt 4

10 och 12 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk

domstol.

Sedan handläggningen av ett

ärende om beslag avslutats skall

Riksåklagaren överlämna ärendet

till regeringen. I beslag tagen

egendom överlämnas till tribu-

nalen efter beslut av regeringen.

Har beslag verkställts, får den

som drabbats av åtgärden begära

att rätten prövar beslaget. Rätten

skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om för-

handlingen gäller bestämmelserna

i 24 kap. 17 § andra stycket

rättegångsbalken.

11 §

Har en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i eller på

annat sätt stark anknytning till Sverige av tribunalen dömts till fängelse,

kan regeringen besluta att straffet får verkställas i Sverige. Regeringen

får i varje enskilt beslut meddela de föreskrifter som behövs för

verkställigheten här.

Vid verkställigheten tillämpas 25 § lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Verkställigheten skall

upphöra, om tribunalen upplyser att den har beviljat den dömde nåd eller

meddelat något annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden

inte längre får verkställas.

Frågor om villkorlig frigivning

prövas av regeringen sedan tribu-

nalen beretts tillfälle att yttra sig.

Regeringen får i dessa fall besluta

att villkorlig frigivning skall ske

vid en senare tidpunkt än som

följer av brottsbalken.

I fråga om transport genom Sverige av en person som berövats friheten

enligt ett avgörande av tribunalen tillämpas 40 § lagen om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom.

12 §

Företrädare för tribunalen eller

den tribunalen utser för att

undersöka behandlingen av den

som verkställer straff utdömt av

tribunalen, har rätt att besöka den

plats där personen är placerad.

Den som ansvarar för någon som

avtjänar ett sådant straff, skall

lämna den som genomför under-

sökningen det biträde som denne

behöver för att kunna fullgöra sina

uppgifter.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Utdrag ur Schengenkonventionen

Utdrag ur konvention

om tillämpningen av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan

regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och

Frankrike om gradvis avskaffande av kontroller vid de

gemensamma gränserna (Schengenkonventionen)

Avdelning III

Kapitel 2

Inbördes rättshjälp i brottmål

Artikel 48

1. Bestämmelserna i detta kapitel avser att komplettera den europeiska

konventionen av den 20 april 1959 om inbördes rättshjälp i brottmål

samt, vad avser relationerna mellan de avtalsslutande parter som ingår i

den ekonomiska unionen Benelux, kapitel 2 i Beneluxavtalet av den 27

juni 1962 om utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål, ändrat genom

tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974, och att underlätta tillämpningen av

dessa avtal.

2. Punkt 1 påverkar inte tillämpningen av mer vittomfattande

bestämmelser i gällande bilaterala avtal mellan de avtalsslutande

parterna.

Artikel 49

Inbördes rättshjälp skall även beviljas

a) i ärenden där det är fråga om handlingar som är straffbara enligt

nationell lag hos en av två avtalsslutande parter, eller enligt båda de

avtalsslutande parternas lagar, varvid avses överträdelser av

bestämmelser som beivras av administrativa myndigheter vars beslut kan

överklagas till en domstol som är behörig att handlägga brottmål,

b) i ärenden som gäller skadestånd för felaktigt väckt åtal eller felaktigt

domslut,

c) i benådningsärenden,

d) i civilmål som handläggs gemensamt med brottmål så länge

brottmålsdomstolen ännu inte slutgiltigt avgjort brottmålet,

e) för delgivning av rättsligt meddelande som gäller verkställighet av

straff eller annan åtgärd, indrivning av böter eller rättegångskostnader,

f) i fråga om åtgärder som gäller uppskov med utdömande eller

verkställighet av straff eller annan åtgärd, villkorlig frigivning eller

uppskov med eller avbrott i verkställighet av straff eller annan åtgärd.

Artikel 50

1. De avtalsslutande parterna förbinder sig att i enlighet med den

konvention och det avtal som avses i artikel 48 lämna varandra inbördes

rättshjälp beträffande brott mot lagbestämmelser och förordningar om

punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter. Med bestämmelser om

tullavgifter förstås de särskilda reglerna i artikel 2 i konventionen av den

7 september 1967 mellan Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland,

Frankrike, Italien, Luxemburg och Nederländerna om ömsesidigt

administrativt bistånd mellan deras tullmyndigheter samt i artikel 2 i

rådets förordning (EEG) nr 1468 av den 19 maj 1981.

2. Framställningar om undandragande av punktskatter kan inte avslås

med motiveringen att den mottagande staten inte belägger de varor som

avses i framställningen med skatt.

3. Den avtalsslutande part som gör en framställning får inte utan

mottagande parts föregående samtycke vare sig överlåta eller utnyttja

uppgifter eller bevismaterial som den har fått av denna part för andra

ändamål än de undersökningar, rättsliga åtgärder eller förfaranden som

anges i framställningen.

4. Inbördes rättshjälp som avses i denna artikel får vägras när den

sannolika skatteavgift som tagits ut med för lågt belopp eller undanhållits

motsvarar högst 25 000 ecu, eller när det sannolika värdet av varor som

exporterats eller importerats utan tillstånd inte överstiger ett belopp av

100 000 ecu, såvida inte ärendet med hänsyn till omständigheterna eller

vem den anklagade är anses som mycket allvarligt av den avtalsslutande

part som gör framställningen.

5. Bestämmelserna i denna artikel gäller även när den begärda inbördes

rättshjälpen avser en gärning som endast bestraffas med böter för

överträdelser av bestämmelser som beivras av administrativa

myndigheter, om framställningen om inbördes rättshjälp härrör från en

judiciell myndighet.

Artikel 51

De avtalsslutande parterna får inte som villkor för att lämna biträde som

avser husrannsakan och beslag ställa upp andra än följande:

a) För den gärning som har föranlett framställningen är enligt lagen hos

båda avtalsslutande parter stadgat frihetsstraff eller annan frihets-

inskränkande åtgärd i sex månader eller mer, eller enligt lagstiftningen

hos den ena av de två avtalsslutande parterna ett motsvarande straff och

gärningen enligt den andra avtalsslutande partens lagstiftning hänförs till

en överträdelse av föreskrifter som beivras av administrativa

myndigheter, vars beslut kan överklagas till domstol som är behörig att

handlägga brottmål.

b) Verkställandet av framställningen om biträde är förenlig med

lagstiftningen hos den avtalsslutande part till vilken framställningen görs.

Artikel 52

1. Varje avtalsslutande part kan översända delgivningshandlingar direkt

med post till personer som vistas på en annan avtalsslutande parts

territorium. De avtalsslutande parterna skall lämna den verkställande

kommittén en förteckning över handlingar som får översändas på detta

sätt.

2. När det finns skäl att anta att mottagaren inte förstår det språk

handlingen är skriven på skall handlingen, eller åtminstone de viktiga

delarna av den, översättas till de, eller ett av de språk som talas på den

avtalsslutande parts territorium där mottagaren vistas. Om den myndighet

som översänder handlingen känner till att mottagaren endast har

kunskaper i ett annat språk, skall handlingen, eller åtminstone de viktiga

delarna av den, översättas till detta andra språk.

3. En sakkunnig eller ett vittne som inte följt en kallelse, översänd med

post, att inställa sig skall inte, även om kallelsen i fråga innehållit påföljd

vid utevaro, utsättas för straff, vite eller tvångsåtgärder, såvida han inte

därefter frivilligt infinner sig på den ansökande partens territorium och

där lagligen kallas på nytt. Den myndighet som med post översänder

kallelser skall se till att dessa inte innehåller någon påföljd vid utevaro.

Denna bestämmelse skall inte påverka tillämpningen av artikel 34 i

Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och inbördes rättshjälp

i brottmål, ändrat genom tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974.

4. Om en framställning om inbördes rättshjälp avser en gärning som är

straffbar enligt båda avtalsslutande parters lagar och hänförs till

överträdelser mot förordningar som beivras av administrativa

myndigheter, vars beslut kan överklagas till domstol som är behörig att

handlägga brottmål gäller vid översändandet av delgivningshandlingar i

princip samma förfarande som i punkt 1.

5. Trots punkt 1 kan delgivningshandlingar översändas genom den

anmodade partens judiciella myndigheter, om mottagarens adress är

okänd eller om den ansökande parten begär att handlingarna skall delges

med den sökte personligen.

Artikel 53

1. Framställningar om inbördes rättshjälp kan översändas direkt mellan

de judiciella myndigheterna och återsändas på samma sätt.

2. Punkt 1 innebär inte något hinder mot att framställningar översänds

och återsänds mellan justitieministerier eller genom nationella centrala

myndigheter för interpol.

3. Framställningar om tillfällig överföring eller transitering av personer

som är tillfälligt omhändertagna, anhållna eller frihetsberövade, samt

löpande eller tillfälligt utbyte av uppgifter ur straffregister skall

översändas genom de avtalsslutande parternas justitieministerier.

4. I enlighet med den europeiska konventionen av den 20 april 1959 om

inbördes rättshjälp i brottmål avses med justitieministerium i

Förbundsrepubliken Tyskland förbundsrepublikens justitieminister och

delstaterna justitieministrar eller senatorer.

5. Information som syftar till lagföring för brott mot lagar om kör- och

vilotider i enlighet med artikel 21 i den europeiska konventionen av den

20 april 1959 om inbördes rättshjälp i brottmål eller artikel 42 i

Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning och inbördes rättshjälp

i brottmål, ändrat genom tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974, kan

översändas av den ansökande partens judiciella myndigheter direkt till

den anmodade partens judiciella myndigheter.

Kapitel 3

Principen Non bis in idem (icke två gånger för samma sak)

Artikel 54

En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom

lagakraftägande som hos en part, får inte åtalas för samma gärning av en

annan part, under förutsättning att straffet vid fällande dom avtjänats

eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna

hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.

Artikel 55

1. I samband med ratificering, antagande eller godkännande av denna

konvention kan en avtalsslutande part förklara sig icke bunden av artikel

54 i ett eller flera av följande fall:

a) Om gärning som avses i en utländsk dom förövats helt eller delvis på

den egna avtalsslutande partens territorium; i det senare fallet skall dock

inte detta undantag gälla om brottet i fråga delvis förövats på ett

territorium som tillhör den avtalsslutande part hos vilken domen

avkunnats.

b) Om gärning som avses i en utländsk dom omfattar brott mot statens

säkerhet eller andra för denna avtalsslutande part lika väsentliga

intressen.

c) Om gärning som avses i en utländsk dom begåtts av en tjänstemän hos

denna avtalsslutande part och omfattat missbruk av tjänsteställning.

2. En avtalsslutande part som avgivit en förklaring angåenden de

undantag som anges i punkt 1 skall ange vilka brott som undantaget

avser.

3. En avtalsslutande part kan när som helst återta en förklaring angående

ett eller flera av undantagen i punkt 1.

4. En förklaring enligt punkt 1 skall inte tillämpas, om den berörda

avtalsslutande parten avseende samma gärning gjort framställning om

överförande av lagföring till den andra parten eller beviljat utlämning av

den berörda personen.

Artikel 56

Om en avtalsslutande part väcker nytt åtal mot någon som dömts för

samma gärning av en annan avtalsslutande part, skall vad han undergått

av frihetsberövande på den senare partens territorium avräknas vid

påföljdens bestämmande. I den utsträckning nationell lagstiftning så

tillåter skall hänsyn även tas till andra påföljder han undergått förutom

frihetsberövande.

Artikel 57

1. Om en avtalsslutande part åtalar en person för ett brott och de behöriga

myndigheterna hos denna part har skäl att anta att åtalet avser samma

gärning som personen redan dömts för av en annan part, skall

myndigheterna i fråga, om skäl föreligger, göra en framställning om

upplysningar av betydelse för ärendet till de behöriga myndigheterna hos

den part på vars territorium den misstänkte redan dömts.

2. Den begärda informationen skall överlämnas snarast möjligt och skall

beaktas när det gäller vilka fortsatta åtgärder som skall vidtas i den

pågående rättegången.

3. I samband med ratificering, antagande eller godkännande av denna

konvention skall var och en av de avtalsslutande parterna ange de

myndigheter som är bemyndigade att begära och lämna de uppgifter som

avses i denna artikel.

Artikel 58

Bestämmelserna ovan skall inte utesluta tillämpning av mer vittgående

nationella bestämmelser avseende principen non bis in idem i samband

med rättsliga avgöranden som meddelats i främmande stat.

Avtal mellan Sverige och Kanada

TREATY BETWEEN THE

GOVERNMENT OF CANADA

AND THE GOVERNMENT OF

SWEDEN ON MUTUAL

ASSISTANCE IN CRIMINAL

MATTERS

AVTAL OM INBÖRDES

RÄTTSHJÄLP I BROTTMÅL

MELLAN SVERIGES

REGERING OCH KANADAS

REGERING

The Government of Canada and

the Government of Sweden

Sverige regering och Kanadas

regering

DESIRING to improve the

effectiveness of both countries in

the investigation, prosecution and

suppression of crime through

cooperation and mutual assistance

in criminal matters,

SOM ÖNSKAR förbättra de båda

ländernas effektivitet i fråga om

utredning, lagföring och

bekämpning av brott genom

samarbete och inbördes rättshjälp i

brottmål,

Have agreed as follows:

har kommit överens om följande:

PART I GENERAL

PROVISIONS

DEL I ALLMÄNNA

BESTÄMMELSER

Article 1

Obligation to grant mutual

assistance

Artikel 1

Skyldighet att bevilja inbördes

rättshjälp

(1) The Contracting Parties shall,

in accordance with this Treaty,

grant each other the widest

measure of mutual assistance in

criminal matters.

1. De avtalsslutande parterna skall

enligt detta avtal i största möjliga

utsträckning lämna varandra in-

bördes rättshjälp i brottmål.

(2) Mutual assistance for the

purpose of paragraph 1 shall be

any assistance in respect of

investigations or proceedings in

the Requesting State in a criminal

matter, irrespective of whether the

assistance is sought or to be

provided by a court or some other

authority. However, requests

regarding the taking of evidence

of persons, the production of

documents and objects and the

restraining of property shall

emanate from a court or public

prosecutor of the Requesting

State.

2. Vid tillämpning av punkt 1

avses med inbördes rättshjälp all

rättshjälp i fråga om utredningar

eller rättsligt förfarande i ett

brottmål i den ansökande staten,

oavsett om rättshjälpen begärs

eller skall lämnas av en domstol

eller någon annan myndighet.

Framställningar som avser bevis-

upptagning, att handlingar och

föremål skall överlämnas samt

tvångsåtgärder avseende egendom

skall dock härröra från en domstol

eller allmän åklagare i den

ansökande staten.

(3) Criminal matters for the

purpose of paragraph 1 mean, for

Sweden, investigations or pro-

ceedings relating to any offence

created by the Penal Code or any

other offence subject to the

jurisdiction of a court, and, for

Canada, investigations or pro-

ceedings relating to any offence

created by a law of Parliament or

by the legislature of a province.

3. Vid tillämpning av punkt 1

avses med brottmål, i fråga om

Sverige, utredningar eller rättsligt

förfarande som hänför sig till brott

enligt brottsbalken eller annan

strafflagstiftning och, i fråga om

Kanada, utredningar eller rättsligt

förfarande som hänför sig till brott

enligt federal lag eller enligt

provinslagstiftning.

(4) Criminal matters shall also

include investigations or pro-

ceedings relating to offences con-

cerning taxation, duties, customs

and international transfer of

capital or payments.

4. Brottmål skall även innefatta

utredningar eller rättsliga för-

faranden som hänför sig till brott

som rör skatter, avgifter, tullar och

internationell överföring av kapital

eller betalningar.

(5) Assistance shall include:

5. Rättshjälp skall omfatta:

(a) taking of evidence and

obtaining of statements of persons

a) bevisupptagning och hållande

av förhör,

(b) provision of information,

documents and other records,

including criminal records,

judicial records and government

records;

b) att tillhandahålla upplysningar,

handlingar och andra uppteck-

ningar, inklusive straffregister,

domstolsprotokoll samt handlingar

från myndigheter,

(c) location of persons and objects,

including their identification;

c) att lokalisera personer och

föremål, inklusive identifiering av

dessa,

(d) search and seizure;

d) husrannsakan och beslag,

(e) delivery of property, including

lending of exhibits;

e) att överlämna egendom, in-

klusive utlåning av bevisföremål,

(f) making detained persons and

others available to give evidence

or assist investigations;

f) att ställa frihetsberövade

personer och andra till förfogande

för förhör eller medverkan vid

brottsutredningar,

(g) service of documents, in-

cluding documents seeking the

attendance of persons;

g) delgivning av handlingar,

inklusive kallelse till inställelse,

(h) measures to locate, restrain and

secure the confiscation of

proceeds of crime; and

h) åtgärder för att lokalisera,

beslagta och säkerställa för-

verkande av vinning av brott, samt

(i) other assistance consistent with

the objects of this Treaty.

i) annan rättshjälp som är förenlig

med detta avtals syften.

Article 2

Execution of requests

Artikel 2

Verkställighet av framställning

(1) Requests for assistance shall

be executed promptly in

accordance with the law of the

Requested State and, insofar as it

is not prohibited by that law, in the

manner requested by the

Requesting State.

1. Framställningar om rättshjälp

skall verkställas skyndsamt i

enlighet med den anmodade

statens lagstiftning och, i den mån

det inte är förbjudet i denna

lagstiftning, på det sätt som den

ansökande staten begär.

(2) The Requested State shall not

decline execution of a request on

the ground of bank secrecy.

2. Den anmodade staten skall inte

vägra att verkställa en framställ-

ning med hänvisning till bank-

sekretess.

Article 3

Refusal or postponement of

assistance

Artikel 3

Vägrad eller uppskjuten

rättshjälp

(1) Assistance may be refused if

the request does not meet the legal

requirements for execution in the

Requested State or, in the opinion

of the Requested State, the

execution of the request would

impair its sovereignty, security,

public order or similar essential

public interest, prejudice the

safety of any person or be

unreasonable on other grounds.

1. En begäran om rättshjälp kan

avslås, om framställningen inte

uppfyller de rättsliga krav för

verkställighet som ställts upp i den

anmodade staten eller om verk-

ställigheten av de begärda

åtgärderna, enligt den anmodade

statens uppfattning, skulle skada

dess suveränitet, säkerhet, all-

männa rättsprinciper eller liknande

väsentliga allmänna intressen,

äventyra någons säkerhet eller på

andra grunder vara oskälig.

(2) Assistance may be postponed

by the Requested State if

execution of the request would

interfere with an ongoing

investigation or prosecution in the

Requested State.

2. En begäran om rättshjälp kan

skjutas upp av den anmodade

staten, om ett verkställande av

framställningen skulle hindra en

pågående brottsutredning eller ett

åtal i den anmodade staten.

(3) The Requested State shall

promptly inform the Requesting

State of a decision of the Re-

quested State not to comply in

whole or in part with a request for

assistance, or to postpone

execution, and shall give reasons

for that decision.

3. Den anmodade staten skall

omedelbart underrätta den an-

sökande staten om ett beslut av

den anmodade staten att helt eller

delvis inte efterkomma en fram-

ställning om rättshjälp eller att

skjuta upp verkställigheten och

skall ange skälen för detta beslut.

(4) Before refusing to grant a

request for assistance or before

postponing the grant of such

assistance, the Requested State

shall consider whether assistance

may be granted subject to such

conditions as it deems necessary.

If the Requesting State accepts

assistance subject to these con-

ditions, it shall comply with them.

4. Innan den anmodade staten

beslutar att avslå eller skjuta upp

en begäran om rättshjälp, skall den

överväga om rättshjälp kan

beviljas med sådana förbehåll som

den finner nödvändiga. Om den

ansökande staten godtar rättshjälp

på dessa villkor, skall den rätta sig

efter dessa.

PART II SPECIFIC

PROVISIONS

DEL II SÄRSKILDA

BESTÄMMELSER

Article 4

Presence of persons involved in

the proceedings in the

Requested State

Artikel 4

Närvaro vid det rättsliga

förfarandet i den anmodade

staten

(1) The Requested State shall,

upon request, inform the Re-

questing State of the time and

place of execution of the request

for assistance.

1. Den anmodade staten skall på

begäran underrätta den ansökande

staten om när och var den begärda

rättshjälpen kommer att

verkställas.

(2) To the extent not prohibited by

the law of the Requested State,

judges, or officials of the

Requesting State and other

persons concerned in the

investigation or proceedings shall

be permitted to be present at the

execution of the request. Judges,

prosecutors and counsel for the

accused shall be permitted to

participate in the proceedings in

the Requested State.

2. I den utsträckning det inte är

förbjudet enligt den anmodade

statens lagstiftning, skall domare

eller tjänstemän i den ansökande

staten och andra personer som

berörs av brottsutredningen eller

det rättsliga förfarandet tillåtas att

närvara när den begärda rätts-

hjälpen verkställs. Domare, åkla-

gare och den misstänktes för-

svarare skall tillåtas att delta i det

rättsliga förfarandet i den

anmodade staten.

(3) The right to participate shall

include the right of judges or

officials of the Requesting State to

propose questions and the right of

counsel for the accused to pose

questions directly. The persons

present at the execution of a

request shall be permitted to make

a verbatim transcript of the

proceedings. The use of technical

means to make such a verbatim

transcript shall be permitted.

3. Rätt att delta skall innefatta rätt

för den ansökande statens domare

eller tjänstemän att föreslå frågor

och rätt för den misstänktes för-

svarare att få ställa frågor direkt.

De personer som är närvarande

när den begärda rättshjälpen

verkställs skall ha rätt att

ordagrant nedteckna det rättsliga

förfarandet. Det skall vara tillåtet

att använda tekniska hjälpmedel

för att göra en sådan ordagrann

nedteckning.

Article 5

Transmission of documents and

objects

Artikel 5

Översändande av handlingar

och föremål

(1) When the request for

assistance concerns the

transmission of records and

documents, the Requested State

may transmit certified true copies

thereof, unless the Requesting

State expressly requests the

originals.

1. Då den begärda rättshjälpen

gäller översändande av handlingar,

får den anmodade staten

översända bestyrkta kopior av

dessa, såvida inte den ansökande

staten uttryckligen begär att få

originalen.

(2) The original records or

documents and objects transmitted

to the Requesting State shall be

returned to the Requested State as

soon as possible, upon the latter''''s

request.

2. De originalhandlingar och

föremål som översänts till den

ansökande staten skall på den

anmodade statens begäran åter-

lämnas till denna så snart som

möjligt.

(3) Insofar as not prohibited by the

law of the Requested State,

documents, objects and records

shall be transmitted in a form or

accompanied by such certification

as may be requested by the

Requesting State in order to make

them admissible according to the

law of the Requesting State.

3. I den mån det inte är förbjudet i

den anmodade statens lagstiftning,

skall handlingar och föremål

översändas i den form eller

åtföljas av sådant bestyrkande som

den ansökande staten begär för att

de skall vara tillåtna enligt den

ansökande statens lagstiftning.

Article 6

Availability of persons to give

evidence or assist investigations

in the Requesting State

Artikel 6

Inställelse för förhör eller

medverkan vid utredningar i

den ansökande staten

(1) The Requesting State may

request that a person be made

available to testify or to assist an

investigation.

1. Den ansökande staten får begära

att en person inställer sig för att

avge vittnesmål eller på annat sätt

medverka vid en utredning.

(2) The Requested State shall

invite the person to assist an

investigation or to appear as a

witness in the proceedings and

seek that person''''s concurrence

thereto.

2. Den anmodade staten skall

uppmana personen i fråga att

medverka vid utredning eller att

inställa sig som vittne i det

rättsliga förfarandet och försöka få

denna persons samtycke till detta.

(3) The request shall indicate the

approximate allowances payable

and the travelling and subsistence

expenses refundable by the

Requesting State.

3. I framställningen skall anges det

ungefärliga beloppet på utgående

traktamente samt vilka kostnader

för resa och uppehälle som åter-

betalas av den ansökande staten.

(4) At the request of the

Requesting State, the Requested

State may grant the person an

advance which shall be refunded

by the Requesting State.

4. På begäran av den ansökande

staten får den anmodade staten

bevilja personen i fråga ett

förskott, som skall återbetalas av

den ansökande staten.

Article 7

Making detained persons

available to give evidence or

assist investigations

Artikel 7

Frihetsberövade personers in-

ställelse vid vittnesförhör eller

medverkan vid utredningar

(1) A person in custody in the

Requested State shall, at the

request of the Requesting State, be

temporarily transferred to the

Requesting State to assist in-

vestigations or to appear as a

witness in the proceedings,

provided that the person consents

to that transfer and there are no

overriding grounds against

transferring the person.

1. En person som är

frihetsberövad i den anmodade

staten skall på begäran av den

ansökande staten tillfälligt

överföras till denna för att där

medverka vid utredningen eller

inställa sig som vittne i det

rättsliga förfarandet, förutsatt att

han samtycker till överförandet

och att det inte finns övervägande

skäl som talar mot ett sådant

överförande.

(2) Where the person transferred is

required to be kept in custody

under the law of the Requested

State, the Requesting State shall

hold that person in custody and

shall return the person in custody

at the conclusion of the execution

of the request.

2. Om den överförde skall vara

frihetsberövad enligt den an-

modade statens lagstiftning, skall

den ansökande staten hålla honom

frihetsberövad och återföra honom

frihetsberövad, då de åtgärder som

framställningen avser har

avslutats.

(3) Where the sentence imposed

expires, or where the Requested

State advises the Requesting State

that the transferred person is no

longer required to be held in

custody, that person shall be set at

liberty and be treated as a person

present in the Requesting State

pursuant to a request seeking that

person''''s attendance.

3. Om den påföljd som utdömts

upphör eller om den anmodade

staten underrättar den ansökande

staten om att den överförde inte

längre behöver hållas frihets-

berövad, skall han försättas på fri

fot och behandlas som en person

som befinner sig i den ansökande

staten i enlighet med en fram-

ställning om hans inställelse där.

Article 8

Service of documents

Artikel 8

Delgivning av handlingar

(1) The Requested State shall

effect service of documents that

are transmitted to it for this

purpose by the Requesting State.

1. Den anmodade staten skall

ombesörja delgivning av hand-

lingar som översänds till den för

detta ändamål av den ansökande

staten.

(2) Service may be effected by

simple transmission of the

document to the person to be

served. If the Requesting State

expressly so requests, service shall

be effected by the Requested State

in the manner provided for the

service of analogous documents

under its own law or in a special

manner consistent with such law.

2. Delgivning får ske genom att

handlingen överlämnas till den

person som skall delges. Om den

ansökande staten uttryckligen be-

gär det, skall delgivning ombe-

sörjas av den anmodade staten på

det sätt som föreskrivs för

delgivning av motsvarande hand-

lingar enligt dess egen lagstiftning

eller i en särskild form, som är

förenlig med denna lagstiftning.

(3) Proof of service shall be given

by means of a receipt dated and

signed by the person served or by

means of a declaration made by

the Requested State that service

has been effected and stating the

form and date of such service. If

service cannot be effected, the

reasons shall be communicated

immediately by the Requested

State to the Requesting State.

