Regeringens proposition

 1992/93:222

 om ändringar i svensk försäkringsavtalsrätt med anledning

 av EES-avtalet

 Prop.

 1992/93:222

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har

 tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 25

 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen behandlas frågan om en anpassning av svensk

 försäkringsavtalsrätt till reglerna i EG-direktiven om

 livförsäkring och skadeförsäkring. Direktiven ingår i det

 regelverk som omfattas av EES-avtalet.

 I propositionen föreslås nya lagregler på två områden. Det

 gäller dels frågan om vilket lands lag som skall tillämpas

 på avtal om livförsäkring eller skadeförsäkring, dels frågan

 om försäkringstagarens rätt att säga upp ett avtal om

 individuell livförsäkring inom en viss tid efter det att han

 har fått kännedom om att avtalet har kommit till stånd.

 Det föreslås att direktivens regler om lagval skall

 införlivas i svensk rätt genom en särskild lag om tillämplig

 lag för vissa försäkringsavtal som har anknytning till

 stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Enligt

 den nya lagen blir huvudregeln för avtal om livförsäkring

 att lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om han är

 en fysisk person, har sin vanliga vistelseort skall

 tillämpas på försäkringsavtalet. Är försäkringstagaren en

 juridisk person, tillämpas i stället lagen i den EES-stat

 där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. För

 avtal om skadeförsäkring innebär huvudregeln att lagen i den

 EES-stat där risken är belägen skall tillämpas på avtalet,

 om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har

 sin centrala förvaltning i den staten.

 En EG-regel om rätt för försäkringstagaren att säga upp

 avtal om livförsäkring föreslås bli införd i svensk rätt

 genom en ny paragraf i lagen (1927:77) om försäkringsavtal.

 Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den dag

 regeringen bestämmer.

 1

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs följande[1].

 Tillämpningsområde m.m.

 1 § Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring

 som har anknytning till två eller flera stater inom

 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om

 försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga

 vistelseort i en EES-stat eller om försäkringstagaren är en

 juridisk person och det driftställe som avtalet gäller för

 är beläget i en EES-stat.

 Med livförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar

 som anges i 2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[2].

 2 § Denna lag tillämpas också på sådana avtal om

 skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera

 EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en

 EES-stat.

 Med skadeförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar

 som anges i 2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[3].

 3 § Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag

 a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad

 och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet

 täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen

 är belägen,

 b) när försäkringen avser registreringspliktigt fordon,

 den EES-stat där registreringen har skett,

 c) när försäkringen har en giltighetstid av fyra månader

 eller mindre och oberoende av försäkringsklass täcker rese-

 eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren

 har tecknat försäkringen,

 d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a-c, om

 försäkringstagaren är en fysisk person, den EES-stat där han

 har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är

 en juridisk person, den EES-stat där det driftställe som

 avtalet gäller för är beläget.

 4 § Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som

 avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen

 (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om delpensionsför-

 säkring, lagen (1991:1047) om sjuklön eller lagen (1993:16)

 om försäkring mot vissa semesterlönekostnader.

 Tillämplig lag för avtal om livförsäkring

 5 § På ett avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den

 EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person,

 har sin vanliga vistelseort. Om försäkringstagaren är en

 juridisk person, tillämpas lagen i den EES-stat där det

 driftställe som avtalet gäller för är beläget.

 Om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin

 vanliga vistelseort i en EES-stat och är medborgare i en

 annan EES-stat, får parterna avtala att lagen i den EES-stat

 där han är medborgare skall tillämpas.

 Om den lag som är tillämplig enligt första stycket är

 utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i

 någon annan stat skall tillämpas.

 Tillämplig lag för avtal om skadeförsäkring

 6 § Om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller

 har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är

 belägen, skall lagen i den staten tillämpas på ett avtal om

 skadeförsäkring. Om den lagen är utländsk och medger det,

 får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas.

 7 § Om försäkringstagaren inte har sin vanliga vistelseort

 eller inte har sin centrala förvaltning i den EES-stat där

 risken är belägen, får parterna avtala att tillämplig lag

 för ett avtal om skadeförsäkring skall vara antingen lagen i

 den EES-stat där risken är belägen eller lagen i den stat

 där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har

 sin centrala förvaltning.

 Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och

 avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till

 sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får

 parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala

 att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av

 dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har

 sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning.

 Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra

 stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig

 lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet.

 8 § Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat

 än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala

 att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas trots

 bestämmelserna i 6 och 7 §§.

 9 § Trots bestämmelserna i 6 och 7 §§ får parterna avtala

 vilken stats lag som skall vara tillämplig på

 försäkringsavtalet, om detta gäller en risk som hänför sig

 till

 1. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 4-7, 11 och 12 försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1],

 2. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 14 och 15 försäkringsrörelselagen, om

 försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade

 risken avser näringsverksamheten, eller

 3. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 3, 8-10, 13 och 16 försäkringsrörelselagen,

 om försäkringstagaren är näringsidkare och minst två av

 följande förutsättningar är uppfyllda enligt senast

 fastställda resultat- och balansräkning:

 a) Försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår

 till minst ett belopp motsvarande 6 200 000 ecu.

 b) Försäkringstagaren har en bruttoomsättning som uppgår

 till minst ett belopp motsvarande 12 800 000 ecu.

 c) Försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250

 personer anställda.

 Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger kon-

 cernredovisning, skall förutsättningarna i första stycket 3

 gälla koncernen.

 10 § Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har

 avtalat att en viss stats lag skall tillämpas men alla

 övriga omständigheter av betydelse vid tiden för nämnda

 avtal anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana

 bestämmelser i den sistnämnda statens lag tillämpas som

 enligt den lagen inte får åsidosättas genom avtal.

 11 § Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall

 antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller

 framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall,

 såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen

 i den av staterna enligt 7, 8 eller 10 § till vilken avtalet

 har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas, skall

 avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den EES-stat

 där risken är belägen.

 Har en avskiljbar del av avtalet en starkare anknytning

 till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än

 till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen

 skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda

 staten tillämpas på denna del av avtalet, om det finns

 synnerliga skäl för det.

 Tillämplig lag för avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 12 § På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 tillämpas, i stället för vad som annars skulle följa av 6-11

 §§, lagen i den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten

 att teckna försäkring.

 Vissa tvingande regler

 13 § Om en tvist om försäkringsavtal handläggs vid svensk

 domstol, skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag

 sådana svenska bestämmelser tillämpas som inte får

 åsidosättas oavsett vilken stats lag som i övrigt är

 tillämplig på avtalet.

 _________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 **FOOTNOTES**

 [1]Jfr EES-avtalet bilaga IX och rådets

 direktiv 88/357/EEG (EGT nr

 L 172, 4.7.1988, s. 1) m.fl.

 [2]Lydelse enligt lagrådsremiss den 25

 mars 1993 om ändrad lagstiftning för

 försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 [3]Se not 2.

 [1]Lydelse enligt lagrådsremiss den 25

 mars 1993 om ändrad lagstiftning för

 försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 3

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1927:77) om

 försäkringsavtal skall införas en ny paragraf, 97 a §, av

 följande lydelse.

 97 a § Försäkringstagaren har rätt att säga upp

 försäkringen inom två veckor från den dag då han fick

 kännedom om att avtalet kommit till stånd. Detta gäller dock

 inte

 1. försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som

 grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för

 gruppen, eller

 2. försäkringar med en avtalad giltighetstid om sex

 månader eller mindre.

 Om försäkringstagaren säger upp avtalet enligt första

 stycket, befrias han från alla framtida förpliktelser som

 annars följer av avtalet.

 Förbehåll, som i jämförelse med första och andra styckena

 är till nackdel för försäkringstagaren, får inte åberopas av

 försäkringsgivaren.

 __________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 4

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 mars

 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

 B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om ändringar i svensk försäkringsavtalsrätt med

 anledning av EES-avtalet

 1 Inledning

 Riksdagen har nyligen godkänt avtalet om Europeiska

 ekonomiska samarbetsområdet, EES-avtalet (prop. 1991/92:170,

 bet. 1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18). Genom avtalet har

 Sverige och övriga deltagande EFTA-länder förbundit sig att

 införliva stora delar av EG:s regelverk i sin rättsordning.

 Regeringen har den 18 mars 1993 beslutat prop. 1992/93:225

 om godkännande av protokoll med justeringar av avtalet om

 EES m.m. Protokollet är föranlett av att Schweiz på grund av

 ett negativt utfall i en folkomröstning inte kan ratificera

 EES-avtalet.

 Genom EES-avtalet skapas ett samarbetsområde där varor,

 tjänster, personer och kapital skall kunna röra sig fritt

 över gränserna. Man talar om de fyra friheterna. Samarbetet

 skall ske på grundval av de delar av EG:s regelverk -

 l''''acquis communautaire - som har bedömts relevanta för ett

 deltagande i EG:s inre marknad. Dessa regler har

 integrerats i EES-avtalet och skall inordnas i

 EFTA-ländernas rättsordningar. Enhetliga regler skall gälla

 inom hela samarbetsområdet.

 På området för finansiella tjänster har Sverige och övriga

 EES-stater genom avtalet åtagit sig att införa regler om

 etableringsfrihet och om rätt att tillhandahålla tjänster

 motsvarande vad som enligt Romfördraget gäller för

 medlemsländerna i EG. De grundläggande reglerna om

 etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster

 finns i artiklarna 31 och 36 i EES-avtalet. Dessa artiklar

 hänvisar i sin tur till preciserade regler i särskilda

 bilagor till avtalet. Av dessa hänför sig bilaga IX till

 området för finansiella tjänster, omfattande bl.a.

 8

 försäkringsverksamhet. De centrala EES-reglerna för

 försäkringsverksamhet finns i de EG-direktiv som benämns

 första skadeförsäkringsdirektivet (73/239/EEG) och andra

 skadeförsäkringsdirektivet (88/357/EEG) samt första

 livförsäkringsdirektivet (79/267/EEG) och andra livförsäk-

 ringsdirektivet (90/619/EEG). Under år 1992 har EG antagit

 såväl ett tredje skadeförsäkringsdirektiv (92/49/EEG) som

 ett tredje livförsäkringsdirektiv (92/96/EEG). Dessa båda

 direktiv ingår inte ännu i EES-avtalet men avsikten är att

 de skall integreras i detta. Gemensamt för alla de nämnda

 direktiven är att de avser huvudsakligen frågor om

 försäkringsrörelse.

 Första och andra livförsäkringsdirektiven samt första och

 andra skadeförsäkringsdirektiven ligger till grund för

 förslag till lagstiftning som utarbetats inom

 Finansdepartementet. Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] kommer senare i dag

 att anmäla frågan om remiss till Lagrådet av detta förslag.

 I Finansdepartementets lagstiftningsärende undantas två

 frågor som hör till Justitiedepartementets ansvarsområde.

 Det gäller dels regler om lagval i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet och i det andra livförsäkrings-

 direktivet, dels en regel om uppsägningsrätt för

 försäkringstagaren i det andra livförsäkringsdirektivet.

 Utdrag ur dessa direktiv på engelska resp. svenska bör fogas

 som bilagor 1 och 2 resp. 3 och 4 till protokollet i detta

 ärende.

 Nyssnämnda regler har behandlats i en inom

 Justitiedepartementet upprättad promemoria, EG-anpassning av

 svensk försäkringsavtalsrätt (Ds 1992:28). I promemorian

 föreslås att lagvalsreglerna införlivas i svensk rätt genom

 en särskild lag samt att regeln om uppsägningsrätt tas in i

 lagen (1927:77) om försäkringsavtal. Promemorian har

 remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas

 dels en sammanfattning av promemorian som bilaga 5, dels

 promemorians lagförslag som bilaga 6, dels en förteckning

 över remissinstanserna som bilaga 7. En sammanställning av

 remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet

 (Justitiedepartementets dnr 92-1474).

 Jag kommer i det följande att ta upp de lagstiftnings-

 frågor som har behandlats i promemorian från

 Justitiedepartementet.

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 10 september 1992 att inhämta

 Lagrådets yttrande över förslag till lag om tillämplig lag

 för vissa försäkringsavtal, m.m. som hade upprättats inom

 Justitiedepartementet. Lagrådsremissens lagförslag bör fogas

 till protokollet i detta ärende som bilaga 8.

 Lagrådet har yttrat sig över förslagen. Yttrandet bör

 fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 9.

 Lagrådet har godtagit förslagen men har på en punkt

 ifrågasatt valet av terminologi. Lagrådet har förordat att

 uttrycket "hemvist" byts mot "vanliga vistelseort" som

 motsvarighet till uttrycket "habitual residence" i den

 engelska versionen av EG-direktiven. Som framgår av det

 följande (se avsnitt 4.1) delar jag Lagrådets uppfattning.

 Jag har gjort några redaktionella ändringar i de

 remitterade lagförslagen. Vidare föreslår jag en ändring som

 är föranledd av senare tillkommen lagstiftning (se

 specialmotiveringen till 4 § i förslaget till lag om

 tillämplig lag för vissa försäkringsavtal). Slutligen har

 utformningen av 1 och 9 §§ i förslaget till lag om

 tillämplig lag för vissa försäkringsavtal anpassats för att

 stämma överens med lagförslagen i Finansdepartementets

 lagstiftningsärende.

 I ärendet har jag samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

 2 Allmän motivering

 2.1 Allmänna utgångspunkter

 Promemorians förslag har av de flesta remissinstanserna

 bemötts positivt eller lämnats utan erinran. Jag lägger

 därför promemorians förslag i de flesta avseenden till grund

 för mina ställningstaganden. På ett par punkter gör jag en

 annan bedömning än den som redovisas i promemorian.

 Några remissinstanser har kritiserat att de svenska

 lagvalsreglerna lagtekniskt nära återspeglar direktivens

 bestämmelser. I några fall har anförts att vissa frågor

 behöver utvecklas närmare, såsom innebörden av vissa begrepp

 och uttryck hämtade från direktiven. Från flera håll har man

 pekat på oklarheter och efterlyst ytterligare vägledning för

 tolkning och tillämpning av reglerna.

 Till detta vill jag erinra om att syftet med

 lagstiftningen är att anpassa svensk rätt till

 EG-direktivens regler. Reglerna i direktiven är utformade så

 att möjligheterna att avvika från direktivtexten är mycket

 begränsade. Man måste då gå försiktigt till väga för att

 inte avlägsna sig från direktivens EG-rättsliga innebörd.

 Vissa begrepp och uttryck i direktivtexten måste användas

 också i de svenska reglerna, eftersom det inte finns utrymme

 för att ersätta dem med andra inarbetade nationella

 formuleringar. Vidare är det uteslutet att med utförliga

 svenska lagmotiv ge anvisningar för tolkningen av oklara

 bestämmelser i EG-direktiv.

 Vad jag nu anfört gäller på motsvarande sätt när andra

 EG-regler till följd av EES-avtalet skall införlivas i

 svensk rätt, se prop. 1991/92:170 s. 149 f. och bet.

 1992/93:EU1 s. 170 f. I praktiken betyder detta att

 hittillsvarande svensk lagstiftningsteknik kommer att i

 vissa avseenden grundligt förändras med ett EES-avtal och,

 längre fram, genom ett EG-medlemskap.

 Till EG:s lagstiftning finns inte förarbeten av den typ

 som vi är vana vid i Sverige. Beslut om ny lagstiftning i EG

 utgör inte sällan kompromisser inom rådet och kommissionen,

 beslut som dessutom har förhandlats fram utan offentlig

 insyn. De enda officiella motiv som finns till

 EG-lagstiftning är de relativt kortfattade och allmänt

 hållna ingresser (preamblar) som vanligen inleder varje

 förordning eller direktiv. Dessa ingresser är inte av den

 resonerande eller argumenterande karaktär som vi hos oss

 finner i propositioner och utskottsbetänkanden. Några

 uttalanden om hur en viss bestämmelse i en förordning eller

 ett direktiv skall tolkas förekommer inte där. Inte heller i

 några andra dokument eller uttalanden från kommissionen

 eller ministerrådet i samband med att nya regler antas ges

 någon sådan vägledning. Detta beror på att det är

 EG-domstolen som enligt EG:s rättsordning är exklusivt

 behörig att göra auktoritativa uttalanden om innebörden av

 EG:s rättsregler.

 I EES-avtalet (artikel 6) finns regler om en enhetlig

 tolkning och tillämpning av EES-regler som materiellt

 motsvaras av regler i EG-rätten. Redan detta förhållande

 omöjliggör i princip att vi i propositioner eller

 utskottsbetänkanden i samband med att vi införlivar sådana

 regler med svensk rätt ger anvisningar om hur dessa regler

 bör tolkas. Härtill kommer att vi enligt avtalet skall

 införliva förordningar som sådana, dvs. utan några som helst

 ändringar eller tillägg, och att vi när det gäller direktiv

 har valfrihet endast i fråga om formerna för och sättet för

 införlivande.

 I lagförarbeten på de områden som omfattas av EES-avtalet

 finns det inte något utrymme för sådana motivuttalanden om

 hur vissa regler bör tolkas som hos oss av tradition har

 tillmätts stor betydelse i domstolarnas rättstillämpning.

 Detta innebär emellertid inte att motivuttalanden helt

 kommer att saknas på dessa områden. Bl.a. kan det vara

 lämpligt att i en lagrådsremiss eller en proposition som

 gäller införlivande av ett EG-direktiv göra uttalanden om

 varför en viss föreslagen reglering kan anses överensstämma

 med vad det ifrågavarande direktivet kräver. Till ledning

 för rättstillämpningen kan det vidare finnas anledning att

 beskriva reglernas bakgrund, inbördes förhållande och

 dylikt.

 Vad jag nu anfört innebär alltså att det inte kan komma i

 fråga att genom lagbestämmelser eller motivuttalanden

 genomföra en svensk tolkning av direktivens regler som

 riskerar att avvika från EG-rättens. Det medför att man i

 Sverige på samma sätt som inom EG får leva med en viss

 osäkerhet om direktivens innebörd intill dess denna

 preciseras genom domstolsavgöranden eller på annat sätt.

 Som framhålls i prop. 1991/92:170 och som också riksdagen

 har understrukit medför denna förändrade lagstiftningsteknik

 att domstolarnas betydelse över huvud taget torde komma att

 öka, samtidigt som det kommer att ställas stora krav på de

 dömande instanserna.

 På grund av det anförda ansluter jag mig till den

 lagstiftningsteknik som använts i promemorian. Beträffande

 några bestämmelser föreslår jag vissa omformuleringar för

 att bestämmelserna skall stämma bättre överens med

 EG-reglerna.

 I detta sammanhang vill jag nämna att en remissinstans,

 Hovrätten för Västra Sverige, har efterlyst vägledning även

 beträffande en del allmänna frågor som aktualiseras inom den

 internationella privaträtten, såsom frågan om en domstol

 skall tillämpa lagvalsreglerna självmant eller först om de

 åberopas av någon av parterna. Frågor av den karaktären

 regleras inte i direktiven och de måste även i

 fortsättningen lösas i rättstillämpningen.

 2.2 Regler om lagval

 2.2.1 Gällande rätt

 Avtalsstatutet[2]

 I den svenska internationella privaträtten anses varje

 enskilt förmögenhetsrättsligt avtal i princip vara

 underkastat ett visst lands lag. Denna rättsordning

 betecknas som kontraktets avtalsstatut. Man skall således

 kunna hänföra varje avtal under en viss rättsordning.

 Enligt avtalsstatutet prövas först och främst frågor om

 ett avtals giltighet. Det gäller regler om hur avtal kommer

 till stånd och huruvida avtalet är ogiltigt på grund av

 tvång, svek, misstag o.d. Avtalsstatutet används också för

 att avgöra frågor om de avtalsslutande parternas inbördes

 rättigheter och förpliktelser på grund av avtalet.

 Avtalsstatutet bestämmer ramen för parternas avtalsfrihet,

 såtillvida att avtal eller enskilda avtalsvillkor som

 strider mot tvingande regler i avtalsstatutet är ogiltiga.

 Om parterna inte utnyttjar den avtalsfrihet som de har

 enligt avtalsstatutet, blir det de dispositiva

 bestämmelserna i den rättsordningen som skall användas för

 att tolka och utfylla avtalet. Avtalsstatutet tillämpas

 också i fråga om skadeståndsskyldighet på grund av

 kontraktsbrott, preskription och skyldighet att betala

 ränta. Vidare anses frågor om en avtalsparts överlåtelse av

 rättigheter enligt avtalet och andra typer av ändringar i

 avtalet följa avtalsstatutets regler. Också frågor om

 kvittning anses höra till avtalsstatutets tillämpningsom-

 råde.

 Som exempel på frågor där avtalsstatutet inte är

 tillämpligt kan nämnas parternas rättskapacitet och

 rättshandlingsförmåga. Frågan om en person har behörighet

 att på grund av fullmakt ingå avtal i annans namn anses

 också ligga utanför avtalsstatutets tillämpningsområde.

 Detsamma gäller avtalets sakrättsliga verkningar; här gäller

 i stället de sakrättsliga lagvalsreglerna.

 I svensk rätt finns det inte några allmänna

 internationellt privaträttsliga lagregler om sättet att

 fastställa avtalsstatutet. Skrivna lagvalsregler finns i

 första hand i lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande

 internationella köp av lösa saker, växellagen (1932:130) och

 checklagen (1932:131). Dessutom finner man i vissa lagar

 enstaka, ofta ofullständiga och ensidiga, lagvalsregler

 avseende vissa speciella rättsförhållanden.

 När man skall fastställa avtalsstatutet utanför nu nämnda

 reglers tillämpningsområde är man hänvisad till den

 juridiska litteraturen och till ett antal rättsfall.

 Utgångspunkten är här att parterna i ett avtal som har

 internationell karaktär själva får bestämma vilket lands lag

 som skall vara avtalsstatut för deras överenskommelse. Det

 har dock i den rättsliga litteraturen hävdats att deras

 valfrihet skulle begränsas till de rättsordningar som har en

 stark naturlig anknytning till rättsförhållandet för att

 inte parterna skulle ha obegränsade möjligheter att undkomma

 tvingande civilrättslig lagstiftning. Den moderna in-

 ställningen torde vara att en anknytning till den valda

 lagen inte erfordras så snart ett rimligt intresse för det

 gjorda lagvalet kan konstateras hos parterna eller en av

 dem.

 En annan begränsning som föreslagits i litteraturen går ut

 på att man i den svagare partens intresse i det närmaste

 utesluter avtalsparternas rätt att själva välja tillämplig

 lag i anställnings- och konsumentavtal, så att parternas

 lagval skall vara avgörande endast i fråga om vanliga

 kommersiella avtal. Tanken har då varit att tvingande

 bestämmelser på dessa områden är ett slags ordre public--

 regler, dvs. de slår igenom i vissa fall även när utländsk

 rätt i princip är tillämplig på rättsförhållandet. Man skall

 därvid fastställa tillämplig lag med hjälp av vanliga

 internationellt privaträttsliga principer, men vissa svenska

 ordre public-regler slår igenom även när rättsförhållandet i

 princip är underkastat ett främmande avtalsstatut.

 Om parterna inte har valt något visst lands lag, anses

 avtalsstatutet vara rättsordningen i det land som uppvisar

 den starkaste och mest relevanta anknytningen till avtalet.

 För att fastställa vilken denna rättsordning är använder sig

 svenska domstolar av den s.k. individualiserande metoden.

