Regeringens proposition

1997/98:154

Förvaltningen av statsskulden

Prop.

1997/98:154

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 april 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås förändringar i lagen (1988:1387) om statens

upplåning. Regeringen föreslår dels att ett mål för

statsskuldsförvaltningen tas in i lagen, dels att ansvarsfördelningen

mellan riksdagen, regeringen och Riksgäldskontoret förändras och görs

tydligare. Därutöver föreslås att regeringen skall göra en årlig

utvärdering av statsskuldsförvaltningen i en skrivelse till riksdagen.

Lagen föreslås dessutom ändra namn till lagen om statens upplåning och

skuldförvaltning.

AP-fonden skall enligt tidigare riksdagsbeslut senast den 1 september

1998 ha omstrukturerat sitt fastighetsinnehav så att inga fastigheter är

direktägda utan ägs via bolag eller utländska fastighetsfonder. I

propositionen föreslås att fristen för omstruktureringen förlängs till

utgången av år 1999 vad gäller fondens fastigheter i utlandet.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1387) om

statens upplåning 4

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:29) om ändring

i lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

pensionsfonden 6

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1059) om

statsbudgeten 7

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank 8

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Bakgrund 10

5 Regeringens behandling av utredningens förslag 14

6 Ansvarsfördelning 15

7 Statsskuldspolitikens mål 20

8 Utvärdering 27

9 Samråd i statsskuldsförvaltningen 29

10 Förlängning av fristen för omstrukturering av AP-fondens

fastighetsinnehav 31

11 Ekonomiska konsekvenser 33

12 Författningskommentarer 34

12.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1387) om

statens upplåning 34

12.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:29) om

ändring i lagen (1983:1092) med reglemente för

Allmänna pensionsfonden 34

12.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1059) om

statsbudgeten. 35

12.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank 35

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet

(SOU 1997:66) Statsskuldspolitiken 36

Bilaga 2 Framställan om dispens för överföring av direktägda

utländska fastigheter till bolag 37

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 1998 38

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1988:1387) om statens upplåning,

2. lag om ändring i lagen (1998:29) om ändring i lagen (1983:1092)

med reglemente för Allmänna pensionsfonden,

3. lag om ändring i lagen (1996:1059) om statsbudgeten,

4. lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1387) om

statens upplåning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:1387) om statens

upplåning

dels att nuvarande 1 a, 2 och 3 §§ skall betecknas 2, 3 respektive 4 §§,

dels att rubriken till lagen samt 1 § och nya 3 § skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 5-7 §§, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om statens upplåning

Lag om statens upplåning och

skuldförvaltning

1 §

Efter särskilt bemyndigande som lämnas för ett budgetår i sänder får

regeringen eller efter regeringens bestämmande Riksgäldskontoret ta

upp lån till staten för att

1. finansiera löpande underskott i statsbudgeten och andra utgifter

som grundar sig på riksdagens beslut,

2. tillhandahålla sådana krediter och fullgöra sådana garantier som

riksdagen beslutat om,

3. amortera, lösa in och i

samråd med Riksbanken köpa

upp statslån, samt

3. amortera, lösa in och köpa

upp statslån, samt

4. tillgodose Riksbankens behov av valutareserv.

Riksbanken skall betala full ersättning för statens kostnader för

upplåning för att tillgodose Riksbankens behov av valutareserv.

Regeringen kan dock, i samråd med Riksbanken, besluta annat om det

finns särskilda skäl.

3 §

Lån som har tagits upp av staten

enligt 1 § eller 1 a § förvaltas av

regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, av

Riksgäldskontoret eller

affärsverk.

Lån som har tagits upp av staten

enligt 1 § eller 2 § förvaltas av

regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, av

Riksgäldskontoret eller

affärsverk.

Om staten tar upp ett lån för att tillgodose Riksbankens behov av

valutareserv, får de medel som Riksbanken tillför staten i utbyte mot de

lånade medlen endast användas för återbetalning av samma lån.

Regeringen kan dock, i samråd med Riksbanken, besluta annat om det

finns särskilda skäl.

5 §

Statens skuld, med undantag för

den skuld som förvaltas av

affärsverken enligt 3 §, skall

förvaltas så att kostnaden för

skulden långsiktigt minimeras

samtidigt som risken i

förvaltningen beaktas.

Förvaltningen skall ske inom

ramen för de krav som

penningpolitiken ställer.

6 §

Regeringen skall senast den 15

november varje år besluta om

riktlinjer för Riksgäldskontorets

förvaltning av statsskulden.

Regeringen skall inhämta

förslag till riktlinjer från

Riksgäldskontoret samt låta

Riksbanken yttra sig över

kontorets förslag.

7 §

Regeringen skall varje år i en

skrivelse till riksdagen

utvärdera förvaltningen av

statsskulden. Skrivelsen skall

senast den 15 maj överlämnas

till riksdagen.

Denna lag träder i kraft, i fråga om 6 § den 1 juli 1998, och i övrigt

den

1 januari 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:29) om ändring

i lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

pensionsfonden

Härigenom föreskrivs att ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

till lagen (1998:29) om ändring i lagen (1983:1092) med reglemente

för Allmänna pensionsfonden skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1. Denna lag träder i kraft den 1 september 1998.

2. Lån som en fondstyrelse med

stöd av 15 b § i dess tidigare

lydelse har övertagit ansvaret för

eller tagit upp skall fondstyrelsen

avveckla så snart det kan ske med

hänsyn till kravet på en

ändamålsenlig förvaltning av de

medel som fondstyrelsen förvaltar

och gällande avtal.

2. Fast egendom eller tomträtt

som är belägen utomlands och

som en fondstyrelse själv

innehar får behållas till

utgången av år 1999.

3. Lån som en fondstyrelse med

stöd av 15 b § i dess tidigare

lydelse har övertagit ansvaret för

eller tagit upp skall fondstyrelsen

avveckla så snart det kan ske med

hänsyn till kravet på en

ändamålsenlig förvaltning av de

medel som fondstyrelsen förvaltar

och gällande avtal.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1059) om

statsbudgeten

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1996:1059) om statsbudgeten

att 11 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

I 12 14 §§ finns bestämmelser om befogenheter för regeringen att

ikläda staten ekonomiska förpliktelser enligt 9 kap. 10 §

regeringsformen.

I lagen (1988:1387) om statens

upplåning anges under vilka

förutsättningar regeringen får ta

upp lån till staten.

I lagen (1988:1387) om statens

upplåning och skuldförvaltning

anges under vilka förutsättningar

regeringen får ta upp lån till staten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank att 12 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

I valutapolitiskt syfte får Riksbanken

1. köpa, sälja och förmedla utländsk valuta, utländska statspapper, andra

lätt omsättningsbara skuldebrev i utländsk valuta och guld samt

rättigheter och skyldigheter som anknyter till nämnda tillgångar,

2. ge ut egna skuldebrev i

utländsk valuta för de ändamål

som avses i 1 § andra stycket

lagen (1988:1387) om statens

upplåning.

2. ge ut egna skuldebrev i

utländsk valuta för de ändamål som

avses i 1 § andra stycket lagen

(1988:1387) om statens upplåning

och skuldförvaltning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Den 16 november 1995 beslöt regeringen att tillkalla en särskild

utredare med uppdrag att utreda vissa frågor avseende statens upplåning

och förvaltningen av statsskulden. De huvuduppgifter som angavs i

direktiven till den statsskuldspolitiska utredningen var

 att kartlägga vilka faktorer som bör vara styrande för statsskuldens

räntebindningstid, löptid och struktur,

 att överväga om det bör åligga regeringen att fatta beslut om

räntebindningstiden, löptiden och/eller skuldstrukturen,

 att analysera för- och nackdelar med valutaupplåning ur ett

risk- och

kostnadsperspektiv samt kartlägga vilka faktorer som bör styra

valutaupplåningens omfattning och sammansättning,

 att överväga lämpliga former för regeringens beslut om upplåning

 i

utländsk valuta samt

 att analysera nuvarande utvärderingsmodeller för kronskulden och

för skulden i utländsk valuta samt överväga alternativa modeller för

utvärdering.

Utredningen avgav den 22 april 1997 betänkandet Statsskuldspolitiken

(SOU 1997:66). Betänkandet har därefter remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanser finns i bilaga 1. Remissvaren finns

tillgängliga i Finansdepartementets ärende (Fi 97/1435).

I propositionen tas också upp en framställning från Allmänna

pensionsfonden (första - tredje fondstyrelserna) om förlängd frist för

omstrukturering av fondens utländska fastighetsinnehav. Framställningen

finns i bilaga 2. Framställningen har inte remissbehandlats eftersom

frågan enbart berör de fondstyrelser som gjort framställningen.

4 Bakgrund

Statsskuldspolitikens betydelse

Statsskulden uppgick vid årsskiftet 1997/98 till 1 432 miljarder kronor,

vilket motsvarade ca 82% av bruttonationalprodukten. Under 1997

utgjorde räntekostnaderna den största posten i statsbudgeten och

uppgick till drygt 98 miljarder kronor. Trots prognostiserade framtida

överskott i statens finanser kommer statsskulden och räntebetalningarna

att fortsätta att vara av betydande storlek inom överskådlig tid.