3. Bevis om delgivning skall

lämnas genom ett av adressaten

daterat och undertecknat erkän-

nande av mottagandet eller genom

ett intyg utfärdat av den anmodade

staten som utvisar att delgivning

skett och som anger hur och när

denna ägt rum. Om delgivning inte

kan ske, skall den anmodade

staten omedelbart underrätta den

ansökande staten om anledningen

till detta.

(4) Requests for service of a

summons on an accused person

who is in the territory of the

Requested State shall be

transmitted to the central authority

of that State at least thirty (30)

days before the date set for

appearance.

4. Framställningar om delgivning

av en kallelse med en tilltalad,

som befinner sig på den anmodade

statens område, skall översändas

till den statens centralorgan senast

trettio (30) dagar före angiven

inställelsedag.

Article 9

Safe conduct

Artikel 9

Immunitet

(1) A person present in the

Requesting State in response to a

request seeking that person''''s

attendance, including the service

of a summons, shall not be

prosecuted, detained or subjected

to any other restriction of personal

liberty in that State for any acts or

omissions which preceded that

person''''s departure from the

Requested State, nor shall that

person be obliged to give evidence

in any proceeding other than the

proceedings to which the request

relates.

1. Den som befinner sig i den

ansökande staten med anledning

av en framställning om hans

inställelse, inklusive delgivning av

en kallelse, får inte åtalas,

frihetsberövas eller underkastas

någon annan inskränkning i sin

personliga frihet i den staten på

grund av gärningar eller under-

låtenhet som inträffat innan han

reste från den anmodade staten.

Han får inte heller tvingas att

vittna i något annat rättsligt

förfarande än det som framställ-

ningen avser.

(2) A person, present in the

Requesting State by consent as a

result of a request for the person''''s

attendance, including the service

of a summons, to answer before a

judicial authority for any acts,

omissions or convictions, shall not

be prosecuted or detained or

subjected to any other restriction

of personal liberty for acts and

omissions or convictions which

preceded that person''''s departure

from the Requested State, not

specified in the request.

2. Den som efter samtycke

befinner sig i den ansökande

staten med anledning av en

framställning om hans inställelse,

inklusive genom delgivning, för

att inför judiciell myndighet stå till

svars för gärningar, underlåtenhet

eller domar, får inte åtalas eller

frihetsberövas eller underkastas

någon annan inskränkning i sin

personliga frihet på grund av

gärningar, underlåtenhet eller

domar som härrör från tiden innan

han reste från den anmodade

staten och som inte angivits i

framställningen.

(3) Paragraphs 1 and 2 of this

Article shall cease to apply if a

person, being free to leave the

Requesting State, has not left it

within a period of fifteen (15) days

after being officially notified that

that person''''s attendance is no

longer required or, having left that

territory, has voluntarily returned.

3. Punkterna 1 och 2 i denna

artikel upphör att gälla, om en

person som är oförhindrad att

lämna den ansökande staten inte

har lämnat den inom en tid av

femton (15) dagar efter det att han

blivit officiellt underrättad om att

hans närvaro inte längre krävs

eller, efter att ha lämnat landet,

frivilligt återvänt dit.

(4) Any person who fails to appear

in the Requesting State in

response to a request, may not be

subjected to any sanction or

compulsory measure for such

failure to appear.

4. Den som underlåter att inställa

sig i den ansökande staten med

anledning av en framställning, får

inte underkastas någon påföljd

eller tvångsåtgärd för denna ute-

varo.

Article 10

Proceeds of crime

Artikel 10

Vinning av brott

(1) The Requested State shall,

upon request, endeavour to

ascertain whether any proceeds of

crime are located within its

jurisdiction and shall notify the

Requesting State of the results of

its inquiries.

1. Den anmodade staten skall på

begäran försöka fastställa om

någon vinning av brott finns inom

dess område och skall underrätta

den ansökande staten om resultatet

av sina efterforskningar.

(2) Upon request, the Requested

State shall take such measures as

are permitted by its law to restrain

property which is believed to

constitute the proceeds of crime,

pending a final determination by a

court of the Requesting or

Requested State.

2. Den anmodade staten skall på

begäran vidta de tvångsåtgärder

som dess lagstiftning medger i

fråga om egendom som förmodas

utgöra vinning av brott, i avvaktan

på ett slutligt avgörande av en

domstol i den ansökande eller den

anmodade staten.

(3) A request may be made for

assistance in securing the con-

fiscation of proceeds of crime.

Such assistance shall be given in

accordance with the law of the

Requested State by whatever

means are appropriate. This may

include enforcing an order made

by a court in the Requesting State

or submitting the request to the

competent authorities for the

purpose of seeking a confiscation

order and the enforcement thereof

in the Requested State.

3. Rättshjälp för att säkerställa

förverkande av vinning av brott

får begäras. Sådan rättshjälp skall

lämnas på lämpligt sätt i enlighet

med den anmodade statens lag-

stiftning. Detta kan innefatta

verkställighet av ett beslut som har

meddelats av en domstol i den

ansökande staten eller att fram-

ställningen överlämnas till den

myndighet som är behörig att

besluta om förverkande så att detta

beslut verkställs i den anmodade

staten.

(4) Proceeds of crime confiscated

pursuant to this Treaty shall

accrue to the Requested State,

unless otherwise agreed in a

particular case.

4. Vinning av brott som förverkats

enligt detta avtal skall tillfalla den

anmodade staten, om inte annat

överenskommits i ett särskilt fall.

(5) In the application of this

Article the rights of bona fide third

parties shall be respected.

5. Vid tillämpningen av denna

artikel skall godtroende tredje

mans rättigheter tillgodoses.

(6) The Requesting State shall

promptly inform the Requested

State of any circumstances,

including any other enforcement

action, which may affect the

request or its execution or which

may make it inappropriate to

proceed with giving effect to it.

6. Den ansökande staten skall

genast underrätta den anmodade

staten om varje omständighet, däri

inbegripet andra verkställighets-

åtgärder, som kan inverka på

framställningen eller dess verk-

ställande eller som kan göra det

olämpligt att efterkomma den

vidare.

(7) For the purpose of this Treaty:

7. Vid tillämpning av detta avtal:

(a) proceeds of crime means any

property that is derived or realised

directly or indirectly by any

person from an offence or

offences, or the value of any such

property;

a) innebär vinning av brott varje

egendom som härrör från brott

eller som någon direkt eller in-

direkt har förvärvat genom brott,

eller värdet av sådan egendom,

(b) property includes money and

all kinds of moveable or im-

moveable and tangible or in-

tangible property, and includes

any interest in such property; and

b) innefattar egendom pengar och

alla slag av lös eller fast och

materiell eller immateriell egen-

dom och inkluderar varje intresse i

sådan egendom, och

(c) restraint means seizure,

attachment or other measures for

the prevention of dealing in or

transfer or disposal of property.

c) innebär tvångsåtgärder beslag,

kvarstad eller andra åtgärder för

att förhindra befattning med eller

överlåtelse eller undanskaffande

av egendom.

PART III PROCEDURE

DEL III FÖRFARANDE

Article 11

Contents of requests

Artikel 11

Framställningens innehåll

(1) In all cases requests for

assistance shall include:

1. I samtliga fall skall en fram-

ställning om rättshjälp innehålla

(a) the name of the competent

authority conducting the in-

vestigation or proceedings to

which the request relates;

a) uppgift om den behöriga

myndighet som handlägger utred-

ningen eller det rättsliga

förfarande som framställningen

avser,

(b) a description of the nature of

the investigation or proceedings,

including a summary of the

relevant facts and laws;

b) en beskrivning av vad slags

utredning eller rättsligt förfarande

som pågår, inklusive en samman-

fattning av de fakta och

tillämpliga lagar som är av

betydelse i ärendet,

(c) the purpose for which the

request is made and the nature of

the assistance sought;

c) syftet med framställningen samt

vilken åtgärd som begärs,

(d) where possible, the identity,

nationality and location of the

person or persons who are the

subject of the investigation or

proceedings;

d) om möjligt, uppgift om

identitet, nationalitet och adress

beträffande den eller de personer

som är föremål för utredningen

eller det rättsliga förfarandet,

(e) a statement as to whether

assistance should be provided by a

court or some other authority;

e) uppgift om huruvida den

begärda rättshjälpen bör lämnas av

domstol eller någon annan

myndighet,

(f) the need, if any, for

confidentiality and the reasons

therefor; and

f) det eventuella behovet av

sekretess och skälen till detta,

samt

(g) any time limit within which

compliance with the request is

desired.

g) eventuell tidsfrist inom vilken

framställningen önskas verkställd.

(2) Requests for assistance shall

also contain the following

information

2. En framställning om rättshjälp

skall även innehålla följande

upplysningar:

(a) where necessary, details of any

particular procedure or require-

ment that the Requesting State

wishes to be followed and the

reasons therefor;

a) där så är nödvändigt, uppgifter

om särskilt förfarande eller krav

som den ansökande staten önskar

skall iakttas och skälen till detta,

(b) in the case of requests for the

taking of evidence or search and

seizure, a statement indicating the

basis for belief that evidence may

be found in the jurisdiction of the

Requested State;

b) i fråga om framställningar om

bevisupptagning eller husrann-

sakan och beslag, uppgift om på

vilken grund det finns anledning

att anta att bevis kan finnas inom

den anmodade statens område,

(c) in the case of requests to take

evidence from a person, a

statement as to whether sworn or

affirmed statements are required,

and a description of the subject

matter of the evidence or

statement sought;

c) i fråga om framställningar om

bevisupptagning genom förhör,

uppgift om huruvida personen

skall höras under ed eller

sanningsförsäkran samt vilka

omständigheter som bevisupptag-

ningen avser,

(d) in the case of lending of

exhibits, the person or class of

persons who will have custody of

the exhibit, the place to which the

exhibit is to be removed, any tests

to be conducted and the date by

which the exhibit will be returned;

and

d) om det gäller lån av bevis-

föremål, uppgift om den person

eller den kategori av personer som

kommer att ha hand om föremålet,

till vilken plats föremålet kommer

att flyttas, vilka undersökningar

som skall utföras och den dag då

föremålet kommer att återlämnas,

och

(e) in the case of making detained

persons available, the person or

class of persons who will have

custody during the transfer, the

place to which the detained person

is to be transferred and the date of

that person''''s return.

e) om det gäller inställelse av

frihets- berövade personer, uppgift

om vem eller vilka personer som

skall svara för bevakningen under

överförandet, den plats till vilken

den frihetsberövade skall

överföras samt dagen för hans

återkomst.

(3) In addition to the requirements

of paragraph 1, a request for the

location and restraint of proceeds

of crime shall include:

3. Utöver de krav som anges i

punkt 1 skall en framställning som

gäller efterforskning och tvångs-

åtgärder avseende vinning av brott

innehålla

(a) a statement describing the

proceedings which have been or

are about to be instituted;

a) uppgift om det rättsliga

förfarandet som har inletts eller

skall inledas,

(b) to the extent possible, a state-

ment describing the property to

which measures of restraint are to

be applied, including its location

and its connection with the person

against whom proceedings have

been or are to be instituted;

b) i den utsträckning det är

möjligt, en beskrivning av den

egendom som skall bli föremål för

tvångsåtgärder, inklusive uppgift

om var den finns samt dess

anknytning till den person mot

vilken rättsligt förfarande har

inletts eller skall inledas.

(c) to the extent possible, a

statement describing the person or

persons in possession of the

property and their connection, if

any, to the investigation;

c) i den utsträckning det är

möjligt, uppgift om den eller de

personer som har egendomen i sin

besittning samt deras eventuella

anknytning till utredningen,

(d) a statement describing the

grounds for belief that the

property represents the proceeds

of crime;

d) uppgift om på vilka grunder det

finns anledning att anta att

egendomen utgör vinning av brott,

(e) where appropriate, a statement

of the amount which it is desired

to restrain and the grounds on

which this amount is estimated;

e) i förekommande fall, uppgift

om det belopp som den sökta

åtgärden avser och grunderna för

hur detta belopp har beräknats,

(f) a statement of the estimated

time expected to elapse before a

final confiscation order may be

given in the Requesting State; the

Requesting State shall advise the

Requested State of any alteration

in this respect;

f) uppgift om den tid som

beräknas förflyta innan ett slutligt

beslut om förverkande kan

meddelas i den ansökande staten;

den ansökande staten skall

meddela den anmodade staten om

varje ändring i detta hänseende,

(g) where the Requested State so

requires, a statement describing

the evidence which would be

available for proceedings in the

Requested State; and

g) om den anmodade staten begär

detta, uppgift om vilken bevisning

som är tillgänglig för ett rättsligt

förfarande i den anmodade staten,

samt

(h) where a confiscation order has

been made, a copy of that order.

h) om ett beslut om förverkande

har fattats, en kopia av detta

beslut.

(4) In addition to the requirements

of paragraph 1, a request for the

confiscation of proceeds of crime

or the enforcement of a

confiscation order shall include or

be accompanied by:

4. Utöver de uppgifter som anges i

punkt 1 skall en framställning om

förverkande av vinning av brott

eller om verkställighet av ett

beslut om förverkande innehålla

eller åtföljas av

(a) where available, a copy of any

order made in the Requesting

State relating to the proceeds of

crime, including a confiscation

order or an order imposing a fine

or pecuniary penalty, and a

statement that neither the order

nor any conviction to which it

relates is subject to appeal and that

the order, but for the location of

the property, would be enforceable

in the Requesting State;

a) i förekommande fall, en kopia

av beslut som fattats i den an-

sökande staten som gäller vinning

av brott, inklusive beslut om

förverkande, föreläggande om

böter eller penningstraff, och en

uppgift om att varken beslutet

eller någon dom som det hänför

sig till är föremål för överklagande

samt att beslutet, bortsett från var

egendomen finns, skulle vara

verkställbart i den ansökande

staten,

(b) a description of the property to

which the measures of

confiscation are to be applied,

including its location, and its

connection to the any offence and

any person against whom an order

referred to in subparagraph (a) has

been made; and

b) en beskrivning av den egendom

som är föremål för förverkande,

inklusive uppgift om var den finns

samt dess anknytning till det brott

och den person mot vilken ett

beslut som avses i a) har fattats,

samt

(c) such evidence as may be

required by the Requested State.

c) den bevisning som den an-

modade staten begär.

(5) If the Requested State

considers that the information

contained in the request is not

sufficient to enable the request to

be dealt with, that Party may

request that additional details be

furnished.

5. Om den anmodade staten anser

att de uppgifter som lämnas i

framställningen inte är tillräckliga

för att framställningen skall kunna

behandlas, kan den begära

ytterligare uppgifter.

(6) A request shall be made by any

means affording a record in

writing. Where electronic means

of transmission are used, the

original of the request shall be

transmitted as soon as possible. In

urgent circumstances or where

otherwise permitted by the

Requested State, a request may be

made orally but shall be confirmed

in writing promptly thereafter.

6. En framställning skall göras på

ett sätt som lämnar en skriftlig

uppteckning. Om elektronisk över-

föring används, skall framställ-

ningen i original översändas så

snart som möjligt. I brådskande

fall eller när det annars godtas av

den anmodade staten, får en

framställning göras muntligen

men skall bekräftas skriftligen

omedelbart därefter.

Article 12

Central authorities

Artikel 12

Centralorgan

Central authorities shall transmit

and receive all requests and res-

ponses thereto for the purpose of

this Treaty. The central authority

for Canada shall be the Minister of

Justice or an official designated by

that Minister; the central authority

for Sweden shall be the Ministry

for Foreign Affairs.

Centralorganen skall för tillämp-

ningen av detta avtal översända

och ta emot alla framställningar

och svar på dessa. Kanadas

centralorgan skall vara justitie-

ministern eller en tjänsteman som

utsetts av ifrågavarande minister.

Sveriges centralorgan skall vara

Utrikesdepartementet.

Article 13

Confidentiality

Artikel 13

Sekretess

(1) The Requested State may

require, after consultation with the

Requesting State, that information

or evidence furnished or the

source of such information or

evidence be kept confidential or be

disclosed only subject to such

terms and conditions as it may

specify.

1. Den anmodade staten kan, efter

samråd med den ansökande staten,

begära att uppgifter eller bevis-

material som lämnats eller att

källan till uppgifterna eller bevis-

materialet sekretessbeläggs eller

endast röjs på de villkor som den

anger.

(2) The Requested State shall to

the extent requested and permitted

by its law keep confidential a

request, its contents, supporting

documents and any action taken

pursuant to the request except to

the extent necessary to execute it.

2. Den anmodade staten skall i den

omfattning som begärs och som är

tillåten enligt dess lagstiftning

sekretessbelägga en framställning,

dess innehåll, till denna fogade

handlingar och varje åtgärd som

vidtagits med anledning av fram-

ställningen med undantag av vad

som kan krävas för att verkställa

denna.

Article 14

Limitation of use

Artikel 14

Begränsningar i användningen

(1) The Requesting State shall not

use information or evidence

furnished for purposes other than

those stated in the request without

the prior consent of the central

authority of the Requested State.

1. Den ansökande staten skall inte

utan föregående medgivande från

den anmodade statens

centralorgan använda lämnade

uppgifter eller bevismaterial för

andra ändamål än de som angivits

i framställningen.

(2) The Requested State may

require, after consultation with the

Requesting State, that information

or evidence furnished or the

source of such information or

evidence be used only subject to

such terms and conditions as it

may specify.

2. Den anmodade staten kan efter

samråd med den ansökande staten

begära att uppgifter eller bevis-

material som lämnats eller källan

till sådana uppgifter eller sådant

bevismaterial endast används på

de villkor som den anger.

Article 15

Authentication

Artikel 15

Legalisering

Evidence or documents

transmitted pursuant to this Treaty

shall not require any form of

authentication, save as is specified

in Article 5.

Bevismaterial eller handlingar

som överlämnats enligt detta avtal

behöver inte legaliseras med

undantag för vad som anges i

artikel 5.

Article 16

Language

Artikel 16

Språk

Requests and supporting docu-

ments shall be accompanied by a

translation into an official

language of the Requested State.

Framställningar och bifogade

handlingar skall åtföljas av en

översättning till ett officiellt språk

i den anmodade staten.

Article 17

Consular officials

Artikel 17

Konsulära tjänstemän

(1) Consular officials may take

evidence in the territory of the

receiving state from a witness on a

voluntary basis without a formal

request. Prior notice of the

intended proceedings shall be

given to the receiving state. That

state may refuse its consent for

any reason provided in Article 3.

1. Konsulära tjänstemän får utan

formell framställning uppta

vittnesmål på den mottagande

statens territorium från ett vittne

som frivilligt inställer sig. Den

mottagande staten skall i förväg

underrättas om att förfarandet

kommer att äga rum. Denna stat

får vägra att lämna sitt

medgivande på någon av de i

artikel 3 angivna grunderna.

(2) Consular officials may serve

documents on a person who

appears voluntarily at the consular

premises.

2. Konsulära tjänstemän får delge

handlingar med en person som

frivilligt inställer sig på

konsulatet.

Article 18

Expenses

Artikel 18

Kostnader

(1) The Requested State shall meet

the cost of executing the request

for assistance,except that the

Requesting State shall bear:

1. Den anmodade staten skall stå

för kostnaderna för verkställig-

heten av en framställning om

rättshjälp med undantag för att den

ansökande staten skall stå för:

(a) the expenses associated with

conveying any person to or from

the territory of the Requested State

at the request of the Requesting

State, and any allowance or

expenses payable to that person

while in the Requesting State

pursuant to a request under

Articles 6 or 7 of this Treaty; and

a) kostnader som hänför sig till

transport av en person till eller

från den anmodade statens

territorium på begäran av den

ansökande staten liksom för

ersättning och traktamente eller

annan kostnads- ersättning som

skall betalas till denne medan han

befinner sig i den ansökande

staten till följd av en framställning

enligt artiklarna 6 eller 7 i detta

avtal, samt

(b) the expenses and fees of

experts either in the Requested

State or the Requesting State.

b) kostnader och ersättning till

sakkunniga såväl i den anmodade

staten som i den ansökande staten.

(2) If it becomes apparent that the

execution of the request requires

expenses of an extraordinary

nature, the Contracting Parties

shall consult to determine the

terms and conditions under which

the requested assistance can be

provided.

2. Om det visar sig att verk-

ställigheten av framställningen

kräver extraordinära utgifter, skall

de avtalsslutande parterna i

samråd fastställa på vilka villkor

den begärda rättshjälpen kan

lämnas.

PART IV FINAL

PROVISIONS

DEL IV

SLUTBESTÄMMELSER

Article 19

Other assistance

Artikel 19

Annat bistånd

This Treaty shall not derogate

from obligations subsisting

between the Contracting Parties

whether pursuant to other treaties,

arrangements or otherwise, or

prevent the Contracting Parties

providing or continuing to provide

assistance to each other pursuant

to other treaties, arrangements or

otherwise.

Detta avtal skall inte inskränka på

skyldigheter som de avtalsslutande

parterna har antingen enligt andra

avtal, överenskommelser eller på

annat sätt eller hindra de avtals-

slutande parterna från att lämna

eller fortsätta att lämna bistånd till

varandra enligt andra avtal,

överenskommelser eller i annan

ordning.

Article 20

Scope of application

Artikel 20

Tillämpningsområde

This Treaty shall apply to any

requests presented after its entry

into force even if the relevant acts

or omissions occurred before that

date.

Detta avtal skall tillämpas på

framställningar som överlämnas

efter dess ikraftträdande, även om

de relevanta gärningarna eller

underlåtenheten inträffade före

denna dag.

Article 21

Consultations

Artikel 21

Samråd

The Contracting Parties shall

consult promptly, at the request of

either Party, concerning the

interpretation and the application

of this Treaty.

De avtalsslutande parterna skall på

begäran av endera parten omedel-

bart samråda angående tolkningen

och tillämpningen av detta avtal.

Article 22

Entry into force and termination

Artikel 22

Ikraftträdande och uppsägning

(1) This Treaty shall be ratified;

the instruments of ratification

shall be exchanged in ........... as

soon as possible.

1. Detta avtal skall ratificeras.

Ratifikationsinstrumenten skall

utväxlas i .. så snart som möjligt

(2) This Treaty shall enter into

force on the first day of the second

month after the exchange of the

instruments of ratification.

2. Detta avtal träder i kraft den

första dagen i den andra månaden

efter utväxlingen av ratifikations-

instrumenten.

(3) Either Contracting Party may

terminate this Treaty. The termi-

nation shall take effect one year

from the date on which it was

notified to the other party.

3. Endera avtalsslutande part får

säga upp detta avtal. Uppsäg-

ningen blir gällande ett år efter

den dag då den andra parten

underrättades om uppsägningen.

In Witness thereof the under-

signed, being duly authorized

thereto by their respective

Governments, have signed this

Treaty.

Till bekräftelse härav har

undertecknade, därtill vederbör-

ligen befullmäktigade av sina

respektive regeringar,

undertecknat detta avtal.

Done at .........................................

this day of .............. .

One Thousand nine hundred and

ninety ..... in duplicate, in

Swedish, English and French, each

version being equally authentic.

Som skedde i . . . . . . . . . . . . . . . .

den . . . . . . . . . . . . . . . 1999 i två

exemplar på engelska, franska och

svenska, vilka alla har lika

giltighet.

Avtal mellan Sverige och Australien

TREATY BETWEEN

AUSTRALIA AND SWEDEN

ON MUTUAL ASSISTANCE IN

CRIMINAL MATTERS

AVTAL MELLAN

AUSTRALIEN OCH SVERIGE

OM INBÖRDES RÄTTSHJÄLP

I BROTTMÅL

Australia and Sweden

Australien och Sverige

DESIRING to extend to each other

the widest measure of co-operation

to combat crime,

SOM ÖNSKAR samarbeta med

varandra i största möjliga ut-

sträckning för att bekämpa brott,

HAVE AGREED as follows:

HAR KOMMIT ÖVERENS om

följande.

ARTICLE 1

SCOPE OF APPLICATION

ARTIKEL 1

TILLÄMPNINGSOMRÅDE

1. The Contracting States shall, in

accordance with this Treaty, grant

to each other assistance in respect

of criminal matters.

1. De avtalsslutande staterna skall

i enlighet med detta avtal lämna

varandra rättshjälp i brottmål.

2. Criminal matter includes

matters relating to revenue

offences, foreign exchange control

offences and customs duties

offences.

2. Brottmål innefattar ärenden som

avser brott mot skatte-, valuta- och

tullagstiftningen.

3. Such assistance shall include:

3. Sådan rättshjälp skall omfatta

(a) taking of evidence and

obtaining of statements ofpersons;

a) bevisupptagning och förhör,

(b) provision of documents and

other records;

b) att tillhandahålla handlingar och

andra uppteckningar,

(c) location and identification of

persons;

c) att lokalisera och identifiera

personer,

(d) execution of requests for

search and seizure;

d) att fullgöra framställningar om

husrannsakan och beslag,

(e) measures to locate and restrain

proceeds of crime and to enforce

orders in respect of proceeds of

crime;

e) åtgärder för att lokalisera,

beslagta eller kvarstadsbelägga

egendom som utgör vinning av

brott samt verkställa beslut som

gäller sådan egendom,

(f) making persons in custody

available to give evidence or to

assist investigations;

f) att ställa frihetsberövade

personer till förfogande för förhör

vid rättegång eller medverkan vid

brottsutredningar,

(g) making other persons available

to give evidence or to assist

investigations;

g) att ställa andra personer till

förfogande för förhör vid rättegång

eller medverkan vid brotts-

utredningar,

(h) service of documents; and

h) delgivning, samt

(i) other assistance consistent with

the objects of this Treaty which is

not inconsistent with the law of the

the Requested State.

i) annan rättshjälp som är i

överensstämmelse med detta

avtals syften, och som inte är

oförenlig med den anmodade

statens lagstiftning.

4. Assistance shall not include:

4. Rättshjälp skall inte omfatta

(a) the arrest or detention of any

person with a view to extradition;

a) att frihetsberöva någon i

utlämningssyfte,

(b) the execution in the Requested

State of criminal judgements

imposed in the Requesting State

except to the extent permitted by

the law of the Requested State and

this Treaty; and

b) verkställighet i den anmodade

staten av domar i brottmål, som

utdömts i den ansökande staten

utom i den utsträckning som är

tillåtet enligt den anmodade

statens lag och detta avtal, samt

(c) the transfer of prisoners to

serve sentences.

c) att överföra dömda personer för

straffverkställighet.

ARTICLE 2

OTHER ASSISTANCE

ARTIKEL 2

ANNAN RÄTTSHJÄLP

This Treaty shall not derogate

from obligations subsisting

between the Contracting States

whether pursuant to other treaties

or arrangements or otherwise nor

prevent the Contracting States

providing assistance to each other

pursuant to other treaties or

arrangements.

Detta avtal skall inte inskränka på

skyldigheter som de avtalsslutande

staterna har antingen enligt andra

avtal eller överenskommelser eller

på annat sätt och inte heller hindra

de avtalsslutande staterna att

lämna rättshjälp till varandra enligt

andra avtal eller

överenskommelser.

ARTICLE 3

CENTRAL OFFICE

ARTIKEL 3

CENTRALORGAN

1. The Contracting States shall

each appoint a Central Office to

transmit and receive requests for

the purpose of this Treaty. Until

either Contracting State designates

another authority, the Central

Office for Australia shall be the

Attorney-General''''s Department,

Canberra and the Central Office

for Sweden shall be the Ministry

for Foreign Affairs, Stockholm.

