Regeringens proposition

2000/01:40

Penningförfalskning m.m.

Prop.

2000/01:40

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 november 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i brottsbalken för att förbättra den

straffrättsliga regleringen av penningförfalskning och utprångling av falska

pengar. Vidare behövs ändringarna för att Sverige till alla delar skall uppfylla

 åtagandena enligt den internationella konventionen av den 20 april 1929 för

bekämpande av penningförfalskning. Ändringarna syftar också till att genomföra

ett inom EU antaget rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron genom straffrättsliga och andra påföljder.

Det föreslås att det i brottsbalken skall föras in ett särskilt brott, olovlig

befattning med falska pengar, och att även försök till anskaffande eller

mottagande av falska pengar skall vara straffbart. Dessutom föreslås att sedlar

och mynt, som är beslutade men som inte har givits ut, i förfalskningshänseende

skall omfattas av samma bestämmelser som gällande sedlar och mynt. Slutligen

föreslås att det skall införas en uttrycklig bestämmelse om svensk domsrätt för

penningförfalskning samt försök därtill som begåtts utom riket, oberoende av

innehållet i lagen på gärningsorten, vilket innebär att kravet på dubbel

straffbarhet slopas. Lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 april 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

3 Ärendet och dess beredning

4 1929 års konvention för bekämpande av penningförfalskning

4.1 Bakgrund

4.2 Konventionen huvudsakliga innehåll

5 Europeiska unionens rambeslut om förstärkning av skyddet mot

förfalskning i samband med införandet av euron

5.1 Bakgrund

5.2 Beslutsformen rambeslut

5.3 Rambeslutets huvudsakliga innehåll

6 Behovet av lagändringar

6.1 Inledning

6.2 Befattning med falska pengar

6.3 Sedlar och mynt som inte har satts i omlopp

6.4 Domsrätt

7 Ikraftträdande

8 Ekonomiska konsekvenser

9 Författningskommentar

Bilaga 1 Promemorians lagförslag

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser

Bilaga 3 Internationell konvention för bekämpande av penningförfalskning

Bilaga 4 Rådets rambeslut

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag

Bilaga 6 Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 november 2000

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i brottsbalken.

2

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 2 kap. 3 § samt 14 kap. 6 och 12 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 14 kap. 6 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §1

För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i 2 §

efter svensk lag och vid svensk domstol,

För brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som avses i 2 § efter

 svensk lag och vid svensk domstol,

1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om det

begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å

sådant fartyg,

1. om brottet förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg eller om det begåtts i

 tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på sådant

fartyg,

2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en

avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på

ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning,

3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,

4. om brottet har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman

eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför gränsöverskridande

arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som Sverige har

tillträtt,

5. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller

svensk allmän inrättning,

6. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats mot

svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot

utlänning med hemvist i Sverige,

7. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen,

olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

7. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig

befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller

ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller

8. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse

 i fyra år eller däröver.

14 kap.

6 §

Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller

annorledes förfalskar sedel eller mynt, dömes för penningförfalskning till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller på

 annat sätt förfalskar sedel eller mynt, döms för penningförfalskning till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

Första stycket tillämpas även i fråga om penningsedel eller mynt som beslutats

för utgivning men som ännu inte är gällande.

Är brottet grovt, dömes till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst två och högst åtta år.

6 a §

Den som anskaffar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar eller tar annan

liknande befattning med falsk penningsedel eller falskt mynt som avses i 6 §,

med uppsåt att det förfalskade skall prånglas ut, döms för olovlig befattning

med falska pengar till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till

böter eller fängelse i högst sex månader.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

12 §

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, så ock för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle

brottet, om det fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas

till ansvar enligt vad nu sagts.

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, och för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning döms till ansvar enligt bestämmelserna i 23 kap. Detsamma

gäller försök till olovlig befattning med falska pengar som består i försök till

 anskaffande eller mottagande av det förfalskade. Skulle brottet, om det

fullbordats, ha varit att anse som ringa, skall dock inte dömas till ansvar

enligt vad nu sagts.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Den 20 april 1929 antogs inom Nationernas Förbund en konvention för bekämpande

av penningförfalskning. Alla medlemsländer i EU, utom Sverige och Luxemburg, har

 tillträtt.

Vid den sjunde "International Counterfeit Currency Conference" som hölls i Lyon

1987 antogs en resolution varigenom konferensen uppmärksammade de stater som

ännu inte anslutit sig till konventionen på behovet av att göra detta.

Resolutionen föranledde Sveriges riksbank att i en skrivelse till

Justitiedepartementet (dnr 87-111-03) påtala att det vore önskvärt om

departementet tog upp denna fråga.

Behovet av att ansluta sig till konventionen har även aktualiserats inom ramen

för det straffrättsliga samarbetet i EU.

Den 28 maj 1999 antog EU:s ministerråd för rättsliga och inrikes frågor en

resolution om förstärkning av det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron som innehåller huvudlinjerna i en framtida

bindande rättsakt (EGT C 171, 18.6.1999, s. 1).

Inom ramen för det mellanstatliga samarbetet i EU:s tredje pelare

(polissamarbete och straffrättsligt samarbete) har det därefter förhandlats fram

 en bindande rättsakt i formen av ett rambeslut som skall komplettera

bestämmelserna i 1929 års konvention.

Mot denna bakgrund överlämnade regeringen den 21 mars 2000 till riksdagen

propositionen Sveriges tillträde till vissa internationella överenskommelser för

 bekämpande av penningförfalskning m.m. (prop. 1999/2000:85).

I propositionen föreslår regeringen att riksdagen skall godkänna den

internationella konventionen av den 20 april 1929 för bekämpande av

penningförfalskning och det inom EU framförhandlade rambeslutet om förstärkning

av det straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i samband med

införandet av euron. Främst mot bakgrund av behovet av att inom EU snabbt få

till stånd ett antagande av rambeslutet lade regeringen inte fram förslag till

lagstiftning om genomförandet av åtagandena. Däremot lämnades en utförlig

beskrivning av på vilka sätt överenskommelserna kan anses ställa krav på

lagändringar. Riksdagen godkände konventionen och rambeslutet den 18 maj 2000

(bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217).

Rambeslutet antogs vid EU:s ministerråd för rättsliga och inrikes frågor den 29

maj 2000 (EGT L 140, 14.06.2000, s. 1).

Inom Justitiedepartementet har därefter utarbetats promemorian

Penningförfalskning m.m. (Ds 2000:36). Promemorian innehåller förslag till de

lagändringar som bör vidtas för att Sverige skall förbättra den straffrättsliga

regleringen av penningförfalskning och utprångling av falska pengar samt till

alla delar uppfylla åtagandena enligt konventionen och rambeslutet.

Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1 och

förteckning över remissinstanserna i bilaga 2. En remissammanställning finns

tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju2000/2974/L5).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 12 oktober 2000 att inhämta Lagrådets yttrande över det

 lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådet

lämnade förslaget utan erinran.

4 1929 års konvention för bekämpande av penningförfalskning

4.1 Bakgrund

Den 20 april 1929 antogs inom Nationernas Förbund (NF) en konvention för

bekämpande av penningförfalskning. Avsikten med konventionen var att förbättra

det internationella samarbetet för att förebygga, utreda och lagföra

penningförfalskning och utprångling av falska pengar.

När NF upplöstes övertog Förenta Nationerna (FN) ansvaret för de konventioner

som upprättats inom ramen för NF. Dessutom övergick den tvistlösningsfunktion

som enligt konventioner upprättade inom NF tillkom Fasta mellanfolkliga

domstolen, till Internationella domstolen.

Även om konventionen nu är 70 år gammal utgör den fortfarande den viktigaste

internationella överenskommelsen på området. Konventionen har också en bred

anslutning. Bl.a. har samtliga medlemsstater inom EU, utom Sverige och

Luxemburg, tillträtt. Enligt uppgift har även Luxemburg inlett arbete för att

kunna ansluta sig till konventionen.

Sverige deltar fullt ut i det internationella arbetet för att bekämpa

penningförfalskning och det har inte framkommit några uppgifter som tyder på att

 det faktum att Sverige inte är anslutet till 1929 års konvention skapar problem

 i det internationella polisiära och rättsliga samarbetet.

4.2 Konventionen huvudsakliga innehåll

Konventionen samt dess protokoll om hur vissa av bestämmelserna i konventionen

skall tolkas är i engelsk version samt i svensk översättning bifogad som bilaga

3.

Inledande bestämmelser

I artikel 1 erkänner parterna att konventionens bestämmelser under nuvarande

förhållanden utgör det mest effektiva medlet för att förhindra och bestraffa

penningförfalskning.

Artikel 2 anger att med ordet pengar avses i konventionen papperspengar

(innefattande banksedlar) och pengar av metall som är lagligen utgivna.

Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott

I artikel 3 anges vilka gärningar som skall vara straffbara såsom brott mot

allmän lag, enligt följande.

1. Bedräglig framställning eller ändring av pengar, oavsett vilka medel som har

använts.

2. Bedräglig utprångling av falska pengar.

3. Införsel till en stat eller mottagande eller anskaffande av falska pengar i

avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska.

4. Försök till och uppsåtlig medverkan i dessa gärningar.

5. Framställning, mottagande eller anskaffande i bedrägligt syfte av hjälpmedel

eller andra föremål som är specifikt avsedda för förfalskning eller ändring av

pengar.

Av artikel 18 framgår att konventionen inte skall inverka på principen att de

gärningar som avses i artikel 3 i varje stat - utan att gärningen tillförsäkras

straffrihet - skall kunna rubriceras, åtalas och bestraffas i enlighet med de

allmänna stadgandena i statens nationella lagstiftning. I detta sammanhang bör

också nämnas att protokollet till konventionen föreskriver att konventionen inte

 skall inkräkta på parternas rätt att, inom gränserna för sin egen lagstiftning,

 fritt reglera principerna för att ett lägre eller inget straff ådöms samt

benådning och amnesti.

I artikel 4 föreskrivs att var och en av de gärningar som avses i artikel 3

skall, om de begåtts i olika stater, betraktas som ett särskilt brott. I

protokollet till konventionen förklaras att denna artikel inte skall medföra

någon ändring i de nationella bestämmelserna om straff vid sammanträffande av

brott; den skall inte hindra att den som gör sig skyldig till både

penningförfalskning och utprångling av falska pengar straffas endast som

penningförfalskare.

Artikel 5 anger att det i straffskalan för brott som avses i artikel 3 inte får

göras åtskillnad mellan brott som avser en stats egna pengar och andra staters

pengar.

Genom artikel 6 förbinder sig de stater som erkänner internationell tillämpning

av principen om återfall i brott att, inom gränserna för sin lagstiftning,

erkänna domar, som meddelats i en annan stat avseende de brott som avses i

artikel 3, som återfall i brott.

Utländska målsägandes ställning

Artikel 7 föreskriver att om den interna lagstiftningen medger väckande av

enskilt anspråk, skall målsägande från andra stater, däribland den part vars

pengar blivit förfalskade, ha samma rättigheter som tillkommer medborgarna i den

 stat där saken prövas.

Domsrätt

Artikel 8 anger att de stater som inte utlämnar sina egna medborgare skall, om

medborgaren har återvänt till sin egen stats territorium efter att i en annan

stat ha begått brott som avses i artikel 3, straffa denne som om brottet begåtts

 inom den egna statens territorium och detta även om den skyldige förvärvat

medborgarskapet efter brottets förövande.

Bestämmelsen skall inte tillämpas om det i ett liknande fall inte skulle kunna

medges utlämning av en utlänning.

Enligt artikel 9 skall en utlänning som har begått ett brott som avses i artikel

 3 och som uppehåller sig inom en stats territorium vars nationella lagstiftning

 som allmän regel erkänner principen om beivrande av brott som begåtts utom

riket, straffas som om brottet hade begåtts inom denna stats territorium. En

förutsättning för skyldigheten att lagföra är att utlämning har begärts och att

den anmodade staten inte kan utlämna den anklagade av skäl som saknar samband

med brottet.

Artikel 17 innehåller en bestämmelse om konventionens förhållande till

internationell rätt. Artikeln klargör att en parts deltagande i konventionen

inte får tolkas så att det påverkar partens inställning i den allmänna frågan om

 straffrättslig jurisdiktion i internationell rätt.

Utlämning

Artikel 10 föreskriver att i de utlämningsavtal som har ingåtts eller i

framtiden kan komma att ingås skall de gärningar som avses i artikel 3 betraktas

 som brott för vilka utlämning kan ske. Bestämmelsen föreskriver också att de

parter som inte gör utlämning beroende av överenskommelse eller reciprocitet,

skall erkänna de gärningar som avses i artikel 3 som brott för vilka utlämning

kan ske. Utlämning skall beviljas i enlighet med den anmodade statens lag.

Beslag och förverkande

I artikel 11 anges att falska pengar, hjälpmedel och andra föremål som avses i

artikel 3 punkt 5 skall tas i beslag och förklaras förverkade. Pengarna,

hjälpmedlen och föremålen skall efter förverkandet och på begäran om det

överlämnas, antingen till regeringen eller till emissionsinstitutet i den stat

vars pengar det är fråga om. Undantag kan göras för dels föremål som, enligt

lagen i den stat där lagföringen har skett, måste sparas som bevismaterial, dels

 för föremål vilkas överlämnande till den i artikel 12 avsedda centralbyrån

anses önskvärd. I vart fall skall alla sådana föremål göras obrukbara.

Centralbyrå

Artikel 12 föreskriver att i varje stat skall, inom gränserna för statens

lagstiftning, utredningar rörande penningförfalskningar organiseras av en

centralbyrå som skall stå i nära kontakt med

a) emissionsinstituten,

b) polismyndigheterna i staten och

c) centralbyråerna i andra stater.