Figur 1. Statsskulden i procent av BNP och lånebehovet 1990 97

Riksdag och regering har gett Riksgäldskontoret stor frihet i

förvaltningen av statsskulden. Inom ramen för sin verksamhet har

Riksgäldskontoret möjlighet att påverka statsskuldens marknadsvärde

och räntekostnader genom val av låneinstrument, ränta, löptid och

utlandsskuldens valutasammansättning. Riksgäldskontoret kan även

genom marknadsvårdande operationer påverka likviditeten i handeln med

statspapper och därmed upplåningskostnaden. Detta innebär att

kostnaden för en given period inte enbart är en funktion av statsskuldens

storlek och det allmänna ränteläget utan även beror på den strategi för

upplåning och skuldförvaltning som väljs. Statsskuldspolitikens

inriktning och förvaltningen av statens skuld har därmed stor betydelse

för statens budget.

Bestämmelserna för statens upplåning

Enligt 9 kap. 10 § regeringsformen får regeringen inte utan riksdagens

bemyndigande ta upp lån eller i övrigt ikläda staten ekonomisk

förpliktelse. Bestämmelser om statens upplåning har tagits in i en

särskild lag, lagen (1988:1387) om statens upplåning. Lagen reglerar

dels Riksgäldskontorets upplåning, dels affärsverkens upplåning. I det

följande behandlas endast den upplåning som ombesörjs av

Riksgäldskontoret.

Riksgäldskontorets bemyndigande

Bemyndigandet för regeringen att ta upp lån för statens räkning lämnas

av riksdagen för ett år i sänder i samband med budgetregleringen.

Bemyndigandet är beloppsmässigt obestämt.

I instruktionen för Riksgäldskontoret har regeringen lämnat en

stående vidaredelegation till Riksgäldskontoret av riksdagens

lånebemyndigande, jfr 1 § nämnda lag. I lagen om statens upplåning

anges vidare för vilka ändamål som lån får tas upp. Dessa är att

finansiera löpande underskott i statsbudgeten och andra utgifter som

grundar sig på riksdagens beslut, tillhandahålla sådana krediter och

fullgöra sådana garantier som riksdagen beslutat om, amortera, lösa in

och köpa upp statslån samt tillgodose Riksbankens behov av

valutareserv. Uppköp av statslån skall föregås av samråd med

Riksbanken.

Av lagen följer vidare att lån som tagits upp av staten förvaltas av

regeringen eller efter vidaredelegation av Riksgäldskontoret. Även i

detta fall finns en stående vidaredelegation i Riksgäldskontorets

instruktion.

Mål och riktlinjer för statsskuldspolitiken

Som framhållits ovan har riksdagen och regeringen gett

Riksgäldskontoret stor frihet i förvaltningen av statsskulden. Riksdagen

har fastställt ett övergripande mål för förvaltningen av statsskulden

vilket är att, inom ramen för de krav som penningpoliken ställer,

långsiktigt minimera kostnaderna för upplåningen (prop. 1990/91:29,

bet. 1990/91FiU4, rskr.1990/91:38 och prop. 1994/95:100 bil. 8, bet.

1994/95:FiU16, rskr. 1994/95:282).

Riksdagen har också lagt fast riktlinjer för fördelningen av statens

skuld mellan kronor och utländsk valuta samt att regeringen inom ramen

för dessa riktlinjer beslutar om i vilken utsträckning valutaupplåning

skall ske. Enligt dessa riktlinjer bör huvudparten av statens skuld avse

svenska kronor (prop. 1992/93:150 bil. 1, bet. 1992/93:FiU28, rskr.

1992/93:450).

Slutligen bör också nämnas att riksdagen i samband med

budgetregleringen för budgetåret 1998 angett ett s.k. effektmål för

Riksgäldskontorets verksamhet. Såvitt avser statsskulden anges som mål

att denna skall förvaltas kostnadseffektivt (prop. 1997/98:1, utg. omr. 2,

bet. 1997/98FiU:2, rskr. 1997/98:120).

Regeringen styr Riksgäldskontorets förvaltning av statsskulden genom

dels instruktionen för Riksgäldskontoret, dels regleringsbrev. Som en

konsekvens av det nyss nämnda riksdagsbeslutet om utlandsupplåning

fattar regeringen också årligen beslut om valutaupplåningens omfattning.

I förordningen (1996:311) med instruktion för Riksgäldskontoret är det

av riksdagen fastställda övergripande kostnadsminimeringsmålet

återgivet såsom mål för Riksgäldskontorets förvaltning av statsskulden.

Instruktionen innehåller också bestämmelser om ansvarsfördelningen

mellan riksgäldsdirektören och styrelsen vad avser förvaltningen av

statsskulden, se nedan.

I Riksgäldskontorets regleringsbrev för budgetåret 1998 har det nyss

nämnda effektmålet preciserats till att innebära att Riksgäldskontoret

skall långsiktigt minimera kostnaden för statsskulden inom ramen för

penningpolitikens krav.

För olika delar av statsskuldsförvaltningen har i regleringsbrevet mer

detaljerade mål uppställts enligt följande.

1. Kostnaden för skulden i svenska kronor skall under en

femårsperiod vara lägre än kostnaden för den av

Riksgäldskontorets styrelse fastställda riktmärkesportföljen i

kronor.

2. Kostnaden för skulden i utländsk valuta skall under en

femårsperiod vara lägre än kostnaden för den av

Riksgäldskontorets styrelse fastställda riktmärkesportföljen i

utländsk valuta.

3. Upplåningen på hushållsmarknaden i svenska kronor skall under en

femårsperiod medföra största möjliga kostnadsbesparing i

förhållande till kontorets alternativa upplåningsformer på penning-

och obligationsmarknaden. Målet avser såväl hushållsupplåningen

totalt sett som varje enskilt låneinstrument.

4. Upplåningen på den reala värdepappersmarknaden i kronor skall

långsiktigt medföra en billigare finansiering än upplåningen på den

nominella obligationsmarknaden.

För varje detaljmål är föreskrivet om återrapportering. Slutligen skall

Riksgäldskontoret enligt instruktionen samråda med Riksbanken om den

allmänna inriktningen av upplåningsverksamheten. Samrådet skall

företrädesvis gälla frågor av större penningpolitisk betydelse.

Inom ovan redovisade ramar har det således överlåtits på

Riksgäldskontoret att närmare utforma förvaltningen av statsskulden.

Detta gäller bl.a. sådant som val av låneinstrument, ränta, löptid,

utlandsskuldens valutasammansättning samt marknadsvårdande åtgärder.

Ansvarsfördelningen inom Riksgäldskontoret

Chef för Riksgäldskontoret är riksgäldsdirektören. Vid sidan av

riksgäldsdirektören finns en styrelse. Denna består av högst åtta

personer, riksgäldsdirektören inräknad. Fyra av dessa skall vara

riksdagsledamöter. Riksgäldsdirektören är styrelsens ordförande. Av

instruktionen följer att styrelsen beslutar om fastställande av ramar och

riktlinjer för upptagande av lån och förvaltning av statens skuld. Andra

beslut om statsskulden som ligger inom ramen för Riksgäldskontorets

verksamhet ankommer på riksgäldsdirektören. Styrelsen har dock enligt

verksförordningen (1995:1322) en allmän förslagsrätt till myndighetens

chef avseende åtgärder som styrelsen finner motiverade och skall även i

övrigt biträda denne. Av verksförordningen följer vidare att styrelsen

skall pröva om myndighetens verksamhet bedrivs effektivt och i

överensstämmelse med syftet med verksamheten.

5 Regeringens behandling av utredningens

förslag

Den statsskuldspolitiska utredningen spänner över ett stort antal frågor,

några av mer principiell natur och andra som relativt detaljerat rör

metoderna för statsskuldsförvaltningen. Syftet med denna proposition är

att följa upp utredningen endast i de avseenden som rör mer

övergripande frågor som bör ställas under riksdagens prövning.

Regeringens avsikt är bland annat att uppnå större tydlighet vad avser mål

och restriktioner för statsskuldsförvaltningen, att erhålla en mer logisk

beslutsstruktur och en tydligare ansvarsfördelning samt att lyfta fram

utvärderingen av statsskuldsförvaltningen i riksdagsbehandlingen.

De frågor av mer specifik karaktär som utredningen berör är föremål

för avgöranden av regeringen eller Riksgäldskontoret snarare än av

riksdagen. Dessa frågor behandlas följaktligen inte i föreliggande

proposition. Exempelvis bör frågan om Riksgäldskontorets möjlighet att

förvalta medel i utländsk valuta hos privata motparter regleras i

regeringens instruktion till Riksgäldskontoret. Utredningen ger också

förslag vad gäller inriktningen på upplåningen. Bland annat föreslås

försöksverksamhet med s.k. tillväxtobligationer. Riktlinjer avseende

sådana frågor föreslås i framtiden beslutas av regeringen och tas därför

inte upp i denna proposition.