 Metoden innebär att man tar hänsyn till avtalets alla

 individuella anknytningar till olika länder, såsom parternas

 nationalitet och hemvist (eventuellt var det fasta

 driftställe som avtalet rör är beläget), platsen för

 avtalets tillkomst, platsen där avtalsförpliktelserna skall

 uppfyllas, avtalat myntslag, avtalets språk osv. Valet av

 avtalsstatut beror på de olika anknytningarnas intensitet

 och samspel i det enskilda fallet, varvid vissa anknytningar

 (t.ex. parternas hemvist) tillmäts avsevärt större betydelse

 än andra (t.ex. avtalets språk). Genom att väga de olika

 anknytningarna mot varandra försöker man få en helhetsbild

 av till vilket land avtalet har sin starkaste naturliga

 anknytning.

 För vissa ofta förekommande avtal har man i den juridiska

 litteraturen och i rättspraxis utvecklat s.k.

 presumtionsregler som används för att bestämma

 avtalsstatutet, om omständigheterna i det enskilda fallet

 inte ger vid handen att avtalet har en starkare anknytning

 till någon annan rättsordning. Reglerna är inte bindande

 utan kan närmast betecknas som rekommendationer. De s.k.

 massavtalen, dvs. sådana avtal med visst typiskt och

 standardiserat innehåll som i mängder ingås av företag som

 försäkringsbolag, banker, transportföretag, resebyråer osv.

 anses i tveksamma fall böra prövas enligt lagen i det land

 där företaget har sitt säte. Om avtalet har ingåtts genom

 ett fast driftställe, anses driftställets ort i stället vara

 avgörande.

 Svensk lagstiftning om försäkringsavtal

 Avtal om privat försäkring regleras i dag väsentligen i

 lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Såvitt gäller

 skadeförsäkring för konsumenter har reglerna i den lagen

 dock ersatts av konsumentförsäkringslagen (1980:38, KFL).

 En statlig utredning, den s.k. Försäkringsrättskommittén,

 har i ett delbetänkande (SOU 1986:56) föreslagit en per-

 sonförsäkringslag, som skall ersätta FAL:s regler om liv-,

 sjuk- och olycksfallsförsäkring.

 Kommitténs slutbetänkande (SOU 1989:88) innehåller förslag

 till en skadeförsäkringslag, som tillsammans med den

 tidigare föreslagna personförsäkringslagen avses ersätta

 såväl FAL som KFL. Skadeförsäkringslagen avses gälla

 försäkring för både företag och konsumenter.

 Avtalsstatut för försäkring

 Varken i FAL eller KFL finns det några internationellt

 privaträttsliga regler om tillämplig lag. Sådana regler

 föreslås inte heller i förslaget till personförsäkringslag

 (SOU 1986:56) eller i förslaget till skadeförsäkringslag

 (SOU 1989:88). Här blir i stället allmänna rättsprinciper

 tillämpliga.

 I brist på avtalsreglering gäller grundsatsen att lagen på

 försäkringsbolagets domicilort blir tillämplig såsom

 avtalsstatut; om avtalet ingåtts genom ett fast driftställe,

 tillämpas i stället lagen på driftställets ort (se Bogdan,

 Internationell privat- och processrätt, 4 uppl. s. 243).

 Genom avtalet kan emellertid bestämmas att ett annat lands

 lag skall vara avtalsstatut. Den omständigheten att den

 utländska rättsordningen inte är förenlig med svensk

 tvingande lagstiftning anses inte hindra att en hänvisning

 till den utländska lagen slår igenom. För att de svenska

 reglerna skall ta över torde fordras att den utländska

 lagstiftningen på ett mera markant sätt avviker från de

 svenska rättsreglerna; det är då närmast fråga om

 tillämpning av grundsatsen om ordre public, varvid man dock

 synes ge denna ett mer vidsträckt område än annars (se SOU

 1989:88 s.138; jfr Bogdan, avsnitt 14.6 med hänvisningar).

 En regel i lagen (1950:272) om rätt för utländska

 försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige

 bör nämnas i detta sammanhang. Enligt 5 § första stycket i

 den lagen skall ett utländskt försäkringsbolag som driver

 försäkringsrörelse i Sverige lyda under svensk lag i alla

 rättsförhållanden som härrör från bolagets verksamhet här i

 landet. Bestämmelsen torde inte vara att anse som en

 lagvalsregel utan som en regel om att försäkringsbolaget i

 dessa förhållanden måste underkasta sig svensk lag,

 inklusive svensk internationell privaträtt (jfr beträffande

 motsvarande regel i dansk rätt, Lovforslag nr. L 8 FT

 1983-84 [2. samling] s. 29).

 Romkonventionen

 Den 19 juni 1980 undertecknades i Rom EG-konventionen om

 tillämplig lag på kontraktsrättsliga förpliktelser.

 Romkonventionen är avsedd att unifiera EG-ländernas

 lagvalsregler på avtalsrättens område. Vissa undantag har

 gjorts i fråga om tillämpningsområdet. Konventionen är t.ex.

 inte tillämplig på sådana avtal om direkt försäkring som

 avser risker belägna i EG-länderna (artikel 1.3). En

 beskrivning av konventionens huvudsakliga innehåll finns i

 promemorian (s. 18 f.).

 Domstols behörighet och verkställighet av domar

 De internationellt privaträttsliga frågorna om tillämplig

 lag har nära samband med de internationellt processrättsliga

 frågorna, särskilt frågan om svensk domsrätt. För att frågan

 om tillämplig lag över huvud taget skall uppkomma inför

 svensk domstol krävs det att svensk domsrätt föreligger.

 Som påpekas i promemorian (s. 21) har svensk rätt hittills

 i stor utsträckning saknat lagregler om domstols inter-

 nationella behörighet på privaträttens område. Möjligheterna

 till verkställighet av utländska domar har också varit

 begränsade.

 Mellan EG:s medlemsländer gäller den s.k.

 Brysselkonventionen, 1968 års konvention om domstols

 behörighet och om verkställighet av domar i civila och

 kommersiella mål. Genom denna konvention har EG-länderna

 åstadkommit en enhetlig reglering av domstols internatio-

 nella behörighet och i fråga om erkännande och verkställig-

 het av domar på privaträttens område. Brysselkonventionen

 kan tillträdas endast av EG:s medlemsländer.

 De enhetliga regler som genom Brysselkonventionen gäller

 för EG-länderna utsträcks till EFTA-länderna genom den s.k.

 Luganokonventionen, 1988 års konvention om domstols

 behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens

 område.

 Luganokonventionen gäller inte bara i förhållandet mellan

 å ena sidan EFTA-länderna och å andra sidan EG-länderna utan

 gäller också i EFTA-ländernas inbördes förhållanden. Den

 gäller däremot inte mellan EG-länderna. I deras inbördes

 förhållande gäller Brysselkonventionen.

 Luganokonventionen innehåller i avsnitt 3 tvingande

 behörighetsregler för försäkringstvister. Syftet bakom dessa

 regler är att skydda försäkringstagaren, som normalt är den

 svagare parten i ett avtalsförhållande. Reglerna tillåter i

 princip försäkringstagaren att alltid processa i sitt eget

 hemvistland, oavsett om försäkringstagaren är kärande eller

 svarande i målet. Försäkringstagaren har själv därutöver

 olika fora att välja mellan när han är kärandepart.

 Sverige har ratificerat Luganokonventionen. Den särskilda

 lagstiftningen med anledning av Sveriges tillträde till

 konventionen (SFS 1992:794-800) har trätt i kraft den 1

 januari 1993 (se SFS 1992:973).

 2.2.2 EG-reglerna om lagval vid försäkringsavtal

 Avtal om skadeförsäkring

 EG:s andra skadeförsäkringsdirektiv (88/357/EEG) innehåller

 regler om tillämplig lag för sådana försäkringsavtal som

 avser risker belägna i medlemsstaterna (se artiklarna 7 och

 8). Vad som avses med att en risk är belägen i en viss

 medlemsstat framgår av definitionen i artikel 2 (d). Enligt

 huvudregeln anses risken vara belägen där försäkringstagaren

 har sin vanliga vistelseort ("habitual residence") eller, om

 försäkringstagaren är en juridisk person, där han har det

 driftställe som försäkringen gäller för. Andra regler gäller

 dock för försäkring av byggnader, fordon och vissa risker i

 samband med resa.

 Av artikel 7 framgår dels i vilken utsträckning parterna

 får avtala om tillämplig lag för sitt försäkringsavtal och

 vilket lands lag som parterna i så fall kan välja, dels

 vilken lag som är tillämplig på avtalet, om parterna inte

 har gjort något giltigt lagval.

 Den grundläggande regeln i artikel 7.1 innebär att, om

 risken är belägen i den medlemsstat där försäkringstagaren

 har sin vanliga vistelseort eller sin centrala förvaltning,

 lagen i den staten skall tillämpas. Definitionen av

 uttrycket "den medlemsstat där risken är belägen" leder till

 att det anknytningsmomentet i regel pekar på samma land som

 det andra momentet, dvs. försäkringstagarens vanliga

 vistelseort eller centrala förvaltning.

 Ifall dessa båda moment inte pekar på samma land och om

 parterna inte har valt något lands lag, tillämpas lagen i

 den stat som avtalet har sin närmaste anknytning till.

 Därvid presumeras avtalet ha sin närmaste anknytning till

 den medlemsstat där risken är belägen. Med detta uttryck

 avses som nyss nämnts enligt huvudregeln lagen i den

 medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga

 vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk

 person, lagen i den stat där försäkringstagaren har det

 driftställe som försäkringen gäller för. Försäkringsbolagets

 säte är alltså inte någon avgörande omständighet för

 lagvalet.

 Parternas valmöjligheter framgår av artikel 7.1 a) - f).

 Endast i fråga om vissa stora risker, närmast olika former

 av transportförsäkring, har parterna full frihet vid

 lagvalet. I övrigt har parterna möjlighet att välja mellan

 lagarna i de medlemsstater som avtalet har anknytning till.

 Valmöjligheterna är beroende av vissa omständigheter såsom

 försäkringstagarens vanliga vistelseort och riskens

 belägenhet. Av betydelse är också om den försäkrade risken

 är hänförlig till näringsverksamhet eller inte. Om de

 utpekade lagarna medger det, har parterna möjlighet att

 välja även ett annat lands lag.

 Enligt artikel 7.2 första stycket får medlemsstaterna

 tillämpa bestämmelser i den egna rättsordningen som är

 tvingande på sådant sätt att de skall tillämpas oavsett

 vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet.

 Artikeln handlar alltså inte om samtliga tvingande regler

 utan endast om en särskild grupp bland dem, nämligen regler

 vilka till den grad är tvingande att de är avsedda att bli

 tillämpliga oavsett vilken rättsordning som i övrigt är

 tillämplig på rättsförhållandet. Enligt artikelns andra

 stycke kan en medlemsstat föreskriva att även sådana

 tvingande regler i den medlemsstat där risken är belägen

 eller i den medlemsstat där obligatorisk försäkring är

 föreskriven får tillämpas, oavsett vilket lands lag som

 skall tillämpas i övrigt.

 Artikel 8 innehåller vissa specialregler för obligatorisk

 försäkring. Om lagen i den stat där risken är belägen och

 lagen i den stat där obligatorisk försäkring föreskrivs står

 i strid med varandra, skall enligt artikel 8.3 den senare

 medlemsstatens lag gälla.

 Enligt artikel 8.4 c) får en medlemsstat avvika från

 lagvalsreglerna i artikel 7 och föreskriva att i stället

 lagen i det land som påbjudit försäkringsplikten skall

 tillämpas på försäkringsavtalet.

 Direktivets regler är begränsade till själva lagvalet.

 Därutöver skall medlemsstaterna tillämpa sina allmänna

 internationellt privaträttsliga regler för avtalsförhållan-

 den på de försäkringsavtal som omfattas av direktivet

 (se artikel 7.3).

 Medlemsstaterna var enligt artikel 32 förpliktade att

 ändra sin nationella lagstiftning så att den stämmer överens

 med direktivet senast den 30 december 1989. De nya reglerna

 skulle träda i kraft senast den 30 juni 1990.

 I det tredje skadeförsäkringsdirektivet (92/49/EEG) har

 parternas avtalsfrihet vid lagvalet utvidgats till att gälla

 alla stora risker. Stora risker hänför sig till sådana

 kategorier försäkringstagare som inte anses vara i behov av

 särskilt skydd. Det är här fråga om försäkringstagare med

 viss ställning eller som har en verksamhet av viss

 omfattning eller som försäkrar vissa särskilda risker.

 Gemensamt för dessa kategorier är att det typiskt sett är

 fråga om försäkringstagare som har möjlighet att själva

 tillvarata sina intressen gentemot försäkringsgivare. Andra

 risker än stora risker kallas allmänt för massrisker. För

 massrisker skall, såsom framgår av det andra

 skadeförsäkringsdirektivet, lagen i den medlemsstat där

 risken är belägen tillämpas. I dessa fall bedöms

 försäkringstagaren vara i behov av särskilt skydd och det

 anses han få om lagen i den stat där han har sin vanliga

 vistelseort blir tillämplig.

 Avtal om livförsäkring

 EG:s andra livförsäkringsdirektiv (90/619/EEG) innehåller i

 artikel 4 lagvalsregler för livförsäkring. Av artikeln

 framgår att tillämpningsområdet för lagvalsreglerna

 begränsas till sådana fall där livförsäkring meddelas någon

 som har sin vanliga vistelseort i en medlemsstat eller, om

 försäkringstagaren är en juridisk person, där det

 driftställe som avtalet gäller för är beläget i en

 medlemsstat.

 Av artikel 4.1 i det andra livförsäkringsdirektivet

 framgår att avtal om livförsäkring skall vara underkastat

 lagen i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin

 vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en

 juridisk person, lagen i den medlemsstat där han har det

 driftställe som avtalet gäller för. Om den utpekade lagen

 tillåter det, får parterna välja något annat lands lag. Om

 försäkringstagaren är en fysisk person och har sin vanliga

 vistelseort i en annan medlemsstat än den där han är

 medborgare, får parterna enligt artikel 4.2 avtala att lagen

 i sist nämnda stat skall tillämpas i stället för lagen i det

 land där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort.

 Liksom för avtal om skadeförsäkring får medlemsstaterna

 även vid livförsäkring tillämpa sådana nationella

 bestämmelser som är tvingande på det sättet att de skall

 tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrigt är

 tillämplig på avtalet (se artikel 4.4 första stycket). I

 andra stycket av artikel 4.4. finns en regel motsvarande

 artikel 7.2 andra stycket i det andra skadeförsäk-

 ringsdirektivet. Av andra stycket i artikel 4.4. framgår att

 en medlemsstat kan föreskriva att även tvingande regler av

 den angivna karaktären i lagen i det medlemsland där

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller sitt

 driftställe skall tillämpas, oavsett vilket lands lag som

 skall tillämpas i övrigt.

 Enligt artikel 4.5 skall medlemsstaterna i övrigt tillämpa

 sina allmänna internationellt privaträttsliga regler på

 avtalet.

 Enligt direktivets artikel 30 skall medlemsstaterna ha

 införlivat direktivet med nationell rätt senast den 20

 november 1992. De nya reglerna skall träda i kraft senast

 den 20 maj 1993.

 Det nyligen antagna tredje livförsäkringsdirektivet

 (92/96/EEG) bygger beträffande lagvalsfrågorna helt på

 reglerna i det andra livförsäkringsdirektivet.

 2.2.3 Lagvalsreglernas införande i svensk rätt

 Mitt förslag: Lagvalsreglerna i det andra livförsäk-

 ringsdirektivet och i det andra skadeförsäkringsdirek-

 tivet införlivas med svensk rätt genom en ny lag om

 tillämplig lag för vissa försäkringsavtal.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 25 f.).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan

 erinran av samtliga remissinstanser.

 Skälen för mitt förslag: I syfte att uppfylla EES-avtalet

 i denna del bör lagvalsreglerna i det andra skadeförsäk-

 ringsdirektivet och i det andra livförsäkringsdirektivet

 införlivas i svensk rätt. Den svenska lagstiftningen bör

 ske på sådant sätt att de nya reglerna kan träda i kraft

 samtidigt med EES-avtalet.

 Tillämpningsområdet för lagvalsreglerna i det andra

 livförsäkringsdirektivet begränsas till sådana fall där

 livförsäkring meddelas någon som har sin vanliga vistelseort

 i en medlemsstat eller, om försäkringstagaren är en juridisk

 person, där det driftställe som avtalet gäller för är

 beläget i en medlemsstat. Det andra skadeförsäkrings-

 direktivets lagvalsregler gäller sådana försäkringsavtal som

 avser risker belägna i medlemsstaterna. Dessa begränsningar

 av reglernas tillämpningsområde bör ses mot bakgrund av

 undantaget i Romkonventionen om tillämplig lag på

 kontraktsrättsliga förpliktelser för sådana försäkringsavtal

 som avser risker belägna i medlemsstaterna (se avsnitt

 2.2.1).

 Som framgått av vad jag sagt i det föregående (se avsnitt

 2.2.1) har Sverige inte några allmänna lagregler om lagval

 vid kontraktsrättsliga förpliktelser. Mot den bakgrunden

 behandlas i promemorian frågan huruvida en svensk

 lagstiftning om tillämplig lag vid försäkringsavtal bör

 begränsas till sådana fall som omfattas av EG-direktivens

 lagvalsregler. Analysen i promemorian mynnar ut i att

 övervägande skäl talar för en sådan begränsning.

 Direktivens lagvalsregler är utformade på ett sätt som

 försvårar att reglerna görs tillämpliga även utanför EES.

 Parternas möjligheter att avtala om tillämplig lag är i de

 flesta fall knutna till att avtalet har anknytning till

 flera medlemsländer. Enligt direktivens regler är parternas

 möjligheter att avtala om tillämplig lag begränsade till

 rättsordningen i någon av flera utpekade medlemsstater, se

 exempelvis artikel 7.1 b)-d) i det andra skadeförsäk-

 ringsdirektivet. Endast undantagsvis medger direktivet att

 parterna får välja lagen i ett land utanför EES. De regler

 som skall gälla för avtal som på angivet sätt har anknytning

 till flera EES-stater kan inte göras universellt

 tillämpliga, eftersom valmöjligheterna då skulle bli för

 vida i förhållande till direktivets regler.

 Såsom anförs i promemorian kan det vidare finnas skäl att

 se utformningen av lagvalsregler för försäkringsavtal

 utanför EES i ett vidare perspektiv än vad som är möjligt

 inom ramen för detta lagstiftningsärende. Sådana regler kan

 t.ex. böra övervägas i samband med frågan om en lagreglering

 av lagval vid kontraktsrättsliga förpliktelser i allmänhet.

 På grund av det anförda ansluter jag mig i likhet med

 remissinstanserna till promemorians bedömning att

 tillämpningsområdet för de föreslagna lagvalsreglerna bör

 begränsas till sådana försäkringsavtal som har anknytning

 till två eller flera EES-stater.

 Jag går härefter över till frågan om hur EG:s regler

 lagtekniskt skall införlivas med svensk rätt. Ett direktiv

 är inom EG bindande för medlemsstaterna på det sättet att

 dessa är skyldiga att uppnå de mål som anges i direktivet.

 Hur detta närmare skall gå till överlämnas emellertid åt

 medlemsstaterna att själva avgöra. När reglerna i ett

 direktiv skall införas i den nationella lagen får

 medlemsstaterna alltså välja form och metod. Genom

 EES-avtalet gäller motsvarande ordning för EFTA-länderna när

 de skall bringa den nationella rätten i överensstämmelse med

 reglerna i de direktiv som omfattas av avtalet.

 Som framgått av det föregående (se avsnitt 2.2.1) regleras

 avtal om privat försäkring i svensk rätt huvudsakligen i

 FAL. Såvitt gäller skadeförsäkring för konsumenter gäller i

 stället KFL. I EG:s lagvalsregler skiljer man inte på samma

 sätt mellan konsumentförsäkring och företagsförsäkring.

 Vidare skiljer sig EG-direktivens gränsdragning mellan

 livförsäkring och skadeförsäkring från gällande svensk

 försäkringslagstiftning. Livförsäkringsdirektiven är sålunda

 tillämpliga även på två försäkringsformer som inte

 förekommer i Sverige, nämligen giftermålsförsäkring och

 födelseförsäkring. Vidare omfattar livförsäkringsdirektiven

 försäkring (främst sjuk- och olycksfallsförsäkring) som

 utgör tillägg till en konventionell livförsäkring samt inte

 uppsägningsbar sjuk- och olycksfallsförsäkring av det slag

 som finns i Irland och Storbritannien (artikel 1 i det

 första livförsäkringsdirektivet).

 Som jag inledningsvis nämnde skall regeringen senare i dag

 besluta om en lagrådsremiss om anpassning av den svenska

 lagstiftningen om försäkringsverksamhet till EG:s regler.

 Det förslaget syftar bl.a. till att de svenska reglerna om

 indelning i försäkringsklasser skall anpassas till

 EG-reglernas gränsdragning mellan livförsäkring och

 skadeförsäkring. För att de svenska lagvalsreglerna skall

 stämma överens med EG:s regler måste också de utformas med

 utgångspunkt från denna gränsdragning.

 Dessa skillnader mellan EG-reglernas uppbyggnad och nu

 gällande ordning i Sverige talar för att lagvalsreglerna

 inte bör tillföras FAL och KFL. Därtill kommer de

 överväganden som nyss redovisades angående begränsningen av

 lagvalsreglernas tillämpningsområde. I sammanhanget kan

 anmärkas att det i Justitiedepartementet pågår ett arbete på

 en ny försäkringsavtalslagstiftning på grundval av Försäk-

 ringsrättskommitténs betänkanden. Beredningen av det ärendet

 kommer inte att bli klar innan EES-avtalet avses träda i

 kraft.

 På grund av det anförda anser jag i likhet med

 remissinstanserna att lagvalsreglerna bör införas i svensk

 rätt genom en särskild internationellt privaträttslig lag.

 Försäkringsförbundet har anfört att vissa

 understödsföreningar som är undantagna från

 livförsäkringsdirektiven borde undantas också från de

 föreslagna svenska lagvalsreglerna.

 Understödsföreningar är föreningar för inbördes bistånd

 som bedriver försäkringsverksamhet. Verksamheten regleras

 främst i lagen (1972:262) om understödsföreningar (UFL). I

 betänkandet Försäkringsföreningar (SOU 1990:101) föreslås

 att UFL skall ersättas av en ny lag om

 försäkringsföreningar. Betänkandet har remissbehandlats och

 övervägs för närvarande i Finansdepartementet.

 EG-direktivens undantag för vissa understödsföreningar får

 antas ha sin förklaring i att direktivens regler om olika

 försäkringsrörelsefrågor inte är anpassade till dessa

 föreningars verksamhet. Det finns däremot inte skäl att

 beträffande lagvalsreglerna behandla understödsföreningarna

 på annat sätt än andra försäkringsgivare inom EES. Det har

 inte framkommit att det skulle vara förenat med någon

 olägenhet om lagvalsreglerna blir tillämpliga också på

 understödsföreningarna. Jag anser därför att det för

 närvarande inte finns skäl att undanta dessa från

 lagvalsreglerna. Om den fortsatta beredningen av betänkandet

 om försäkringsföreningar ger anledning att ompröva denna

 ståndpunkt, får frågan om lagvalsreglernas tillämplighet på

 understödsföreningarnas verksamhet då tas upp på nytt.