Varje sådan centralbyrå skall fungera som central för upplysningar som kan

underlätta utredning, förhindrande och bestraffning av penningförfalskning.

Internationellt samarbete

Artikel 13 föreskriver att centralbyråerna skall stå i direkt förbindelse med

varandra.

I artikel 14 anges hur centralbyråerna skall samarbeta. Varje byrå skall, i den

utsträckning den finner det ändamålsenligt, tillhandahålla centralbyråerna i

andra stater en uppsättning makulerade exemplar av sin stats lagliga

betalningsmedel. Den skall regelbundet lämna centralbyråerna i andra länder

underrättelser med nödvändiga detaljuppgifter om dels nya penningemissioner i

sin egen stat, dels indragning av pengar beroende på att de upphört att gälla

eller av annan anledning. Utom i fall av rent lokalt intresse skall varje

centralbyrå, i den utsträckning den finner det ändamålsenligt delge andra

centralbyråer följande.

1. Upptäckt av förfalskade pengar. Underrättelser om förfalskning av bank- och

centralbankssedlar skall åtföljas av dels en teknisk beskrivning av

förfalskningssättet, avgiven uteslutande av det emissionsinstitut vars sedlar

har förfalskats, dels en fotografisk avbildning eller, om möjligt, ett exemplar

av den falska sedeln. I brådskande fall kan vederbörande centralbyråer under

hand delges en anmälan och en summarisk beskrivning från polismyndigheterna,

dock utan att det skall inverka på ovannämnda underrättelse och tekniska

beskrivning.

2. Upplysningar om utredning, åtal, frihetsberövande, lagföring och utvisning av

 penningförfalskare samt, om möjligt, deras rörelser och andra upplysningar av

betydelse, såsom deras signalement, fingeravtryck och fotografi.

3. Detaljerade upplysningar om upptäckt penningförfalskning med uppgift huruvida

 upptäckten har lett till att alla falska pengar som är i omlopp har kunnat

beslagtas.

Artikel 15 anger att representanterna för centralbyråerna skall hålla

konferenser för att säkerställa, förbättra och utveckla det direkta

internationella samarbetet för att förhindra och bestraffa penningförfalskning.

Vid dessa konferenser skall även representanter för emissionsinstitut och

berörda centrala myndigheter delta.

Artikel 16 innehåller bestämmelser om hur parterna skall förfara då de hos

varandra ansöker om rättslig hjälp. En ansökan om rättslig hjälp skall framföras

 a) helst direkt mellan de rättsliga myndigheterna, i förekommande fall via

centralbyråerna, b) direkt mellan justitieministrarna i de båda staterna eller

direkt från myndigheten i den begärande staten till justitieministern i den

anmodade staten, c) genom förmedling av diplomatisk eller konsulär företrädare

för den begärande staten i den anmodade staten; denna företrädare skall

överlämna framställningen till behörig rättslig myndighet eller till den

myndighet som anvisas av regeringen i den anmodade staten och skall direkt från

denna myndighet motta de handlingar som utvisar att ansökan har verkställts. I

de fall som avses i a) och c) skall en kopia av framställningen alltid samtidigt

 delges med högsta myndigheten i den anmodade staten. Om inte annat har

avtalats, skall framställningen vara avfattad på den begärande myndighetens

språk, men den anmodade staten har rätt att begära auktoriserad översättning

till sitt eget språk av den begärande myndigheten.

Ingen bestämmelse i denna artikel skall tolkas som en förpliktelse för parterna

att i fråga om brottmål godta någon form eller metod av bevisning som skulle stå

 i strid med deras lagstiftning.

I protokollet till konventionen anges att parterna är skyldiga att tillmötesgå

en framställning om rättslig hjälp endast i den utsträckning det stadgas i deras

 nationella lagstiftning.

Tvistlösning

I artikel 19 anges att parterna är överens om att tvister som uppkommer mellan

dem i fråga om tolkning eller tillämpning av konventionen och som de inte kan

lösa genom direkta förhandlingar, skall hänskjutas till Fasta mellanfolkliga

domstolen för avgörande. Om tvist har uppkommit och inte parterna, eller någon

av dem, är part till protokollet angående den Fasta mellanfolkliga domstolen,

skall tvisten enligt deras avgörande och i enlighet med deras konstitutionella

ordning, hänskjutas, antingen till Fasta mellanfolkliga domstolen, till en i

enlighet med konventionen den 18 oktober 1907 för avgörande på fredlig väg av

internationella tvister tillsatt skiljedomstol eller till annan skiljedomstol.

Avslutande bestämmelser

Enligt artikel 20 är de franska och engelska texterna av konventionen lika

giltiga. Artikeln föreskriver också att konventionen skall ratificeras och att

ratifikationsinstrumentet skall överlämnas till NF:s generalsekreterare, som

skall meddela alla medlemmar i NF och varje utanförstående stat som var

företrädd vid den konferens där konventionen utformades eller som delgetts

konventionen, om mottagandet av ratifikationsinstrumentet.

Artikel 21 föreskriver att från och med den 1 januari 1930 får varje medlem av

NF och varje utanförstående stat, som avses i artikel 20 och som inte

undertecknat konventionen, ansluta sig till den. Anslutningsinstrumentet skall

överlämnas till NF:s generalsekreterare som skall meddela alla förbundsmedlemmar

 och de utanförstående stater som avses i nämnda artikel.

Enligt artikel 22 skall de stater som vill göra förbehåll när det gäller

konventionens tillämpning, meddela NF:s generalsekreterare om sin avsikt. Denne

skall ofördröjligen delge dessa förbehåll med samtliga de parter som har

deponerat ratifikations- eller anslutningsinstrument och samtidigt fråga dem om

de önskar resa några invändningar. Om ingen av parterna inom sex månader efter

delgivningen har rest någon invändning, skall anslutningen till konventionen av

den stat som har gjort ifrågavarande förbehåll anses ha blivit godkänd av de

övriga parterna med sagda förbehåll.

Artikel 23 föreskriver att en parts ratificering eller anslutning till denna

konvention förutsätter att partens lagstiftning och administrativa system står i

 överensstämmelse med konventionens bestämmelser.

Artikel 24 reglerar konventionens tillämpning på parternas kolonier, översjöiska

 territorier, protektorat eller områden som står under överhöghet eller mandat.

Enligt artikel 25 träder konventionen i kraft nittio dagar efter det att NF:s

generalsekreterare har mottagit det femte ratifikations- eller

anslutningsinstrumentet.

Artikel 26 föreskriver att varje ratifikation eller anslutning som görs efter

det att konventionen har trätt i kraft i enlighet med artikel 25 får effekt från

 och med den nittionde dagen efter det att vederbörande instrument har mottagits

 av NF:s generalsekreterare.

I artikel 27 anges att konventionen får sägas upp av medlemmar i NF och av

utanförstående stater genom skriftligt meddelande till förbundets

generalsekreterare, som skall meddela samtliga medlemmar därom och de

utanförstående stater som avses i artikel 20. En uppsägning skall få effekt ett

år efter den dag då den mottagits av NF:s generalsekreterare. Uppsägningen skall

 endast gälla den part på vars vägnar den har gjorts.

Artikel 28 anger att konventionen skall registreras av NF:s sekretariat den dag

den träder i kraft, att de befullmäktigade ombuden har undertecknat konventionen

 samt att den upprättats i Genève den 20 april 1929.

5 Europeiska unionens rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron

5.1 Bakgrund

Elva av EU:s medlemsländer införde den 1 januari 1999 en gemensam valuta, euron.

 Det är dock först den 1 januari 2002 som sedlar och mynt i euro kommer att

sättas i omlopp. Under längst ett halvår kommer sedlar och mynt i euro och de

deltagande ländernas valutor att kunna användas samtidigt. Därefter, dvs. senast

 den 1 juli 2002, upphör de deltagande ländernas nationella valutor att gälla.

Euromynten ges ut i åtta valörer; 1, 2, 5, 10, 20 och 50 cent samt 1 och 2 euro.

 Mynten skall ha en sida som är gemensam för alla länder och en nationell sida.

Den gemensamma sidan föreställer Europa. De nationella sidorna skiljer sig åt

och varje land kan själv bestämma utformningen. Eurosedlarna kommer att ges ut i

 sju valörer; 5, 10, 20, 50, 100, 200 och 500 euro. De kommer att ha samma

utseende i alla länder som deltar i valutaunionen.

Med hänsyn till att euron är en helt ny valuta som skall införas under en kort

övergångsperiod i elva av EU:s medlemsländer samt kommer att få en

världsomspännade betydelse, torde man kunna utgå från att den kommer att vara

särskilt utsatt för förfalskningsförsök både inom och utom valutaunionen.

Särskilt stor kommer risken att vara vid tidpunkten för införandet. Inom ramen

för det mellanstatliga samarbetet i EU:s tredje pelare har därför arbete utförts

 i syfte att förstärka det straffrättsliga skyddet mot penningförfalskning.

I rekommendation nr 26 i handlingsplanen för bekämpande av den organiserade

brottsligheten (EGT C 251, 15.8.1997, s. 1) anges bl.a. att rådet och

kommissionen, mot bakgrund av befintliga nationella och internationella

instrument, bör överväga behovet av att införa gemensamma bestämmelser för att

bekämpa efterbildning och förfalskning av sedlar och mynt inför införandet av

den gemensamma valutan. I handlingsplanen för att på bästa sätt genomföra

bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet,

säkerhet och rättvisa (EGT C 19, 23.1.1999, s. 1) anges under avsnittet

Tillnärmning av straffrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna, paragraf 46 b,

att medlemsstaterna inom två år efter det att fördraget har trätt i kraft skall

granska och vid behov tillnärma den nationella lagstiftningen bl.a. i fråga om

penningförfalskning (skydd av euron).

Europeiska rådet (dvs. stats- och regeringscheferna i EU:s medlemsstater) höll

den 15-16 oktober 1999 ett särskilt möte i Tammerfors om skapandet av ett område

 med frihet, säkerhet och rättvisa i EU. Europeiska rådet ansåg att när det

gäller nationell straffrätt bör insatserna för att enas om gemensamma

definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras

till ett begränsat antal sektorer av särskild betydelse, bl.a. ekonomisk

brottslighet, innefattande förfalskning av euron (se Europeiska rådets slutsats

nr 48).

Under andra halvåret 1998 vidtogs i rådsarbetsgruppen gemenskapsrätt och

nationell straffrätt inom EU:s rättsliga och inrikes samarbete (efter

Amsterdamfördragets ikraftträdande, polissamarbete och straffrättsligt

samarbete), den s.k. tredje pelaren, en genomgång av medlemsstaternas nationella

 lagstiftning vad avser penningförfalskning och utprångling av falska pengar

m.m. Under första halvåret 1999 analyserade arbetsgruppen medlemsstaternas

lagstiftning och fann att det förelåg behov av att skapa ett rättsligt bindande

EU-instrument som kompletterar bestämmelserna i 1929 års konvention.

Arbetet resulterade i en resolution som antogs av europeiska rådet för rättsliga

 och inrikes frågor den 28 maj 1999 (EGT C 171, 18.6.1999, s. 1). Resolutionen

innehåller huvudlinjerna i en framtida bindande rättsakt för medlemsstaterna i

EU. I resolutionen anges därvid att bestämmelserna i 1929 års konvention skall

utgöra en gemensam minimistandard för det straffrättsliga skyddet mot

penningförfalskning för alla Europeiska unionens medlemsstater. Rådet noterar

också att de medlemsstater som ännu inte är parter till konventionen har

meddelat att de har för avsikt att ansluta sig till den.

Den 9 juli 1999 presenterade det tyska ordförandeskapet i EU ett förslag till

rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron. Förslaget har behandlats av den ovan nämnda

arbetsgruppen som, efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft, har bytt

namn till arbetsgruppen för materiell straffrätt.

Rambeslutet antogs vid EU:s ministerråd för rättsliga och inrikes frågor den 29

maj 2000 (EGT L 140, 14.06.2000, s. 1).

5.2 Beslutsformen rambeslut

Samarbetet i den tredje pelaren (polissamarbete och straffrättsligt samarbete)

är mellanstatligt. Några beslutsbefogenheter på dessa samarbetsområden har inte

förts över till EU eller några av unionens organ utan medlemsstaterna är bundna

av de gemensamma besluten på i princip samma sätt som normalt följer av

internationellt samarbete enligt folkrättens regler.

I samband med att Amsterdamfördraget trädde i kraft infördes nya beslutsformer

på tredje pelarens område. En av de nya beslutsformerna är rambeslut. Det

uttalade syftet med rambesluten är att närma medlemsstaternas lagar och andra

författningar till varandra. Rambesluten skall vara bindande för medlemsstaterna

 när det gäller det resultat som skall uppnås men överlämnar åt de nationella

myndigheterna att besluta om form och tillvägagångssätt. De skall inte ha direkt

 effekt (se artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen). Det innebär att

de inte kan grunda rättigheter och skyldigheter för enskilda med mindre de har

genomförts i nationell lagstiftning.

Rambesluten medför en folkrättslig förpliktelse för Sverige att vid behov

genomföra de åtgärder som krävs för att införliva beslutens innehåll med svensk

rätt. De påverkar dock inte den grundläggande mellanstatliga karaktären av

samarbetet (se prop. 1997/98:58, s. 20 ff.).

Rambeslutens karaktär av mellanstatliga överenskommelser innebär att regeringens

 befogenhet att ingå sådana överenskommelser begränsas av bestämmelserna i 10

kap. 2 § regeringsformen. Enligt första stycket i detta stadgande får regeringen

 inte ingå en för riket bindande överenskommelse utan att riksdagen har godkänt

denna, om överenskommelsen förutsätter att lag ändras eller upphävs eller att ny

 lag stiftas eller om överenskommelsen i övrigt gäller något ämne i vilket

riksdagen skall besluta. Enligt tredje stycket får regeringen inte heller ingå

en för riket bindande internationell överenskommelse utan att riksdagen har

godkänt den, om överenskommelsen är av större vikt.