Idag anges övergripande principer för statsskuldsförvaltningen på ett

till synes ologiskt sätt i ett svåröverskådligt flätverk av lagtext,

riksdagsbeslut och förordningstext. Strävan efter ökad tydlighet

föranleder, förutom de förslag i sak som regeringen ger, att de

grundläggande principer för statsskuldsförvaltningen som riksdagen

beslutar samlas i lag, medan beslut som åligger regeringen anges i

instruktion, regleringsbrev eller dylikt. Detta är det huvudsakliga skälet

till att regeringens förslag får formen av ändringar i lagen (1988:1387)

om statens upplåning snarare än formen av en riktlinjeproposition.

6 Ansvarsfördelning

Regeringens förslag:

Riksdagen

 fastställer statsskuldspolitikens mål.

Regeringen

 anger årligen riktlinjer för

statsskuldsförvaltningen och

 utvärderar årligen resultatet av

statsskuldsförvaltningen.

Riksgäldskontorets styrelse

 ger till regeringen förslag till riktlinjer.

Regeringens bedömning:

Riksgäldskontorets styrelse

 operationaliserar givna mål och riktlinjer

samt

 ger underlag till regeringens årliga

utvärdering.

Utredningen föreslår att regeringens riktlinjer skall anges som

statsskuldsportföljens fördelning på skuldslag. Därigenom skiljer sig

utredningens bedömning från regeringens i det att regeringen anser det

vara lämpligt med större flexibilitet vad gäller formen för riktlinjerna.

Vidare föreslår regeringen att Riksgäldskontoret skall inge förslag till

riktlinjer, vilket utredningen avstyrker.

Remissinstanserna: Riksgäldskontoret ställer sig bakom

utredningens förslag till beslutsordning. Enligt Riksgäldskontorets

mening bör riksdagen lägga fast övergripande mål och regeringen bör

årligen besluta om allmänna riktlinjer för statsskuldens sammansättning.

Regeringens riktlinjer bör i sin tur omsättas i operativa riktlinjer

beslutade av Riksgäldskontorets styrelse. Sveriges riksbank ställer sig

bakom utredningens förslag, men anser att regeringens årliga beslut om

statsskuldsportföljens sammansättning skall ske efter samråd med

Riksbanken. Riksbanken betonar att beslutet kan ha inverkan på penning-

och valutapolitiken. Statskontoret har inga invändningar mot att

regeringen ges ett ansvar för årliga beslut om riktlinjer för statsskuldens

sammansättning. Statskontoret menar att dagens stora statsskuld och

dess betydande räntebelastning på statsbudgeten därtill motiverar att

riksdagens deltagande i riktlinjebesluten ökar. Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO) ställer sig bakom huvuddragen i

utredningen. TCO efterlyser dock principer om statsskuldens framtida

omfattning, gärna med konstitutionella riktlinjer, och anser att det finns

skäl att utreda behovet av konstitutionella begränsningar.

Konjunkturinstitutet (KI) anser att det inte är lämpligt att regeringen

beslutar om statsskuldens sammansättning. Detta bör ankomma på

Riksgäldskontoret. För det första menar KI att detta överensstämmer

med den ordning som allmänt tillämpas i svensk statsförvaltning

(statsmakterna formulerar mål och myndigheten svarar för de beslut

som krävs för att målen skall nås). För det andra har Riksgäldskontoret

större kompetens att analysera och besluta om statsskuldsportföljens

sammansättning än vad regeringen har och bör ha. För det tredje menar

KI att beslut på regeringsnivå riskerar att influeras av andra faktorer än

de som bör inverka på upplåningen. Exempelvis måste beslut om

statsskuldens sammansättning bland annat baseras på förväntningar om

utfallet av den förda ekonomiska politiken. I beslutet skulle således

avspeglas förväntningar om den ekonomiska politiken, vilket från tid till

annan skulle kunna tänkas hindra regeringen från att fatta effektiva

statsskuldsbeslut. Nationalekonomiska institutionen vid Göteborgs

universitet anser att regeringen inte skall involveras i beslutet om

statsskuldens sammansättning i den grad som utredningen föreslår.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Statsskuldspolitiska beslut innebär i hög grad en avvägning mellan å ena

sidan behovet av politisk kontroll och insyn och å andra sidan strävan

efter att uppnå en ekonomiskt effektiv statsskuldsförvaltning. Detta

ställer krav både på en ansvarsfördelning mellan riksdagen, regeringen

och Riksgäldskontoret och på en beslutsordning som underlättar

rationella portföljbeslut och som medger en helhetssyn på statsskulden.

Ansvarsfördelning

Dagens ansvarsfördelning mellan riksdagen, regeringen och

Riksgäldskontoret är enligt regeringens mening splittrad och ologisk.

Riksdagen har lagt fast att huvuddelen av statsskulden skall avse svenska

kronor. Några övriga ställningstaganden kring skuldens sammansättning

har riksdagen inte gjort. Regeringen ansvarar för beslut om

valutaupplåningens omfattning, medan beslut om statsskuldsportföljens

fördelning på resterande skuldslag fattas av Riksgäldskontorets styrelse.

Dagens ordning innebär att varken riksdagen, regeringen eller

Riksgäldskontoret har möjlighet ta ett samlat grepp om

statsskuldsportföljens sammansättning.

Till följd av statsskuldens storlek har de statsskuldspolitiska besluten i

allmänhet en stor inverkan på statens finanser. Det är därför enligt

regeringens mening naturligt att riksdagen, liksom i dag, lägger fast

statsskuldspolitikens övergripande mål. Därefter bör regeringen, med

hänsyn till de mål som riksdagen slår fast, fortsättningsvis ange

riktlinjer avseende hela statsskuldsportföljen och inte enbart

valutaandelen. En sådan ansvarsfördelning, som, jämfört med den

nuvarande beslutsordningen, lyfter upp ansvaret för vissa frågor till

regeringsnivå och gör beslutsstrukturen mindre splittrad, har bland annat

fördelen att den möjliggör ett helhetsperspektiv vid beslut som rör

statsskuldsportföljen. Detta ger förutsättningar för rationellare

portföljval och ger regeringen möjlighet att ange vilken risknivå som

kan accepteras. Tydligare ansvarsfördelning underlättar även

utvärderingen av Riksgäldskontorets verksamhet.

Regeringens förslag innebär, i likhet med utredningens, att

regeringens riktlinjer till Riksgäldskontoret skall baseras på det mål för

statsskuldsförvaltningen som riksdagen anger. Enligt utredningen bör

riktlinjerna dessutom preciseras så att de fastslår statsskuldsportföljens

sammansättning avseende tre skuldslag och risknivån inom respektive

skuldslag i termer av räntebindningstid. Enligt regeringens mening är

detta emellertid bara ett av flera möjliga sätt att ange riktlinjer för

statsskuldsförvaltningen. Exempelvis kan riskmandatet formuleras på

andra sätt än genom att räntebindningstid anges. Det kan också i vissa

fall vara lämpligt att riktlinjer anges i form av en önskad

utvecklingsriktning för det ena eller det andra skuldslaget. Regeringen

kan därutöver ha behov av att, inom ramen för det

kostnadsminimeringsmål som föreslås i avsnitt 7, ange riktlinjer

avseende variationerna i nivån på ränteutgifterna. Metoder för

identifiering, kvantifiering och hantering av risk är dessutom föremål

för fortlöpande utveckling och förfining. Det finns därför anledning att

undvika alltför snäva begränsningar vad avser möjliga utformningar av

regeringens riktlinjer. Formerna för angivande av riktlinjer bör kunna

omprövas av regeringen, vilket innebär att utformningen kan komma att

variera över tiden. Det är därför inte lämpligt att i riksdagsbeslut ange

hur riktlinjerna skall utformas. Riksdagen ges inflytande över den

framtida utformningen av riktlinjerna genom att den årliga utvärdering av

stats-skuldsförvaltningen som föreslås i avsnitt 8 underställs riksdagen

för prövning.

Regeringen föreslår vidare att Riksgäldskontorets styrelse inför

regeringens riktlinjebeslut till regeringen skall lämna förslag till

riktlinjer. Konjunkturinstitutet anför i sitt remissvar att

statsskuldsbeslut på regeringsnivå riskerar att influeras av ekonomisk-

politiska hänsyn på ett sätt som skulle kunna försvåra en effektiv

statsskuldsförvaltning. Utredaren föreslår däremot att besluten, med

hänsyn till frågornas stora vikt, i hög grad skall tas av riksdag och

regering. Samtidigt är utredningen skeptisk till en ordning där

Riksgäldskontorets styrelse lämnar förslag inför regeringens

riktlinjebeslut med motiveringen att det skulle vara svårt för regeringen

att avvika från kontorets förslag utan att detta skulle uppfattas som kritik

av Riksgäldskontorets styrelse.

Regeringen gör bedömningen den nu föreslagna ordningen är ett

lämpligt sätt att dra nytta av den expertis och marknadskännedom som

finns inom Riksgäldskontoret. Genom att offentliggöra både

Riksgäldskontorets förslag och regeringens beslut skapas en god

incitamentsstruktur. Förslag och beslut kommer att bli väl genomlysta

och möjlighet ges till att bedöma dessa i ljuset av varandra. Detta borgar

för att förslag och beslut byggs upp mot bakgrund av analys och

välgrundad argumentation. På detta sätt skapas transparens och tydlighet

kring motiven bakom statsskuldsförvaltningens inriktning.