1. De avtalsslutande staterna skall

var och en utse ett centralorgan för

att översända och ta emot

framställningar om rättshjälp

enligt detta avtal. Till dess att

någon av de avtalsslutande

staterna utser en annan myndighet

skall Australiens centralorgan vara

Justitiedepartementet, Canberra

och Sveriges centralorgan

Utrikesdepartementet, Stockholm.

2. Requests for assistance shall be

made through the Central Offices

which shall arrange for the prompt

carrying out of such requests

2. Rättshjälpsframställningar skall

göras genom centralorganen, som

skall verka för att sådana fram-

ställningar snabbt fullgörs.

ARTICLE 4

REFUSAL OF ASSISTANCE

ARTIKEL 4

RÄTT ATT VÄGRA

RÄTTSHJÄLP

1. Assistance may be refused if:

1. En framställning om rättshjälp

får avslås om

(a) the request relates to an offence

that is regarded by the Requested

State as:

a) framställningen avser en

gärning som av den anmodade

staten betraktas som

(i) an offence of a political

character;

i) politiskt brott,

(ii) a military offence which is not

also an offence under the ordinary

criminal law of the Requested

State; or

ii) militärt brott som inte också är

ett brott enligt den allmänna

strafflagstiftningen i den

anmodade staten, eller

(iii) an offence in respect of which

the person concerned has been

finally convicted, acquitted or

pardoned in the Requested State or

in a third State or in respect of

which the Requested State has

decided not to prosecute;

iii) brott för vilket den person som

framställningen avser har blivit

fälld, frikänd eller benådad i den

anmodade staten eller i en tredje

stat eller för vilket den anmodade

staten har beslutat att inte väcka

åtal,

(b) there are substantial grounds

for believing that the request for

assistance has been made to

facilitate the prosecution of a

person, or, in respect of Article 17,

that the order has been brought

about or aggravated, on account of

that person''''s race, sex, religion,

nationality or political opinions or

that that person''''s position may be

prejudiced for any of these

reasons;

b) det finns skäl att anta att

framställningen om rättshjälp har

gjorts för att underlätta åtal av en

person, eller, i fråga om artikel 17,

att beslutet har tillkommit eller

skärpts, på grund av ifrågavarande

persons ras, kön, religion,

nationalitet eller politiska upp-

fattning eller att denna persons

ställning skulle kunna försämras

på grund av någon av dessa

omständigheter,

(c) the request relates to an offence

where the acts or omissions

alleged to constitute that offence

would not, if they had taken place

within the jurisdiction of the

Requested State, have constituted

an offence;

c) framställningen avser ett brott

där det handlande eller den

underlåtelse som påstås utgöra

brottet inte skulle ha utgjort ett

brott, om det hade ägt rum i den

anmodade staten,

(d) the request relates to an

offence which is committed

outside the territory of the

Requesting State and the law of

the Requested State does not

provide for the punishment of an

offence committed outside its

territory in similar circumstances;

d) framställningen avser ett brott

som begåtts utanför den ansökande

statens territorium om ett brott

som begåtts utanför den anmodade

statens territorium inte kan

lagföras under liknande

omständigheter,

(e) the results of the request for

assistance are to be used in

relation to an offence which, had it

been committed in the Requested

State, could no longer be

prosecuted by reason of lapse of

time or any other reason;

e) resultatet av rättshjälps-

framställningen skall användas i

fråga om ett brott som, om det

hade begåtts i den anmodade

staten, inte längre skulle kunna bli

föremål för åtal på grund av

preskription eller av annan orsak,

(f) the provision of the assistance

sought could prejudice an in-

vestigation or proceeding in the

Requested State, prejudice the

safety of any person or impose an

excessive burden on the resources

of that State; or

f) lämnandet av den begärda

rättshjälpen skulle hindra en ut-

redning eller ett rättsligt förfarande

i den anmodade staten, medföra

fara för någons säkerhet eller bli

alltför betungande för denna stat;

eller

(g) the Requested State is of the

opinion that the request, if granted,

would seriously impair its

sovereignty, security, national

interest or other essential interests.

g) den anmodade staten är av den

uppfattningen att framställningen,

om den beviljades, allvarligt skulle

skada dess suveränitet, säkerhet,

nationella intressen eller andra

väsentliga intressen.

2. Before refusing to grant a

request for assistance the

Requested State shall consider

whether assistance may be granted

subject to such conditions as it

deems necessary.

2. Innan en framställning om

rättshjälp avslås, skall den

anmodade staten överväga om

rättshjälp kan beviljas på sådana

villkor som den finner

nödvändiga.

ARTICLE 5

CONTENTS OF REQUESTS

ARTIKEL 5

FRAMSTÄLLNINGENS

INNEHÅLL

1. Requests for assistance shall

include:

1. En framställning om rättshjälp

skall innehålla

(a) the name of the competent

authority conducting the in-

vestigation or proceedings to

which the requests relate;

a) uppgift om den behöriga

myndighet som handlägger den

utredning eller det rättsliga för-

farande som framställningen avser,

(b) a description of the nature of

the criminal matter including a

statement setting out the relevant

facts and laws;

b) en beskrivning av brottet med

uppgift om de omständigheter som

är av betydelse i ärendet samt

tillämpliga lagrum,

(c) the court order, if any, sought

to be enforced and a statement to

the effect that it is a final order;

c) i förekommande fall den dom

eller det beslut som begärs

verkställt och uppgift om att

domen eller beslutet inte kan

överklagas,

(d) except in cases of requests for

service of documents, a

description of the essential acts, or

omissions or matters alleged or

sought to be ascertained;

d) såvida det inte gäller

delgivning, en redogörelse för den

gärning eller underlåtenhet som

påstås föreligga eller uppgift om

de omständigheter som begärs

utredda,

(e) the purpose for which the

request is made and the nature of

the assistance sought;

e) syftet med framställningen och

vilken typ av rättshjälp som

begärs,

(f) details of any particular

procedure or requirement that the

Requesting State wishes to be

followed;

f) närmare uppgifter om något

särskilt förfarande skall iakttas

eller andra krav som den

ansökande staten ställer,

(g) the requirements, if any, of

confidentiality and the reasons

therefor; and

g) eventuella krav på sekretess och

skälen härför; samt

(h) specification of any time limit

within which compliance with the

request is desired.

h) uppgift om inom vilken tid

framställningen önskas fullgjord.

2. Requests for assistance, to the

extent necessary and insofar as

possible, shall also include:

2. Framställningar om rättshjälp

skall i nödvändig omfattning och i

den mån det är möjligt även

innehålla

(a) the identity, nationality and

location of the person or persons

who are the subject of the

investigation or proceeding;

a) uppgift om identitet, nationalitet

och adress beträffande dem som är

föremål för utredningen eller det

rättsliga förfarandet,

(b) a statement as to whether

assistance should be provided by a

court or some other authority;

b) uppgift om huruvida

rättshjälpen skall lämnas av

domstol eller av någon annan

myndighet,

(c) a statement as to whether

sworn or affirmed evidence or

statements are required;

c) uppgift om huruvida det krävs

att vittnesmål eller utsagor skall

avges under ed eller sannings-

försäkran,

(d) a description of the

information, statement or evidence

sought;

d) uppgift om vilka upplysningar,

uppgifter eller bevis som begärs,

(e) a description of the documents,

records or articles or evidence to

be produced as well as a

description of the appropriate

person to be asked to produce

them and, to the extent not

otherwise provided for, the form in

which they should be reproduced

and authenticated; and

e) en redogörelse för vilka

handlingar eller bevis som skall

företes liksom en beskrivning av

den person som är lämplig att

förete dem och, i den mån det inte

framgår på annat sätt, i vilken

form de skall framställas och

legaliseras; samt

(f) information as to the

allowances and expenses to which

a person appearing in the

Requesting State will be entitled.

f) uppgift om traktamente och

kostnadsersättning som en person

har rätt till för sin inställelse i den

ansökande staten.

3. All documents submitted in

support of a request shall be

accompanied by a translation into

the language of the Requested

State.

3. Alla handlingar som bifogas en

framställning skall åtföljas av en

översättning till den anmodade

statens språk.

4. If the Requested State considers

that the information contained in

the request is not sufficient in

accordance with this Treaty to

enable the request to be dealt with,

it may request additional in-

formation.

4. Om den anmodade staten finner

att framställningen inte innehåller

upplysningar som enligt detta avtal

är tillräckliga för att fram-

ställningen skall kunna åtgärdas,

får den begära ytterligare upp-

lysningar.

ARTICLE 6

EXECUTION OF REQUESTS

ARTIKEL 6

FULLGÖRANDE AV

FRAMSTÄLLNINGAR

1. To the extent permitted by its

law, the Requested State shall

provide assistance in accordance

with the requirements specified in

the request and shall respond to

the request as soon as practicable.

1. Den anmodade staten skall i den

omfattning det är tillåtet enligt

dess lagstiftning lämna rättshjälp i

enlighet med de krav som anges i

framställningen och snarast

möjligt fullgöra framställningen.

2. The Requested State may

postpone the delivery of material

requested if such material is

required for proceedings in respect

of criminal or civil matters in that

State. The Requested State shall,

upon request, provide certified

copies of documents.

2. Den anmodade staten får

avvakta med att överlämna begärt

bevismaterial, om detta behöver

användas i ett straff- eller civil-

rättsligt förfarande i den anmodade

staten. Den anmodade staten skall

på begäran tillhandahålla bestyrkta

kopior av handlingar.

3. The Requested State shall

promptly inform the Requesting

State of circumstances, when they

become known to the Requested

State, which are likely to cause a

significant delay in responding to

the request.

3. Den anmodade staten skall

omedelbart underrätta den an-

sökande staten när den konstaterar

att det föreligger omständigheter

som sannolikt kommer att orsaka

en betydande försening vad gäller

framställningens fullgörande.

4. The Requested State shall

promptly inform the Requesting

State of a decision of the

Requested State not to comply in

whole or in part with a request for

assistance and the reason for that

decision.

4. Den anmodade staten skall

omedelbart underrätta den an-

sökande staten om ett beslut av

den anmodade staten att helt eller

delvis inte efterkomma en fram-

ställning om rättshjälp samt skälen

för detta.

ARTICLE 7

RETURN OF MATERIAL TO

REQUESTED STATE

ARTIKEL 7

ÅTERLÄMNANDE AV

MATERIAL TILL DEN

ANMODADE STATEN

Where required by the Requested

State, the Requesting State, after

the completion of the proceedings,

shall return to the Requested State

material provided by the

Requested State.

På begäran av den anmodade

staten skall den ansökande staten,

efter det att det rättsliga

förfarandet avslutats, återlämna

det material som tillhandahållits av

den anmodade staten.

ARTICLE 8

PROTECTING

CONFIDENTIALITY AND

RESTRICTING USE OF

EVIDENCE AND

INFORMATION

ARTIKEL 8

SEKRETESS SAMT

BEGRÄNSNINGAR I

ANVÄNDNINGEN AV

BEVISMATERIAL OCH

INFORMATION

1. The Requested State, to the

extent permitted by its law and if

so requested, shall keep the

application for assistance, the

contents of a request and its

supporting documents, and the fact

of granting of such assistance,

confidential. If the request cannot

be executed without breaching

confidentiality, the Requested

State shall so inform the

Requesting State which shall then

determine whether the request

should nevertheless be executed.

1. Den anmodade staten skall, i

den utsträckning det är tillåtet

enligt dess lagstiftning, och om det

begärs, sekretessbelägga rätts-

hjälpsframställningen, dess inne-

håll, till denna fogade handlingar

samt beviljandet av sådan rätts-

hjälp. Om de begärda åtgärderna

inte kan fullgöras utan att

sekretessen bryts, skall den an-

modade staten underrätta den

ansökande staten om detta, vilken

därefter skall bestämma om

framställningen ändå skall

fullgöras.

2. The Requesting State, to the

extent permitted by its law and if

so requested, shall keep con-

fidential evidence and information

provided by the Requested State.

2. Den ansökande staten skall, i

den utsträckning det är tillåtet

enligt dess lagstiftning, och om det

begärs sekretessbelägga bevis-

material och information som

tillhandahållits av den anmodade

staten.

3. The Requesting State shall not

use evidence obtained, nor

information derived therefrom, for

purposes other than those stated in

a request without the prior consent

of the Requested State.

3. Den ansökande staten får inte

utan föregående medgivande av

den anmodade staten använda

bevismaterial eller information

som härrör därifrån för andra

ändamål än sådana som uppges i

framställningen.

ARTICLE 9

SERVICE OF DOCUMENTS

ARTIKEL 9

DELGIVNING

1. The Requested State shall effect

service of documents which are

transmitted to it for this purpose

by the Requesting State.

1. Den anmodade staten skall

ombesörja delgivning av hand-

lingar som för detta ändamål

översänds till denna av den

ansökande staten.

2. A request to effect service of a

document requiring the appearance

of a person shall be made to the

Requested State not less than 45

days before the date on which the

appearance is required. In urgent

cases, the Requested State may

waive this requirement.

2. En framställning om delgivning

av en kallelse skall göras till den

anmodade staten minst 45 dagar

före inställelsedagen. I brådskande

fall kan den anmodade staten

frångå detta krav.

3. The Requested State may effect

service of any document in

accordance with its law including

by mail, or, if the Requesting State

so requests, in any other manner

required by the law of the

Requesting State which is not

inconsistent with the law of the

Requested State.

3. Den anmodade staten får

ombesörja delgivning enligt sin

lagstiftning, inbegripet per post,

eller, om den ansökande staten

begär detta, på något annat sätt

som föreskrivs i den ansökande

statens lagstiftning,som inte är

oförenligt med den anmodade

statens lagstiftning.

4. The Requested State shall

forward to the Requesting State

proof of service of the documents.

If service cannot be effected, the

Requesting State shall be so

informed and advised of the

reasons.

4. Den anmodade staten skall

vidarebefordra delgivningsbevis

till den ansökande staten. Om

delgivning inte kan ske, skall den

ansökande staten underrättas om

detta och anledningen härtill.

5. A person who fails to answer a

summons to appear, service of

which has been requested, shall

not by reason thereof, be liable to

any penalties or be subjected to

any coercive measures

notwithstanding any contrary

statement contained in the

summons, unless the person

subsequently voluntarily enters the

Requesting State and is there again

duly summoned.

5. Den som underlåter att

efterkomma en kallelse, om vars

delgivning framställning har

gjorts, skall inte på grund därav

straffas eller underkastas

tvångsåtgärder även om motsatsen

angivits i kallelsen, såvida inte

personen i fråga senare frivilligt

beger sig till den ansökande staten

och där vederbörligen kallas på

nytt.

ARTICLE 10

TAKING OF EVIDENCE OF

WITNESSES AND EXPERTS

ARTIKEL 10

BEVISUPPTAGNING MED

VITTNEN OCH

SAKKUNNIGA

1. Where a request is made:

1. Då en framställning görs

(i) in the case of Australia, by the

Attorney-General or his delegate, a

judge or magistrate;

i) i fråga om Australien, av

justitieministern eller dennes om-

bud, en domare eller magistrats-

domare,

(ii) in the case of Sweden, by a

court or a public prosecutor;

ii) i fråga om Sverige, av en

domstol eller allmän åklagare

for the taking of evidence of

witnesses and experts for the

purpose of a proceeding in relation

to a criminal matter in the

Requesting State, the Requested

State shall take that evidence for

transmission to the Requesting

State.

Om bevisupptagning med vittnen

och sakkunniga för ett straff-

rättsligt förfarande i den

ansökande staten, skall den

anmodade staten genomföra

bevisupptagningen för

vidarebefordran till den ansökande

staten.

2. For the purpose of this Treaty,

the giving or taking of evidence

shall include the production of

documents, records or other

material.

2. Vid tillämpningen av detta avtal

skall avläggande av vittnesmål

eller bevisupptagning innefatta

företeende av handlingar eller

annat material.

3. For the purposes of requests

under this Article the Requesting

State shall specify the subject

matter about which witnesses or

experts are to be examined

including any questions to be put.

3. I framställningar enligt denna

artikel skall den ansökande staten

ange vad vittnen eller sakkunniga

skall höras om, inklusive vilka

frågor som skall ställas.

4. Where, pursuant to a request for

assistance, a witness or expert is to

give evidence for the purpose of

proceedings in the Requesting

State, the parties to the relevant

proceedings in the Requesting

State, their legal representatives or

representatives of the Requesting

State may, subject to the laws of

the Requested State, appear and

question the person giving that

evidence.

4. Om ett vittne eller en sakkunnig

skall avlägga vittnesmål enligt en

framställning om rättshjälp för ett

rättsligt förfarande i den

ansökande staten, får parterna i det

aktuella förfarandet i den

ansökande staten, deras juridiska

ombud eller den ansökande statens

ombud inställa sig och ställa

frågor till den som avlägger

vittnesmålet, med förbehåll för

den anmodade statens lagstiftning.

5. A witness or expert who is

required to give evidence in the

Requested State pursuant to a

request for assistance may decline

to give evidence where either:

5. Ett vittne eller en sakkunnig

som ombeds avlägga vittnesmål i

den anmodade staten enligt en

framställning om rättshjälp får

vägra att göra detta om endera

(a) the law of the Requested State

would permit that person to

decline to give evidence in similar

circumstances in proceedings

which originated in the Requested

State; or

a) den anmodade statens lag-

stiftning skulle tillåta denna person

att vägra vittna under liknande

omständigheter i ett rättsligt för-

farande i den anmodade staten;

eller

(b) where the law of the Re-

questing State would permit that

person to decline to give evidence

in such proceedings in the

Requesting State.

b) den ansökande statens

lagstiftning skulle tillåta denna

person att vägra vittna i ett sådant

förfarande i den ansökande staten.

6. If any person claims that there is

a right to decline to give evidence

under the law of the Requesting

State, the Requested State shall

with respect thereto rely on a

certificate of the Central Authority

of the Requesting State as

evidence of the existence of that

right.

6. Om en person hävdar att det

föreligger rätt att vägra vittna

enligt den ansökande statens lag,

skall den anmodade staten i detta

hänseende godta ett intyg från

centralorganet i den ansökande

staten som bevis på att sådan rätt

föreligger.

ARTICLE 11

LOCATING AND IDENTI-

FYING PERSONS AND

OBTAINING STATEMENTS

ARTIKEL 11

LOKALISERING OCH

IDENTIFIERING AV

PERSONER SAMT FÖRHÖR

1. The Requested State shall

endeavour, upon request, to locate

or identify persons for the purpose

of an investigation or proceeding

in relation to a criminal matter in

the Requesting State.

1. Den anmodade staten skall på

begäran försöka att lokalisera eller

identifiera personer för en brotts-

utredning eller ett straffrättsligt

förfarande i den ansökande staten.

2. The Requested State shall

endeavour, upon request, to obtain

statements of persons for the

purpose of an investigation or

proceeding in relation to a criminal

matter in the Requesting State.

2. Den anmodade staten skall på

begäran försöka utverka förhörs-

utsagor från personer för en

brottsutredning eller ett straff-

rättsligt förfarande i den

ansökande staten.

ARTICLE 12

AVAILABILITY OF PERSONS

IN CUSTODY TO GIVE

EVIDENCE OR ASSIST

INVESTIGATIONS

ARTIKEL 12

FRIHETSBERÖVADE

PERSONERS INSTÄLLELSE

FÖR VITTNESFÖRHÖR

ELLER MEDVERKAN VID

UTREDNINGAR

1. A person in custody in the

Requested State may, at the

request of the Requesting State, be

temporarily transferred to the

Requesting State to give evidence

or to assist investigations.

1. En person som är frihetsberövad

i den anmodade staten får på

begäran av den ansökande staten

tillfälligt överföras till den

ansökande staten för att vittna eller

medverka vid brottsutredningar.

2.The Requested State shall not

transfer a person in custody to the

Requesting State unless the person

consents.

2. Den anmodade staten får inte

överföra en frihetsberövad person

till den ansökande staten, såvida

inte personen i fråga ger sitt

samtycke.

3. While the person is required to

be held in custody under the law of

the Requested State, the

Requesting State shall hold that

person in custody and shall return

that person in custody either:

3. Under den tid som personen i

fråga skall vara frihetsberövad

enligt den anmodade statens

lagstiftning, skall den ansökande

staten hålla denne i förvar och

återlämna vederbörande antingen

(i) at such time as is stipulated by

the Requested State; or

i) vid den tidpunkt som bestäms av

den anmodade staten eller

(ii) at such earlier time as the

person s presence is no longer

required.

ii) vid den tidigare tidpunkt då

vederbörandes närvaro inte längre

krävs.

4. Where the Requested State

advises the Requesting State that

the transferred person is no longer

required to be held in custody, that

person shall be set at liberty and

be treated as a person referred to

in Article 13.

4. Om den anmodade staten

underrättar den ansökande staten

om att den som överförts inte

längre behöver hållas i förvar,

skall vederbörande försättas på fri

fot och behandlas som en person

som avses i artikel 13.

ARTICLE 13

AVAILABILITY OF OTHER

PERSONS TO GIVE

EVIDENCE OR ASSIST

INVESTIGATIONS

ARTIKEL 13

INSTÄLLELSE FÖR FÖRHÖR

ELLER MEDVERKAN VID

UTREDNINGAR

1. The Requesting State may

request the assistance of the

Requested State in inviting a

person:

1. Den ansökande staten får begära

rättshjälp från den anmodade

staten med att anmoda en person

(a) to appear as a witness or expert

in proceedings in relation to a

criminal matter in the Requesting

State; or

a) att inställa sig som vittne eller

sakkunnig i straffrättsliga för-

faranden i den ansökande staten,

eller

(b) to assist investigations in

relation to a criminal matter in the

Requesting State.

b) att medverka vid brotts-

utredningar i den ansökande

staten.

2. The Requested State shall, if

satisfied that satisfactory arrange-

ments for that person''''s security

will be made by the Requesting

State, invite the person to appear

as a witness or expert in

proceedings or to assist in the

investigations.

2. Den anmodade staten skall

anmoda personen i fråga att

inställa sig som vittne eller

sakkunnig i rättsligt förfarande

eller att medverka vid utredningar,

om den finner att tillfredsställande

åtgärder kommer att vidtas av den

ansökande staten för denna

persons säkerhet.

ARTICLE 14

SAFE CONDUCT

ARTIKEL 14

IMMUNITET

1. Where a person is in the

Requesting State pursuant to a

request made under Articles 9, 12

or 13 that person shall not be

prosecuted or detained or

subjected to any other restriction

of personal liberty in the

Requesting State in respect of any

act or omission which preceded

the person''''s departure from the

Requested State.

1. Den som befinner sig i den

ansökande staten med anledning

av en framställning som gjorts

enligt artiklarna 9, 12 eller 13, får

inte åtalas eller frihetsberövas eller

på annat sätt underkastas inskränk-

ning i sin personliga frihet i den

ansökande staten på grund av

någon gärning eller underlåtenhet

från tiden före vederbörandes

avresa från den anmodade staten.

2. Where a person is in the

Requesting State pursuant to a

request under Articles 12 and 13

that person additionally shall not,

without that person''''s consent, be

required to give evidence in any

proceeding or to assist in any

investigation other than the

proceedings or investigation to

which the request relates.

2. Den som befinner sig i den

ansökande staten med anledning

av en framställning enligt

artiklarna 12 och 13, får dessutom

inte utan eget samtycke åläggas att

vittna i något annat rättsligt

förfarande eller att medverka vid

någon annan utredning än som

avses i framställningen.

3. Notwithstanding paragraph 1 of

this Article, where the person

whose appearance is required

pursuant to paragraph 2 of Article

9 is the suspect or the accused, that

person shall not be prosecuted or

detained or subjected to any other

restriction of personal liberty for

acts or omissions which preceded

that person''''s departure from the

Requested State and are not

specified in the document served.

3. Om den som kallas att inställa

sig enligt punkt 2 i artikel 9 är den

misstänkte eller den tilltalade, får

denne, utan hinder av bestäm-

melserna i punkt 1 i denna artikel,

inte åtalas eller frihetsberövas eller

på annat sätt underkastas in-

skränkning i sin personliga frihet

för gärningar eller underlåtenhet

från tiden före avresan från den

anmodade staten och som inte

angivits i delgivningshandlingen.

4. Paragraphs 1, 2 and 3 of this

Article shall cease to apply if that

person, being free to leave, has not

left the Requesting State 15 days

after that person has been

officially notified that his or her

presence is no longer required or,

having left, has returned.

4. Punkterna 1, 2 och 3 i denna

artikel upphör att gälla, om

vederbörande, oförhindrad att

lämna den ansökande staten, inte

har lämnat den inom en tid av 15

dagar efter det att han har blivit

officiellt underrättad om att hans

närvaro inte längre krävs eller,

efter att ha lämnat landet, återvänt

dit.

5. A person appearing in the

Requesting State pursuant to a

request under Articles 9, 12 or 13

is subject to the law of that State in

relation to contempt, perjury and

the making of false declarations.

5. Den som inställer sig i den

ansökande staten med anledning

av en framställning enligt

artiklarna 9, 12 eller 13 är

underkastad den statens

lagstiftning vad gäller

domstolstrots, mened och läm-

nande av osanna uppgifter.

6. A person who does not consent

to a request pursuant to Articles 12

or 13 shall not, by reason thereof,

be liable to any penalty or be

subjected to any coercive measure

notwithstanding any contrary

statement in the request or in any

document accompanying the

request.

6. Den som inte samtycker till en

framställning enligt artiklarna 12

eller 13 får inte av denna

anledning straffas eller under-

kastas några tvångsåtgärder även

om motsatsen anges i fram-

ställningen eller i någon handling

som åtföljer framställningen.

ARTICLE 15

PROVISION OF PUBLICLY

AVAILABLE AND OFFICIAL

DOCUMENTS

ARTIKEL 15

TILLHANDHÅLLANDE AV

ALLMÄNNA OCH

OFFENTLIGA HANDLINGAR

1. The Requested State shall

provide copies of documents and

records that are open to public

access as part of a public register

or otherwise, or that are available

for purchase by the public.

1. Den anmodade staten skall

tillhandahålla kopior av allmänna

handlingar som är tillgängliga för

allmänheten genom att de ingår i

ett offentligt register eller på annat

sätt, eller som finns att köpa för

allmänheten.

2. The Requested State may

provide copies of any official

document or record in the same

manner and under the same

conditions as such document or

record may be provided to its own

law enforcement and judicial

authorities.

2. Den anmodade staten får

tillhandahålla kopior av en allmän

handling på samma sätt och på

samma villkor som en sådan

handling får lämnas ut till dess

egna rättsvårdande myndigheter.

ARTICLE 16

SEARCH AND SEIZURE

ARTIKEL 16

HUSRANNSAKAN OCH

BESLAG

1. The Requested State shall

insofar as its law permits carry out

requests for search, seizure and

delivery of any material relevant to

the investigation or prosecution of

a criminal matter, to the

Requesting State, provided the

request contains information that

would justify such action under

the law of the Requested State.

