Regeringens proposition

1999/2000:111

Indirekt tobaksreklam m.m.

Prop.

1999/2000:111

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 27 april 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars Engqvist

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar i tobakslagen (1993:581). Dessa lag-

ändringar genomför Europaparlamentets och rådets direktiv 98/43/EG av

den 6 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och författ-

ningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror.

Bestämmelserna innebär att all marknadsföring av tobaksvaror för-

bjuds, förutom saluhållande, marknadsföring på eller vid säljställen, för-

packningsreklam, meddelanden inom tobaksbranschen samt tredjelands-

publikationer.

Det blir också förbjudet att marknadsföra andra varor än tobaksvaror

och tjänster under samma namn eller kännetecken som används för to-

baksvaror. Saluhållande och marknadsföring på eller vid säljställen är

dock tillåtet under förutsättning att namn och kännetecken för varan eller

tjänsten framträder i en form som tydligt skiljer sig från kännetecknet för

tobaksvaran.

Från och med den 30 juli 2001 får inga nya tobaksvaror släppas ut eller

tillhandahållas på marknaden om de använder namn eller kännetecken för

andra varor eller tjänster.

Det blir även förbjudet att sponsra verksamheter eller evenemang om

syftet eller verkan med sponsringen är att främja avsättningen av en

tobaksvara.

Bestämmelserna skall inte tillämpas i den utsträckning det skulle strida

mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i tryckfrihetsförord-

ningen eller yttrandefrihetsgrundlagen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 30 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) 5

2.2 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450) 8

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Tobak som hälsoproblem 10

4.1 Rökning 10

4.2 Snusning 11

4.3 Nikotin och nikotinberoende 12

4.4 Nuvarande insatser för minskat tobaksbruk 12

4.5 Nationella folkhälsokommittén 13

5 Allmän bakgrund 14

5.1 Regler om tobaksreklam i Sverige 14

5.2 Närmare om reklamförbudet i tobakslagen 16

5.3 Begreppet indirekt tobaksreklam 20

5.4 EG-direktivet 23

6 Genomförande av EG-direktiv 98/43/EG 24

6.1 EG-direktivet i förhållande till regeringsformen och

Europeiska konventionen (d. 4 nov.1950) om skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen) 24

6.2 EG-direktivet i förhållande till tryckfrihetsförordningen

och yttrandefrihetsgrundlagen 27

6.3 EG-direktivet i förhållande till varumärkesrätten 30

6.4 Utformningen av de nya bestämmelserna 33

7 Den materiella regleringen 34

7.1 Reklam för tobaksvaror 34

7.2 Indirekt reklam för tobaksvaror m.m. 36

7.3 Sponsring 40

7.4 Sanktioner 41

8 Kostnadseffekter 43

9 Ikraftträdande 43

10 Författningskommentar 44

10.1 Förslaget till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) 44

10.2 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450) 45

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/43/EG 46

Bilaga 2 Sammanfattning av Folkhälsoinstitutets nationella

 handlingsplan mot tobak samt lagförslag 51

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 62

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 66

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 april 2000 73

Rättsdatablad 74

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i tobakslagen (1993:581),

2. lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

Härigenom föreskrivs i fråga om tobakslagen (1993:581)

dels att 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 14 a e §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

En näringsidkare som mark-

nadsför tobaksvaror till konsu-

menter får inte använda kommer-

siella annonser i periodiska skrif-

ter eller i andra jämförbara skrif-

ter på vilka tryckfrihetsförord-

ningen är tillämplig. Inte heller får

vid sådan marknadsföring använ-

das kommersiella annonser i ljud-

radio- eller TV-program. Detta

gäller även sådana TV-sändningar

över satellit som omfattas av ra-

dio- och TV-lagen (1996:844).

Vid marknadsföring av tobaks-

varor till konsumenter på något

annat sätt än som avses i första

stycket skall en näringsidkare

iaktta särskild måttfullhet. I syn-

nerhet gäller att reklam eller an-

nan marknadsföring inte får vara

påträngande, uppsökande eller

uppmana till bruk av tobak.

Bestämmelserna om marknads-

föring i denna lag tillämpas inte i

den utsträckning det skulle strida

mot bestämmelserna om tryck- och

yttrandefrihet i tryckfrihetsförord-

ningen eller yttrandefrihetsgrund-

lagen.

14 a §

Marknadsföring av tobaksvaror

till konsumenter är förbjuden.

Förbudet i första stycket om-

fattar inte

1. saluhållande,

2. förpackningsreklam,

3. marknadsföring på eller vid

säljställen för tobaksvaror, eller

4. försäljning av publikationer

som innehåller reklam för tobaks-

varor, är utgivna och tryckta i ett

land som inte är medlem i Euro-

peiska unionen och inte främst är

avsedda för den gemensamma

marknaden.

Marknadsföring som avses i

andra stycket 2 och 3 skall ske

med återhållsamhet.

14 b §

Namn, varumärken, symboler

eller andra utmärkande känne-

tecken för tobaksvaror får inte

användas vid marknadsföring av

andra varor än tobaksvaror eller

av tjänster till konsumenter om

syftet, eller den direkta eller indi-

rekta verkan med marknadsfö-

ringen, är att främja avsättningen

av en tobaksvara.

Förbudet i första stycket om-

fattar inte

1. saluhållande,

2. marknadsföring på eller vid

säljställen, eller

3. försäljning av publikationer

som innehåller reklam för varorna

eller tjänsterna, är utgivna och

tryckta i ett land som inte är med-

lem i Europeiska unionen och inte

främst är avsedda för den gemen-

samma marknaden.

Marknadsföring enligt andra

stycket 1 och 2 är tillåten endast

om namn, varumärken, symboler

eller andra utmärkande känne-

tecken för varan eller tjänsten

framträder i en form som tydligt

skiljer sig från utseendet på to-

baksvarans kännetecken.

14 c §

Marknadsföring på eller vid ett

säljställe får inte innebära gratis

utdelning vars syfte eller direkta

eller indirekta verkan är att främja

avsättningen av en tobaksvara.

14 d §

En tobaksvara får inte bära

någon annan varas eller tjänsts

namn, varumärke, symbol eller

annat utmärkande kännetecken.

Förbudet i första stycket om-

fattar inte tobaksvaror som redan

har saluförts under detta namn,

varumärke, symbol eller annat

utmärkande kännetecken före den

30 juli 2001.

14 e §

Bidrag till en verksamhet eller

ett evenemang (sponsring) får inte

förekomma om syftet, eller den

direkta eller indirekta verkan, med

sponsringen är att främja avsätt-

ningen av en tobaksvara.

15 §

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 § skall vid tillämp-

ningen av 4, 14 och 19 §§ mark-

nadsföringslagen (1995:450) anses

vara otillbörlig mot konsumenter.

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 § första stycket

andra och tredje meningen kan

medföra marknadsstörningsavgift

enligt bestämmelserna i 22 28 §§

marknadsföringslagen.

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 14 e §§ skall vid

tillämpningen av 4, 14 och 19 §§

marknadsföringslagen (1995:450)

anses vara otillbörlig mot konsu-

menter. En marknadsföringsåtgärd

som sker genom en kommersiell

annons i ljudradio- eller TV-pro-

gram eller i TV-sändning över sa-

tellit som omfattas av radio- och

TV-lagen (1996:844) kan medföra

marknadsstörningsavgift enligt be-

stämmelserna i 22 28 §§ mark-

nadsföringslagen.

Denna lag träder i kraft den 30 juli 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450)

Härigenom föreskrivs att 22 § marknadsföringslagen (1995:450) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §1

En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (marknads-

störningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på närings-

idkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon av

bestämmelserna i 5 13 §§.

Detsamma gäller om en närings-

idkare eller någon som handlar på

dennes vägnar uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot någon av

bestämmelserna i 14 § första

stycket andra och tredje meningen

tobakslagen (1993:581), 4 kap.

10 § alkohollagen (1994:1738)

eller 7 kap. 3, 4 eller 10 § radio-

och TV-lagen (1996:844).

Detsamma gäller om en närings-

idkare eller någon som handlar på

dennes vägnar uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot någon av

bestämmelserna i 4 kap. 10 § alko-

hollagen (1994:1738), 7 kap. 3, 4

eller 10 § radio- och TV-lagen

(1996:844) eller mot bestämmel-

serna om marknadsföring i tobaks-

lagen (1993:581) i de fall mark-

nadsföringen sker genom kommer-

siell annons i ljudradio- eller TV-

program eller i TV-sändning över

satellit som omfattas av radio- och

TV-lagen.

Vad som sägs i första och andra stycket gäller också en näringsidkare

som uppsåtligen eller av oaktsamhet har bidragit till överträdelsen.

Avgiften tillfaller staten.

Denna lag träder i kraft den 30 juli 2001.

3 Ärendet och dess beredning

I samband med behandlingen av propositionen Vissa ändringar i tobaks-

lagen (1993:581), (prop. 1993/94:98), gav riksdagen till känna att frågan

om förtäckt tobaksreklam skyndsamt måste utredas (bet. 1993/94:SoU17,

rskr. 1993/94:149).

Den 1 september 1994 gav regeringen en särskild utredare i uppdrag

att utreda frågan om förbud mot indirekt tobaksreklam och möjligheterna

att införa ett sådant förbud (dir. 1994:88). I november 1995 överlämnade

den särskilde utredaren sitt betänkande Indirekt tobaksreklam (SOU

1995:114).

Regeringen fann vid den fortsatta beredningen att det var lämpligt att

avvakta med en nationell reglering. Detta bl.a. mot bakgrund av att ett

slutligt ställningstagande i anledning av ett förslag till EG-direktiv om ett

generellt förbud mot reklam för tobaksvaror borde inväntas.

Förslaget till EG-direktiv har, inför ministerrådsmötet den 4 december

1997, den 28 november och 2 december 1997 varit föremål för samråd i

riksdagens EU-nämnd.

Den 6 juli 1998 antog Europaparlamentet och rådet direktivet

98/43/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författ-

ningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror, bilaga 1.

Regeringen beslutade i regleringsbrevet till Folkhälsoinstitutet för

år 1998 att uppdra åt institutet att utarbeta ett särskilt handlingsprogram

för att minska bruket av tobak. Den 20 januari 1999 överlämnade Folk-

hälsoinstitutet Underlag till nationell handlingsplan mot tobak (dnr

S1999/332/HS). I handlingsplanen lämnade Folkhälsoinstitutet bl.a. för-

slag till genomförande av EG-direktivet. En sammanfattning av hand-

lingsplanen jämte lagförslag finns i bilaga 2. Handlingsplanen har re-

missbehandlats. Remissvaren, liksom en sammanställning över dessa,

finns tillgängliga i Socialdepartementet (dnr S1999/332/HS).

Regeringen tar i detta ärende endast upp frågan om genomförande av

EG-direktivet. Övriga förslag från Folkhälsoinstitutet kräver enligt rege-

ringens mening ytterligare överväganden. Regeringen har därför den

30 september 1999 överlämnat resterande del av handlingsplanen jämte

remissvar till Nationella folkhälsokommittén (S 1995:14).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 27 januari 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 4. Lagrådets synpunkter på förslagen behandlas i samband med att

sakfrågorna diskuteras i den allmänna motiveringen eller i anslutning till

att enskilda bestämmelser kommenteras i författningskommentaren.

Därutöver har redaktionella ändringar gjorts i förhållande till den till

Lagrådet remitterade texten.

4 Tobak som hälsoproblem

4.1 Rökning

Ökad risk för att dö i förtid

Rökningen är i dag den största enskilda orsaken till för tidiga dödsfall.

Detta gäller såväl i Sverige som i hela den industrialiserade delen av

världen. Världshälsoorganisationen, WHO, beräknar att rökningen glo-

balt sett orsakar mer än 3,5 miljoner för tidiga dödsfall per år, varav

ungefär 2 miljoner i den industrialiserade delen av världen. Om nuva-

rande trender består, kommer antalet att om 25 30 år ha ökat till 10 mil-

joner dödsfall per år, varav 7 miljoner i tredje världen. I Sverige beräknas

för närvarande omkring 8 000 personer årligen avlida i förtid till följd av

sitt tobaksbruk.

Tobaken har negativ effekt på i stort sett alla organ. Sambandet mellan

rökning och ohälsa har sedan början av 1960-talet dokumenterats i ett

mycket stort antal vetenskapliga rapporter över hela världen. Över 60

000 vetenskapliga undersökningar har publicerats om rökningens

hälsorisker. Vetenskapen står här på säker grund.

Hjärt-kärlsjukdomar

Cigarettrökning är en av de viktigaste orsakerna till hjärt-kärlsjukdomar

bland såväl män som kvinnor. Cigarettrökningen påskyndar åderförkalk-

ningsprocessen i kroppens ådror vilket gör att skador kan påvisas i alla

organ och inte bara i hjärtat, hjärnan eller benens stora ådror. Skade-

effekten är proportionell mot mängden rökt tobak. Den individuella ris-

ken är mycket hög bland personer som röker mer än 20 cigaretter per

dag, men det största antalet dödsfall återfinns i de grupper som röker re-

lativt måttligt. Det beror på att måttlighetsrökarna är betydligt fler än

storrökarna. Risken för hjärtinfarkt bland kvinnor som använder p-piller

och är storrökare är flera gånger högre än hos icke-rökare. Redan rökning

av 1 5 cigaretter per dag fördubblar risken för hjärtinfarkt hos dessa

kvinnor.

Luftvägs- och lungsjukdomar

De flesta rökare får någon form av besvär i luftvägarna. En vanlig sjuk-

dom är den kroniska luftrörskatarren med hosta och slembildning som

följd. Minst var femte rökare drabbas dock av en allvarligare form som

benämns kroniskt obstruktiv lungsjukdom (KOL) med långsamt tillta-

gande andfåddhet på grund av sammandragning av luftrören och för-

störing av lungvävnaden (emfysem) som följd. En nyligen publicerad

svensk medicinsk studie tyder på att KOL drabbar varannan rökare.

Cancer

Redan för mer än trettio år sedan slog bl.a. WHO fast att cigarettrökning

är en av orsakerna till lungcancer. Lungcancer är i dag den vanligaste

orsaken till cancerdödsfall i världen. Dess omfattning ökar internationellt

eftersom antalet människor som röker också ökar. Lungcancer är i flera

industrialiserade länder på väg att passera bröstcancer som den vanligaste

dödsorsaken på grund av cancer bland kvinnor. I befolkningar där det är

vanligt med rökning svarar den för 80 90 procent av alla sjukdomsfall i

lungcancer. Tobaksrökning samverkar också med cancerframkallande

ämnen som asbest och radon och förstärker effekterna av dessa.

Tobaksrökning är vidare en viktig orsak till cancer i läpp, munhåla,

svalg, struphuvud, matstrupe, magsäck, bukspottskörtel, njurbäcken,

urinblåsa och penis samt en riskfaktor för livmoderhalscancer.

Andra ohälsoeffekter

Tandlossning, rynkig hud, vissa former av syn- och hörselnedsättning,

ryggbesvär och impotens är exempel på tillstånd som kan uppkomma på

grund av de ovan nämnda effekterna på blodkärlen. Av samma anledning

försämras näringstillförseln till fostret genom moderkakan. Risken för

ofruktsamhet, missfall och plötslig spädbarnsdöd är förhöjd. Nyare stu-

dier tyder på att moderns rökning under graviditet påverkar utvecklingen

av allergi och senare kärlsjukdom hos barnet. Rökande kvinnor kommer

in i klimakteriet ett till två år tidigare än kvinnor som inte röker. De löper

också en större risk att drabbas av benskörhet.

Passiv rökning

Eftersom det mesta av cigarettröken inte går till rökaren själv utan till

omgivningen, är det inte överraskande att finna samma sorters ohälso-

effekter hos dem som exponeras för den s.k. miljötobaksröken som hos

rökaren själv. Avgörande riskfaktorer är koncentrationen av rök i luften

och exponeringens längd. Flera studier har visat att icke-rökare som

sammanbor med rökare löper en förhöjd risk (20 25 procent) att insjukna

i någon hjärt-kärlsjukdom eller lungcancer. En beräkning på grundval av

amerikanska forskningsrön tyder på att antalet personer som dör till följd

av passiv rökning i Sverige varje år torde ligga mellan 600 och 800.

Det finns ett tydligt samband mellan överkänslighetsbesvär och rök-

ning, liksom mellan rökning och utveckling av allergi. Föräldrars rökning

anses orsaka åtminstone vart fjärde fall av astma hos barn. Barn till rö-

kare har också oftare inflammation i mellanörat än barn till rökfria för-

äldrar.

4.2 Snusning

Snusandet i Sverige minskade fram till slutet av 1960-talet och förekom

då mest hos äldre män. Sedan början av 1970-talet har snusningen ökat

kraftigt. Åren 1996/97 snusade 20 procent av de vuxna männen dagligen.

I åldersgruppen 25 34 år var siffran omkring 30 procent. Endast ett par

procent av kvinnorna snusar men bruket tycks öka.

Jämfört med rökare exponeras vanesnusaren för betydligt större halter

av nikotin och under längre tid, i genomsnitt mer än 12 timmar per dygn.

Förutom en beroendeskapande verkan (se nedan) har nikotin en mångfald

effekter t.ex. på hjärt-kärlsystemet, mag-tarmkanalen och ämnesomsätt-

ningen.