Regeringen vill betona att regeringens riktlinjebeslut skall spegla en

samlad bedömning av statsskuldsförvaltningen och bör kunna inbegripa

andra överväganden än de som naturligen ankommer på

Riksgäldskontoret att göra, till exempel val av önskad risknivå.

Avvikelser från Riksgäldskontorets rekommendationer bör därför inte

ses som kritik av Riksgäldskontoret.

Regeringen finner det lämpligt att Riksgäldskontorets styrelse

ansvarar för att de övergripande mål och riktlinjer som ges för

statsskuldsförvaltningen omsätts i operativa riktlinjer och delmål.

Styrelsen bör även ansvara för att underlag för utvärdering av

verksamheten kommer regeringen till del.

Riksgäldsdirektören skall enligt regeringens mening, liksom i dag,

under styrelsen ansvara för den löpande upplåningen och

skuldförvaltningen.

Beslutsordning

Förslag till riktlinjer, beslut om riktlinjer, återrapportering och

utvärdering skall enligt regeringens förslag ske vid fastlagda tidpunkter.

Tillsammans med den föreslagna ansvarsfördelningen skapas därigenom

en tydlig beslutsordning, vilken bidrar till en minskad osäkerhet kring

statsskuldsförvaltningens inriktning och kan stimulera till en öppen

debatt om statsskuldspolitikens inriktning. Beslutsordningen föreslås få

följande utformning.

 Riksgäldskontoret lämnar till regeringen senast den 1 mars

årsredovisningen avseende det gångna året. Årsredovisningen utgör,

tillsammans med annan information som regeringen begär in,

regeringens underlag för utvärdering av Riksgäldskontorets

förvaltning av statsskulden.

 Senast den 15 maj skall regeringen till riksdagen lämna en

utvärdering av statsskuldsförvaltningen i form av en skrivelse (se även

avsnitt 8). Genom att skrivelsen lämnas vid denna tidpunkt finns

möjlighet att ta hänsyn till riksdagens synpunkter inför beslut om det

kommande årets riktlinjer.

 Den senaste tidpunkten vid vilken Riksgäldskontoret skall ha inlämnat

sitt förslag till riktlinjer bör regleras i regeringens instruktion till

Riksgäldskontoret. Regeringens bedömning är att den 1 oktober kan

utgöra ett lämpligt datum.

 Regeringens beslut om det kommande årets riktlinjer skall fattas

senast den 15 november. Beslutet bör med fördel kunna avse

tidsperioder längre än ett år. Både Riksgäldskontorets förslag till

riktlinjer och regeringens beslut bör offentliggöras. Därigenom ökas

genomlysningen av statsskuldsförvaltningen och osäkerheten på de

finansiella marknaderna kan minskas.

Förslaget till beslutsordning sammanfattas i figur 2 nedan.

Figur 2. Förslag till beslutsordning

År 1

År 2

År 3

1 oktober

15 november

1 mars

mars - maj

15 maj

Riksgäldskontoret

lämnar förslag till

riktlinjer

Regeringen

beslutar om

riktlinjer

Genom-

förande

Riksgälds-

kontoret

lämnar

underlag för

utvärdering

till regeringen

Ut-

värdering

sker

Regeringen

lämnar

skrivelse

till

riksdagen

7 Statsskuldspolitikens mål

Regeringens förslag: Statens skuld skall förvaltas så att kostnaden

för skulden långsiktigt minimeras samtidigt som risken i

förvaltningen beaktas. Förvaltningen skall ske inom ramen för de krav

penningpolitiken ställer.

Utredningens förslag skiljer sig från regeringens i det att

utredningen föreslår tre övergripande mål för statsskuldspolitiken,

nämligen att bidra till att hålla skattetrycket på en så låg och jämn nivå

som möjligt (skattesatsmålet), att bidra till trovärdigheten för

Riksbankens inflationsmål (trovärdighetsmålet) samt att bidra till att

förbättra de finansiella marknadernas funktion (marknadsvårdsmålet).

Remissinstanserna är i huvudsak positiva till de av utredningen

föreslagna principerna om marknadsvård och trovärdighet för

inflationsmålet, men intar en mer kritisk hållning till utredningens

förslag till skattesatsmål. Flera instanser menar att målet för

statsskuldspolitiken alltjämt bör uttryckas i termer av

kostnadsminimering.

Allmänna synpunkter

Riksbanken anser att de i utredningen föreslagna målen i princip är

relevanta och välmotiverade, men att de behöver konkretiseras och

operationaliseras för att bli praktiskt tillämpbara. Riksgäldskontoret

anser att huvudintresset alltjämt bör riktas på kostnaderna för statens

upplåning. Kammarrätten i Göteborg säger sig inte se någon grund för

att helt frångå den nuvarande målformuleringen. Även

Konjunkturinstitutet förordar att statsmakterna anger ett mål för

Riksgäldskontorets verksamhet i termer av kostnadsminimering och

risknivå. Statsmakten bör, enligt institutet, även kunna ange allmänna

riktlinjer, till exempel att andelen realobligationer på sikt bör öka

eller att andelen valutaupplåning på sikt bör minska .

Riksrevisionsverket ger de allmänna synpunkterna att de övergripande

mål, respektive verksamhetsmål, som regeringen anvisar för

Riksgäldskontoret, dels bör vara härledda från de mål som riksdagen

beslutar, dels bör vara operationaliserbara. Vidare bör graden av

måluppfyllelse kunna påverkas direkt av Riksgäldskontoret och det bör

vara möjligt att följa upp de angivna målen. Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO) och TCO instämmer i utredningens

huvuddrag, medan Landsorganisationen (LO) är kritisk till utredningens

koncentration på indirekta ekonomiska effekter av statsskuldspolitiken.

LO anser istället att statsskuldspolitikens främsta mål bör vara att bidra

till en lägre realränta.

Skattesatsmålet

Riksgäldskontoret menar att skattesatsmålets första delmål, att

statsskuldspolitiken bör bidra till att hålla nere nivån på skattesatserna,

är grundläggande för statsskuldspolitiken. Det andra delmålet, att hålla

nere variationerna i skattetrycket, är enligt kontorets mening visserligen

väsentligt men är inte självklart förenligt med det första delmålet.

Effekterna av de åtgärder som utredningen föreslår för att minska

variationerna i skattetrycket, är enligt kontorets bedömning osäkra och

riskerna för att både de samhällsekonomiska kostnaderna och de direkta

räntekostnaderna skulle bli högre än väntat är betydande. Det saknas

därmed tillräcklig grund för staten att ikläda sig särskilda kostnader för

att minska variationerna i skattesatsen. Mot denna bakgrund avstyrker

Riksgäldskontoret att skattesatsmålet tillåts utgöra utgångspunkt för

eller benämning på målet för statsskuldspolitiken. Institutionen för

finansiell ekonomi vid Handelshögskolan i Stockholm påtalar

osäkerheten i det kunskapsunderlag som är nödvändigt för att kunna

påverka variationerna i skattesatserna på det sätt som utredningen

föreslår.

Statskontoret uttrycker tveksamhet rörande skattesatsmålets styrande

effekter. Enligt kontoret bör mål generellt inte uttryckas som andra

ordningens, indirekta effekter av en myndighets åtgärder . Statskontoret

anser det vara begripligare och bättre om statsskuldsförvaltningens

huvudmål är lägsta möjliga kostnader för staten. Riskspridning och

förutsägbarhet om framtida kostnader bör ses som restriktioner i

skuldförvaltningen, framförallt uttryckta i beslut om

skuldsammansättningen och löptider. TCO delar utredningens

principiella resonemang om vikten av att minska skattetryckets

snedvridande effekter, men ställer sig frågande till om det skall vara

statsskuldspolitikens huvuduppgift att utjämna skatter. Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF) saknar en analys där man väger

kostnaderna för ett överuttag av skatt för att skapa ett permanent

budgetöverskott mot den vinst i form av minskade ränteutgifter som ett

sådant överskott långsiktigt är avsett att ge.

Trovärdighetsmålet

Riksbanken ställer sig bakom trovärdighetsmålet, men betonar att de i

detta inbegriper att statsskuldspolitiken inte får försvåra

penningpolitiken. Även Riksgäldskontoret anser det rimligt att

statsskuldspolitiken beaktar penningpolitikens mål, lika väl som den bör

stå i samklang med övriga ekonomisk-politiska mål. Enligt kontoret bör

statsskuldspolitikens betydelse för inflationsmålets trovärdighet

emellertid inte överskattas. Avgjort viktigare anses exempelvis

Riksbankens ställning och mål, den förda penningpolitiken och

utvecklingen av statsfinanserna vara. Uppfattningen att utredningen

möjligen lägger allt för stor tonvikt på statsskuldspolitikens betydelse

för inflationsmålets trovärdighet kommer även till uttryck i de remissvar

som avgivits av Konjunkturinstitutet, Sveriges Försäkringsförbund

och Institutionen för finansiell ekonomi vid Handelshögskolan i

Stockholm. LO och TCO uttrycker sig mer positivt om

trovärdighetsmålet och Sveriges Industriförbund anser att

trovärdighetsmålet bör prioriteras i den mån det hamnar i konflikt med

något av de övriga föreslagna målen.