 2.2.4 Parternas möjligheter att välja tillämplig lag

 Mitt förslag: Om försäkringsavtalet avser s.k. stora

 risker, skall parterna ha full frihet att avtala om

 tillämplig lag. I övrigt skall de svenska lagvalsreg-

 lerna bygga på EG-reglernas miniminivå i fråga om par-

 ternas möjligheter att avtala om tillämplig lag. Den

 svenska lagen skall således inte innehålla några regler

 om möjlighet för parterna att avtala om att något annat

 lands lag skall tillämpas i stället för svensk lag, om

 svensk lag pekas ut som tillämplig enligt direktivens

 grundläggande regler.

 Promemorians förslag: Enligt promemorians förslag omfattar

 parternas avtalsfrihet vid lagvalet endast sådana stora

 risker som avser transportförsäkring. I övrigt stämmer

 förslaget överens med mitt (se promemorian s. 28 f.).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har

 tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan

 erinran. Några instanser har dock förespråkat att

 partsautonomin skall ges större utrymme än i promemorieför-

 slaget.

 Skälen för mitt förslag: Som framgått av det föregående

 (se avsnitt 2.2.2) anger direktivens lagvalsregler i vilken

 utsträckning parterna har möjlighet att avtala om tillämplig

 lag. Vilka rättsordningar som parterna i det enskilda fallet

 kan välja mellan beror på vilken typ av försäkring som

 avtalet gäller och vilka anknytningsmoment till olika stater

 som föreligger. Gemensamt för reglerna är att det inte

 tillmäts någon vikt var försäkringsbolaget har sitt säte. I

 stället är det försäkringstagarens vanliga vistelseort och

 platsen där den försäkrade risken finns som är avgörande.

 Lagvalsreglerna är utformade som minimiregler för av-

 talsfriheten på så sätt att den nationella lag som utpekas

 enligt de grundläggande reglerna kan tillåta parterna större

 frihet när det gäller lagvalet. Parterna har alltså i så

 fall en möjlighet att avtala om att ett annat lands lag

 skall tillämpas på avtalet i stället för den lag som pekas

 ut genom direktivets grundläggande lagvalsregler.

 Frågan är nu om de svenska lagvalsreglerna för

 försäkringsavtal skall erbjuda parterna större avtalsfrihet

 än vad som framgår av dessa grundläggande regler i

 direktiven. Promemorians förslag innebär att de svenska

 lagvalsreglerna skall bygga på EG-reglernas miniminivå i

 fråga om parternas möjligheter att avtala om tillämplig lag.

 Enligt promemorians förslag skall således den svenska lagen

 inte ge parterna några möjligheter att välja ett annat lands

 lag för det fall att svensk lag utpekas som tillämplig.

 Promemorians förslag har godtagits av de flesta

 remissinstanserna. Juridiska fakulteten vid Lunds

 universitet har dock förespråkat att parterna i enlighet med

 den sedvanliga svenska inställningen till partsautonomi bör

 ges full frihet att avtala om tillämplig lag för det fall

 att svensk lag utpekas som tillämplig enligt de

 grundläggande principerna i direktivet. Företagarnas

 Riksorganisation och Köpmannaförbundet har anfört att

 lagvalsreglerna bör utformas så att parterna skall kunna

 avtala om vilket lands lag som skall tillämpas vid tolkning

 av avtalet. Enligt organisationerna skulle parterna

 därigenom kunna komma överens om att lagen i företagets

 hemland skall användas vid tolkning av försäkringsavtalet.

 Vad först gäller livförsäkring innebär direktivets

 huvudregel (artikel 4.1) att försäkringsavtalet skall vara

 underkastat lagen i det land där försäkringstagaren har sin

 vanliga vistelseort. Om den utpekade lagen tillåter det, får

 parterna välja något annat lands lag.

 Om svensk lag utpekas som tillämplig, är det reglerna i

 FAL som skall tillämpas på försäkringsavtalet. Med hänsyn

 till att försäkringstagaren typiskt sett befinner sig i

 underläge mot försäkringsbolaget framstår det som

 ändamålsenligt att lagen i det land där han har sin vanliga

 vistelseort blir tillämplig på avtalet. Det är den lag som

 han i regel har de bästa möjligheterna att sätta sig in i.

 Om försäkringstagaren är utländsk medborgare, kan han

 naturligtvis ha minst lika goda möjligheter att tillgodogöra

 sig medborgarskapslandet lag. För sådant fall finns dock

 redan en valmöjlighet enligt direktivets artikel 4.2. Med

 hänsyn härtill finns det i den angivna situationen inte

 några starka skäl för att ge parterna utrymme för någon

 ytterligare lagvalsmöjlighet.

 När det sedan gäller skadeförsäkring finns det på grund av

 den svenska lagstiftningens utformning anledning att först

 beröra sådana fall där försäkringstagaren är en konsument.

 Om svensk lag utpekas som tillämplig, blir

 försäkringsavtalet i de flesta fall underkastat KFL:s be-

 stämmelser (se 1 § KFL). KFL är tvingande lag till förmån

 för försäkringstagaren, försäkrad eller annan som kan vara

 berättigad till ersättning (3 §). Syftet att skydda försäk-

 ringstagaren genom tvingande regler gör sig lika starkt

 gällande i fall det finns något internationellt anknyt-

 ningsmoment som när det gäller konsumentförsäkringsavtal

 utan sådan anknytning. Det bör även här tillmätas betydelse

 att försäkringstagarens lands lag är den rättsordning som

 han har lättast att sätta sig in i. Dessa skyddssynpunkter

 talar enligt min mening starkt för att parterna vid

 konsumentförsäkring inte bör medges någon rätt att avtala om

 att något annat lands lag skall tillämpas för det fall att

 svensk lag utpekas som tillämplig enligt direktivets

 minimiregler.

 Vad slutligen angår skadeförsäkring som meddelas annan än

 konsument bör till en början beaktas att redan direktivets

 grundläggande regler ger parterna flera möjligheter att

 avtala vilket lands lag som skall tillämpas på deras avtal.

 I sådana fall där försäkringstagarens vanliga vistelseort

 eller centrala förvaltning samt risken är belägen i en och

 samma stat gäller det bara om den statens lag ger parterna

 valmöjlighet. Men i andra fall, där inte de båda viktigaste

 anknytningsmomenten pekar mot samma stat, tillåter

 direktivet större valmöjligheter.

 För de stora risker som anges i artikel 7.1 (f) har

 parterna i princip full valfrihet. Det rör sig här om olika

 former av transportförsäkring. Denna partsautonomi har genom

 det tredje skadeförsäkringsdirektivet (artikel 27) utvidgats

 till att gälla alla stora risker. Som påpekats i avsnitt 1

 ingår detta direktiv inte ännu i EES-avtalet. Svenska

 avdelningen av AIDA (Association Internationale de Droit des

 Assurances) har dock förespråkat att regeln om

 partsautonomin vid stora risker genomförs redan nu.

 Som jag nyss påpekat (se avsnitt 2.2.2) grundas

 uppdelningen mellan stora risker och massrisker på

 uppfattningen att försäkringstagaren vid stora risker genom

 sin ställning eller storlek eller det slag av risk som skall

 försäkras får anses inte behöva det särskilda skydd som

 påkallas för övriga försäkringstagare.

 Den gräns som dras i direktiven mellan stora risker och

 massrisker bör enligt min mening ligga till grund också för

 utformningen av de svenska lagvalsreglerna i nu berört

 avseende. Det finns därvid anledning att redan nu anpassa

 den svenska lagstiftningen till regeln i det tredje

 skadeförsäkringsdirektivet. Parternas avtalsfrihet vid stora

 risker i förening med de valmöjligheter som direktivens

 övriga grundläggande regler erbjuder får anses utgöra en

 rimlig balans mellan de olika intressen som gör sig

 gällande. Härtill kommer att de flesta reglerna i FAL inte

 är tvingande. Parterna har alltså möjlighet att ersätta

 FAL:s dispositiva bestämmelser med andra regler i

 försäkringsavtalet. Med hänsyn till det anförda anser jag

 att det inte finns skäl att i den svenska lagen införa

 regler som går längre i fråga om möjligheterna för parterna

 att avtala om att något annat lands lag skall vara

 tillämplig.

 2.2.5 Tillämplig lag vid obligatorisk skadeförsäkring

 Mitt förslag: På avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 skall lagen i den EES-stat som har påbjudit försäkrings-

 plikten tillämpas.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 30 f.).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan

 erinran av samtliga remissinstanser.

 Skälen för mitt förslag: Artikel 8 i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet innehåller vissa specialregler

 för obligatorisk försäkring.

 Om lagen i den medlemsstat där risken är belägen och lagen

 i den medlemsstat där obligatorisk försäkring föreskrivs

 står i strid med varandra, skall enligt artikel 8.3 den

 senare medlemsstatens lag gälla.

 Enligt artikel 8.4 c) får en medlemsstat avvika från

 lagvalsreglerna i artikel 7 och föreskriva att i stället

 lagen i det land som påbjudit försäkringsplikten skall

 tillämpas på försäkringsavtalet.

 I promemorian påpekas att föreskrifter om att en viss

 skadeförsäkring skall vara obligatorisk i regel syftar till

 att skydda en skadelidande tredje man och är betingade av

 nationella bedömningar av vilket skydd som behövs och hur

 det bör utformas. Reglerna om vem som skall vara skyldig att

 teckna sådan försäkring, vem försäkringsskyddet skall gälla,

 hur ansvaret skall begränsas, och liknande frågor, kan

 skilja sig åt mellan olika länder. Vidare kan vissa typer av

 försäkringar vara obligatoriska endast i vissa länder. Som

 exempel på en sådan obligatorisk försäkring kan nämnas den

 svenska miljöskadeförsäkringen. Regler om den försäkringen

 finns i 65 - 68 §§ miljöskyddslagen (1969:387).

 Det anförda talar för att lagvalsreglerna bör anpassas

 till de speciella förhållandena vid obligatorisk försäkring.

 I likhet med remissinstanserna anser jag därför att det i de

 svenska lagvalsreglerna bör föreskrivas att ett avtal om

 obligatorisk skadeförsäkring skall vara underkastat lagen i

 den medlemsstat som har påbjudit försäkringsplikten. Som

 påpekas i promemorian står en sådan regel för övrigt också i

 överensstämmelse med föreskriften i direktivets artikel 8.3

 om företräde för den statens lag.

 2.2.6 Vissa tvingande regler

 Mitt förslag: EG-direktivens lagvalsregler skall inte

 hindra tillämpling av vissa tvingande regler i domstols-

 landets lag vid sidan av avtalsstatutet. Sverige bör

 därutöver inte utnyttja möjligheten i EG-direktiven att

 införa regler om rätt för domstolen att vid sidan av

 avtalsstatutet beakta vissa tvingande regler i andra

 länders rättsordningar.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se

 promemorian s. 31 f.).

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan

 erinran av samtliga remissinstanser.

 Skälen för mitt förslag: Artikel 7.2 i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet och artikel 4.4 i det andra

 livförsäkringsdirektivet innehåller föreskrifter om vissa

 tvingande regler. Reglerna har sin motsvarighet i Romkonven-

 tionens artikel 7. Det är fråga om vissa särskilt

 kvalificerade regler som anses ha sådan genomslagskraft att

 de skall tillämpas oberoende av vilket lands lag som i

 övrigt är tillämplig på avtalet. I den juridiska

 litteraturen har de ibland kallats internationellt tvingande

 regler (se Bogdan i Tidsskrift for Rettsvitenskab, TfR, 1982

 s.35).

 Första stycket i artikel 7.2 i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet och första stycket i artikel 4.4

 i det andra livförsäkringsdirektivet innebär att direktivens

 lagvalsregler inte skall hindra tillämpning av

 internationellt tvingande regler i domstolslandets lag. En

 regel av den innebörden måste införas också i de svenska

 lagvalsreglerna.

 Andra stycket i nyss angivna artiklar ger ett medlemsland

 valfrihet i frågan om landets domstolar skall ha möjlighet

 att utöver domstolslandets egna internationellt tvingande

 regler tillämpa sådana regler i rättsordningar i länder som

 försäkringsavtalet har anknytning till.

 Som påpekas i promemorian finns det motsvarande regler i

 Rom-konventionen (artikel 7.1). En stat kan dock reservera

 sig mot denna regel i samband med anslutning till

 konventionen. Regeln kan närmast tolkas så att den

 förpliktar de konventionsanslutna staterna - i den mån de

 inte har reserverat sig mot den - att ge sina domstolar

 nästan fria händer såvitt fråga är om tillämpning av sådana

 internationellt tvingande regler som inte tillhör

 avtalsstatutet. Regeln har kritiserats i den juridiska

 litteraturen (se Bogdan i TfR 1982 s.40).

 Motsvarande regel i det andra skadeförsäkringsdirektivet

 innebär att internationellt tvingande regler i den

 medlemsstat där risken är belägen, eller i den medlemsstat

 där obligatorisk försäkring är föreskriven, får tillämpas

 oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på

 avtalet. I det andra livförsäkringsdirektivet gäller

 detsamma beträffande internationellt tvingande regler i den

 medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga

 vistelseort eller det driftställe som avtalet gäller för. I

 stället för den reservationsmöjlighet som Romkonventionen

 innehåller i detta avseende förutsätter EG-direktivens

 regler en uttrycklig föreskrift i domstolslandets lag (se

 Philip, Private International Law of Insurance in Denmark

 and the European Communities, i Festskrift till Grönfors s.

 356).

 Vad först gäller obligatorisk skadeförsäkring påkallar

 direktivets regel inte någon särskild föreskrift i den

 svenska lagen. Enligt den ordning jag föreslagit i det

 föregående (se avsnitt 2.2.5) skall lagen i den medlemsstat

 som har påbjudit försäkringsplikten tillämpas i dess helhet

 på sådan försäkring.

 Beträffande övriga fall vore det främmande för svensk rätt

 att ge domstolarna möjlighet att vid sidan av avtalsstatutet

 och eventuella tvingande regler i domstolslandets lag

 tillämpa andra staters tvingande regler. En sådan möjlighet

 skulle leda till bl.a. att olika länders regler kan bli

 tillämpliga på samma avtalsförhållande. En sådan ordning

 försvårar parternas möjligheter att förutse vilka regler som

 skall tillämpas på deras avtal. Därtill kommer att de redan

 tidigare invecklade lagvalsreglerna därigenom blir än

 svårare att tillämpa. På grund av vad jag nu anfört bör

 Sverige undvika att komplicera lagstiftningen med en

 föreskrift motsvarande de nu berörda fakultativa

 EG-reglerna.

 Det återstår att något beröra regeln i tredje stycket i

 artikel 7.2 i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Den

 föreskriver att när ett avtal täcker risker belägna i mer än

 en medlemsstat, avtalet vid tillämpning av artikel 7.2 skall

 anses utgöra flera avtal, vart och ett hänförligt till

 endast en medlemsstat. Enligt artikel 8.4 a) skall

 nyssnämnda regel gälla i de fall försäkringsavtalet ger

 skydd i flera medlemsstater, av vilka åtminstone en infört

 skyldighet att teckna försäkring. Vad nu sagts skall dock

 inte gälla om annat följer av artikel 8.4 b) och c).

 Som framgått av det föregående (se avsnitt 2.2.5) föreslår

 jag med stöd av artikel 8.4 c) att avtal om obligatorisk

 försäkring skall vara underkastat lagen i den medlemsstat

 som har påbjudit försäkringsplikten. I andra fall torde en

 tillämpning av övriga lagvalsregler i direktivet i förening

 med allmänna internationellt privaträttsliga grundsatser ge

 samma resultat som förevarande regel i direktivet.

 Det anförda betyder att jag, i likhet med

 remissinstanserna, delar promemorians bedömning att det inte

 erfordras någon uttrycklig lagregel om detta.

 2.2.7 Stater med mer än ett rättssystem

 Min bedömning: En regel i direktiven om stater som

 består av flera territoriella enheter med olika avtals-

 rättsliga regler behöver inte införas i den svenska

 lagen eftersom regeln redan framgår av allmänna princi-

 per i svensk internationell privaträtt.

 Promemorians bedömning: Överensstämmer med min bedömning

 (se promemorian s. 33).

 Remissinstanserna: Bedömningen godtas genomgående av

 remissinstanserna.

 Skälen för min bedömning: Artikel 4.3 i det andra

 livförsäkringsdirektivet och artikel 7.1 i) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet innehåller en regel som avser

 förbundsstater och andra stater inom vilka det finns olika

 rättssystem.

 En stat kan omfatta flera delstater eller territoriella

 enheter som har olika avtalsrättsliga regler. Förevarande

 bestämmelser i direktiven innebär att varje delstat eller

 territoriell enhet, inom vilken särskilda avtalsrättsliga

 regler gäller, skall anses som en stat när det bestäms

 vilket lands lag som är tillämplig på försäkringsavtalet.

 Denna regel får redan anses framgå av allmänna principer i

 svensk internationell privaträtt, jfr Bogdan, Svensk

 internationell privat- och processrätt, 4 uppl., s. 31. Jag

 ansluter mig därför liksom remissinstanserna till

 promemorians bedömning att det inte är erforderligt att

 införa en motsvarande regel i den svenska lagen.

 2.3 Rätt för försäkringstagaren att säga upp avtal om liv-

 försäkring

 2.3.1 Bakgrund

 EG-regeln om uppsägningsrätt

 Artikel 15 i det andra livförsäkringsdirektivet har följande

 lydelse.

 1. Varje medlemsstat skall föreskriva att en

 försäkringstagare, som i något av de fall som avses i

 avdelning III ingår ett individuellt livförsäkringsavtal,

 skall kunna säga upp avtalet inom en tid mellan 14 och 30

 dagar från den dag han informerades om att avtal har kommit

 till stånd.

 Försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han

 befrias från alla från avtalet härrörande framtida

 förpliktelser.

 Andra rättsverkningar av och förutsättningar för

 uppsägning skall bestämmas genom den lag som enligt

 definitionen i artikel 4 gäller för avtalet, i synnerhet

 såvitt avser det sätt på vilket försäkringstagaren skall

 informeras om att avtal har kommit till stånd.

 2. Medlemsstaterna behöver inte tillämpa punkt 1 på avtal

 med en giltighetstid om sex månader eller mindre.

 I direktivet görs skillnad mellan å ena sidan rätten för

 ett försäkringsbolag att bedriva försäkringsverksamhet i en

 medlemsstat genom etablering i den staten och å andra sidan

 rätten för ett försäkringsbolag som är etablerat i en

 medlemsstat att tillhandahålla försäkringstjänster i andra

 medlemsstater. Avdelning III, vartill hänvisas i artikelns

 första stycke, innehåller särskilda regler som gäller i

 sådana fall där ett försäkringsbolag genom ett driftställe

 beläget i en viss medlemsstat har försäkrat en risk i en

 annan medlemsstat.

 I artikelns tredje stycke hänvisas till reglerna i artikel

 4 om tillämplig lag, vilka behandlats närmare i föregående

 avsnitt.

 Svensk rätt

 I FAL finns det inte någon allmän regel om

 försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringen. I 26 §

 finns vissa specialregler om uppsägning vid

 försäkringsgivarens obestånd. En annan regel om uppsägning

 finns i 27 § för det fall att försäkringsgivarens rätt att

 driva försäkringsrörelse här i landet upphör.

 Vid livförsäkringsavtal har försäkringstagaren ingen

 skyldighet att fortsätta ett försäkringsavtal under hela den

 avtalade tiden. Enligt 98 § FAL är han, om premiebetalning

 skall ske periodvis, inte skyldig att hålla försäkringen vid

 makt genom betalning av premie för en senare period.

 Försäkringsrättskommittén har i betänkandet om

 personförsäkringslag föreslagit en regel av innebörd att

 försäkringstagaren skall ha rätt att när som helst säga upp

 försäkringen, se 3 kap. 3 § förslaget till personförsäk-

 ringslag. Den föreslagna bestämmelsen innehåller också

 kompletterande regler om rätt till återköp och rätt till

 s.k. fribrev (se SOU 1986:56 s. 61 f.).

 Enligt motiven till den föreslagna regeln skall

 försäkringstagaren ha en i princip oinskränkt rätt att säga

 upp sin försäkring till omedelbart upphörande. Detta skall

 inte bara gälla långvariga livförsäkringar med inslag av

 sparande. Även den som har tecknat en ettårig olycksfalls-

 eller sjukförsäkring men som kort därefter får samma skydd

 t.ex. som anställningsförmån på en ny arbetsplats, har

 enligt Försäkringsrättskommittén ett befogat intresse av att

 kunna säga upp försäkringen (se SOU 1986:56 s. 520).

 Den föreslagna regeln om rätt för försäkringstagaren att

 säga upp försäkringen har lämnats utan erinran under

 remissbehandlingen av betänkandet. Förslaget till

 personförsäkringslag bereds i Justitiedepartementet tillsam-

 mans med kommitténs slutbetänkande med förslag till

 skadeförsäkringslag.

 Enligt KFL har försäkringstagaren endast i vissa fall rätt

 att säga upp försäkringen under försäkringstiden. Enligt 20

 § KFL får försäkringstagaren säga upp försäkringen att

 upphöra med omedelbar verkan, om försäkringsbehovet faller

 bort eller om det inträffar en annan liknande omständighet.

 Försäkringstagaren har också rätt att säga upp en

 försäkring som förnyats så länge han inte har betalt premien

 för den. Motsvarande omedelbara uppsägningsrätt föreligger,

 om försäkringsbolaget enligt 19 § KFL ändrar

 försäkringsvillkoren under försäkringstiden. En förnyad

 försäkring upphör också omedelbart, om försäkringstagaren

 utan att betala premie för denna försäkring tecknar en

 motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag.

 I detta sammanhang bör nämnas att hemförsäljningslagen

 (1981:1361) innehåller regler om ångerrätt. Lagen har

 nyligen anpassats till reglerna i ett EG-direktiv om

 konsumentskydd vid avtal som ingås utanför näringsidkarens

 fasta försäljningsställe (se prop. 1992/93:167). Enligt den

 nya lydelsen (SFS 1992:1111), som gäller från och med den 1

 januari 1993, omfattar lagen även tjänster men i enlighet

 med EG-direktivet är försäkringsavtal undantagna.

 2.3.2 En ny regel om uppsägningsrätt

 Mitt förslag: I FAL införs en tvingande regel om rätt

 för försäkringstagaren att säga upp en individuell liv-

 försäkring inom två veckor efter det att han har fått

 kännedom om att försäkringsavtalet har kommit till

 stånd. Den särskilda uppsägningsrätten skall inte gälla

 försäkringar med en avtalad giltighetstid om högst sex

 månader. Om försäkringstagaren säger upp avtalet, skall

 han befrias från alla framtida förpliktelser som annars

 skulle följa av avtalet.

 **FOOTNOTES**

 [2] Framställningen i detta avsnitt

 baseras huvudsakligen på Bogdan, Svensk

 internationell privat- och processrätt, 4

 uppl., avsnitt 14.

 9

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt

 förslag till uppsägningsrätt för livförsäkringsavtal. I

 promemorian har bestämmelsen dock utformats annorlunda.

 Promemorian innehåller dessutom ett förslag till regel om

 uppsägningsrätt vid sådan olycksfalls- eller sjukförsäkring

 som tecknats som tillägg till livförsäkring. Det förslaget

 saknar motsvarighet i mitt förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker

 promemorians förslag eller lämnar det utan erinran. Två

 instanser anser dock att det inte finns behov av någon regel

 om uppsägningsrätt för livförsäkringsavtal. Tre instanser

 anser att uppsägningsfristen bör förlängas till 30 dagar.