Den uttalade nikotinexponeringen under stor del av dygnet utgör en

stressfaktor på snusarens hjärta och blodkärl med ökad hjärtfrekvens och

förhöjt blodtryck som följd. Studier av risken hos svenska snusare att

utveckla och dö i hjärt-kärlsjukdomar har lämnat motstridiga resultat och

mer forskning är önskvärd. Studier behövs också för att avgöra allvars-

graden i rapporter om rubbningar i hjärtrytm och försämring av kärl-

kramp hos snusare med redan etablerad hjärt-kärlsjukdom. Någon ökad

benägenhet för åderförkalkning som hos rökare har inte påvisats.

Snusets effekter på fett- och kolhydratomsättningen behöver också stu-

deras, liksom effekter under graviditet och amning.

Snus innehåller bl.a. nitrosaminer som är cancerframkallande. Experi-

mentella studier har visat att snus kan framkalla cancer hos försöksdjur.

Epidemiologiska studier utförda i Sverige och Nordamerika har tidigare

visat att snusande ökar risken för munhålecancer. Senare motsvarande

svenska studier har dock inte kunnat påvisa en ökad risk för munhålecan-

cer hos snusare. Det är ännu otillräckligt utrett om cancerförekomsten på

andra ställen än i munhålan har ökat.

Det svenska snusets långsiktiga hälsoeffekter är således ofullständigt

utforskade. Det är mot denna bakgrund väsentligt att konstatera att det

ännu finns många skäl till försiktighet i inställningen till snusning.

Snusberoende ökar risken för framtida övergång till cigarettrökning

och blandbruket ser ut att öka. En tredjedel av dagligsnusarna år 1997 var

också rökare. Den större och långvarigare nikotinexponeringen vid snus-

ning tycks medföra ett starkare beroende hos snusare än hos rökare.

4.3 Nikotin och nikotinberoende

Nikotinet är enligt WHO:s kriterier en beroendeframkallande drog och

har en hög beroendeframkallande potential (jämförbar med kokain). De

farmakologiska effekterna av nikotinet i tobaken är helt avgörande för

både drivkraften att fortsätta använda tobak och för svårigheterna att

sluta. En mycket stor del av dem som regelbundet använder tobak, är

också nikotinberoende.

Beroendet sätter delvis individens egen vilja ur spel och gör det omöj-

ligt att betrakta tobaksbruket som enbart en fråga om fritt personligt

val . Den snabba tillvänjningen gör det också extra angeläget att för-

hindra att barn och ungdomar börjar använda tobak och fastnar i ett ni-

kotinberoende innan de ännu fullt ut kan bedöma hälsoriskernas storlek

och de framtida svårigheterna att sluta med tobak.

4.4 Nuvarande insatser för minskat tobaksbruk

Det svenska arbetet mot tobaken kan sägas ha tagit sin början år 1963, då

staten för första gången anslog särskilda medel för information om toba-

kens skadeverkningar. En nationell tobakspolitik har därefter utvecklats.

Tobaksrökning är den största enskilda folkhälsorisken och ett av de

allvarligaste hälsoproblemen som ökar globalt. I Sverige är tobak en

prioriterad folkhälsofråga och den svenska regeringen arbetar aktivt med

att minska bruket av tobak.

Det svenska arbetet mot tobak kan sägas vila på fyra grundpelare:

- information och utbildning om tobakens skadeverkningar som är ett

självklart inslag i många verksamheter, t.ex. inom skolväsendet och

hälso- och sjukvården,

- rökavvänjning och rökslutarhjälp som främst ges genom hälso- och

sjukvårdens försorg men också genom tillgång till information och lä-

kemedel för rökavvänjning på apoteken,

- opinionsbildning till stöd för en aktiv tobakspolitik, t.ex. för rökfria

miljöer, och

- lagstiftning om rökfria miljöer, reklamförbud, åldersgräns för tobaks-

inköp m.m.

På 1970-talet infördes långtgående restriktioner för tobaksreklamen

och obligatoriska varningstexter på tobaksförpackningar. Under 1980-

talet gjordes allt fler offentliga miljöer rökfria. År 1983 publicerade

Arbetarskyddsstyrelsen och Socialstyrelsen gemensamt allmänna råd om

rökfri miljö i gemensamhetslokaler. År 1988 blev Västernorrland det

första rökfria landstinget. Under 1990-talet etablerades en allsidig

tobakspolitik bl.a. genom införandet år 1993 av tobakslagen (1993:581).

Lagen har därefter skärpts vid flera tillfällen. I dag deltar en rad

myndigheter och organisationer i arbetet för minskat tobaksbruk.

Under senare år har en rad initiativ tagits t.ex. i syfte att öka uppmärk-

samheten kring den ökade förekomsten av rökning bland kvinnor. Stati-

stik visar att rökning bland gravida och småbarnsföräldrar har minskat

under senare år i Sverige efter att de tobakspreventiva insatserna intensi-

fierats på mödravårds- och barnavårdscentraler i landet. Vi vet att infor-

mationsaktiviteter som riktas till gravida kvinnor kan leda till betydande

hälsovinster för nyfödda och spädbarn. Att motverka tobakens tillgäng-

lighet för de unga är en annan viktig del för att förhindra tobakens skade-

verkningar. Regeringen anser att det är viktigt att åstadkomma långsik-

tiga insatser för att förebygga att ungdomar börjar använda nikotinhaltiga

produkter. Därför infördes år 1997 i 12 § tobakslagen en bestämmelse

om att tobaksvaror inte får säljas eller på annat sätt lämnas ut i

näringsverksamhet till den som inte har fyllt 18 år.

4.5 Nationella folkhälsokommittén

Nationella folkhälsokommittén (S 1995:14) har regeringens uppdrag att

utarbeta nationella mål och strategier för hälsoutvecklingen i Sverige.

Kommittén har i delbetänkandet Hälsa på lika villkor andra steget mot

nationella folkhälsomål (SOU 1999:137) lyft fram det tobaksförebyg-

gande arbetet som en central del i en framtida nationell folkhälsostrategi.

Kommittén beräknas avlämna sitt slutbetänkande innefattande förslag

om nationella mål och strategier under hösten 2000. Regeringen avser

att på basis av kommitténs förslag senare återkomma med bedömningar

när det gäller en allsidig och samordnad insats mot tobak. I det samman-

hanget kan det också bli aktuellt att göra bedömningar eller lämna förslag

som rör den marknadsföring som inte omfattas av direktivets bestämmel-

ser och därför inte heller täcks av förslagen i denna proposition. Som

framgått har regeringen även överlämnat Folkhälsoinstitutets Underlag

till nationell handlingsplan mot tobak till kommittén för ytterligare över-

väganden. Som tidigare beskrivits behandlas således i detta ärende endast

frågan om genomförande av EG-direktivet 98/43/EG av den 6 juli 1998

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror.

5 Allmän bakgrund

5.1 Regler om tobaksreklam i Sverige

Lagregler

Tobakslagen (1993:581) trädde i kraft den 1 juli 1993 och ersatte bl.a.

den då gällande lagen (1978:764) med vissa bestämmelser om mark-

nadsföring av tobaksvaror, den s.k. tobaksreklamlagen.

Regler om tobaksreklam och andra marknadsföringsåtgärder beträf-

fande tobaksvaror finns sedan den 1 januari 1997 i 14 och 15 §§ tobaks-

lagen (lagen omtryckt i SFS 1996:941).

I 14 § första stycket tobakslagen finns ett förbud för näringsidkare som

marknadsför tobaksvaror till konsumenter att använda kommersiella an-

nonser i periodiska skrifter eller i andra därmed jämförbara skrifter på

vilka tryckfrihetsförordningen (TF) är tillämplig. Förbudet omfattar

också kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program och sådana

TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen

(1996:844).

Enligt 14 § andra stycket tobakslagen skall en näringsidkare vid mark-

nadsföring av tobaksvaror till konsumenter på något annat sätt än som

avses i första stycket iaktta särskild måttfullhet. I synnerhet gäller, enligt

bestämmelsen, att reklam eller annan marknadsföring inte får vara på-

trängande, uppsökande eller uppmana till bruk av tobak.

I 15 § tobakslagen har det gjorts en koppling till det marknadsrättsliga

påföljdssystemet. En marknadsföringsåtgärd som strider mot 14 §, skall

vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen (1995:450),

anses vara otillbörlig mot konsumenter. Detta innebär att en näringsid-

kare vars marknadsföring strider mot bestämmelserna i tobakslagen kan

förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon

annan liknande åtgärd. Förbud kan meddelas också anställda hos nä-

ringsidkaren och andra som handlar på näringsidkarens vägnar samt var

och en i övrigt som väsentligt har bidragit till marknadsföringen. Ett

förbud skall normalt förenas med vite.

En överträdelse av förbudet mot att marknadsföra tobaksvaror i kom-

mersiella annonser i ljudradio- eller TV-program kan också medföra

marknadsstörningsavgift enligt bestämmelserna i 22 28 §§ marknads-

föringslagen (se 15 § andra meningen tobakslagen). Marknadsstörnings-

avgift får dock inte åläggas någon för en överträdelse av ett förbud som

har meddelats vid vite enligt bestämmelserna i marknadsföringslagen.

Förbudet i 14 § tobakslagen för näringsidkare att marknadsföra tobaks-

varor i kommersiella annonser i tryck föregicks av att det år 1974 inför-

des stöd för en sådan reglering i 1 kap. 9 § 1 TF. Enligt den bestämmel-

sen gäller, utan hinder av TF, vad i lag är stadgat om förbud mot kom-

mersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av

alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. Ett motsvarande undantag finns

intaget i yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Enligt 1 kap. 12 § första

stycket YGL gäller vad som sägs i TF om att föreskrifter i lag får med-

delas i fråga om vissa kommersiella annonser också i fråga om radio-

program och tekniska upptagningar.

Konsumentverkets riktlinjer

Konsumentverket utfärdade år 1979 riktlinjer för tillämpningen av den

numera upphävda tobaksreklamlagen. Riktlinjerna skärptes år 1986

(KOVFS 1986:2). Syftet var bl.a. att dels främja en enhetlig och följdrik-

tig tillämpning av föreskrifterna om särskild måttfullhet i tobaksreklam-

lagen, dels markera och förtydliga den skärpta tolkning av bestämmel-

serna i tobaksreklamlagen som riksdagen hade framfört önskemål om (se

t.ex. bet. 1985/86:LU13). 1986 års riktlinjer ersattes år 1998 med nya

riktlinjer (KOVFS 1998:7), vilka ansluter till bestämmelserna i 14 och

15 §§ tobakslagen och 4 § marknadsföringslagen.

Huvudsyftet med riktlinjerna är att precisera kravet på särskild mått-

fullhet i 14 § andra stycket tobakslagen och att främja en enhetlig till-

lämpning av denna regel. Enligt riktlinjerna innebär kravet på särskild

måttfullhet att marknadsföringen skall präglas av stark återhållsamhet,

relevans och saklighet. Åtgärder som är aggressiva, övertalande eller som

väcker särskild uppmärksamhet får därmed inte förekomma i marknads-

föringen. I linje med detta får inte uppmaningar till tobaksbruk före-

komma, och all marknadsföring skall begränsas till en saklig presentation

av exempelvis varans egenskaper, ursprung och pris. Rubrik och layout

får inte heller vara särskilt framträdande eller slående.

Enligt riktlinjerna får vissa marknadsföringsåtgärder som gäller to-

baksvaror inte förekomma. Exempel på sådana förbjudna åtgärder är

utomhusreklam, direktreklam, reklamfilm på biograf, reklam inom skola

eller annan utbildningsanstalt och provutdelning till annan än den som är

minst 20 år och i färd med att köpa tobaksvaror.

Marknadsföringsåtgärder på och vid säljställe får dock förekomma, om

åtgärderna uppfyller kravet på särskild måttfullhet.

Riktlinjerna innebär att Konsumentverket har möjlighet att ingripa om

ett företag vidtar en åtgärd som strider mot dem. Normalt sker detta ge-

nom att Konsumentverket kontaktar företaget. Om företaget inte vidtar

rättelse kan Konsumentombudsmannen (KO) låta domstol pröva

åtgärden eller själv utfärda ett s.k. förbudsföreläggande för företagets

godkännande.

5.2 Närmare om reklamförbudet i tobakslagen

Allmänt

Bestämmelserna i 14 § tobakslagen reglerar en näringsidkares marknads-

föring av tobaksvaror till konsumenter. Begreppet näringsidkare tar sikte

på var och en såväl fysisk som juridisk person som yrkesmässigt be-

driver verksamhet av ekonomisk art. Såväl producenter som återför-

säljare omfattas alltså av begreppet näringsidkare. Uttrycket konsument

tar i första hand sikte på privatpersoner. Konsumentkretsen kan emeller-

tid utgöras av alla som förvärvar eller avser att förvärva en vara för slut-

lig konsumtion (se prop. 1977/78:178 s. 47).

Reglerna i paragrafen avser som nämnts situationer då en

näringsidkare marknadsför en tobaksvara till konsumenter. Detta innebär

att det skall vara fråga om åtgärder som syftar till att främja avsättningen

av tobaksvaran. Marknadsföringen skall dessutom avse näringsidkarens

verksamhet eller varor som tillhandahålls i den verksamheten. Utanför

tillämpningsområdet faller åtgärder som inte har rent kommersiella

förhållanden till föremål, t.ex. åsiktsannonsering.

Bestämmelserna i tobakslagen om reklamförbud är inte tillämpliga i

förhållandet mellan skilda säljled. Marknadsföringsåtgärder som riktar

sig till återförsäljare av tobaksvaror faller därmed utanför bestämmelsen.

Som exempel kan nämnas marknadsföringsåtgärder som ett

tobaksföretag riktar till detaljister och restauranger.

Bestämmelserna om marknadsföring av tobaksvaror tar i princip sikte

endast på marknadsföringen av sådana varor i Sverige. Bestämmelserna

kan emellertid även tillämpas beträffande reklammaterial som har produ-

cerats i utlandet och sedan distribuerats till konsumenter i Sverige, vilket

hänger samman med att det i princip saknar betydelse var marknadsfö-

ringen har sitt ursprung.

Begreppen reklam och annan marknadsföring

I tobakslagen förekommer uttrycken reklam och marknadsföring. Ut-

trycket marknadsföring förekommer också i marknadsföringslagen

(1995:450), som tobakslagens påföljdssystem anknyter till.

Tobaks- och alkoholreklamutredningen, som föregick den numera upp-

hävda tobaksreklamlagen, gjorde i sitt betänkande Reklam för alkohol

och tobak (SOU 1976:63) en ingående analys av reklambegreppet. Utred-

ningen framhöll inledningsvis att reklamen för tobak inte skilde sig från

annan reklam när det gällde art och funktion. Syftet med reklamen var att

påverka konsumenternas attityder, kunskaper eller beteenden eller att i

vart fall väcka deras uppmärksamhet och intresse för en vara eller tjänst.

Utredningen framhöll vidare att reklam endast var ett av de medel som

företagare använde i konkurrensen med varandra. Enligt utredningen var

en metod att systematisera de olika konkurrensmedlen att dela in dem i

grupperna konkurrens genom produkt (t.ex. kvalitet, utseende, service),

konkurrens genom distribution (valet av distributionssätt) och konkurrens

genom kommunikation.

De olika konkurrensmedlen var enligt utredningen i viss utsträckning

utbytbara. Genom att välja ett visst konkurrensmedel bestämde säljaren i

det enskilda fallet hur han skulle närma sig köparen. Man kunde enligt

utredningen då tala om marknadsföring.

Vid konkurrens genom kommunikation kunde sådan konkurrens utgö-

ras av dels opersonliga meddelanden, som kunde kallas reklam om de var

kommersiellt styrda och i övriga fall för publicitet, dels personliga bud-

skap. Pressreklam, filmreklam, reklam i radio och TV, utomhusreklam,

direktreklam, förpackningsreklam, butiksreklam, trycksaksreklam, varu-

mässor och utställningar, säljbefrämjande åtgärder som t.ex. utdelning av

varuprover samt pristävlingar, reklam via andra varor, smygreklam, pub-

lic relation samt sales promotion angav utredningen som exempel på

olika former av sådan opersonlig kommunikation.

Efter att ha analyserat reklambegreppet kom utredningen fram till att

det vidare begreppet marknadsföring och inte reklambegreppet borde

vara utgångspunkten för utredningens arbete. Utredningen konstaterade

att uppfattningen skiftade när det gällde avgränsningen av reklambegrep-

pet, vilket hängde samman med att varje definition kunde ha ett speciellt

syfte. Utredningen konstaterade vidare att bakgrunden till dess uppdrag

var de hälsorisker som är förbundna med bruk av tobak samt behovet av

att begränsa konsumtionen av tobaksvaror. Ur denna synvinkel var det

enligt utredningen mindre viktigt att upprätthålla en konstlad gräns mel-

lan reklam och andra marknadsföringsåtgärder.

I förarbetena till de nu gällande reglerna om reklam i tobakslagen

(prop. 1993/94:98) anges exempel på såväl reklamåtgärder som andra

marknadsföringsåtgärder. Som exempel på reklamåtgärder anges annon-

ser i press, radio och TV samt på film, affischer och annan skyltning

utomhus, i butiker m.m., medan varuprover och presenter, pristävlingar,

realisationer, exponering av varor på utställningar, ambulerande försälj-

ning, försäljning från stånd utanför butiker och annat saluhållande anges

som exempel på marknadsföringsåtgärder som inte är reklam. Begreppet

marknadsföring är således mera vidsträckt än begreppet reklam.