1. Den anmodade staten skall i den

utsträckning dess lagstiftning

tillåter fullgöra framställningar om

husrannsakan, beslag och

överlämnande av bevismaterial

som behövs för utredningen eller

lagföringen i ett brottmål i den

ansökande staten, under

förutsättning att framställningen

innehåller uppgifter som enligt den

anmodade statens lag möjliggör en

sådan åtgärd.

2. The Requested State shall

provide such information as may

be required by the Requesting

State concerning the result of any

search, the place of seizure, the

circumstances of seizure, and the

subsequent custody of the material

seized.

2. Den anmodade staten skall

lämna de upplysningar som begärs

av den ansökande staten angående

resultatet av en husrannsakan,

platsen för beslaget, omständlig-

heterna i samband med beslaget

samt omhändertagandet av det

beslagtagna materialet.

3. The Requesting State shall

observe any conditions imposed

by the Requested State in relation

to any seized material which is

delivered to the Requesting State.

3. Den ansökande staten skall

iaktta de villkor som den

anmodade staten ställer avseende

beslagtaget material som

överlämnas till den ansökande

staten.

ARTICLE 17

PROCEEDS OF CRIME

ARTIKEL 17

VINNING AV BROTT

1. The Requested State shall, upon

request, endeavour to ascertain

whether any proceeds of a crime

alleged are located within its

jurisdiction and shall notify the

Requesting State of the results of

its inquiries. In making the

request, the Requesting State shall

notify the Requested State of the

basis of its belief that such

proceeds may be located in its

jurisdiction.

1. Den anmodade staten skall på

begäran försöka fastställa om

egendom, som påstås utgöra

vinning av brott finns inom dess

område och skall underrätta den

ansökande staten om resultatet av

sina efterforskningar. När

framställningen görs skall den

ansökande staten underrätta den

anmodade staten om på vilken

grund det finns anledning att tro

att sådan egendom kan finnas

inom dess område.

2. Where pursuant to paragraph 1

suspected proceeds of crime are

found the Requested State shall,

upon request, take such action as

is permitted by its law to prevent

any dealing in, transfer or disposal

of, those suspected proceeds of

crime, pending a final

determination in respect of those

proceeds by a court of the

Requesting State.

2. Om egendom som misstänks

utgöra vinning av brott påträffas

enligt punkt 1, skall den anmodade

staten på begäran vidta de åtgärder

som dess lagstiftning tillåter för att

förhindra befattning med,

överlåtelse eller undanskaffande

av egendomen i avvaktan på ett

slutligt avgörande av domstol i

den ansökande staten.

3. The Requested State shall, upon

request and insofar as its law

permits, give effect to a final order

forfeiting or confiscating the

proceeds of crime, made by a court

of the Requesting State, being an

order that, but for the location of

the property, would be enforceable

in the Requesting State.

3. Den anmodade staten skall på

begäran och i den utsträckning

dess lagstiftning tillåter verkställa

ett slutligt beslut om förverkande

av vinning av brott, som fattats av

en domstol i den ansökande staten

och som skulle vara verkställbart i

den ansökande staten, om

egendomen befunnit sig där.

4. In the application of this Article

the rights of bona fide third parties

which have not been determined

by courts of the Requesting State

shall be respected under the law of

the Requested State.

4. Vid tillämpningen av denna

artikel skall de rättigheter som

tillkommer godtroende tredje man

och som inte har prövats av

domstol i den ansökande staten

beaktas enligt den anmodade

statens lag.

5. The Requested State shall retain

the property obtained in

satisfaction of the order referred to

in paragraph 3 unless otherwise

mutually decided in a particular

case.

5. Den anmodade staten skall

behålla den egendom som erhållits

genom det beslut som avses i

punkt 3, såvida inte annat beslutats

i ett särskilt fall.

6. In making a request for restraint

pursuant to this Article, the

Requesting State shall notify the

Requested State of the estimated

time which will elapse before final

judgement may be given. If final

judgement is not given by the

expiration of the time estimated in

the request, the Requesting State

shall advise the Requested State of

the stage of proceedings reached

and a revised estimate of time. The

Requested State may then impose

a condition setting the duration of

the restraint.

6. När en framställning om

tvångsåtgärder enligt denna artikel

görs skall den ansökande staten

underrätta den anmodade staten

om när en lagakraftvunnen dom

kan föreligga. Om dom inte har

meddelats vid utgången av den

tidsfrist som angivits i

framställningen, skall den

ansökande staten underrätta den

anmodade staten om på vilket

stadium det rättsliga förfarandet

befinner sig och ange en ny

beräknad tidsfrist. Den anmodade

staten får då ställa villkor

angående tvångsåtgärdens

varaktighet.

7. In this Article proceeds of

crime means any property

suspected, or found by a court, to

be property derived or realised,

directly or indirectly, as a result of

the commission of an offence or to

represent the value of that property

as well as any other benefits

derived from the commission of an

offence.

7. I denna artikel avses med

 vinning av brott all egendom

som misstänks eller som av en

domstol fastställts vara egendom

som direkt eller indirekt härrör

från eller har förvärvats genom

brott eller värdet av denna

egendom samt annat utbyte av

brott.

8. The Requesting State shall

promptly inform the Requested

State of any circumstances,

including any other enforcement

action, which may affect the

request or its execution or which

may make it inappropriate to

proceed with giving effect to it.

8. Den ansökande staten skall

snarast underrätta den anmodade

staten om sådana omständigheter,

inbegripet andra verkställighets-

åtgärder, som kan påverka fram-

ställningen eller dess fullgörande

eller som kan göra det olämpligt

att fortsätta fullgörandet av den.

ARTICLE 18

CERTIFICATION AND

AUTHENTICATION

ARTIKEL 18

BESTYRKANDE OCH

LEGALISERING

1. Documents supporting the

request for assistance and docu-

ments and other material supplied

in response to such a request shall

be authenticated in accordance

with paragraph 2.

1. Handlingar som bifogas rätts-

hjälpsframställningen samt hand-

lingar och annat material som

tillhandahållits som svar på en

sådan framställning skall legalise-

ras i enlighet med punkten 2.

2. Documents and materials are

authenticated for the purposes of

this Treaty if:

2. Handlingar och annat material

har legaliserats för detta avtals

ändamålom

(a) they purport to be signed or

certified by an officer in or of the

State sending the document; and

a) de är undertecknade eller

bestyrkta av en tjänsteman i eller

från den stat som sänder hand-

lingen och

(b) they purport to be sealed with

an official seal of the State sending

the document or of a minister of

state, or of a Department or officer

of the Government, of that State.

b) de försetts med ett officiellt

sigill tillhörande den stat som

sänder handlingen eller ett statsråd

eller ett departement eller en

regeringstjänsteman i den staten.

ARTICLE 19

SUBSIDIARY

ARRANGEMENTS

ARTIKEL 19

TILLÄMPNINGSÖVERENSK

OMMELSER

The Central Office of each

Contracting State may enter into

subsidiary arrangements with each

other consistent with the purposes

of this Treaty to the extent that

such arrangements are consistent

with the laws of both Contracting

States.

Centralorganet i vardera avtals-

slutande staten får ingå tillämp-

ningsöverenskommelser med

varandra i överensstämmelse med

detta avtals ändamål i den mån

sådana överenskommelser är

förenliga med de båda avtals-

slutande staternas lagar.

ARTICLE 20

REPRESENTATION AND

EXPENSES

ARTIKEL 20

REPRESENTANTSKAP OCH

KOSTNADER

1. Unless otherwise provided in

this Treaty the Requested State

shall make the necessary arrange-

ments for the representation of the

Requesting State in proceedings

arising out of a request for

assistance and shall otherwise

represent the interests of the

Requesting State.

1. Om inte annat föreskrivs i detta

avtal, skall den anmodade staten

vidta de åtgärder som behövs för

att den ansökande staten skall vara

företrädd i rättsliga förfaranden

med anledning av en framställning

om rättshjälp och skall i övrigt

företräda den ansökande statens

intressen.

2. The Requested State shall meet

the cost of fulfilling the request for

assistance except that the

Requesting State shall bear:

2. Den anmodade staten skall stå

för kostnaderna för fullgörandet av

rättshjälpsframställningen med

undantag av att den ansökande

staten skall svara för

(a) the expenses associated with

conveying any person to or from

the territory of the Requested

State, and any fees, allowances or

expenses payable to that person

whilst in the Requesting State

pursuant to a request under

Articles 12 or 13;

a) kostnader som hänför sig till

transport av en person till eller

från den anmodade statens område

och avgifter, traktamente eller

annan kostnadsersättning som

skall betalas till denne medan han

befinner sig i den ansökande staten

till följd av en framställning enligt

artiklarna 12 eller 13;

(b) the expenses associated with

conveying custodial or escorting

officers;

b) utgifter i samband med

transporten av vakt eller eskort-

personal;

(c) the expenses associated with

the attendance of experts in the

Requested State; and

c) utgifter i samband med sak-

kunnigas närvaro i den anmodade

staten, samt

(d) where required by the

Requested State, exceptional

expenses in fulfilling the request.

d) om den anmodade staten kräver

detta, extraordinära kostnader i

samband med fullgörandet av

framställningen.

ARTICLE 21

CONSULTATION

ARTIKEL 21

SAMRÅD

The Contracting States shall

consult promptly, at the request of

either, concerning the inter-

pretation, the application or the

carrying out of this Treaty either

generally or in relation to a

particular case.

De avtalsslutande staterna skall på

begäran av endera staten omedel-

bart samråda med varandra an-

gående tolkningen, tillämpningen

och genomförandet av detta avtal,

antingen vad gäller avtalet i sin

helhet eller med avseende på ett

särskilt fall.

ARTICLE 22

ENTRY INTO FORCE AND

TERMINATION

ARTIKEL 22

IKRAFTTRÄDANDE OCH

UPPSÄGNING

1. This Treaty shall be ratified; the

instruments of ratification shall be

exchanged in Stockholm as soon

as possible. It shall enter into force

on the first day of the second

month after the exchange of the

instruments of ratification.

1. Detta avtal skall ratificeras;

ratifikationsinstrumenten skall

utväxlas i Stockholm så snart som

möjligt. Det träder i kraft den

första dagen i den andra månaden

efter utväxlingen av ratifika-

tionsinstrumenten.

2. This Treaty shall apply to

requests pursuant to it whether or

not the relevant acts or omissions

occurred prior to this Treaty

entering into force.

2. Detta avtal skall tillämpas på

framställningar som omfattas av

detta, även om de relevanta

gärningarna eller underlåtenheten

ägde rum innan detta avtal trädde i

kraft.

3. Either Contracting State may

terminate this Treaty by notice in

writing at any time and it shall

cease to be in force on the one

hundred and eightieth day after the

day on which notice is given.

3. Endera avtalsslutande staten får

vid vilken tidpunkt som helst säga

upp detta avtal genom skriftlig

uppsägning och det upphör att

gälla den etthundraåttionde dagen

efter dagen för uppsägningen.

Till bekräftelse härav har

undertecknade, därtill vederbör-

ligen befullmäktigade av sina

respektive regeringar, under-

tecknat detta avtal.

IN WITNESS WHEREOF, the

undersigned, being duly authorised

thereto by their respective

Governments, have signed this

Treaty.

Till bekräftelse härav har

undertecknade, därtill vederbör-

ligen befullmäktigade av sina

respektive regeringar,

undertecknat detta avtal.

DONE at Stockholm on the

eighteenth day of December, one

thousand nine hundred and ninety-

eight in the English and Swedish

languages, both texts being equally

authentic.

Upprättat i Stockholm den 18

december 1998 på svenska och

engelska språken, vilka båda texter

har lika giltighet.

FOR AUSTRALIA: FOR SWEDEN:

FÖR SVERIGE: FÖR AUSTRALIEN:

Rådets resolution om skydd för vittnen inom ramen

för kampen mot den organiserade brottsligheten

RÅDETS RESOLUTION

av den 23 november 1995 om skydd av vittnen inom ramen för

kampen mot den organiserade brottsligheten

(95/C 327/04)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA

RESOLUTION

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen,

med beaktande av de rekommendationer som fastställts av justitie- och

inrikesministrarna vid mötet i Kolding (Danmark) den 6 och den 7 maj

1993 i syfte att intensifiera det rättsliga samarbetet,

med beaktande av rådets (inrikes och rättsliga frågor) prioriteringar av

den 29 och den 30 november 1993 och rådets arbetsprogram för 1994,

med beaktande av rådets (inrikes och rättsliga frågor) slutsatser av den 30

november och den 1 december 1994,

och då kampen mot den organiserade internationella brottsligheten kräver

att medlemsstaterna på ett effektivt och konkret sätt garanterar vittnens

säkerhet med iakttagande av Konventionen om skyddande av

grundläggande mänskliga fri- och rättigheter.

Rådet

A. uppmanar medlemsstaterna att tillförsäkra vittnen lämpligt skydd

genom att beakta följande riktlinjer:

1. Med vittne avses i denna resolution var och en som oavsett sin

rättsliga ställning innehar upplysningar eller information som av behörig

myndighet anses viktiga i ett straffrättsligt förfarande och som kan

innebära fara för personen i fråga, om de sprids.

2. Sådana vittnen bör skyddas mot alla typer av hot och påtryckningar,

direkta eller indirekta.

3. Medlemsstaterna bör garantera ett lämpligt och effektivt skydd av

vittnet före, under och efter rättegången, om den behöriga myndigheten

finner detta nödvändigt.

4. Skydd bör också tillförsäkras föräldrar, barn och andra vittnet

närstående personer, om det är nödvändigt för att undvika alla former av

indirekta påtryckningar.

5. Vid utformningen av skyddet skall det undersökas från fall till fall,

huruvida det finns skäl att inhämta vittnets eller de närståendes samtycke.

6. Behörig myndighet bör ges möjlighet att på eget initiativ eller på

vittnets begäran besluta att hemvist och allt som kan identifiera denne

inte skall komma till någon annans kännedom än de berörda

myndigheternas.

7. Om hotet är särskilt allvarligt kan vittnet och, om det behövs,

närstående personer tillåtas byta identitet.

8. Bland tänkbara skyddsåtgärder finns möjligheten att vittna på annan

ort än svarandens genom användande av, om så behövs, audiovisuell

teknik och med hänsyn tagen till den kontradiktoriska principen som den

tolkas enligt rättspraxis vid Europadomstolen för de mänskliga

rättigheterna.

B. uppmanar medlemsländerna att underlätta inbördes rättshjälp på

området, även där bestämmelser om vittnesskydd saknas i den anmodade

statens lagstiftning, utom om verkställandet av ansökan om rättshjälp

strider mot allmänna rättsprinciper i staten i fråga. För att kunna

underlätta användandet av audiovisuell teknik bör särskilt följande

punkter beaktas:

1. Det bör i princip förutses att vittnesförhöret i rättsligt och materiellt

avseende skall kunna genomföras på den ansökande statens villkor.

2. Om lagstiftningen i någon av de berörda staterna tillåter att vittnet vid

förhöret biträds av rådgivare, bör det finnas möjlighet att anordna detta i

den stat där vittnet befinner sig.

3. Kostnader för översättning och användande av audiovisuell teknik bör

betalas av den ansökande staten, såvida inte annat överenskoms med den

anmodade staten.

C. uppmanar medlemsländerna att utvärdera genomförandet av denna

resolution och anmodar berörda instanser

att lämna rapport härom till rådet senast vid utgången av 1996.

Gemensam åtgärd om goda rutiner vid inbördes

rättshjälp i brottmål

GEMENSAM ÅTGÄRD

av den 29 juni 1998 beslutad av rådet på grundval av artikel K3 i

Fördraget om Europeiska unionen om goda rutiner vid inbördes rättshjälp

i brottmål (98/427/RIF)

GEMENSAM ÅTGÄRD av den 29 juni 1998 beslutad av rådet på

grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om goda

rutiner vid inbördes rättshjälp i brottmål (98/427/RIF)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT OM FÖLJANDE

GEMENSAMMA ÅTGÄRD

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K

3.2 b i detta,

med beaktande av den av Europeiska rådet i Amsterdam den 16-17 juni

1997 godkända rapporten från högnivågruppen för frågor om organiserad

brottslighet (1), särskilt rekommendation nr 16 i rapporten,

med beaktande av resultaten från seminariet Ett bättre rättsligt

samarbete och skydd för mänskliga rättigheter , som hölls i Luxemburg

den 1 2 oktober 1997,

med beaktande av den gemensamma åtgärden 98/428/RIF av den 29 juni

1998, beslutad av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om

Europeiska unionen, om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk,

särskilt artiklarna 4 och 5 i denna (2),

med beaktande av den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i

brottmål av den 20 april 1959, andra konventioner som gäller inom detta

område samt förslaget till konvention om inbördes rättshjälp i brottmål

mellan medlemsstaterna, och

med beaktande av följande:

Det är nödvändigt att göra ytterligare praktiska förbättringar av den

inbördes rättshjälpen mellan medlemsstaterna, särskilt i syfte att

bekämpa grov brottslighet.

Rådet har granskat Europaparlamentets synpunkter (3) sedan

ordförandeskapet i enlighet med artikel K 6 i

fördraget genomfört samråd.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Uttalanden om goda rutiner

1. Varje medlemsstat skall inom 12 månader efter det att denna

gemensamma åtgärd träder i kraft hos generalsekretariatet vid Europeiska

unionens råd deponera ett uttalande om goda rutiner vid verkställande av

framställningar inbegripet överföring av resultat från andra

medlemsstater och vid översändande till andra

medlemsstater av framställningar om rättshjälp i brottmål.

2. Rådets generalsekretariat skall till de officiella gemenskapsspråken

översätta de uttalanden som avses i punkt 1 och sända översättningarna

till medlemsstaterna.

3. De uttalanden från varje medlemsstat som avses i punkt 1 skall, utan

att det påverkar bestämmelserna i förslaget till konvention om inbördes

rättshjälp i brottmål mellan medlemsstaterna och i enlighet med den

förklaring som biläggs denna gemensamma åtgärd, innefatta åtaganden

att främja följande rutiner i överensstämmelse med medlemsstatens

nationella lag och nationella rättsliga förfaranden:

a) Att på begäran av den ansökande medlemsstaten bekräfta

mottagandet av alla framställningar och skriftliga förfrågningar om

verkställande av sådana framställningar, om inte ett svar i sak snabbt

översänds; den ansökande medlemsstaten får inte kräva bekräftelse av

mottagandet annat än om den har försett framställningen med

beteckningen brådskande eller om den anser en bekräftelse

nödvändig mot bakgrund av omständigheterna i ärendet.

b) Att vid bekräftande av mottagande av framställningar och

förfrågningar enligt denna punkt meddela den ansökande myndigheten

namn på och uppgifter om däribland telefon- och faxnummer den

myndighet, och om möjligt den person, som ansvarar för verkställande

av framställningen.

c) Att, i den mån detta inte strider mot lagstiftningen i den anmodade

medlemsstaten, prioritera de framställningar som av den ansökande

myndigheten tydligt har försetts med beteckningen brådskande och

att inte behandla framställningarna, oavsett om dessa har beteckningen

 brådskande eller inte, mindre gynnsamt än jämförbara förfrågningar

i den anmodade medlemsstaten från den medlemsstatens egna

myndigheter.

d) Att i de fall då den begärda rättshjälpen inte alls eller endast delvis

kan verkställas, avge en skriftlig eller muntlig rapport till den

ansökande myndigheten där svårigheterna förklaras; om möjligt skall

rapporten innefatta ett erbjudande om att tillsammans med den

ansökande myndigheten överväga hur svårigheterna kan övervinnas.

e) Att i de fall då det kan förutses att rättshjälpen inte kan lämnas eller

endast delvis kan lämnas inom den tidsfrist som bestämts av den

ansökande medlemsstaten, och att detta kommer att försvåra

förfarandena i den ansökande medlemsstaten, snarast lämna dess

myndighet en skriftlig eller muntlig rapport samt de eventuella

ytterligare rapporter som den myndigheten begär och härvid förklara

när den begärda rättshjälpen troligen kommer att lämnas.

f) Att överlämna framställningar om rättshjälp så snart det exakt har

konstaterats vilken rättshjälp som behövs, samt att, om en

framställning har betecknats som brådskande eller om en tidsfrist

anges, förklara skälen till brådskan eller tidsfristen; uttalandet skall

innehålla ett åtagande att inte förse framställningar av mindre vikt

med beteckningen brådskande .

g) Att se till att framställningarna görs i överensstämmelse med det

relevanta fördraget eller andra internationella överenskommelser.

h) Att när en framställning om rättshjälp överlämnas förse de

anmodade myndigheterna med namn på och uppgifter om däribland

telefon- och faxnummer den myndighet, och om möjligt den person,

som ansvarar för utarbetandet av framställningen.

4. Varje medlemsstat skall se till att dess rättsliga eller behöriga

myndigheter får kännedom om uttalandet och skall uppmana dem att

främja sådana åtgärder inom deras behörighetsområde som kan bli

nödvändiga för genomförandet.

5. Varje uttalande som överlämnas i enlighet med denna artikel kan, utan

att detta påverkar tillämpningen av punkt 3, när som helst ändras av den

medlemsstat som gjorde det genom ytterligare ett uttalande, som skall

deponeras hos rådets generalsekretariat. Varje sådant ytterligare uttalande

skall göras i syfte att ytterligare förbättra goda rutiner vid verkställande

av framställningar om rättshjälp i brottmål.

Artikel 2

Översyn av verksamheten

Utan att detta påverkar den ordning för utvärdering av tillämpning och

genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen

mot den organiserade brottsligheten, som fastställdes av rådet i

gemensam åtgärd 97/827/RIF (4), skall varje medlemsstat regelbundet se

över hur dess uttalanden i enlighet med artikel 1 efterlevs. Ordningen för

denna översyn skall varje medlemsstat själv bestämma med beaktande av

sina egna arrangemang för rättshjälp i brottmål.

Artikel 3

Det europeiska rättsliga nätverket

Rådets generalsekretariat skall hålla de uttalanden som avses i artikel 1

tillgängliga för det europeiska rättsliga nätverket så snart de har

deponerats. Nätverket skall analysera uttalandena mot bakgrund av sin

egen behörighet och erfarenhet och får lägga fram alla förslag den anser

lämpliga för att förbättra rättshjälpen i brottmål, inbegripet när det gäller

att finna gemensamma metoder för att utvärdera verksamheten.

Artikel 4

Översyn

Rådet skall se över denna gemensamma åtgärd mot bakgrund av de

resultat som uppnås med hjälp av den ordning för utvärdering av

tillämpning och genomförande på nationell nivå av internationella

åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten, som inrättades i

gemensam åtgärd 97/827/RIF.

Artikel 5

Ikraftträdande

Denna gemensamma åtgärd träder i kraft samma dag som den

offentliggörs.

Artikel 6

Publikation

Den skall offentliggöras i Officiella tidningen.

Utfärdad i Luxemburg den 29 juni 1998.

På rådets vägnar

R. COOK

Ordförande

Bilaga

FÖRKLARING AV FÖRBUNDSREPUBLIKEN TYSKLAND

Förbundsrepubliken Tyskland uttalar att de tyska myndigheterna kommer

att utfärda bekräftelser enligt artikel 1.3 a) och b) i den gemensamma

åtgärden om goda rutiner vid inbördes rättshjälp i brottmål om de anser

detta lämpligt för att skynda på verkställandet av framställningen eller

förfrågningen.

Lagförslaget om sekretess vid ärenden om

internationell rättslig hjälp i betänkandet Ekonomisk

brottslighet och sekretess (SOU 1999:53)

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100) att det i

lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 7§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

7 §

Sekretess gäller för uppgift i

myndighetets verksamhet för

åtgärd på begäran av främmande

stat.

1. i utredning enligt reglerna om

förundersökning i brottmål,

2. rörande angelägenhet som

avser användning av tvångsmedel,

om det kan antas att åtgärden

begärts under förutsättning att

uppgiften inte röjs. Under samma

förutsättning gäller sekretess även

för framställning om sådan

åtgärd.

I frågan om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

Förteckning över remissinstanser

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Stockholms tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Göteborgs tingsrätt , Karlstads tingsrätt, Luleå tingsrätt, Justitiekanslern,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Ekobrottsmyndigheten, Rikspolis-

styrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Riksskatteverket, Finansinspektionen,

Tullverket, huvudkontoret, Konkurrensverket, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Sveriges Advokatsamfund,

Svenska Bankföreningen, Sveriges Domareförbund.

Konvention mellan Europeiska gemenskapernas

medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring

CONVENTION BETWEEN

THE MEMBER STATES OF

THE EUROPEAN

COMMUNITIES ON DOUBLE

JEOPARDY

KONVENTION MELLAN

EUROPEISKA GEMENSKA-

PERNAS MEDLEMSSTATER

OM FÖRBUD MOT DUBBEL

LAGFÖRING

PREAMBLE

INGRESS

THE MEMBER STATES OF

THE EUROPEAN COMMU-

NITIES hereinafter referred to as

 The Member States ,

EUROPEISKA GEMENSKA-

PERNAS MEDLEMSSTATER, i

det följande kallade medlems-

staterna ,

MINDFUL of the close links

existing between their peoples,

SOM ÄR MEDVETNA OM de

nära förbindelser som finns mellan

deras folk,

TAKING INTO ACCOUNT the

developments tending to the

elimination of obstacles to the free

movement of persons between the

Member States,

SOM BEAKTAR den utveckling

som syftar till att avskaffa hindren

för fri rörlighet för personer

mellan medlemsstaterna,

DESIRING to extend their co-

operation in criminal matters on

the basis of mutual trust,

understanding and respect,

SOM ÖNSKAR utöka sitt straff-

rättsliga samarbete på grundval av

ömsesidigt förtroende, förståelse

och respekt,

CONVINCED that a mutual

recognition on the rule against

double jeopardy with respect to

foreign judicial decisions

constitutes the embodiment of

such a trust, understanding and

respect,

SOM ÄR ÖVERTYGADE OM att

ett ömsesidigt erkännande av

regeln om förbud mot dubbel lag-

föring beträffande utländska rätts-

liga avgöranden utgör förverk-

ligandet av sådant förtroende,

förståelse och respekt.

HAVE AGREED AS FOLLOWS:

HAR KOMMIT ÖVERENS OM

FÖLJANDE:

ARTICLE 1

ARTIKEL 1

A person whose trial has finally

been disposed of in a Member

State may not be prosecuted in

another Member State in respect

of the same facts, provided that if

the sanction was imposed, it has

been enforced or can no longer be

enforced under the laws of the

sentencing State.

En person beträffande vilken en

fråga om ansvar har prövats

genom lagakraftägande dom i en

medlemsstat får inte åtalas för

samma gärning av en annan

medlemsstat, under förutsättning

att, om en påföljd har ådömts,

denna har verkställts, är under

verkställighet eller inte längre kan

verkställas enligt lagstiftningen i

den dömande staten.

ARTICLE 2

ARTIKEL 2

1. A Member State may, at the

time of ratification, acceptance or

approval of this Convention,

declare that it shall not be bound

by Article 1 in one or more of the

following cases:

1. En medlemsstat får vid tidpunk-

ten för ratifikation, godtagande

eller godkännande av denna

konvention förklara sig inte vara

bunden av artikel 1 i ett eller flera

följande fall:

a) If the facts which were the

subject of the judgment rendered

abroad took place on its own

territory either in whole or in part.