Marknadsvårdsmålet

Riksgäldskontoret säger sig se marknadsvård som ett naturligt inslag i

statsskuldsförvaltningen och påpekar att marknadsvårdsmålet är nära

förknippat med målet att minimera kostnaderna för statens upplåning.

Kontoret ser det som en fördel om, som utredningen föreslår,

marknadsvårdsmålet kan ges en självständig ställning. Riksbanken delar

också utredningens uppfattning om värdet av marknadsvård, men påpekar

att marknadsvården så långt som möjligt bör inriktas på att stimulera den

privata sektorn att utveckla marknaden. Riksbanken anser sig ha ett

medansvar för marknadsvården. Svenska Bankföreningen och Svenska

Fondhandlareföreningen ställer sig, i ett gemensamt remissvar,

synnerligen positiva till marknadsvårdsmålet, som de anser kan lyftas

fram ytterligare. Samma positiva inställning återfinns i remissvaret från

Penningmarknadsinformation AB. Konkurrensverket delar

utredningens uppfattning att marknadsvårdsmålet bör ses som ett

självständigt mål och inte vara underställt övriga mål.

Riksrevisionsverket påpekar att resultatet av marknadsvårdande insatser

är svårt att utvärdera.

Skälen för regeringens förslag

Regeringen instämmer i utredarens principiella resonemang om värdet

av ett lågt och jämnt skattetryck, trovärdighet för inflationsmålet samt

väl fungerande finansmarknader. Regeringen har emellertid att ta hänsyn

till att de mål, som riksdagen föreslås ställa sig bakom, i stor

utsträckning kommer att fungera som vägledning för statliga

myndigheters verksamhet. Detta ställer särskilda krav på målens

praktiska tillämplighet liksom på deras egenskaper som instrument för

styrning och utvärdering. Utgångspunkten bör vara att så långt som

möjligt undvika att ange flera konkurrerande eller motstridiga mål. En

annan viktigt strävan är att målen skall kunna omsättas i praktiska beslut,

vars konsekvenser kan förutses med rimlig precision. Därtill bör graden

av måluppfyllelse på ett rimligt sätt kunna utvärderas av regeringen.

Kostnadsminimering

Vad gäller det av utredningen föreslagna delmålet om en låg nivå i

skattetrycket, kan det konstateras att statsskuldsräntorna idag utgör en

betydande post i statens budget. I den utsträckning som

statsskuldsförvaltningen bedrivs så att kostnaden för statens upplåning

blir så låg som möjligt, bidrar statsskuldsförvaltningen naturligen till

möjligheterna att erhålla ett lägre skattetryck. Målet att minimera

skattetryckets nivå hänger därför nära samman med dagens

kostnadsminimeringsmål; kostnadsminimering kan utgöra en rimlig

approximation av målet att minimera skattetryckets nivå. Fördelen med

ett kostnadsminimeringsmål är dock att det medger klarare styrning och

enklare utvärdering än ett skattesatsminimeringsmål, som ju även

påverkas av andra faktorer än de som Riksgäldskontoret råder över. Det

är därför regeringens bedömning att kostnadsminimering utgör en

lämpligare formulering av statsskuldspolitikens mål än

skattesatsminimering. Eftersom huvuddelen av skulden kommer att

finnas kvar under lång tid bör inriktningen vara att minimera skuldens

långsiktiga kostnader.

Dagens kostnadsminimeringsmål har tolkats i nominella termer. Det

kan i princip var önskvärt att låta kostnadsminimeringsmålet avse de

långsiktiga reala kostnaderna för statsskulden. Om inflationen, för

statsskuldsförvaltningens vidkommande, kan betraktas som utifrån given,

innebär emellertid en minimering av den nominella kostnaderna med

automatik att även den reala kostnaden minimeras. För slutresultatet

spelar det följaktligen mindre roll om målet uttrycks i reala eller

nominella termer. Av skäl som utvecklas mer under riskavsnittet gör

regeringen bedömningen att målet vad avser kostnadsminimeringen bör

uttryckas i allmänna kostnadstermer.

Risken i statsskuldsportföljen

Det av utredaren föreslagna delmålet att även utjämna skattetrycket över

tiden är till sin natur mer komplicerat än målet att minimera dess nivå.

Inom ramen för statsskuldspolitiken finns det huvudsakligen två medel

med vars hjälp man kan tänkas uppnå ett jämnare skattetryck. Det ena är

valet av statsskuldens storlek, det andra är valet av

statsskuldsportföljens sammansättning. Det kraftfullaste - och mest

grundläggande - av de båda medlen är att anpassa storleken på

statsskulden. Genom att låna vid lågkonjunktur och amortera vid

högkonjunktur kan kraftiga fluktuationer i skattetrycket undvikas.

Utredaren har, i enlighet med direktiven, emellertid inte sett det som

sin huvuduppgift att diskutera statsskuldens storlek. Utredningen har

därmed naturligen kommit att koncentrera analysen i detta avseende på

statsskuldsportföljens sammansättning.

I princip skulle variansen i skattesatserna kunna minskas om det gick

att hitta en struktur på statsskuldsportföljen som var sådan att de

framtida ränteutbetalningarna skulle bli särskilt låga vid en svag

utveckling av det primära budgetsaldot (budgetsaldot exklusive

statsskuldsräntorna). Utredaren gör därför tankeexperimentet att införa

låneinstrument med ränteutbetalningar knutna till BNP-utvecklingen

(där BNP kan sägas vara en approximation av skattebasen). Utredaren

gör emellertid bedömningen att ett sådant låneinstrument inom

överskådlig tid knappast har förutsättningar att uppnå sådana volymer att

det utgör ett realistiskt alternativ till de existerande skuldslagen, men att

försöksverksamhet med BNP-obligationer ändå bör uppmuntras.

Utan att utesluta möjligheten av framtida nya låneinstrument, drar

regeringen den praktiska slutsatsen att portföljvalet för överskådlig tid i

huvudsak rör andelen lån som skall vara i kronor respektive utländsk

valuta och andelen nominella respektive reala lån. Därutöver rör valet

sammansättningen av valutor i valutalåneportföljen samt räntebind-

ningstiden för respektive låneportfölj.

Inom ramen för detta val av statsskuldsportfölj påverkas variationerna

i skattesatserna inte bara av variationerna i ränteutgifterna, utan beror

även på hur skattebasen och de offentliga utgifterna samvarierar med

realräntor, inflation och valutakurser. För att med rimlig säkerhet kunna

bedöma nettoeffekten på skattetrycket av den ena eller andra

portföljstrategin krävs en på förhand mycket god bild av hur dessa

samband ser ut. De teorier som finns ger ofta motstridiga prediktioner,

både av tecknen på sambanden och av styrkan i dem. Det empiriska

kunskapsunderlaget rörande de faktiska sambanden är idag alltför

bristfälligt för att ge en godtagbar grund för beslut. Enligt regeringens

bedömning inskränks därmed betydligt möjligheterna att med rimlig

precision styra variationen i skattesatserna med statsskuldsportföljens

sammansättning som operativt instrument. Därtill kommer att

variationerna skattesatserna i hög grad påverkas av andra faktorer än de

Riksgäldskontoret råder över, vilket försvårar utvärderingen.

Regeringens slutsats är att skattesatsutjämning inte utgör ett lämpligt

mål för statsskuldsförvaltningen.

Staten har emellertid ett intresse av att undvika att man, på grund av ett

alltför stort risktagande i statsskuldsförvaltningen, drabbas av kraftiga

ökningar i kostnaderna för statens upplåning. I skuldförvaltningen

uppkommer en mängd olika risker. Det finns till exempel olika ränte-

och valutarisker som är förknippade med upplåningen och som bland

annat beror av valda löptider, instrumentslag, kupongstorlekar, valutor

och marknadssegment. Till detta kommer att en alltför stark

koncentration till ett instrumentslag, marknadssegment eller

löptidssegment innebär ökade specifika risker. Regeringen anser det

därför vara lämpligt att det till statsskuldspolitikens mål fogas en

restriktion som anger att risken i statsskuldsförvaltningen skall beaktas.

Regeringens förslag att beakta risken i statsskuldsförvaltningen skulle

också, med ett förenklat synsätt, kunna ses som ett sätt att

operationalisera det av utredningen föreslagna målet att begränsa

variationerna i skattesatserna. En viktig skillnad mot utredningens

förslag är dock att regeringens riskdefinition inte tar sin direkta

utgångspunkt i de samhällsekonomiska kostnader som kan uppstå vid

förändringar i skattesatserna. Regeringens förslag innebär krav på

generell begränsning av variationerna i de statsfinansiella kostnaderna.

Ovan påpekades att det från principiell ekonomisk utgångspunkt kan

vara mer korrekt att mäta kostnaden för statsskuldens förvaltning i reala

termer. Det konstaterades samtidigt att det med ett rent

kostnadsminimeringsperspektiv spelar mindre roll om kostnaden

uttrycks i nominella eller reala termer. Lika enkelt förhåller det sig inte

med sambandet mellan variationerna i nominella och reala kostnader.

Metoderna att mäta risk i reala termer är relativt outvecklade. Det är

därför, enligt regeringens mening, alltför tidigt att övergå till att

uttrycka målet i reala termer. Regeringen gör därför bedömningen att

det lagfästa målet vad avser kostnadsminimeringen bör uttryckas i

allmänna kostnadstermer. Regeringen har därmed möjlighet att i

framtiden precisera kostnadsminimeringsmålet i reala termer i sina

riktlinjer för statsskuldsförvaltningen.