Redan i förarbetena till tobaksreklamlagen framhölls att begreppet

marknadsföring i lagen skulle ha samma innebörd som i marknads-

föringslagen (prop. 1977/78:178 s. 47 och 54). Ingen ändring avsågs i

sak vid införandet av den nuvarande tobakslagen (prop. 1992/93:185 s.

57). Med begreppet marknadsföring avses i marknadsföringslagen varje

reklam- eller annan åtgärd i näringsverksamhet som är ägnad att främja

avsättningen av och tillgången till varor, tjänster, fast egendom, arbets-

tillfällen och andra nyttigheter (3 §). Hit hör i första hand reklamåtgärder

eller andra handlingar som vänder sig till allmänheten eller en viss grupp

av intressenter, exempelvis tidningsannonser och säljbefrämjande åtgär-

der av allmän inriktning. Begreppet täcker emellertid också åtgärder som

är inriktade på enskilda individer, exempelvis muntliga säljargument som

en försäljare använder vid en förhandling med en enskild kund. Även

själva saluhållandet av en vara omfattas av begreppet marknadsföring.

Det gäller även om saluhållandet är rent passivt.

Enligt marknadsföringslagen omfattar begreppet marknadsföring inte

bara avsättningsfrämjande åtgärder utan också inköps- eller andra an-

skaffningsfrämjande åtgärder, dvs. sådana åtgärder som riktas bakåt mot

t.ex. kreditgivare eller leverantör (2 §). Det är i första hand fråga om åt-

gärder som en näringsidkare vidtar när han själv efterfrågar varor eller

tjänster. Det är dock att märka att det endast är avsättningsfrämjande åt-

gärder som omfattas av bestämmelserna i 14 § tobakslagen.

14 § första stycket tobakslagen

Förbudet i 14 § första stycket tobakslagen gäller användningen av kom-

mersiella annonser i periodiska skrifter och andra därmed jämförbara

skrifter som omfattas av TF. Förbudet gäller också sådana annonser i

ljudradio- och TV-program samt i TV-sändningar över satellit som om-

fattas av radio- och TV-lagen (1996:844).

Med periodisk skrift avses enligt 1 kap. 7 § TF tidningar, tidskrifter

och andra sådana tryckta skrifter som enligt utgivningsplan är avsedda att

utges under en bestämd titel med minst fyra nummer eller häften årligen.

De skall vidare komma ut vid särskilda tidpunkter. Till periodiska

skrifter räknas även löpsedlar och bilagor som hör samman med

tidningen eller tidskriften. Reklamförbudet avser också kommersiella

annonser i andra skrifter som omfattas av TF och som i fråga om

ordningen för utgivningen är jämförbara med en periodisk skrift. Det är

här fråga om sådana tidningar eller tidskrifter som kommer ut med viss

periodicitet utan att utgivningen uppgår till fyra nummer årligen.

Utanför reklamförbudets tillämpningsområde faller däremot affischer,

reklambroschyrer, folders, etiketter, förpacknings- och emballagetryck,

prislistor och liknande tryckalster. I fråga om förbudet mot kommersiella

annonser i radio och TV omfattar reklamförbudet inte endast marksända

program utan också program som sänds via kabel eller satellit.

Med uttrycket kommersiell annons avses i fråga om tryckta skrifter

framställningar som kan sägas ingå i en annons. Utanför begreppet faller

däremot rent redaktionell text. Framställningar i sådan text är alltså skyd-

dade fullt ut av regleringen i TF. På motsvarande sätt är vad som faller

utanför begreppet kommersiell annons på ljudradio- och TV-området

skyddat av reglerna i YGL.

I regel föreligger det inte några svårigheter att skilja en annons från

rent redaktionell text när det gäller tryckta skrifter. Det bör emellertid

framhållas att den rent yttre utformningen inte är utslagsgivande. Även

s.k. textreklam kan i vissa fall träffas av reklamförbudet i bestämmelsen.

När det gäller ljudradio- och TV-program är det i första hand sådana

program som sänds under särskilt avgränsad annonstid som omfattas av

begreppet kommersiell annons. Det är emellertid inte något villkor. Vad

som förekommer inom ramen för ett vanligt program inom ordinarie

sändningstid kan dock i praktiken endast i sällsynta fall anses som

annonsering.

Program i ljudradio och TV kan i princip jämföras med redaktionell

text i tryckt skrift. Sådana program faller alltså i regel utanför begreppet

kommersiell annons och skyddas därför i princip fullt ut av bestämmel-

serna i YGL.

Annonsen skall vidare för att träffas av förbudet vara kommersiell.

Det innebär att den skall utgöra ett medel för marknadsföring av en vara.

Det skall alltså av innehållet i annonsen framgå att syftet är att främja

avsättningen av en vara. För att reklamförbudet i 14 § skall bli tillämpligt

räcker det således inte att en annons återger en röksituation eller avbildar

ett cigarettpaket. Det krävs dessutom att en tobaksvara marknadsförs i

annonsen. Det kan emellertid vara fallet även om annonsen i första hand

avser reklam för en annan vara än en tobaksvara. Avgörande för om för-

budet blir tillämpligt är nämligen det sätt på vilket tobaksvaran framhävs

i annonsen.

I begreppet kommersiell annons ligger vidare att annonsen skall ha

rent kommersiella förhållanden till föremål, dvs. avse näringsidkarens

näringsverksamhet eller där tillhandahållna varor. En annons som härrör

från någon annan än den som har ett kommersiellt intresse av att avsätta

en annonserad vara faller utanför begreppet kommersiell annons. Så

kallad åsiktsannonsering omfattas därför inte av reklamförbudet. Utanför

förbudet faller t.ex. annonskampanjer som syftar till att upplysa om toba-

kens skadeverkningar.

Annonser som innehåller blandade meddelanden, dvs. dels reklam av-

seende en tobaksvara, dels t.ex. nyhetsförmedlande inslag, omfattas av

reklamförbudet med avseende på den del av annonsen som syftar till att

öka avsättningen av tobaksvaran. Reklamförbudet omfattar, som tidigare

har understrukits, inte marknadsföring som riktar sig till näringsidkare,

t.ex. återförsäljare av tobaksvaror. Annonser i t.ex. branschtidskrifter

som inte har konsumenter som målgrupp är alltså tillåtna.

Reklamförbudet tar sikte på reklamåtgärder på den svenska markna-

den. Svenska näringsidkares marknadsföring på utländska marknader

faller således utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmel-

sens tillämpningsområde i fråga om kommersiella annonser i tryckta

skrifter är därmed detsamma som marknadsföringslagens.

Normalt saknar det betydelse var marknadsföringsåtgärderna har sitt

ursprung. Det innebär att bestämmelserna kan tillämpas även i fråga om

reklammaterial som har producerats i utlandet och sedan distribuerats till

konsumenter i Sverige. Det är däremot inte möjligt att med stöd av be-

stämmelserna i 14 § vidta åtgärder beträffande en annons i en utländsk

tidning som i vart fall i första hand är avsedd för spridning i utlandet

även om vissa exemplar av tidningen skulle förekomma i Sverige.

På motsvarande sätt förhåller det sig beträffande kommersiella annon-

ser i TV-program. Reklamförbudet tar således i första hand sikte på den

svenska annonsörens verksamhet med inriktning på den svenska markna-

den. Man kan också ingripa mot andra kommersiella annonser om de

förekommer i TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och

TV-lagen.

14 § andra stycket tobakslagen

Bestämmelsen i 14 § andra stycket tobakslagen reglerar situationer då en

näringsidkare marknadsför tobaksvaror till konsumenter på något annat

sätt än genom annonsering i de medier som anges särskilt i paragrafens

första stycke. Bestämmelsen i andra stycket innehåller ett krav på att

näringsidkaren då skall iaktta särskild måttfullhet. I synnerhet gäller att

reklam och annan marknadsföring inte får vara påträngande eller upp-

sökande eller uppmana till bruk av tobak.

Den närmare innebörden av måttfullhetskriteriet förklaras av de rikt-

linjer som Konsumentverket utfärdar, vilket senast skedde år 1998. Sär-

skild måttfullhet innebär att marknadsföringen av tobaksvaror skall ut-

formas så att den så litet som möjligt främjar ökat tobaksbruk. Det är

därvid särskilt angeläget att motverka att de som inte brukar tobak i

synnerhet ungdomar påverkas till tobaksdebut. När det gäller förbudet

mot marknadsföringsåtgärder som är påträngande eller uppsökande eller

uppmanar till bruk av tobak, anges i riktlinjerna att aggressiva, överta-

lande eller särskilt uppmärksamhetsväckande åtgärder inte får förekom-

ma.

Kravet på att särskild måttfullhet skall iakttas vid marknadsföringen av

tobaksvaror tar sikte på i första hand reklamens spridningsvägar. Det

innebär att tobaksreklam normalt sett inte får förekomma i medier med

stor genomslagskraft. Såväl utomhusreklam som s.k. direktreklam utgör

exempel på reklamformer med stor genomslagskraft. Detsamma gäller

reklam inom sjukhus och på allmänna kommunikationsmedel, i vänt-

hallar samt i lokaler för ungdom och vid sportevenemang. Reklam på

förpackningar och på och vid säljställen är dock i viss omfattning tillåten.

Hos detaljister får det alltså förekomma t.ex. affischer med tobaksreklam.

Även i skyltfönster får tobaksreklam förekomma. En förutsättning är

emellertid att reklamen inte är allt för framträdande. Även i vissa andra

lokaler där tobaksvaror säljs t.ex. restauranger är det tillåtet med to-

baksreklam.

Kravet på särskild måttfullhet tar också sikte på själva innehållet i ett

reklammeddelande. Budskapet i ett sådant meddelande skall begränsas

till relevanta fakta om själva varan och dess egenskaper. Uppgifterna

skall vidare presenteras i saklig form. Rubrik och layout får inte vara sär-

skilt framträdande eller slående. En tobaksvaras förpackning får omfatta

föreställande bild under förutsättning att denna är hårt stiliserad.

Kravet på särskild måttfullhet avser också andra säljfrämjande åtgärder

än reklamåtgärder. Det innebär bl.a. att lotterier, reklampristävlingar

samt rabattmärkeserbjudanden m.m. utgör exempel på

marknadsföringsåtgärder som strider mot kravet på särskild måttfullhet

och följaktligen inte får förekomma.

5.3 Begreppet indirekt tobaksreklam

När frågan om tobaksreklam behandlats i olika sammanhang har skilda

uttryck använts för att beskriva de reklamförfaranden som har avsetts.

Uttryck som har förekommit är indirekt och förtäckt tobaksreklam. Även

dold reklam och smygreklam är uttryck som har använts för att beskriva

vissa reklamförfaranden. I motsats till dessa förfaranden har ibland ställts

reklamåtgärder som har betecknats som direkt eller öppen reklam. Även

andra beteckningar har förekommit. Någon allmängiltig definition av

begreppen har emellertid inte gjorts. Användningen av begreppen i olika

sammanhang och i olika syften har därför i hög grad präglats av osäker-

het i fråga om den närmare innebörden.

Utredningen om indirekt tobaksreklam hade enligt direktiven i uppgift

att utreda förutsättningarna för att införa ett förbud mot indirekt eller

förtäckt tobaksreklam (dir. 1994:88). En grundläggande uppgift för ut-

redningen var att försöka fastställa den närmare innebörden av de olika

begrepp som förekommer när det gäller att beskriva reklamförfaranden

som är aktuella i sammanhanget. Om det inte skulle vara möjligt att fast-

ställa den närmare innebörden av begreppen indirekt eller förtäckt re-

klam, så måste, så som utredningen konstaterade i sitt betänkande, frågan

om införandet av ett förbud mot sådana reklamförfaranden som åsyftades

i direktiven prövas utifrån andra utgångspunkter än rent definitionsmäs-

siga. Saken kan under sådana förhållanden uttryckas så att det med

ledning av de önskemål som föranlett riksdagens tillkännagivande

(rskr.1993/94:149) gällde att allmänt definiera vilka reklam- eller andra

marknadsföringsåtgärder som det i princip skulle vara möjligt att be-

gränsa genom lagstiftning.

Uttrycket direkt tobaksreklam användes i direktiven till utredningen

som beteckning för sådana reklamåtgärder som kan sägas rikta sig direkt

till konsumenter av tobaksprodukter, medan uttrycket indirekt tobaks-

reklam förbehölls sådana reklamåtgärder som på annat sätt riktar sig till

dessa konsumenter.

I direktiven angavs s.k. brand stretching som exempel på en form av

indirekt reklam. Brand stretching används som beteckning för ett förfa-

rande som innebär att ett varukännetecken som är registrerat eller inar-

betat för tobaksvaror eller som i vart fall normalt används i samband

med marknadsföring av tobaksvaror används även för andra varor eller

för tjänster. De mest kända exemplen på brand stretching i Sverige av

tobaksvarunamn utgör förmodligen marknadsföringen av skor och

klockor under varumärkena Camel Boots respektive Camel Trophy, den

tidigare marknadsföringen av solglasögon under varumärket Blend samt

marknadsföringen av bl.a. kläder under varumärket Marlboro Classics.

Vid brand stretching kan förhållandet också vara det omvända, nämli-

gen att varukännetecken som är inarbetade för andra varor än tobaksvaror

utnyttjas vid marknadsföringen även av tobaksvaror. Som exempel härpå

kan nämnas varumärket Cartier som ursprungligen inarbetades för

smycken m.m., men som numera också används vid marknadsföringen

av cigaretter. Användningen av varumärket Dunhill för cigaretter utgör

ett annat exempel på ett sådant förfarande.

Ett ytterligare exempel på indirekt tobaksreklam enligt direktiven var

produktplacering, som innebär att tobaksvaror efter överenskommelse

mellan exempelvis näringsidkare och filmproducenter används som rek-

visita i filmer.

I direktiven förbehölls uttrycket förtäckt tobaksreklam för sådana fall

av indirekt tobaksreklam där näringsidkaren, dvs. den som svarar för den

förtäckta reklamen, har haft avsikt att främja avsättningen av tobaksvaror

medan en sådan avsikt inte behöver föreligga hos näringsidkaren i fråga

om annan indirekt tobaksreklam.

I förarbetena till tobakslagen förekommer uttrycken öppen tobaks-

reklam, förtäckt tobaksreklam och smygreklam för tobak (Tobaksutred-

ningens betänkande SOU 1990:29 s. 120 f.). Uttrycken förtäckt reklam

och smygreklam används i betänkandet synonymt som beteckning för

bl.a. brand stretching och produktplacering. Det kan nämnas att även ut-

trycket indirekt reklam förekommer i betänkandet.

I förarbetena till 1994 års ändringar i tobakslagen förekommer ut-

trycket förtäckt tobaksreklam (prop. 1993/94:98). Som exempel på sådan

reklam nämns brand stretching, produktplacering och ett sådant förfa-

rande som innebär att en tobaksvara avbildas i reklam för bl.a. andra va-

ror.

Det förtjänar att framhållas att inte heller riksdagen i sitt tillkänna-

givande till regeringen om behovet av åtgärder mot vad man kallade för-

täckt reklam försökte att i någon mån precisera vilka förfaranden som

egentligen avsågs.

Som framgått förekommer det flera olika reklambegrepp (direkt, indi-

rekt, öppen, förtäckt och dold tobaksreklam samt smygreklam för tobaks-

varor) som inte klart kan avskiljas från varandra. Dessutom behandlas

eller uppfattas vissa av dessa begrepp i olika sammanhang (t.ex. smyg-

reklam för tobaksvaror och förtäckt tobaksreklam) uppenbarligen syno-

nymt.

De försök till distinktion mellan begreppen som har gjorts i Sverige

visar på svårigheterna att på ett tillfredsställande sätt klargöra eventuella

skillnader i betydelse. Att göra åtskillnad mellan begreppen indirekt och

förtäckt tobaksreklam som skulle vara en form av indirekt reklam

med hänsyn till om det i det enskilda fallet kan anses föreligga ett syfte

hos näringsidkaren att främja avsättningen av en tobaksvara speglar inte

innebörden av begreppet reklam på ett korrekt sätt. Redan i själva re-

klambegreppet ligger nämligen att ett syfte att främja avsättningen av den

annonserade varan är för handen.

Utredningen om indirekt tobaksreklam konstaterade i sitt betänkande

att det inte var ändamålsenligt att utgå från de olika reklambegreppen.

Utredningen stannade för att förbehålla begreppet tobaksreklam och det

vidare begreppet marknadsföring av tobaksvaror för sådan reklam eller

annan marknadsföring som öppet avser tobaksvaror och som sker i syfte

att främja avsättningen av sådana varor. Är ett sådant syfte inte för han-

den är det enligt denna definition inte heller fråga om tobaksreklam i

egentlig mening. Utredningen menade att en lagstiftning som syftar till

att inskränka möjligheten att använda tobaksnamn vid marknadsföring av

andra varor och av tjänster för att få avsedd effekt inte kunde ta sikte på

tobaksreklam som sådan. En ny lagstiftning borde därför i stället med

utgångspunkt från vedertagna definitioner av reklam och marknadsföring

rikta sig direkt mot vissa marknadsförings- och reklamåtgärder som

kunde anses främja avsättningen av tobaksvaror. Utredningen stannade

för en modell som gick ut på att i tobakslagen införa en bestämmelse,

som innebar att en näringsidkare som marknadsför en annan vara än en

tobaksvara eller en tjänst till konsumenter inte fick använda ett varukän-

netecken som i sin helhet eller till någon del var i bruk för en tobaksvara

eller som enligt varumärkeslagen (1960:644) var registrerat eller inarbe-

tat för en sådan vara, om marknadsföringen skedde i kommersiella an-

nonser i periodiska skrifter eller i andra därmed jämförbara skrifter på

vilka TF var tillämplig eller i sådana annonser i ljudradio- eller televi-

sionsprogram. För motsvarande marknadsföring på annat sätt borde gälla

ett krav på särskild måttfullhet. Undantag skulle göras för de fall, i vilka

det var obilligt att tillämpa de nya restriktionerna.