Eftersom det aktuella rambeslutet innehåller ett åtagande att ändra svensk

lagstiftning, har det godkänts av riksdagen. Riksdagens godkännande lämnades den

 18 maj 2000 (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217).

5.3 Rambeslutets huvudsakliga innehåll

Rambeslutet är i svensk version bifogad som bilaga 4.

Definitioner

I artikel 1 anges att med konventionen avses den internationella konventionen om

 bekämpning av penningförfalskning av den 20 april 1929 med tillhörande

protokoll. Vidare anges att med pengar avses papperspengar (inklusive sedlar)

och pengar av metall som är lagliga betalningsmedel, inklusive eurosedlar och

euromynt som är lagliga betalningsmedel i enlighet med rådets förordning (EG) nr

 974/98. Slutligen anges att med juridisk person avses varje enhet som har denna

 ställning enligt tillämplig nationell lagstiftning, med undantag av stater

eller andra offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har i

egenskap av statsmakter samt offentliga internationella organisationer.

Förhållandet till 1929 års konvention

I artikel 2 föreskrivs att rambeslutets syfte är att komplettera bestämmelserna

i 1929 års konvention och underlätta medlemsstaternas tillämpning av den. Därför

 skall de medlemsstater som hittills inte har anslutit sig till konventionen åta

 sig att göra detta. Åtagandena enligt 1929 års konvention skall inte påverkas.

Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott

Artikel 3 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att följande handlingar är straffbara:

a. att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar, oavsett vilka medel som

 har använts (motsvarar artikel 3.1 i 1929 års konvention),

b. att i bedrägligt syfte prångla ut falska pengar (motsvarar artikel 3.2 i 1929

 års konvention),

c. att importera, exportera, transportera, ta emot eller anskaffa falska pengar

i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska,

d. att i bedrägligt syfte tillverka, ta emot, anskaffa eller inneha redskap,

föremål, datorprogram eller alla andra instrument som är specifikt avsedda för

att förfalska eller ändra pengar, eller hologram och andra delar av pengar som

tjänar till att skydda mot förfalskning.

Enligt punkt 2 i artikel 3 skall medverkan (medhjälp och anstiftan) till dessa

brott vara straffbart. Dessutom skall försök till brott under punkterna a-c vara

 straffbart.

I artikel 4 åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga åtgärder för att

säkerställa att de handlingar som anges i artikel 3 skall vara straffbara även

när det rör sig om sedlar eller mynt som framställs eller har framställts med

hjälp av lagliga anordningar eller material i strid mot de rättigheter eller

villkor enligt vilka de behöriga myndigheterna får ge ut sedlar och mynt och

utan dessa myndigheters samtycke. Detta syftar t.ex. på fall när anställda vid

ett officiellt myntverk präglar mynt för egna ändamål. Bestämmelsen skall dock

inte omfatta överskridanden av t.ex. den av Europeiska centralbanken fastställda

 mängd mynt och sedlar som får utges av medlemsstaternas behöriga mynt- och

sedelutgivande myndigheter.

Artikel 5 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för

att säkerställa att de handlingar som anges i artiklarna 3 och 4 är straffbara,

a) när de begåtts före den 1 januari 2002 avseende framtida eurosedlar och mynt

b) när de avser beslutade, men ännu inte utgivna sedlar och mynt inom valutor

som redan är gällande betalningsmedel.

Artikel 6 punkt 1 anger att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är

nödvändiga för att säkerställa att de gärningar som anges i artiklarna 3-5

medför effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder,

inbegripet frihetsberövande som kan leda till utlämning.

Punkt 2 i artikel 6 föreskriver att brottet bedräglig framställning eller

ändring av pengar, som anges i artikel 3.1 a, skall kunna bestraffas med

fängelse varvid det maximala straffet inte skall understiga åtta år.

Domsrätt

Genom artikel 7 punkt 1 åtar sig varje medlemsstat att, utan att det påverkar

punkt 2 i artikeln, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att upprätta sin

jurisdiktion beträffande de brott som anges i artiklarna 3-5, när brottet helt

eller delvis har begåtts inom dess territorium. Vidare föreskrivs att artiklarna

 8 och 9, såväl som artikel 17, i 1929 års konvention är tillämpliga på de brott

 som anges i artiklarna 3-5 i rambeslutet.

I artikel 7 punkt 2 anges att, åtminstone de medlemsstater i vilka euron har

antagits, skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att åtal för

penningförfalskning, åtminstone när det gäller euron, är möjligt oberoende av

gärningsmannens nationalitet och oavsett var brottet har begåtts.

Punkt 3 i artikel 7 föreskriver att om fler än en medlemsstat har jurisdiktion

och möjlighet att åtala för ett brott som grundas på samma omständigheter, skall

 de berörda medlemsstaterna samarbeta för att avgöra vem av dem som skall

lagföra gärningsmannen eller gärningsmännen. Målsättningen är att samtliga

gärningsmän skall lagföras i en och samma medlemsstat.

Ansvar och påföljder för juridiska personer

Artiklarna 8 och 9 innehåller bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska

 personer. Artiklarna överensstämmer i tillämpliga delar med artiklarna 3 och 4

i rådets akt av den 19 juni 1997; andra protokollet till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT C 221, 19.7.1997, s.

11).

I artikel 8 punkt 1 anges att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är

nödvändiga för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar

för de brott som anges i artiklarna 3-5 som till deras förmån begås av varje

person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens

organisation och som har en ledande ställning inom den juridiska personens

organisation. Den ledande ställningen skall vara grundad på befogenhet att

företräda den juridiska personen, befogenhet att fatta beslut på den juridiska

personens vägnar, eller befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska

personen. Ansvar skall även kunna utkrävas av den juridiska personen då en

person med ledande ställning till förmån för den juridiska personen gör sig

skyldig till medhjälp eller anstiftan till de angivna brotten eller försök till

brotten penningförfalskning (artikel 3.1 a) eller utprångling av falska pengar

(artikel 3.1 b).

Punkt 2 i artikel 8 föreskriver att, utom i de fall som redan avses i punkten 1,

 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa

 att en juridisk person kan ställas till ansvar när brister i övervakning eller

kontroll, som skall utföras av en sådan person som avses i punkten 1, har gjort

det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att begå ett

 brott som anges i artiklarna 3-5 till förmån för den juridiska personen.

Artikel 8 punkt 3 anger att den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1

och 2 inte utesluter lagföring av fysiska personer som är gärningsmän,

anstiftare eller medhjälpare till brott som anges i artiklarna 3-5.

Artikel 9 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som

är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som har fällts till

ansvar i enlighet med artikel 8.1 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och

 avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrativa

avgifter och som kan innefatta andra påföljder, såsom a) fråntagande av rätt

till offentliga förmåner eller stöd, b) tillfälligt eller permanent

näringsförbud, c) rättslig övervakning, eller d) rättsligt beslut om upplösning

av verksamheten.

Enligt punkt 2 i artikel 9 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är

nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som har ställts till

ansvar i enlighet med artikel 8.2 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och

 avskräckande påföljder eller åtgärder.

Territoriell tillämpning

I artikel 10 anges att rambeslutet skall tillämpas på Gibraltar.

Genomförande

Artikel 11 punkt 1 föreskriver inom vilken tid medlemsstaterna skall sätta i

kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta rambeslut; såvitt avser

artikel 5 a, senast den 31 december 2000 och, såvitt avser övriga bestämmelser,

senast den 29 maj 2001.

I artikel 11 punkt 2 anges att medlemsstaterna, inom samma tidsperioder, till

rådets generalsekretariat, Europeiska gemenskapernas kommission och Europeiska

centralbanken skall överlämna en text av de bestämmelser i deras nationella

lagstiftning som genomför åtagandena enligt detta rambeslut. På grundval av en

rapport baserad på denna information och en skriftlig rapport från kommissionen,

 skall rådet senast den 30 juni 2001 utvärdera i vilken omfattning

medlemsstaterna vidtagit nödvändiga åtgärder för att uppfylla rambeslutet.

Ikraftträdande

Enligt artikel 12 träder rambeslutet i kraft den dag det publiceras i Europeiska

 gemenskapernas tidning.

6 Behovet av lagändringar

6.1 Inledning

I propositionen Sveriges tillträde till vissa internationella överenskommelser

för bekämpande av penningförfalskning m.m. (prop. 1999/2000:85) gjorde

regeringen bedömningen att svensk lagstiftning i de flesta avseenden torde

uppfylla de krav som konventionen och rambeslutet ställer upp. Riksdagen delade

regeringens bedömning (bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217).

Konventionens och rambeslutets inledande bestämmelser (artiklarna 1 och 2)

ansågs inte innehålla några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder.

När det gäller bestämmelserna om vilka handlingar som utgör brott gjordes

bedömningen att reglerna i brottsbalkens 14 kap. om förfalskningsbrott samt 23

kap. om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott, omfattar i

stort sett samtliga de förfaranden som enligt konventionen och rambeslutet skall

 vara kriminaliserade. För att Sverige fullt ut skall kunna anses uppfylla

åtagandena i konventionen och rambeslutet förutsågs dock att det skulle vara

nödvändigt att dels det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska

pengar i vissa avseenden reformeras, dels att för utgivning beslutade sedlar och

 mynt som ännu inte har satts i omlopp i förfalskningshänseende skall behandlas

på samma sätt som gällande sedlar och mynt. I avsnitt 6.2 och 6.3 redogörs

närmare för vilka lagstiftningsåtgärder som bedöms vara nödvändiga.

Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer i

artiklarna 8 och 9 innebär att påföljder i form av bötesstraff eller

administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna åläggas

juridiska personer när brott har begåtts till deras förmån. Något krav på

införande av straffrättsligt ansvar för juridiska personer föreligger inte. Det

gjordes därför den bedömningen att reglerna om företagsbot i 36 kap. 7-10 §§

brottsbalken motsvarar de krav som ställs i rambeslutet.

Konventionens bestämmelse om utländsk målsägandes ställning (artikel 7) ansågs

inte kräva några lagstiftningsåtgärder, eftersom utländska målsägande, i

tillämpliga delar, har samma rättigheter som svenska målsägande.

Såvitt avser konventionens bestämmelser om domsrätt (artiklarna 8-9 och 17)

jämfört med de kompletterande bestämmelserna i rambeslutet (artikel 7), gjordes

den bedömningen att reglerna i 2 kap. brottsbalken om tillämpligheten av svensk

lag omfattar de situationer där parterna åtar sig att ha domsrätt. Däremot

framhölls att det kan finnas behov av lagstiftningsåtgärder för att förstärka

skyddet mot förfalskning av svenska sedlar och mynt i fall då brott begås utom

riket. I avsnitt 6.4 redogörs närmare för vilka lagstiftningsåtgärder som bedöms

 vara nödvändiga i detta avseende.

Det ansågs vidare att Sverige genom bestämmelserna i lagen (1957:668) om

utlämning för brott torde väl uppfylla de åtaganden som konventionen (artikel

10) och rambeslutet (artikel 6.1) uppställer när det gäller utlämning för brott.

Det gjordes också den bedömningen att den svenska lagstiftningen innehåller

nödvändig reglering för att uppfylla konventionens bestämmelser om beslag och

förverkande (artikel 11), centralbyrå (artikel 12) och internationellt samarbete

 (artiklarna 13-16). Det framhölls dock att det, i likhet med vad

Rikspolisstyrelsen anfört under remissförfarandet, kan finnas anledning att i en

 förordning föreskriva att styrelsen skall utgöra sådan centralbyrå som anges i

konventionen.

Det ansågs slutligen att konventionens bestämmelser om tvistlösning (artikel 19)

 samt de avslutande bestämmelserna om ratifikation m.m. (artiklarna 20-28) inte

innehåller några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder.

6.2 Befattning med falska pengar

Regeringens förslag: Det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska

sedlar och mynt reformeras. Det skall utgöra ett självständigt brott att

anskaffa, lämna, ta emot, transportera, förvara eller ta annan liknande

befattning med falska sedlar eller mynt med uppsåt att de skall prånglas ut.

Även försök till anskaffande eller mottagande av falska pengar skall vara

straffbart.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens; dock med den skillnaden

att regeringens förslag till lagtext ändrats i enlighet med vad Riksbanken och

Ekobrottsmyndigheten föreslagit.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft någon

 erinran mot förslaget. Riksbanken och Ekobrottsmyndigheten har dock framfört

synpunkter avseende lagtextens utformning. De tillstyrker att bestämmelsen,

såsom föreslås i promemorian, skall omfatta beslutade men inte utgivna sedlar

och mynt, men anser att detta inte med önskvärd tydlighet framgår av lagtexten.

De föreslår därför att det i den nya bestämmelsen om olovlig befattning med

falska pengar görs en hänvisning till "falsk sedel eller falskt mynt som avses i

 6 §".

Därutöver framhåller Riksåklagaren att från svensk synpunkt utgör de förfaranden

 som anges i bestämmelsen närmast ett förled till brottet utprånglande av falska

 mynt eller sedlar enligt 14 kap. 9 § brottsbalken. Riksåklagaren utgår därför

från att det skall dömas endast enligt denna senare bestämmelse i de fall den

som tagit emot de förfalskade pengarna också prånglar ut dem.

Skälen för regeringens förslag: Artikel 3 punkt 3 i 1929 års konvention anger

bl.a. att mottagande eller anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut

dem och med vetskap om att de är falska skall vara straffbart. I punkt 4 i

artikel 3 föreskrivs att försök till bl.a. dessa gärningar skall vara

straffbart. Rambeslutet innehåller motsvarande bestämmelser (artikel 3.1 c

jämförd med artikel 3.2).