Ett kostnadsminimeringsmål innebär att ränteutgifterna periodiseras

och hänförs till rätt period. Det innebär att de årliga ränteutgifterna och

därmed lånebehovet kan variera mer än kostnaderna. Det är emellertid av

vikt att även lånebehovet utvecklas förutsägbart och inte varierar

godtyckligt. Det gäller inte minst vid regeringens och riksdagens

beredning och uppföljning av statsbudgeten. Riksgäldskontoret bör

därför, inom ramen för kostnadsminimeringsmålet, ta i beaktande att

ränteutgifterna skall utvecklas förutsägbart och inte variera i alltför stor

utsträckning. Sådana åtgärder torde i de flesta fall ligga inom ramen för

kostnadsminimeringsmålet. En begränsning av de godtyckliga

variationerna i ränteutgifterna och lånebehovet bidrar till minskad

osäkerhet om statens finanser och därmed till lägre och mer stabila

räntor.

Den penningpolitiska restriktionen

Regeringen delar utredarens uppfattning om vikten av hög trovärdighet

för prisstablitetsmålet. Regeringen utesluter inte att det, som

utredningen gör gällande, kan finnas signaleffekter i valet av

statsskuldspolitik, men gör samtidigt bedömningen att andra faktorer har

större betydelse för inflationsmålets trovärdighet.

Efter det att utredningen avgett sitt betänkande har regeringen i

propositionen (1997/98:40) om Riksbankens ställning föreslagit att

Riksbankens ställning stärks bland annat genom att det i

regeringsformen tas in ett uttryckligt förbud för myndigheter att

bestämma hur Riksbanken skall besluta i penningpolitiska frågor. Vidare

föreslås ett förbud för Riksbankens direktion att söka eller ta emot

instruktioner i penningpolitiska frågor. Regeringen föreslår också att

målet för penningpolitiken skall vara att upprätthålla ett fast

penningvärde och att detta mål lagfästs. Då propositionen om

Riksbanken ställning innehåller förslag till förändringar i

regeringsformen måste den behandlas av två på varandra följande

riksdagar med riksdagsval emellan. Riksdagen har under våren

genomfört en första behandling av propositionen. Förslagen i nämnda

proposition, vid sidan av sunda offentliga finanser, torde ha väsentligt

större betydelse för penningpolitikens trovärdighet än att införa ett

trovärdighetsmål för statsskuldspolitiken.

Statsskuldsförvaltningen bör, enligt regeringens mening, inte vägledas

av penningpolitiska mål, men bör heller inte försvåra genomförandet av

penningpolitiken. I den utsträckning som ökad trovärdighet för

inflationsmålet leder till lägre nominella räntor kan förstärkt

trovärdighet för inflationsmålet ses som ett medel att uppnå

kostnadsminimeringsmålet. Regeringen gör därför den samlade

bedömningen att inflationsmålets trovärdighet inte skall utgöra ett

särskilt mål för statsskuldspolitiken. Den nuvarande restriktionen om att

statsskuldspolitiken skall föras inom ramen för penningpolitikens krav

bör dock kvarstå. En sådan restriktion har bland annat till effekt att

motverka att statsskuldsförvaltningen utformas så att det försvårar

penningpolitikens genomförande.

Marknadsvård

Väl fungerande marknader för svenska statspapper bidrar till att reducera

de likviditets- och riskpremier som staten tvingas betala för sina lån,

vilket direkt påverkar kostnaderna för statsskulden. Marknadsvård är

därför ett naturligt inslag i strävandena att minimera de långsiktiga

kostnaderna för statens upplåning. Väl fungerande och likvida finansiella

marknader bidrar också indirekt till samhällsekonomin genom att

exempelvis underlätta kapitalförsörjningen till företag och

privatpersoner.

Hypotetiskt skulle man kunna finna att vissa marknadsvårdande

operationer är samhällsekonomiskt lönsamma men statsfinansiellt

olönsamma. Det är dock regeringens bedömning att det inte är lämpligt

att statsskuldsförvaltningen utöver kostnadsminimeringsmålet skall ha

ett särskilt marknadsvårdsmål. En anledning till detta är att kalkyler som

uppskattar det samhällsekonomiska värdet av åtgärder som syftar till att

åstadkomma bättre fungerande finansiella marknader med nödvändighet

blir komplexa och osäkra. Därutöver kan resultatet av marknadsvårdande

insatser vara svårt att utvärdera. Att introducera ett marknadsvårdsmål

skulle därtill försvåra styrningen av Riksgäldskontorets verksamhet

eftersom två sidoordnade mål skulle komma att finnas. Eftersom de

samhällsekonomiska vinster som teoretiskt skulle kunna erhållas genom

ett explicit marknadsvårdsmål är osäkra och troligtvis små torde dessa

inte kunna kompensera för de problem och de kostnader ett sådant mål

skulle orsaka vid förvaltningen av statsskulden.

Dock bör Riksgäldskontoret, utan att åsidosätta kostnads-

minimeringsmålet, ha möjlighet att främja de finansiella marknadernas

funktion. I det fall Riksgäldskontoret bedömer att en marknadsvårdande

operation ändå bör genomföras trots att den medför ökade kostnader för

staten, bör Riksgäldskontoret begära särskilda medel för detta ändamål

hos regeringen. Regeringen får därefter väga denna insats mot andra

statliga insatser inom ramen för den sedvanliga statliga

budgetprövningen.

Regeringens slutsatser

Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att det nuvarande

målet, att långsiktigt minimera kostnaderna för statens upplåning,

alltjämt utgör en lämplig utgångspunkt för statsskuldspolitiken. Därtill

bör den nuvarande restriktionen, att statsskuldspolitiken skall bedrivas

inom ramen för de krav som penningpolitiken ställer, kompletteras med

en restriktion med innebörden att risken i statsskuldsportföljen skall

beaktas.

8 Utvärdering

Regeringens förslag: Regeringen skall varje år i en skrivelse till

riksdagen utvärdera förvaltningen av statsskulden. Skrivelsen skall

senast den 15 maj lämnas till riksdagen.

Utredningen föreslår att riksdagen årligen ordnar en offentlig

utfrågning med riksgäldsdirektören och finansministern. Utredningen

föreslår också att den marknadsvårdande verksamheten årligen

utvärderas genom särskilda konsultrapporter skrivna av oberoende

experter.

Remissinstanserna: Riksgäldskontoret tillstyrker utredningens

förslag om offentliga utfrågningar och utvärdering med hjälp av

oberoende experter. Riksrevisionsverket stöder utredningens förslag

om regelbundet återkommande utvärderingar av Riksgäldskontoret.

Verket anser vidare att metoderna för utvärdering bör utredas vidare.

Skälen för regeringens förslag: Med statsskuldens ökade betydelse

för statens finanser ökar också riksdagens behov av utvärdering av

statsskuldsförvaltningen. En utvärdering bör syfta till att ge insyn och

till att möjliggöra en bedömning av hur statsskuldsförvaltningen faktiskt

bedrivits. Eftersom en utvärdering ger vägledning för framtida beslut är

den väsentlig även i ett framåtblickande perspektiv. Därutöver ger en

regelbundet återkommande utvärdering goda incitament till en effektiv

skuldförvaltning.

Idag bedömer riksdagen resultatet av Riksgäldskontorets verksamhet i

samband med budgetpropositionen. Förslaget att låta regeringen göra en

utvärdering i form av en skrivelse till riksdagen ger

statsskuldsförvaltningen en mer framskjuten roll i riksdagsbehandlingen.

Till detta kommer att en skrivelse som lämnas till riksdagen under våren

hinner motionsbehandlas före riksdagens sommaruppehåll. Skrivelsen

kan sedan behandlas av höstriksdagen när den åter samlats. Därigenom

kan utvärderingen få en skyndsammare riksdagsbehandling än en

utvärdering inom budgetpropositionens ram. Utvärderingen kan vara

färdigbehandlad av riksdagen i samband med att regeringen beslutar om

riktlinjerna för det kommande årets verksamhet vilket innebär att

eventuella synpunkter kan beaktas i de statsskuldspolitiska riktlinjerna

för det kommande verksamhetsåret. Vid en behandling i

budgetpropositionen skulle slutsatserna från utvärderingen endast ge

genomslag i de riktlinjer som avser det tredje verksamhetsåret efter

genomförandet. Det vore i och för sig önskvärt att skrivelsen angående

utvärderingen av statsskuldsförvaltningen lämnades till riksdagen i sådan

tid att den kunde färdigbehandlas under vårriksdagen. En så snabb

utvärdering bedöms dock inte vara möjlig under de närmaste åren. Efter

att former och rutiner utvecklats bör dock tiden för utvärderingen kunna

förkortas. På sikt bör det därför vara möjligt att riksdagen ges möjlighet

att behandla utvärderingen av statsskuldsförvaltningen under våren.