5.4 EG-direktivet

Den 6 juli 1998 antog Europaparlamentet och rådet direktiv 98/43/EG

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror (tobaksreklam-

direktivet).

Direktivet, som trädde i kraft den 30 juli 1998, innebär ett förbud mot

varje form av reklam eller sponsring för att främja en tobaksvara (artikel

3.1). Med detta avses varje form av och medel för reklam, förutom TV-

reklam som omfattas av direktiv 89/552/EEG.

Reklam definieras i artikel 2.2 i direktivet som varje form av kommer-

siellt meddelande vars syfte eller direkta eller indirekta verkan är att

främja en tobaksvara, däri inbegripen den reklam som utan att direkt

nämna tobaksvaran försöker att kringgå reklamförbudet genom att an-

vända namn, varumärken, symboler eller andra utmärkande kännetecken

för tobaksvaror. Vidare nämns särskilt i direktivet att gratis utdelning

vars syfte eller direkta eller indirekta verkan är att främja en tobaksvara

skall förbjudas (artikel 3.4).

Sponsring innebär enligt direktivet varje bidrag, allmänt eller privat,

till ett evenemang eller en verksamhet vars syfte eller direkta eller indi-

rekta verkan är att främja en tobaksvara (artikel 2.3).

Enligt artikel 3.2 innebär direktivet inget hinder för att en medlemsstat

kan tillåta att ett namn som redan har använts samtidigt för tobaksvaror

och andra varor eller tjänster i god tro före den 30 juli 1998 kan fortsätta

att användas. Ett krav som uppställs i direktivet är emellertid att namnet i

sådana fall endast får användas under ett helt annat utseende som tydligt

skiljer sig från det som används för tobaksvaran.

Medlemsstaterna är skyldiga att genomföra direktivet senast den 30

juli 2001 (artikel 6.1). Från och med denna tidpunkt är medlemsstaterna

även skyldiga att se till att inga nya tobaksvaror börjar saluföras om de

bär någon annan varas eller tjänsts namn, varumärke, symbol eller något

annat utmärkande kännetecken. Således inbegrips inte bara vad vi

vanligtvis definierar som reklam i förbudet, utan även själva

saluhållandet av tobaksvaror som bär ett visst varumärke eller

kännetecken (artikel 3.3 a).

I samma stadgande regleras också det omvända förhållandet, nämligen

saluhållande av andra varor än tobaksvaror som bär namn, varumärken,

symboler eller något annat utmärkande kännetecken för tobaksvara. En

sådan vara eller tjänst får tillhandahållas på marknaden under förutsätt-

ning att namn, varumärken, symboler och andra utmärkande kännetecken

exponeras så att deras utseende tydligt skiljer sig från det som används

för tobaksvaran (artikel 3.3 b).

I ingressen till direktivet sägs uttryckligen att reklamförbudet inte är

avsett att inkräkta på den grundläggande principen om yttrandefrihet.

Direktivets bestämmelser omfattar inte meddelanden som uteslutande

riktar sig till fackfolk inom tobaksbranschen eller reklam och presenta-

tion av tobaksvaror på försäljningsställen. Vidare stadgas att publikatio-

ner som innehåller reklam för tobaksvaror får säljas om de är utgivna och

tryckta i tredje land, förutsatt att de inte främst är avsedda för den gemen-

samma marknaden.

Enligt artikel 5 är direktivet ett minimidirektiv, vilket innebär att det är

möjligt för medlemsstaterna att föreskriva strängare krav som de anser

nödvändiga för att säkerställa skyddet för människors hälsa när det gäller

reklam för eller sponsring till förmån för tobaksvaror. De strängare kra-

ven måste dock alltid utformas med beaktande av fördraget.

Direktivet skall vara genomfört den 30 juli 2001 (artikel 6.1). Det ges

möjlighet enligt direktivet att skjuta upp förbudet mot reklam i den

skrivna pressen med ett år, och förbudet mot sponsring med två år

(artikel 6.3). I undantagsfall får medlemsstaterna också fortsätta att tillåta

sponsring av evenemang eller verksamhet som organiseras på världsom-

spännande nivå fram till den 1 oktober 2006.

Förbundsrepubliken Tyskland har väckt talan om ogiltigförklaring av

direktivet vid EG-domstolen (mål C-376/98). Målet förväntas bli avgjort

under hösten 2000.

6 Genomförande av EG-direktiv 98/43/EG

6.1 EG-direktivet i förhållande till regeringsformen och

Europeiska konventionen (d. 4 nov. 1950) om skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen)

Regeringens bedömning: EG-direktivet är förenligt med bestämmel-

serna i regeringsformen och Europakonventionen.

Folkhälsoinstitutet har inte berört frågan.

Remissinstanserna: Några remissinstanser däribland Svenska

Tobaksbranschföreningen, Annonsörföreningen och Philip Morris har

gjort gällande att det föreslagna förbudet mot s.k. indirekt tobaksreklam

inte uppfyller Europakonventionens krav om skydd för enskildas egen-

dom. Worldwide Brands Inc. har även invänt att förslaget strider mot

Europakonventionens krav om skydd för yttrandefriheten.

Skälen för regeringens bedömning:

Yttrandefriheten

Bestämmelser om yttrandefriheten finns dels i regeringsformen (RF),

dels i tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen

(YGL). I 2 kap. 1 § RF föreskrivs bl.a. att varje medborgare gentemot det

allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet, dvs. frihet att i tal, skrift eller

bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar,

åsikter och känslor.

RF innehåller också regler som under vissa förutsättningar medger

att det sker begränsningar av yttrandefriheten. Enligt 2 kap. 12 § RF får

en begränsning av yttrandefriheten göras endast för att tillgodose ända-

mål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle, och begränsningen får

inte gå utöver vissa angivna gränser. Enligt bestämmelsen i 2 kap. 13 §

RF anges särskilt att friheten att yttra sig i näringsverksamhet får be-

gränsas.

Medgivandet i 2 kap. 13 § RF till lagstiftning med begränsningar av

friheten att yttra sig i näringsverksamhet innebär bl.a. att det är möjligt

att ingripa mot yttranden i kommersiell reklam. Eftersom sådan reklam

till övervägande del förekommer i tryckt skrift eller i andra medier, och

därmed regleras i TF respektive YGL, är betydelsen av bestämmelsen i

13 § förhållandevis begränsad (jfr prop. 1975/76:209 s. 108 f.). Vad

gäller TF och YGL hänvisas till vad som sägs i avsnitt 6.2.

Bestämmelser om rätten till yttrandefrihet finns också i artikel 10 i

Europakonventionen som sedan år 1995 gäller som svensk lag. Skyddet

för yttrandefriheten i skriftliga och muntliga framställningar enligt artikel

10 är dock inte undantagslöst. Om en inskränkning i yttrandefriheten är

angiven i lag med tillräcklig tydlighet och precision och är nödvändig i

ett demokratiskt samhälle för att tillgodose något eller några av de i

bestämmelsen särskilt angivna ändamålen, är den förenlig med regle-

ringen i Europakonventionen. Bland dessa ändamål nämns skyddet för

hälsa.

Kravet på nödvändighet är uppfyllt om inskränkningen i yttrande-

friheten föranleds av ett samhälleligt intresse som är angeläget och om

den står i rimlig proportion till det ändamål som skall tillgodoses. Detta

krav tolkas inte lika strängt när det gäller yttranden av kommersiell art

som när det gäller andra yttranden. Regeringen vill i sammanhanget

framhålla att syftet med den i propositionen föreslagna regleringen är att

minska tobakskonsumtionen. Ändamålet med lagstiftningen är således att

tillgodose skyddet för hälsa. Regeringen anser att inskränkningen i rätten

att använda varukännetecken står i rimlig proportion till det ändamål som

skall tillgodoses med lagstiftningen.

I artikel 10 uppställs också ett krav på att en i och för sig tillåten

inskränkning av yttrandefriheten måste framgå av en förutsebar och för

den enskilde lätt tillgänglig nationell lag. I den föreslagna lagtexten

framgår vilka förfaranden som är förbjudna och vilka som är undantagna

från förbudet. Det bör därför i de allra flesta fall inte föreligga någon

tveksamhet om huruvida ett visst reklamförfarande omfattas av bestäm-

melserna eller inte.

Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att förslagen är

förenliga med RF:s och Europakonventionens bestämmelser om skyddet

för yttrandefriheten.

Egendomsskyddet enligt Europakonventionen

Skyddet för egendom i Europakonventionen finns i artikel 1 i tilläggs-

protokollet den 20 mars 1952 till konventionen.

I artikeln föreskrivs att varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt

till respekt för sin egendom. Det anges vidare att ingen får berövas sin

egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar

som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. I artikelns andra

stycke ges ett undantag som innebär att bestämmelserna inte inskränker

en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig

för att reglera nyttjandet av viss egendom i överensstämmelse med det

allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter och andra

pålagor eller av böter eller viten.

Enligt regeringens mening innebär den föreslagna begränsningen av

möjligheten att använda vissa varukännetecken en sådan tillåten in-

skränkning i äganderätten som anges i det andra stycket i artikel 1.

Regleringen motiveras av nödvändigheten av att reglera nyttjandet av

egendom i det allmännas intresse. Det allmännas intresse är att av hälso-

politiska skäl minska tobakskonsumtionen i landet genom att reducera

möjligheterna att marknadsföra varor och tjänster på ett sätt som kan

anses främja försäljningen av tobaksvaror.

En lagstiftning som inskränker rätten att använda egendom måste

därutöver, enligt den proportionalitetsprincip som Europadomstolen

tillämpar vid prövningen av en nationell bestämmelses förenlighet med

artikel 1, vara resultatet av en avvägning av det intresse som har föranlett

lagstiftningen och den enskilde ägarens intresse av att fritt kunna råda

över sin egendom.

Lagrådet har under åberopande av proportionalitetsprincipen för-

ordat att en regel motsvarande bestämmelsen i artikel 3.2 i direktivet

införs i tobakslagen. Artikeln innebär att en medlemsstat kan tillåta att ett

namn som redan har använts i god tro samtidigt för tobaksvaror och

andra varor eller tjänster, och som har saluförts eller erbjudits av ett och

samma företag eller olika företag före den 30 juli 1998 kan få användas

för reklam för de andra varorna eller tjänsterna. Lagrådet har bl.a. anfört

att det är angeläget att en pågående varumärkesanvändning inte avbryts

eller förhindras i vidare mån än som är nödvändigt för att uppnå en

önskad effekt av ett utvidgat förbud mot tobaksreklam.

Regeringen anser av skäl som närmare redovisas i avsnitt 7.2 inte att

undantaget för god tro bör tillåtas. Regeringen vill i sammanhanget peka

på att möjligheten att tillåta att namnet får användas vid marknadsföring

är ett för medlemsstaterna möjligt undantag från den regel i direktivet

som innebär ett i princip totalt reklamförbud.

Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att förslagen är

förenliga med Europakonventionens bestämmelser om skyddet för egen-

dom.

6.2 EG-direktivet i förhållande till

tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagen

Regeringens bedömning: EG-direktivet kan genomföras utan någon

ändring av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen.

Regeringens förslag: Det skall införas en uttrycklig bestämmelse i

tobakslagen (1993:581) som klargör att bestämmelsen om marknads-

föring i lagen inte skall tillämpas, om det skulle strida mot bestäm-

melserna i tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen.

Folkhälsoinstitutets bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser däribland Svea hovrätt,

Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Stockholms

län, Justitiekanslern, Marknadsdomstolen och Juridiska fakultetsnämn-

den vid Uppsala universitet ger uttryck för tveksamhet i fråga om det

föreslagna förbudet mot s.k. indirekt tobaksreklam är förenligt med

grundlagarna, särskilt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrund-

lagen.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: EG-direktivet inne-

håller bestämmelser som förutom att förbjuda reklam för tobaksvaror

också förbjuder s.k. indirekt tobaksreklam, genom att inskränka rätten att

i vissa andra fall använda namn, varumärken, symboler eller andra

utmärkande kännetecken som är gemensamma för tobaksvaror och andra

varor eller tjänster. Direktivet förbjuder därutöver sponsring, dvs. varje

bidrag, allmänt eller privat, till ett evenemang eller en verksamhet vars

syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja avsättningen av en

tobaksvara. Reklam eller indirekt reklam publiceras ofta i sådana medier

som omfattas av tryckfrihetsförordningen (TF) eller yttrandefrihets-

grundlagen (YGL). Något förenklat kan sägas att TF ger ett grund-

lagsskydd för yttrandefriheten i böcker, tidningar och andra tryckta skrif-

ter samt tryckta bilder, medan YGL innehåller motsvarande bestäm-

melser för yttrandefriheten i ljudradio, television och vissa liknande

överföringar samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra

tekniska upptagningar. En viktig fråga är om EG-direktivet är förenligt

med dessa grundlagar.

Enligt 1 kap. 9 § TF gäller utan hinder av TF vad som i lag är stad-

gat om förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid

marknadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror (punkten 1).

Vidare gäller utan hinder av TF vad i lag är stadgat om förbud mot kom-

mersiell annons som meddelas till skydd för hälsa eller miljö enligt

förpliktelse som följer av anslutning till Europeiska gemenskaperna

(punkten 2). Motsvarande undantag för förbud mot sådan

marknadsföring i andra framställningar än tryckta skrifter finns i 1 kap.

12 § första stycket YGL.

Undantaget i 1 kap. 9 § 2 TF trädde i kraft den 1 december 1994 (prop.

1993/94:114, SFS 1994:1376). Bakgrunden till ändringen var att Grund-

lagsutredningen (SOU 1993:14) hade funnit att rätten till reklam i några

EG-direktiv begränsas till skydd för hälsa eller miljö. Det gällde dels

några direktiv som förbjuder reklam som på olika sätt kan vara vilse-

ledande eller missvisande, dels ett par direktiv som förbjuder all mark-

nadsföring av visst slag eller för viss produkt. Bland annat rörde direk-

tiven förbud mot marknadsföring av tvättmedel som innehåller en viss

sorts tensider, och medlemsstaternas reglering av vissa dietlivsmedel.

I den aktuella propositionen anfördes att de krav som ställs på förbud

mot vilseledande reklam i och för sig borde kunna uppfyllas genom den

svenska, generella marknadsföringslagstiftningen. Den lagstiftningen gav

emellertid möjlighet att ingripa först i efterhand, dvs. sedan reklamen väl

hade publicerats. Det ansågs inte heller klart att lagstiftningen gav möj-

lighet till kategoriska förbud mot reklam för sådana produkter som EG-

rätten bedömer vara skadliga. I propositionen framhölls att det naturligt-

vis var angeläget att ge den kommersiella reklamen möjlighet att verka i

så obundna former som möjligt. Det borde emellertid inte bereda några

principiella svårigheter att något vidga möjligheten till förbud eller in-

skränkningar på reklamens område. Det framhölls i sammanhanget dels

att reklamen inte tillhör tryckfrihetens egentliga kärnområde, dels att un-

dantag från det generella skyddet för tryckfriheten redan har gjorts i fråga

om alkohol och tobak. Regeringen ansåg därför att det borde ges möjlig-

het att inskränka rätten till kommersiell reklam till skydd för hälsa eller

miljö (a. prop. s. 28 f.). I författningskommentaren klargjordes att be-

stämmelsen syftade till att undanröja varje tveksamhet om huruvida

föreskrifter av angiven art i ett EG-direktiv kan genomföras i svensk lag-

stiftning (s. 33).

Sverige röstade senare vid ministerrådsmötet den 4 december 1997

för det nu aktuella EG-direktivet. Den svenska regeringen ansåg således

att undantaget i 1 kap. 9 § 2 TF omfattade en sådan reglering som finns i

direktivet.

Några remissinstanser har anfört att 1 kap. 9 § 2 TF enligt principerna

för lex specialis inte kan vara tillämplig när det gäller indirekt mark-

nadsföring av tobaksvaror eftersom tobaksvaror regleras i lagrummets

första punkt. Enligt regeringens uppfattning torde det dock stå klart att

1 kap. 9 § 1 TF som uttryckligen avser tobaksvaror inte kan tillämpas på

den indirekta reklamen eftersom de varor som avses med förbudet mot

indirekt tobaksreklam t.ex. skor och kläder per definition inte är to-

baksvaror.

Enligt vad som framfördes i lagrådsremissen har regeringen tidigare

gjort bedömningen att direktivet omfattas av undantagen i 1 kap. 9 § 2

TF och 1 kap. 12 § första stycket YGL. Under alla förhållanden, uppgav

regeringen vidare i remissen, sägs det uttryckligen i inledningen till

direktivet att detta inte är avsett att inkräkta på den grundläggande prin-

cipen om yttrandefrihet. Någon grundlagsändring ansågs därför inte

nödvändig för att genomföra direktivets bestämmelser om indirekt

tobaksreklam i svensk lagstiftning.