Enligt 14 kap. 6 § brottsbalken döms den som eftergör inom eller utom riket

gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel eller mynt

för penningförfalskning. I 14 kap. 9 § samma balk föreskrivs bl.a. att den som

utprånglar falsk sedel eller falskt mynt döms för brukande av det förfalskade

såsom hade han själv gjort förfalskningen. För ansvar krävs att det förfalskade

utges som äkta under vilseledande av den som mottar det. Det krävs däremot inte

att gärningsmannen erhåller valuta för de falska pengarna. I 14 kap. 12 § samma

balk stadgas bl.a. att för försök eller förberedelse till brukande av vad som

förfalskats dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

I 23 kap. 2 § brottsbalken anges bl.a. att den som med uppsåt att utföra eller

främja brott anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar

eller tager annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk,

förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel, i de fall det är särskilt

föreskrivet, skall dömas för förberedelse till brott. Som exempel på vilka

föremål som räknas till hjälpmedel nämns i motiven föremål som tillkommit genom

förfalskning, t.ex. falsk sedel. Det anges att befattning med sådana föremål i

första hand är kriminaliserad i kapitlet om förfalskning, men att, i den mån så

inte är fallet, sådan gärning kan vara att bestraffa som förberedelse till det

brott för vars utförande det förfalskade är avsett. Förfärdigande av falsk sedel

 eller falskt mynt är sålunda att bestraffa enligt 14 kap. 6 § brottsbalken och

utprångling därav som brukande av falsk urkund enligt 14 kap. 9 § samma balk,

men anskaffande eller fortskaffande av falsk sedel eller falskt mynt kan vara

att straffa som förberedelse till bedrägeri (jfr NJA II 1948, s. 196).

För bedrägeri döms enligt 9 kap. 1 § brottsbalken den som medelst vilseledande

förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär vinning för

gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är.

Ansvar för förberedelse till bedrägeri förutsätter således att det är visat att

gärningsmannen hade uppsåt att vilseleda och förmå någon annan till en

disposition som skulle innebära förmögenhetsöverföring.

När det gäller brukande av falsk sedel eller falskt mynt krävs inte att

gärningsmannen erhåller valuta för de falska pengarna; även om dessa är en gåva

är gärningen i allmänhet ägnad att framdeles medföra skada, och då föreligger

straffbar utprångling. För att kunna döma till ansvar för förberedelse till

brukande av falsk sedel eller falskt mynt är det således tillräckligt om det går

 att bevisa att gärningsmannen hade för avsikt att vilseleda den som mottar de

falska pengarna om deras äkthet. Det krävs inte att det skall vara visat att

gärningsmannen också, såsom vid förberedelse till bedrägeri, hade uppsåt att

förmå den som mottar pengarna till en disposition som skulle innebära

förmögenhetsöverföring.

Det har i olika sammanhang anförts att vid brott som avser hantering av en viss

sak denna sak inte i sig kan anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som

avses i bestämmelsen om förberedelse (se t.ex. Hoflund i SvJT 1985 s. 41,

Jareborg, Straffrättens ansvarslära, 1994, s. 94 samt[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl.,

Brottsbalken En kommentar, 1998, s. 23:27). I ett avgörande från Svea hovrätt

(RH 1996:148) ansågs sålunda två falska tusenkronorssedlar inte utgöra

hjälpmedel för brottet utprångling av falsk sedel, med motiveringen att vid

brott som avser hantering av en viss sak denna sak i sig inte kan anses vara ett

 sådant hjälpmedel för brottet som avses i 23 kap. 2 § första stycket

brottsbalken. Hovrätten anförde därvid att det sagda inte innebär att falska

sedlar inte skulle kunna utgöra hjälpmedel för andra typer av brott. När falska

sedlar sätts i omlopp torde detta, enligt hovrättens mening, normalt ske genom

ett förfarande som uppfyller rekvisiten för bedrägeri. Domen överklagades till

Högsta domstolen som dock beslutade att inte meddela prövningstillstånd.

Mot bakgrund av det nu anförda framstår det som tveksamt om det straffrättsliga

ansvaret för befattning med falska pengar fullt ut täcker sådana situationer där

 det inte går att styrka uppsåt till sådan skada och vinning som förutsätts

enligt bedrägeribestämmelsen. Detta talar för att det föreligger behov av ändrad

 lagstiftning för att Sverige skall anses uppfylla de krav som ställs i

konventionen och rambeslutet. Därtill kommer att bestämmelserna i artikel 3

punkt 4 i 1929 års konvention och artikel 3.2 i rambeslutet synes sträcka sig

längre än den svenska lagstiftningen på området. Enligt artiklarna skall

nämligen bl.a. försök till anskaffande och mottagande av falska pengar vara

straffbelagt, vilket innebär att det straffbara området utsträcks till att

omfatta förfaranden som kan föregå befattning med falska pengar. Även om

flertalet sådana handlingar torde vara att bedöma som medhjälp till brukande av

falsk sedel eller falskt mynt eller medhjälp till försök eller förberedelse till

 sådant eller annat brott, synes en förändring av lagstiftningen vara nödvändig,

 eftersom konventionen och rambeslutet ålägger parterna att kriminalisera alla

former av försök till anskaffande eller mottagande av falska pengar. Det är

nämligen enligt svensk rätt inte straffbelagt såsom förberedelse att försöka

anskaffa hjälpmedel eller att planera sådan anskaffning.

Brott som riktar sig mot sedlar och mynt får anses särskilt straffvärda,

eftersom de kan allvarligt skada förtroendet för de pengar som är gällande

betalningsmedel. Det är således av stor vikt att det straffrättsliga skyddet av

pengar inte har några brister. Med hänsyn härtill och vad som i övrigt anförts

anser regeringen att det föreligger behov av att införa en särskild

straffbestämmelse i 14 kap. brottsbalken om ansvar för olovlig befattning med

falska pengar. En sådan konstruktion gör det möjligt att på försöksstadiet

straffbelägga sådan befattning med falska pengar som enligt bestämmelserna i

konventionen och rambeslutet skall vara kriminaliserad.

Såsom Riksåklagaren påpekat utgör de förfaranden som anges i den nya

bestämmelsen om olovlig befattning med falska pengar närmast ett förled till

brottet utprångling av falsk sedel eller falskt mynt enligt 14 kap. 9 §

brottsbalken. Det skall därför dömas endast enligt den senare paragrafen i de

fall den som tagit emot de falska pengarna också prånglar ut dem. I

författningskommentaren lämnas en närmare redogörelse för bestämmelsens

utformning och tillämpning samt hur den förhåller sig till övriga bestämmelser i

 brottsbalken.

6.3 Sedlar och mynt som inte har satts i omlopp

Regeringens förslag: Sedlar och mynt som är beslutade men som inte har givits

ut, skall i förfalskningshänseende likställas med gällande sedlar mynt.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft någon

 erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 i rambeslutet skall de

förfaranden som anges i artiklarna 3 och 4 vara straffbara även då de avser

beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Enligt vad som är

känt har det i Sverige aldrig förekommit några fall där sådana sedlar eller mynt

 har förfalskats eller prånglats ut.

Stadgandet om penningförfalskning i 14 kap. 6 § brottsbalken är endast

tillämpligt på "inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt". Sedlar

och mynt blir gällande först när de har givits ut i enlighet med de bestämmelser

 som reglerar utgivningen av pengar. I Sverige har Riksbanken, enligt 9 kap. 13

§ regeringsformen, ensam rätt att ge ut svenska sedlar och mynt. Enligt 5 kap. 1

 § andra stycket lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank är sedlar och mynt som

ges ut av Riksbanken lagliga betalningsmedel. I motiven till denna bestämmelse

anges att innebörden av att sedlar och mynt är lagliga betalningsmedel, är att

var och en är skyldig att ta emot dessa sedlar och mynt som betalning (prop.

1986/87:143, s. 64).

Sedlar och mynt som är beslutade av behöriga myndigheter, men som ännu inte

givits ut och därför inte blivit gällande, skyddas alltså inte av bestämmelsen

om penningförfalskning. Däremot torde sådana sedlar och mynt vara att i

förfalskningshänseende anse som sådan urkund som avses i 14 kap. 1 §

brottsbalken. Eftergörande av beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts

i omlopp torde därför utgöra framställande av falsk urkund och därmed vara att

bestraffa som urkundsförfalskning.

Regeringen anser dock att det finns skäl som talar för att beslutade sedlar och

mynt som ännu inte har satts i omlopp i förfalskningshänseende helt bör

likställas med gällande sedlar och mynt. Det framstår av systematiska skäl som

lämpligt att alla beslutade sedlar och mynt, oavsett om dessa har satts i omlopp

 eller inte, har samma straffrättsliga skydd. Det kan med fog hävdas att

straffvärdet för gärningar som riktar sig mot beslutade sedlar och mynt som

skall sättas i omlopp och därmed utgöra lagliga betalningsmedel, t.ex.

eftergörande av sådana sedlar och mynt, är så högt att de bör bedömas enligt den

 strängare straffskalan för penningförfalskning. Därutöver bör det tas i

beaktande att man inom EU fäst särskild uppmärksamhet vid denna fråga.

Rambeslutet innebär också att samtliga de förfaranden som anges i artiklarna 3

och 4 skall vara straffbara även då de riktar sig mot i behörig ordning

beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Rambeslutet torde

således innebära ett krav på ändring av svensk lagstiftning i detta avseende.

Ändringen torde enklast kunna göras genom att i 14 kap. 6 § brottsbalken föra in

 ett nytt stycke där det anges att första stycket tillämpas även i fråga om

penningsedel eller mynt som beslutats för utgivning men som ännu inte är

gällande. Därigenom kommer också reglerna om olovlig befattning med och

utprångling av falsk sedel eller falskt mynt att äga tillämpning på för

utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp.

6.4 Domsrätt

Regeringens förslag: Det skall i brottsbalken föras in en uttrycklig bestämmelse

 om att svenska domstolar skall kunna döma över penningförfalskning eller försök

 därtill som begåtts utom riket, oberoende av innehållet i lagen på

gärningsorten.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, förutom Stockholms tingsrätt, har

tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslaget. Stockholms tingsrätt

avstyrker förslaget att slopa kravet på dubbel straffbarhet. Tingsrätten anser

att kravet på dubbel straffbarhet är uttryck för en grundläggande princip i

svensk rätt. Lagstiftaren har tidigare varit mycket restriktiv då det gällt att

medge undantag från denna princip. Penningförfalskning är inte ett brott av

samma kaliber som exempelvis kapning, sjö- eller luftfartssabotage eller

folkrättsbrott. När det gäller det undantag som förra året infördes i lagen

(1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor hade det sin grund i att

kravet på dubbel straffbarhet vid just detta brott medförde särskilda

svårigheter, som kunde ge stötande resultat. Tingsrätten anser således inte att

de skäl som lagts fram för att undanta penningförfalskning från kravet på att

brottet skall vara straffbart även på gärningsorten har sådan tyngd att

ändringen är motiverad. De åsikter i doktrinen man hänvisar till i promemorian

är sekelgamla. Inte heller finns någon analys av att kravet på dubbel

straffbarhet skulle vålla särskilda problem vid bekämpande av

penningförfalskning. Förslaget avstyrks därför i denna del.

Skälen för regeringens förslag: Tillämpligheten av svensk lag regleras i

huvudsak i 2 kap. brottsbalken. I 2 §, som innehåller huvudreglerna om den

svenska kompetensen i fråga om brott som begåtts utom riket, anges i första

stycket att för brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid

svensk domstol om brottet har begåtts

1) av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i Sverige,

2) av utlänning utan hemvist i Sverige, som efter brottet blivit svensk

medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk

eller norsk medborgare och finns här, eller

3) av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan

 följa fängelse i mer än sex månader.

I andra stycket anges att första stycket inte gäller om gärningen är fri från

ansvar på gärningsorten eller om den har begåtts inom ett område som inte

tillhör någon stat och enligt svensk lag strängare straff än böter inte kan

följa på gärningen. Bestämmelsen ställer alltså upp ett krav på dubbel

straffbarhet.

I 2 kap. 3 § samma balk kompletteras bestämmelserna i 2 § angående den svenska

jurisdiktionskompetensen beträffande brott begånget utom riket med bestämmelser

som utsträcker kompetensen till vissa specialfall. Bestämmelserna innebär att

svensk domstol alltid skall kunna döma över vissa brott, oberoende var och av

vem de har begåtts; alltså utan att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt.

I lagrummets femte punkt anges att för brott som begåtts utom riket döms även i

annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, om

brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller svensk

allmän inrättning. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. statsskyddsprincipen.

Principen innebär att svensk domstol alltid skall kunna döma över ett sådant

brott, oberoende var och vem det har begåtts; alltså utan att kravet på dubbel

straffbarhet är uppfyllt.

Vid tolkningen av uttrycket brott mot Sverige kan ledning hämtas i ett uttalande

 av Straffrättskommittén i dess förslag till brottsbalk (SOU 1953:14, s. 450;

NJA II 1962, s. 59 f.). Kommittén ansåg att uttrycket brott mot Sverige

innefattar brott som omedelbart riktar sig mot ett straffskyddat intresse

beträffande vilket svenska staten uppfattas som bärare. Hit hör, enligt

kommittén, främst brott mot svenska statens yttre eller inre säkerhet eller dess

 offentliga myndigheter eller ämbetsbrott av svensk tjänsteman (jfr uttalande av

 lagrådet, NJA II 1962 s. 63). Högsta domstolen har anfört att dessa

motivuttalanden ger vid handen att uttrycket "brottet förövats mot Sverige" bör

tolkas restriktivt och anses gälla gärningar där angreppet mot svenska staten

träder i förgrunden (NJA 1983 s. 425). Det förtjänar även att nämnas att i SvJT

1952 ref. s. 291 ansågs förfalskning av pass inte vara begånget mot Sverige

eller svensk man.