Ytterligare en fördel med att utvärderingen sker i en särskild skrivelse

till riksdagen är att en sådan underlättar en samlad bedömning av

statsskuldsförvaltningen. Skrivelsen bör således möjliggöra inte bara att

Riksgäldskontorets verksamhet utvärderas, utan även att de beslut

rörande statsskuldsförvaltningen som regeringen ansvarar för kan

utvärderas.

Regeringen skall således ansvara för att en utvärdering lämnas till

riksdagen. Regeringen skall göra denna utvärdering med utgångspunkt i

underlag som lämnas av Riksgäldskontoret. Eftersom

statsskuldsförvaltningens kostnadsminimeringsmål är långsiktigt bör

förvaltningen utvärderas över perioder som är tillräckligt långa för att

tillfälliga variationer i resultatet skall kunna utjämnas. Regeringen finner

att nuvarande femåriga utvärderingsperioder är lämpliga.

Femårsperioder omfattar vanligen flera konjukturfaser. En femårsperiod

är vidare inte längre än att den är överblickbar för sittande styrelse och

riksgäldsdirektör.

Utvärderingen bör innehålla en analys av hur

kostnadsminimeringsmålet har uppnåtts. Riskerna bör analyseras och

kostnaderna bör sättas i relation till tagna risker. Exempelvis kan en

utvärdering göras genom att jämföra resultatet med alternativa

upplåningsstrategier.

Till skillnad mot vad utredaren föreslår anges i regeringens förslag

inte marknadsvård som ett eget mål statsskuldsförvaltningen. Någon

särskild utvärdering av marknadsvårdande insatser såsom utredaren

föreslår är därför enligt regeringens uppfattning inte nödvändig.

Metoderna för utvärdering utvecklas fortlöpande. Regeringen finner det

därför olämpligt att i riksdagsbeslut ytterligare låsa fast vilka

utvärderingsmetoder som skall användas.

Regeringen kan även anlita extern kompetens för att erhålla ytterligare

underlag för skrivelsen. Det faktum att även beslut som regeringen

ansvarar för omfattas av utvärderingen talar för att så bör ske.

Finansutskottet kan kalla företrädare för Riksgäldskontoret och

regeringen till sina sammanträden för att få information om och

diskutera statsskuldsförvaltningens utformning. Detta kan ske i form av

offentliga utfrågningar. Utskottet har på så sätt möjligheter att

komplettera den information man får av regeringen i skrivelsen. Enligt

regeringens mening saknas skäl att reglera de närmare formerna för

riksdagsbehandlingen såsom utredningen föreslår.

9 Samråd i statsskuldsförvaltningen

Regeringens förslag: Regeringens beslut om riktlinjer för

statsskuldens förvaltning skall fattas efter förslag från

Riksgäldskontoret och efter yttrande av Riksbanken. Kravet på att

Riksgäldskontoret skall samråda med Riksbanken inför uppköp av

statslån tas bort.

Utredningens bedömning: Utredningen menar att man bör

eftersträva att statsskuldspolitiken och penningpolitiken bedrivs så

fristående från varandra som möjligt. Samtidigt föreslås att

statsskuldspolitiken skall bidra till trovärdighet för Riksbankens

prisstabilitetsmål.

Remissinstanserna: Riksgäldskontoret föreslår att bestämmelsen i

lagen om statens upplåning om att uppköp av svenska statspapper skall

ske i samråd med Sveriges riksbank tas bort och att en bestämmelse om

att Riksgäldskontoret skall informera Riksbanken om viktigare

statsskuldspolitiska beslut och åtgärder införs i Riksgäldskontorets

instruktion. Sveriges riksbank understryker att statsskuldspolitiken

måste hanteras på ett sätt som inte försvårar genomförandet av

penningpolitiken. Mot bakgrund av utvecklingen på de finansiella

marknaderna anser dock Riksbanken att en översyn av återstående

restriktioner för Riksgäldskontorets agerande på de finansiella

marknaderna är motiverad.

Skälen för regeringens förslag

Samråd inför regeringens årliga riktlinjebeslut

Idag beslutar regeringen om storleken på den årliga upplåningen i

utländsk valuta efter samråd med Riksbanken. Med den i avsnitt 6

föreslagna ordningen, att regeringen beslutar om riktlinjerna för hela

statsskuldsportföljen, finner regeringen det naturligt att regeringen inför

beslutet drar nytta av den kunskap som finns hos Riksgäldskontoret.

Genom att beslutet tas med utgångspunkt i de förslag som

Riksgäldskontoret ger säkerställs Riksgäldskontorets inflytande. Den

penningpolitiska restriktionen på statsskuldsförvaltningen gör det, enligt

regeringens mening, lämpligt att även Riksbanken bereds möjlighet att

ge synpunkter inför regeringens beslut. Detta sker lämpligen genom att

Riksbanken ges tillfälle att yttra sig över Riksgäldskontorets förslag.

Samråd mellan Riksgäldskontoret och Riksbanken

I den löpande statsskuldsförvaltningen skall Riksgäldskontoret enligt

nuvarande instruktionen samråda med Riksbanken i frågor av större

penningpolitisk betydelse. Därtill skall Riksgäldskontoret enligt lagen

om statens upplåning samråda med Riksbanken inför beslut om uppköp

av statslån.

Utvecklingen på de svenska finansmarknaderna under de senaste tio

åren har bland annat lett till större likviditet i marknaden för svenska

räntebärande värdepapper. Det bör därför idag finnas bättre

förutsättningar än tidigare för att statsskuldspolitiken skall kunna

genomföras utan att påverka möjligheterna att genomföra

penningpolitiken. Förvaltningen av statens skuld skall göras inom ramen

för penningpolitikens krav. Därtill är marknadsvård i dag ett naturligt

inslag i Riksgäldskontoret kostnadsminimering. Det finns därför liten

anledning att anta att Riksgäldskontoret kommer att vilja genomföra

transaktioner som försvårar genomförandet av penningpolitiken.

Behovet av samråd mellan Riksgäldskontoret och Riksbanken bedöms

följaktligen vara litet. I vissa fall kan dock samråd mellan

Riksgäldskontoret och Riksbanken vara befogat. Regeringen avser

därför inte att ta bort det krav på samråd med Riksbanken i frågor om

den allmänna inriktningen av upplåningsverksamheten, som regleras i

instruktionen för Riksgäldskontoret. Samrådet skall företrädesvis gälla

frågor av större penningpolitisk betydelse. Detta innebär att samråd till

exempel skall ske inför åtgärder som kan ge påtagliga signaleffekter om

kronans framtida kurs eller inflationsutvecklingen i Sverige och inför

beslut som har betydelse för Riksbankens möjligheter att genomföra

penningpolitiska operationer.

Det nuvarande lagreglerade kravet på Riksgäldskontoret att samråda

med Riksbanken vid uppköp av statslån infördes i syfte att undvika att

uppköpen försvårar genomförandet av Riksbankens penningpolitik.

Tidigare genomfördes också uppköpen av Riksbanken. Det finns inte

anledning att förutsätta att uppköp av lån leder till större påverkan på

räntan än exempelvis emissioner. Regeringen finner därför ingen grund

för att i lag särskilt reglera samrådsformerna för uppköp av statslån.

Regeringen konstaterar också att Riksgäldskontoret idag genomför

uppköp av statslån och att detta inte längre görs genom Riksbanken.

Löpande informationsutbyte

Idag sker ett löpande informationsutbyte mellan regeringen, Riksbanken

och Riksgäldskontoret i Arbetsgruppen för statens upplåning. De förslag

som ges i denna proposition innebär i detta avseende inga förändringar

mot dagens ordning.

10 Förlängning av fristen för omstrukturering

av AP-fondens fastighetsinnehav

Regeringens förslag: AP-fonden medges ett undantag från det

förbud att direktäga fastigheter i placeringssyfte som gäller fr.o.m.

den 1 september 1998. Undantaget avser fondens fastigheter i

utlandet och sträcker sig t.o.m. utgången av år 1999.

Skälen för regeringens förslag: Allmänna pensionsfondens (AP-

fondens) fastighetsinnehav förvaltas av första tredje fondstyrelserna.

Fondstyrelsernas fastighetsinnehav var vid utgången av år 1997 värderat

till 25,3 miljarder kronor. Av fastighetsinnehavet avsåg 21 miljarder

kronor fastigheter som ägs av AP-fonden direkt, medan resten ägs

indirekt främst via bolag. Enligt beslut av riksdagen hösten 1997 upphör

fondstyrelsernas möjlighet att som kapitalplacering direktäga

fastigheter fr.o.m. 1 september 1998 (prop. 1997/98:1 utg. omr. 2

avsnitt 4.5, bet. 1997/98:FiU2, rskr. 1997/98:120, SFS 1998:29). Efter

detta datum får fondstyrelserna investera i fastigheter endast genom

bolag eller andelar i utländsk fastighetsfond. Ändringen har skett främst

i syfte att effektivisera kapitalförvaltningen i AP-fonden och att

förbättra den svenska fastighetsmarknadens funktionssätt. Lagändringen

innebär att fondstyrelserna, för att kunna behålla sina direktäga

fastigheter, måste omstrukturera fastighetsinnehaven till indirekta

innehav senast till den 1 september 1998.