 Skälen för mitt förslag: Som jag nyss nämnt ingår det

 andra livförsäkringsdirektivet i den del av EG:s regelverk

 som Sverige genom EES-avtalet åtagit sig att införliva i sin

 rättsordning. Direktivets artikel 15 innebär en skyldighet

 att införa en regel om uppsägningsrätt i lagstiftningen om

 försäkringsavtal.

 Denna fråga måste beredas i sådan ordning att en

 lagändring kan träda i kraft samtidigt som EES-avtalet. Det

 innebär att Sverige inte kan vänta med denna reglering till

 dess att en reform av försäkringslagstiftningen på grundval

 av Försäkringsrättskommitténs förslag till

 personförsäkringslag kan genomföras. I stället bör en på

 direktivet byggd lagregel om rätt för försäkringstagaren att

 säga upp försäkringen föras in i FAL. Regleringen bör därvid

 begränsas i huvudsak till vad som erfordras för att Sverige

 skall leva upp till sina åtaganden enligt EES-avtalet.

 Försäkringsförbundet har, med instämmande av

 Försäkringsjuridiska föreningen, ifrågasatt behovet av att

 komplettera FAL med en regel om uppsägningsrätt för

 livförsäkringsavtal. Försäkringsförbundet har hänvisat till

 regeln i 98 § FAL som innebär att en försäkringstagare inte

 mot sin vilja kan avkrävas premie för en senare premie-

 period.

 För egen del vill jag till en början betona att

 bestämmelsen i 98 § FAL avser betalning av premie för en

 senare period (förnyelsepremie), se[REDACTED_EFTERNAMN] - Hemberg, Lagen

 om försäkringsavtal, 3 uppl., s. 178). Regeln torde däremot

 inte kunna åberopas av försäkringstagaren för att komma

 ifrån betalning av premien för den första perioden. Vidare

 innebär direktivet just att det skall införas en regel om

 uppsägningsrätt. En sådan regel får betydelse också i det

 fallet att försäkringsavtalet sägs upp efter att första

 premien har erlagts. Som jag återkommer till i det följande

 skall i sådant fall en avräkning göras mellan

 försäkringsbolaget och försäkringstagaren.

 På grund av det anförda ansluter jag mig i likhet med det

 stora flertalet remissinstanser till promemorians bedömning

 att Sverige för att uppfylla direktivet måste komplettera

 sin lagstiftning om försäkringsavtal med en särskild

 uppsägningsregel.

 Direktivets regel om uppsägningsrätt gäller endast för

 sådana försäkringsavtal som ingåtts inom ramen för friheten

 inom EG att tillhandahålla försäkringstjänster över

 nationsgränserna. Genom EES-avtalet blir direktivets regel

 tillämplig på sådana avtal inom hela samarbetsområdet.

 Som jag nyss påpekade (se avsnitt 2.3.1) finns det inte

 någon allmän lagregel om rätt för försäkringstagaren att

 säga upp ett avtal om livförsäkring. En specialregel om

 uppsägningsrätt för sådana försäk-ringsavtal som ingåtts

 inom ramen för den fria gränsöverskridande tjänstehandeln

 inom EES kan leda till felaktiga motsatsslut angående

 möjligheterna för försäkringstagaren att säga upp andra

 försäkringsavtal. Regeln bör därför enligt min mening ges

 generell giltighet och alltså gälla även för sådana

 livförsäkringsavtal som ingås av försäkringsbolag som på

 något sätt är etablerade här i landet. En sådan regel ligger

 för övrigt i linje med det tredje livförsäkringsdirektivet

 (92/96/EEG). Enligt direktivets artikel 30 skall nämligen

 begränsningen till sådana försäkringsavtal som träffats inom

 ramen för den fria tjänstehandeln inte längre gälla.

 Den svenska bestämmelsens tillämplighet bör inte heller

 begränsas till avtal om försäkring inom EES. Regeln bör

 gälla närhelst svenska uppsägningsregler blir tillämpliga

 enligt de internationellt privaträttsliga reglerna, oavsett

 om det försäkringsbolag som meddelat försäkringen är

 etablerat i något EES-land.

 Det återstår att ta ställning till vilka försäkringsformer

 som regeln om uppsägningsrätt skall vara tillämplig på. Som

 jag nyss påpekat (se avsnitt 2.2.3) gäller livförsäkrings-

 direktivet även sådana försäkringar som tecknas som tillägg

 till livförsäkring (främst sjuk- och olycksfallsförsäkring).

 I promemorian föreslås också en regel om uppsägningsrätt för

 sådana tilläggsförsäkringar. Direktivets artikel 15 gäller

 emellertid enligt sin ordalydelse endast

 livförsäkringsavtal. Enligt en definition i artikel 1 i det

 första livförsäkringsdirektivet omfattar begreppet

 livförsäkring inte tilläggsförsäkring av det nu nämnda

 slaget. Till skillnad från vad som anförs i promemorian har

 jag därför funnit att direktivet inte innehåller någon

 förpliktelse för medlemsländerna att införa regler om

 uppsägningsrätt även för tilläggsförsäkringar.

 Fråga uppkommer då om en sådan regel för

 tilläggsförsäkringar är påkallad av andra skäl. På den

 svenska marknaden torde avsedda tilläggsförsäkringar inte

 förekomma i någon större utsträckning. En form av

 tilläggsförsäkring är emellertid den s.k. premiebefriel-

 seförsäkringen som tecknas som tillägg till exempelvis en

 pensionsförsäkring. Premiebefrielseförsäkringen är utformad

 så att den får anses upphöra utan någon särskild uppsägning,

 om huvudförsäkringen sägs upp. Man får i framtiden räkna med

 att andra former av tilläggsförsäkring kan utvecklas på den

 svenska marknaden när branschen anpassar sig till den nya

 indelningen i försäkringsklasser som föreskrivs i

 EG-direktiven. Det är rimligt att anta att försäkrings-

 bolagen i så fall kommer att klargöra i försäkringsvillkoren

 under vilka förutsättningar sådana tilläggsförsäkringar kan

 sägas upp.

 I avvaktan på resultatet av den fortsatta beredningen av

 Försäkringsrättskommitténs förslag finns det inte anledning

 att nu göra andra ändringar i den svenska

 försäkringsavtalsrätten än som är nödvändiga för att

 uppfylla EES-avtalet. Jag föreslår därför att den särskilda

 uppsägningsregeln i enlighet med EG-direktivets regel

 begränsas till att avse endast livförsäkringsavtal.

 Enligt direktivets artikel 15.2 behöver regeln om den

 särskilda uppsägningsrätten inte tillämpas på avtal som har

 en giltighetstid på sex månader eller mindre. En uppsäg-

 ningsrätt behövs främst vid avtal som innebär ett

 långsiktigt åtagande. Den svenska bestämmelsen bör därför

 begränsas på det sätt som direktivet ger möjlighet till. I

 förhållande till promemorieförslaget föreslår jag att

 bestämmelsen i detta avseende omformuleras för att bättre

 stämma överens med direktivets regel.

 EG-direktivets artikel 15 gäller uttryckligen endast avtal

 om individuell livförsäkring. Den skall alltså inte

 tillämpas på kollektiv försäkring. FAL:s regler är skrivna

 för att reglera individuella försäkringsavtal. De kollektiva

 privata försäkringarna har utvecklats efter FAL:s tillkomst.

 I avsaknad av andra regler blir FAL:s bestämmelser i

 tillämpliga delar normerande även för de kollektiva

 försäkringarna.

 Förslaget till personförsäkringslag innehåller särskilda

 regler om gruppförsäkring och kollektivavtalsgrundad

 försäkring. Som nämnts bereds detta lagförslag för

 närvarande i Justitiedepartementet. De särskilda

 överväganden som erfordras i fråga om regleringen av nyss

 nämnda typer av försäkring såvitt avser rätten för en

 enskild gruppmedlem resp. den försäkrade gruppens

 företrädare att säga upp en försäkring bör göras inom ramen

 för det arbetet. Det bör därför inte nu komma i fråga att

 utsträcka den särskilda EES-regleringen till gruppförsäkring

 och kollektivavtalsgrundad försäkring. I enlighet med

 EG-reglerna bör den svenska uppsägningsregeln uttryckligen

 begränsas till individuell försäkring.

 Enligt EG-reglerna skall tidsfristen för uppsägningen

 uppgå till minst 14 dagar och högst 30 dagar. Fristen skall

 räknas från den dag då försäkringstagaren informerades om

 att försäkringsavtal har kommit till stånd. Av artikel 15.1

 tredje stycket framgår att reglerna i den nationella lag som

 enligt artikel 4 är tillämplig på försäkringsavtalet avgör

 hur försäkringstagaren skall informeras om att avtal har

 kommit till stånd.

 I FAL finns det inte några särskilda bestämmelser om

 försäkringsgivarens information till försäkringstagaren.

 Utförliga informationsregler har föreslagits i betänkandet

 om personförsäkringslag (se SOU 1986:56 s. 253 f.). I

 avvaktan på den fortsatta beredningen av detta förslag bör

 Sverige kunna undvara särskilda regler om försäkrings-

 bolagens informationsskyldighet. Tidsfristen för den nu

 föreslagna uppsägningsrätten bör knytas till den tidpunkt då

 försäkringstagaren fick kännedom om att försäkringsavtalet

 har kommit till stånd.

 I promemorian föreslås uppsägningsfristen vara 14 dagar.

 Förslaget godtas av de flesta remissinstanserna.

 Konsumentverket, Företagarnas Riksorganisation och

 Köpmannaförbundet har dock förespråkat att fristen skall

 förlängas till 30 dagar.

 Som en jämförelse kan nämnas att ångerfristen enligt

 hemförsäljningslagen utgör en vecka från den dag då

 konsumenten tagit emot en skriftlig handling där han in-

 formeras om innehållet i den lagen.

 Som Konsumentverket framhållit innebär livförsäkringsavtal

 ofta långsiktiga åtaganden och avtalen kan vara komplicerade

 att sätta sig in i. Innan ett avtal om individuell

 livförsäkring kommer till stånd har det emellertid i regel

 förekommit flera kontakter mellan försäkringsbolagets

 representant och försäkringstagaren. Vanligtvis får försäk-

 ringstagaren därvid information om försäkringen och avkrävs

 även vissa uppgifter om sina personliga förhållanden. Med

 hänsyn härtill får det anses räcka med 14 dagar för att

 försäkringstagaren skall kunna ta ställning till om han

 skall fullfölja det ingångna avtalet. Vid bedömningen av hur

 lång frist som erfordras får man också beakta att

 försäkringstagaren även senare har möjlighet att upphöra med

 försäkringen. Som tidigare nämnts är han enligt 98 § FAL

 inte skyldig att erlägga premie för en senare period när

 premiebetalningen skall ske periodvis. Det är naturligtvis

 också av värde för försäkringsbolaget att det utan alltför

 lång tidsutdräkt får klart för sig om avtalet blir

 bestående. På grund av det anförda delar jag i likhet med de

 flesta remissinstanserna uppfattningen i promemorian att en

 tidsfrist om 14 dagar är lämplig. Jag återkommer i

 specialmotiveringen till den lagtekniska utformningen av

 bestämmelsen.

 I enlighet med EG-direktivets regel bör den svenska

 bestämmelsen om försäkringstagarens uppsägningsrätt vara

 tvingande till förmån för försäkringstagaren.

 Det återstår att behandla konsekvenserna av att

 försäkringstagaren utnyttjar den föreslagna

 uppsägningsrätten. Härom föreskriver EG-direktivets artikel

 15.1 andra stycket endast att försäkringstagarens uppsägning

 skall innebära att han befrias från alla från avtalet

 härrörande framtida förpliktelser. Beträffande övriga

 rättsverkningar av en uppsägning hänvisas i direktivet till

 reglerna i den nationella lag som enligt artikel 4 är

 tillämplig på avtalet.

 Ett par bestämmelser i FAL får här viss betydelse. Om

 försäkringsavtalet upphör av annan anledning än

 försäkringsgivarens uppsägning, får enligt 16 § andra

 stycket FAL försäkringsgivaren åtnjuta endast så stor del av

 premien som belöper på tilländalupen del av försäkrings-

 tiden. Av 17 § andra stycket FAL framgår dock att vad som

 sägs i 16 § inte skall tillämpas i de fall då de

 försäkringsmässiga grunderna skall innehålla bestämmelser om

 försäkringstagarens rätt när försäkringen upphör i förtid.

 Med grunder avses de särskilda regler som enligt

 försäkringsrörelselagen (1982:713) skall upprättas, om ett

 försäkringsbolags rörelse avser vissa typer av försäkring,

 t.ex. livförsäkring. Grunderna är att anse som komplement

 till bolagsordning och avtalsvillkor.

 Dessa svenska bestämmelser får anses vara förenliga med

 EG-direktivets artikel 15.1 andra stycket.

 Försäkringsbolaget har alltså rätt att tillgodoräkna sig så

 stor del av premien som motsvarar den tid försäkringen varit

 gällande. Frågor om avräkning vid försäkringens upphörande

 regleras vanligtvis i grunderna och försäkringsvillkoren.

 En allmän bestämmelse av samma innebörd som direktivets

 artikel 15.1 andra stycket bör föras in i den svenska lagen.

 Ytterligare lagregler om rättsförhållandet mellan parterna i

 anledning av avtalets upphörande bör enligt min mening anstå

 till dess resultatet av beredningen av förslaget till per-

 sonförsäkringslag föreligger.

 2.4 Kostnader och resursbehov

 Den föreslagna lagreglerade uppsägningsrätten för

 försäkringstagaren kan antas leda till att avtal om

 livförsäkring sägs upp i något fler fall än tidigare.

 Merarbetet för försäkringsbolagen torde dock endast bli

 marginellt.

 Genom de föreslagna lagvalsreglerna beträffande

 försäkringsavtal införs lagstiftning på ett område som

 hittills byggt på rättspraxis och uttalanden i den juridiska

 litteraturen. De nya lagreglerna bör kunna minska behovet av

 att anlita domstolarna för att få frågan om tillämplig lag

 bedömd. I de fall då domstolarna trots allt får pröva

 försäkringstvister med anknytning till flera stater, bör den

 nya internationellt privaträttsliga lagstiftningen kunna

 bidra till att underlätta det rättsliga förfarandet.

 Inte heller i övrigt torde den nya lagstiftningen medföra

 några kostnader och resursbehov för enskilda eller det

 allmänna som bör beaktas i sammanhanget.

 2.5 Ikraftträdande m.m.

 Den nya lagstiftningen är föranledd av EES-avtalet och bör

 därför träda i kraft vid samma tidpunkt som avtalet.

 Det är för närvarande inte klart när EES-avtalet kan träda

 i kraft. Regeringen bör därför bemyndigas att bestämma när

 de föreslagna reglerna om lagval och uppsägningsrätt skall

 träda i kraft.

 I enlighet med allmänna rättsgrundsatser bör de nya

 reglerna i princip tillämpas endast på avtal som har ingåtts

 efter ikraftträdandet.

 3 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag har anfört har inom

 Justitiedepartementet upprättats förslag till

 1. lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal,

 2. lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal.

 Beträffande båda lagförslagen har jag samrått med

 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet har granskat lagförslagen.

 4 Specialmotivering

 4.1 Förslaget till lag om tillämplig lag för vissa försäk-

 ringsavtal

 Lagens rubrik och disposition

 Av lagens rubrik framgår att det är fråga om en

 internationellt privaträttslig lag samt att den är

 tillämplig endast på vissa försäkringsavtal.

 I 1 och 2 §§ anges lagens tillämpningsområde. Där anges

 också vad som i lagen avses med begreppen livförsäkring och

 skadeförsäkring. I 3 § finns en definition av uttrycket

 "EES-stat där risken är belägen", som är centralt i

 lagvalsreglerna för skadeförsäkring. Enligt 4 § undantas

 vissa typer av försäkring från lagen.

 De egentliga lagvalsreglerna beträffande

 livförsäkringsavtal finns i 5 §.

 De närmast följande paragraferna, 6-11 §§, innehåller

 lagvalsreglerna för skadeförsäkringsavtal. En specialregel

 om tillämplig lag beträffande avtal om obligatorisk

 skadeförsäkring finns i 12 §.

 Lagens avslutande paragraf, 13 §, innehåller en regel om

 företräde vid tillämpningen för sådana svenska bestämmelser

 som är tvingande oavsett vilken stats lag som i övrigt är

 tillämplig på avtalet.

 Lagen har samma disposition som promemorians lagförslag.

 De enskilda paragraferna i lagen överensstämmer nära med

 motsvarande paragrafer i promemorieförslaget. Vissa

 redaktionella ändringar har dock gjorts. På några punkter

 har bestämmelser ändrats i sak, vilket anges särskilt i

 motiveringen till de enskilda paragraferna.

 Som jag nämnde i min inledning har Lagrådet på en punkt

 ifrågasatt valet av terminologi i det remitterade

 lagförslaget. Det gäller beskrivningen av den anknytning som

 fysiska personer har till ett visst land på grund av

 bosättning där. I EG-direktiven om livförsäkring och

 skadeförsäkring används termen "habitual residence". I

 promemorian och det lagförslag som remitterades till

 Lagrådet användes uttrycket hemvist. I enlighet med vad

 Lagrådet förordat används i den nu föreslagna lagtexten i

 stället uttrycket "vanliga vistelseort".

 Tillämpningsområde m.m.

 1 §

 Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring som

 har anknytning till två eller flera stater inom Europeiska

 ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om

 försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga

 vistelseort i en EES-stat eller om försäkringstagaren är en

 juridisk person och det driftställe som avtalet gäller för

 är beläget i en EES-stat.

 Med livförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar

 som anges i 2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1].

 Paragrafen anger lagens tillämpningsområde beträffande avtal

 om livförsäkring. Lagens regler om livförsäkring är

 föranledda av att EG:s livförsäkringsdirektiv till följd av

 EES-avtalet skall införlivas i svensk rätt.

 Av första stycket framgår att lagen gäller vissa

 försäkringsavtal som har anknytning till två eller flera

 stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

 Tillämpningsområdet begränsas genom kravet på att

 försäkringstagaren, om han är en fysisk person, skall ha sin

 vanliga vistelseort i en EES-stat. Är försäkringstagaren en

 juridisk person, krävs i stället att det driftställe som

 avtalet gäller för är beläget i en EES-stat.

 Med försäkringsavtal avses här detsamma som i FAL, dvs.

 sådana avtal varigenom försäkring meddelas av någon som

 driver försäkringsrörelse. Det innebär bl.a. att lagen är

 tillämplig även på sådana försäkringsavtal som ingås av

 understödsföreningar.

 I lagen finns det inte någon närmare definition av vad som

 menas med att ett försäkringsavtal har anknytning till två

 eller flera stater. Till följd härav får man i varje

 särskilt fall avgöra om ett försäkringsavtal har sådan

 anknytning till mer än en stat - t.ex. på grund av att

 försäkringsbolaget har sitt säte i en annan stat än den där

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort - att det

 faller under lagen.

 I andra stycket anges vad som i denna lag avses med

 livförsäkring. Till skillnad från promemorieförslaget

 definieras begreppet livförsäkring i lagen genom en

 hänvisning till indelningen i försäkringsklasser enligt

 lagstiftningen om försäkringsverksamhet. Bestämmelsen syftar

 till att uppfylla artikel 4 i det andra livförsäkrings-

 direktivet, som föreskriver att lagvalsreglerna skall

 tillämpas på sådana verksamheter som avses i det första

 livförsäkringsdirektivet.

 Hänvisningen till försäkringsrörelselagen gäller den

 lydelse av lagen som föreslås i en inom Finansdepartementet

 utarbetad lagrådsremiss den 25 mars 1993 om ändrad

 lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet. Enligt förslaget skall en ny paragraf i

 försäkringsrörelselagen, 2 kap. 3 b §, innehålla den

 klassindelning som enligt det första livförsäkringsdirek-

 tivet skall tillämpas vid beviljande av koncession för

 livförsäkring. Klassindelningen grundar sig på det första

 livförsäkringsdirektivet artikel 7.2 och bilagan till

 direktivet.

 Enligt förslaget avser klass 1 a konventionella

 livförsäkringar. Klass 1 b avser sådan försäkring som

 meddelas som tillägg till en konventionell livförsäkring. I

 direktivet nämns främst olika olycksfallsförsäkringar och

 sjukförsäkring. Uppräkningen kan dock inte anses vara

 uttömmande. Exempelvis torde premiebefrielseförsäkring

 omfattas av bestämmelsen. Klass 2 omfattar två

 försäkringsformer som ännu inte förekommer i Sverige,

 nämligen giftermålsförsäkring och födelseförsäkring. Klass 3

 omfattar försäkring som avses i klasserna 1 a och 2 och som

 är anknuten till värdepappersfonder. Klass 4 omfattar sådan

 sjukförsäkring och olycksfallsförsäkring som gäller för

 längre tid än fem år, under obestämd tid eller till dess den

 försäkrade uppnått en viss ålder och som inte får sägas upp

 av försäkringsbolaget eller får sägas upp endast under

 särskilda förhållanden som anges i försäkringsavtalet. I det

 första livförsäkringsdirektivet beskrivs motsvarande klass

 som det slags permanent, inte uppsägningsbar sjukförsäkring

 som finns i Irland och Storbritannien ("permanent health

 insurance not subject to cancellation").

 Genom hänvisningarna i förevarande stycke och i 2 § andra

 stycket till försäkringsrörelselagen kommer definitionerna

 av begreppen livförsäkring och skadeförsäkring att stämma

 överens med gränsdragningen mellan dessa försäkringsformer i

 EG-direktiven.

 2 §

 Denna lag tillämpas också på sådana avtal om

 skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera

 EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en

 EES-stat.

 Med skadeförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar

 som anges i 2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1].

 Lagens regler om avtal om skadeförsäkring är föranledda av

 att EG:s skadeförsäkringsdirektiv till följd av EES-avtalet

 skall införlivas i svensk rätt. Genom EES-avtalet kommer

 lagvalsreglerna i skadeförsäkringsdirektivet att gälla

 sådana försäkringsavtal som avser risker belägna i

 EES-staterna. Som framgår av första stycket i förevarande

 paragraf är den svenska lagen begränsad på motsvarande sätt.

 Beträffande vad som menas med försäkringsavtal och med att

 ett försäkringsavtal har anknytning till två eller flera

 stater hänvisas till specialmotiveringen till 1 §.

 I andra stycket anges vad som i denna lag avses med

 skadeförsäkring. Till skillnad från promemorieförslaget

 definieras begreppet skadeförsäkring i lagen genom en

 hänvisning till den nya indelning i försäkringsklasser som

 föreslås i lagrådsremissen om ändrad lagstiftning för för-

 säkringsverksamhet med anledning av EES-avtalet. I den

 föreslagna lydelsen av 2 kap 3 a § försäkringsrörelselagen

 anges vad en koncession för skadeförsäkringsrörelse skall

 avse. Uppräkningen motsvarar de försäkringsklasser som anges

 i bilaga till det första skadeförsäkringsdirektivet i den

 lydelse som gäller sedan bilagan ändrats genom turistassi-

 stansdirektivet (84/641/EEG) och rättsskyddsdirektivet

 (87/344/EEG).