Som anges i promemorian finns det i och för sig vissa uttalanden i äldre

litteratur som ger uttryck för att penningförfalskning, när det gäller svenskt

mynt eller svensk sedel, skulle kunna utgöra brott mot Sverige. Såsom påpekas av

 Stockholms tingsrätt är dock dessa uttalanden numera ganska ålderstigna och bör

 därför inte tillmätas någon större betydelse i sammanhanget.

Mot denna bakgrund framstår det som tveksamt om penningförfalskning är ett

sådant brott som faller in under den utsträckta kompetensen. För att en svensk

domstol i dag skall kunna ingripa mot penningförfalskning, som har begåtts

utomlands, torde det därför krävas att gärningen är straffbar även där.

Penningförfalskning torde i och för sig vara straffbart i de allra flesta

länder. Det kan emellertid inte uteslutas att en situation i framtiden uppkommer

 där kravet på dubbel straffbarhet lägger hinder i vägen för lagföring i Sverige

 av penningförfalskning som ägt rum utomlands. Detta aktualiserar frågan om att

genom lagändring utsträcka den svenska domsrätten till att gälla oberoende av

kravet på dubbel straffbarhet.

Som Stockholms tingsrätt angett har Sverige principiellt sett intagit en

restriktiv hållning när det gäller att göra undantag från kravet på dubbel

straffbarhet. Det har emellertid i det internationella straffrättsliga

samarbetet blivit allt vanligare att överge kravet på dubbel straffbarhet i de

fall där det finns ett gemensamt internationellt intresse av att kunna beivra

gärningen varhelst den begås. Exempel på sådana brott är olika handlingar med

anknytning till terrorism samt befattning med vissa förbjudna vapen. Stockholms

tingsrätt har ifrågasatt om penningförfalskning är ett så allvarligt brott att

det kan jämföras med dessa.

Alla stater har ett starkt intresse av att upprätthålla förtroendet för sedlar

och mynt som gällande betalningsmedel. Penningförfalskning är till sin karaktär

ett gränsöverskridande brott. Förfalskning av sedlar och mynt, oberoende av

vilket lands valuta det avser, kan utföras var som helst i världen för att sedan

 spridas till ett eller flera länder, däribland Sverige. Den ökade globala

samfärdseln och det förhållandet att de flesta valutor fritt kan växlas mot

varandra gör behovet av skydd än mer påtagligt, både såvitt avser svenska sedlar

 och mynt som utländska sådana.

Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att det finns ett internationellt

intresse av att kunna straffa penningförfalskning oberoende var och av vem den

utförs.

Med hänsyn härtill anser regeringen, i likhet med majoriteten av

remissinstanserna, att övervägande skäl talar för att svenska domstolar bör ges

kompetens att döma över penningförfalskning även i de fall då kravet på dubbel

straffbarhet inte är uppfyllt.

Det bör därför i 2 kap. 3 § brottsbalken föras in en uttrycklig bestämmelse om

att svenska domstolar skall kunna döma över penningförfalskning eller försök

därtill som begåtts utom riket, oberoende av innehållet i lagen på

gärningsorten. Genom den föreslagna ändringen i 14 kap. 6 § brottsbalken kommer

bestämmelsen att även omfatta för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu

inte har satts i omlopp.

7 Ikraftträdande

De nya bestämmelserna bör lämpligen träda i kraft den 1 april 2001. Inga

övergångsbestämmelser krävs.

I artikel 26 i 1929 års konvention anges att varje ratifikation eller anslutning

 som görs efter det att konventionen har trätt i kraft får effekt från och med

den nittionde dagen efter det att vederbörande instrument har mottagits av

Nationernas förbunds generalsekreterare. Artikel 23 föreskriver att en parts

ratificering eller anslutning till konventionen förutsätter att partens

lagstiftning och administrativa system står i överensstämmelse med konventionens

 bestämmelser. För att Sverige skall kunna ansluta sig till konventionen krävs

således att den lagändring avseende befattning med falska pengar som föreslagits

 i avsnitt 6.2 har trätt i kraft. Sverige bör utan dröjsmål ansluta sig till

konventionen. Det finns därför skäl att låta lagändringarna träda i kraft så

snart som möjligt.

Enligt artikel 10 i rambeslutet skall medlemsstaterna sätta i kraft de åtgärder

som är nödvändiga för att följa rambeslutet senast den 31 december 2000 med

avseende på artikel 5 a och senast den 29 maj 2001 med avseende på övriga

bestämmelser. Dessa åtgärder har dock ingen betydelse för rambeslutets

ikraftträdande. I artikel 11 i rambeslutet föreskrivs nämligen att det träder i

kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella

tidning.

8 Ekonomiska konsekvenser

Tillträdandet av 1929 års konvention och genomförandet av rambeslutet och de

föreslagna lagändringarna kan komma att innebära viss ytterligare belastning på

polisväsendet, dock inte i sådan omfattning att det föranleder några nämnvärda

ekonomiska konsekvenser. Sammanfattningsvis görs bedömningen att de tillkommande

 uppgifterna ryms inom polisorganisationens anslag.

9 Författningskommentar

Lag om ändring i brottsbalken

2 kap.

3 §

Ändringen, som behandlas i avsnitt 6.4, innebär att penningförfalskning och

försök därtill kan lagföras i Sverige oavsett platsen för brottet eller

gärningsmannens nationalitet. Inte heller dubbel straffbarhet krävs för

lagföring i Sverige, dvs. gärningen behöver inte vara straffbar på orten där den

 begicks.

Genom ändringen i 14 kap. 6 § brottsbalken kommer bestämmelsen att även omfatta

för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Det

innebär att också de fall då någon eftergör eller på annat sätt förfalskar en ny

 sedel eller ett nytt mynt som ännu inte har satts i omlopp, kommer att omfattas

 av bestämmelsen.

14 kap.

6 §

Ändringen, som behandlas i avsnitt 6.3, innebär att tillämpningsområdet för

brottet penningförfalskning utvidgas till att omfatta, inte bara gällande sedlar

 och mynt, utan även för utgivning beslutade sådana sedlar och mynt. Ändringen

innebär således att för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har

satts i omlopp, såvitt avser den straffrättsliga bedömningen, i alla avseenden

likställs med gällande pengar.

För straffansvar skall fordras att förfalskningen avser sedel eller mynt som är

beslutad för utgivning i enlighet med de bestämmelser som reglerar utgivningen

av pengar i just den penningenheten. I Sverige är det Riksbanken som, enligt 9

kap. 13 § regeringsformen, ensam har rätt att ge ut svenska sedlar och mynt.

Lagändringen innebär således att den som eftergör eller på annat sätt förfalskar

 en ny sedel eller ett nytt mynt som Riksbanken beslutat att ge ut, men som ännu

 inte har satts i omlopp och därmed ännu inte är gällande, skall dömas för

penningförfalskning.

Bestämmelsen kommer även att omfatta helt nya valutor, t.ex. euron, redan innan

sedlar och mynt i den penningenheten blivit gällande. Euron infördes som valuta

redan den 1 januari 1999, men det är först den 1 januari 2002 som sedlar och

mynt i euro kommer att sättas i omlopp. Trots detta har redan valörer, utseende,

 form, storlek, sammansättning m.m. av sedlar och mynt beslutats och

offentliggjorts. Den som redan före den 1 januari 2002 eftergör eller på annat

sätt förfalskar sådan sedel eller sådant mynt kommer därför att kunna dömas för

penningförfalskning.

6 a §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.2, är ny och innebär att sådan befattning

med falsk sedel eller falskt mynt som föregår utprångling av falska pengar

enligt 14 kap. 9 § brottsbalken eller försök till sådant brott samlas under ett

särskilt straffstadgande.

Enligt bestämmelsen skall det vara straffbart att anskaffa, lämna, ta emot,

förvara, transportera eller ta annan liknande befattning med falsk sedel eller

falskt mynt som avses i 6 § om befattningen sker med uppsåt att det förfalskade

skall prånglas ut. Flertalet av dessa förfaranden torde redan i dag vara

straffbelagda.

Den nu föreslagna bestämmelsen syftar till att skapa ett mer heltäckande

straffrättsligt skydd mot sådana förfaranden som kan föregå utprångling av

falska sedlar eller mynt än som följer av bestämmelserna om förberedelse till

brott. Den innebär att de förfaranden med falska pengar som tidigare varit att

bedöma såsom antingen förberedelse till brukande av falsk sedel eller falskt

mynt eller förberedelse till bedrägeri eller annat brott på ett gemensamt och

enhetligt sätt skall bedömas som olovlig befattning med falska pengar. Genom

ändringen i 14 kap. 6 § brottsbalken kommer straffansvaret att omfatta inte bara

 sedlar och mynt som utgör gällande betalningsmedel i det land där de utfärdats

utan även för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i

omlopp.

12 §

Ändringen innebär att försök till sådan olovlig befattning med falska pengar som

 avses i den nya bestämmelsen i 14 kap. 6 a § brottsbalken då det avser försök

till anskaffande eller mottagande av falsk sedel eller falskt mynt görs

straffbart. Ändringen är en följd av de åtaganden som följer av såväl 1929 års

konvention som rambeslutet. Artikel 3 punkt 3 i 1929 års konvention anger bl.a.

att mottagande eller anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem

och med vetskap om att de är falska skall vara straffbart. I punkt 4 i artikel 3

 föreskrivs att försök till bl.a. dessa gärningar skall vara straffbart.

Rambeslutet innehåller motsvarande bestämmelser (artikel 3.1 c jämförd med

artikel 3.2).

Det går inte att mera allmängiltigt säga när ett brott är fullbordat. Detta

varierar från fall till fall beroende på de rekvisit som angetts i det

tillämpliga straffbudet. Det finns alltså inga "naturliga" försök eller

"naturliga" kännetecken på ett fullbordat brott. Lagstiftaren kan välja vid

vilken tidpunkt i ett händelseförlopp som ett brott skall anses fullbordat.

Försök har mot bakgrund av detta bestämts på ett negativt sätt på så sätt att

försöksansvar endast aktualiseras när brottet inte har fullbordats.

För att straffbart försök skall föreligga krävs enligt 23 kap. 1 § brottsbalken

att gärningsmannen påbörjat utförandet av brottet, att det inte kommit till

fullbordan samt att det antingen förelegat fara för brottets fullbordan eller

att sådan fara varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter.

Att gärningsmannen skall ha påbörjat utförandet innebär att den s.k.

försökspunkten skall vara uppnådd. Det innebär att gärningsmannen skall ha

lämnat planeringsstadiet och övergått till det stadium då brottet skall

förverkligas.

För att det skall kunna anses föreligga ett straffbart försök till anskaffande

eller mottagande av falska pengar torde det därför regelmässigt krävas att

gärningsmannen gjort mer än att bara ta kontakt med en person som han eller hon

vet har tillgång till falska pengar. Försökspunkten torde anses vara uppnådd

först då mer konkreta åtgärder för anskaffande är vidtagna. Det torde därvid för

 försöksansvar krävas att överenskommelse träffats om hur och när överlämnande

skall ske samt att man även i övrigt vidtagit åtgärder för att kunna komma i

besittning av pengarna. Det kan t.ex. bestå i att gärningsmannen har begivit sig

 till den plats där överlämnande skall ske eller att denne på överenskommet sätt

 har ställt i ordning platsen för överlämnande.

I enlighet med det ovan anförda kan inte heller den som såsom mellanman helt

allmänt åtager sig att för annans räkning ta emot och förmedla falska pengar

anses ha uppnått försökspunkten. Även i detta fall torde krävas att mer konkreta

 åtgärder vidtagits som visar att gärningsmannen har för avsikt att fullfölja

brottsplanen. Det kan t.ex. bestå i att gärningsmannen följer givna

instruktioner såsom att befinna sig på en viss plats vid en viss tidpunkt för

att där vänta på den som skall överlämna de falska pengarna.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 2 kap. 3 § samt 14 kap. 6 och 12 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 14 kap. 6 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §1

För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i 2 §

efter svensk lag och vid svensk domstol,

1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om det

begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å

sådant fartyg,

2. om brottet begåtts av någon som tillhör försvarsmakten på ett område där en

avdelning av försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på

ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning,

3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,

4. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller

svensk allmän inrättning,

5. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats mot

svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot

utlänning med hemvist i Sverige,

6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen,

olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig

befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller

ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller

7. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse

 i fyra år eller däröver.

14 kap.

6 §

Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller

annorledes förfalskar sedel eller mynt, dömes för penningförfalskning till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

Vid tillämpning av första stycket skall med inom eller utom riket gällande

penningsedel eller mynt likställas sådan penningsedel eller sådant mynt som

beslutats för utgivning.

Är brottet grovt, dömes till fängelse, lägst två och högst åtta år.

6 a §

Den som anskaffar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar eller tar annan

liknande befattning med falsk penningsedel eller falskt mynt, med uppsåt att det

 förfalskade skall prånglas ut, döms för olovlig befattning med falska pengar

till böter eller fängelse i högst två år.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

12 §

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, så ock för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle

brottet, om det fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas

till ansvar enligt vad nu sagts.

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, och för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning döms till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Detsamma

gäller försök till olovlig befattning med falska pengar som består i försök till

 anskaffande eller mottagande av det förfalskade. Skulle brottet, om det

fullbordats, ha varit att anse som ringa, skall dock inte dömas till ansvar

enligt vad nu sagts.

Denna lag träder i kraft den 1 mars 2001.