AP-fonden (första tredje fondstyrelserna) har i en skrivelse till

Finansdepartementet hemställt att tidpunkten för när fondstyrelserna

inte längre får direktäga fastigheter skjuts fram till utgången av år 1999

beträffande de fastigheter som styrelserna har i London. Som skäl har

fondstyrelserna i huvudsak anfört följande. De fastigheter i London som

fondstyrelserna direktäger är marknadsvärderade till 2,3 miljarder

kronor. En överföring av dessa fastigheter till ett bolag skulle medföra

en överlåtelseskatt (transfer tax) på 3 %, dvs. ca 70 miljoner kronor. För

att fastigheterna skall kunna hanteras på ett affärsmässigt effektivt sätt

och inte onödigtvis belastas av nämnda skatt undersöker fondstyrelserna

alternativa lösningar till en ren bolagisering. Bland annat analyseras

möjligheten att sälja hela eller delar av beståndet eller att apportera in

fastigheter till brittiska fastighetsbolag. Det är osäkert hur lång tid denna

process kommer att ta. För att inte komma i tidsnöd och därmed

försämra möjligheterna till en bra ekonomisk lösning bör den tidsgräns

för när fondstyrelserna inte längre får direktäga fastigheter

senareläggas.

Det är angeläget att en omstrukturering även av fastighetsinnehavet i

utlandet sker inom den tidsram som riksdagen beslutat. Fondstyrelserna

bör emellertid inte tvingas att göra detta till en kostnad som inte kan

anses försvarlig med hänsyn till kravet på en ändamålsenlig

kapitalförvaltning. Regeringen anser därför att fondstyrelserna bör få

ytterligare tid på sig att vidta lämpliga dispositioner beträffande de

fastigheter som styrelserna har i London. Fondstyrelserna bör ges det

begärda tidsutrymmet för detta. Regeringen förutsätter emellertid att

fondstyrelserna genomför en omstrukturering av fastighetsinnehavet i

London så snart det kan ske med hänsyn till kravet på en ändamålsenlig

förvaltning.

Lagtekniskt löses en förlängd tid för att omstrukturera första tredje

fondstyrelsernas fastighetsinnehav i utlandet genom ett tillägg i

ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till den ändring i AP-

fondsreglementet som beslutades av riksdagen i slutet av år 1997.

11 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens förslag rörande statsskuldsförvaltningen har inga direkta

budgetkonsekvenser. Förslagen om mål, ansvarsfördelning, utvärdering

och samrådsformer för statsskuldsförvaltningen syftar alla till att skapa

bästa möjliga förutsättningar för en effektiv statsskuldsförvaltning och

därmed lägre kostnader för staten på sikt.

I den målformulering för statsskuldsförvaltningen som regeringen

föreslår anges även restriktionen att risken i statsskuldsförvaltningen

skall beaktas. Den av regeringen föreslagna ansvarsfördelningen

möjliggör en samlad riskbedömning. Dessa faktorer kan förväntas

medverka till stabilitet i statens finanser.

Regeringen förslag rörande en förlängning av fristen för AP-fonden

att omstrukturera sitt fastighetsinnehav i utlandet har inga direkta

konsekvenser för statens budget.

12 Författningskommentarer

12.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1387) om

statens upplåning

1 §

Paragrafen har ändrats på så sätt att det särskilda kravet på samråd vid

uppköp av statslån tagits bort. Skälen härtill framgår av avsnitt 9.

3 §

Paragrafen har bytt beteckning från 2 § till 3 §. Som en följd av att

beteckningen för 1 a § ändras till 2 § har också hänvisning ändrats på

motsvarande sätt.

5 §

Bestämmelsen, som är ny, anger målet för förvaltningen av statens

skuld. Målet är att långsiktigt minimera kostnaderna för statens skuld.

Till målet finns två restriktioner; dels skall risken i förvaltningen

beaktas, dels skall statsskulden förvaltas inom ramen för de krav som

penningpolitiken ställer. Bestämmelsen behandlas utförligt i avsnitt 7.

6 §

I paragrafen, som är ny, anges att regeringen årligen skall besluta om

riktlinjer för statsskuldsförvaltningen samt vissa bestämmelser om hur

beslutet skall beredas. Skälen för bestämmelsen behandlas närmare i

avsnitt 6.

7 §

Paragrafen är ny och anger att regeringen skall utvärdera

statsskuldsförvaltningen i en årlig skrivelse till riksdagen. Detta

motiveras närmare i avsnitt 8.

12.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:29) om ändring

i lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna

pensionsfonden

Punkt 2 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

Bestämmelser har behandlats i avsnitt 10.

12.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1059) om

statsbudgeten.

11 §

Ändringen är en följd av att lagen om statens upplåning ändrat rubrik till

lagen om statens upplåning och skuldförvaltning.

12.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

12 §

Ändring i hänvisning till följd av att lagen om statens upplåning ändrat

rubrik till lagen om statens upplåning och skuldförvaltning.

Förteckning över remissinstanser avseende

betänkandet (SOU 1997:66) Statsskuldspolitiken

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Sveriges riksbank,

Kammarrätten i Göteborg, Riksgäldskontoret, Statskontoret,

Riksrevisionsverket, Konjunkturinstitutet, Första till tredje AP-

fondstyrelserna, Handelshögskolan i Göteborg, Handelshögskolan i

Stockholm, Konkurrensverket, Sveriges Industriförbund, Sveriges

Försäkringsförbund, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige,

Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska Bankföreningen,

Penningmarknadsinformation AB och Svenska Fondhandlareföreningen.

Kommerskollegium, Finansinspektionen, Stockholms Fondbörs AB,

Lunds universitet, Kammarkollegiet, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Kooperativa förbundet, Finansbolagens förening,

Fondbolagens förening, Handelns utredningsinstitut och

Värdepapperscentralen AB har förklarat sig avstå från att lämna

remissyttrande

Framställan om dispens för överföring av direktägda

utländska fastigheter till bolag

Enligt den ändring av Allmänna Pensionsfondens reglemente

(1983:1092) som riksdagen fattade beslut om i december 1997 (prop.

1997/98:1, bet. 1997/98:FiU2, rskr. 1997/98:120) får inte Första,

Andra och Tredje fondstyrelserna (AP-fonden 1-3) efter den 1

september 1998 längre äga fastigheter direkt. Ägandet måste därefter

vara i form av aktier i svenska eller utländska fastighetsbolag. AP-

fondens 1-3 totala fastighetsbestånd var marknadsvärderat till 25,3 mdkr

per 97-12-31.

De fastigheter som AP-fonden 1-3 direktäger i Sverige, vilka

motsvarar ett värde av 19,7 mdkr, kommer att föras över till ett av

fondstyrelserna gemensamt helägt fastighetsbolag. Avsikten är att denna

överföring ska vara genomförd vid halvårsskiftet 1998.

Utöver det svenska fastighetsbeståndet har AP-fonden 1-3 också

investerat i fastigheter i London och Bryssel samt i amerikanska

fastighetsfonder s.k. REIT s. Av de utländska fastighetsinvesteringarna

utgörs huvuddelen av investeringarna i London av direktägda fastigheter.

Beståndet i London var vid årsskiftet marknadsvärderat till totalt 3,1

mdkr varav 2,3 mdkr utgjorde direktägda fastigheter. De resterande

utländska fastighetsinvesteringarna på sammanlagt 2,5 mdkr är i indirekt

form.

En överföring av de direktägda fastigheterna i London till ett av AP-

fonden 1-3 helägt bolag uppfyller kravet på bolagisering men medför att

överföringen kommer att beläggas med en lagfart (transfer tax) på 3 %

motsvarande ca 70 mdkr. För att Londonfastigheterna ska kunna hanteras

på ett affärsmässigt effektivt sätt och inte onödigtvis belastas av denna

transfer tax undersöks alternativa lösningar till en ren bolagisering.

Bl.a. analyseras möjligheten att sälja hela eller delar av beståndet eller

att apportera in fastigheter till brittiska fastighetsbolag. Det är osäkert

hur lång tid denna process kommer att ta. För att inte komma i tidsnöd

och därmed försämra möjligheterna till en bra ekonomisk lösning bör

tidsgränsen för när AP-fonden 1-3 inte längre får äga fastigheter direkt

senareläggas avseende innehavet i London.

Fondstyrelserna hemställer mot denna bakgrund att tidpunkten när

fondstyrelserna inte längre får direktägda fastigheter i London, förskjuts

från 1 september 1998 till 31 december 1999. Huvudmotivet är att

fondstyrelserna därigenom kan uppnå en affärsmässig bättre lösning än

eljest.

För

ALLMÄNNA PENSIONFONDEN

Första, Andra och Tredje fondstyrelserna

Lennart[REDACTED_EFTERNAMN]

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist.

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Förvaltningen av statsskulden

 Senaste lydelse 1995:970.

 Senaste lydelse 1995:969.

Prop. 1997/98:154

2

1

Prop. 1997/98:154

3

Prop. 1997/98:154

3

Prop. 1997/98:154

35

4

Prop. 1997/98:154

30

30

Prop. 1997/98:154

Bilaga 1

36

31

Prop. 1997/98:154

Bilaga 1

31

31

Prop. 1997/98:154

Bilaga 2

37

2

Prop. 1997/98:154

38

1

Prop. 1997/98:154

Bilaga 3

39

1