Lagrådet har i sitt yttrande anfört att hela EG-direktivet inte ryms

inom ramen för undantagen i 1 kap. 9 § 1 och 2 TF respektive 1 kap. 12 §

YGL. Lagrådet har bl.a. uttalat att direktivets reklambegrepp är vidare än

begreppet kommersiell annons och att direktivet inte går att genomföra i

svensk lag utan att TF och YGL ändras eller att de i dessa grundlagar

skyddade medierna lämnas utanför den föreslagna regleringen såvitt

gäller sådana framställningar som inte omfattas av undantagen från

grundlagsskyddet.

Som har redovisats ovan sägs det uttryckligen i inledningen till EG-

direktivet att detta inte är avsett att inkräkta på den grundläggande

yttrandefriheten. Enligt Lagrådet är det högst ovisst vilken betydelse

denna avsiktsförklaring har för tolkningen av direktivet. För regeringen

står det emellertid klart att avsiktsförklaringen, som utgör en integrerad

del av de enskilda bestämmelserna i direktivet, ger stöd för uppfattningen

att en grundlagsändring inte är nödvändig för att direktivet skall kunna

genomföras i svensk lagstiftning. En annan sak är att full visshet om

direktivets exakta räckvidd i bl.a. detta hänseende kan uppnås bara i

händelse en sådan fråga skulle komma under EG-domstolens bedömning.

Grundlagsskyddet för tryck- och yttrandefriheten i TF respektive YGL

träffar långtifrån alla former av yttranden eller medier. Även om rege-

ringen inte anser sig böra ifrågasätta Lagrådets bedömning av innebörden

av begreppen kommersiell annons, kommersiellt meddelande och mark-

nadsföring kan det konstateras att en väsentlig del av den marknadsföring

som regleras i tobakslagen ryms inom ramen för begreppet kommersiell

annons. Härtill kommer att den nu föreslagna regleringen förbjuder

annan marknadsföring som inte omfattas av skyddet i TF respektive

YGL, beroende på att marknadsföringen inte sker med hjälp av sådana

medier som dessa grundlagar skyddar. Exempel på detta är flera fall av

marknadsföring som sker genom skyltning eller visning av produkten,

sådan marknadsföring som sker muntligen på gator och torg samt, inte

minst, situationer då marknadsföringen sker på Internet.

Sammantaget innebär detta att de nya bestämmelserna om marknads-

föring, även med den inskränkning som följer av Lagrådets tolkning av

1 kap. 9 § TF, får ett tillämpningsområde som gör det möjligt att i flera

avseenden begränsa och förbjuda indirekt tobaksreklam. Det är således

endast för det fall den föreslagna regleringen skulle komma i konflikt

med grundlagsbestämmelserna som förbudet mot sådan reklam inte kan

upprätthållas. Som framgått är det regeringens bestämda uppfattning att

denna begränsning i lagens tillämpningsområde är förenlig med direk-

tivet. Regeringen delar alltså inte Lagrådets osäkerhet på denna punkt.

Det förhållandet att bestämmelser i vanlig lag inte får tillämpas i den

mån de strider mot bestämmelser i TF och YGL är en självklar konse-

kvens av vår tryckfrihets- och yttrandefrihetsrättsliga reglering. Det är

inte vanligt och som regel inte heller lämpligt att tynga lagstiftningen

med erinringar om vad som gäller enligt grundlagarna. För att det inte

skall råda någon tvekan om att de nya bestämmelserna om marknads-

föring inte skall tillämpas i den utsträckning som detta skulle strida mot

bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i TF eller YGL ser rege-

ringen emellertid i detta fall ingen svårighet med att tillmötesgå

Lagrådets önskemål om att ta in en särskild bestämmelse härom i tobaks-

lagen.

Genom de nya bestämmelserna i tobakslagen blir sålunda EG-

direktivet genomfört i svensk lagstiftning. Regeringens strävan är

emellertid att Sverige skall gå ännu längre när det gäller att förhindra den

indirekta tobaksreklamen. Möjligheterna att nå ut till allmänheten

särskilt ungdomar med kommersiella budskap som på olika sätt främjar

avsättningen av tobaksvaror bör begränsas ytterligare så snart detta är

möjligt. Regeringen avser därför att senare under året se över lydelsen av

1 kap. 9 § 2 TF i syfte att sådana kommersiella annonser som indirekt

främjar avsättningen av tobaksvaror skall kunna förbjudas genom

bestämmelser i vanlig lag, även om annonserna publiceras i medier som

omfattas av TF:s eller YGL:s tillämpningsområde.

Vad gäller förbudet mot sponsring återkommer regeringen till den

frågan i avsnitt 7.3.

6.3 EG-direktivet i förhållande till varumärkesrätten

Regeringens bedömning: EG-direktivet kan genomföras utan änd-

ringar i varumärkeslagen (1960:644).

Folkhälsoinstitutet har lämnat förslag till lagtext med innebörd att va-

rumärkeslagen inte behöver ändras, men har i övrigt inte berört frågan.

Remissinstanserna: Ett tiotal instanser har yttrat sig i frågan, bl.a.

Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Industriförbundet och Worldwide

Brands Inc. Samtliga är kritiska till utformningen av lagförslaget. Fler-

talet anser att det får stora konsekvenser för många innehavare av känne-

tecken för såväl tobaksvaror som icke-tobaksvaror. Flera instanser, däri-

bland Annonsörföreningen, kritiserar förslagets koppling till registrering.

Skälen för regeringens bedömning:

Varumärkesrätt

Ett varumärke är ett särskilt kännetecken för varor eller tjänster som till-

handahålls i en näringsverksamhet (1 § varumärkeslagen, 1960:644).

Varumärkets funktion kan sägas främst vara ett konkurrensmedel, ef-

tersom innehavaren av varumärket särskiljer och framhäver sina varor

från övriga varor som förekommer på marknaden. Det utgör också en

grundläggande förutsättning för att en näringsidkare genom reklam och

andra marknadsföringsåtgärder skall kunna kommunicera direkt med pre-

sumtiva konsumenter av en vara. Även för konsumenterna kan varumär-

ket ha betydelse genom att det underlättar att koppla ihop reklam, kon-

sumentupplysning m.m. med rätt vara.

I varumärkeslagen används begreppen varumärke och varukänne-

tecken. Det vidare begreppet varukännetecken används som beteckning

på alla sorters kännetecken, såväl registrerbara som icke registrerbara,

medan varumärke endast betecknar sådana kännetecken som kan

registreras (2 §).

Varumärkesrättsligt skydd uppkommer genom registrering eller genom

inarbetning. Alla tecken som kan återges grafiskt genom ord, person-

namn, figurer, bokstäver, siffror är liksom formen eller utstyrseln på en

vara eller dess förpackning registrerbara (1 § andra stycket). Ett varu-

märke får dock registreras endast om det har särskiljningsförmåga (13 §).

Detta eftersom endast märken som har särskiljningsförmåga kan anses

fylla varumärkets funktion att individualisera varor i en näringsverksam-

het från varor i en annan verksamhet. Vidare finns en rad andra krav för

att ett varumärke skall få registreras, bl.a. får det enligt 14 § inte strida

mot allmän ordning eller vara ägnat att vilseleda.

Varumärkesrättsligt skydd kan även erhållas genom att ett varukänne-

tecken inarbetas. Det innebär att det här i landet inom en betydande del

av den krets till vilket det riktar sig är känt som beteckning för de varor

som tillhandahålls under kännetecknet (2 §).

Skyddet innebär att ingen annan än innehavaren av varukännetecknet i

näringsverksamhet får använda det eller något annat varukännetecken

som är förväxlingsbart med det skyddade kännetecknet (4 §). Om någon

använder sådant kännetecken i näringsverksamhet ådrar sig denne nor-

malt skadeståndsskyldighet gentemot innehavaren (38 §). Varumärkesin-

trång som skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet kan medföra straff-

ansvar enligt 37 §.

Enligt 16 § registreras ett varumärke i en eller flera klasser av varor.

Det finns 34 sådana klasser av varor, fastställda av Patent- och registre-

ringsverket. Klassen för tobaksvaror (klass 34) omfattar tobak och artik-

lar för rökare.

Ett varumärke kan vara registrerat för olika varor eller tjänster. Inneha-

varen av ett varumärke kan således låta registrera sitt varumärke för t.ex.

både tobaksvaror och kläder.

Rätten till ett varukännetecken kan överlåtas, med eller utan samband

med överlåtelse av den rörelse till vilken kännetecknet anknyter (32 §).

Varumärken kan även licensieras (34 §), dvs. innehavaren av märket kan

ge någon annan rätt att nyttja märket (licens) för en del eller alla de varor

som märket är registrerat.

Regler om användningstvång finns i 25 a §. Bestämmelsen innebär att

en varumärkesregistrering kan hävas, om innehavaren av märket inte

inom fem år efter det att registreringsförfarandet har avslutats gjort verk-

ligt bruk av varumärket här i landet för de varor märket registrerats för.

Detsamma gäller om sådant verkligt bruk inte har skett inom en period av

fem år i följd. Om det föreligger giltiga skäl för att märket inte använts

kan hävning dock inte ske. I 25 b § ges en kompletterande bestämmelse

som innebär att, om det finns grund för hävning av en registrering endast

för en del av de varor som ett märke har registrerats för, skall registre-

ringen hävas enbart för dessa varor. Användningstvånget är således pro-

duktrelaterat.

Användningstvånget innebär att märket skall användas för sitt ändamål

som kännetecken, vilket i sin tur bl.a. innebär att användningen måste ske

i samband med en på affärsmässiga överväganden grundad marknadsfö-

ring av varan eller tjänsten till allmänheten.

Kravet på verkligt bruk torde vara uppfyllt om det används för själva

varan i samband med att den bjuds ut till försäljning, eller används i re-

klam eller annan marknadsföring (prop. 1992/93:48 s. 99).

Det kan också nämnas att vissa internationella åtaganden och överens-

kommelser är av betydelse på detta område, bl.a. Pariskonventionen den

20 mars 1883 för industriellt rättsskydd, som syftar till att säkerställa att

innehavare av immateriella rättigheter i något land som är anslutet till

konventionen kan uppnå ett gott rättsskydd i övriga konventionsstater.

Vidare har det s.k. TRIPS-avtalet (Trade-Related Aspects of Intellectual

Property Rights) tillkommit i samband med upprättandet av World Trade

Organization, WTO (prop. 1994/95:35). Slutligen kan även rådets för-

ordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärken nämnas, genom vil-

ken ett gemenskapsrättsligt varumärkessystem tillskapas som är avsett att

fungera parallellt med de nationella varumärkeslagarna.

Regeringens bedömning

Ett varumärke kan registreras för olika varor och tjänster. Det finns såle-

des inget hinder mot att registrera ett varumärke för tobaksvaror och för

andra varor. EG-direktivet reglerar inte förutsättningarna för registrering

av varumärken. Någon konflikt mellan direktivet och varumärkesrättsliga

regler finns därför inte i detta avseende.

En lagstiftning som begränsar möjligheten att kommersiellt använda

varumärken kan däremot komma i konflikt med bestämmelsen i varu-

märkeslagen om användningstvång. Likaså kan direktivets bestämmelser

komma att påverka de faktiska möjligheterna att upprätthålla inarbet-

ningsskyddet för varukännetecken som inte är registrerade.

De bestämmelser i direktivet som förbjuder saluhållning av nya to-

baksvaror med gemensamma namn och kännetecken med andra varor

eller tjänster, liksom saluhållande av nya andra varor eller tjänster med

gemensamma namn och kännetecken för tobaksvaror om inte logotypen

ändras väsentligt (artikel 3.3 a och b), torde inte komma i konflikt med

kraven på användning eller inarbetning. Förbuden avser varor och tjäns-

ter som i dag inte finns på marknaden. Näringsidkarna kan därför vid

planeringen av en lansering av en ny vara eller tjänst anpassa sitt val av

varumärke eller andra kännetecken till de nya reglerna.

För de icke-tobaksvaror och tjänster som innan ikraftträdandet finns på

marknaden innebär direktivets bestämmelser att näringsidkarna inte

längre får tillhandahålla sina produkter om inte logotypen ändras väsent-

ligt (artikel 3.3 b). Denna bestämmelse innebär att vissa näringsidkare

inte kommer att kunna använda sitt varukännetecken för vissa varor så

som det ser ut i dag. Detta kan t.ex. innebära att registreringen av ett va-

rumärke kan komma att hävas för dessa varor.

Regeringen vill erinra om att varumärkeslagen inte ger någon ovillkor-

lig rätt att använda ett registrerat eller inarbetat kännetecken. Den ensam-

rätt som ges i och med registreringen eller inarbetningen är endast ett

skydd mot att någon annan använder ett med varukännetecknet förväx-

lingsbart kännetecken. I förarbetena till varumärkeslagen sägs att en re-

gistrering endast är befogad i den omfattning märket faktiskt begagnas.

Detta innebär emellertid inte att en rätt att använda varumärket efter re-

gistrering avsågs. Som syften bakom införandet av användningstvånget

angavs i stället att det behövdes för att motverka sådana obefogade

registreringar (registrering av s.k. defensivmärken) som lett till att

varumärkesregistret var överfullt, och för att motverka att näringsidkare i

rent affärssyfte registrerade märken i omfattande skala utan att använda

dem med syftet att sedan sälja rättigheterna mot dryg ersättning (se prop.

1960:167 s. 148 f.).

Sammanfattningsvis anser regeringen sålunda att direktivets regler inte

kommer i konflikt med svenska varumärkesrättsliga regler.

Vad gäller vissa remissinstansers synpunkter på utformningen av Folk-

hälsoinstitutets lagförslag hänvisas till vad som anförs nedan i avsnitt

6.4.

6.4 Utformningen av de nya bestämmelserna

Regeringens förslag: De nya bestämmelserna skall i huvudsak följa

direktivets text och struktur. Vissa omskrivningar görs dock för att

anpassa texten till svensk lagstil.

Folkhälsoinstitutets bedömning: Det framstår som ändamålsenligt att

fullgöra förpliktelserna enligt EG-direktivet genom att införa en sådan

ändring av tobakslagen (1993:581) som föreslogs i betänkandet Indirekt

tobaksreklam (SOU 1995:114).

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser, däribland Svea hovrätt,

Stockholms tingsrätt, Uppsala universitet, Patent- och registreringsver-

ket, Annonsörföreningen, Philip Morris, Worldwide Brands Inc. och

Sveriges reklamförbund har på olika sätt anfört att den terminologi som

används i direktivet för att undvika tolkningsproblem också bör användas

i den svenska regleringen. Av dessa instanser har flertalet särskilt gjort

gällande att de undantag som görs från förbudet mot indirekt marknads-

föring i Folkhälsoinstitutets förslag är svåra att tolka och tillämpa. Vidare

har framförts att förslaget inte anknyter till syftet eller verkan av rekla-

men och att förslagets koppling till varumärkesregistreringar helt saknar

grund i EG-direktivet. Annonsörföreningen och Philip Morris har påtalat

att de finner det anmärkningsvärt att förslaget inte är ett nytt förslag utan

i stället grundar sig på ett tidigare förslag som när det skickades ut för

synpunkter till remissinstanserna blev starkt kritiserat.

Skälen för regeringens förslag: De regler som läggs fast i EG-direk-

tivet måste införas i svensk lagstiftning. Därtill ger direktivet ett visst

utrymme för avvikelse i både strängare och mildare riktning. Härmed

avses dels att direktivet är ett minimidirektiv, dels att medlemsländerna

kan tillåta undantag från reklamförbudet för gemensamma namn som har

använts i god tro.

Regeringen finner det mest ändamålsenligt att behandla synpunkterna

på Folkhälsoinstitutets förslag till genomförande i ett allmänt inledande

avsnitt. Detta hänger samman med det förhållandet att förslaget i vart

fall till sin ordalydelse avviker från EG-direktivets text.

Lagrådet har anfört att vissa bestämmelser (14 § c d i lagrådsremis-

sens lagförslag) är oklara och bör formuleras om i avvaktan på EG-

domstolens prövning. Enligt EG:s rättsordning är det EG-domstolen som

är exklusivt behörig att göra auktoritativa uttalanden om innebörden av

EG:s rättsregler. EG-direktiv saknar egentliga förarbeten och det finns

därför inte några direkta hållpunkter för tolkningen av direktiv förutom

själva texten i direktivet, inklusive ingressen. Svenska domstolar har

därför vid tillämpningen av lagtext som införts till genomförande av ett

EG-direktiv att tolka lagen i överensstämmelse med direktivet och vid

behov fråga EG-domstolen om den rätta innebörden.

Av dessa skäl anser regeringen att det är bäst att låta den svenska lag-

texten följa direktivets text och struktur. Härav följer också att regeringen

avser att i denna proposition avstå ifrån att uttala sig om hur direktivet i

vissa delar bör tolkas. Dessa förhållanden hindrar dock inte att viss an-

passning görs till svenska begrepp och traditioner i fråga om lagstil.

7 Den materiella regleringen

7.1 Reklam för tobaksvaror

Regeringens förslag: All marknadsföring av tobaksvaror till konsu-

menter skall förbjudas, frånsett saluhållande, förpackningsreklam,

tredjelandspublikationer och marknadsföring på eller vid säljställen.

Folkhälsoinstitutets förslag överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens förutom att Folkhälsoinstitutet anser att också marknadsföringen

mellan olika säljled skall omfattas av krav på återhållsamhet.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Bland dem som är

positiva kan nämnas Socialstyrelsen och Förbundet En Rökfri

Generation som dock vill gå längre än förslaget. De har påpekat att

begreppet särskild måttfullhet i marknadsföringen har tolkats så att

reklam för tobaksvaror vid säljställen kan tillåtas även utomhus.