Förteckning över remissinstanser

Remissyttrande har avgivits av Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Ekobrottsmyndigheten, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Riksbanken,

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Svenska Bankföreningen,

Sveriges domareföbund.

Internationell konvention för bekämpande av penningförfalskning

INTERNATIONAL CONVENTION FOR THE SUPPRESSION OF COUNTERFEITING CURRENCY

INTERNATIONELL KONVENTION FÖR BEKÄMPANDE AV PENNINGFÖRFALSKNING

PART I

DEL I

Article I

The High Contracting Parties recognise the rules laid down in Part I of this

Conventions as the most effective means in present circumstances for ensuring

the prevention and punishment of the offence of counterfeiting currency.

Artikel 1

De höga fördragsslutande parterna erkänner att de bestämmelser som ingår i del I

 i denna konvention under nuvarande förhållanden utgör de mest effektiva medlen

att förhindra och bestraffa penningförfalskning.

Article 2

In the present Convention, the word "currency" is understood to mean paper money

 (including banknotes) and metallic money, the circulation of which is legally

authorised.

Artikel 2

I denna konvention avses med ordet pengar papperspengar (innefattande

banksedlar) och pengar av metall som är lagligen utgivna.

Article 3

The following should be punishable as ordinary crimes:

(1) Any fraudulent making or altering of currency, whatever means are employed;

(2) The fraudulent uttering of counterfeit currency;

(3) The introduction into a country of or the receiving or obtaining counterfeit

 currency with a view to uttering the same and with knowledge that it is

counterfeit;

(4) Attempts to commit, and any intentional participation in, the foregoing

acts;

(5) The fraudulent making, receiving or obtaining of instruments or other

articles peculiarly adapted for the counterfeiting or altering of currency.

Artikel 3

Följande gärningar skall vara straffbara såsom brott mot allmän lag:

(1) Bedräglig framställning eller ändring av pengar, oavsett vilka medel som har

 använts.

(2) Bedräglig utprångling av falska pengar.

(3) Införsel till en stat eller mottagande eller anskaffande av falska pengar i

avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska.

(4) Försök till och uppsåtlig medverkan i dessa gärningar.

(5) Framställning, mottagande eller anskaffande i bedrägligt syfte av hjälpmedel

 eller andra föremål som specifikt är avsedda för förfalskning eller ändring av

pengar.

Article 4

Each of the acts mentioned in Article 3, if they are committed in different

countries, should be considered as a distinct offence.

Artikel 4

Var och en av de gärningar som avses i artikel 3 skall, om de begåtts i olika

stater, betraktas som ett särskilt brott.

Article 5

No distinction should be made in the scale of punishments for offences referred

to in Article 3 between acts relating to domestic currency on the one hand and

to foreign currency on the other; this provision may not be made subject to any

condition of reciprocal treatment by law or by treaty.

Artikel 5

I straffskalan för de brott som avses i artikel 3 får inte göras åtskillnad

mellan brott som avser en stats egna pengar och andra staters pengar; denna

bestämmelse får inte göras beroende av i lag eller överenskommelse fastställt

villkor om reciprocitet.

Article 6

In countries where the principle of the international recognition of previous

convictions is recognised, foreign convictions for the offences referred to in

Article 3 should, within the conditions prescribed by domestic law, be

recognised for the purpose of establishing habitual criminality.

Artikel 6

Stater som erkänner internationell tillämpning av principen om återfall i brott

skall, inom gränserna för sin lagstiftning, erkänna domar som meddelats i en

annan stat, som gäller brott som avses i artikel 3, som återfall i brott.

Article 7

In so far as "civil parties" are admitted under the domestic law, foreign "civil

 parties", including, if necessary, the High Contracting Party whose money has

been counterfeited, should be entitled to all rights allowed to inhabitants by

the laws of the country in which the case is tried

Artikel 7

Om den interna lagstiftningen medger väckande av enskilt anspråk, skall

målsägande från andra stater, däribland även den part vars pengar har blivit

förfalskade, åtnjuta alla de rättigheter som tillkommer medborgarna i den stat

där saken prövas.

Article 8

In countries where the principle of the extradition of nationals is not

recognised, nationals who have returned to the territory of their own country

after the commission abroad of an offence referred to in Article 3 should be

punishable in the same manner as if the offence had been committed in their own

territory, even in a case where the offender has acquired his nationality after

the commission of the offence.

Artikel 8

I stater som inte erkänner principen om utlämning av egna medborgare skall

medborgare, som återvänt till sin egen stats territorium efter att i en annan

stat ha begått brott som avses i artikel 3, straffas som om brottet hade begåtts

 inom den egna statens territorium, även om den skyldige har förvärvat

medborgarskapet efter brottets förövande.

This provision does not apply if, in a similar case, the extradition of a

foreigner could not be granted

Denna bestämmelse skall inte tillämpas om det i ett liknande fall inte skulle

kunna medges utlämning av en utlänning.

Article 9

Foreigners who have committed abroad any offence referred to in Article 3, and

who are in the territory of a country whose internal legislation recognises as a

 general rule the principle of the prosecution of offences committed abroad,

should be punishable in the same way as if the offence had been committed in the

 territory of that country.

Artikel 9

Utlänning, som i en annan stat har begått ett brott som avses i artikel 3 och

som uppehåller sig inom en stats territorium vars nationella lagstiftning som

allmän regel erkänner principen om beivrande av brott som begåtts utom riket,

skall straffas som om brottet hade begåtts inom denna stats territorium.

The obligation to take proceedings is subject to the condition that extradition

has been requested and that the country to which application is made cannot hand

 over the person accused for some reason which has no connection with the

offence.

En förutsättning för skyldigheten att lagföra är att utlämnande har begärts och

att den anmodade staten inte kan utlämna den anklagade av skäl som saknar

samband med brottet.

Article 10

The offences referred to in Article 3 shall be deemed to be included as

extradition crimes in any extradition treaty which has been or may hereafter be

concluded between any of the High Contracting Parties.

Artikel 10

I fördrag om utlämning som har ingåtts eller i framtiden kan komma att ingås

mellan parterna skall de gärningar som avses i artikel 3 betraktas som brott för

 vilka utlämning kan ske.

The High Contracting Parties who do not make extradition conditional on the

existence of a treaty or reciprocity, henceforward recognise the offences

referred to in Article 3 as cases of extradition as between themselves.

De parter, som inte gör utlämning beroende av överenskommelse eller

reciprocitet, erkänner hädanefter de gärningar som avses i artikel 3 som brott

för vilka utlämning kan ske.

Extradition shall be granted in conformity with the law of the country to which

application is made.

Utlämning skall beviljas i enlighet med den anmodade statens lag.

Article 11

Counterfeit currency, as well as instruments or other articles referred to in

Article 3 (5), should be seized and confiscated. Such currency, instruments or

other articles should, after confiscation, be handed over on request either to

the Government or bank of issue whose currency is in question, with the

exception of exhibits whose preservation as a matter of record is required by

the law of the country where the prosecution took place, and any specimens whose

 transmission to the Central Office mentioned in Article 12 may be deemed

advisable. In any event, all such articles should be rendered incapable of use.

Artikel 11

Falska pengar, hjälpmedel och andra föremål som avses i artikel 3 (5) skall tas

i beslag och förklaras förverkade. Sådana pengar, hjälpmedel och föremål skall

efter förverkandet på därom gjord anhållan överlämnas, antingen till regeringen

eller till emissionsinstitutet i den stat vars pengar det är fråga om med

undantag, dels för föremål som enligt lagen i den stat där lagföringen har skett

 måste sparas som bevismaterial, dels för föremål vilkas överlämnande till den i

 artikel 12 avsedda centralbyrån anses önskvärd. I varje fall skall alla sådana

föremål göras obrukbara.

Article 12

In every country, within the framework of its domestic law, investigations on

the subject of counterfeiting should be organised by a central office.

This central office should be in close contact:

(a) With the institutions issuing currency;

(b) With the police authorities within the country;

(c) With the central offices of other countries.

It should centralise, in each country, all information of a nature to facilitate

 the investigation, prevention and punishment of counterfeiting currency.

Artikel 12

I varje stat skall, inom gränserna för statens lagstiftning, utredningar rörande

 penningförfalskning organiseras av en centralbyrå.

Centralbyrån skall stå i nära kontakt med

(a) emissionsinstituten,

(b) polismyndigheterna i staten,

(c) centralbyråerna i andra stater.

Varje sådan byrå skall fungera som central för upplysningar som kan underlätta

utredning, förhindrande och bestraffning av penningförfalskning.

Article 13

The central offices of the different countries should correspond directly with

each other.

Artikel 13

Centralbyråerna i staterna skall stå i direkt förbindelse med varandra.

Article 14

Each central office should, so far as it considers expedient, forward to the

central offices of the other countries a set of cancelled specimens of the

actual currency of its own country.

Artikel 14

Varje centralbyrå skall, i den utsträckning den finner det ändamålsenligt,

tillhandahålla centralbyråerna i andra stater en uppsättning makulerade exemplar

 av sin stats lagliga betalningsmedel.

It should, subject to the same limitation, regularly notify to the central

offices in foreign countries, giving all necessary particulars:

Varje centralbyrå skall, i samma utsträckning, regelbundet lämna centralbyråerna

 i andra stater underrättelser med alla nödvändiga detaljuppgifter om följande:

(a) New currency issues made in its country;

(b) The withdrawal of currency from circulation, whether as out of date or

otherwise.

Except in cases of purely local interest, each central office should, so far as

it thinks expedient, notify to the central offices in foreign countries:

(a) Nya penningemissioner i sin egen stat.

(b) Indragning av pengar beroende på att de har upphört att gälla eller av annan

 anledning.

Utom i fall av rent lokalt intresse, skall varje centralbyrå, i den utsträckning

 den finner det ändamålsenligt, delge andra staters centralbyråer följande:

(1) Any discovery of counterfeit currency. Notification of the forgery of bank

or currency notes shall be accompanied by a technical description of the

forgeries, to be provided solely by the institution whose notes have been

forged. A photographic reproduction or, if possible, a specimen forged note

should be transmitted. In urgent cases, a notification and a brief description

made by the police authorities may be discreetly communicated to the central

offices interested, without prejudice to the notification and technical

description mentioned above;

(1) Upptäckt av förfalskade pengar. Underrättelser om förfalskning av bank- och

centralbankssedlar skall åtföljas av en teknisk beskrivning av

förfalskningssättet, avgiven uteslutande av det emissionsinstitut vars sedlar

har förfalskats; en fotografisk avbildning eller, om möjligt, ett exemplar av

den falska sedeln skall översändas. I brådskande fall kan vederbörande

centralbyråer under hand delges en anmälan och en summarisk beskrivning från

polismyndigheterna, dock utan att det skall inverka på ovannämnda underrättelse

och tekniska beskrivning.

(2) Investigation and prosecutions in cases of counterfeiting, and arrests,

convictions and expulsions of counterfeiters, and also, where possible, their

movements, together with any details which may be of use, and in particular

their descriptions, fingerprints and photographs;

(2) Utredning, åtal, frihetsberövande, lagföring och utvisning av

penningförfalskare samt, om möjligt, deras rörelser och andra upplysningar av

betydelse, såsom deras signalement, fingeravtryck och fotografi.

(3) Details of discoveries of forgeries, stating whether it has been possible to

 seize all the counterfeit currency put into circulation.

(3) Detaljerade upplysningar om upptäckt penningförfalskning med uppgift om

huruvida upptäckten har lett till att alla falska pengar som är i omlopp har

kunnat beslagtas.

Article 15

In order to ensure, improve and develop direct international cooperation in the

prevention and punishment of counterfeiting currency, the representatives of the

 central offices of the High Contracting Parties should from time to time hold

conferences with the participation of representatives of the banks of issue and

of the central authorities concerned. The organisation and supervision of a

central international information office may form the subject of one of these

conferences.

Artikel 15

I syfte att säkerställa, förbättra och utveckla det direkta internationella

samarbetet till förhindrande och bestraffning av penningförfalskning skall

representanter för parternas centralbyråer tid efter annan hålla konferenser, i

vilka även representanter för emissionsinstituten och de berörda centrala

myndigheterna skall delta. Vid en sådan konferens kan frågan om upprättande av

en internationell informationscentral och dess kontrollerande verksamhet

behandlas.

Article 16

The transmission of letters of request1 relating to offences referred to in

Article 3 should be effected:

Artikel 16

En framställning om rättslig hjälp som hänför sig till brott som avses i artikel

 3 skall framföras

(a) Preferably by direct communication between the judicial authorities, through

 the central offices where possible;

(a) helst direkt mellan de rättsliga myndigheterna, i förekommande fall via

centralbyråerna,

(b) By direct correspondence between the Ministers of Justice of the two

countries, or by direct communication from the authority of the country making

the request to the Minister of Justice of the country to which the request is

made;

(b) direkt mellan justitieministrarna i de båda staterna eller direkt från

myndigheten i den begärande staten till justitieministern i den anmodade staten,

(c) Through the diplomatic or consular representative of the country making the

request in the country to which the request is made; this representative shall

send the letters of request direct to the competent judicial authority or to the

 authority appointed by the Government of the country to which the request is

made, and shall receive direct from such authority the papers showing the

execution of the letters of request.

(c) genom förmedling av en diplomatisk eller konsulär företrädare för den

begärande staten i den anmodade staten; denna företrädare skall överlämna

framställningen till behörig rättslig myndighet eller till den myndighet som

anvisas av regeringen i den anmodade staten och skall direkt från denna

myndighet motta handlingar som utvisar att framställningen har verkställts.

In cases (a) and (c), a copy of the letters of request shall always be sent

simultaneously to the superior authority of the country to which application is

made.