In the latter case this exception

shall not apply if those facts took

place partly on the territory of the

Member State where the judgment

was rendered.

a) Om gärningen som omfatta-

des av den utomlands meddelade

domen ägde rum helt eller delvis

på den egna medlemsstatens terri-

torium. I det senare fallet skall

detta undantag inte gälla om den

gärningen delvis begåtts på det

territorium som tillhör den med-

lemsstat som meddelade domen.

b) If the facts which were the

subject of the judgment rendered

abroad constitute an offence

directed against the security or

other equally essential interests of

that Member State.

b) Om gärningen som omfatta-

des av den utomlands meddelade

domen utgör ett brott riktat mot

statens säkerhet eller andra lika

väsentliga intressen i denna

medlemsstat.

c) If the facts which were the

subject of the judgment rendered

abroad were committed by an

official of that Member State

contrary to the duties of his office.

c) Om gärningen som omfatta-

des av den utomlands meddelade

domen begåtts av en tjänsteman i

denna medlemsstat i strid mot

hans tjänsteförpliktelser.

2. A Member State which makes a

declaration in respect ot the excep-

tion in paragraph 1 b) shall specify

the type of offences to which that

exception may be applied.

2. En medlemsstat som avger en

förklaring angående undantaget i

punkt 1 b) skall ange vilka brott

som undantaget avser.

3. A Member State may at any

time withdraw such a declaration

in respect of one or more of the

exceptions in paragraph 1. The

withdrawal shall be notified to the

Foreign Ministry of Belgium and

shall take effect on the first day of

the month following the date of

such notification.

3. En medlemsstat kan när som

återta en förklaring angående ett

eller flera av undantagen i punkt 1.

En underrättelse om återtagande

skall lämnas till Belgiens utrikes-

ministerium och återtagandet

träder i kraft den första dagen i

den månad som följer efter dagen

för underrättelsen.

4. The exceptions which may be

the subject of a declaration under

paragraph 1 shall not apply if the

Member State concerned in re-

spect of the same facts requested

the other Member State to bring

the prosecution or granted extradi-

tion of the person concerned.

4. En förklaring enligt punkt 1

skall inte tillämpas om den be-

rörda medlemsstaten med avsende

på samma gärning gjort en fram-

ställning om överförande av lag-

föring eller har beviljat utlämning

av den berörda personen.

ARTICLE 3

ARTIKEL 3

If a Member State brings a further

prosecution in respect of the same

facts against a person whose trial

has finally been disposed of in

another Member State, any period

of deprivation of liberty served in

the latter Member State arising

from those facts shall be deducted

from any sanction imposed. To the

extent permitted by national law

sanctions not involving depriva-

tion of liberty shall also be taken

into account insofar as they have

been enforced.

Om en medlemsstat väcker nytt

åtal mot en person som dömts för

samma gärning av en annan

medlemsstat, skall den tid vad han

undergått av frihetsberövande i

den senare medlemsstaten och som

avser samma gärning avräknas vid

påföljdens bestämmande. I den

utsträckning nationell lagstiftning

tillåter skall även påföljder som

inte innefattar frihetsberövande

beaktas, i den mån som de har

verkställts.

ARTICLE 4

ARTIKEL 4

1. If a criminal charge is brought

against a person in a Member State

and the competent authorities of

that Member State have reasons to

believe that this charge concerns

the same facts as those in respect

of which his trial has finally been

disposed of in another Member

State they shall, if they consider it

necessary, seek relevant informa-

tion from the competent

authorities of the Member State

where the trial took place.

1. Om åtal väcks mot en person i

en medlemsstat och de behöriga

myndigheterna i den medlems-

staten har skäl att anta att åtalet

avser samma gärning som perso-

nen redan dömts för i en annan

medlemsstat, skall dessa behöriga

myndigheter, om de anser det nöd-

vändigt, begära relevant informa-

tion av de behöriga myndigheterna

i den medlemsstat där rättegången

ägde rum.

2. Information thus requested shall

be given as soon as possible and

shall be taken into account in

determining whether the pro-

ceedings should be continued.

2. Den begärda informationen

skall överlämnas snarast möjligt

och skall beaktas när det gäller att

avgöra om den pågående rätte-

gången skall fortsätta.

3. Each Member State shall, at the

time of signature, ratification,

acceptance or approval of this

Convention, specify the authorities

authorised to request and receive

information under this Article.

3. Varje medlemsstat skall vid

tidpunkten för undertecknande,

ratifikation, godtagande eller

godkännande av denna konvention

ange de myndigheter som är

behöriga att begära och ta emot

information enligt denna artikel.

ARTICLE 5

ARTIKEL 5

The preceding provisions shall not

prevent the application of wider

domestic provisions relating to the

rule against double jeopardy

attached to foreign judicial

decisions.

Bestämmelserna ovan skall inte

hindra tillämpning av mer vitt-

gående nationella bestämmelser

avseende regeln om förbud mot

dubbel lagföring avseende

utländska rättsliga avgöranden

ARTICLE 6

ARTIKEL 6

1. This Convention shall be open

for signature by the Member

States. It shall be subject to

ratification, acceptance or

approval. The instruments of

ratification, acceptance or

approval shall be deposited with

the Foreign Ministry of Belgium.

1. Denna konvention skall vara

öppen för undertecknande av med-

lemsstaterna. Den skall ratificeras,

godtas eller godkännas. Ratifi-

kations-, godtagande- eller god-

kännandeinstrumenten skall depo-

neras hos Belgiens utrikesministe-

rium

2. This Convention shall enter into

force 90 days after the deposit of

the instruments of ratification,

acceptance or approval by all the

States which are members of the

European Communities at the date

on which this Convention is

opened for signature.

2. Denna konvention träder i kraft

90 dagar efter deponering av ratifi-

kations-, godtagande- eller god-

kännandeinstrumenten av samtliga

de stater som är medlemmar av

Europeiska gemenskaperna den

dag då denna konvention öppnas

för undertecknande.

3. Each State may, when

depositing its intrument of

ratification, acceptance or

approval, or at any later date until

the entry into force of this

Convention, declare that this

Convention will apply to it in its

relations with other States that

have made the same declaration 90

days after the date of deposit.

3. Varje stat kan, när den depone-

rar sitt ratifikations-, godtagande-

eller godkännandeinstrument eller

vid en senare tidpunkt fram till

dess att konventionen träder i

kraft, förklara att denna konven-

tion skall tillämpas på den staten i

förhållande till andra stater som

avgivit samma förklaring 90 dagar

efter tidpunkten för deponering.

ARTICLE 7

ARTIKEL 7

1. This Convention shall be open

for accession by any State which

becomes a Member of the

European Communities. The

instrument of accession shall be

deposited with the Foreign

Ministry of Belgium.

1. Denna konvention skall vara

öppen för anslutning av varje stat

som blir medlem av Europeiska

gemenskaperna. Anslutnings-

instrumenten skall deponeras hos

Belgiens utrikesministerium.

2. This Convention shall enter into

force for any State acceding

thereto 90 days after the deposit of

its instrument of accession.

2. Denna konvention träder i kraft

i förhållande till varje stat som

ansluter sig till konventionen 90

dagar efter deponeringen av dess

anslutningsinstrument.

ARTICLE 8

ARTIKEL 8

1. Each Member State may, at any

time of signature or when

depositing its intrument of

ratification, acceptance or

approval, specify the territory or

territories to which this

Convention shall apply.

1. Varje medlemsstat kan vid tid-

punkten för undertecknandet eller

när den deponerar sitt ratifika-

tions-, godtagande- eller godkänn-

andeinstrument ange vilket terri-

torium eller vilka territorier denna

konvention skall vara tillämplig

2. Each Member State may, when

depositing its instrument of

ratification, acceptance or

approval or at any later date, be

declaration addressed to the

Foreign Ministry of Belgium

extend this Convention to any

other territory specified in the

declaration and for whose

international relations it is

responsible or on whose behalf it

is authorised to give undertakings.

2. Varje medlemsstat kan när den

deponerar sitt ratifikations-, godta-

gande- eller godkännandeinstru-

ment eller vid en senare tidpunkt,

genom förklaring ställd till

Belgiens utrikesministerium ut-

sträcka dennna konvention till ett

annat territorium som anges i för-

klaringen och för vars internatio-

nella relationer medlemsstaten är

ansvarig eller på vars vägnar med-

lemsstaten är behörig att göra

åtaganden.

3. Any declaration made in

pursuance of the preceding para-

graph may, as regards any territory

specified in that declaration, be

withdrawn by means or a

notification addressed to the

Foreign Ministry of Belgium.

3. En förklaring som avgivits i

enlighet med föregående punkt

kan, med avseende på territorium

som har angivits i förklaringen,

återtas genom en underrättelse

ställd till Belgiens utrikes-

ministerium.

The withdrawal shall have effect

immediately or at such later date

as may be specified in the

notification.

Återtagandet träder i kraft

omedelbart eller vid den senare

tidpunkt som anges i under-

rättelsen.

ARTICLE 9

ARTIKEL 9

The Foreign Ministry of Belgium

shall notify all the Member State

of any signature, deposit of

instruments, declaration or

notification.

Belgiens utrikesministerium skall

underrätta alla medlemsstater om

varje undertecknande, deponering

av instrument, förklaring eller

underrättelse.

The Foreign Ministry of Belgium

shall transmit certified copies to

the government of each Member

State.

Belgiens utrikesministerium skall

översända bestyrkta kopior till

varje medlemsstats regering.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag finns bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

och utomlands.

I detta kapitel finns bestämmelser om lagens tillämpningsområde.

I 2 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige. I

3 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands.

I 4 kap. finns särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige och

utomlands.

I 5 kap. finns bestämmelser om villkor om användningsbegränsningar,

immunitet, sekretess, kostnader och bemyndiganden.

Tillämpningsområde

2 § Om en annan stat ansöker om rättslig hjälp i Sverige med en åtgärd i

ett rättsligt förfarande som gäller utredning om eller lagföring för brott av

en fysisk eller juridisk person skall den begärda hjälpen lämnas enligt

bestämmelserna i denna lag.

3 § Rättslig hjälp som avses i denna lag lämnas av åklagare eller domstol,

om inte annat anges i denna lag.

4 § I lagen finns vissa särskilda bestämmelser om att en svensk åklagare

får ansöka om rättslig hjälp utomlands. I övrigt får en svensk åklagare

ansöka om rättslig hjälp utomlands i den utsträckning den andra staten

tillåter detta.

En svensk domstol får endast ansöka om rättslig hjälp utomlands enligt

särskilda bestämmelser i denna lag.

5 § Rättslig hjälp enligt denna lag omfattar följande åtgärder:

1. förhör enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

2. bevisupptagning vid domstol,

3. telefonförhör,

4. förhör genom videokonferens,

5. husrannsakan, beslag och kvarstad samt andra åtgärder enligt 28

kap. rättegångsbalken,

6. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning,

7. hemlig kameraövervakning,

8. överförande av frihetsberövade för förhör m.m., och

9. delning av förverkad egendom mellan stater

Lagen hindrar inte att åklagare eller domstol lämnar hjälp med annan

åtgärd än de som anges i första stycket om det kan ske utan att använda

tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd.

I fråga om utlämning och delgivning finns särskilda bestämmelser. Det

finns också särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål åt vissa

internationella organ.

Administrativa förfaranden m.m.

6 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige skall rättslig hjälp enligt 5 §

lämnas

1. i ärenden som avser gärningar i den ansökande staten eller i Sverige

och som handläggs i ett administrativt förfarande eller i ett annat

förfarande än ett straffrättsligt förfarande,

2. i ärenden som avser skadestånd för felaktigt väckt åtal eller felaktigt

domslut, eller

3. i ärenden som handläggs gemensamt med ett brottmål.

7 § Rättslig hjälp enligt 5 § skall lämnas i ärenden som gäller nåd,

uppskov med utdömande eller verkställighet av straff, villkorlig

frigivning eller avbrott i verkställighet av straff eller i liknande ärenden.

2 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

Villkor och förutsättningar

1 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § första stycket 1 7 skall lämnas

på de villkor och under de förutsättningar som gäller för en motsvarande

åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång enligt rättegångs-

balken eller annan lag eller författning och enligt särskilda bestämmelser

i denna lag.

Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § första stycket 8 och 9 lämnas

enligt särskilda bestämmelser i denna lag.

I 5 kap. 2 § finns bestämmelser om att den rättsliga hjälpen får förenas

med villkor i vissa fall.

I vilka fall det ställs krav på dubbel straffbarhet

2 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § första stycket 1 4, 8 och 9 får

lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott

enligt svensk lag. Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § första stycket 5 7

får endast lämnas om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott

enligt svensk lag (dubbel straffbarhet). I 4 kap. 16 § finns vissa undantag

från kravet på dubbel straffbarhet vid rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 §

första stycket 5.

Generella grunder för avslag

3 § En ansökan om rättslig hjälp skall avslås om ett bifall till ansökan

skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller

strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra

väsentliga intressen.

En ansökan om rättslig hjälp får också avslås om

1. gärningen har karaktär av ett politiskt brott,

2. gärningen utgör ett militärt brott, om inte gärningen motsvarar även

annat brott enligt svensk lag som inte är ett militärt brott,

3. det i Sverige har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse

beträffande gärningen, eller

4. omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas.

Andra stycket gäller inte om ett avslag skulle strida mot en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten. Andra stycket 1 gäller inte ansökan från en stat som är

medlem i Europeiska unionen eller från Norge eller Island.

Ansökan

4 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag får göras av

utländsk åklagare, undersökningsdomare eller domstol eller av någon

annan som enligt en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige får göra en sådan ansökan.

5 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag bör innehålla

 uppgift om den utländska domstol eller myndighet som handlägger

ärendet,

 en beskrivning av det rättsliga förfarande som pågår,

 uppgift om den aktuella gärningen med tid och plats för denna, samt

de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten,

 uppgift om vilken åtgärd som begärs och, i förekommande fall, i

vilken egenskap en person skall höras,

 namn på och adress till de personer som är aktuella i ärendet.

I 4 kap. 8, 13 och 26 §§ finns särskilda bestämmelser om vad en

ansökan skall innehålla vid vissa slag av åtgärder.

Om ärendet är brådskande eller om verkställighet önskas inom viss

tidsfrist skall detta samt skälen för brådskan eller tidsfristen anges.

En ansökan om rättslig hjälp skall göras skriftligen. Den får

översändas per telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet,

på annat sätt.

6 § En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar skall vara

skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning

till något av dessa språk, om inte den instans som enligt denna lag

handlägger ansökan tillåter annat.

Vart ansökan skall skickas

7 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag skall ges in

till Justitiedepartementet, som vidarebefordrar ansökan till Riksåklagaren

eller till behörig domstol om inte ansökan skall prövas av regeringen.

Justitiedepartementet kan efter samråd med Riksåklagaren vidarebefordra

ansökan direkt till behörig åklagare.

En ansökan från en stat som är medlem i Europeiska unionen eller från

Norge eller Island får göras direkt till behörig åklagare eller domstol.

Detsamma gäller om det har avtalats om sådan direkt kommunikation i

en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige.

Behörighet och överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt

8 § En ansökan som enligt denna lag handläggs av domstol skall

handläggas av den tingsrätt inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas om inte annat föreskrivs i denna lag.

En ansökan som enligt denna lag handläggs av åklagare skall

handläggas av den åklagare inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas eller den åklagare som Riksåklagaren bestämmer.

En åklagare som är behörig att vidta en av flera begärda åtgärder får

också, om det är lämpligt, vidta andra begärda åtgärder som en annan

åklagare är behörig att vidta.

Finner åklagaren eller tingsrätten under ärendets handläggning att den

inte är behörig att handlägga ansökan, skall ansökan överlämnas till

behörig åklagare eller tingsrätt. Ansökan får också överlämnas efter

samråd, om det finns en åklagare eller tingsrätt som är lämpligare att

handlägga ansökan.

Underrättelser

9 § Har det begärts av den utländska myndigheten, skall den åklagare

eller tingsrätt som handlägger ärendet bekräfta att ansökan tagits emot,

om inte den begärda åtgärden kan vidtas genast.

Kan en begärd åtgärd inte vidtas inom den tidsfrist som angivits i

ansökan och kan det antas att detta kommer att försvåra förfarandet i den

ansökande staten, skall den åklagare eller tingsrätt som handlägger

ärendet utan dröjsmål underrätta den utländska myndigheten om när den

begärda åtgärden kan komma att vidtas.

Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet

10 § Om ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för

handläggningen, skall den ansökande staten ges tillfälle att komplettera

ansökan. Om ansökan kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor,

skall den ansökande staten underrättas om de hinder som finns och ges

tillfälle att yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan.

Återredovisning

11 § När handläggningen av ärendet har avslutats, skall det redovisas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den ansökande staten. Har

ansökan skickats direkt enligt 7 § andra stycket, skall ärendet i stället

redovisas direkt till den myndighet i den ansökande staten som har gjort

ansökan.

Förfarandet och tillämplig lag

12 § Ansökningar om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. Om inte

annat föreskrivs i denna lag tillämpas samma förfarande som när en

motsvarande åtgärd vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång.

Domstol kan bestämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på

ett främmande språk, om det är lämpligt.

13 § Innehåller ansökan en begäran om att ett visst förfarande skall

tillämpas när den begärda åtgärden vidtas, skall detta tillämpas om det

inte strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen.

14 § Den som skall höras eller annars fullgöra något enligt denna lag har

rätt att vägra, om stöd finns för det för i svensk lag eller i den ansökande

statens lag.

Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson

15 § En misstänkt, tilltalad eller målsägande som skall höras enligt

bestämmelserna i denna lag, eller som annars drabbas av en begärd

åtgärd, har samma rätt till offentlig försvarare, målsägandebiträde eller

stödperson som vid en svensk förundersökning eller rättegång.

I 4 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser om offentlig försvarare.

Prövning av ansökan och beslut om avslag

16 § Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 3 § fattas av

regeringen. Om en åklagare eller en domstol finner att en ansökan skall

avslås på någon sådan grund, skall ansökan överlämnas till regeringen.

En ansökan får överlämnas också i andra fall.

I övrigt prövar och beslutar den instans som handlägger ärendet om de

förutsättningar och villkor som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om

ansökan har givits in till Justitiedepartementet och det är uppenbart att

ansökan skall avslås, får chefen för Justitiedepartementet, i stället för att

vidarebefordra ansökan enligt 7 §, direkt besluta om avslag på ansökan.

17 § Ett beslut att helt eller delvis avslå ansökan skall innehålla de skäl

som bestämt utgången.

3 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål

utomlands

Ansökan

1 § Bestämmelserna i 2 kap. 5 § första och tredje styckena skall tillämpas

vid ansökan om rättslig hjälp utomlands, om inte den mottagande staten

kräver annat.

I 4 kap. 9 § finns särskilda bestämmelser om vad en ansökan om

telefonförhör skall innehålla.

Vart ansökan skall skickas

2 § En ansökan från svensk åklagare eller domstol om att en åtgärd som

avses i denna lag skall vidtas utomlands skall skickas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den utländska staten.

En ansökan om rättslig hjälp i Danmark, Finland, Island eller Norge

skickas direkt till behörig myndighet. Ansökan får också skickas direkt

till behörig myndighet i en annan stat om sådan direkt kommunikation

har avtalats i en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige eller om den staten annars tillåter detta.

Villkor om användningsbegränsningar m.m.

3 § I 5 kap. 1 § finns bestämmelser om vad som gäller när rättslig hjälp

som lämnas till Sverige är förenad med villkor.

4 kap. Särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

och utomlands

Förhör enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål

1 § En ansökan om förhör i Sverige enligt bestämmelserna om

förundersökning i brottmål handläggs av åklagare.

Företrädare för den ansökande staten får närvara vid förhöret och får

med åklagarens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

Bevisupptagning vid domstol

Bevisupptagning vid svensk domstol

2 § En ansökan om bevisupptagning vid svensk domstol som innebär att

förhör skall hållas, skriftligt bevis tas upp eller att syn skall förrättas

handläggs av tingsrätt.

Ärendet skall anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling.

Den som är part skall underrättas om tid och plats för bevisupptagningen

men behöver kallas endast om parten skall höras eller annars fullgöra

något vid bevisupptagningen.

Så snart tidpunkt för bevisupptagningen bestämts, skall den som begärt

bevisupptagningen underrättas om tid och plats för denna.

3 § Vid bevisupptagning med någon annan än den misstänkte eller

tilltalade får offentlig försvarare enligt 21 kap. rättegångsbalken

förordnas om det finns särskilda skäl.

4 § Domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den

domstol eller myndighet som begärt bevisupptagningen får närvara vid

bevisupptagningen och får med rättens samtycke ställa frågor direkt till

den som hörs.

5 § Om den ansökande staten har framställt önskemål om det får svensk

åklagare närvara och bevaka den ansökande statens intressen vid bevis-

upptagningen.

Bevisupptagning vid utländsk domstol

6 § I ett mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part,

målsägande eller den som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje stycket

rättegångsbalken.

7 § Om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol och den utländska staten kräver att

ansökan först skall prövas av domstol i Sverige, får en tingsrätt på

begäran av åklagare besluta att sådana åtgärder skall vidtas utomlands.

Telefonförhör

Telefonförhör i Sverige

8 § En utländsk rättslig myndighet får hålla telefonförhör med en person

som befinner sig i Sverige om han eller hon samtycker till förhöret.

Om den utländska myndigheten behöver bistånd av en svensk åklagare

eller domstol vid förhöret kan myndigheten ansöka om rättslig hjälp med

telefonförhör. En ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör vid

rättegång handläggs av tingsrätt. En ansökan om rättslig hjälp med

telefonförhör under förundersökningen handläggs av åklagare. Av

ansökan skall det framgå att den som skall höras samtycker till

telefonförhör.

Tidpunkten för ett förhör som avses i andra stycket och övriga

praktiska frågor med anledning av förhöret skall beslutas efter samråd

med myndigheten i den ansökande staten. Den som skall höras skall

underrättas om tid och plats för förhöret. Även identiteten och att han

eller hon samtycker till telefonförhör skall kontrolleras. Om den

ansökande staten begär det skall 10 § andra stycket och 11 § tillämpas

vid förhöret.

Telefonförhör utomlands

9 § Bestämmelserna i 46 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken om

förhör vid huvudförhandling per telefon får tillämpas när den som skall

höras befinner sig utomlands om den utländska staten tillåter det.

Åklagare får hålla telefonförhör under förundersökning med en person

som befinner sig utomlands om den utländska staten tillåter det.

En svensk domstol får ansöka om rättslig hjälp av utländsk myndighet

vid telefonförhör som avses i första stycket om det har avtalats om sådan

rättslig hjälp i en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige eller om den staten annars ger sådan hjälp. Åklagare får ansöka

om rättslig hjälp med telefonförhör om det har avtalats om sådan rättslig

hjälp i en internationell överenskommelse som är bindande för Sverig

eller staten annars ger sådan hjälp. Av ansökan skall det framgå att den

som skall höras samtycker till telefonförhör.

Förhör genom videokonferens

Videokonferens i Sverige

10 § En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens i

rättegång skall handläggas av en tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel

som krävs för ett sådant förhör. En ansökan om rättslig hjälp med förhör

genom videokonferens under förundersökningen skall handläggas av

åklagare.

Vid handläggning i domstol skall ärendet anses som en

bevisupptagning utom huvudförhandling. Den som är part skall

underrättas om tid och plats för bevisupptagningen men behöver kallas

endast om han eller hon skall höras eller annars fullgöra något vid

bevisupptagningen. Om det behövs får rätten besluta om biträde av tolk.

11 § Ett vittne eller en sakkunnig, som skall höras vid en videokonferens

enligt 10 §, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd

(stödperson) under förhöret.

Om den som skall höras begär det eller om det annars finns anledning

får tingsrätten utse en person att biträda den som skall höras enligt första

stycket. I fråga om biträdet tillämpas 26, 27, 29, 43 och 47 §§

rättshjälpslagen (1996:1619). I övrigt tillämpas rättegångsbalkens regler

om rättegångsbiträde.

Videokonferens utomlands

12 § I ett mål eller ärende vid svensk domstol får domstolen, under

förutsättning att videokonferens i rättegång är tillåten enligt svensk rätt,

ansöka om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens med en

person som befinner sig utomlands om det har avtalats om sådan rättslig

hjälp i en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige

eller om den utländska staten annars ger sådan hjälp.

Åklagare får ansöka om rättslig hjälp med förhör genom

videokonferens under förundersökningen med en person som befinner

sig utomlands om det har avtalats om sådan rättslig hjälp i en

internationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om

den utländska staten annars ger sådan hjälp.

Husrannsakan, beslag och kvarstad samt andra åtgärder enligt 28 kap.

rättegångsbalken

Gemensamma bestämmelser

13 § En ansökan om beslag eller kvarstad i Sverige, eller om

husrannsakan här för att söka efter egendom som är underkastad beslag,

handläggs av åklagare.

Om dom har meddelats i den andra staten skall en kopia av domen

fogas till ansökan. En ansökan om beslag som avses i 15 § bör i

förekommande fall innehålla uppgifter om när åtal skall väckas eller dom

kan meddelas i den ansökande staten.

14 § Verkställda beslag och ansökningar om kvarstad skall skyndsamt

anmälas hos rätten för prövning. Rätten skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Vid förhandlingen tillämpas bestämmelserna i 24

kap. 17 § andra stycket rättegångsbalken.

Företrädare för den ansökande staten får närvara vid förhandlingen och

får med rätten samtycke ställa frågor till den som drabbats av åtgärden.

Rätten skall underrätta åklagaren om de beslut som rätten fattar i

ärendet.

Beslag och överlämnande av beslagtagen egendom till annan stat

15 § Egendom får tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten

om egendomen skäligen kan antas

 ha betydelse för utredning om gärningen,

 vara frånhänd någon genom brott, eller

 vara förverkad på grund av brott, om egendomen hade kunnat

förverkas enligt svensk lag i en rättegång i Sverige och det finns

särskilda skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten.

16 § Om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt

svensk lag, får husrannsakan enligt 13 § göras och egendomen tas i

beslag och överlämnas till den ansökande staten om ansökan har gjorts

av en stat som är medlem i Europeiska unionen eller av Norge eller

Island och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande

staten.

I ett ärende som avser en gärning i den ansökande staten och som

handläggs i ett administrativt förfarande eller i ett annat förfarande än ett

straffrättsligt förfarande som avses i 1 kap. 6 §, får husrannsakan göras

och egendomen tas i beslag och överlämnas om gärningen motsvarar ett

brott för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i sex månader

eller mer. I ett ärende som avser en gärning i Sverige och som handläggs

i ett administrativt förfarande eller annat förfarande än ett straffrättsligt

förfaranden och första stycket inte är tillämpligt, får husrannsakan göras

och egendomen tas i beslag och överlämnas om det för gärningen är

föreskrivet fängelse i sex månader eller mer i den ansökande staten.

17 § Rätten skall pröva om beslaget är lagligen grundat och avgöra om

egendomen skall överlämnas till den ansökande staten.

18 § Beslut att överlämna beslagtagen egendom till en annan stat

verkställs av åklagaren.

Beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i Sverige av

utländska förverkanden

19 § Om förverkande som beslutas efter en rättegång i en annan stat kan

verkställas här får, om det skäligen kan befaras att verkställigheten i

Sverige av det utländska förverkandebeslutet annars skulle försvåras,

1. egendom som i rättegången har förverkats eller skäligen kan antas

vara förverkad på grund av brott tas i beslag, eller

2. det beslutas om kvarstad på så mycket av den berördes tillgångar

som motsvarar värdet av vad som har förverkats eller skäligen kan antas

vara förverkat.

20 § När rätten beslutar om kvarstad eller fastställer ett verkställt beslag,

skall rätten bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Den bestämda

tiden får förlängas om det finns anledning till det.

Om det inte längre finns skäl för kvarstad eller beslag, skall rätten häva

åtgärden. Innan kvarstaden eller beslaget hävs, skall rätten ge den

ansökande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart att det inte

behövs. I annat fall skall åtgärden bestå till dess att ansökan om

verkställighet prövas.

Andra åtgärder enligt 28 kap. rättegångsbalken

21 § En ansökan om att andra åtgärder enligt 28 kap. rättegångsbalken än

som avses i 13 § skall vidtas i Sverige handläggs av åklagare.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i Sverige

22 § En ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning

handläggs av åklagare. Åklagaren skall genast pröva om det finns

förutsättningar för åtgärden och i sådant fall ansöka om rättens tillstånd

till åtgärden.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utomlands

23 § Om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall äga

rum utomlands och den utländska staten kräver att ansökan först skall

prövas av domstol i Sverige, får tingsrätten på begäran av en åklagare

besluta att tillåta teleavlyssningen eller teleövervakningen.

Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning i Sverige

24 § En ansökan om hemlig kameraövervakning handläggs av åklagare.

Åklagaren skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden

och i sådant fall ansöka om rättens tillstånd.

Hemlig kameraövervakning utomlands

25 § Om hemlig kameraövervakning skall äga rum utomlands och den

utländska staten kräver att ansökan först skall prövas av domstol i

Sverige, får tingsrätten på begäran av en åklagare besluta att tillåta

kameraövervakningen.

Överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Överförande från eller till Sverige på begäran av en annan stat

26 § Efter ansökan av en annan stat får en person som är berövad friheten

1. i Sverige föras över till den andra staten för förhör eller

konfrontation i samband med förundersökning eller rättegång där, om

förhöret avser annat än utredning om den frihetsberövades egen

brottslighet, eller

2. i den staten föras över till Sverige för förhör eller konfrontation i

samband med förundersökning eller rättegång där.

Av ansökan enligt första stycket 1 skall det framgå hur lång tid den

frihetsberövade behöver vistas i den andra staten.

27 § Ansökan prövas av regeringen. En ansökan från stat som är medlem

i Europeiska unionen eller från Island eller Norge prövas av åklagare.

En ansökan enligt 26 § första stycket 1 får avslås om ett överförande

medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihets-

berövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet.

Om en ansökan enligt 26 § första stycket 1 bifalls skall det framgå av

beslutet när den frihetsberövade senast skall återföras till Sverige, eller i

förekommande fall, försättas på fri fot.

Överförande från eller till Sverige på begäran av svensk åklagare eller

domstol

28 § En person som är berövad friheten i Sverige eller i en annan stat får

på begäran av svensk åklagare eller domstol föras över till den andra

staten eller till Sverige för förhör eller konfrontation i samband med en

förundersökning eller rättegång i Sverige.

Yttranden

29 § Innan en ansökan om att en frihetsberövad person skall föras över

till annan stat prövas, skall yttrande inhämtas från den myndighet som

svarar för omhändertagandet av den frihetsberövade om det inte är

uppenbart att det inte behövs. Detsamma gäller innan en sådan ansökan

görs av en svensk domstol eller åklagare.

Transport genom Sverige

30 § Chefen för Justitiedepartementet kan meddela tillstånd till transport

genom Sverige av en frihetsberövad person som skall föras över från en

stat till en annan stat för förhör eller konfrontation.

Förvar i Sverige av överförda personer

31 § En person som förs över till Sverige skall tas i förvar av

polismyndighet. Har tillstånd meddelats enligt 30 § får polismyndigheten

vid behov ta den som överförs i förvar.

Delning av förverkad egendom mellan stater

32 § Regeringen får besluta att egendom eller dess värde som förverkats

genom ett svenskt avgörande som vunnit laga kraft helt eller delvis skall

överlämnas till en annan stat som under förundersökningen eller

rättegången har lämnat Sverige sådan rättslig hjälp som avses i denna lag

eller som på annat sätt har lämnat information eller bistånd som har haft

betydelse för utredningen om brottet.

I 36 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande

verkställighet av brottmålsdom finns bestämmelser om överlämnande till

annan stat av förverkad egendom.

5 kap. Övriga bestämmelser

Villkor om användningsbegränsningar m.m.

1 § Har en svensk myndighet fått uppgifter eller bevisning från en annan

stat enligt en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige och som innehåller villkor som begränsar möjligheten att

använda uppgifterna eller bevisningen vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning av brott, skall svenska myndigheter

följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan

författning.

2 § Rättslig hjälp som lämnas enligt denna lag får förenas med villkor

som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller nödvändiga från allmän

synpunkt.

Villkor som avses i första stycket får inte ställas upp om det strider

mot en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige.

3 § Den åklagare eller domstol som lämnat rättslig hjälp till en annan stat

och därvid ställt villkor enligt 2 § får på begäran av en myndighet i den

andra staten medge undantag från villkoret. Detsamma gäller i fråga om

villkor som följer direkt av bestämmelser i en internationell

överenskommelse som är bindande för Sverige.

4 § Bestämmelsen i 1 3 §§ gäller också i fråga om överenskommelser

med mellanfolkliga organisationer.

Immunitet

5 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige får den, som efter kallelse i

enlighet med överenskommelsen har rest in i Sverige för att höras eller

på annat sätt medverka vid utredning av brott

1. inte lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas

inskränkning i denna på grund av handling, underlåtenhet eller dom som

härrör från tiden före inresan i Sverige och som, när det gäller en

misstänkt eller tilltalad, inte är avsedd med framställningen eller

kallelsen eller

2. inte utan eget samtycke åläggas att medverka vid annan utredning än

ansökan avser.

Första stycket gäller även i administrativa och andra förfaranden som

avses i 1 kap. 6 och 7 §§.

6 § Om den som avses i 5 § stannar kvar i Sverige mer än femton dagar

från det att besked erhållits från den myndighet som har kallat personen

om att närvaro inte längre krävs, upphör den immunitet som avses i

bestämmelsen. Detsamma gäller om han eller hon återvänder hit efter att

ha lämnat landet.

Innehåller överenskommelsen bestämmelse om att immuniteten skall

ha mindre omfattning än som nu angetts, gäller i stället den

bestämmelsen.

7 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige gäller bestämmelserna om

immunitet i 5 och 6 §§ även en frihetsberövad som har förts över till

Sverige enligt 4 kap. 26 och 28 §§.

Sekretess

8 § Bestämmelser om sekretess för uppgifter i ärenden om internationell

rättslig hjälp finns i sekretesslagen (1980:100).

Brytande av banksekretess och tystnadsplikt

9 § Bestämmelserna i 1 kap. 10 § första stycket bankrörelselagen

(1987:617), 1 kap. 8 § första stycket lagen (1991:981) om värde-

pappersrörelse och 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansierings-

verksamhet hindrar inte att rättslig hjälp lämnas med förhör enligt

bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller husrannsakan och

beslag.

Kostnader

10 § Ersättning till den som fullgjort något till följd av en ansökan om

rättslig hjälp samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt

denna lag skall betalas av staten.

I den utsträckning återkrav inte strider mot Sveriges åtaganden i en

internationell överenskommelse kan regeringen föreskriva att vissa

kostnader, liksom höga eller extraordinära kostnader, skall återkrävas av

den ansökande staten.

Tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden

11 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av

denna lag och tillkännager de internationella överenskommelser som

avses i denna lag. Regeringen tillkännager också de internationella

överenskommelser som avses i 2 kap. 3 § tredje stycket och som inte

tillåter avslag på den grunden att gärningen har karaktär av politiskt brott.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Genom lagen upphävs lagen (1975:295) om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat och lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 a § brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom lagakraftägande dom,

meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller i främmande stat

som har tillträtt någon av de överenskommelser som anges i fjärde

stycket, får den tilltalade inte här i riket lagföras för samma gärning,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten

pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande staten.

Första stycket gäller inte i fråga om brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats från

Sverige för lagföring.

Om en fråga om ansvar för en gärning har prövats genom en dom

meddelad i en främmande stat och om det inte finns hinder mot lagföring

på grund av vad som förut sagts i denna paragraf, får åtal för gärningen

väckas här i riket endast efter förordnande av regeringen eller den som

regeringen bemyndigat.

De överenskommelser som avses i första stycket är

1. den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar,

2. den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

3. konventionen den 26 juli 1995 om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen

omfattas av överenskommelsen,

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen, och

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av

överenskommelsen,

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är

delaktiga i, dock endast om

gärningen omfattas av överens-

kommelsen.

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption

som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska

unionens medlemsstater är

delaktiga i, dock endast om

gärningen omfattas av

överenskommelsen,

6. konvention den 19 juni 1990

om tillämpning av Schengenavtalet

den 14 juni 1985, och

7. konvention den 25 maj 1987

mellan Europeiska gemenskaper-

nas medlemsstater om förbud mot

dubbel lagföring.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats, skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där

domen meddelats skall första

stycket tillämpas om gärningen

omfattas av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 3 5

eller om domen meddelats av stat

som tillträtt de överenskommelser

som anges i fjärde stycket 6 och 7.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 7 § och 33 kap. 9 § rättegångsbalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

7 §

Rätten får, om en part eller någon annan bör komma tillstädes eller

infinna sig personligen vid en förhandling, förelägga vite. Om någon

särskild föreskrift om föreläggande har meddelats, skall den gälla.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall

förenas med vite, delges någon

som visats utom riket, får rätten

underlåta att förelägga vite, om

delgivning annars inte kan ske i

den främmande staten. Före-

läggandet skall i övrigt vid den

fortsatta handläggningen av målet

anses jämställt med ett vites-

föreläggande.

Skall ett föreläggande, som

enligt särskild föreskrift skall

förenas med vite, delges någon

som visats utom riket, får rätten

underlåta att förelägga vite, om

delgivning annars inte kan ske i

den främmande staten. Om något

vite inte har satts ut, får den

förelagde inte åläggas något

ansvar för de kostnader som kan

ha uppstått till följd av att

föreläggandet inte följts. Före-

läggandet skall i övrigt vid den

fortsatta handläggningen av målet

anses jämställt med ett vites-

föreläggande.

33 kap.

9 §

Rätten får vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller

skickas ut från rätten.

Rätten är skyldig att översätta

en handling i brottmål eller de

viktigaste delarna av den, om

handlingen skall sändas till någon

som vistas i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet och det finns

anledning att anta att personen

inte förstår språket i handlingen.

Handlingen skall översättas till

språket eller ett av språken i

landet, dit handlingen sänds eller,

om myndigheten känner till att

personen endast förstår ett annat

språk, till det språket.

Den som biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning, som

betalas av staten.

Första och andra styckena skall

tillämpas även i fråga om

överföring från punktskrift till

vanlig skrift eller omvänt.

Första och tredje styckena skall

tillämpas även i fråga om

överföring från punktskrift till

vanlig skrift eller omvänt.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed,

anställande av förhör med part

eller upptagande av bevis genom

vittne, sakkunnig eller syn eller av

skriftligt bevis, och överlämnas

framställningen genom Utrikes-

departementet till den svenska

domstolen, skall den begärda

åtgärden vidtas i enlighet med

denna lag. Vad som nu har sagts

skall inte tillämpas, om det är

fråga om ansvar för en gärning

som inte motsvarar brott enligt

svensk lag. I mål om ansvar för

brottslig gärning får inte heller en

part höras under ed eller

sanningsförsäkran.

Avser en framställning enligt

första stycket fråga om ansvar för

en gärning, som har karaktär av

politiskt brott, skall denna lag

tillämpas endast om framställ-

ningen har gjorts av en domstol i

en stat som har tillträtt den

europeiska konventionen den 27

januari 1977 om bekämpande av

terrorism och gärningen utgör

brott som avses i denna

konvention.

Har i visst mål eller ärende en

utländsk domstol gjort fram-

ställning hos en svensk domstol

om att det skall vidtas någon

åtgärd som hör till rättegången,

såsom upptagande av ed,

anställande av förhör med part

eller upptagande av bevis genom

vittne, sakkunnig eller syn eller av

skriftligt bevis, och överlämnas

framställningen genom Justitie-

departementet till den svenska

domstolen, skall den begärda

åtgärden vidtas i enlighet med

denna lag.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag utländsk under-

sökningsdomare och åklagare

samt det europeiska patentverket

och annan som enligt en inter-

nationell överenskommelse som är

bindande för Sverige får göra

sådan framställning.

Lika med utländsk domstol

anses i denna lag det europeiska

patentverket och annan som enligt

en internationell överenskommelse

som är bindande för Sverige får

göra sådan framställning.

Bestämmelser om bevisupp-

tagning på begäran av en annan

stat i rättsliga förfaranden som

gäller utredning om eller lagföring

för brott finns i lagen (2000:000)

om internationell rättslig hjälp i

brottmål.

4 §

Möter ej för äskad åtgärd laga

hinder, utsätte rätten dag för

ärendets företagande.

Om det inte finns några hinder

mot den begärda åtgärden skall

rätten bestämma dag för ärendets

behandling.

Avser mål däri åtgärd äskats

ansvar för brottslig gärning, give

rätten i god tid den utländska

domstolen underrättelse vilken

dag ärendet skall förekomma.

Sådan underrättelse skall ock

eljest lämnas, om den utländska

domstolen framställt begäran

därom. Har åtgärden äskats av det

europeiska patentverket, skall

underrättelse städse lämnas dit.

Om den utländska domstolen

begär det skall rätten i god tid

underrätta den utländska dom-

stolen om tidpunkten för bevisupp-

tagningen. Har åtgärden begärts

av det europeiska patentverket,

skall underrättelse alltid lämnas

dit.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1946:817) om

bevisupptagning vid utländsk domstol skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

I mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part under

sanningsförsäkran, målsägande eller den som avses i 36 kap. 1 § andra

eller tredje stycket rättegångsbalken.

I brottmål får bevisupptagning

enligt första stycket äga rum

endast om det finns synnerliga

skäl.

På begäran av åklagare får en

svensk domstol besluta att

åtgärder som avses i 23 kap. 13

15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol.

Bestämmelser om internationell

rättslig hjälp i rättsliga för-

faranden som gäller utredning om

eller lagföring för brott finns i

lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

3 §

Då rätten beslutat bevisuptagning vid utländsk domstol samt, i fall som

avses i 2 §, vad där är föreskrivit blivit fullgjort, utfärde rätten

framställning till den utländska domstolen om bevisupptagning enligt

bestämmelser som regeringen meddelar.

Framställning om bevisupptag-

ning skall av rätten tillställas

utrikesdepartementet för vidare

åtgärd. Framställning enligt den i
[REDACTED_EFTERNAMN] den 18 mars 1970

dagtecknade konventionen om

bevisupptagning i utlandet i mål

och ärenden av civil eller

kommersiell natur får i stället

översändas till myndighet i den

främmande staten som utsetts att

mottaga sådan framställning

(centralorganet). Där enligt rege-

ringens förordnande omedelbar

skriftväxling med den utländska

domstolen må äga rum,

översändes framställning om

bevisupptagning till den

domstolen.

Framställning om bevisupptag-

ning skall av rätten tillställas

Justitiedepartementet för vidare

åtgärd. Framställning enligt den i
[REDACTED_EFTERNAMN] den 18 mars 1970

dagtecknade konventionen om

bevisupptagning i utlandet i mål

och ärenden av civil eller

kommersiell natur får i stället

översändas till myndighet i den

främmande staten som utsetts att

mottaga sådan framställning

(centralorganet). Där enligt rege-

ringens förordnande omedelbar

skriftväxling med den utländska

domstolen må äga rum,

översändes framställning om

bevisupptagning till den

domstolen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om

utlämning för brott

Härigenom föreskrivs att 14, 23 och 26 §§ lagen (1957:668) om

utlämning för brott skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Framställning om utlämning

skall inges till utrikesdeparte-

mentet. Den skall göras på

diplomatisk väg, om Sverige ej i

förhållande till den främmande

staten har överenskommit om att

tillämpa annan ordning.

Framställning om utlämning

skall ges in till Justitiedeparte-

mentet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom

som åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning

på vilken framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda

handlingar, skall uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist,

brottets beskaffenhet, tid och plats för brottet samt i den främmande

staten tillämpliga straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt

företes.

23 §

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott,

vilket enligt denna lag kan föranleda utlämning, får på begäran av

behörig myndighet i den främmande staten eller med anledning av en där

utfärdad efterlysning omedelbart anhållas eller åläggas reseförbud eller

anmälningsskyldighet av åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om

brottmål. Beslag får också ske i sådant fall.

Beslut om användning av

tvångsmedel skall utan uppskov

anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt

vad om brottmål är stadgat prövar

åtgärden samt, om anhållande eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för

justitiedepartementet därom.

Finner denne, att hinder mot

utlämning föreligger eller att

utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förord-

nande om upphävande av

åtgärden. I annat fall skall den

främmande staten genom

utrikesdepartementets försorg

underrättas om åtgärden. Därvid

skall anges viss av chefen för

justitiedepartementet bestämd tid,

inom vilken framställning om

utlämning skall göras. Denna tid

får inte vara längre än fyrtio dagar

från den dag personen anhölls eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades

enligt första stycket. När en

framställning om utlämning kom-

mer in, skall utrikesdepartementet

genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om

åtgärden. Sådan underrättelse skall

även lämnas, om en framställning

om utlämning inte kommer in

inom utsatt tid.

Beslut om användning av

tvångsmedel skall utan uppskov

anmälas hos rätten, som

skyndsamt efter förhandling enligt

vad om brottmål är stadgat prövar

åtgärden samt, om anhållande eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet skall bestå,

genast underrättar chefen för

Justitiedepartementet därom.

Finner denne, att hinder mot

utlämning föreligger eller att

utlämning eljest ej bör ske, har han

att utverka regeringens förord-

nande om upphävande av

åtgärden. I annat fall skall den

främmande staten genom

Justitiedepartementets försorg

underrättas om åtgärden. Därvid

skall anges viss av chefen för

Justitiedepartementet bestämd tid,

inom vilken framställning om

utlämning skall göras. Denna tid

får inte vara längre än fyrtio dagar

från den dag personen anhölls eller

reseförbud eller

anmälningsskyldighet meddelades

enligt första stycket. När en

framställning om utlämning kom-

mer in, skall Justitiedepartementet

genast underrätta den myndighet

som först meddelat beslut om

åtgärden. Sådan underrättelse skall

även lämnas, om en framställning

om utlämning inte kommer in

inom utsatt tid.

Talan får inte föras mot rättens beslut. Den som anhållits eller

underkastats reseförbud eller anmälningsskyldighet får dock för

prövning, om åtgärden skall bestå, begära ny förhandling inom tre veckor

från det beslut senast meddelats.

Har en framställning om utlämning av den som är anhållen eller

underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet inte gjorts inom den

enligt andra stycket bestämda tiden, skall den anhållne friges eller

beslutet om reseförbud eller anmälningsskyldighet hävas. Detsamma

gäller när en framställning avslås enligt 15 §. Om den anhållne i annat

fall inte friges, skall framställning avlåtas till rätten om hans häktande

senast på åttonde dagen efter den, då riksåklagaren fick del av

utlämningsframställningen. Görs inte framställning som nu har sagts,

skall den anhållne omedelbart friges.

26 §

Chefen för justitiedepartementet

äger medgiva, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat må föras genom riket, såframt

denne icke är svensk medborgare

och ej heller eljest synnerliga skäl

äro däremot. Framställning härom

göres på diplomatisk väg.

Chefen för Justitiedepartementet

äger medgiva, att den som av

främmande stat utlämnas till annan

stat må föras genom riket, såframt

denne icke är svensk medborgare

och ej heller eljest synnerliga skäl

äro däremot. Framställning härom

ges in till Justitiedepartementet.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må

medgivas, att även svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej

skulle ha förelegat för utlämning av honom till den mottagande staten

enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 a § lagen (1963:193) om samarbete med

Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (1975:295) om användning

av vissa tvångsmedel på begäran

av främmande stat.

Bestämmelser om användning

av beslag och kvarstad på begäran

av myndigheter i Danmark,

Finland, Island och Norge finns i

lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

8 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs att 5 § delgivningslagen (1970:428) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Har den, med vilken delgivning skall ske, känt hemvist utom riket eller

vistas han på ort utom riket, får delgivning ske enligt lagen på den orten.

En kallelse av ett vittne eller en

sakkunnig att inställa sig vid

förhandling i brottmål får inte ske

vid vite om kallelsen skall delges

utomlands, såvida inte delgivning

skall ske i Danmark, Finland,

Island eller Norge.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom

Härigenom föreskrivs att 8, 17, 18, 20, 25 a, 28, 30, 32, 36 och 40 §§

lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Framställning om verkställighet

göres hos utrikesdepartementet.

Framställning om verkställighet

görs hos Justitiedepartementet.

Finner regeringen uppenbart att framställningen ej gäller dom eller

avgörande som avses i 1 § första stycket eller att hinder mot

verkställighet möter enligt 5 § andra stycket 1 7, skall framställningen

omedelbart avslås. I fråga om utevarodom får framställningen dock ej

avslås enbart på den grund att domen ännu ej vunnit laga kraft.

Regeringen prövar om framställningen skall avslås på grund av

förhållande som avses i 5 § andra stycket 8 eller i 6 § första stycket 1, 4,

5 eller 6. Regeringen kan avslå framställningen, om det är uppenbart att

förhållande som avses i 6 § första stycket 2, 3, 7 eller 8 föreligger.

Avslås ej framställningen, skall den överlämnas till riksåklagaren för

vidare handläggning.

17 §

Har främmande stat som tillträtt

brottmålsdomskonventionen till

utrikesdepartementet meddelat, att

den ämnar göra framställning om

verkställighet av påföljd, eller har

sådan framställning gjorts, kan

riksåklagaren anhålla den dömde,

om enligt svensk lag kan följa

fängelse i ett år eller däröver på

brott motsvarande den gärning

påföljden avser och det finns risk

för att den dömde skall avvika

eller, då fråga är om utevarodom,

att han undanröjer bevis. På

ansökan av riksåklagaren kan

rätten under motsvarande

förutsättningar besluta om

häktning av den dömde eller om

reseförbud eller

anmälningsskyldighet. Reseförbud

eller anmälningsskyldighet får

beslutas, även om det svåraste

straff som enligt svensk lag kan

följa på motsvarande brott är

lindrigare än fängelse i ett år.

Oberoende av brottets

beskaffenhet får den dömde

anhållas, häktas eller underkastas

reseförbud eller anmälnings-

skyldighet, om han saknar hemvist

i Sverige och det finns risk för att

han genom att bege sig från landet

undandrar sig påföljd.

Har främmande stat som tillträtt

brottmålsdomskonventionen till

Justitiedepartementet meddelat, att

den ämnar göra framställning om

verkställighet av påföljd, eller har

sådan framställning gjorts, kan

Riksåklagaren anhålla den dömde,

om enligt svensk lag kan följa

fängelse i ett år eller däröver på

brott motsvarande den gärning

påföljden avser och det finns risk

för att den dömde skall avvika

eller, då fråga är om utevarodom,

att han undanröjer bevis. På

ansökan av Riksåklagaren kan

rätten under motsvarande

förutsättningar besluta om

häktning av den dömde eller om

reseförbud eller

anmälningsskyldighet. Reseförbud

eller anmälningsskyldighet får

beslutas, även om det svåraste

straff som enligt svensk lag kan

följa på motsvarande brott är

lindrigare än fängelse i ett år.

Oberoende av brottets

beskaffenhet får den dömde

anhållas, häktas eller underkastas

reseförbud eller anmälnings-

skyldighet, om han saknar hemvist

i Sverige och det finns risk för att

han genom att bege sig från landet

undandrar sig påföljd.

I fråga om anhållande, häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet

enligt denna paragraf tillämpas i övrigt 24 kap. 4 24 §§ och 25 kap. 2

9 §§ rättegångsbalken. Ett beslut om anhållande eller häktning skall

hävas senast när den sammanlagda tid den dömde varit berövad friheten i

den främmande staten och här i landet med anledning av det eller de brott

framställningen om verkställighet avser uppgår till den tid som bestämts

för frihetsberövande påföljd för brottet eller brotten i den utländska

domen. I fall då den dömde anhållits eller häktats innan framställning om

verkställighet gjorts, skall beslutet om anhållande eller häktning hävas

inom arton dagar från dagen för frihetsberövandet, om inte framställning

om verkställighet gjorts före utgången av denna tid.

18 §

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (1975:295) om

användning av vissa tvångsmedel

på begäran av främmande stat.

Har framställning om verk-

ställighet av europeisk brottmåls-

dom gjorts, kan egendom som

genom domen förklarats förverkad

tas i beslag, om beslag hade

kunnat ske enligt svensk lag i en

rättegång i Sverige. Beslut om

beslag meddelas av Riksåklagaren

eller rätten. I fråga om beslag

enligt denna paragraf skall i övrigt

bestämmelserna i 27 kap. rätte-

gångsbalken tillämpas. Bestäm-

melser om beslag och kvarstad

finns också i lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

20 §

Sedan framställning om verkställighet av utevarodom enligt 8 §

överlämnats till Riksåklagaren, skall den dömde personligen delges

domen och underrättas om att han inom trettio dagar från delfåendet kan

hos Riksåklagaren anhängiggöra talan om omprövning av domen

(opposition). Anför den dömde ej opposition inom föreskriven tid,

tillämpas 9 16 §§.

Anför den dömde opposition

inom föreskriven tid med begäran

att hans talan prövas av behörig

domstol i den främmande staten,

överlämnar riksåklagaren hand-

lingarna i ärendet till utrikesde-

partementet, som med över-

sändande av handlingarna under-

rättar behörig myndighet i den

främmande staten. Begär den

dömde prövning vid svensk dom-

stol eller anför han opposition utan

angivande av var han vill att hans

talan prövas, gör riksåklagaren hos

rätten ansökan om förhandling för

prövning av den dömdes talan.

Anför den dömde opposition

inom föreskriven tid med begäran

att hans talan prövas av behörig

domstol i den främmande staten,

överlämnar Riksåklagaren hand-

lingarna i ärendet till Justitie-

departementet, som med över-

sändande av handlingarna under-

rättar behörig myndighet i den

främmande staten. Begär den

dömde prövning vid svensk dom-

stol eller anför han opposition utan

angivande av var han vill att hans

talan prövas, gör Riksåklagaren

hos rätten ansökan om förhandling

för prövning av den dömdes talan.