Tolkningen har lett till att de olika tobaksbolagen har försett många av

landets försäljare av tobak, även de som i huvudsak säljer andra

produkter, med ljusskyltar med tobaksmärkets namn. Därigenom har

marknadsföringen av tobaksvaror synts väldigt väl över Sverige. När

EG-direktivet nu inför ett förbud även för s.k. smygreklam bör Sverige

också stävja den väl så synliga öppna reklamen utanför säljställen. Spel-

och Tobakshandlarnas Riksförbund AB och Petroleumhandelns

Riksförbund är positiva men påpekar vikten av att handeln får behålla

nuvarande utomhusskyltar med eventuella produktnamn. Flera instanser

är negativa, däribland Philip Morris AB och Svenska

tobaksbranschföreningen. De har bl.a. anfört att nuvarande reglering är

tillräcklig för att uppfylla direktivets krav och att en reglering som är mer

långtgående än direktivet bör undvikas eftersom reglerna annars riskerar

att komma i konflikt med EG-fördraget.

Skälen för regeringens förslag: Nu gällande bestämmelser angående

reklam och annan marknadsföring av tobak har närmare beskrivits i av-

snitt 5.2. Bestämmelserna i tobakslagen (1993:581) är inriktade på att

förbjuda avsättningsfrämjande åtgärder, dvs. näringsidkares marknadsfö-

ring av tobaksvaror till konsumenter. Tobakslagen innehåller uttryckliga

förbud mot marknadsföring genom kommersiella annonser i medier på

vilka TF och YGL är tillämpliga. Som framgår av avsnitt 6.2 är det rege-

ringens uppfattning att en väsentlig del av den marknadsföring som

regleras i tobakslagen ryms inom ramen för begreppet kommersiell

annons. På Lagrådets inrådan har en uttrycklig bestämmelse införts i

tobakslagen vilken erinrar om att marknadsföringsförbudet inte får

tillämpas i den mån det strider mot TF eller YGL. När det gäller mark-

nadsföring av tobaksvaror till konsumenter på annat sätt torde direktivet

innebära en skärpning av gällande regler.

Direktivet förbjuder varje form av reklam i gemenskapen (artikel 3).

Med reklam avses som tidigare har sagts varje form av kommersiellt

meddelande vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja

en tobaksvara (artikel 2.2). Direktivets reklamförbud omfattar dock inte

meddelanden som uteslutande riktar sig till fackfolk inom tobaksbran-

schen, presentation av tobaksvaror som försäljs och anslag om deras pris

vid tobaksförsäljningsstället samt reklam som riktar sig till köparen på

försäljningsställen som är specialiserade på tobaksvaror och i deras skylt-

ning eller, om det gäller försäljningsställen för olika typer av artiklar

eller tjänster, på platser reserverade för försäljning av tobaksvaror. Från

reklamförbudet är vidare undantaget försäljning av publikationer som

innehåller reklam för tobaksvaror och som är utgivna och tryckta i tredje

land om dessa publikationer inte främst är avsedda för den gemensamma

marknaden (artikel 3.5).

Tobakslagen innehåller en allmän bestämmelse om att marknadsföring

av tobak får ske endast med iakttagande av särskild måttfullhet . I syn-

nerhet gäller att marknadsföringen inte får vara påträngande, uppsökande

eller uppmana till bruk av tobak. Begreppet definieras i Konsumentver-

kets riktlinjer och innebär att flera marknadsföringsformer, t.ex. utom-

husreklam, är förbjudna. Andra former av marknadsföring, t.ex. gratisut-

delning, omgärdas av vissa restriktioner till följd av kravet på särskild

måttfullhet.

I likhet med Folkhälsoinstitutet anser regeringen att direktivet innebär

att ett uttryckligt förbud måste införas också för sådana marknadsfö-

ringsformer som i dag omfattas av kravet på särskild måttfullhet. Enligt

regeringens mening är det lämpligt att liksom tidigare i svensk lagstift-

ning låta regleringen utgå från begreppet marknadsföring. Begreppet

marknadsföring har som beskrivits i avsnitt 5.2 en vidare betydelse än

begreppet reklam och innefattar alla åtgärder som syftar till att påverka

efterfrågan på och tillgången till produkter, inklusive själva

saluhållandet. Marknadsföring inbegriper t.ex. varuprover och omfattar

därmed även direktivets förbud mot gratis utdelning av tobaksvaror.

Marknadsföringsbegreppet lämpar sig därför väl att använda när det är

fråga om ett så omfattande förbud som det i EG-direktivet.

Dagens reklamförbud i tobakslagen avser endast avsättningsfrämjande

åtgärder och gäller endast näringsidkares marknadsföring till konsu-

menter. Direktivets bestämmelser omfattar inte meddelanden som ute-

slutande riktar sig till fackfolk inom tobaksbranschen. Regeringen anser

inte att det finns skäl att utvidga reklamförbudet till att omfatta mark-

nadsföring som riktar sig till näringsidkare, och föreslår sålunda inte nå-

gon ändring av reglerna i detta avseende. Regeringen vill i samman-

hanget peka på att denna fråga också nyligen har varit föremål för riksda-

gens bedömning (se bet. 1997/98:SoU20 och 1998/99:KU22).

I överensstämmelse med vad som gäller i dag kommer således inte en

marknadsföringsåtgärd som riktas till näringsidkare i deras egenskap av

tillverkare eller distributörer av tobaksvaror att omfattas av förbudet.

Försäljning av tredjelandspublikationer som inte heller omfattas av EG-

direktivet är även framdeles tillåten.

Så gott som all annan marknadsföring av tobaksvaror blir dock i prin-

cip förbjuden. Emellertid kan inte, så som direktivet stadgar beträffande

reklam, all marknadsföring förbjudas. Även med mycket stränga restrik-

tioner i fråga om möjligheterna att marknadsföra tobaksvaror till konsu-

menter måste i vart fall själva saluhållandet tillåtas. Därutöver skall

också förpackningsreklam och marknadsföring på eller vid säljställen

fortfarande vara tillåten. Om dessa tillåtna marknadsföringsåtgärder kan

följande sägas.

Så länge handeln med tobaksvaror i princip är fri måste de som använ-

der tobak få tillgång till relevant produktinformation. Att förbjuda all

reklam, inklusive den som förekommer på säljställen, kan också anses

motsägelsefullt, så länge handeln med den produkt som reklamen avser

är tillåten. En rimlig avvägning måste dock göras mellan sådana hänsyn

och det i sammanhanget överordnade folkhälsomålet att ytterligare

minska tobakskonsumtionen hos befolkningen. På säljställen för

tobaksvaror tillhandahålls normalt också andra varor än tobaksvaror och

dessa säljställen besöks därför även av andra kunder än sådana som avser

att köpa tobaksvaror. Tobaksreklamen på säljställen kommer således att

nå också andra konsumenter än tobakskonsumenter. Detta talar för att

den marknadsföring till konsumenter som inte omfattas av förbudet

måste bedrivas på ett återhållsamt sätt. Regeringens bedömning är att

kravet på återhållsamhet uttryckligen skall framgå av lagtexten.

Begreppets närmare innebörd får klargöras genom

verkställighetsföreskrifter.

7.2 Indirekt reklam för tobaksvaror m.m.

Regeringens förslag: Ett förbud införs för näringsidkare att, vid

marknadsföring till konsumenter av andra varor än tobaksvaror eller

av tjänster, använda samma namn, varumärken, symboler eller andra

utmärkande kännetecken som används för tobaksvaror. Förbudet om-

fattar inte saluhållande eller marknadsföring på eller vid säljställen

under förutsättning att namn, varumärken, symboler och andra utmär-

kande kännetecken för varan eller tjänsten exponeras så att deras ut-

seende tydligt skiljer sig från tobaksvarans kännetecken. Förbudet

omfattar inte heller tredjelandspublikationer.

Från och med den 30 juli 2001 får inga nya tobaksvaror släppas ut

på marknaden om de bär någon annan varas eller tjänsts namn, varu-

märke, symbol eller annat utmärkande kännetecken.

Folkhälsoinstitutets förslag: Förbudet föreslås omfatta användande

av varukännetecken som i sin helhet eller till någon del är i kommersiellt

bruk för en tobaksvara eller enligt varumärkeslagen (1960:644) är regist-

rerat eller inarbetat för en sådan vara. Undantaget från förbudet är va-

rukännetecken som endast i begränsad omfattning förekommer vid mark-

nadsföring av tobaksvaror eller om det annars skulle vara obilligt.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Bland dem som är po-

sitiva finns många kommuner, landsting och intresseföreningar så som

Yrkesföreningar mot tobak och Svensk förening för folkhälsoarbete.

Andra instanser är negativa eller framför viss kritik. Av dessa menar ett

flertal att man måste ha klarare regler, så som väl definierade undantag.

Skälen för regeringens förslag:

Förbudet mot indirekt reklam

Som tidigare har framgått förbjuder direktivet varje form av reklam i ge-

menskapen. TV-reklam regleras dock i särskild ordning (artikel 3.1). Di-

rektivet definierar i artikel 2.2. reklam som varje form av kommersiellt

meddelande vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja

en tobaksvara, däri inbegripen den reklam som utan att direkt nämna

tobaksvaran, försöker att kringgå reklamförbudet genom att använda

namn, varumärken, symboler eller andra utmärkande kännetecken för

tobaksvaror .

Förbudet avser alltså att träffa marknadsföringsåtgärder vilka har till

syfte eller effekt att främja avsättningen av tobaksvaror. Redan härav

framgår att enbart det faktum att en vara eller en tjänst råkar ha samma

namn utan att vara samma varumärke som en tobaksvara inte kan

leda till att näringsidkarens marknadsföring av produkten skulle kunna

anses utgöra ett sätt att främja avsättningen av en tobaksvara. Således

kommer inte sådan marknadsföring att överhuvudtaget omfattas av

förbudet.

Marknadsföringsåtgärder för andra varor eller tjänster som har gemen-

samma namn och kännetecken med tobaksvaror till följd av s.k. varu-

märkesdifferentiering kommer dock om inte undantaget på grund av

god tro blir tillämpligt att omfattas av förbudet.

På motsvarande sätt som gäller för tobaksvaror skall det fortfarande

vara tillåtet att göra reklam för produkterna på eller vid försäljnings-

stället.

Undantaget från förbudet för namn som har använts i god tro

Enligt artikel 3.2 första stycket hindrar inte reklamförbudet att en med-

lemsstat kan tillåta att ett namn som redan har använts i god tro samtidigt

för tobaksvaror och andra varor eller tjänster, och som redan har saluförts

eller erbjudits av ett och samma företag eller av olika företag, före den

30 juli 1998 kan användas för reklam för de andra varorna eller

tjänsterna .

Enligt andra stycket kan emellertid detta namn bara användas under

ett helt annat utseende som tydligt skiljer sig från det som används för

tobaksvaran, med undantag av alla andra utmärkande kännetecken som

redan har använts för en tobaksvara .

Inledningsvis kan sägas att ett varumärke ofta utgör en betydande till-

gång för de näringsidkare som innehar dem. Varumärkets kommersiella

värde kan göras ännu större genom att användas även för andra varor

eller tjänster än dem för vilket varumärket ursprungligen använts, s.k.

varumärkesdifferentiering. Ett varumärke kan också, förutom att över-

låtas, licensieras, dvs. rätten att nyttja varumärket kan upplåtas till tredje

man. Licensieringen innebär att innehavaren av varumärket ger någon

annan rätt att nyttja märket (licens) för en del eller alla varor som märket

är registrerat för.

Reklamförbudet innebär bl.a. att ett tobaksföretags möjlighet att an-

vända sitt varumärke genom differentiering eller licensiering försvåras.

När det inte längre blir tillåtet att använda sig av kännetecknet i mark-

nadsföringen av andra varor eller av tjänster, minskar naturligtvis värdet

av att använda kännetecknet på detta sätt.

Medlemsländerna kan, om de så önskar, tillåta att själva namnet om

det har använts i god tro före den 30 juli 1998 även i fortsättningen får

användas i marknadsföringen av andra varor eller av tjänster.

Vad som skall anses ligga i begreppet god tro framgår inte av direkti-

vet. Innebörden av begreppet kommer att behöva klargöras, i sista hand

genom EG-domstolens avgöranden.

Förbudet mot saluhållning av nya tobaksvaror

I artikel 3.3 a i direktivet stadgas att medlemsstaterna skall se till att

inga tobaksvaror bär någon annan varas eller tjänsts namn, varumärke,

symbol eller något annat utmärkande kännetecken om inte dessa tobaks-

varor redan har saluförts under detta namn, varumärke, symbol eller

något annat utmärkande kännetecken den dag som anges i artikel 6.1

(dvs. dagen för ikraftträdandet, dock senast den 30 juli 2001).

Detta innebär således att senast den 30 juli 2001 får inga nya tobaksva-

ror lanseras på marknaden om de bär någon annan varas eller tjänsts

namn eller kännetecken.

Förbudet mot saluhållning av andra varor än tobaksvaror och av

tjänster

Enligt artikel 3.3 b första stycket i direktivet får reklamförbudet inte

kringgås för någon vara eller tjänst som släpps ut eller tillhandahålls på

marknaden från och med den tidpunkt som avses i artikel 6.1 genom an-

vändning av namn, varumärken, symboler och andra utmärkande känne-

tecken som redan används för en tobaksvara . I andra stycket i artikeln

sägs att i detta syfte skall namn, varumärken, symboler och något annat

utmärkande kännetecken för varan eller tjänsten exponeras så att deras

utseende tydligt skiljer sig från det som används för tobaksvaran .

Från och med ikraftträdandet av de nya bestämmelserna kommer det

således att bli förbjudet att sälja varor eller tjänster som har gemensamma

namn och kännetecken som används för tobaksvaror, om inte namn och

logotyp på produkterna förevisas så att de tydligt skiljer sig från tobaks-

varans yttre. Detta krav omfattar såväl sådana varor eller tjänster som i

dag finns på marknaden som nya produkter.

Regeringens slutsats

En reglering som inskränker rätten att kommersiellt använda vissa varu-

kännetecken på det sätt som framgår av direktivet motiveras bl.a. av det

allmännas intresse av att av hälsopolitiska skäl reducera möjligheterna att

marknadsföra varor och tjänster på ett sätt som kan anses främja avsätt-

ningen av tobaksvaror. Utgångspunkten för bestämmelserna i detta avse-

ende är att det finns en koppling mellan användningen av tobaksnamn

och kännetecken utanför tobaksområdet och tobakskonsumtionen. På

motsvarande sätt kan ett namn på en icke tobaksvara som är välkänt hos

konsumenterna underlätta möjligheterna att introducera nya tobaksvaror

på marknaden.

Intresset av att på detta sätt begränsa rätten att använda gemensamma

kännetecken innebär en faktisk inskränkning av äganderätten och måste

därför, enligt regeringens uppfattning, i viss mån vägas mot den enskilde

ägarens intresse av att kunna råda över sin egendom. Att kommersiellt

utnyttja varumärken gemensamt för tobak och andra produkter har hittills

varit tillåtet och olika aktörer på marknaden som licenstagare, distributö-

rer och återförsäljare har investerat i att i marknadsföringen av sina pro-

dukter utnyttja välkända varumärken för tobaksvaror. Detta förfaringssätt

innebär naturligtvis inte att samtliga inblandade primärt skulle ha intresse

av att främja avsättningen av tobaksvaror.

Regeringen har därför övervägt om undantaget för god tro skall införas

i svensk lag, dvs. om vissa på marknaden förekommande varor eller

tjänster skall få fortsätta att marknadsföras under ett med tobaksvaror

gemensamt namn. Regeringen har då stannat för att inte föreslå ett sådant

undantag från reklamförbudet. Den omständigheten att marknadsföringen

hittills varit laglig skulle möjligen kunna anses utgöra en indikation på att

god tro varit för handen. I så fall skulle samtliga i dag på marknaden fö-

rekommande fall av varumärkesdifferentiering eller licensiering även

de med mycket tydlig koppling till tobaksprodukter och tobaksbolag få

fortsätta i princip som förut, om än med annan logotyp. Regeringen anser

inte att detta vore tillfredsställande. Tobak är en mycket farlig produkt

och rökning är i dag den största enskilda orsaken till för tidiga dödsfall.

Tobaksbruk inleds vanligtvis före myndig ålder för att sedan vidmakt-

hållas främst på grund av nikotinberoende. Reklam även indirekt sådan

 har betydelse för framför allt ungdomars rökvanor genom att dels göra

dem benägna att börja röka, dels förstärka denna vana om de väl börjat.

Varumärkesdifferentiering där tobaksvarumärken används innebär ofta

en lansering av en livsstil där rökning i sammanhanget framstår som både

vuxet och glamoröst, något som mycket illa överensstämmer med att,

enligt uppgift från Folkhälsoinstitutet, i genomsnitt varannan rökare dör

av sin rökning. Regeringen menar mot bakgrund härav att så kraftfulla

insatser som möjligt skall göras för att motverka sådana försök att främja

tobaksbruk, framförallt av hänsyn till skyddet för barn och ungdom. En-

ligt regeringens uppfattning skall därför något undantag för god tro inte

göras.