 Den föreslagna indelningen omfattar följande

 försäkringsklasser:

 1. olycksfall, dock inte försäkring som avses i 2 kap. 3 b §

 klass 4 försäkringsrörelselagen (se ovan specialmotiveringen

 till 1 § i förevarande lag), 2. sjukdom, dock inte

 försäkring som avses i 2 kap. 3 b § klass 4

 försäkringsrörelselagen, 3. landfordon, 4. spårfordon,

 5. luftfartyg, 6. fartyg, 7. godstransport, 8. brand och

 naturkrafter, 9. annan sakskada, 10. motorfordonsansvar, 11.

 luftfartygsansvar, 12. fartygsansvar, 13. allmän ansvarig-

 het, 14. kredit, 15. borgen, 16. annan förmögenhetsskada,

 17. rättsskydd, samt 18. assistans.

 3 §

 Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag

 a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad

 och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet

 täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen

 är belägen,

 b) när försäkringen avser registreringspliktigt fordon,

 den EES-stat där registreringen har skett,

 c) när försäkringen har en giltighetstid av fyra månader

 eller mindre och oberoende av försäkringsklass täcker rese-

 eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren

 har tecknat försäkringen,

 d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a-c, om

 försäkringstagaren är en fysisk person, den EES-stat där han

 har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är

 en juridisk person, den EES-stat där det driftställe som

 avtalet gäller för är beläget.

 Enligt 2 § första stycket begränsas lagens

 tillämpningsområde beträffande avtal om skadeförsäkring till

 sådana fall där den försäkrade risken är belägen i en

 EES-stat. I förevarande paragraf klargörs innebörden av

 uttrycket "EES-stat där risken är belägen", som är centralt

 för lagvalsreglerna om skadeförsäkring. Regeln har sin

 förebild i artikel 2 d) i det andra skadeförsäkringsdirek-

 tivet.

 Definitionen får betydelse när man skall avgöra dels

 vilket lagval som parterna har rätt att avtala om, dels

 vilken stats lag som skall gälla, om parterna inte har

 avtalat om någon tillämplig lag (se 6-8 §§ och 11 §).

 Bestämningen av vilken EES-stat risken skall anses vara

 belägen i är avhängig av vilket slags försäkring som det

 gäller. Huvudregeln (d) är att den EES-stat där risken är

 belägen är den stat där försäkringstagaren, om han är en

 fysisk person, har sin vanliga vistelseort eller, om

 försäkringstagaren är en juridisk person, den stat där det

 driftställe som försäkringsavtalet gäller för är beläget.

 Begreppen vanlig vistelseort och driftställe behandlas i

 specialmotiveringen till 5 §.

 Undantag från huvudregeln i d) gäller när

 försäkringsavtalet avser a) byggnad och dess innehåll, b)

 registreringspliktiga fordon, eller c) risker i samband med

 resor eller semester under förutsättning att försäkringsav-

 talet har en giltighetstid av högst fyra månader. I dessa

 fall är "EES-stat där risken är belägen" det land a) där

 fastigheten finns, b) där fordonet har registrerats, resp.

 c) där försäkringstagaren tecknade försäkringen.

 4 §

 Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som

 avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen

 (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om delpensionsför-

 säkring, lagen (1991:1047) om sjuklön eller lagen (1993:16)

 om försäkring mot vissa semesterlönekostnader.

 Liksom EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring

 gäller den svenska lagen endast direkt försäkring. Som

 framgår av förevarande paragraf faller avtal om

 återförsäkring utanför lagen.

 I överensstämmelse med EG-direktiven om livförsäkring och

 skadeförsäkring gäller lagen endast avtal om privat

 försäkring. Detta framgår av förevarande paragraf där vissa

 typer av försäkring undantas från lagens tillämpningsområde.

 Lagen är således inte tillämplig på socialförsäkring.

 De försäkringar som anges i paragrafen undantas också från

 FAL:s tillämpningsområde (se senast SFS 1993:17, som träder

 i kraft den 1 juli 1993). Paragrafens lydelse skiljer sig

 från det lagförslag som remitterades till Lagrådet genom

 undantaget för den nyligen beslutade lagen om försäkring mot

 vissa semesterlönekostnader, som träder i kraft den 1 juli

 1993.

 Det bör påpekas att lagen är tillämplig på såväl

 individuell försäkring som kollektiv försäkring. Någon

 uttrycklig regel om detta har inte bedömts vara nödvändig.

 Tillämplig lag för avtal om livförsäkring

 5 §

 På ett avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den

 EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person,

 har sin vanliga vistelseort. Om försäkringstagaren är en

 juridisk person, tillämpas lagen i den EES-stat där det

 driftställe som avtalet gäller för är beläget.

 Om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin

 vanliga vistelseort i en EES-stat och är medborgare i en

 annan EES-stat, får parterna avtala att lagen i den EES-stat

 där han är medborgare skall tillämpas.

 Om den lag som är tillämplig enligt första stycket är

 utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i

 någon annan stat skall tillämpas.

 Paragrafen reglerar lagvalet vid avtal om livförsäkring. Vad

 som avses med livförsäkring anges i 1 § andra stycket.

 Lagvalsreglerna i förevarande paragraf motsvaras av artikel

 4.1-2 i det andra livförsäkringsdirektivet.

 Av första stycket framgår att avtal om livförsäkring skall

 regleras av lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om

 han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort. Om

 försäkringstagaren är en juridisk person, blir lagen i den

 EES-stat tillämplig där det driftställe som avtalet gäller

 för är beläget. Vid bestämningen av tillämplig lag är det

 försäkringstagarens förhållanden som är avgörande och inte

 försäkringsbolagets eller den försäkrades förhållanden. Om

 en fysisk person tecknar en livförsäkring på någon annan

 persons liv, är det alltså för lagvalet avgörande var den

 som har tecknat försäkringen har sin vanliga vistelseort. Om

 en juridisk person tecknar en kollektiv försäkring för de

 anställda vid ett visst driftställe, blir det för lagvalet

 avgörande i vilket land driftstället är beläget.

 Av direktivets regler framgår inte uttryckligen vilken

 tidpunkt som är relevant för bedömningen av var

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort. Enligt

 Romkonventionen är den avgörande tidpunkten när avtalet

 ingås (artikel 4.2). Denna princip får antas gälla även vid

 tillämpning av direktivet. Principen innebär att

 förändringar av t.ex. en persons vanliga vistelseort inte

 inverkar på lagvalet för redan ingångna avtal. Som

 framhållits i den svenska juridiska litteraturen vore det

 oacceptabelt om avtalsparternas inbördes rättigheter och

 skyldigheter skulle ändras genom ena partens ensidiga

 handlande (se Bogdan i TfR 1980 s. 22). Om

 försäkringstagaren är en fysisk person, torde det vara hans

 vanliga vistelseort när avtalet ingås som är avgörande för

 lagvalet. Om försäkringstagaren är en juridisk person, torde

 avgörande bli var det ifrågavarande driftstället finns när

 avtalet ingås.

 I regeln läggs avgörande vikt vid anknytningsmomentet

 "vanlig vistelseort". I direktivets artikel 4 används

 uttrycket "habitual residence". Detta uttryck har tidigare

 ofta översatts med "hemvist" då konventioner på den

 internationella privaträttens område har införlivats med

 svensk rätt (se SOU 1987:18 s. 60). Som Lagrådet har påpekat

 har dock uttrycket "vanlig vistelseort" nyligen använts när

 det har varit fråga om lagstiftning med anknytning till

 EG-rätten. På Lagrådets inrådan har samma uttryckssätt valts

 även här. Begreppet "habitual residence" definieras inte i

 direktivet. Innebörden får bestämmas i rättstillämpningen.

 Uttrycket "driftställe" motsvaras i den engelska

 direktivtexten av ordet "establishment". Med uttrycket avses

 enligt artikel 2 c) i det andra livförsäkringsdirektivet ett

 företags huvudkontor, agentur eller filial (jfr det andra

 skadeförsäkringsdirektivets artikel 2 c). Enligt artikel 3

 skall ett företags stadigvarande närvaro i en stat betraktas

 som en agentur eller en filial, även om närvaron inte har

 formen av en filial eller en agentur utan endast består av

 ett kontor som förestås av företagets egen personal eller av

 någon som är fristående från företaget men har en stående

 fullmakt att företräda företaget på samma sätt som en

 agentur.

 Avgörande för lagvalet när försäkringstagaren är en

 juridisk person är i vilken EES-stat den rörelse bedrivs som

 försäkringsavtalet gäller. Det har alltså inte någon

 betydelse var bolaget har sitt säte. Om t.ex. ett tyskt

 bolag, som bedriver verksamhet i Sverige, genom ett

 dotterbolag eller en filial försäkrar sina anställda i

 Sverige, kommer svensk lag att bli tillämplig på avtalet,

 oavsett om det är moderbolaget i Tyskland eller det svenska

 dotterbolaget eller den svenska filialen som sluter

 försäkringsavtalet. Eftersom de flesta anställda bor i det

 land där deras ordinarie arbetsplats ligger, kommer den lag

 som skall tillämpas på sådana kollektiva försäkringar att

 vara samma lag som skulle ha tillämpats, om i stället de

 anställda hade tecknat individuella livförsäkringar.

 I andra stycket finns en särskild valmöjlighet för det

 fall att försäkringstagaren är en fysisk person som har sin

 vanliga vistelseort i en annan EES-stat än den EES-stat där

 han är medborgare. Parterna får då avtala om att lagen i den

 EES-stat där försäkringstagaren är medborgare skall

 tillämpas i stället för den lag som avses i första stycket

 första meningen, dvs. lagen i den stat där han har sin

 vanliga vistelseort.

 Som påpekats gäller bestämmelsen i andra stycket endast om

 försäkringstagaren är en fysisk person. När

 försäkringstagaren är en juridisk person finns det inte

 någon motsvarande valmöjlighet. Den omständigheten att de

 som blir försäkrade enligt avtalet är fysiska personer har

 alltså inte någon betydelse för lagvalet.

 Direktivets artikel 4.1 andra meningen förutsätter att

 inte bara de materiella reglerna i den utpekade lagen skall

 tillämpas utan även den lagens lagvalsregler. Om den lag som

 pekas ut i första meningen tillåter det, får parterna enligt

 andra meningen avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas. Denna valmöjlighet behöver inte vara begränsad

 till EES-stater. Den utpekade lagen kan alltså innehålla en

 lagvalsregel som ger parterna rätt att välja lagen även i en

 stat utanför EES.

 Motsvarande regel har i den svenska lagen tagits in i

 tredje stycket i förevarande paragraf. Som framgår av

 lydelsen blir den regeln tillämplig endast om den lag som

 pekas ut är utländsk. Sverige har alltså inte utnyttjat

 möjligheten att på det sättet utvidga parternas

 valmöjligheter. Om svensk lag utpekas enligt bestämmelsen i

 första stycket, ger den alltså inte parterna någon rätt att

 avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas.

 I direktivet finns det inte någon regel om vid vilken

 tidpunkt som en överenskommelse om tillämplig lag måste

 föreligga för att den i händelse av en tvist mellan parterna

 skall kunna beaktas. Eventuella överenskommelser om

 tillämplig lag brukar träffas i samband med att avtalet

 ingås, men det har påpekats i den svenska juridiska

 litteraturen att det inte tycks föreligga några hinder för

 att domstolen tillämpar den lag som parterna väljer först

 senare, t.ex. i samband med själva processen (se Bogdan,

 Internationell privat- och processrätt, 4 uppl., s. 42 med

 hänvisningar).

 Tillämplig lag för avtal om skadeförsäkring

 6 §

 Om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller

 har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är

 belägen, skall lagen i den staten tillämpas på ett avtal om

 skadeförsäkring. Om den lagen är utländsk och medger det,

 får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas.

 I 6-11 §§ regleras tillämplig lag vid avtal om

 skadeförsäkring som inte är obligatorisk. Obligatorisk

 skadeförsäkring regleras i stället av bestämmelsen i 12 §.

 Bestämmelserna i 6-11 §§ bygger på motsvarande regler i det

 andra skadeförsäkringsdirektivets artikel 7. Ett

 övergripande syfte med bestämmelserna är, liksom beträffande

 reglerna om lagval vid livförsäkring, att försäkringstagaren

 inte skall bli tvungen att acceptera lagregler som inte är

 kända för honom.

 De relevanta anknytningsmomenten här är den stat där

 risken är belägen (6, 7 och 11 §§), den stat där

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. sin

 centrala förvaltning (6 och 7 §§) och den stat där den

 händelse kan uppkomma som den försäkrade risken avser (8 §).

 I förhållande till promemorieförslaget har lagtexten i 6 §

 justerats genom att uttrycket central ledning har ersatts

 med central förvaltning, som bättre motsvarar direktivets

 uttryck, vilket enligt den engelska versionen är "central

 administration". Flera remissinstanser har önskat få

 klarlagt om detta anknytningsmoment avser endast juridiska

 personer. Direktivet ger inte någon uttrycklig vägledning i

 den frågan. Det är ovanligt att en fysisk person bedriver

 rörelse på sådant sätt att han skall anses ha den centrala

 förvaltningen av rörelsen i ett annat land än där han har

 sin vanliga vistelseort. Den svenska regeln kan dock inte i

 detta hänseende preciseras närmare än vad som har gjorts i

 direktivet. Frågan får alltså prövas i rättstillämpningen.

 I förevarande paragraf, som motsvarar artikel 7.1 a) i det

 andra skadeförsäkringsdirektivet, föreskrivs att den

 tillämpliga lagen skall vara lagen i den EES-stat där

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. har sin

 centrala förvaltning, om det är den stat där risken är

 belägen. Detta är oftast fallet i konsumentförsäkring, t.ex.

 när en konsument försäkrar sitt hem, sin bil e.d. eller när

 han tecknar reseförsäkring för vanliga semesterresor. Regeln

 gäller även när ett företag med sin centrala förvaltning i

 Sverige försäkrar sin egendom och verksamhet i Sverige.

 Liksom är fallet vid livförsäkring enligt 5 § finns i 6 §

 en regel som tillåter parterna att välja en annan lag än den

 utländska lag som utpekas, under förutsättning att den lagen

 medger det. Denna valmöjlighet behöver inte vara begränsad

 till EES-stater. Om den utpekade EES-statens lag i sin tur

 innehåller en lagvalsregel som innebär att även lagen i

 stater utanför EES kan väljas, får parterna utnyttja denna

 valmöjlighet. I likhet med vad som påpekats i special-

 motiveringen till 5 § angående lagvalet vid livförsäkring

 bör här erinras om att Sverige inte heller beträffande

 skadeförsäkring har utnyttjat möjligheten enligt direktivet

 att utvidga parternas valmöjligheter. Om svensk lag utpekas

 enligt bestämmelsen i förevarande paragraf, ger den alltså i

 och för sig inte parterna någon rätt att avtala om att lagen

 i någon annan stat skall tillämpas. En annan sak är att

 parterna kan utnyttja det förhållandet att de flesta

 bestämmelserna i FAL inte är tvingande och därigenom avtala

 bort FAL i dessa delar.

 Vad som sägs i specialmotiveringen till reglerna om

 livförsäkringsavtal i 5 § om inverkan på lagvalet av

 förändringar i anknytningsmomenten och om tidpunkten för

 eventuella överenskommelser om tillämplig lag har bäring

 också på motsvarande frågor beträffande avtal om skadeför-

 säkring.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lydelse enligt lagrådsremiss den 25

 mars 1993 om ändrad lagstiftning för

 försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 [1]Lydelse enligt lagrådsremiss den 25

 mars 1993 om ändrad lagstiftning för

 försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 10

 7 §

 Om försäkringstagaren inte har sin vanliga vistelseort

 eller inte har sin centrala förvaltning i den EES-stat där

 risken är belägen, får parterna avtala att tillämplig lag

 för ett avtal om skadeförsäkring skall vara antingen lagen i

 den EES-stat där risken är belägen eller lagen i den stat

 där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har

 sin centrala förvaltning.

 Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och

 avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till

 sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får

 parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala

 att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av

 dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har

 sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning.

 Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra

 stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig

 lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet.

 Paragrafen motsvarar artikel 7.1 b)-d) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet. Av bestämmelsen i första stycket

 framgår vilket lands lag som kan väljas i de fall då risken

 är belägen i en EES-stat men försäkringstagaren har sin

 vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning i en

 annan stat inom eller utanför EES. Parterna har då möjlighet

 att avtala om att tillämplig lag skall vara någon av dessa

 båda staters lagar.

 När den som bedriver näringsverksamhet ingår ett

 försäkringsavtal som täcker två eller flera risker i flera

 EES-stater skall parterna enligt bestämmelsen i andra

 stycket kunna avtala om att tillämplig lag skall vara någon

 av dessa EES-staters lagar eller lagen i den stat där

 försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. har sin

 centrala förvaltning. Det sistnämnda alternativet omfattar

 såväl EES-stater som andra stater.

 Regeln i tredje stycket slår fast att parterna i fall som

 avses i första eller andra stycket får avtala om att någon

 annan lag skall vara tillämplig, om lagen i de EES-stater

 som enligt första eller andra stycket kan vara tillämplig på

 försäkringsavtalet ger parterna denna möjlighet. Som

 påpekats i specialmotiveringen till 6 § har Sverige inte

 utnyttjat denna möjlighet för det fall att svensk lag

 utpekas som tillämplig.

 Bestämmelsen i tredje stycket har utformats i

 överensstämmelse med artikel 7.1 d). Direktivets regel

 utvisar inte klart om det krävs att lagen i samtliga de

 stater som avses i 7.1 b) resp. c) skall innehålla regler

 som ger parterna större möjligheter att avtala om tillämplig

 lag eller om det är tillräckligt att lagen i exempelvis den

 stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort

 möjliggör ett friare lagval. Det är emellertid rimligt att

 utgå från att regeln blir tillämplig redan om lagen i någon

 av de angivna staterna ger parterna större frihet vid

 lagvalet.

 8 §

 Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat

 än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala

 att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas trots

 bestämmelserna i 6 och 7 §§.

 Paragrafen motsvarar artikel 7.1 e) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet. Bestämmelsen ger parterna

 ytterligare en valmöjlighet. Om de försäkrade riskerna är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat

 än den där risken är belägen enligt definitionen i 3 §, får

 parterna avtala att lagen i den förstnämnda staten skall

 tillämpas på deras försäkringsavtal oavsett vad som sägs i 6

 och 7 §§. Om försäkringen exempelvis gäller lösöre som

 uteslutande befinner sig i en annan EES-stat än den EES-stat

 där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort, är det

 enligt förevarande paragraf möjligt för parterna att avtala

 om att lagen i den EES-stat där skadan kan uppstå skall vara

 tillämplig på försäkringsavtalet.

 Det bör påpekas att ordet risk här används i två

 betydelser. I paragrafens inledning avser risk det objekt

 eller intresse som skyddas genom försäkringen medan ordet i

 paragrafens senare del ingår i den lagtekniska termen

 "EES-stat där risken är belägen", som definieras i 3 §. Den

 svenska regeln har utformats för att stämma helt överens med

 artikel 7.1 e) i det andra skadeförsäkringsdirektivet, där

 termen risk används på dessa sätt.

 9 §

 Trots bestämmelserna i 6 och 7 §§ får parterna avtala

 vilken stats lag som skall vara tillämplig på

 försäkringsavtalet, om detta gäller en risk som hänför sig

 till

 1. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 4-7, 11 och 12 försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1],

 2. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 14 och 15 försäkringsrörelselagen[1], om

 försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade

 risken avser näringsverksamheten, eller

 3. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 3, 8-10, 13 och 16 försäkringsrörelse-

 lagen[1], om försäkringstagaren är näringsidkare och minst

 två av följande förutsättningar är uppfyllda enligt senast

 fastställda resultat- och balansräkning:

 a) Försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår

 till minst ett belopp motsvarande 6 200 000 ecu.

 b) Försäkringstagaren har en bruttoomsättning som uppgår

 till minst ett belopp motsvarande 12 800 000 ecu.

 c) Försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250

 personer anställda.

 Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger

 koncernredovisning, skall förutsättningarna i första stycket

 3 gälla koncernen.

 Paragrafen motsvarar artikel 7.1 f) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet enligt den lydelse som föreskrivs

 i artikel 27 i det nyligen antagna tredje

 skadeförsäkringsdirektivet (92/49/EEG). Bestämmelsen i

 förevarande paragraf avser sådana risker som i dessa

 direktiv betecknas som stora risker. Stora risker hänför sig

 till sådana kategorier försäkringstagare som inte anses vara

 i behov av särskilt skydd. Det är här fråga om

 försäkringstagare med viss ställning eller som har en

 verksamhet av viss omfattning eller som försäkrar vissa

 särskilda risker. Paragrafen skiljer sig från

 promemorieförslaget därigenom att den gäller alla typer av

 stora risker och således inte är begränsad till olika former

 av transportförsäkring. Frågan har behandlats i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.2.4).

 Hänvisningarna till försäkringsrörelselagen gäller den

 lydelse av lagen som föreslås i lagrådsremissen om ändrad

 lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 Uppräkningen av risker i paragrafen stämmer överens med

 artikel 5 d) i första skadeförsäkringsdirektivet, som

 införts genom artikel 5 i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet och senast ändrats genom artikel

 2 i direktivet om fri tjänstehandel för

 motorfordonsförsäkring (90/618/EEG). I vissa fall är det

 riskens art och i vissa fall är det försäkringstagarens

 ställning och omfattningen av hans verksamhet som

 kvalificerar risken som stor. Gemensamt är dock att det

 skall vara sådana fall där försäkringstagaren, åtminstone

 typiskt sett, själv kan tillvarata sina intressen gentemot

 en försäkringsgivare.

 Punkt 1 i första stycket upptar sådana fall där riskens

 art motiverar klassificeringen till stora risker och

 omfattar försäkringsklasserna spårfordon, luftfartyg,

 fartyg, godstransport, luftfartygsansvar och fartygsansvar.

 I punkt 2 regleras det fall att försäkringstagarens

 ställning motiverar en behandling som stor risk. Denna punkt

 omfattar kredit- och borgensförsäkring, om den försäkrade

 risken avser försäkringstagarens näringsverksamhet.

 I punkt 3 slutligen ingår de fall där försäkringstagaren

 har en sådan omfattning på verksamheten att denna skall

 hänföras till stor risk. Risken skall dock i detta fall ingå

 i försäkringsklasserna landfordon, brand och naturkrafter,

 annan sakskada, motorfordonsansvar, allmän ansvarighet eller

 annan förmögenhetsskada. Försäkringstagaren skall uppfylla

 minst två av de villkor som anges under punkterna a-c.

 Ingår försäkringstagaren i en koncern skall, enligt andra

 stycket i förevarande paragraf, hela koncernens

 balansomslutning, bruttoomsättning och antal anställda

 beaktas när man avgör om försäkringstagarens verksamhet har

 en sådan omfattning att det enligt första stycket punkt 3

 skall anses föreligga en stor risk.

 Det andra skadeförsäkringsdirektivets definition av stora

 risker (artikel 5) innehåller en hänvisning till direktivet

 om sammanställd redovisning (83/349/EEG). Detta direktiv har

 ännu inte införlivats i svensk rätt. För bestämningen av vad

 som i förevarande stycke menas med koncern som avger

 koncernredovisning blir de nuvarande reglerna i

 aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1980:1103) om

 årsredovisning m.m. i vissa företag tillämpliga. Lydelsen av

 paragrafens andra stycke kan behöva justeras när det berörda

 redovisningsdirektivet införlivas i svensk rätt.