25 a §

Verkställighet enligt överförandekonventionen av frihetsberövande

påföljd som på grund av brottslig gärning har ådömts eller beslutats av

domstol i stat som har tillträtt nämnda konvention får ske i Sverige, om

1. den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här,

2. den dömde har samtyckt till att verkställighet sker i Sverige,

3. den gärning som påföljden avser motsvarar brott enligt svensk lag,

och

4. den tid för frihetsberövande som återstod när framställning om

verkställighet kom in uppgick till minst sex månader eller särskilda skäl

talar för att verkställigheten ändå förs över till Sverige.

Även om den dömde inte samtycker får verkställighet enligt första

stycket ske i Sverige,

1. enligt tilläggsprotokollet i fall som avses i 25 b § 1 eller 2 när den

andra staten tillträtt nämnda protokoll, eller

2. enligt Schengenkonventionen i fall som avses i 25 b § 1 när den

andra staten har anslutit sig till konventionen eller slutit avtal om

samarbete enligt denna.

Framställning om verkställighet

i Sverige görs av behörig

myndighet i den främmande

staten. Framställningen skall göras

hos utrikesdepartementet och

prövas av regeringen. I fall som

avses i första stycket kan

regeringen också själv göra

framställning hos främmande stat

om att verkställigheten skall ske i

Sverige.

Framställning om verkställighet

i Sverige görs av behörig

myndighet i den främmande

staten. Framställningen skall göras

hos Justitiedepartementet och

prövas av regeringen. I fall som

avses i första stycket kan

regeringen också själv göra

framställning hos främmande stat

om att verkställigheten skall ske i

Sverige.

28 §

Framställning som avses i 26 §

jämte det avgörande varigenom

påföljden ådömts eller ålagts och

övriga handlingar i ärendet

överlämnas till utrikesdeparte-

mentet, som vidarebefordrar fram-

ställningen till behörig myndighet

i den främmande staten.

Framställning som avses i 26 §

jämte det avgörande varigenom

påföljden ådömts eller ålagts och

övriga handlingar i ärendet

överlämnas till Justitiedepart-

ementet, som vidarebefordrar

framställningen till behörig

myndighet i den främmande

staten.

30 §

Göres med stöd av förordnande som avses i 2 § första stycket

framställning enligt 26 § om verkställighet i främmande stat av

utevarodom och har den dömde anfört opposition mot avgörandet hos

behörig myndighet i den främmande staten med begäran att hans talan

prövas vid svensk domstol, gör Riksåklagaren ansökan hos rätten om

förhandling för prövning av den dömdes talan. I fråga om sådan

förhandling gäller 21 § första stycket och andra stycket första punkten.

Avvisas oppositionen och vinner

avvisningsbeslutet laga kraft,

sänder rätten underrättelse om

beslutet till utrikesdepartementet,

som vidarebefordrar underrättelsen

till behörig myndighet i den

främmande staten.

Avvisas oppositionen och vinner

avvisningsbeslutet laga kraft,

sänder rätten underrättelse om

beslutet till Justitiedepartementet,

som vidarebefordrar underrättelsen

till behörig myndighet i den

främmande staten.

Avvisas ej oppositionen, skall rätten med undanröjande av domen eller

föreläggandet upptaga frågan om ansvar för gärning för vilken påföljden

ålagts. Därvid gäller rörande sakens handläggning rättegångsbalkens

bestämmelser om rättegången i brottmål. Framställningen enligt 26 §

förfaller.

32 §

Den som på grund av att han

anfört opposition kallats till

förhandling enligt 30 § första

stycket och därför lämnat den

främmande statens område får ej

med anledning av annat brott,

vilket begåtts innan han lämnade

den statens område, lagföras,

anhållas eller häktas eller berövas

friheten för verkställighet av

påföljd eller underkastas annan

inskränkning i sin personliga

frihet, om det ej i kallelsen särskilt

angivits att sådan åtgärd kan

komma att vidtagas mot honom

eller han skriftligen lämnat sitt

uttryckliga samtycke till åtgärden

eller han under en tid av femton

dagar, räknat från den dag rätten

meddelat slutligt avgörande med

anledning av oppositionen, haft

möjlighet att lämna landet men ej

gjort detta eller efter att ha lämnat

landet återvänt hit utan att på nytt

ha kallats till förhandling som nyss

sagts. Lämnar den dömde skriftligt

samtycke, skall den myndighet

som beslutar åtgärden sända

avskrift av medgivandet till ut-

rikesdepartementet, som vidare-

befordrar handlingen till behörig

myndighet i den främmande

staten.

Den som på grund av att han

anfört opposition kallats till

förhandling enligt 30 § första

stycket och därför lämnat den

främmande statens område får ej

med anledning av annat brott,

vilket begåtts innan han lämnade

den statens område, lagföras,

anhållas eller häktas eller berövas

friheten för verkställighet av

påföljd eller underkastas annan

inskränkning i sin personliga

frihet, om det ej i kallelsen särskilt

angivits att sådan åtgärd kan

komma att vidtagas mot honom

eller han skriftligen lämnat sitt

uttryckliga samtycke till åtgärden

eller han under en tid av femton

dagar, räknat från den dag rätten

meddelat slutligt avgörande med

anledning av oppositionen, haft

möjlighet att lämna landet men ej

gjort detta eller efter att ha lämnat

landet återvänt hit utan att på nytt

ha kallats till förhandling som nyss

sagts. Lämnar den dömde skriftligt

samtycke, skall den myndighet

som beslutar åtgärden sända

avskrift av medgivandet till

Justitiedepartementet, som vidare-

befordrar handlingen till behörig

myndighet i den främmande

staten.

36 §

Penningbelopp eller annan

egendom som förklarats förverkad

med stöd av denna lag tillfaller

staten. Har föremål förklarats

förverkat, kan regeringen på be-

gäran av den stat som gjort fram-

ställningen om verkställighet av

förverkandebeslut förordna, att

föremålet skall återlämnas till den

staten.

Penningbelopp eller annan

egendom eller dess värde som

förklarats förverkad med stöd av

denna lag tillfaller staten. Rege-

ringen får på begäran av den stat

som gjort framställningen om

verkställighet av förverkande-

beslutet förordna att penning-

beloppet eller egendomen helt

eller delvis skall överlämnas till

den staten.

Böter som bestämts enligt denna lag får inte förvandlas.

40 §

Chefen för justitiedepartementet

kan efter framställning till utrikes-

departementet av behörig myndig-

het i främmande stat medge, att

utlänning, som är berövad friheten

i den staten och som enligt

bestämmelser i överenskommelse

som avses i 1 § skall föras till

annan främmande stat för

verkställighet av påföljd för brott

eller för förhandling med anled-

ning av framställning om sådan

verkställighet, får föras över

svenskt område. Under sådan

genomresa skall frihetsberövandet

bestå, om icke den främmande

staten begär att den transiterade

friges. Friges han ej, tillämpas vad

som i allmänhet gäller om behand-

ling av anhållen eller häktad.

Chefen för Justitiedepartementet

kan efter framställning till Justitie-

departementet av behörig myndig-

het i främmande stat medge, att

utlänning, som är berövad friheten

i den staten och som enligt

bestämmelser i överenskommelse

som avses i 1 § skall föras till

annan främmande stat för

verkställighet av påföljd för brott

eller för förhandling med anled-

ning av framställning om sådan

verkställighet, får föras över

svenskt område. Under sådan

genomresa skall frihetsberövandet

bestå, om icke den främmande

staten begär att den transiterade

friges. Friges han ej, tillämpas vad

som i allmänhet gäller om behand-

ling av anhållen eller häktad.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1973:431) om utredning angående

brott mot utländsk tullag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:314) om ömse-

sidig handräckning i skatte-

ärenden, bestämmelserna i om

förundersökning och tvångsmedel

i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling, bestämmelserna i

23, 27 och 28 kap. rättegångs-

balken samt bestämmelserna i 1 §

lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet

äger motsvarande tillämpning.

Bestämmelse, vars tillämpning

förutsätter att misstanke föreligger

mot någon, får dock ej tillämpas.

Tvångsmedel får ej användas i

syfte att möjliggöra förverkande

av egendom. Vad som i ovan

nämnda bestämmelser i lagen

(1990:314) om ömsesidig hand-

räckning i skatteärenden sägs om

Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Tullverket.

Bestämmelserna i 1, 4 9, 13 och

16 §§ lagen (1990:314) om ömse-

sidig handräckning i skatte-

ärenden, bestämmelserna i om

förundersökning och tvångsmedel

i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling, bestämmelserna i

23, 27 och 28 kap. rättegångs-

balken samt bestämmelserna i

5 kap. 1 § lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål äger motsvarande

tillämpning. Bestämmelse, vars

tillämpning förutsätter att miss-

tanke föreligger mot någon, får

dock ej tillämpas. Tvångsmedel

får ej användas i syfte att

möjliggöra förverkande av

egendom. Vad som i ovan nämnda

bestämmelser i lagen (1990:314)

om ömsesidig handräckning i

skatteärenden sägs om

Riksskatteverket skall härvid i

stället avse Tullverket.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs att 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 §

Intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i 37 kap.

brottsbalken, om domstolen eller nämnden begär det. Begär annan

myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar Kriminal-

vårdsstyrelsen om det skall ske. I anslutning till inställelse varom nu är

fråga får intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av

säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 2 § lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet.

Tiden för inställelse som avses i

första stycket inräknas i verk-

ställighetstiden. Detsamma gäller

tid som intagen vistas utanför

anstalt med stöd av 4 kap. 26 eller

28 § lagen (2000:000) om

internationell rättslig hjälp i

brottmål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet

Härigenom föreskrivs att 7 och 22 §§ lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Framställning om verkställighet

inges till utrikesdepartementet.

Framställning om verkställighet

inges till Justitiedepartementet.

Finner regeringen uppenbart att framställningen ej gäller utländsk

brottmålsdom som avses i 2 § 1 eller att hinder mot verkställighet möter

enligt 4 § andra stycket 1 6 eller 9, skall framställningen omedelbart

avslås. Regeringen prövar om framställningen skall avslås på grund av

förhållande som avses i 4 § andra stycket 7, 8 eller 10 eller 5 § 5.

Regeringen kan avslå framställningen om det är uppenbart att förhållande

som avses i 5 § 1 4 föreligger.

22 §

Framställning som avses i 21 §

jämte den dom varigenom på-

följden har ådömts och övriga

handlingar i ärendet överlämnas

till utrikesdepartementet, som

vidarebefordrar framställningen

till behörig myndighet i den främ-

mande staten.

Framställning som avses i 21 §

jämte den dom varigenom på-

följden har ådömts och övriga

handlingar i ärendet överlämnas

till Justitiedepartementet, som

vidarebefordrar framställningen

till behörig myndighet i den främ-

mande staten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

13 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 1 kap. 4 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen införs en ny paragraf, 5 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen (1991:435)

med vissa bestämmelser om inter-

nationellt samarbete på brottmåls-

området, lagen (2000:000) om

internationellt polisiärt samarbete

samt lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa

uppgifter som en svensk myn-

dighet har fått från en myndighet i

en annan stat finns i lagen

(2000:000) om internationell

rättslig hjälp i brottmål, lagen

(2000:000) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(2000:000) om Schengens

informationssystem.

5 kap.

7 §

Sekretess gäller för uppgift i

myndighets verksamhet för åtgärd

på begäran av annan stat

1. i utredning enligt reglerna om

förundersökning i brottmål,

2. rörande angelägenhet som

avser användning av tvångsmedel,

om det kan antas att åtgärden

begärts under förutsättning att

uppgiften inte röjs. Under samma

förutsättning gäller sekretess även

för en framställning om en sådan

åtgärd.

Motsvarande sekretess gäller

hos polismyndighet och åklagar-

myndighet samt hos Rikspolis-

styrelsen, Tullverket och Kust-

bevakningen, för uppgift i en

angelägenhet som avser en

framställning enligt 3 § 1, 2, 4 och

6 lagen (2000:000) om Schengens

informationssystem. Utan hinder

av sekretessen enligt detta stycke

får uppgift lämnas ut enligt vad

som föreskrivs i polisdatalagen

(1998:622) och lagen (2000:000)

om Schengens informationssystem.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

5 kap. 2 4§§

5 kap. 7 §

7 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig tele-

avlyssning och hemlig tele-

övervakning eller hemlig kamera-

övervakning på grund av beslut av

domstol, undersökningsledare

eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:569) om

Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna för

brott mot internationell humanitär rätt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt

dels att 2, 9 och 10 §§ och rubriken närmast före 9 § skall ha följande

lydelse,

dels att 11 och 12 §§ och rubriken närmast före 12 § skall upphöra att

gälla,

dels att 12 a § skall betecknas 11 § och ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 12 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

En framställning om åtgärd som

avses i 1 § görs av någon av

tribunalens dömande instanser

eller av dess åklagare. Fram-

ställningen skall ges in till Utrikes-

departementet.

En framställning om åtgärd som

avses i 1 § görs av någon av

tribunalens dömande instanser

eller av dess åklagare. Fram-

ställningen skall ges in till Justitie-

departementet.

Beslag

Rättslig hjälp

9 §

I fråga om beslag gäller

bestämmelserna i 1 och 2 §§, 6 §

första meningen samt 7 § lagen

(1975:295) om användningen av

vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat. Sedan utred-

ningen avslutas skall Riksåkla-

garen överlämna ärendet tillsam-

mans med sitt yttrande till rege-

ringen. I beslag tagen egendom

överlämnas till tribunalen efter

beslut av regeringen.

Rättslig hjälp lämnas på

begäran av tribunalerna enligt

bestämmelserna i lagen

(2000:000) om internationell

rättslig hjälp i brottmål med

följande avvikelser. Bestäm-

melserna i 2 kap. 2 § om dubbel

straffbarhet, i 2 kap. 3 § om

generella grunder för avslag, i 2

kap. 16 § om prövning av ansökan

och beslut om avslag och i 4 kap.

14 och 17 §§ om rättens prövning

av beslag gäller inte.

 Rättslig hjälp som avses i lagen

får lämnas även om den gärning

ansökan avser inte motsvarar brott

enligt svensk lag. Om den

åklagare eller domstol som

handlägger ansökan finner att de

förutsättningar eller villkor som

enligt 2 kap. 1 § i övrigt gäller

beträffande den begärda åtgärden

inte är uppfyllda skall ärendet

överlämnas till regeringen som

beslutar om ansökan skall avslås.

Har beslag verkställts, får den

som drabbats av åtgärden begära

att rätten prövar beslaget. Rätten

skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om förhand-

lingen gäller bestämmelserna i 24

kap. 17 § andra stycket

rättegångsbalken.

10 §

I fråga om bevisupptagning

gäller bestämmelserna i 1 § första

stycket första meningen, 2 §, 3 §

första och andra styckena samt 4

10 och 12 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk

domstol.

Sedan handläggningen av ett

ärende om beslag avslutats skall

Riksåklagaren överlämna ärendet

till regeringen. I beslag tagen

egendom överlämnas till tribu-

nalen efter beslut av regeringen.

Har beslag verkställts, får den

som drabbats av åtgärden begära

att rätten prövar beslaget. Rätten

skall så snart det kan ske hålla

förhandling i frågan. Om för-

handlingen gäller bestämmelserna

i 24 kap. 17 § andra stycket

rättegångsbalken.

11 §

Har en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i eller på

annat sätt stark anknytning till Sverige av tribunalen dömts till fängelse,

kan regeringen besluta att straffet får verkställas i Sverige. Regeringen

får i varje enskilt beslut meddela de föreskrifter som behövs för

verkställigheten här.

Vid verkställigheten tillämpas 25 § lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Verkställigheten skall

upphöra, om tribunalen upplyser att den har beviljat den dömde nåd eller

meddelat något annat avgörande som innebär att den utdömda påföljden

inte längre får verkställas.

Frågor om villkorlig frigivning

prövas av regeringen sedan tribu-

nalen beretts tillfälle att yttra sig.

Regeringen får i dessa fall besluta

att villkorlig frigivning skall ske

vid en senare tidpunkt än som

följer av brottsbalken.

I fråga om transport genom Sverige av en person som berövats friheten

enligt ett avgörande av tribunalen tillämpas 40 § lagen om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom.

12 §

Företrädare för tribunalen eller

den tribunalen utser för att

undersöka behandlingen av den

som verkställer straff utdömt av

tribunalen, har rätt att besöka den

plats där personen är placerad.

Den som ansvarar för någon som

avtjänar ett sådant straff, skall

lämna den som genomför under-

sökningen det biträde som denne

behöver för att kunna fullgöra sina

uppgifter.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-02-28

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Susanne

Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 7 februari 2000 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om internationell rättslig hjälp i brottmål,

 2. lag om ändring i brottsbalken,

 3. lag om ändring i rättegångsbalken,

 4. lag om ändring i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk

 domstol,

 5. lag om ändring i lagen (1946:817) om bevisupptagning vid

 utländsk domstol,

 6. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott,

 7. lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark,

 Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m.

 8. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428),

 9. lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete

 rörande verkställighet av brottmålsdom,

 10. lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott

 mot utländsk tullag,

 11. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

 12. lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete

 rörande kriminalvård i frihet,

 13. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 14. lag om ändring i lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med

de internationella tribunalerna för brott mot

internationell humanitär rätt.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Karin Kussak

och hovrättsassessorn Ulf[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål

I lagrådsremissen finns förslag till en ny lag om internationell rättslig

hjälp i brottmål. Förslaget innebär en angelägen modernisering av

nuvarande lagstiftning i ämnet. Det leder till att regelsystemet blir

enhetligare vilket är en klar vinst.

Den nya lagen skiljer sig från hittillsvarande regler såvitt gäller rättslig

hjälp i brottmål i förhållande till utomnordiska stater genom att det blir

ett ökat utrymme för direktkontakter om sådant bistånd mellan svenska

åklagare och domstolar, å ena sidan, och utländska myndigheter, å andra

sidan. Samtidigt kan antalet ärenden om rättslig hjälp förväntas öka.

Även om direktkontakter i första hand skall ske inom EU är det inte helt

okomplicerat med ett sådant samarbete på åklagar- och domstolsplanet i

stället för på regeringsnivå. Det kan uppkomma fall där utrikespolitiska

skäl kan tala emot att svenska myndigheter bistår myndigheter i en annan

stat, även inom EU. Visserligen är svenska åklagare och domstolar enligt

10 kap. 8 § regeringsformen skyldiga att underrätta chefen för

Utrikesdepartementet när fråga, som är av betydelse för förhållandet till

en annan stat, uppkommer hos åklagaren eller domstolen. Syftet med

bestämmelsen är att utrikesministern skall få tillfälle att orientera om

sakens utrikespolitiska betydelse (Holmberg-Stjernquist, Grundlagarna s.

360). Hur denna bestämmelse förhåller sig till de i 11 kap. 2 och 7§§

givna föreskrifterna om myndigheternas självständighet i sin verksamhet

synes något oklart. I varje fall kan regeringen inte utan direkt lagstöd

ingripa i ett enskilt fall och besluta i detta, t.ex. i sådana fall som avses i

det remitterade lagförslagets 2 kap. 3 §. Frågan hur utrikespolitiskt

känsliga ärenden bör hanteras förtjänar att behandlas i det fortsatta

lagstiftningsarbetet.

Lagrådet vill göra ett påpekande när det gäller de föreslagna reglerna

om förhör genom videokonferens (4 kap. 10 12 §§ i det remitterade

lagförslaget). Enligt den svenska regleringen på området, lagen

(1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång,

uppställs inget särskilt krav på samtycke till förhör genom

videokonferens från den som skall höras. Emellertid gäller att den som

motsätter sig att delta på detta sätt har rätt att inställa sig i rättssalen.

Det

är inte självklart hur denna regel skall tillämpas vid förhör genom

videokonferens i Sverige på begäran av en domstol i annan stat. Enligt

Lagrådets mening ligger det nära till hands att på samma sätt som i de

föreslagna reglerna om telefonförhör uttryckligen ange att den som skall

höras skall samtycka till förhör i den angivna formen. Motsvarande

tillägg bör göras även då det gäller svensk domstols begäran om förhör

genom videokonferens med någon som befinner sig utomlands.

Den nya lagen om rättslig hjälp föreslås träda i kraft den 1 oktober

2000. Genom lagen upphävs 1975 års lag om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat och 1991 års lag med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Några

särskilda övergångsregler föreslås inte i remissen. När lagen träder i kraft

kan det emellertid finnas ett antal aktuella åtgärder, vilka beslutats med

stöd av de äldre bestämmelserna och för vilka lagstödet upphör. Avsikten

måste vara att dessa åtgärder i stället skall anses beslutade enligt

motsvarande nya bestämmelser. Enligt Lagrådets mening fordras en

uttrycklig lagregel. Lagrådet föreslår därför att det till det andra stycket i

ikraftträdandebestämmelserna fogas en övergångsbestämmelse.

Lagrådet vill vidare framhålla att det är viktigt att den nya lagen blir så

överskådlig och tydlig som möjligt. Det ämne som behandlas i den är

komplicerat i sig, och lagen skall tillämpas samtidigt med

bestämmelserna i rättegångsbalken om tvångsmedel i brottmål. Under

föredragningen har från Regeringskansliets sida lämnats förslag till vissa

justeringar av de föreslagna reglerna. Lagrådet förordar för sin del

ytterligare förändringar i syfte att göra den nya lagen mera lättförståelig.

Lagrådet föreslår att lagen ges den utformning som framgår av bilagan.

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

I lagrådsremissen föreslås en ny 5 kap. 7 § i sekretesslagen. Den nya

paragrafen avser sekretess för uppgifter i ärenden om internationell

rättslig hjälp i brottmål. Den bör anges i andra meningen i

5 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken bland de

sekretessbestämmelser beträffande vilka det inte för stängda dörrar krävs

att det är av synnerlig vikt att uppgift inte röjs.

Det tillägg som föreslås i fråga om 9 kap. 7 § andra stycket

rättegångsbalken bör ses i samband med förslaget till ändring i 5 §

delgivningslagen. Vid föredragningen har upplysts att sist nämnda

bestämmelse bör avse kallelse av förutom vittnen och sakkunniga

också målsägande samt sådana personer som avses i 36 kap. 1 § andra

och tredje styckena rättegångsbalken. Lagrådet godtar mot den

bakgrunden det föreslagna tillägget till 9 kap. 7 § men förordar att en

hänvisning till detta lagrum görs i dels 36 kap. 23 § och 40 kap. 16 §

vilka paragrafer reglerar vittnens och sakkunnigas skyldighet att ersätta

kostnader, dels 31 kap. 4 § där det finns motsvarande bestämmelser i

fråga om målsägande och tilltalade. Det bör övervägas huruvida tillägget

i 9 kap. 7 § bör avse förutom brottmål som är den i lagrådsremissen

aktuella måltypen även tvistemål och andra mål och ärenden där

bestämmelserna är tillämpliga.

Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen

Vid föredragningen i Lagrådet har upplysts att bestämmelsen i det nya

andra stycket i 5 § bör avse också målsägande och person som avses i 36

kap. 1 § andra och tredje styckena rättegångsbalken. Stycket kan i så fall

avfattas på följande sätt.

 En kallelse av en målsägande, ett vittne, en sakkunnig eller någon som

avses i 36 kap. 1 § andra eller tredje stycket rättegångsbalken får inte ske

vid vite om delgivning skall ske i en annan stat, såvida inte lagen

(1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. är tillämplig.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Sista meningen i 5 kap. 7 § första stycket synes överflödig. I andra

stycket av paragrafen föreskrivs om sekretess för uppgifter i en

angelägenhet som avser framställning enligt 3 § 1, 2, 4 och 6 lagen om

Schengens informationssystem. Vid föredragningen har anmälts att

hänvisningen till punkten 4 skall utgå. Enligt Lagrådets mening bör även

hänvisningen till punkten 2 utgå, eftersom denna punkt avser s.k.

spärrlista där personer kan finnas antecknade även utan samband med

brott. En bestämmelse om sekretess för sådana uppgifter faller utanför 5

kap. sekretesslagen som skyddar intresset att förebygga eller beivra brott

(jfr 2 kap. 2 § första stycket tryckfrihetsförordningen).

Lagrådet föreslår att paragrafen i så fall ges följande lydelse.

 Sekretess gäller i verksamhet, som avser rättslig hjälp på begäran av

annan stat, för uppgift som hänför sig till

1. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

2. angelägenhet som angår tvångsmedel,

om det kan antas att den rättsliga hjälpen begärts under förutsättning

att uppgiften inte röjs.

Motsvarande sekretess gäller hos polismyndighet och

åklagarmyndighet samt hos Rikspolisstyrelsen, Tullverket och

Kustbevakningen för uppgift i en angelägenhet som avses i 3 § 1 eller 6

lagen (2000:000) om Schengens informationssystem. Utan hinder av

sekretessen enligt detta stycke får uppgift lämnas ut enligt vad som

föreskrivs i polisdatalagen (1998:622) och lagen om Schengens

informationssystem.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst fyrtio

år.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Bilaga till Lagrådets yttrande

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag finns bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål i Sverige

och utomlands.

I detta kapitel finns bestämmelser om lagens tillämpningsområde.

I 2 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige. I

3 kap. finns allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands.

I 4 kap. finns särskilda bestämmelser om olika former av rättslig hjälp.

I 5 kap. finns bestämmelser om villkor om användningsbegränsningar,

immunitet, sekretess, delning av förverkad egendom mellan stater, åter-

krav av kostnader samt tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden.

Tillämpningsområde

2 § Rättslig hjälp enligt denna lag omfattar följande åtgärder:

1. förhör i samband med förundersökning i brottmål,

2. bevisupptagning vid domstol,

3. telefonförhör,

4. förhör genom videokonferens,

5. kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i

28 kap. rättegångsbalken,

6. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning,

7. hemlig kameraövervakning, och

8. överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Lagen hindrar inte att hjälp lämnas med annan åtgärd än sådan som

anges i första stycket om det kan ske utan tvångsmedel eller annan

tvångsåtgärd.

I fråga om utlämning och delgivning finns särskilda bestämmelser. Det

finns också särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål åt vissa

internationella organ.

3 § Om en annan stat ansöker om rättslig hjälp i Sverige med en åtgärd i

ett rättsligt förfarande som gäller utredning om eller lagföring för brott av

en fysisk eller juridisk person skall den begärda hjälpen lämnas enligt

bestämmelserna i denna lag.

4 § Rättslig hjälp i Sverige lämnas av åklagare eller domstol, om inte

annat anges i denna lag.

5 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige skall rättslig hjälp enligt 2 § även

lämnas

1. i ärenden som i den ansökande staten eller i Sverige handläggs i ett

administrativt förfarande eller i ett annat förfarande än ett straffrättsligt

förfarande,

2. i ärenden som avser skadestånd för felaktigt väckt åtal eller felaktigt

domslut, eller

3. i ärenden som handläggs gemensamt med brottmål.

6 § Rättslig hjälp enligt 2 § skall även lämnas i ärenden som gäller nåd,

uppskov med utdömande eller verkställighet av straff, villkorlig frigiv-

ning eller avbrott i verkställighet av straff samt i liknande ärenden.