Vad som ovan sagts hindrar inte att marknadsföring på eller vid sälj-

ställen, meddelanden inom branschen och tredjelandspublikationer även

fortsättningsvis bör vara tillåtna, eftersom det saknas skäl att ha en

strängare reglering på detta område än vad som gäller för själva tobaks-

varorna. För marknadsföring på eller vid säljställen samt meddelanden

inom branschen skall gälla samma villkor som för saluhållande, dvs.

namn och logotyp på produkterna måste till sitt utseende tydligt skilja sig

från det som används för tobaksvaran.

7.3 Sponsring

Regeringens förslag: En verksamhet eller ett evenemang får inte

sponsras om syftet, eller den direkta eller indirekta verkan, med

sponsringen är att främja avsättningen av en tobaksvara.

Folkhälsoinstitutets förslag: Förbudet mot all marknadsföring om-

fattar sponsring i enlighet med EG-direktivets krav.

Remissinstanserna: Uppsala universitets juridiska fakultetsnämnd har

anfört att sponsring som regel är en marknadsföringsåtgärd utanför mark-

nadsföringslagens (1995:450) tillämpningsområde eftersom begreppet

marknadsföring förutsätter såväl ett kommersiellt syfte som att det har

kommersiella förhållanden till föremål. Motivet till detta är förhållandet

till tryckfrihets- och yttrandefrihetsrätten. Sponsringens syfte är endast

att skapa en positiv bild av sponsorns firma, varumärke eller allmänna

anseende, inte som ett hjälpmedel i själva sälj- eller inköpsverksamheten.

Detta innebär enligt universitetet att reglerna inte kan vara inriktade mot

uppvisandet av sponsorns namn, varumärke eller logotyp, eftersom

tryckfrihetsrättsliga respektive yttrandefrihetsrättsliga aspekter

aktualiseras då. I stället bör särskilda regler införas för sponsring av

tobaksvaror. En tänkbar modell, menar universitetet, kan vara

sponsringsreglerna i radio- och TV-lagen (1996:844).

Skälen för regeringens förslag: I artikel 2.3 i EG-direktivet definieras

sponsring som varje bidrag, allmänt eller privat, till ett evenemang eller

en verksamhet vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja

en tobaksvara . Artikel 3.1 stadgar att utan att det påverkar direktiv

89/552/EEG, skall varje form av reklam eller sponsring vara förbjuden i

gemenskapen .

Direktivet gör således åtskillnad mellan reklam och sponsring.

Regler om sponsring finns i svensk lag i radio- och TV-lagen. Efter att

först hänvisa till reklamförbudet för alkoholdrycker och tobaksvaror i

alkohollagen (1994:1738) och tobakslagen (1993:581) sägs i 7 kap. 9 §

att ett program får inte sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet

gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker eller tobaksvaror .

Bestämmelsen tillkom till följd av Sveriges inträde i EES och bygger

på det tidigare omnämnda TV-direktivets bestämmelser (89/552/EEG,

ändrat genom 97/36/EG).

I TV-direktivet definieras i artikel 1 d) sponsring som varje bidrag,

som ges för finansiering av ett offentligt eller privat företag som inte är

engagerat i TV-verksamhet eller i produktion av audiovisuella verk, i

syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende, verksamhet eller

produkter . Enligt artikel 17.1 får inte ett sponsrat TV-program främja

avsättning, inköp eller uthyrning av sponsorns produkter. I artikel 17.2

föreskrivs slutligen att TV-program överhuvudtaget inte får sponsras av

företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller försäljning av

cigaretter och andra tobaksvaror.

Marknadsföringsutredningen tolkade i sitt delbetänkande EES-anpass-

ning av marknadsföringslagstiftningen (SOU 1992:49) skillnaden mellan

reklam och sponsring i TV-direktivet som så att sponsring är ett medel

för att skapa en allmänt positiv bild av sponsorns firma, varumärke eller

verksamhet utan direkt syfte att stimulera försäljningen av en viss vara

eller tjänst. Om däremot ett sådant syfte finns, får det anses röra sig om

reklam i direktivets mening.

Vad gäller sponsringsförbudets relation till marknadsrätten konstate-

rade utredningen att TV-direktivets distinktion mellan reklam och spons-

ring saknade relevans när det gäller vad som från marknadsföringslagens

synpunkt skall anses utgöra marknadsföring. Om en sponsor är närings-

idkare och verksamheten är inriktad på avsättning av varor eller tjänster,

lär förhållandet att sponsorns namn eller logotyp tillkännages i TV vara

att se som marknadsföring i marknadsföringslagens mening (a.a. s. 61).

I radio- och TV-lagen definieras sponsrat program i 7 kap. 8 § som ett

program som inte är annons och som helt eller delvis har bekostats av

någon annan än den som bedriver sändningsverksamhet m.m. Själva

sponsringsmeddelandet anses dock normalt ha avsättningsfrämjande

syfte och därmed stämma överens med marknadsföringslagens definition

av marknadsföring (prop. 1995/96:160 s. 110 och s. 181).

Enligt regeringens mening kan ovan förda resonemang tillämpas på to-

baksdirektivets sponsringsbestämmelser. Detta innebär att om närings-

idkaren överträder sponsringsförbudet kan marknadsföringslagens sank-

tionssystem användas, se avsnitt 7.4.

Regeringen delar i övrigt den uppfattning som framförts av Uppsala

universitet. En särskild regel skall därför införas som innebär att en verk-

samhet eller ett evenemang inte får sponsras av någon om syftet, eller

den direkta eller indirekta verkan, med sponsringen är att främja

avsättningen av en tobaksvara.

7.4 Sanktioner

Regeringens förslag: Förbuden mot reklam, sponsring och saluhåll-

ning skall övervakas och sanktioneras i enlighet med marknadsfö-

ringslagens (1995:450) bestämmelser.

Folkhälsoinstitutets förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte yttrat sig över förslaget.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 4 i EG-direktivet sägs föl-

jande. Medlemsstaterna skall se till att det finns adekvata och effektiva

metoder för att garantera och kontrollera tillämpningen av de nationella

bestämmelser som antas inom ramen för detta direktiv. Dessa metoder

kan inbegripa bestämmelser som gör det möjligt för personer eller orga-

nisationer som, i enlighet med den nationella lagstiftningen, har ett legi-

timt intresse av att avskaffa reklam som är oförenlig med detta direktiv,

att väcka talan mot sådan reklam eller överlämna ärendet till en behörig

förvaltningsmyndighet så att denna kan fatta beslut i saken eller inleda ett

lämpligt rättsligt förfarande .

Det marknadsrättsliga sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen

(1995:450) är tillämpligt vid överträdelser av marknadsföringsreglerna i

tobakslagen (1993:581). En marknadsföringsåtgärd som strider mot an-

nonsförbudet eller mot det s.k. måttfullhetskravet i 14 § tobakslagen skall

vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen anses som

otillbörlig mot konsumenter. Vidare kan s.k. marknadsstörningsavgift

utgå vid överträdelse av annonsförbudet i ljudradio- och TV-program.

Sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen innebär följande. Om

en näringsidkare bryter mot 4 §, eller mot någon av katalogbestämmel-

serna i 5 13 §§, kan näringsidkaren, någon anställd hos honom, någon

annan som handlar på hans vägnar eller var och en som i övrigt väsentligt

har bidragit till marknadsföringen förbjudas att fortsätta med marknads-

föringen (14 §). Förbudet förenas som regel med vite (19 §). Vitet kan

dömas ut först vid sådana nya överträdelser som faller inom förbudet.

Förbuds- och informationsföreläggande kan i fall som inte är av större

vikt meddelas av Konsumentombudsmannen (21 §). Ett sådant föreläg-

gande, som skall förenas med vite, blir gällande som en lagakraftvunnen

dom om det godkänns av näringsidkaren inom en av Konsumentom-

budsmannen föreskriven tid. Konsumentombudsmannen kan i övriga fall

väcka talan vid Marknadsdomstolen (38 §). Regelsystemet står inte en-

dast till Konsumentombudsmannens förfogande; näringsidkare som be-

rörs, sammanslutningar av konsumenter, löntagare eller näringsidkare

kan också väcka talan med yrkande om ett förbud mot en viss mark-

nadsföringsåtgärd.

Genom den nya marknadsföringslagen infördes ytterligare en sanktion,

den s.k. marknadsstörningsavgiften (22 28 §§). En näringsidkare kan

sålunda åläggas att betala en marknadsstörningsavgift till staten om nä-

ringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåt-

ligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon katalogbestämmelse.

Marknadsstörningsavgift är en direktverkande sanktion som kan dömas

ut redan första gången en näringsidkare överträder en katalogbestäm-

melse. Endast näringsidkare kan träffas av sanktionen. Till skillnad från

vad som gäller vid förbudsföreläggande enligt 14 § kan alltså mark-

nadsstörningsavgift inte åläggas anställda eller fysiska personer som inte

är näringsidkare. Också en näringsidkare som väsentligt bidragit till

överträdelsen kan åläggas att betala avgiften. Marknadsstörningsavgift

kan inte dömas ut vid överträdelse av generalklausulen i 4 §. Enligt 15 §

tobakslagen kan en handling som strider mot annonsförbudet i ljudradio-

eller TV-program (14 § första stycket) medföra marknadsstörningsavgift.

Marknadsstörningsavgiftens storlek bestäms till lägst femtusen och högst

fem miljoner kronor. Avgiften får emellertid inte överstiga tio procent av

näringsidkarens årsomsättning närmast föregående räkenskapsår. Konsu-

mentombudsmannen har primär talerätt. Först om Konsumentombuds-

mannen väljer att inte föra talan får enskilda näringsidkare eller en sam-

manslutning av näringsidkare väcka talan.

I 29 § finns föreskrifter om ytterligare en sanktion, skadestånd. Av be-

stämmelsen framgår att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter

mot ett förbud mot otillbörlig marknadsföring eller ett åläggande som har

meddelats med stöd av 14 eller 15 §§ eller mot en föreskrift i 5 13 §§

skall ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument

eller en näringsidkare. Skadeståndet avser endast ersättning för ren för-

mögenhetsskada i skadeståndslagens (1972:207) mening. Skyldighet att

ersätta person- eller sakskada till följd av marknadsföring bedöms enligt

allmänna skadeståndsrättsliga regler.

Enligt regeringens mening skall sanktionssystemet enligt marknadsfö-

ringslagen omfatta också de nya förbuden mot s.k. indirekt tobaksreklam,

saluhållning och sponsring. Som anförts i föregående avsnitt torde spons-

ring, så som det definieras i direktivet, nämligen som ett bidrag vars syfte

eller direkta eller indirekta verkan är att främja avsättningen av tobaksva-

ror, inrymmas i marknadsföringslagens definition av begreppet mark-

nadsföring.

8 Kostnadseffekter

Genom förslagens koppling till bestämmelserna i marknadsföringslagen

(1995:450) blir det Konsumentombudsmannen, Stockholms tingsrätt och

Marknadsdomstolen som påförs ytterligare uppgifter. Antalet ärenden

hos dessa kan, framför allt inledningsvis för att få rättsläget klarlagt, an-

tas öka något till följd av förslaget. Det är inte möjligt att närmare upp-

skatta det ökade resursbehovet. Det bör enligt regeringens mening dock

inte vara fråga om någon dramatisk ökning av antalet ärenden. Samman-

taget torde kostnadsökningen bli av mycket liten omfattning och skall tas

inom respektive ram.

9 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 30 juli

2001.

Folkhälsoinstitutet har inte berört frågan.

Remissinstanserna: Några remissinstanser, däribland Svenska tobaks-

branschföreningen och Swedish Match hävdar att bestämmelserna inte

kan träda i kraft före den 30 juli 2001. Undantagen i TF och YGL förut-

sätter nämligen att Sverige har en förpliktelse. Denna uppkommer inte

förrän sista angivna dag för ikraftträdandet. Worldwide Brands Inc. anser

att direktivets slutdatum innebär en rimlig övergångsperiod för branschen

att kunna anpassa sina produkter till kravet på modifieringar av varumär-

kena.

Skälen för regeringens förslag: Av artikel 6.1 i EG-direktivet följer

att de författningar som genomför direktivet måste träda i kraft senast

den 30 juli 2001. Medlemsstaterna får skjuta upp förbudet mot reklam ett

år när det gäller den skrivna pressen och två år när det gäller sponsring.

Sponsring av evenemang eller verksamheter som organiseras på en

världsomspännande nivå kan på vissa villkor få fortgå fram till och med

den 1 oktober 2006.

Regeringen anser inte att det finns skäl att senarelägga genomförandet

av bestämmelserna i den mån möjlighet ges enligt direktivet. De änd-

ringar i svensk lagstiftning som görs för att genomföra EG-direktivet

skall sålunda träda i kraft vid samma tidpunkt.

Lagstiftningen måste träda i kraft senast den 30 juli 2001. Regeringen

föreslår att regleringen träder i kraft det datumet. Regeringen anser vis-

serligen att hänsyn till befolkningens hälsa väger betydligt tyngre än hän-

synen till näringsidkarnas intressen. Detta framgår inte minst av rege-

ringens förslag och motiveringen för dem i detta ärende. Samma argu-

ment kan mycket väl användas för att motivera ett tidigare ikraftträdande

än det föreslagna.

Näringsidkare som marknadsför andra varor än tobaksvaror, eller

tjänster, under samma namn eller kännetecken som används för

tobaksvaror kommer emellertid, genom de föreslagna bestämmelserna,

att drabbas av avsevärda inskränkningar i sina möjligheter att

marknadsföra sina produkter. Regeringen anser det därför rimligt att ge

dessa näringsidkare tid att sälja ut inneliggande lager och att utarbeta nya

logotyper för sina produkter. En anpassningsperiod fram till den 30 juli

2001 är enligt regeringens uppfattning väl avvägd.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i tobakslagen

(1993:581)

14 §

Paragrafen innehåller, i syfte att förtydliga, en upplysning om att be-

stämmelserna om marknadsföring inte får tillämpas i den utsträckning

det skulle strida mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i

tryckfrihetsförordningen (TF) eller yttrandefrihetsgrundlagen (YGL).

Tillämpningen av bestämmelserna i TF och YGL skall ske i enlighet med

de principer som gäller i dag. Bestämmelsen har lagts till efter Lagrådets

påpekande.

14 a §

Paragrafen reglerar marknadsföring av tobaksvaror, dvs. alla varor som

är avsedda att rökas, snusas, sugas på eller tuggas om de är tillverkade,

helt eller delvis, av tobak.

Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3, punkterna

1, 4 och 5, och definitionerna av tobaksvaror och av reklam i artikel 2.1

2 i EG-direktivet, se bilaga 1.

Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.1.

Av tredje stycket framgår att den tillåtna marknadsföringen skall ske

med återhållsamhet. Den närmare innebörden av detta krav får anges i

verkställighetsföreskrifter.

14 b §

Paragrafen reglerar marknadsföring av varor som inte är tobaksvaror

eller av tjänster som bär namn eller kännetecken som används för

tobaksvaror.

Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3, punkterna

1, 3 b och 4, och definitionen av reklam i artikel 2.2 i EG-direktivet, se

bilaga 1.

I överensstämmelse med vad som gäller för tobaksprodukter skall en-

ligt andra stycket saluhållande, marknadsföring på eller vid säljställen,

meddelanden inom branschen och tredjelandspublikationer fortfarande

vara tillåtet. Detta, enligt tredje stycket, under förutsättning att namn och

kännetecken för produkterna exponeras så att deras utseende tydligt skil-

jer sig från det som används för tobaksvaran.

Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.2.

14 c §

Paragrafen innebär att den tillåtna marknadsföringen på eller vid sälj-

ställen aldrig får innebära gratis utdelning vars syfte, eller direkta eller

indirekta verkan, är att främja avsättningen av en tobaksvara.

Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3 punkten 4 i

EG-direktivet, se bilaga 1.

14 d §

Bestämmelsen innebär att inga nya tobaksvaror får lanseras på markna-

den efter den angivna tidpunkten om de har samma namn eller känne-

tecken som en icke-tobaksvara eller en tjänst.

Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artiklarna 3.3 a

och 6 i EG-direktivet, se bilaga 1.

Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.2. Med att

varan har saluförts avses att den har utbjudits till försäljning.

Andra stycket har tillförts paragrafen i enlighet med Lagrådets förslag.

14 e §

Paragrafen innehåller ett förbud mot sponsring.

Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artiklarna 2.3 och

3.1 i EG-direktivet, se bilaga 1.

Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.3.

15 §

Bestämmelsen innebär att regleringen kommer att omfattas av mark-

nadsföringslagens sanktionssystem, se avsnitt 7.4.

Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 4 i EG-

direktivet, se bilaga 1.

10.2 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450)

22 §

Ändringen är en konsekvens av de nya bestämmelserna i tobakslagen

(1993:581) och är av redaktionell karaktär. Bestämmelserna har förtyd-

ligats i enlighet med Lagrådets förslag.

EG-direktivet om reklam för och sponsring till

förmån för tobaksvaror

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 98/43/EG

av den 6 juli 1998

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar

om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen-

skapen, särskilt artiklarna 57.2, 66 och 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag (1),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2),

i enlighet med förfarandet i artikel 189b i fördraget (3), och av följande

skäl:

1) Det föreligger vissa skillnader mellan medlemsstaternas lagar och

andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för to-

baksvaror. Denna reklam och denna sponsring sprids över med-

lemsstaternas gränser och dessa skillnader kan lägga hinder i vägen

för den fria rörligheten av de varor, som förmedlar dessa aktiviteter

och för det fria tillhandahållandet av tjänster samt medföra en sned-

vridning av konkurrensen och på så sätt hindra den inre

marknadens funktion.