 Bestämmelsen i förevarande paragraf innebär att parterna

 vid avtal om försäkring av stora risker har frihet att

 avtala om vilken lag som skall vara tillämplig. Parterna är

 inte hänvisade till ett val mellan olika EES-stater utan de

 kan välja även lagen i ett land utanför EES. En inskränkning

 i parternas avtalsfrihet finns dock i 10 § i lagen.

 10 §

 Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har avtalat

 att en viss stats lag skall tillämpas men alla övriga

 omständigheter av betydelse vid tiden för nämnda avtal

 anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana be-

 stämmelser i den sistnämnda statens lag tillämpas som enligt

 den lagen inte får åsidosättas genom avtal.

 Paragrafen motsvarar artikel 7.1 g) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet. Paragrafen innehåller en

 reglering av det fall att parterna, trots att

 avtalsförhållandet har reell anknytning endast till en

 EES-stat, har avtalat att en annan stats lag skall vara

 tillämplig på avtalsförhållandet. Bestämmelsen innebär att

 parterna inte kan avtala bort tvingande regler i en

 EES-stats lag, om alla övriga relevanta omständigheter vid

 tiden för lagvalet hänför sig till just den staten.

 Med tvingande regler avses här inte bara den begränsade

 kategori av bestämmelser som är tvingande i internationella

 förhållanden (jfr specialmotiveringen till 13 §) utan alla

 indispositiva regler i den interna rätten i den stat som

 avtalet har sin reella anknytning till. Som exempel på

 sådana tvingande regler för svensk del kan nämnas

 bestämmelserna i KFL.

 11 §

 Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall

 antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller

 framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall,

 såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen

 i den av staterna enligt 7, 8 eller 10 § till vilken avtalet

 har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas, skall

 avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den EES-stat

 där risken är belägen.

 Har en avskiljbar del av avtalet en starkare anknytning

 till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än

 till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen

 skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda

 staten tillämpas på denna del av avtalet, om det finns

 synnerliga skäl för det.

 Paragrafen motsvarar artikel 7.1 h) i det andra

 skadeförsäkringsdirektivet. I första stycket slås till en

 början fast att valet av tillämplig lag skall antingen

 uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller framgå av

 omständigheterna i det enskilda fallet.

 I andra meningen av första stycket regleras det fallet att

 lagvalet inte framgår vare sig av avtalet eller av

 omständigheterna i övrigt. I sådana fall blir den

 grundläggande lagvalsregeln i 6 § första meningen

 tillämplig. Den innebär att lagen i den EES-stat där risken

 är belägen blir tillämplig om försäkringstagaren har sin

 vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning där.

 Om inte heller förutsättningarna för den regeln föreligger,

 innebär bestämmelsen i andra meningen av förevarande stycke

 att tillämplig lag skall vara lagen i den stat till vilken

 parternas försäkringsavtal har sin närmaste anknytning.

 Detta innebär ett fastställande av den individualiserings-

 metod som har godtagits i rättspraxis och i den rättsliga

 litteraturen (se avsnitt 2.2.1 i den allmänna motiveringen).

 Enligt tredje meningen i första stycket skall avtalet

 presumeras ha sin närmaste anknytning till den EES-stat där

 risken är belägen. Uttrycket "EES-stat där risken är

 belägen" definieras i 3 §.

 Anses någon viss del som kan särskiljas från avtalet i

 övrigt ha en närmare anknytning till någon annan stat än den

 vars lag skall tillämpas på avtalet, kan enligt andra

 stycket på denna del tillämpas lagen i den stat till vilken

 delen har sin närmaste anknytning. Genom denna regel

 undviker man att valet av tillämplig lag blir beroende av om

 ett avtal betraktas som ett enda avtal eller som flera

 separata avtal.

 Bestämmelsen i andra stycket skiljer sig från

 promemorieförslaget därigenom att det krävs synnerliga skäl

 för att olika länders lagar skall kunna tillämpas på skilda

 delar av avtalet. Genom tillägget uppnås bättre

 överensstämmelse med regeln i direktivet där motsvarande

 begränsning anges med orden "by way of exception". Denna

 begränsning ligger i linje med svensk internationell

 privaträtts negativa inställning till s.k. dépeçage (se

 Bogdan, Internationell privat- och processrätt, 4 uppl. s.

 249). Bedömningen av vad som skall anses utgöra synnerliga

 skäl måste överlämnas till rättstillämpningen.

 Tillämplig lag för avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 12 §

 På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring tillämpas, i

 stället för vad som annars skulle följa av 6-11 §§, lagen i

 den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten att teckna

 försäkring.

 Paragrafen innehåller en specialregel för avtal om

 obligatorisk skadeförsäkring.

 Artikel 8 i det andra skadeförsäkringsdirektivet

 innehåller särskilda bestämmelser om obligatorisk

 skadeförsäkring.

 Enligt direktivets artikel 8.3 skall lagen i den EES-stat

 som påbjudit försäkringsplikten gälla, om den lagen strider

 mot lagen i den EES-stat där risken är belägen.

 Artikel 8.4 c) i det andra skadeförsäkringsdirektivet ger

 en medlemsstat rätt att avvika från reglerna i artikel 7 och

 föreskriva att för avtal om obligatorisk försäkring den lag

 skall tillämpas som gäller i den stat som påbjudit

 försäkringsplikten.

 Denna valmöjlighet har utnyttjats i förevarande paragraf.

 Den ger också uttryck för den regel som finns i direktivets

 artikel 8.3.

 Bestämmelsen innebär att det är lagen i den EES-stat som

 har påbjudit försäkringsplikten som skall vara exklusivt

 tillämplig på avtal om obligatorisk försäkring. Som påpekas

 i specialmotiveringen till 13 § kan dock, när en tvist om

 ett avtal om obligatorisk försäkring prövas här i riket,

 sådana tvingande svenska regler som inte får åsidosättas

 oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på

 avtalet tillåtas slå genom vid prövningen.

 Vissa tvingande regler

 13 §

 Om en tvist om försäkringsavtal handläggs vid svensk

 domstol, skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag

 sådana svenska bestämmelser tillämpas som inte får

 åsidosättas oavsett vilken stats lag som i övrigt är

 tillämplig på avtalet.

 Paragrafen har sina förebilder i artikel 4.4 första stycket

 i det andra livförsäkringsdirektivet och artikel 7.2 första

 stycket i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Det kan

 nämnas att en regel med motsvarande innebörd finns i

 Romkonventionen om tillämplig lag på kontraktsrättsliga

 förpliktelser (artikel 7.2). Regeln ger svenska domstolar

 utrymme för att tillämpa vissa tvingande regler i svensk

 rätt på försäkringsavtalet oavsett vilket lands lag som

 annars skall användas. Det är här fråga om regler som är

 tvingande på ett sådant sätt att de inte kan åsidosättas ens

 genom parternas frihet att välja tillämplig lag.

 Paragrafen avser således inte samtliga tvingande regler

 utan endast en särskild grupp av dessa. Det är fråga om

 vissa särskilt kvalificerade regler som anses ha sådan

 genomslagskraft att de skall tillämpas oberoende av vilket

 lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Dessa

 regler påkallar tillämpning vid sidan av den lag som i

 övrigt utgör avtalsstatutet och medför vissa modifikationer

 i den lagens faktiska verkan. Regler av detta slag betecknas

 i den juridiska litteraturen som "absoluta regler" (se Eek,

 Lagkonflikter i tvistemål, s. 265 f. och Lagkonflikter i

 tvistemål II, s. 107), "internationellt tvingande regler"

 (se Bogdan i Tidsskrift for Rettsvitenskab (TfR) 1982 s. 35)

 respektive "positiv ordre public" (se Bogdan, Svensk

 internationell privat- och processrätt, 4. uppl. s. 78 f.).

 Vilka regler som faller in i denna kategori beror

 uteslutande på svensk rätt. Några uttryckliga

 lagbestämmelser härom finns inte. Inte heller finns det

 några avgöranden i rättspraxis som kan ge vägledning. Frågan

 får besvaras särskilt för varje regel efter en bedömning med

 hänsyn till regelns syfte och karaktär. Inom privaträttens

 område rör det sig oftast om regler som är avsedda att

 skydda en av avtalsparterna. Därmed är dock inte sagt att

 alla civilrättsliga tvingande skyddsregler är "inter-

 nationellt tvingande". Som ett tänkbart exempel på regler

 inom avtalsrätten som är tvingande oavsett lagvalsreglerna

 har i litteraturen nämnts 36 § avtalslagen (se TfR 1982 s.

 35).

 Som framgår av det anförda går det inte nu att ange vilka

 regler i svensk rätt som förevarande paragraf kan tillämpas

 på. Den närmare bestämningen av vilka svenska regler som har

 denna tvingande karaktär i internationella förhållanden får

 överlämnas till rättstillämpningen.

 Av paragrafen framgår att de tvingande regler som här

 avses skall ges företräde framför de regler som annars

 skulle vara tillämpliga på avtalet enligt lagens övriga

 bestämmelser. Vad nu sagts gäller i och för sig även när det

 är fråga om obligatorisk skadeförsäkring.

 4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77) om för-

 säkringsavtal

 Liksom i promemorian föreslås i lagrådsremissen en ny

 paragraf, 97 a §. Däremot saknar lagrådsremissen en

 motsvarighet till den andra paragrafen, 119 a, som föreslogs

 i promemorian. Frågan har behandlats i avsnitt 2.3 i den

 allmänna motiveringen.

 97 a §

 Försäkringstagaren har rätt att säga upp försäkringen inom

 två veckor från den dag då han fick kännedom om att avtalet

 kommit till stånd. Detta gäller dock inte

 1. försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som

 grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för

 gruppen, eller

 2. försäkringar med en avtalad giltighetstid om sex

 månader eller mindre.

 Om försäkringstagaren säger upp avtalet enligt första

 stycket, befrias han från alla framtida förpliktelser som

 annars följer av avtalet.

 Förbehåll, som i jämförelse med första och andra styckena

 är till nackdel för försäkringstagaren, får inte åberopas av

 försäkringsgivaren.

 Paragrafen är ny. Enligt första stycket har

 försäkringstagaren en i princip oinskränkt rätt att säga upp

 ett avtal om livförsäkring inom två veckor efter att han

 fått kännedom om att försäkringsavtalet har kommit till

 stånd.

 Bestämmelsen är föranledd av artikel 15 i EG:s andra

 livförsäkringsdirektiv men den har ett vidare

 tillämpningsområde än EG-regeln. I direktivet görs skillnad

 mellan verksamhet genom etablering och verksamhet som utövas

 inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster. Enligt

 artikel 15 skall försäkringstagaren ges möjlighet att säga

 upp livförsäkringsavtal som ingåtts inom ramen för ett fritt

 tillhandahållande av tjänster inom en tid av 14 till 30

 dagar. Denna regel ingår i de särskilda föreskrifter som

 gäller i sådana fall där ett försäkringsbolag genom ett

 driftställe beläget i en viss medlemsstat har försäkrat en

 risk i en annan medlemsstat (direktivets avsnitt III). Den

 svenska motsvarigheten är emellertid inte begränsad till

 dessa fall utan har generell giltighet. Den gäller alltså

 även vid försäkring som tillhandahålls i Sverige genom ett

 försäkringsbolags driftställe här i landet.

 Med hänsyn till bestämmelserna i lagen (1930:173) om

 beräkning av lagstadgad tid har tidsfristen angetts till

 "två veckor" i stället för "14 dagar" som föreslogs i

 promemorian.

 Den särskilda uppsägningsrätten gäller endast vid avtal om

 individuell livförsäkring. Enligt första stycket 1 undantas

 försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas

 på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen (jfr 1

 § tredje stycket KFL).

 Med stöd av direktivets artikel 15 undantas i den svenska

 lagen också försäkringar med en avtalad giltighetstid om sex

 månader eller mindre, se första stycket 2 i förevarande

 paragraf. Undantaget har behandlats i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.3.2). Paragrafen har i förhållande

 till promemorieförslaget formulerats på ett sätt som stämmer

 bättre överens med direktivtexten. Genom den ändrade

 lydelsen klarläggs att uppsägningsregeln omfattar alla

 individuella livförsäkringsavtal utom dem som har en avtalad

 giltighetstid av högst sex månader. Därav framgår att

 uppsägningsrätten gäller också försäkringar som gäller tills

 vidare.

 Tidsfristen på två veckor skall räknas från den dag då

 försäkringstagaren fick kännedom om att försäkringsavtalet

 har kommit till stånd. Den tidpunkt då försäkringen skall

 börja gälla saknar däremot betydelse i sammanhanget. Det

 finns ingen reglering i lagtexten om vid vilken tidpunkt

 eller på vilket sätt försäkringstagaren skall få information

 om att avtal kommit till stånd.

 För ingående av försäkringsavtal gäller allmänna

 avtalsrättsliga principer. Bindande avtal föreligger, när

 antagande svar avgetts på motpartens anbud och denne tagit

 del av accepten. Ofta består accepten i att bolaget sänder

 försäkringsbrev till försäkringstagaren med anledning av

 hans begäran om försäkring. Ibland får försäkringstagaren

 bara ett skriftligt besked om att försäkring gäller för

 honom enligt bolagets allmänna villkor. Vid muntligt avtal

 torde försäkringstagaren vid samtalet mellan honom och

 företrädare för försäkringsgivaren få klart för sig att

 avtal kommit till stånd. Tidsfristen för uppsägning börjar

 då löpa vid denna tidpunkt.

 Eftersom det ligger i försäkringsbolagets intresse att

 tidsfristen för uppsägning börjar löpa, får bolaget anses ha

 bevisbördan för att försäkringstagaren har fått kännedom om

 att försäkringsavtalet kommit till stånd vid den tidpunkt

 som bolaget gör gällande.

 Görs uppsägningen muntligen, bör försäkringen anses

 upphöra omedelbart, om inte annat framgår av

 omständigheterna. Vid skriftlig uppsägning torde allmänna

 avtalsrättsliga principer innebära att försäkringen normalt

 fortsätter att gälla tills uppsägningshandlingen kom in till

 försäkringsbolaget. Om försäkringstagaren råkar ut för ett

 försäkringsfall efter det att uppsägningen har avsänts men

 innan den nått fram till försäkringsbolaget, omfattas skadan

 alltså av försäkringen trots uppsägningen.

 Enligt EG-regeln skall uppsägningen innebära att

 försäkringstagaren befrias från alla framtida förpliktelser

 som härrör från försäkringsavtalet. Motsvarande regel har

 intagits i andra stycket av förevarande paragraf. I övrigt

 innehåller paragrafen inte någon bestämmelse om avräkningen

 mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren med

 anledning av uppsägningen. Beträffande försäkringsbolagets

 rätt till premie för förfluten tid gäller reglerna i 16 och

 17 §§. Enligt 16 § andra stycket får försäkringsgivaren

 åtnjuta endast så stor del av premien som belöper på

 tilländalupen del av försäkringstiden, om avtalet upphör av

 annan anledning än försäkringsgivarens uppsägning. Enligt 17

 § andra stycket skall dock vad som sägs i 16 § inte

 tillämpas i de fall då grunderna för försäkringen skall

 innehålla bestämmelser om försäkringstagarens rätt när

 försäkringen upphör i förtid. Med grunderna avses de

 särskilda regler som enligt försäkringsrörelselagen

 (1982:713) skall upprättas, om ett försäkringsbolags rörelse

 avser vissa typer av försäkring, t.ex. livförsäkring.

 Om försäkringstagaren har betalat hela eller någon del av

 premien, uppkommer också frågor om försäkringstagarens rätt

 till försäkringens värde. Dessa spörsmål regleras i

 försäkringsvillkoren och grunderna.

 I det enklaste fallet, när försäkringen inte har något

 återköps- eller fribrevsvärde, torde uppsägningen innebära

 att försäkringen upphör att gälla vid uppsägningen och att

 en del av premien betalas tillbaka.

 Något mer komplicerad blir situationen när försäkringen

 har ett positivt försäkringstekniskt värde, som skall

 tillgodogöras försäkringstagaren vid uppsägningen. Detta kan

 ske genom att försäkringsbolaget återköper försäkringen -

 dvs. betalar ut försäkringens återköpsvärde - eller genom

 att försäkringen övergår till fribrev. Det finns inte några

 bestämmelser i FAL om rätten till fribrev eller återköp.

 Däremot är även dessa frågor reglerade i försäkringsvillko-

 ren och grunderna.

 När det finns ett värde att tillgå, torde

 försäkringstagaren enligt dessa regler vanligtvis ha rätt

 att välja om han vill ha fribrev eller få försäkringen

 återköpt. Vissa inskränkningar i valfriheten finns dock.

 Av tredje stycket framgår att reglerna i första och andra

 styckena är tvingande till förmån för försäkringstagaren.

 Uppsägningsrätten kan alltså inte avtalas bort eller

 inskränkas. Däremot utgör regeln inte något hinder mot att

 försäkringstagaren genom avtalet tillförsäkras en

 uppsägningsrätt som går längre än den föreskrivna, t.ex. i

 form av en längre tidsfrist för uppsägningen.

 5 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

 regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal,

 2. lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal.

 6 Beslut

 Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

 beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de

 förslag som föredraganden har lagt fram.

 **FOOTNOTES**

 [1]Lydelse enligt lagrådsremiss den 25

 mars 1993 om ändrad lagstiftning för

 försäkringsverksamhet med anledning av

 EES-avtalet.

 11

 SECOND COUNCIL DIRECTIVE

 of 22 June 1988

 on the coordination of laws, regulations and administrative

 provisions relating to direct insurance other than life

 assurance and laying down provisions to facilitate the

 effective exercise of freedom to provide services and

 amending Directive 73/239/EEC

 (88/357/EEC)

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

 TITLE I

 General provisions

 Article 1

 The object of this Directive is:

 (a) to supplement the first Directive 73/239/EEC;

 (b) to lay down special provisions relating to freedom to

 provide services for the undertakings and in respect of the

 classes of insurance covered by that first Directive.

 Article 2

 For the purposes of this Directive:

 (a) ''''first Directive'''' means:

 Directive 73/239/EEC;

 (b) ''''undertaking'''':

 -for the purposes of applying Titles I and II, means:

 any undertaking which has received official authorization

 under Article 6 or 23 of the first Directive,

 -for the purposes of applying Title III and Title V, means:

 any undertaking which has received official authorization

 under Article 6 of the first Directive;

 (c) ''''establishment'''':

 means the head office, agency or branch of an undertaking,

 account being taken of Article 3;

 (d) ''''Member State where the risk is situated'''' means:

 -the Member State in which the property is situated, where

 theinsurance relates either to buildings or to buildings

 and theircontents, in so far as the contents are covered

 by the sameinsurance policy,

 -the Member State of registration, where the insurance

 relates tovehicles of any type,

 -the Member State where the policy-holder took out the

 policy inthe case of policies of a duration of four months

 or less coveringtravel or holiday risks, whatever the

 class concerned,

 -the Member State where the policy-holder has his habitual

 residence or, if the policy-holder is a legal person, the

 Member State where the latter''''s establishment, to which

 the contractrelates, is situated, in all cases not

 explicitly covered by theforegoing indents;

 (e)Member State of establishment'''' means:

 -the Member State in which the establishment covering the

 risk issituated;

 (f)''''Member State of provision of services'''' means:

 -the Member State in which the risk is situated when it is

 coveredby an establishment situated in another Member

 State.

 Article 3

 For the purposes of the first Directive and of this

 Directive, any permanent presence of an undertaking in the

 territory of a Member State shall be treated in the same way

 as an agency or branch, even if that presence does not take

 the form of a branch or agency, but consists merely of an

 office managed by the undertaking''''s own staff or by a person

 who is independent but has permanent authority to act for

 the undertaking as an agency would.

 Article 4

 For the purposes of this Directive and the first Directive,

 general and special policy conditions shall not include

 specific conditions intended to meet, in an individual case,

 the particular circumstances of the risk to be covered.

 54

 TITLE II

 Provisions supplementary to the first Directive

 Article 5

 The following is added to Article 5 of the first Directive:

 ''''(d) "large risks" means:

 (i) risks classified under classes 4, 5, 6, 7, 11 and 12 of

 point A ofthe Annex;

 (ii) risks classified under classes 14 and 15 of point A of

 theAnnex, where the policy-holder is engaged professionally

 in anindustrial or commercial activity or in one of the

 liberal professions, and the risks relate to such activity;

 (iii) risks classified under classes 8, 9, 13 and 16 of

 point A of theAnnex in so far as the policy-holder exceeds

 the limits of at leasttwo of the following three criteria:

 first stage: until 31 December 1992:

 -balance-sheet total: 12,4 million ECU,

 -net turnover: 24 million ECU,

 -average number of employees during the financial year:

 500.

 second stage: from 1 January 1993:

 -balance-sheet total: 6,2 million ECU,

 -net turnover: 12,8 million ECU,

 -average number of employees during the financial year:

 250.

 If the policy-holder belongs to a group of undertakings for

 which consolidated accounts within the meaning of Directive

 83/349/EEC [2] are drawn up, the criteria mentioned above

 shall be applied on the basis of the consolidated accounts.

 Each Member State may add to the category mentioned under

 (iii) risks insured by professional associations, joint

 ventures or temporary groupings.''''

 **FOOTNOTES**

 [2] OJ No L 193, 18.7.1983, p.1.

 55

 Article 6

 For the purposes of applying the first subparagraph of

 Article 15 (2) and Article 24 of the first Directive, the

 Member States shall comply with Annex 1 to this Directive as

 regards the matching rules.

 Article 7

 1. The law applicable to contracts of insurance referred to

 by this Directive and covering risks situated within the

 Member States is determined in accordance with the following

 provisions:

 (a) Where a policy-holder has his habitual residence or

 centraladministration within the territory of the Member

 State in whichthe risk is situated, the law applicable to

 the insurance contractshall be the law of that Member

 State. However, where the lawof that Member State so

 allows, the parties may choose the law ofanother country.

 (b) Where a policy-holder does not have his habitual

 residence orcentral administration in the Member State in

 which the risk issituated, the parties to the contract of

 insurance may choose toapply either the law of the Member

 State in which the risk issituated or the law of the

 country in which the policy-holder hashis habitual

 residence or central administration.

 (c) Where a policy-holder pursues a commercial or industrial

 activityor a liberal profession and where the contract

 covers two or morerisks relating to these activities and

 situated in different Member States, the freedom of choice

 of the law applicable to the contractshall extend to the

 laws of those Member States and of the countryin which the

 policy-holder has his habitual residence or central ad-

 ministration.

 (d) Notwithstanding subparagraphs (b) and (c), where the

 Member States referred to in those subparagraphs grant

 greater freedom ofchoice of the law applicable to the

 contract, the parties may takeadvantage of this freedom.

 (e) Notwithstanding subparagraphs (a), (b) and (c), when the

 risks covered by the contract are limited to events

 occurring in one Member State other than the Member State

 where the risk is situated, as defined in Article 2 (d),

 the parties may always choose the law of the former State.

 (f)For the risks referred to in Article 5 (d) (i) of the

 first Directive, the parties to the contract may choose

 any law.

 (g) The fact that, in the cases referred to in subparagraph

 (a) or (f), the parties have chosen a law shall not, where

 all the other elements relevant to the situation at the

 time of the choice are connected with one Member State

 only, prejudice the application of the mandatory rules of

 the law of that Member State, which means the rules from

 which the law of that Member State allows no derogation by

 means of a contract.