I de fall som avses i (a) och (c) ovan skall en kopia av framställningen alltid

samtidigt delges med den högsta myndigheten i den anmodade staten.

Unless otherwise agreed, the letters of request shall be drawn up in the

language of the authority making the request, provided always that the country

to which the request is made may require a translation in its own language,

certified correct by the authority making the request.

Om inte annat har avtalats, skall framställningen vara avfattad på den begärande

 myndigheten språk, dock att den anmodade staten har rätt att begära en

auktoriserad översättning till sitt eget språk av den begärande myndigheten.

Each High Contracting Party shall notify to each of the other High Contracting

Parties the method or methods of transmission mentioned above which it will

recognise for the letters of request of the latter High Contracting Party.

Parterna skall meddela varandra vilket eller vilka av de ovannämnda sätten för

framställning som de godkänner.

Until such notification is made by a High Contracting Party, its existing

procedure in regard to letters of request shall remain in force.

Till dess att ett sådant meddelande har gjorts av en part, skall det förfarande

för framställning som den parten för närvarande tillämpar fortfarande följas.

Execution of letters of request shall not be subject to payment of taxes or

expenses of any nature whatever other than expenses of experts.

Verkställighet av framställningar får inte beläggas med andra pålagor eller

kostnader än sakkunnigarvode.

Nothing in the present article shall be construed as an undertaking on the part

of the High Contracting Parties to adopt in criminal matters any form or methods

 of proof contrary to their laws.

Ingen bestämmelse i denna artikel skall tolkas som en förpliktelse för parterna

att i fråga om brottmål godta någon form eller metod av bevisning som skulle stå

 i strid med deras lagstiftning.

Article 17

The participation of a High Contracting Party in the present Convention shall

not be interpreted as affecting that Party''''s attitude on the general question of

 criminal jurisdiction as a question of international law.

Artikel 17

En parts deltagande i denna konvention får inte tolkas så att det påverkar

partens inställning i den allmänna frågan om straffrättslig jurisdiktion i

internationell rätt.

Article 18

The present Convention does not affect the principle that the offences referred

to in Article 3 should in each country, without ever being allowed impunity, be

defined, prosecuted and punished in conformity with the general rules of its

domestic law.

Artikel 18

Denna konvention skall inte inverka på principen att de gärningar som avses i

artikel 3 i varje stat - utan att någonsin tillförsäkras straffrihet - skall

kunna rubriceras, åtalas och bestraffas i enlighet med de allmänna stadgandena i

 statens nationella lagstiftning.

PART II

Article 19

The High Contracting Parties agree that any disputes which might arise between

them relating to the interpretation or application of this Convention shall, if

they cannot be settled by direct negotiation, be referred for decision to the

Permanent Court of International Justice. In case any or all of the High

Contracting Parties parties to such a dispute should not be Parties to the

Protocol bearing the date of December 16th, 1920, relating to the Permanent

Court of International Justice, the dispute shall be referred, at the choice of

the parties and in accordance with the constitutional procedure of each party,

either to the Permanent Court of International Justice or to a court of

arbitration constituted in accordance with the Convention of October 18th, 1907,

 for the Pacific Settlement of International Disputes, or to some other court of

 arbitration.

DEL II

Artikel 19

Parterna är överens om att alla tvister som kan uppkomma mellan dem i fråga om

tolkningen eller tillämpningen av denna konvention, som inte kan lösas genom

direkta förhandlingar, skall hän-skjutas till Fasta mellan-folkliga domstolen

för avgörande. Om de parter mellan vilka en tvist har uppkommit, eller någon av

dem, inte är part i protokollet av den 16 december 1920 angående den Fasta

mellanfolkliga domstolen, skall tvisten enligt deras avgörande och i enlighet

med deras konstitutionella ordning, hänskjutas, antingen till Fasta

mellanfolkliga domstolen, till en i enlighet med konventionen den 18 oktober

1907 för avgörande på fredlig väg av internationella tvister tillsatt

skiljedomstol eller till annan skiljedomstol.

Article 20

The present Convention, of which the French and English texts are both

authentic, shall bear today''''s date. Until the 31st day of December 1929, it

shall be open for signature on behalf of any Member of the League of Nations and

 on behalf of any non-member State which was represented at the Conference which

 elaborated the present Con-vention or to which a copy is communicated by the

Council of the League of Nations.

It shall be ratified, and the instruments of ratification shall be transmitted

to the Secretary-General of the League of Nations, who will notify their receipt

 to all the Members of the League and to the non-member States aforesaid.

Artikel 20

Denna konvention, vars franska och engelska texter är lika giltiga, skall

dagtecknas denna dag; den får till och med den 31 december 1929 undertecknas av

varje medlem av Nationernas förbund och av varje utanförstående stat som var

företrädd vid den konferens där denna konvention utformades eller som av

Nationernas förbunds råd delgetts konventionen.

Konventionen skall ratificeras. Ratifikationsinstrument skall överlämnas till

Nationernas förbunds generalsekreterare, som skall meddela Nationernas förbunds

alla medlemmar om mottagandet därav och de utanförstående stater som avses i

föregående stycke.

Article 21

After the 1st day of January 1930, the present Convention shall be open to

accession on behalf of any Member of the League of Nations and any of the

non-member States referred to in Article 20 on whose behalf it has not been

signed.

Artikel 21

Från och med den 1 januari 1930 får varje medlem av Nationernas förbund och

varje utanförstående stat, som avses i artikel 20 och som inte har undertecknat

konventionen, ansluta sig till den.

The instruments of accession shall be transmitted to the Secretary-General of

the League of Nations, who will notify their receipt to all the Members of the

League and to the non-member States referred to in Article 20.

Anslutningsinstrument skall överlämnas till Nationernas förbunds

generalsekreterare, som skall meddela alla förbundsmedlemmar och de

utanförstående stater som avses i artikel 20.

Article 22

The countries which are ready to ratify the Convention under the second

paragraph of Article 20 or to accede to the Convention under Article 21 but

desire to be allowed to make any reservations with regard to the application of

the Convention may inform the Secretary-General of the League of Nations to this

 effect, who shall forthwith communicate such reservations to the High

Contracting Parties on whose behalf ratifications or accessions have been

deposited and enquire whether they have any objection thereto. If within six

months of the date of the communication of the Secretary-General no objections

have been received, the participation in the Convention of the country making

the reservation shall be deemed to have been accepted by the other High

Contracting Parties subject to the said reservation.

Artikel 22

Stater som är beredda att i enlighet med artikel 20 andra stycket ratificera,

eller att i enlighet med artikel 21 ansluta sig till denna konvention, men som

önskar göra förbehåll med avseende på dess tillämpning, får meddela Nationernas

förbunds generalsekreterare om sin avsikt. Denne skall ofördröjligen delge dessa

 förbehåll med samtliga de parter som har deponerat ratifikations- eller

anslutningsinstrument och samtidigt fråga dem om de önskar resa några

invändningar. Om ingen av parterna inom sex månader efter delgivningen har rest

någon invändning, skall anslutningen till konventionen av den stat som har gjort

 ifrågavarande förbehåll anses ha blivit godkänd av de övriga parterna med sagda

 förbehåll.

Article 23

Ratification of or accession to the present Convention by any High Contracting

Party implies that its legislation and its administrative organisation are in

conformity with the rules contained in the Convention.

Artikel 23

En parts ratificering av eller anslutning till denna konvention förutsätter att

partens lagstiftning och administrativa system står i överensstämmelse med

konventionens bestämmelser.

Article 24

In the absence of a contrary declaration by one of the High Contracting Parties

at the time of signature, ratification or accession, the provisions of the

present Convention shall not apply to colonies, overseas territories,

protectorates or territories under suzerainty or mandate

Artikel 24

Om en part vid undertecknandet, ratificeringen eller anslutningen inte förklarar

 annat, skall bestämmelserna i denna konvention inte gälla kolonier, översjöiska

 territorier, protektorat eller områden som står under överhöghet eller mandat.

Nevertheless, the High Contracting Parties reserve the right to accede to the

Convention, in accordance with the provisions of Articles 21 and 23, for their

colonies, overseas territories, protectorates or territories under suzerainty or

 mandate. They also reserve the right to denounce it separately in accordance

with the provisions of Article 27.

Parterna förbehåller sig dock rätten till anslutning i enlighet med

bestämmelserna i artiklarna 21 och 23 för sina kolonier, översjöiska

territorier, protektorat och områden som står under deras överhöghet eller

mandat. De förbehåller sig även rätten att i varje särskilt fall säga upp

konventionen i enlighet med bestämmelserna i artikel 27.

Article 25

The present Convention shall not come into force until five ratifications or

accessions on behalf of Members of the League of Nations or non-member States

have been deposited. The date of its coming into force shall be the ninetieth

day after the receipt by the Secretary-General of the League of Nations of the

fifth ratification or accession.

Artikel 25

Denna konvention träder i kraft när den har ratificerats eller tillträtts av fem

 medlemmar av Nationernas förbund eller utanförstående stater. Den träder i

kraft den nittionde dagen efter det att Nationernas förbunds generalsekreterare

har mottagit det femte ratifikations- eller anslutningsinstrumentet.

Article 26

After the coming into force of the Convention in accordance with Article 25,

each subsequent ratification or accession shall take effect on the ninetieth day

 from the date of its receipt by the Secretary-General of the League of Nations.

Artikel 26

Varje ratifikation eller anslutning som görs efter det att konventionen har

trätt i kraft i enlighet med artikel 25 får effekt från och med den nittionde

dagen efter det att vederbörande instrument har mottagits av Nationernas

förbunds generalsekreterare.

Article 27

The present Convention may be denounced on behalf of any Member of the League of

 Nations or non-member State by a notification in writing addressed to the

Secretary-General of the League of Nations, who will inform all the Members of

the League and the non-member States referred to in Article 20. Such

denunciation shall take effect one year after the date of its receipt by the

Secretary-General of the League of Nations, and shall operate only in respect of

 the High Contracting Party on whose behalf it was notified.

Artikel 27

Denna konvention får sägas upp av medlemmar av Nationernas förbund och av

utanförstående stater genom skriftligt meddelande till förbundets

generalsekreterare, som skall meddela samtliga medlemmar därom och de

utanförstående stater som avses i artikel 20. En uppsägning skall få effekt ett

år efter den dag då den mottagits av Nationernas förbunds generalsekreterare;

uppsägningen skall endast gälla den part på vars vägnar den har gjorts.

Article 28

The present Convention shall be registered by the Secretariat of the League of

Nations on the date of its coming into force.

In faith whereof the abovementioned Plenipotentiaries have signed the present

Convention.

Artikel 28

Denna konvention skall registreras av Nationernas förbunds sekretariat den dag

då den träder i kraft.

Till bekräftelse härav har ovannämnda bemyndigade ombud undertecknat denna

konvention.

Done at Geneva, the twentieth day of April, one thousand nine hundred and

twentynine, in a single copy, which will remain deposited in the archives of the

 Secretariat of the League of Nations, and of which certified copies will be

transmitted to all the Members of the League and to the non-member States

referred to in Article 20.

Upprättad i Genève den 20 april 1929 i ett enda exemplar, som skall deponeras i

Nationernas förbunds sekretariats arkiv och varav bevittnade avskrifter skall

tillställas samtliga medlemmar av Nationernas förbund och de utanförstående

stater som avses i artikel 20.

PROTOCOL

I. INTERPRETATIONS

At the moment of signing the Convention of this day''''s date, the undersigned

Plenipotentiaries declare that they accept the interpretations of the various

provisions of the Convention set out hereunder.

PROTOKOLL

I. TOLKNING

Vid undertecknandet av den denna dag dagtecknade konventionen förklarar

undertecknade bemyndigade ombud härmed att de godtar nedanstående tolkningar av

de angivna bestämmelserna i konventionen.

It is understood:

(1) That the falsification of a stamp on a note, when the effect of such a stamp

 is to make that note valid in a given country, shall be regarded as a

falsification of the note.

Det är överenskommet

(1) att förfalskning av stämpel på penningsedel i syfte att göra denna gångbar i

 en viss stat skall betraktas som förfalskning av sedeln,

(2) That the Convention does not affect the right of the High Contracting

Parties freely to regulate, according to their domestic law, the principles on

which a lighter sentence or no sentence may be imposed, the prerogative of

pardon or mercy and the right to amnesty.

(2) att konventionen inte skall inkräkta på parternas rätt att, inom gränserna

för sin egen lagstiftning, fritt reglera principerna för att ett lägre eller

inget straff ådöms samt benådning och amnesti,

(3) That the rule contained in Article 4 of the Convention in no way modifies

internal regulations establishing penalties in the event of concurrent offences.

 It does not prevent the same individual, who is both forger and utterer, from

being prosecuted as forger only.

(3) att bestämmelserna i artikel 4 i konventionen inte skall medföra någon

ändring i de nationella bestämmelserna om straff vid samman-träffande av brott;

den skall inte hindra att den som gör sig skyldig till både penningförfalskning

och utprångling av falska pengar straffas endast som penningförfalskare,

(4) That High Contracting Parties are required to execute letters of request

only within the limits provided for by their domestic law.

(4) att parterna är skyldiga att tillmötesgå en framställning om rättslig hjälp

endast i den utsträckning det stadgas i deras nationella lagstiftning.

OPTIONAL PROTOCOL

Recognising the important progress regarding the suppression of counterfeiting

currency which has been realised by the Convention for the Suppression of

Counterfeiting Currency bearing this day''''s date, the High Contracting Parties

signatory to this Protocol, subject to ratification undertake, in their mutual

relations, to consider, as regards extradition, the acts referred to in Article

3 of the said Convention as ordinary offences.

Extradition shall be granted according to the law of the country to which

application is made.