7 § I denna lag finns vissa bestämmelser om att en svensk åklagare får

ansöka om rättslig hjälp utomlands. Lagen hindrar inte att en svensk

åklagare även annars ansöker om rättslig hjälp utomlands i den

utsträckning den andra staten tillåter det.

En svensk domstol får endast ansöka om rättslig hjälp utomlands enligt

bestämmelserna i denna lag.

2 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Sverige

Allmänna förutsättningar

1 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1 7 skall lämnas

under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en

svensk förundersökning eller rättegång enligt rättegångsbalken eller

annan lag eller författning och enligt de särskilda bestämmelserna i denna

lag.

Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 8 lämnas enligt de

särskilda bestämmelserna i denna lag.

I 5 kap. 2 § finns bestämmelser om att den rättsliga hjälpen får förenas

med villkor i vissa fall.

2 § Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1 4 och 8 får

lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott

enligt svensk lag. Rättslig hjälp som avses i 1 kap. 2 § första stycket 5 7

får endast lämnas om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott

enligt svensk lag (dubbel straffbarhet), om inte annat följer av 4 kap.

20 § beträffande husrannsakan och beslag.

Ansökan

3 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag får göras av

utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol

eller av någon annan som enligt en internationell överenskommelse som

är bindande för Sverige får göra en sådan ansökan.

4 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag bör innehålla

 uppgift om den utländska domstol eller myndighet som handlägger

ärendet,

 en beskrivning av det rättsliga förfarande som pågår,

 uppgift om den aktuella gärningen med tid och plats för denna, samt

de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten,

 uppgift om vilken åtgärd som begärs och, i förekommande fall, i

vilken egenskap en person skall höras,

 namn på och adress till de personer som är aktuella i ärendet.

I 4 kap. 8, 14 och 29 §§ finns särskilda bestämmelser om vad en

ansökan ytterligare skall innehålla vid vissa slag av åtgärder.

Om ärendet är brådskande eller om verkställighet önskas inom viss

tidsfrist skall detta samt skälen härför anges.

En ansökan om rättslig hjälp skall göras skriftligen genom post, bud

eller telefax. Den får även, efter överenskommelse i det enskilda fallet,

översändas annat sätt.

5 § En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar skall vara

skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning

till något av dessa språk, om inte den instans som enligt denna lag hand-

lägger ansökan medger annat i det enskilda fallet.

6 § En ansökan om rättslig hjälp i Sverige enligt denna lag skall ges in

till Justitiedepartementet, som lämnar ansökan till Riksåklagaren eller till

behörig domstol om inte ansökan skall prövas av regeringen. Justitie-

departementet kan efter samråd med Riksåklagaren lämna ansökan direkt

till behörig åklagare.

En ansökan från en stat som är medlem i Europeiska unionen eller från

Norge eller Island får göras direkt hos behörig åklagare eller domstol.

Detsamma gäller om det i en internationell överenskommelse som är

bindande för Sverige har avtalats om att ansökan får skickas direkt.

Behörighet och överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt

7 § En ansökan som enligt denna lag handläggs av domstol skall hand-

läggas av den tingsrätt inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas om inte annat föreskrivs i denna lag.

En ansökan som enligt denna lag handläggs av åklagare skall hand-

läggas av den åklagare inom vars område den begärda åtgärden skall

vidtas eller den åklagare som Riksåklagaren bestämmer.

En åklagare som är behörig att vidta en av flera begärda åtgärder får

också, om det är lämpligt, vidta andra begärda åtgärder som en annan

åklagare är behörig att vidta.

Är åklagaren eller tingsrätten inte behörig att handlägga ansökan skall

denna överlämnas till behörig åklagare eller tingsrätt. Efter samråd, får

ansökan överlämnas också i annat fall, om det är lämpligt.

Underrättelser

8 § Har det begärts av den utländska myndigheten, skall den åklagare

eller tingsrätt som handlägger ärendet bekräfta att ansökan tagits emot,

om inte den begärda åtgärden kan vidtas genast.

Kan en begärd åtgärd inte vidtas inom den tidsfrist som angivits i

ansökan och kan det antas att detta kommer att försvåra förfarandet i den

ansökande staten, skall den åklagare eller tingsrätt som handlägger ären-

det utan dröjsmål underrätta den utländska myndigheten om när den

begärda åtgärden kan vidtas.

Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet

9 § Om ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för handlägg-

ningen, skall den ansökande staten ges tillfälle att komplettera ansökan.

Om ansökan kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor, skall den

ansökande staten underrättas om de hinder som finns och ges tillfälle att

yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan.

Förfarandet

10 § Ansökningar om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. Om inte

annat föreskrivs i denna lag tillämpas samma förfarande som när en mot-

svarande åtgärd vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång.

Domstol kan bestämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på

ett främmande språk, om det är lämpligt.

11 § Innehåller en ansökan en begäran om ett visst förfarande skall detta

tillämpas, såvida inte det begärda förfarandet strider mot grundläggande

principer i den svenska rättsordningen.

12 § Den som skall höras eller annars fullgöra något enligt denna lag har

rätt att vägra, om stöd finns för det i svensk lag eller i den ansökande

statens lag.

Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson

13 § En misstänkt, tilltalad eller målsägande som skall höras enligt denna

lag, eller som annars drabbas av en begärd åtgärd, har samma rätt till

offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson som vid en

svensk förundersökning eller rättegång.

I 4 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser om offentlig försvarare.

Prövning av ansökan och beslut om avslag

14 § En ansökan om rättslig hjälp skall avslås om ett bifall till ansökan

skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller

strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga

intressen.

En ansökan om rättslig hjälp får också avslås om

1. gärningen har karaktär av ett politiskt brott,

2. gärningen utgör ett militärt brott, om inte gärningen motsvarar även

annat brott enligt svensk lag vilket inte är ett militärt brott,

3. det i Sverige har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse

beträffande gärningen, eller

4. omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas.

Andra stycket gäller inte om ett avslag skulle strida mot en inter-

nationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten. Andra stycket 1 gäller inte ansökan från en stat som är

medlem i Europeiska unionen eller från Norge eller Island.

15 § Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 14 § fattas av

regeringen. Om en åklagare eller en domstol finner att en ansökan bör

avslås på någon sådan grund, skall ansökan överlämnas till regeringen.

En ansökan får överlämnas dit för prövning av frågan om avslag också i

andra fall.

I övrigt prövar den instans som handlägger ärendet om de förutsätt-

ningar som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om ansökan har givits in till

Justitiedepartementet och det är uppenbart att ansökan skall avslås, får

chefen för Justitiedepartementet, i stället för att vidarebefordra ansökan

enligt 6 §, direkt besluta om avslag på ansökan.

16 § Ett beslut att avslå en ansökan skall innehålla de skäl som bestämt

utgången.

Återredovisning

17 § När handläggningen av ärendet har avslutats, skall det redovisas till

Justitiedepartementet för vidarebefordran till den ansökande staten. Har

ansökan skickats direkt enligt 6 § andra stycket, skall ärendet i stället

redovisas direkt till den utländska myndigheten.

3 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp utomlands

1 § Bestämmelserna i 2 kap. 4 § första och tredje styckena skall tillämpas

vid ansökan om rättslig hjälp utomlands, om inte annat följer av en inter-

nationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller av krav

från den mottagande staten.

I 4 kap. 9, 10 och 13 §§ finns särskilda bestämmelser om vad en

ansökan om telefonförhör och videokonferens skall innehålla.

2 § En ansökan från svensk åklagare eller domstol om att en åtgärd som

avses i denna lag skall vidtas utomlands skall skickas till Justitie-

departementet för vidarebefordran till den utländska staten.

En ansökan om rättslig hjälp i Danmark, Finland, Island eller Norge

skickas direkt till behörig myndighet. Ansökan får också skickas direkt

till behörig myndighet i en annan stat om detta har avtalats i en inter-

nationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om den

staten annars tillåter det.

3 § I 5 kap. 1 § finns bestämmelser om vad som gäller när rättslig hjälp

som lämnas till Sverige är förenad med villkor.

4 kap. Särskilda bestämmelser om olika former av rättslig hjälp

Förhör i samband med förundersökning i brottmål

1 § En ansökan om förhör i Sverige enligt bestämmelserna om förunder-

sökning i brottmål handläggs av åklagare.

Företrädare för den ansökande myndigheten får delta vid förhöret och

får med åklagarens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

Bevisupptagning vid domstol

Bevisupptagning vid svensk domstol

2 § En ansökan om bevisupptagning vid svensk domstol genom att förhör

hålls, skriftligt bevis företes eller att syn hålls handläggs av tingsrätt.

Ärendet skall anses som en bevisupptagning utom huvudförhandling.

Den som är part skall underrättas om tid och plats för bevisupptagningen

men behöver kallas endast om parten skall höras eller annars fullgöra

något vid bevisupptagningen.

3 § Vid bevisupptagning får offentlig försvarare enligt 21 kap. rätte-

gångsbalken förordnas för den misstänkte eller tilltalade även i annat fall

än som avses i 2 kap. 13 §, om det finns särskilda skäl.

4 § Domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den

myndighet som begärt bevisupptagningen får delta vid denna och får med

rättens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs.

5 § Om den ansökande staten har framställt önskemål om det får svensk

åklagare delta vid bevisupptagningen för att bevaka den ansökande

statens intressen.

Bevisupptagning vid utländsk domstol

6 § I ett mål eller ärende vid en svensk domstol får domstolen besluta att

bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. Sådan bevisupptagning får

avse syn, skriftligt bevis eller förhör med vittne, sakkunnig, part, måls-

ägande eller någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena

rättegångsbalken.

7 § Om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångsbalken skall

vidtas vid en utländsk domstol och den utländska staten kräver att

ansökan först skall prövas av domstol i Sverige, får en tingsrätt på

begäran av åklagare besluta att sådana åtgärder skall vidtas utomlands.

Telefonförhör

Förhör med någon i Sverige

8 § En utländsk myndighet får hålla telefonförhör med en person som

befinner sig i Sverige och som samtycker till förhöret.

Om den utländska myndigheten behöver bistånd av en svensk åklagare

eller domstol vid förhöret kan myndigheten ansöka om rättslig hjälp med

telefonförhör. En sådan ansökan om rättslig hjälp vid rättegång

handläggs av tingsrätt. En ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör

under förundersökning handläggs av åklagare. Av ansökan skall det

framgå att den som skall höras samtycker till telefonförhör.

Tidpunkten för ett förhör som avses i andra stycket och övriga

praktiska frågor med anledning av förhöret skall beslutas efter samråd

med myndigheten i den ansökande staten. Den som skall höras skall

underrättas om tid och plats för förhöret. Även identiteten och samtycket

till telefonförhöret skall kontrolleras. Om den ansökande staten begär det

skall 11 § andra stycket tillämpas. I så fall skall också 12 § tillämpas.

Förhör med någon utomlands

9 § Bestämmelserna i 46 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken om

förhör vid huvudförhandling per telefon får tillämpas när den som skall

höras befinner sig i en annan stat om den andra staten tillåter det.

Om den andra staten kräver att dess myndigheter skall bistå vid för-

höret skall svensk domstol ansöka om rättslig hjälp med telefonförhöret.

Om en svensk domstol behöver bistånd av utländsk myndighet med ett

telefonförhör får domstolen ansöka om rättslig hjälp med förhöret om det

har avtalats om sådan hjälp i en internationell överenskommelse med den

andra staten eller om den staten annars ger sådan hjälp.

Av en ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör skall det framgå att

den som skall höras samtycker till telefonförhör.

10 § Åklagare får hålla telefonförhör under förundersökning med en

person som befinner sig i en annan stat om den andra staten tillåter det.

Bestämmelserna i 9 § andra fjärde styckena gäller också i fråga om

ansökan av svensk åklagare om rättslig hjälp.

Förhör genom videokonferens

Förhör med någon i Sverige

11 § En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens i

rättegång med någon som befinner sig i Sverige skall handläggas av en

tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel som krävs för ett sådant förhör.

En ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens under

förundersökning skall handläggas av åklagare. Av ansökan skall det

framgå att den som skall höras samtycker till förhör genom video-

konferens.

Vid handläggningen i tingsrätten skall ärendet anses som en

bevisupptagning utom huvudförhandling. Den som är part skall

underrättas om tid och plats för bevisupptagningen men behöver kallas

endast om han eller hon skall höras eller annars fullgöra något vid

bevisupptagningen. Om det behövs får rätten besluta om biträde av tolk.

12 § Ett vittne eller en sakkunnig, som skall höras vid en videokonferens

enligt 11 §, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd (stöd-

person) under förhöret.

Om den som skall höras begär det eller om det annars finns anledning

får tingsrätten utse en person att biträda den som skall höras enligt första

stycket. I fråga om biträdet tillämpas 26, 27, 29, 43 och 47 §§ rätts-

hjälpslagen (1996:1619). I övrigt tillämpas rättegångsbalkens regler om

rättegångsbiträde.

Förhör med någon i utlandet

13 § I ett mål eller ärende vid svensk domstol får domstolen, under

förutsättning att videokonferens i rättegång är tillåten enligt svensk rätt,

ansöka om rättslig hjälp med förhör vid utländsk myndighet genom

videokonferens med en person som befinner sig i en annan stat om det

har avtalats om sådan rättslig hjälp i en internationell överenskommelse

med den andra staten eller om den staten annars ger sådan hjälp. Av

ansökan skall framgå att den som skall höras samtycker till förhör.

Åklagare får ansöka om rättslig hjälp vid utländsk myndighet med

förhör genom videokonferens under förundersökning med en person som

befinner sig i en annan stat om det har avtalats om sådan rättslig hjälp i

en internationell överenskommelse med den andra staten eller om den

staten annars ger sådan hjälp.

Kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i 28

kap. rättegångsbalken

Ansökan och förfarande

14 § Till en ansökan om kvarstad eller beslag i Sverige skall, om dom har

meddelats i den ansökande staten, fogas en kopia av domen. En ansökan

om kvarstad som avses i 23 § bör i förekommande fall innehålla uppgift

om när åtal skall väckas eller dom kan meddelas i den ansökande staten.

15 § En ansökan om kvarstad i Sverige handläggs av åklagare. Denne

skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden och i sådant

fall överlämna ärendet till rätten för beslut.

16 § En ansökan om beslag i Sverige, eller om husrannsakan här för att

söka efter egendom som är underkastad beslag, handläggs av åklagare.

Verkställda beslag skall skyndsamt anmälas hos rätten för prövning.

Rätten skall så snart det kan ske hålla förhandling i frågan. Vid förhand-

lingen tillämpas bestämmelserna i 24 kap. 17 § andra stycket rättegångs-

balken.

17 § Företrädare för den myndighet som begärt åtgärden får delta vid för-

handling rörande kvarstad och beslag och får med rättens samtycke ställa

frågor till den som drabbats av åtgärden.

18 § En ansökan om att andra åtgärder enligt 28 kap. rättegångsbalken än

som avses i 16 § skall vidtas i Sverige handläggs av åklagare.

Beslag och överlämnande av egendom till annan stat

19 § Egendom får tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten

om egendomen skäligen kan antas

 ha betydelse för utredning om gärningen,

 vara frånhänd någon genom brott, eller

 vara förverkad på grund av brott, om egendomen hade kunnat för-

verkas enligt svensk lag i en rättegång i Sverige och det finns särskilda

skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten.

20 § Även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott

enligt svensk lag, får husrannsakan enligt 16 § göras och egendomen tas i

beslag och överlämnas till den ansökande staten om ansökan har gjorts

av en stat som är medlem i Europeiska unionen eller av Norge eller

Island och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande

staten.

I ett sådant ärende om rättslig hjälp som avses i 1 kap. 5 § 1 får hus-

rannsakan göras samt egendom tas i beslag och överlämnas till den ansö-

kande staten om den gärning ansökan avser motsvarar ett brott för vilket

enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i sex månader eller mer, eller för

vilket det i den ansökande staten är föreskrivet fängelse i sex månader

eller mer. Vad nu sagts gäller inte om första stycket är tillämpligt.

21 § Rätten skall pröva om beslaget är lagligen grundat och om

egendomen skall överlämnas till den ansökande staten.

22 § Beslut att överlämna beslagtagen egendom till en annan stat

verkställs av åklagaren.

Beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i Sverige av

utländska förverkandebeslut

23 § Om förverkande som beslutas i en annan stat kan verkställas här och

det skäligen kan befaras att verkställigheten i Sverige av det utländska

förverkandebeslutet annars skulle försvåras får

1. egendom som har förverkats eller skäligen kan antas vara förverkad

på grund av brott tas i beslag, eller

2. kvarstad beslutas på så mycket av den berördes tillgångar som mot-

svarar värdet av vad som har förverkats eller skäligen kan antas vara för-

verkat.

24 § När rätten beslutar om kvarstad eller fastställer ett verkställt beslag,

skall rätten bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Den bestämda

tiden får förlängas om det finns anledning till det.

Om det inte längre finns skäl för kvarstad eller beslag, skall rätten häva

åtgärden. Innan kvarstaden eller beslaget hävs, skall rätten ge den ansö-

kande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart att det inte

behövs. I annat fall skall åtgärden bestå till dess att ansökan om verk-

ställighet prövas.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av någon i Sverige

25 § En ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning

av någon som befinner sig i Sverige handläggs av åklagare. Åklagaren

skall genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden och i sådant

fall ansöka om rättens tillstånd till åtgärden.

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av någon i utlandet

26 § Om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall äga

rum av någon som befinner sig i en annan stat och den andra staten

kräver att ansökan först skall prövas av domstol i Sverige, får tingsrätten

på begäran av svensk åklagare besluta att tillåta teleavlyssningen eller

teleövervakningen.

Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning av någon i Sverige

27 § En ansökan om hemlig kameraövervakning av någon som befinner

sig i Sverige handläggs av åklagare. Åklagaren skall genast pröva om det

finns förutsättningar för åtgärden och i sådant fall ansöka om rättens till-

stånd.

Hemlig kameraövervakning av någon i utlandet

28 § Om hemlig kameraövervakning skall äga rum av någon som

befinner sig i en annan stat och den andra staten kräver att ansökan först

skall prövas av domstol i Sverige, får tingsrätten på begäran av svensk

åklagare besluta att tillåta kameraövervakningen.

Överförande av frihetsberövade för förhör m.m.

Överförande från eller till Sverige på begäran av en annan stat

29 § Efter ansökan av en annan stat får för förhör eller konfrontation i

samband med en förundersökning eller en rättegång där

1. en person som är berövad friheten i Sverige föras över till den andra

staten om förhöret avser annat än utredning om den frihetsberövades

egen brottslighet, eller

2. en person som är berövad friheten i den andra staten föras över till

Sverige.

Av ansökan enligt första stycket 1 skall det framgå hur lång tid den fri-

hetsberövade behöver vistas i den andra staten.

30 § En ansökan om överförande prövas av regeringen. En ansökan från

stat som är medlem i Europeiska unionen eller från Island eller Norge

prövas dock av åklagare.

En ansökan enligt 29 § första stycket 1 får vägras om ett överförande

medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihets-

berövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet.

Om en ansökan enligt 29 § första stycket 1 bifalls, skall det framgå av

beslutet när den frihetsberövade senast skall återföras till Sverige, eller i

förekommande fall, försättas på fri fot.

Överförande från eller till Sverige på begäran av svensk åklagare eller

domstol

31 § En svensk åklagare eller domstol får för förhör eller konfrontation i

samband med en förundersökning eller en rättegång här i landet begära

att

1. en person som är berövad friheten i Sverige förs över till annan stat,

eller

2. en person som är berövad friheten i en annan stat förs över till

Sverige.

Yttranden

32 § Innan en ansökan om att en frihetsberövad person skall föras över

till annan stat prövas, skall yttrande inhämtas från den myndighet som

ansvarar för verkställigheten av frihetsberövandet om det inte är uppen-

bart att det inte behövs. Detsamma gäller innan en sådan ansökan görs av

en svensk domstol eller åklagare.

Transport genom Sverige

33 § Chefen för Justitiedepartementet kan meddela tillstånd till transport

genom Sverige av en frihetsberövad person som skall föras över från en

stat till en annan stat för förhör eller konfrontation.

Förvar i Sverige av överförda personer

34 § En person som förs över till Sverige skall tas i förvar av polis-

myndighet.

Har tillstånd meddelats enligt 33 § får polismyndighet vid behov ta den

som överförs i förvar.

5 kap. Övriga bestämmelser

Villkor om användningsbegränsningar m.m.

1 § Har en svensk myndighet i ett ärende om rättslig hjälp fått uppgifter

eller bevisning från en annan stat enligt en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige och som innehåller villkor som

begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevisningen vid

utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott,

skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är före-

skrivet i lag eller annan författning.

2 § Rättslig hjälp som lämnas enligt denna lag får i enskilda fall förenas

med villkor som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller som är

nödvändiga från allmän synpunkt.

Villkor som avses i första stycket får inte ställas upp om de strider mot

en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige.

3 § Den åklagare eller domstol som lämnat rättslig hjälp till en annan stat

och därvid ställt villkor enligt 2 § får på begäran av en myndighet i den

andra staten medge undantag från villkoret. Detsamma gäller i fråga om

villkor som följer direkt av bestämmelser i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige.

4 § Bestämmelserna i 1 3 §§ gäller också i fråga om överenskommelser

med mellanfolkliga organisationer.

Immunitet

5 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige får den, som efter kallelse i

enlighet med överenskommelsen har rest in i Sverige för att höras eller

på annat sätt medverka vid utredning av brott

1. inte lagföras eller berövas sin frihet eller på annat sätt underkastas

inskränkning i denna på grund av handling, underlåtenhet eller dom som

härrör från tiden före inresan i Sverige och som, när det gäller en miss-

tänkt eller tilltalad, inte är avsedd med framställningen eller kallelsen

eller

2. inte utan eget samtycke åläggas att medverka vid annan utredning än

ansökan avser.

Första stycket gäller även i administrativa och andra förfaranden som

avses i 1 kap. 5 och 6 §§.

6 § Om någon som avses i 5 § stannar kvar i Sverige mer än femton

dagar från det att besked erhållits från den myndighet som har kallat

personen om att närvaro inte längre krävs, upphör immuniteten. Det-

samma gäller om han eller hon återvänder hit efter att ha lämnat landet.

7 § Innehåller överenskommelsen bestämmelse om att immuniteten skall

ha mindre omfattning än som följer av 5 och 6 §§, gäller i stället den

bestämmelsen.

8 § I den utsträckning det har avtalats i en internationell överens-

kommelse som är bindande för Sverige gäller bestämmelserna om

immunitet i 5 7 §§ även en frihetsberövad som har förts över till Sverige

enligt 4 kap. 29 eller 31 §.

Sekretess

9 § För utlämnande av uppgifter i ärenden om rättslig hjälp gäller de be-

gränsningar som följer av sekretesslagen (1980:100).

Undantag från banksekretess

10 § Den som har tystnadsplikt enligt 1 kap. 10 § första stycket bank-

rörelselagen (1987:617), 1 kap. 8 § första stycket lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse eller 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansierings-

verksamhet får utan hinder därav lämna uppgifter i ärenden om rättslig

hjälp med förhör i samband med förundersökning eller med

husrannsakan eller beslag.

Delning av förverkad egendom mellan stater

11 § Regeringen får besluta att egendom eller dess värde som förverkats

genom ett svenskt avgörande som vunnit laga kraft helt eller delvis skall

överlämnas till en annan stat som under förundersökningen eller rätte-

gången har lämnat Sverige sådan rättslig hjälp som avses i denna lag eller

som på annat sätt har lämnat information eller bistånd som har haft

betydelse för utredningen om brottet.

I 36 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verk-

ställighet av brottmålsdom finns bestämmelser om överlämnande till

annan stat av egendom som förverkats genom ett utländskt avgörande.

Återkrav av kostnader

12 § Regeringen meddelar föreskrifter om att vissa kostnader för åtgärder

som vidtagits enligt denna lag kan återkrävas av den ansökande staten.

Tillämpningsföreskrifter och tillkännagivanden

13 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av

denna lag och tillkännager de internationella överenskommelser som

avses i denna lag. Regeringen tillkännager också de internationella

överenskommelser som avses i 2 kap. 14 § tredje stycket och som inte

tillåter avslag på den grunden att gärningen har karaktär av politiskt brott.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2000.

Genom lagen upphävs lagen (1975:295) om användning av vissa

tvångsmedel på begäran av främmande stat och lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

Åtgärder som beslutats med stöd av nämnda lagar gäller som om de

beslutats enligt motsvarande nya bestämmelser.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:61 Internationell rättslig

hjälp i brottmål

 Senaste lydelse 1999:197.

 Senaste lydelse 1991:1549.

 Senaste lydelse 1984:131.

 Senaste lydelse 1990:443.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1995:1227.

 Senaste lydelse 1978:154.

 Senaste lydelse 1995:1228.

 Senaste lydelse 1979:98.

 Senaste lydelse 1975:292.

 Senaste lydelse 1990:275.

 Senaste lydelse 1990:274.

 Senaste lydelse 1991:300.

 Senaste lydelse 1999:405.

 Senaste lydelse 1992:108.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Lydelse enligt prop. 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av

Sveriges an-

slutning till Schengen.

 Senaste lydelse 1999:989.

 Senaste lydelse 1995:1306.

 Senaste lydelse 1999:197.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1995:1227.

 Senaste lydelse 1978:154.

 Senaste lydelse 1995:1228.

 Senaste lydelse 1979:78.

 Senaste lydelse 1981:1297.

 Senaste lydelse 1975:292.

 Senaste lydelse 1990:275.

 Senaste lydelse 1984:876.

 Senaste lydelse 1987:1214.

 Senaste lydelse 1990:279.

 Senaste lydelse 1984:876.

 Senaste lydelse 1991:300.

 Senaste lydelse 1991:436.

 Senaste lydelse 1992:108.

 Senaste lydelse 1996:1017.

 Senaste lydelse 1999:197.

 Senaste lydelse 1984:131.

 Senaste lydelse 1987:747.

 Senaste lydelse 1995:1227.

 Senaste lydelse 1978:154.

 Senaste lydelse 1995:1228.

 Senaste lydelse 1985:943

 Senaste lydelse 1979:98.

 Senaste lydelse 1981:1297.

 Senaste lydelse 1975:292.

 Senaste lydelse 1990:275.

 Senaste lydelse 1984:876.

 Senaste lydelse 1987:1214.

 Senaste lydelse 1990:274.

 Lydelse enligt prop- 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den

 dömdes

samtycke.

 Senaste lydelse 1991:300.

 Senaste lydelse 1999:405.

 Senaste lydelse 1992:108.

 Lydelse enligt lagrådsremiss Polissamarbete med anledning av Sveriges

anslutning till

Schengen.

 Senaste lydelse 1999:989.

 Senaste lydelse 1995:1306.

Prop. 1999/2000:61

5

1

Prop. 1999/2000:61

5

Prop. 1999/2000:61

2

19

14

Prop. 1999/2000:61

209

244

Prop. 1999/2000:61

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 1

246

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 1

Bilaga 1

269

49

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 4

298

20

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 7

366

346

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 9

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 10

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 10

Prop. 1999/2000:61

Bilaga 11

Prop. 1999/2000:61

367

1