 (h) The choice referred to in the preceding subparagraphs

 must be expressed or demonstrated with reasonable

 certainty by the terms of the contract or the

 circumstances of the case. If this is not so, or if no

 choice has been made, the contract shall be governed by

 the law of the country, from amongst those considered in

 the relevant subparagraphs above, with which it is most

 closely connected. Nevertheless, a severable part of the

 contract which has a closer connection with another

 country, from amongst those considered in the relevant

 subparagraphs, may by way of exception be governed by the

 law of that other country. The contract shall be

 rebuttably presumed to be most closely connected with the

 Member State in which the risk is situated.

 (i)Where a State includes several territorial units, each of

 which has its own rules of law concerning contractual

 obligations, each unit shall be considered as a country

 for the purposes of identifying the law applicable under

 this Directive.

 A Member State in which various territorial units have

 their own rules of law concerning contractual obligations

 shall not be bound to apply the provisions of this

 Directive to conflicts which arise between the laws of

 those units.

 2. Nothing in this Article shall restrict the application

 of the rules of the law of the forum in a situation where

 they are mandatory, irrespective of the law otherwise

 applicable to the contract.

 If the law of a Member State so stipulates, the mandatory

 rules of the law of the Member State in which the risk is

 situated or of the Member State imposing the obligation to

 take out insurance may be applied if and in so far as, under

 the law of those States, those rules must be applied

 whatever the law applicable to the contract.

 Where the contract covers risks situated in more than one

 Member State, the contract is considered for the purposes of

 applying this paragraph as constituting several contracts

 each relating to only one Member State.

 3. Subject to the preceding paragraphs, the Member States

 shall apply to the insurance contracts referred to by this

 Directive their general rules of private international law

 concerning contractual obligations.

 Article 8

 1. Under the conditions set out in this Article, insurance

 undertakings may offer and conclude compulsory insurance

 contracts in accordance with the rules of this Directive and

 of the first Directive.

 2. When a Member State imposes an obligation to take out

 insurance, the contract shall not satisfy that obligation

 unless it is in accordance with the specific provisions

 relating to that insurance laid down by that Member State.

 3. When, in the case of compulsory insurance, the law of the

 Member State in which the risk is situated and the law of

 the Member State imposing the obligation to take out

 insurance contradict each other, the latter shall prevail.

 4.(a) Subject to subparagraphs (b) and (c) of this

 paragraph, the third subparagraph of Article 7 (2) shall

 apply where the insurance contract provides cover in

 several Member States of which at least one imposes an

 obligation to take out insurance.

 (b) A Member State which, on the date of notification of

 this Directive, requires that any undertaking established

 within its territory must obtain approval for the general

 and special conditions of its compulsory insurance, may

 also, by way of derogation from Articles 9 and 18, require

 such conditions to be approved in the case of any

 insurance undertaking offering such cover, within its

 territory, under the conditions provided for in Article 12

 (1).

 (c) A Member State may, by way of derogation from Article

 7, lay down that the law applicable to a compulsory

 insurance contract is the law of the State which imposes

 the obligation to take out insurance.

 (d) Where a Member State imposes compulsory insurance and

 the insurer must notify the competent authorities of any

 cessation of cover, such cessation may be invoked against

 injured third parties only in the circumstances laid down

 in the legislation of that State.

 5.(a) Each Member State shall communicate to the Commission

 the risks against which insurance is compulsory under its

 legislation, stating:

 - the specific legal provisions relating to that

 insurance,

 - the particulars which must be given in the certificate

 which an insurer must issue to an insured person where

 that State requires proof that the obligation to take

 out insurance has been complied with. A Member State

 may require that those particulars include a

 declaration by the insurer to the effect that the

 contract complies with the specific provisions

 relating to that insurance.

 (b) The Commission shall publish the particulars referred

 to in subparagraph (a) in the Official Journal of the

 European Communities.

 (c) A Member State shall accept, as proof that the

 insurance obligation has been fulfilled, a

 certificate, the content of which is in conformity

 with the second indent of subparagraph (a).

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

 TITLE V

 Final provisions

.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 Article 32

 Member States shall amend their national provisions to

 comply with this Directive within 18 months of the date of

 its notification [1] and shall forthwith inform the

 Commission thereof.

 The provisions amended in accordance with this Article shall

 be applied within 24 months of the date of the notification

 of the Directive.

 **FOOTNOTES**

 [1] This Directive was notified to Member

 States on 30 June 1988.

 56

 COUNCIL DIRECTIVE

 of 8 November 1990

 on the coordination of laws, regulations and administrative

 provisions relating to direct life assurance, laying down

 provisions to facilitate the effective exercise of freedom

 to provide services and amending Directive 79/267/EEC

 (90/619/EEC)

.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 TITLE I

 General provisions

 Article 1

 The object of this Directive is to:

 (a) supplement Directive 79/267/EEC;

 (b) lay down specific provisions relating to freedom to

 provide services in respect of the activities referred to in

 the said Directive, such provisions being set forth in Title

 III of this Directive.

 Article 2

 For the purposes of this Directive:

 (a) ''''First Directive'''': means Directive 79/267/EEC;

 (b) ''''undertaking'''':

 - for the purposes of Titles I and II, means any

 undertaking which has received official authorization

 under Article 6 orArticle 27 of the First Directive,

 - for the purposes of Titles III and IV, means any

 undertaking which has received official authorization

 under Article 6 of theFirst Directive;

 (c) ''''establishment'''':

 means the head office, an agency or a branch of an

 undertaking, having regard to Article 3;

 (d) ''''commitment'''':

 means a commitment represented by one of the kinds of

 insurance or operation referred to in Article 1 of the

 First Directive;

 (e) ''''Member State of the commitment'''':

 means the Member State where the policy-holder has his

 habitual residence or, if the policy-holder is a legal

 person, the Member State where the latter''''s establishment,

 to which the contract relates is situated;

 (f)''''Member State of establishment'''';

 means the Member State in which the establishment covering

 the commitment is situated;

 (g)''''Member State of provision of services'''';

 means the Member State of the commitment where the commit-

 ment is covered by an establishment situated in another

 Member State;

 (h)''''parent undertaking'''':

 means a parent undertaking within the meaning of Articles

 1 and 2 of Directive 83/349/EEC ('''');

 (i)''''subsidiary'''';

 means a subsidiary undertaking within the meaning of

 Articles 1 and 2 of Directive 83/349/EEC; any subsidiary

 undertaking of a subsidiary undertaking shall also be

 regarded as a subsidiary of the parent undertaking which

 is at the head of those undertakings.

 Article 3

 For the purposes of the First Directive and of this

 Directive, any permanent presence of an undertaking in the

 territory of a Member State shall be treated in the same way

 as an agency or branch, even if that presence does not take

 the form of a branch or agency, but consists merely of an

 office managed by the undertaking''''s own staff or by a person

 who is independent but has permanent authority to act for

 the undertaking as an agency would.

 TITLE II

 Provisions supplementary to the First Directive

 Article 4

 1. The law applicable to contracts relating to the

 activities referred to in the First Directive shall be the

 law of the Member State of the commitment. However, where

 the law of that State so allows, the parties may choose the

 law of another country.

 2. Where the policy-holder is a natural person and has his

 habitual residence in a Member State other than that of

 which he is a national, the parties may choose the law of

 the Member State of which he is a national.

 3. Where a State includes several territorial units, each

 of which has its own rules of law concerning contractual

 obligations, each unit shall be considered a country for the

 purposes of identifying the law applicable under this

 Directive.

 A Member State in which various territorial units have their

 own rules of law concerning contractual obligations shall

 not be bound to apply the provisions of this Directive to

 conflicts which arise between the laws of those units.

 4. Nothing in this Article shall restrict the application

 of the rules of the law of the forum in a situation where

 they are mandatory, irrespective of the law otherwise

 applicable to the contract.

 If the law of a Member State so stipulates, the mandatory

 rules of the law of the Member State of the commitment may

 be applied if and in so far as, under the law of that Member

 State, those rules must be applied whatever the law

 applicable to the contract.

 5. Subject to the preceding paragraphs, the Member States

 shall apply to the assurance contracts referred to in this

 Directive their general rules of private international law

 concerning contractual obligations.

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

 TITLE III

 Provisions relating specifically to the freedom to provide

 services

.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 Article 15

 1. Each Member State shall prescribe that a policy-holder

 who concludes an individual life-assurance contract in one

 of the cases referred to in Title III shall have a period of

 between 14 and 30 days from the time when he was informed

 that the contract had been concluded within which to cancel

 the contract.

 The giving of notice of cancellation by the policy-holder

 shall have the effect of releasing him from any future

 obligation arising from the contract.

 The other legal effects and the conditions of cancellation

 shall be determined by the law applicable to the contract as

 defined in Article 4, notably as regards the arrangements

 for informing the policy-holder that the contract has been

 concluded.

 2. The Member States need not apply paragraph 1 to

 contracts of six month''''s duration or less.

-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

 TITLE V

 Final provisions

 Article 30

 Member States shall amend their national provisions to

 comply with this Directive within 24 months of the date of

 its notification [1] and shall forthwith inform the

 Commission thereof.

 The provisions amended in accordance with the first

 paragraph shall be applied within 30 months of the date of

 notification of this Directive.

 **FOOTNOTES**

 [1] This Directive was notified to the

 Member States on 20 November 1990.

 61

 RÅDETS ANDRA DIREKTIV

 av den 22 juni 1988

 om samordning av lagar och andra författningar som avser

 annan direkt försäkring än livförsäkring, och med

 bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt

 utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring

 av direktiv 73/239/EEG

 (88/357/EEG)

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-

 AVDELNING I

 Allmänna bestämmelser

 Artikel 1

 Detta direktiv har till ändamål

 a) att komplettera första direktivet 73/239/EEG, och

 b) att ge särskilda bestämmelser om friheten att

 tillhandahålla tjänster för sådana företag och med avseende

 på sådana försäkringsklasser som omfattas av första

 direktivet.

 Artikel 2

 I detta direktiv avses med

 a) första direktivet:

 direktiv 73/239/EEG,

 b) företag:

 - vid tillämpning av avdelning I och avdelning II:

 företag som beviljats auktorisation enligt artikel 6 eller

 23 i första direktivet,

 - vid tillämpning av avdelning III och avdelning V:

 företag som beviljats auktorisation enligt artikel 6 i

 första direktivet,

 c) etableringsställe:

 ett företags huvudkontor, agentur eller filial, med

 beaktande av artikel 3,

 d) medlemsstat där risken är belägen:

 - den medlemsstat i vilken egendomen är belägen, när

 försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad och dess

 innehåll, till den del byggnaden och innehållet täcks av

 samma försäkring;

 - den medlemsstat där registrering skett, när försäkringen

 avser fordon av något slag;

 - den medlemsstat där försäkringstagaren tecknat försäkring,

 när försäkringen har en giltighetstid av fyra månader eller

 mindre och omfattar rese- eller semesterrisker, oberoende av

 försäkringsklass;

 - den medlemsstat där försäkringstagaren är stadigvarande

 bosatt eller, om försäkringstagaren är en juridisk person,

 den medlemsstat där försäkringstagarens etableringsställe,

 för vilket försäkringen gäller, är beläget, i alla andra

 fall än dem som uttryckligen omfattas av föregående

 strecksatser,

 e) medlemsstat för etableringsstället:

 den medlemsstat i vilken det etableringsställe från vilket

 risken försäkras är beläget,

 f) medlemsstat där tjänsterna utförs:

 den medlemsstat i vilken risken är belägen, när denna

 försäkras från ett etableringsställe i en annan medlemsstat.

 Artikel 3

 Vid tillämpning av första direktivet och av detta direktiv

 skall ett företags stadigvarande närvaro inom en

 medlemsstats territorium betraktas som en agentur eller en

 filial, även om närvaron inte har formen av en filial eller

 en agentur utan endast består av ett kontor som förestås av

 företagets egen personal eller av någon som är fristående

 från företaget men har en stående fullmakt att företräda

 företaget på samma sätt som en agentur.

 65

 Artikel 4

 Vid tillämpning av detta direktiv och av första direktivet

 skall till allmänna och särskilda försäkringsvillkor inte

 räknas sådana speciella villkor som, i ett enskilt fall, är

 betingade av särskilda omständigheter som hänför sig till

 den risk som skall försäkras.

 AVDELNING II

 Kompletterande bestämmelser till första direktivet

 Artikel 5

 I artikel 5 i första direktivet skall följande läggas till:

 "d) stora risker

 i) sådana risker som anges under försäkringsklasserna 4, 5,

 6, 7, 11 och 12 i punkt A i bilagan;

 ii) sådana risker som anges under försäkringsklasserna 14

 och 15 i punkt A i bilagan, i fall då försäkringstagaren

 yrkesmässigt bedriver industriell eller kommersiell

 verksamhet eller är verksam i något av de fria yrkena, och

 riskerna avser sådan verksamhet;

 iii) sådana risker som anges under försäkringsklasserna 8,

 9, 13, och 16 i punkt A i bilagan, såvida försäkringstagaren

 överskrider gränserna för åtminstone två av följande tre

 kriterier:

 första stadiet: till och med den 31 december 1992:

 - balansomslutning: 12,4 miljoner ecu,

 - nettoomsättning: 24 miljoner ecu,

 - genomsnittligt antal anställda under räkenskapsåret: 500;

 andra stadiet: från och med den 1 januari 1993:

 - balansomslutning: 6,2 miljoner ecu

 - nettoomsättning: 12,8 miljoner ecu,

 - genomsnittligt antal anställda under räkenskapsåret: 250.

 För det fall försäkringstagaren tillhör en företagsgrupp för

 vilken upprättas sammanställd redovisning enligt direktiv

 83/349/EEG (1) skall den sammanställda redovisningen ligga

 till grund för tillämpning av ovan nämnda kriterier.

 (1) EGT nr L 193, 18.7.1983, s. 1.

 Varje medlemsstat får till den ovan under iii) beskrivna

 riskkategorin hänföra sådana risker som försäkras av

 yrkessammanslutningar, samriskföretag (''''joint ventures'''')

 eller tillfälliga sammanslutningar."

 Artikel 6

 Vid tillämpning av artikel 15.2 första stycket och artikel

 24 i första direktivet, skall medlemsstaterna iaktta

 matchningsreglerna i bilaga 1 till detta direktiv.

 Artikel 7

 1. Följande regler är bestämmande för vilken lag som är

 tillämplig på sådana försäkringsavtal som avses i detta

 direktiv och som omfattar risker belägna inom

 medlemsstaterna:

 a) När försäkringstagaren är stadigvarande bosatt eller har

 sin centrala ledning inom territoriet för den medlemsstat

 där risken är belägen, skall lagen i den medlemsstaten

 tillämpas på avtalet. Där lagen i denna medlemsstat så

 medger har dock parterna frihet att välja ett annat lands

 lag.

 b) När försäkringstagaren inte är stadigvarande bosatt eller

 har sin centrala ledning i den medlemsstat där risken är

 belägen, får parterna i försäkringsavtalet välja att

 tillämpa antingen lagen i den medlemsstat där risken är

 belägen eller lagen i det land där försäkringstagaren är

 stadigvarande bosatt eller har sin centrala ledning.

 c) När försäkringstagaren driver kommersiell eller

 industriell verksamhet eller är verksam inom något av de

 fria yrkena och avtalet omfattar två eller flera risker,

 hänförliga till sådan verksamhet och belägna i skilda

 medlemsstater, får som tillämplig lag på avtalet väljas

 lagen i någon av dessa medlemsstater eller i det land där

 försäkringstagaren är stadigvarande bosatt eller har sin

 centrala ledning.

 d) För det fall medlemsstaterna som avses i styckena b och c

 medger större valfrihet avseende tillämplig lag på avtalet,

 får parterna trots bestämmelserna i de nämnda styckena

 utnyttja denna frihet.

 e) När de risker som omfattas av försäkringsavtalet är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan

 medlemsstat än den där risken är belägen, i enlighet med

 definitionen i artikel 2 d, får parterna oavsett

 bestämmelserna i a, b och c ovan, välja lagen i den först-

 nämnda medlemsstaten.

 f) För risker som avses i artikel 5 d i) i första

 direktivet, får avtalsparterna fritt välja lag.

 g) Det förhållandet att parterna i ett fall som avses i a

 eller f ovan har valt en lag skall inte, om alla övriga

 relevanta omständigheter vid tiden för valet av lag hänför

 sig till endast en medlemsstat, hindra tillämpning av

 tvingande föreskrifter i den medlemsstaten, alltså sådana

 föreskrifter från vilka medlemsstatens lag inte medger någon

 avvikelse genom avtal.

 h) Det val av lag som avses i föregående stycken skall

 antingen uttryckligen anges eller tillräckligt klart framgå

 av villkoren i försäkringsavtalet eller av omständigheterna

 i det enskilda fallet. Om så inte är förhållandet, eller om

 något val inte har gjorts, skall för avtalet gälla lagen i

 det av de länder, som avses i styckena ovan, med vilket

 avtalet har närmast anknytning. För det fall en avskiljbar

 del av avtalet har starkare anknytning till ett annat av de

 länder som avses i styckena ovan, får dock lagen i det

 landet undantagsvis tillämpas på denna del av avtalet.

 Avtalet skall presumeras ha närmast samband med den

 medlemsstat där risken är belägen.

 i) Om en medlemsstat består av flera territoriella enheter,

 som var och en har sina lagregler om avtalsrättsliga

 förpliktelser, skall varje sådan enhet betraktas som ett

 land vid bestämmandet av den lag som skall gälla enligt

 detta direktiv.

 En medlemsstat, i vilken olika territoriella enheter har

 särskilda regler om avtalsrättsliga skyldigheter, behöver

 inte tillämpa bestämmelserna i detta direktiv i de fall där

 sådana enheters lagar står i strid med varandra.

 2. Ingenting i denna artikel skall begränsa tillämpning av

 tvingande lag i domstolslandet, oavsett vilken lag som i

 övrigt är tillämplig på avtalet.

 Om det är föreskrivet i en viss medlemsstats lag får

 tvingande lagregler i den medlemsstat där risken är belägen,

 eller i den medlemsstat där obligatorisk försäkring är

 föreskriven, tillämpas, om och i den utsträckning som sådana

 regler enligt dessa staters lag skall tillämpas, oavsett

 vilken lag som gäller för avtalet.

 När ett avtal omfattar risker belägna i mer än en

 medlemsstat, skall avtalet vid tillämpning av denna punkt

 anses utgöra flera avtal, vart och ett hänförligt till

 endast en medlemsstat.

 3. Om inte annat följer av föregående punkter skall

 medlemsstaterna på försäkringsavtal som avses i detta

 direktiv tillämpa sina allmänna regler inom området för

 internationell privaträtt, tillämpliga på avtalsrättsliga

 skyldigheter.

 Artikel 8

 1. På de villkor som anges i denna artikel får

 försäkringsföretagen erbjuda och meddela obligatorisk

 försäkring i enlighet med bestämmelserna i detta direktiv

 och i första direktivet.

 2. När en medlemsstat föreskriver skyldighet att teckna

 försäkring, skall ett avtal anses uppfylla en sådan

 skyldighet endast om det är i överensstämmelse med de

 särskilda bestämmelser som gäller för sådan försäkring i den

 medlemsstat där försäkringsskyldigheten föreskrivits.

 3. Om, när det gäller obligatorisk försäkring, lagen i den

 medlemsstat där risken är belägen och lagen i den

 medlemsstat där obligatorisk försäkring föreskrivs står i

 strid med varandra, skall den senare medlemsstatens

 lagstiftning gälla.

 4. a) Om inte annat följer av b och c i denna punkt skall

 artikel 7.2 tredje stycket gälla i de fall

 försäkringsavtalet ger skydd i flera medlemsstater, av vilka

 minst en infört skyldighet att teckna försäkring.

 b) En medlemsstat vilken vid tiden för anmälan av detta

 direktiv kräver att varje företag som etablerats inom dess

 territorium skall erhålla godkännande av allmänna och

 särskilda villkor i sin obligatoriska försäkring, får, med

 avvikelse från bestämmelserna i artiklarna 9 och 18, kräva

 godkännande av sådana villkor även för alla andra

 försäkringsföretag som på de villkor som sägs i artikel 12.1

 erbjuder sådant försäkringsskydd inom statens territorium.

 c) En medlemsstat får, med avvikelse från bestämmelserna i

 artikel 7, föreskriva att för avtal om obligatorisk

 försäkring skall tillämpas den lag som gäller i den

 medlemsstat som föreskriver skyldigheten att teckna

 försäkring.

 d) Om en medlemsstat föreskriver obligatorisk försäkring och

 försäkringsgivaren är skyldig att anmäla till de behöriga

 myndigheterna att försäkringsskyddet upphört, får detta

 upphörande göras gällande gentemot skadelidande tredje man

 endast under de förutsättningar som anges i denna stats

 lagstiftning.

 5. a) Varje medlemsstat skall underrätta kommissionen om de

 risker för vilka försäkring är obligatorisk enligt statens

 lag, och därvid ange

 - de särskilda föreskrifter som gäller för sådan försäkring,

 och

 - vad som skall anges i ett sådant intyg som en

 försäkringsgivare är skyldig att utfärda till en försäkrad,

 i fall där denna stat fordrar bevis om att skyldigheten att

 teckna försäkring har uppfyllts. En medlemsstat får kräva

 att intyget även skall innehålla en förklaring av

 försäkringsgivaren att försäkringsavtalet är i

 överensstämmelse med de särskilda regler som gäller för

 sådan försäkring.

 b) Kommissionen skall i Europeiska gemenskapernas officiella

 tidning publicera de upplysningar som avses i stycke a ovan.

 c) Varje medlemsstat skall som bevis för att

 försäkringsskyldigheten har uppfyllts godta ett intyg vars

 innehåll är i överensstämmelse med stycke a andra

 strecksatsen.

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 AVDELNING V

 Slutbestämmelser

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 Artikel 32

 Medlemsstaterna skall inom 18 månader från dagen för anmälan

 av detta direktiv (1) vidta de ändringar i sina nationella

 bestämmelser som behövs för att följa detta direktiv och

 genast underrätta kommissionen om detta.

 De bestämmelser som ändrats i enlighet med denna artikel

 skall börja tillämpas inom 24 månader från dagen för anmälan

 av detta direktiv.

 __________

 (1) Detta direktiv anmäldes till medlemsstaterna den 30 juni

 1988.

 RÅDETS DIREKTIV

 av den 8 november 1990

 om samordning av lagar och andra författningar om direkt

 livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det

 lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla

 tjänster, och om ändring av direktiv 79/267/EEG

 (90/619/EEG)

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 AVDELNING I

 Allmänna bestämmelser

 Artikel 1

 Detta direktiv har till ändamål

 a) att komplettera direktiv 79/267/EEG,

 b) att ge särskilda bestämmelser om friheten att

 tillhandahålla tjänster såvitt avser de verksamheter som

 avses i nämnda direktiv, vilka bestämmelser närmare anges i

 avdelning III i föreliggande direktiv.