The provisions of Part II of the said Convention apply equally to the present

Protocol, with the exception of the following provisions:

(1) The present Protocol may be signed in accordance with Article 20 of the

Convention in the name of any State Member of the League of Nations and of any

non-member State which has been represented at the Conference and which has

signed or will sign the Convention, or to which the Council of the League of

Nations shall have sent a copy of the said Convention.

(2) The present Protocol shall come into force only after it has been ratified

or adhered to in the name of three Members of the League of Nations or States

which are not members.

(3) Ratification of and accession to the present Protocol are independent of

ratification of or accession to the Convention.

In faith whereof the Plenipotentiaries named below have signed the present

Protocol.

Done at Geneva, in a single copy, forming an Annex to the Convention for the

Suppression of Counterfeiting Currency, on the twentieth day of April, one

thousand nine hundred and twentynine.

FAKULTATIVT PROTOKOLL

Med erkännande av de viktiga framsteg i fråga om bekämpande av

penningförfalskning som den denna dag dagtecknade konven-tionen för bekämpande

av penningförfalskning innebär, förpliktar sig de parter som har undertecknat

detta protokoll att, med förbehåll för ratificering, i sina inbördes relationer

med avseende på utlämning betrakta de i artikel 3 i konventionen nämnda

gärningarna såsom straffbara som brott mot allmän lag.

Utlämning skall medges i enlighet med den anmodade statens lag.

Bestämmelserna i del II i konventionen skall även gälla i fråga om detta

protokoll utom i följande avseenden:

(1) Detta protokoll får underteck-nas i enlighet med artikel 20 i konventionen

av medlemsstat i Nationernas förbund och av varje utanförstående stat som varit

representerad vid konferensen och har undertecknat eller kommer att underteckna

konventionen eller av stat som av Nationernas förbunds råd har delgetts

konventionen.

(2) Detta protokoll träder i kraft när det har ratificerats eller tillträtts av

tre medlemmar av Nationernas förbund eller utanförstående stater.

(3) Ratificering och anslutning till detta protokoll skall vara oberoende av

ratificering och anslutning till konventionen.

Till bekräftelse härav har nedanstående bemyndigade ombud undertecknat detta

protokoll.

Upprättat i Genève i ett enda exemplar som skall utgöra en bilaga till

konvention för bekämpande av penningförfalskning av den 20 april 1929.

Rådets rambeslut

av den 29 maj 2000

om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron

genom straffrättsliga och andra påföljder (2000/383/RIF)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 31 e och

34.2 b i detta,

med beaktande av Förbundsrepubliken Tysklands initiativ1 ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande2 , och av följande skäl:

1. I rådets förordning (EG) nr 974/98 av den 3 maj 1998 om införande av euron3

fastställs att sedlar och mynt i euro skall sättas i omlopp från och med den 1

januari 2002 och att de deltagande medlemsstaterna är skyldiga att se till att

det finns lämpliga påföljder för förfalskning av sedlar och mynt i euro.

2. Kommissionens meddelande av den 23 juli 1998 till rådet, Europaparlamentet

och Europeiska centralbanken med titeln "Skydd av euron mot förfalskning" bör

noteras.

3. Europaparlamentets resolution av den 17 november 1998 om kommissionens

meddelande av den 23 juli 1998 till rådet, Europaparlamentet och Europeiska

centralbanken med titeln "Skydd av euron mot förfalskning"4 bör noteras.

4. Europeiska centralbankens rekommendation av den 7 juli 1998 avseende vissa

åtgärder för att stärka det rättsliga skyddet för eurosedlar och euromynt5 bör

noteras.

5. Bestämmelserna i den internationella konventionen om bekämpning av

penningförfalskning av den 20 april 1929 med tillhörande protokoll bör beaktas.

6. Den särskilda europeiska betydelse som euron har och principen om

icke-diskriminering i artikel 5 i 1929 års konvention, vilket gör det

nödvändigt att säkerställa att stränga straffrättsliga och andra påföljder kan

ådömas för allvarliga förfalskningsbrott som berör euron eller andra valutor,

bör beaktas.

7. Euron kommer på grund av sin världsomfattande betydelse att vara särskilt

utsatt för risken att förfalskas.

8. Hänsyn bör tas till att bedräglig verksamhet i samband med euron redan har

konstaterats.

9. Lämpligt skydd av euron bör säkerställas i alla medlemsstater genom effektiva

 straffrättsliga åtgärder även innan sedlar och mynt i euro börjar sättas i

omlopp den 1 januari 2002, i syfte att värna om den nya valutans nödvändiga

trovärdighet och därmed undvika allvarliga ekonomiska konsekvenser.

10. Hänsyn bör tas till rådets resolution av den 28 maj 1999 om förstärkning av

det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron6

med tillhörande riktlinjer för ett bindande rättsligt instrument.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Definitioner

I detta rambeslut avses med

- konventionen: den internationella konventionen om bekämpning av

penningförfalskning av den 20 april 1929 med tillhörande protokoll7 ,

 - pengar: papperspengar (inklusive sedlar) och pengar av metall, som är lagliga

 betalningsmedel, inklusive eurosedlar och euromynt, som är lagliga

betalningsmedel i enlighet med förordning (EG) 974/98,

- juridisk person: varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig

nationell lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga organ vid

utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av statsmakter samt

internationella offentliga organisationer.

Artikel 2

Samband med konventionen

1. Detta rambeslut syftar till att komplettera bestämmelserna i konventionen med

 nedanstående bestämmelser och att underlätta medlemsstaternas tillämpning av

dem.

2. De medlemsstater som hittills inte har anslutit sig till konventionen åtar

sig att i detta syfte göra detta.

3. Åtagandena enligt konventionen skall inte påverkas.

Artikel 3

Allmänna brott

1.Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

följande handlingar är straffbara:

a) Att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar, oavsett vilka medel som

 har använts.

b) Att i bedrägligt syfte sprida falska pengar.

c) Att importera, exportera, transportera, ta emot eller anskaffa falska pengar

i syfte att sprida dem och med vetskap om att de är falska.

d) Att i bedrägligt syfte tillverka, ta emot, anskaffa eller inneha

- redskap, föremål, datorprogram eller alla andra instrument som är specifikt

avsedda för att förfalska eller ändra pengar, eller

- hologram eller andra delar av pengar som tjänar som skydd mot förfalskning.

2.Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

deltagande i och anstiftan till sådan verksamhet som avses i punkt 1, samt

försök till sådan verksamhet som avses i punkt 1 a-c är straffbara.

Artikel 4

Andra brott

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att sådana

 handlingar som avses i artikel 3 är straffbara även när det rör sig om sedlar

eller mynt som framställs eller har framställts med hjälp av lagliga anordningar

 eller material i strid mot de rättigheter eller villkor enligt vilka de

behöriga myndigheterna får ge ut mynt och sedlar och utan dessa myndigheters

samtycke.

Artikel 5

Icke utgivna mynt och sedlar avsedda att sättas i omlopp

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att sådana

 handlingar som avses i artiklarna 3 och 4 är straffbara när

a) det rör sig om de kommande eurosedlarna och euromynten och handlingen begås

före den 1 januari 2002,

b) det rör sig om sedlar och mynt avsedda att sättas i omlopp men som ännu inte

har givits ut, och som är i en valuta som utgör lagligt betalningsmedel.

Artikel 6

Påföljder

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

sådana handlingar som avses i artiklarna 3-5 medför effektiva, proportionella

och avskräckande straffrättsliga påföljder, inbegripet frihetsberövande som kan

leda till utlämning.

2. Brotten att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar enligt artikel

3.1 a skall kunna bestraffas med fängelse varvid det maximala straffet inte

skall understiga åtta år.

Artikel 7

Jurisdiktion

1. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2 i denna artikel

- skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att upprätta sin

jurisdiktion över de brott som avses i artiklarna 3-5, när brottet helt eller

delvis har begåtts inom dess territorium,

- är artiklarna 8 och 9 samt artikel 17 i konventionen tillämpliga på de brott

som avses i artiklarna 3-5 i detta rambeslut.

2. Åtminstone de medlemsstater som har antagit euron skall vidta lämpliga

åtgärder för att säkerställa att förfalskning, åtminstone när det gäller euron,

är åtalbar, oberoende av gärningsmannens nationalitet och vilken plats brottet

har begåtts på.

3. Om flera medlemsstater har jurisdiktion och möjlighet att väcka åtal för ett

brott som grundas på samma omständigheter, skall de berörda medlemsstaterna

samarbeta för att fatta beslut om vilken av dem som skall väcka åtal mot

gärningsmannen eller gärningsmännen, så att åtalet om möjligt koncentreras till

en enda medlemsstat.

Artikel 8

Juridiska personers ansvar

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för de brott som

anges i artiklarna 3-5 och som begås till deras förmån av varje person som

agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation

 och som har en ledande ställning inom den juridiska personens organisation

grundad på

- befogenhet att företräda den juridiska personen, eller

- befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller

- befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen,

samt för medhjälpare eller anstiftare till sådana brott eller försök till

förövande av de brott som avses i artikel 3.1 a och 3.1 b.

2. Förutom de fall som redan angivits i punkt 1, skall varje medlemsstat vidta

de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person kan

göras ansvarig när brister i övervakning eller kontroll som skall utföras av en

sådan person som avses i punkt 1 har gjort det möjligt för en person som är

underställd den juridiska personen att till den juridiska personens förmån begå

ett sådant brott som anges i artiklarna

3-5.

3. Den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1 och 2 skall inte utesluta

lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare

till ett brott som anges i artiklarna 3-5.

Artikel 9

Påföljder för juridiska personer

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att en juridisk person som görs ansvarig i enlighet med artikel 8.1

kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder som

skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och som kan innefatta

 andra påföljder, som

a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd,

b) tillfälligt eller permanent näringsförbud,

c) rättslig övervakning,

d) rättsligt beslut om att avveckla verksamheten.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att en juridisk person som har gjorts ansvarig i enlighet med

artikel 8.2 kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande

påföljder eller åtgärder.

Artikel 10

Territoriell tillämpning

Detta rambeslut skall tillämpas på Gibraltar.

Artikel 11

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att

följa detta rambeslut senast den 31 december 2000 med avseende på artikel 5 a

och senast den 29 maj 2001 med avseende på övriga bestämmelser.

2. Senast samma datum skall medlemsstaterna till rådets generalsekretariat,

kommissionen och Europeiska centralbanken överlämna texterna till de

bestämmelser genom vilka deras åtaganden enligt detta rambeslut omsätts i

nationell lagstiftning. Rådet kommer att senast den 30 juni 2001, mot bakgrund

av en rapport som skall färdigställas på grundval av denna information samt en

skriftlig rapport från kommissionen, utvärdera i vilken utsträckning

medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa detta rambeslut

Artikel 12

Ikraftträdande

Detta rambeslut träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Officiella

tidningen.

Utfärdat i Bryssel den 29 maj 2000

 På rådets vägnar

 A. Costa

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 2 kap. 3 § samt 14 kap. 6 och 12 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 14 kap. 6 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §1

För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i 2 §

efter svensk lag och vid svensk domstol,

1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om det

begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å

sådant fartyg,

2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en

avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på

ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning,

3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i

utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,

4. om brottet har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman

eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför gränsöverskridande

arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som Sverige har

tillträtt,

5. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller

svensk allmän inrättning,

6. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats mot

svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot

utlänning med hemvist i Sverige,

7. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen,

olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

7. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,

penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig

befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller

ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller

8. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse

 i fyra år eller däröver.

14 kap.

6 §

Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller

annorledes förfalskar sedel eller mynt, dömes för penningförfalskning till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller på

 annat sätt förfalskar sedel eller mynt, döms för penningförfalskning till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

Första stycket tillämpas även i fråga om penningsedel eller mynt som beslutats

för utgivning men som ännu inte är gällande.

Är brottet grovt, dömes till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst två och högst åtta år.

6 a §

Den som anskaffar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar eller tar annan

liknande befattning med falsk penningsedel eller falskt mynt som avses i 6 §,

med uppsåt att det förfalskade skall prånglas ut, döms för olovlig befattning

med falska pengar till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till

böter eller fängelse i högst sex månader.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

12 §

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, så ock för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle

brottet, om det fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas

till ansvar enligt vad nu sagts.

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, och för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning döms till ansvar enligt bestämmelserna i 23 kap. Detsamma

gäller försök till olovlig befattning med falska pengar som består i försök till

 anskaffande eller mottagande av det förfalskade. Skulle brottet, om det

fullbordats, ha varit att anse som ringa, skall dock inte dömas till ansvar

enligt vad nu sagts.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-10-18

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 12 oktober 2000 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i brottsbalken.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Stefan[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 november 2000

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Prop. 2000/01:40 Penningförfalskning m.m.

1 Senaste lydelse 2000:345 (2000:646).

1 Senaste lydelse 1999:1154

1 This expression has the same meaning as "letters rogatory".

1 EGT C 322, 10.11.1999, s.6.

2 Yttrandet avgivet den 17 februari 2000 (ännu ej offentliggjort i EGT).

3 EGT L 139, 11.5.1998, s. 1.

4 EGT C 379, 7.12.1998, s. 39.

5 EGT C 11, 15.1.1999, s. 13.

6 EGT C 171, 18.6.1999, s. 1.

7 Nr 2623, s. 372, Nationernas förbunds traktatsamling. Undertecknad i Genève

den 20 april 1929.

1 Senaste lydelse 2000:345 (2000:646).

Prop. 2000/01:40

55

1

Prop. 2000/01:40

Prop. 2000/01:40

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 1

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 2

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 3

Prop. 2000/01:40

Bilaga 3

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 4

Prop. 2000/01:40

Bilaga 4

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 5

Prop. 2000/01:40

Bilaga 5

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40

Bilaga 6

Bilaga 1

Prop. 2000/01:40