 Artikel 2

 I detta direktiv avses med

 a) första direktivet: direktiv 79/267/EEG,

 b) företag:

 - i avdelning I och II: varje företag som har beviljats

 behörig auktorisation i enlighet med artikel 6 eller 27 i

 första direktivet;

 - i avdelning III och IV: varje företag som har beviljats

 behörig auktorisation i enlighet med artikel 6 i första

 direktivet,

 c) etableringsställe:

 ett företags huvudkontor, agentur eller filial, med

 beaktande av artikel 3,

 d) åtagande:

 ett åtagande i någon av de försäkringsformer eller

 verksamhetsformer som avses i artikel 1 i första direktivet,

 e) medlemsstat för åtagandet:

 den medlemsstat där försäkringstagaren är stadigvarande

 bosatt eller, om försäkringstagaren är en juridisk person,

 den medlemsstat där försäkringstagarens etableringsställe,

 för vilket avtalet gäller, är beläget,

 f) medlemsstat för etableringsstället:

 den medlemsstat i vilken det etableringsställe, från vilket

 åtagandet försäkras, är beläget,

 g) medlemsstat där tjänsterna utförs:

 medlemsstaten för åtagandet, när detta försäkras från ett

 etableringsställe beläget i en annan medlemsstat,

 h) moderföretag:

 ett moderföretag i den betydelse som sägs i artiklarna 1 och

 2 i direktiv 83/349/EEG (1),

 (1) EGT nr L 193, 18.7.1983, s. 1.

 i) dotterföretag:

 ett dotterföretag i den betydelse som anges i artiklarna 1

 och 2 i direktiv 83/349/EEG; ett dotterföretag till ett

 dotterföretag skall också anses vara ett dotterföretag till

 det moderföretag som är överordnat dessa företag.

 Artikel 3

 Vid tillämpning av första direktivet och av detta direktiv

 skall ett företags stadigvarande närvaro inom en

 medlemsstats territorium betraktas som en agentur eller en

 filial, även om närvaron inte har formen av en filial eller

 en agentur utan endast består av ett kontor som förestås av

 företagets egen personal eller av någon som är fristående

 från företaget men som har en stående fullmakt att företräda

 företaget på samma sätt som en agentur.

 AVDELNING II

 Kompletterande bestämmelser till första direktivet

 Artikel 4

 1. På sådana avtal som rör verksamheter som avses i första

 direktivet, skall lagen i medlemsstaten för åtagandet

 tillämpas. Där denna lag så medger, har dock parterna frihet

 att välja ett annat lands lag.

 2. När försäkringstagaren är en fysisk person som är

 stadigvarande bosatt i en annan medlemsstat än den där han

 är medborgare, får parterna välja lagen i den medlemsstat

 där han är medborgare.

 3. Om en stat består av flera territoriella enheter, som var

 och en har sin avtalsrättsliga lagstiftning, skall varje

 sådan enhet anses som ett land vid bestämmandet av den lag

 som skall gälla enligt detta direktiv.

 En medlemsstat, i vilken olika territoriella enheter inte

 har samma avtalsrättsliga lagstiftning, behöver inte

 tillämpa bestämmelserna i detta direktiv i de fall sådana

 enheters lagar står i strid med varandra.

 4. Ingenting i denna artikel skall begränsa tillämpning av

 tvingande lag i domstolslandet, oavsett vilken lag som i

 övrigt är tillämplig på avtalet.

 Om det är föreskrivet i en viss medlemsstats lag, får

 tvingande lagregler i medlemsstaten för åtagandet tillämpas,

 om och i den utsträckning sådana regler enligt denna stats

 lag skall tillämpas, oavsett vilken lag som gäller för

 avtalet.

 5. Om inte annat följer av föregående punkter skall

 medlemsstaterna på försäkringsavtal som avses i detta

 direktiv tillämpa sina allmänna regler inom området för

 internationell privaträtt, tillämpliga på avtalsrättsliga

 förhållanden.

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 AVDELNING III

 Särskilda bestämmelser rörande friheten att tillhandahålla

 tjänster

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 Artikel 15

 1. Varje medlemsstat skall föreskriva att en

 försäkringstagare, som i något av de fall som avses i

 avdelning III ingår ett individuellt livförsäkringsavtal,

 skall kunna säga upp avtalet inom en tid mellan 14 och 30

 dagar från den dag han informerades om att avtal har kommit

 till stånd.

 Försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han

 befrias från alla från avtalet härrörande framtida

 förpliktelser.

 Andra rättsverkningar av och förutsättningar för uppsägning

 skall bestämmas genom den lag som enligt definitionen i

 artikel 4 gäller för avtalet, i synnerhet såvitt avser det

 sätt på vilket försäkringstagaren skall informeras om att

 avtal har kommit till stånd.

 2. Medlemsstaterna behöver inte tillämpa punkt 1 på avtal

 med en giltighetstid om sex månader eller mindre.

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 AVDELNING V

 Slutbestämmelser

 -.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.

 Artikel 30

 Medlemsstaterna skall inom 24 månader från anmälan (1) av

 detta direktiv vidta de ändringar i sina nationella

 bestämmelser som behövs för att följa detta direktiv och

 genast underrätta kommissionen om detta.

 De bestämmelser som ändrats enligt första stycket skall

 börja tillämpas inom 30 månader från dagen för anmälan av

 detta direktiv.

 __________

 (1) Detta direktiv anmäldes till medlemsstaterna den 20

 november 1990.

 72

 Sammanfattning av departementspromemorian

 (Ds 1992:28) EG-anpassning av svensk försäkringsavtalsrätt

 I denna promemoria behandlas frågan om en anpassning av

 svensk försäkringsavtalsrätt till reglerna i EG-direktiven

 om livförsäkring och skadeförsäkring. Direktiven ingår i det

 regelverk som omfattas av EES-avtalet.

 I promemorian föreslås nya lagregler på två områden. Det

 gäller dels frågan om vilket lands lag som skall tillämpas

 på avtal om livförsäkring eller skadeförsäkring, dels frågan

 om försäkringstagarens rätt att säga upp ett avtal om

 individuell livförsäkring inom en viss tid efter det att han

 har fått kännedom om att avtalet har ingåtts.

 Det föreslås att direktivens regler om lagval skall

 införlivas i svensk rätt genom en särskild lag om tillämplig

 lag beträffande vissa försäkringsavtal som har anknytning

 till stater inom det europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

 Enligt den nya lagen blir huvudregeln för avtal om

 livförsäkring att lagen i den EES-stat där försäkrings-

 tagaren har hemvist skall tillämpas på försäkringsavtalet.

 Är försäkringstagaren en juridisk person, tillämpas i

 stället lagen i den EES-stat där han har det driftställe som

 avtalet gäller för. För avtal om skadeförsäkring innebär

 huvudregeln att lagen i den EES-stat där risken är belägen

 skall tillämpas på avtalet, om försäkringstagaren har

 hemvist eller har sin centrala ledning i den staten.

 En EG-regel om rätt för försäkringstagaren att säga upp

 avtal om livförsäkring föreslås bli införd i svensk rätt

 genom två nya paragrafer i lagen (1927:77) om

 försäkringsavtal.

 Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den dag

 regeringen bestämmer.

 76

 Promemorians lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om tillämplig lag beträffande vissa försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs följande.

 Tillämpningsområde m.m.

 1 § Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring

 som har anknytning till två eller flera stater inom det

 europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om

 försäkringstagaren har hemvist i en EES-stat. Är

 försäkringstagaren en juridisk person, tillämpas lagen om

 det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en

 EES-stat.

 Med livförsäkring avses i denna lag också olycksfalls-

 eller sjukförsäkring som tecknas som tillägg till

 livförsäkring.

 2 § Denna lag tillämpas också på sådana avtal om

 skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera

 EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en

 EES-stat.

 Med skadeförsäkring avses i denna lag annan försäkring än

 livförsäkring.

 3 § Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag

 a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad

 och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet

 täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen

 är belägen,

 b) när försäkringen avser fordon som skall registreras,

 den EES-stat där registreringen har skett,

 c) när försäkringen har en giltighetstid av fyra månader

 eller mindre och oberoende av verksamhetsgren täcker rese-

 eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren

 har tecknat försäkringen,

 d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a) - c)

 den EES-stat där försäkringstagaren har hemvist eller, om

 försäkringstagaren är en juridisk person, den EES-stat där

 han har det driftställe som försäkringen gäller för.

 4 § Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som

 avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen

 (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om

 delpensionsförsäkring eller lagen (1991:1047) om sjuklön.

 77

 Tillämplig lag beträffande avtal om livförsäkring

 5 § På avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den

 EES-stat där försäkringstagaren har hemvist eller, om

 försäkringstagaren är en juridisk person, lagen i den

 EES-stat där han har det driftställe som avtalet gäller för.

 Om den lag som är tillämplig enligt första stycket medger

 det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas.

 Om försäkringstagaren är en fysisk person som har hemvist

 i en annan EES-stat än i den EES-stat där han är medborgare,

 får parterna i stället avtala att lagen i den EES-stat där

 han är medborgare skall tillämpas.

 Tillämplig lag beträffande avtal om skadeförsäkring

 6 § Om försäkringstagaren har hemvist eller har sin

 centrala ledning i den EES-stat där risken är belägen, skall

 lagen i den staten tillämpas på avtalet. Om den lagen medger

 det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas.

 7 § Om försäkringstagaren inte har hemvist eller inte har

 sin centrala ledning i den EES-stat där risken är belägen,

 får parterna avtala att tillämplig lag för avtalet skall

 vara antingen lagen i den EES-stat där risken är belägen

 eller lagen i den stat där försäkringstagaren har hemvist

 eller har sin centrala ledning.

 Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och

 avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till

 sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får

 parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala

 att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av

 dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har

 hemvist eller har sin centrala ledning.

 Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra

 stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig

 lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet.

 8 § Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat

 än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala

 att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas utan

 hinder av bestämmelserna i 6 och 7 §§.

 9 § Om avtalet avser järnvägsförsäkring, luftfartsförsäk-

 ring, sjökaskoförsäkring, transportförsäkring, luftansvars-

 försäkring eller sjöfartsansvarsförsäkring får parterna

 avtala vilken stats lag som skall vara tillämplig på avtalet

 utan hinder av bestämmelserna i 6-8 §§.

 78

 10 § Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har

 avtalat att en viss stats lag skall tillämpas men alla

 övriga omständigheter av betydelse vid tiden för lagvalet

 anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana

 bestämmelser i den sist nämnda statens lag tillämpas som

 enligt den lagen inte får åsidosättas genom avtal.

 11 § Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall

 antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller

 framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall,

 såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen

 i den av de stater som avses i 7, 8 eller 10 §§ till vilken

 avtalet har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas,

 skall avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den

 EES-stat där risken är belägen.

 Om en avskiljbar del av avtalet har en starkare anknytning

 till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än

 till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen

 skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda

 staten tillämpas på denna del av avtalet.

 Tillämplig lag beträffande avtal om obligatorisk

 skadeförsäkring

 12 § På avtal om obligatorisk skadeförsäkring tillämpas, i

 stället för vad som annars skulle följa av 6-11 §§, lagen i

 den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten att teckna

 försäkring.

 Vissa tvingande regler

 13 § Om en tvist om försäkringsavtal handläggs här i riket,

 skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag sådana

 svenska bestämmelser tillämpas som inte får åsidosättas

 oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på

 avtalet.

 _________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 79

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1927:77) om

 försäkringsavtal skall införas två nya paragrafer, 97 a §

 och 119 a §, av följande lydelse.

 97 a § Om försäkringens avtalade giltighetstid överstiger

 sex månader, har försäkringstagaren rätt att säga upp

 försäkringen inom fjorton dagar från den dag då han fick

 kännedom om att avtalet ingåtts. Detta gäller dock inte

 försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas

 på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen.

 Om försäkringstagaren säger upp avtalet enligt första

 stycket, befrias han från alla framtida förpliktelser som

 annars följer av avtalet.

 Förbehåll, som i jämförelse med första och andra styckena

 är till nackdel för försäkringstagaren, får inte åberopas av

 försäkringsgivaren.

 119 a § Bestämmelserna i 97 a § om försäkringstagarens

 uppsägningsrätt gäller även sådan olycksfalls- eller

 sjukförsäkring som tecknats som tillägg till livförsäkring,

 dock inte försäkring som grundas på kollektivavtal eller som

 grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för

 gruppen.

 __________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 80

 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

 departementspromemorian (1992:28) EG-anpassning av svensk

 försäkringsavtalsrätt

 Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av

 Hovrätten för Västra Sverige, Kommerskollegium,

 Finansinspektionen, Konsumentverket, Juridiska

 fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, Sveriges

 Advokatsamfund, Sveriges Försäkringsförbund, Folksam,

 Försäkringsjuridiska föreningen, Svenska avdelningen av

 Association Internationale de Droit des Assurances,

 Konsumenternas Försäkringsbyrå, Sveriges Industriförbund,

 Grossistförbundet Svensk Handel, Företagarnas

 Riksorganisation, Sveriges Köpmannaförbund.

 Vidare har Sjöassuradörernas Förening avgett ett yttrande.

 Södertälje tingsrätt, Sveriges Domareförbund, Utländska

 Försäkringsbolags Förening, Svenska Försäkringsmäklares

 Förening, Kooperativa Förbundet och Svenska

 Handelskammarförbundet har beretts tillfälle att avge

 yttranden men har avstått från att yttra sig.

 81

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs följande.

 Tillämpningsområde m.m.

 1 § Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring

 som har anknytning till två eller flera stater inom

 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om

 försäkringstagaren är en fysisk person som har hemvist i en

 EES-stat. Är försäkringstagaren en juridisk person,

 tillämpas lagen, om det driftställe som avtalet gäller för

 är beläget i en EES-stat.

 Med livförsäkring avses i denna lag dels sådana

 försäkringar som anges i 2 kap. 3 b § försäkringsrörelse-

 lagen (1982:713)[2], dels sådana försäkringar som avses i

 1 § lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till

 värdepappersfonder[1].

 2 § Denna lag tillämpas också på sådana avtal om

 skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera

 EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en

 EES-stat.

 Med skadeförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar

 som anges i 2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1].

 3 § Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag

 a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad

 och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet

 täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen

 är belägen,

 b) när försäkringen avser registreringspliktigt fordon,

 den EES-stat där registreringen har skett,

 c) när försäkringen har en giltighetstid av fyra månader

 eller mindre och oberoende av försäkringsklass täcker rese-

 eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren

 har tecknat försäkringen,

 d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a-c, om

 försäkringstagaren är en fysisk person, den EES-stat där han

 har hemvist eller, om försäkringstagaren är en juridisk

 person, den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller

 för är beläget.

 4 § Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som

 avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen

 (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om delpensionsförsäk-

 ring eller lagen (1991:1047) om sjuklön.

 Tillämplig lag för avtal om livförsäkring

 5 § På ett avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den

 EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person,

 har hemvist. Om försäkringstagaren är en juridisk person,

 tillämpas lagen i den EES-stat där det driftställe som

 avtalet gäller för är beläget.

 Om försäkringstagaren är en fysisk person som har hemvist

 i en annan EES-stat än i den EES-stat där han är medborgare,

 får parterna avtala att lagen i den EES-stat där han är

 medborgare skall tillämpas.

 Om den lag som är tillämplig enligt första stycket är

 utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i

 någon annan stat skall tillämpas.

 Tillämplig lag för avtal om skadeförsäkring

 6 § Om försäkringstagaren har hemvist eller har sin

 centrala förvaltning i den EES-stat där risken är belägen,

 skall lagen i den staten tillämpas på ett avtal om

 skadeförsäkring. Om den lagen är utländsk och medger det,

 får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall

 tillämpas.

 7 § Om försäkringstagaren inte har hemvist eller inte har

 sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är

 belägen, får parterna avtala att tillämplig lag för ett

 avtal om skadeförsäkring skall vara antingen lagen i den

 EES-stat där risken är belägen eller lagen i den stat där

 försäkringstagaren har hemvist eller har sin centrala

 förvaltning.

 Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och

 avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till

 sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får

 parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala

 att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av

 dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har

 hemvist eller har sin centrala förvaltning.

 Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra

 stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig

 lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet.

 8 § Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är

 begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat

 än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala

 att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas trots

 bestämmelserna i 6 och 7 §§.

 9 § Trots bestämmelserna i 6 och 7 §§ får parterna avtala

 vilken stats lag som skall vara tillämplig på

 försäkringsavtalet, om detta gäller en risk som hänför sig

 till

 1. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 4-7, 11 och 12 försäkringsrörelselagen

 (1982:713)[1],

 2. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 14 och 15 försäkringsrörelselagen[1], om

 försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade

 risken avser näringsverksamheten, eller

 3. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a §

 första stycket 3, 8, 9, 10, 13 och 16 försäkringsrörelse-

 lagen[1], om försäkringstagaren är näringsidkare och minst

 två av följande tre förutsättningar är uppfyllda:

 a) Försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår

 till minst ett belopp motsvarande 6 200 000 ecu.

 b) Försäkringstagaren har en omsättning som uppgår till

 minst ett belopp motsvarande 12 800 000 ecu.

 c) Försäkringstagaren har under det senaste räkenskapsåret

 haft i genomsnitt minst 250 personer anställda.

 Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger kon-

 cernredovisning, skall förutsättningarna i första stycket 3

 gälla koncernen.

 10 § Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har

 avtalat att en viss stats lag skall tillämpas men alla

 övriga omständigheter av betydelse vid tiden för lagvalet

 anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana

 bestämmelser i den sistnämnda statens lag tillämpas som

 enligt den lagen inte får åsidosättas genom avtal.

 11 § Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall

 antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller

 framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall,

 såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen

 i den av staterna enligt 7, 8 eller 10 § till vilken avtalet

 har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas, skall

 avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den EES-stat

 där risken är belägen.

 Har en avskiljbar del av avtalet en starkare anknytning

 till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än

 till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen

 skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda

 staten tillämpas på denna del av avtalet, om det finns

 synnerliga skäl för det.

 Tillämplig lag för avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 12 § På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring

 tillämpas, i stället för vad som annars skulle följa av 6-11

 §§, lagen i den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten

 att teckna försäkring.

 Vissa tvingande regler

 13 § Om en tvist om försäkringsavtal handläggs i Sverige,

 skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag sådana

 svenska bestämmelser tillämpas som inte får åsidosättas

 oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på

 avtalet.

 _________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 **FOOTNOTES**

 [2]Föreslagen lydelse enligt promemoria

 med utkast till lagrådsremiss om

 EES-anpassad lagstiftning om

 försäkringsverksamhet (Finansde-

 partementet dnr 3682/92).

 [1]Föreslagen lydelse enligt promemoria

 med utkast till lagrådsremiss om

 EES-anpassad lagstiftning om

 försäkringsverksamhet (Finans-

 departementet dnr 3682/92).

 82

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1927:77) om

 försäkringsavtal skall införas en ny paragraf, 97 a §, av

 följande lydelse.

 97 a § Försäkringstagaren har rätt att säga upp

 försäkringen inom fjorton dagar från den dag då han fick

 kännedom om att avtalet kommit till stånd. Detta gäller dock

 inte

 1. försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som

 grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för

 gruppen, eller

 2. försäkringar med en avtalad giltighetstid om sex

 månader eller mindre.

 Om försäkringstagaren säger upp avtalet enligt första

 stycket, befrias han från alla framtida förpliktelser som

 annars följer av avtalet.

 Förbehåll, som i jämförelse med första och andra styckena

 är till nackdel för försäkringstagaren, får inte åberopas av

 försäkringsgivaren.

 ___________

 1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 2. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet.

 83

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-10-13

 Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet

 Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders Swartling.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 10 september

 1992 har regeringen på hemställan av statsrådet Laurén

 beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om

 tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, m.m.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits av

 hovrättsassessorn Per-Anders Broqvist.

 Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet.

 Lagrådet anser att de remitterade lagförslagen i allt

 väsentligt väl svarar mot önskemålet om en nära anslutning

 till EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring.

 På en punkt vill lagrådet dock ifrågasätta valet av

 terminologi. Det gäller beskrivningen i förslaget till lag

 om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal av den

 anknytning som fysiska personer har till ett visst land på

 grund av bosättning där. Några länder gör skillnad mellan

 "domicile" och "habitual residence" och det förekommer att

 dessa termer används vid sidan av varandra i en och samma

 text. Ett exempel är artikel 5.2 i Luganokonventionen, där

 de båda begreppen i den svenska versionen återgetts med

 uttrycken "hemvist" respektive "vanliga vistelseort". I

 EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring används

 termen "habitual residence", medan det remitterade

 lagförslaget genomgående använder uttrycket "hemvist". Även

 om det från rent internrättsliga synpunkter knappast hade

 funnits något att erinra mot detta ordval (jfr prop.

 1991/92:128 s. 174), anser lagrådet att önskemålet om en

 nära anslutning till direktivtexten gör det motiverat att i

 den nu aktuella internationellt privaträttsliga regleringen

 välja ett annat uttryck. I den svenska översättningen av

 direktiven används uttrycket "stadigvarande bosatt", vilket

 i och för sig kunde ha varit ett godtagbart ordval. Lagrådet

 vill emellertid erinra om att det nyligen remitterade

 förslaget till lag om skydd för kretsmönster för

 halvledarprodukter, som också ansluter till EG-direktiv där

 termen "habitual residence" används, innehåller uttrycket

 "vanliga vistelseort", dvs. samma uttryck som i den svenska

 versionen av Luganokonventionen. För enhetlighetens skull

 förordar lagrådet att det uttrycket används också i lagen om

 tillämplig lag för vissa försäkringsavtal.

 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77) om

 försäkringsavtal lämnas utan erinran.

 87

INNEHÅLL

 Regeringens proposition......................1

 Propositionens huvudsakliga innehåll.........1

 Propositionens lagförslag....................3

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 25 mars 1993.............................8

 1 Inledning..................................8

 2 Allmän motivering.........................10

 2.1 Allmänna utgångspunkter...............10

 2.2 Regler om lagval......................12

 2.2.1 Gällande rätt...................12

 2.2.2 EG-reglerna om lagval vid för-

 säkringsavtal...................16

 2.2.3 Lagvalsreglernas införande i

 svensk rätt.....................19

 2.2.4 Parternas möjligheter att välja

 tillämplig lag..................21

 2.2.5 Tillämplig lag vid obligatorisk

 skadeförsäkring.................24

 2.2.6 Vissa tvingande regler..........25

 2.2.7 Stater med mer än ett rätts-

 system..........................27

 2.3 Rätt för försäkringstagaren att säga

 upp avtal om livförsäkring............27

 2.3.1 Bakgrund........................27

 2.3.2 En ny regel om uppsägningsrätt..29

 2.4 Kostnader och resursbehov.............34

 2.5 Ikraftträdande m.m....................34

 3 Upprättade lagförslag.....................35

 4 Specialmotivering.........................35

 4.1 Förslaget till lag om tillämplig lag

 för vissa försäkringsavtal............35

 4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1927:77) om försäkringsavtal.........51

 5 Hemställan................................54

 6 Beslut....................................54

 Bilaga 1 Utdrag ur EG:s andra skadeförsäk-

 ringsdirektiv (88/357/EEG) i

 engelsk version....................55

 Bilaga 2 Utdrag ur EG:s andra livförsäk-

 ringsdirektiv (90/619/EEG) i

 engelsk version....................62

 Bilaga 3 Utdrag ur EG:s andra skadeförsäk-

 ringsdirektiv (88/357/EEG) i

 svensk version.....................66

 Bilaga 4 Utdrag ur EG:s andra livförsäk-

 ringsdirektiv (90/619/EEG) i

 svensk version.....................73

 Bilaga 5 Sammanfattning av departements-

 promemorian (Ds 1992:28) EG-an-

 passning av svensk försäkrings-

 avtalsrätt.........................77

 Bilaga 6 Promemorians lagförslag............78

 Bilaga 7 Förteckning över remissinstanserna.82

 Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag........83

 Bilaga 9 Utdrag ur protokoll vid Lagrådets

 sammanträde den 13 oktober 1992....88