2) Dessa hinder bör undanröjas och en tillnärmning bör därför ske av

bestämmelserna om reklam för och sponsring till förmån för to-

baksvaror, samtidigt som medlemsstaterna behåller rätten att på

vissa villkor fastslå de krav som de anser vara nödvändiga för att

säkerställa skyddet av människors hälsa.

3) I enlighet med artikel 100a.3 i fördraget skall kommissionen i sina

förslag enligt punkt 1 när det gäller hälsa, säkerhet samt miljö- och

konsumentskydd utgå från en hög skyddsnivå.

4) Följaktligen bör i detta direktiv hänsyn tas till skyddet av män-

niskors, och särskilt ungdomars, hälsa. För ungdomar spelar reklam

en viktig roll när det gäller att främja tobak.

5) På grundval av artikel 100a har rådet antagit direktiven

89/622/EEG (4) och 90/239/EEG (5) om märkning av tobaksvaror

och högsta tillåtna tjärhalt i cigaretter för att säkerställa att den inre

marknaden fungerar tillfredsställande.

6) Marknadsföring av humanläkemedel omfattas av direktiv

92/28/EEG (6). Reklam för produkter som är avsedda för tobaksav-

vänjning omfattas inte av det här direktivet.

7) Det åligger medlemsstaterna att i förekommande fall vidta lämpliga

åtgärder avseende meddelanden som uteslutande riktar sig till

fackfolk inom tobaksbranschen, presentation av tobaksvaror som

försäljs och anslag om deras pris, liksom då

försäljningsstrukturerna så tillåter, reklam riktad till köparen vid

försäljningsställena och försäljning av publikationer från tredje land

som inte motsvarar villkoren i detta direktiv, men på villkor att de

respekterar gemenskapsrätten och gemenskapens åtaganden på

internationell nivå.

8) Med hänsyn till det ömsesidiga beroende som råder mellan varje

form av muntlig, skriftig, tryckt eller radiosänd reklam samt TV-

och filmreklam och för att undvika varje risk för snedvridning av

konkurrensen och kringgående av bestämmelserna, bör detta direk-

tiv omfatta varje form av och medel för reklam förutom TV-reklam

som redan omfattas av rådets direktiv 89/552/EEG av den 30 okto-

ber 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i

medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av

sändningsverksamhet för television (7).

9) Alla former av indirekt reklam och sponsring, liksom gratisutdel-

ning, har samma verkan som direkt reklam och därför finns det an-

ledning att, utan att det inkräktar på den grundläggande principen

om yttrandefrihet, införa bestämmelser om dessa, inbegripet indi-

rekt reklam som, fastän den inte direkt omnämner tobaksvaran, an-

vänder ett namn, ett varumärke, en symbol eller något annat utmär-

kande kännetecken som används för tobaksvaror. Emellertid kan

tillämpningen av dessa bestämmelser skjutas upp av medlemssta-

terna för att tillåta en anpassning av handelspraxis, och att spons-

ring till förmån för tobaksvaror ersätts med andra former av lämp-

liga stöd.

10) Utan att det påverkar bestämmelserna om reklam för tobaksvaror

får medlemsstaterna under vissa villkor fortsätta att tillåta använd-

ningen i reklamsyfte av ett namn för varor eller tjänster som inte

gäller tobak som har använts i god tro innan detta direktiv träder i

kraft både för dessa varor eller tjänster och för tobaksvaror.

11) Den sponsring av evenemang eller verksamheter som nu förekom-

mer och som medlemsstaterna får fortsätta att tillåta under en pe-

riod av åtta år efter ikraftträdandet av detta direktiv kommer att

upphöra senast den 1 oktober 2006 och skall bli föremål för frivil-

liga begränsningar samt minskningar av utgifter under övergångs-

perioden bör innefatta alla sätt att uppnå syftena med sponsring en-

ligt definition i detta direktiv.

12) För att effektivt kontrollera tillämpningen av de nationella bestäm-

melser som antagits inom ramen för detta direktiv, bör medlems-

staterna fastställa lämpliga metoder i överensstämmelse med den

nationella lagstiftningen.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Detta direktiv syftar till tillnärmning av medlemsstaternas lagar och

andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för

tobaksvaror.

Artikel 2

I detta direktiv avses med

1) tobaksvaror: alla varor som är avsedda att rökas, snusas, sugas på

eller tuggas om de är tillverkade, även delvis, av tobak,

2) reklam: varje form av kommersiellt meddelande vars syfte, eller

direkta eller indirekta verkan, är att främja en tobaksvara, däri inbe-

gripen den reklam som utan att direkt nämna tobaksvaran, försöker

att kringgå reklamförbudet genom att använda namn, varumärken,

symboler eller andra utmärkande kännetecken för tobaksvaror,

3) sponsring: varje bidrag, allmänt eller privat, till ett evenemang eller

en verksamhet vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att

främja en tobaksvara,

4) tobaksförsäljningsställen: varje plats där tobaksvaror försäljs.

Artikel 3

1. Utan att det påverkar direktiv 89/552/EEG, skall varje form av reklam

eller sponsring vara förbjuden i gemenskapen.

2. Punkt 1 hindrar inte att en medlemsstat kan tillåta att ett namn som

redan har använts i god tro samtidigt för tobaksvaror och andra varor

eller tjänster, och som har saluförts eller erbjudits av ett och samma fö-

retag eller av olika företag, före den 30 juli 1998 kan användas för

reklam för de andra varorna eller tjänsterna.

Emellertid kan detta namn bara användas under ett helt annat utseende

som tydligt skiljer sig från det som används för tobaksvaran, med un-

dantag av alla andra utmärkande kännetecken som redan har använts för

en tobaksvara.

3a. Medlemsstaterna skall se till att inga tobaksvaror bär någon annan

varas eller tjänsts namn, varumärke, symbol eller något annat

utmärkande kännetecken om inte dessa tobaksvaror redan har saluförts

under detta namn, varumärke, symbol eller något annat utmärkande

kännetecken den dag som anges i artikel 6.1.

b. Förbudet som avses i punkt 1 får inte kringgås för någon vara eller

tjänst som släpps ut eller tillhandahålls på marknaden från och med den

tidpunkt som avses i artikel 6.1 genom användning av namn,

varumärken, symboler och andra utmärkande kännetecken som redan

används för en tobaksvara.

I detta syfte skall namn, varumärken, symboler och något annat utmär-

kande kännetecken för varan eller tjänsten exponeras så att deras utse-

ende tydligt skiljer sig från det som används för tobaksvaran.

4. All gratis utdelning vars syfte eller direkta eller indirekta verkan är att

främja en tobaksvara är förbjuden.

5. Detta direktiv skall inte gälla

- meddelanden som uteslutande riktar sig till fackfolk inom tobaks-

branschen,

- presentation av tobaksvaror som försäljs och anslag om deras pris

vid tobaksförsäljningsstället,

- reklam som riktar sig till köparen på försäljningsställen som är spe-

cialiserade på tobaksvaror och i deras skyltning eller, om det gäller

försäljningsställen för olika typer av artiklar eller tjänster, på

platser reserverade för försäljning av tobaksvaror samt sådana

försäljningsställen i Grekland (s.k. periptera) för vilka särskilt

tillstånd beviljas av sociala skäl,

- försäljning av publikationer som innehåller reklam för tobaksvaror

och som är utgivna och tryckta i tredje land om dessa publikationer

inte främst är avsedda för den gemensamma marknaden.

Artikel 4

Medlemsstaterna skall se till att det finns adekvata och effektiva metoder

för att garantera och kontrollera tillämpningen av de nationella bestäm-

melser som antas inom ramen för detta direktiv. Dessa metoder kan inbe-

gripa bestämmelser som gör det möjligt för personer eller organisationer

som, i enlighet med den nationella lagstiftningen, har ett legitimt intresse

av att avskaffa reklam som är oförenlig med detta direktiv, att väcka

talan mot sådan reklam eller överlämna ärendet till en behörig

förvaltningsmyndighet så att denna kan fatta beslut i saken eller inleda ett

lämpligt rättsligt förfarande.

Artikel 5

Detta direktiv utgör inget hinder för medlemsstaternas möjlighet att, med

beaktande av fördraget, föreskriva strängare krav som de anser nödvän-

diga för att säkerställa skyddet för människors hälsa när det gäller reklam

för eller sponsring till förmån för tobaksvaror.

Artikel 6

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra

författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den

30 juli 2001. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hän-

visning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de of-

fentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall

varje medlemsstat själv utfärda.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de

centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det om-

råde som omfattas av detta direktiv.

3. Medlemsstaterna får skjuta upp tillämpningen av artikel 3.1

- med ett år när det gäller den skrivna pressen,

- med två år när det gäller sponsring.

I undantagsfall och av vederbörligen motiverade skäl får medlemssta-

terna fortsätta att tillåta befintlig sponsring av evenemang eller verksam-

heter som organiseras på en världsomspännande nivå för en ytterligare

period av tre år, dock senast fram till och med den 1 oktober 2006, på

villkor att

- beloppen för denna sponsring minskar under övergångsperioden,

- åtgärder för frivillig begränsning införs för att minska reklamens

synlighet under evenemangen i fråga.

Artikel 7

Senast den 30 juli 2001 och därefter vartannat år skall kommissionen till

Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén över-

lämna en rapport om tillämpningen av detta direktiv, och särskilt om ge-

nomförandet och effekten av artikel 3.2 och 3.3 och av artikel 6.3, vid

behov åtföljd av förslag om anpassning av detta direktiv till den utveck-

ling som konstateras i rapporten. En sådan anpassning skall inte påverka

den tidsfrist som anges i artikel 6.3.

Artikel 8

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Euro-

peiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 9

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 6 juli 1998.

På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar

J. M. GIL-ROBLES R. EDLINGER

Ordförande Ordförande

Sammanfattning av Folkhälsoinstitutets nationella

handlingsplan mot tobak samt lagförslag

Mål och strategier

Det officiella målet för de närmaste årens arbete mot tobaken bör vara

att:

År 2015 skall

- minst 85 procent av vuxenbefolkningen vara rökfri,

- ingen använda vare sig rökverk eller snus före 18 års ålder,

- bruket av snus inte ha ökat och

- ingen utan eget val utsättas för tobaksrök i miljön.

Flera olika strategier behövs:

- Stödjande miljöer

- Bred delaktighet

- Hjälp till självhjälp

Flera olika slag av insatser måste genomföras i en allsidig och samordnad

policy:

- Informationsinsatser (hälsoundervisning i skolan, hälsoupplysning

etc.)

- Behandlingsåtgärder (tillgång till rökslutarstöd, nikotinersättnings-

terapi m.m.).

- Lagstiftnings- och regleringsåtgärder (inkl. prispolitik)

Utgångspunkter

Det krävs en kraftsamling genom att man samordnar flera slag av

insatser, från flera olika aktörer, så att de stöder varandra.

Det behövs en samsyn mellan olika samhällssektorer. Vetenskapens

synen på tobaksbruket som ett drogberoende och en av de största hälso-

riskerna är oförenlig med synen på tobak som ett harmlöst "njutnings-

medel" och en fråga om individens fria val.

Det är dags för ett vägval. Dagens kunskap om tobaksbruket gör att det

samhälleliga arbetet bör utformas utifrån ett drogpolitiskt, snarare än

konsumentpolitiskt, synsätt.

Förslag

Förstärkta insatser mot tobak bör genomföras från många aktörers sida

inom såväl den offentliga som den privata och frivilliga sektorn. Det är

inte minst viktigt att aktivera en rad myndigheter, organisationer, företag

och andra instanser som kan göra viktiga insatser men som ännu inte

engagerat sig i arbetet.

Kommunerna deltar i arbetet mot tobak dels direkt genom att utöva

tillsyn enligt tobakslagen, dels indirekt genom att ansvara för många av

samhällets basverksamheter, t.ex. skolan, som har en nyckelroll i arbetet

mot tobaken. Kommunerna bör kunna ta ett helhetsgrepp på tobaks-

frågan. En prioriterad uppgift inom den nationella handlingsplanen bör

vara att kommunerna stimuleras att ytterligare utveckla sina folkhälso-

strategier.

Kommunernas tillsyn enligt tobakslagen bör utökas. Bl.a. bör möjlig-

heterna att övervaka åldersgränsen vid tobaksköp stärkas. Kommunerna

bör också få utökat ansvar för tillsyn över handeln med tobak, inklusive

reklamen vid säljställen.

Detaljhandel med tobak bör få bedrivas endast av den som fått ett sär-

skilt säljtillstånd. Systemet med säljtillstånd bör handhas av kommuner-

na.

Marknadsföringen av tobak, inklusive s.k. indirekt tobaksreklam, bör

förbjudas. Från förbudet undantas själva saluhållningen av tobak, reklam

på förpackningar och säljställen samt reklam mellan säljled. Sådan re-

klam skall dock få ske endast i återhållsamma former.

Tillgängligheten till läkemedel för rökavvänjning bör ökas, men under

fortsatt ansvarsfulla former.

Sverige bör verka för en förstärkt tobakspolitik inom EU, bl.a. när det

gäller varningstexter på tobaksförpackningar respektive deklaration av

och maximigränser för skadliga beståndsdelar eller tillsatser.

En nationell samordningskommitté bör bildas med uppgift att sam-

ordna och stödja olika aktörers arbete mot tobaken. Gruppen bör bl.a.

stödja och stimulera till förstärkta insatser på regional och lokal nivå. Det

gäller bl.a.

- vidgad central samverkan,

- förstärkning av regionala nätverk,

- uppbyggnad av lokala nätverk,

- kvalificerad utbildning av nyckelgrupper,

- metodutveckling och försöksverksamhet, samt

- opinionsbildning.

I den nationella handlingsplanen bör följande områden prioriteras:

- Barn och ungdom

- Ökad tillgänglighet till rökslutarstöd

- Genusperspektiv

En nationell handlingsplan för minskat tobaksbruk kan inte förverkligas

utan att speciella resurser avsätts. Detta bör beaktas vid anslagsför-

delningen till och inom de myndigheter m.fl. som har viktiga uppgifter

inom tobakspolitiken. Det direkta tillsynsarbetet bör finansieras med

avgifter. För en kraftsamling av den natur som föreslås här krävs dock

ytterligare resurser.

Författningsförslag

1 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

Härigenom föreskrivs i fråga om tobakslagen (1993:581) dels att 12

27 §§ och rubrikerna närmast före 15, 19, 24 och 27 §§ skall ha följande

lydelse, dels i lagen skall införas arton nya paragrafer, 28 45 §§, och nya

rubriker före 34, 35 och 43 §§ av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Handel m.m. Handel m.m.

12 §

Tobaksvaror får inte säljas eller

på annat sätt lämnas ut i närings-

verksamhet till den som inte har

fyllt 18 år. Den som lämnar ut

tobaksvaror skall förvissa sig om

att mottagaren har uppnått nämn-

da ålder.

Om det finns särskild anledning

att anta att en tobaksvara är

avsedd att lämnas över till någon

som inte har fyllt 18 år får varan

inte lämnas ut

13 §

Tobaksvara får föras in i landet

endast av den som har fyllt 18 år.

12 § Detaljhandel med tobaks-

varor får bedrivas endast av den

som har säljtillstånd.

13 §

Tobaksvaror får inte säljas eller

på annat sätt lämnas ut i närings-

verksamhet till den som inte har

fyllt 18 år. Den som lämnar ut

tobaksvaror skall förvissa sig om

att mottagaren har uppnått nämn-

da ålder.

Om det finns anledning att anta att

en tobaksvara är avsedd att läm-

nas över till någon som inte har

fyllt 18 år får varan inte lämnas

ut.

14 §

Tobaksvara får föras in i landet

endast av den som har fyllt 18 år.

Marknadsföring

14 § En näringsidkare som mark-

nadsför tobaksvaror till konsume-

nter får inte använda

kommersiella annonser i

periodiska skrifter eller i andra

jämförbara skrifter på vilka

tryckfrihetsförordningen är

tillämplig. Inte heller får vid sådan

marknadsföring användas kom-

mersiella annonser i ljudradio-

eller TV-program. Detta gäller

även sådana TV-sändningar över

satellit som omfattas av radio- och

TV-lagen (1996:844).

Vid marknadsföring av tobaksva-

ror till konsumenter på något

annat sätt än som avses i första

stycket skall en näringsidkare

iaktta särskild måttfullhet. I syn-

nerhet gäller att reklam eller

annan marknadsföring inte får

vara påträngande, uppsökande

eller uppmana till bruk av tobak.

15 § En marknadsföringsåtgärd

som strider mot 14 § skall vid til-

lämpningen av 4, 14 och 19 §§

marknadsföringslagen (1995:450)

anses vara otillbörlig mot konsu-

menter. En

marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 § första stycket

andra och tredje meningen kan

medföra marknadsstörningsavgift

enligt bestämmelserna i 22 28 §§

marknadsföringslagen.

Marknadsföring

15 § Reklam och annan marknads-

föring, frånsett saluhållande, av

tobaksvaror är förbjuden.

16 § Utan hinder av 15 § får

marknadsföring ske genom reklam

på förpackningar, reklam på säljs-

tällen samt reklam mellan olika

säljled som inte når konsumenter,

under förutsättning att reklamen

är utformad på ett återhållsamt

sätt.

17 § Vid marknadsföring av andra

varor än tobaksvaror eller av

tjänster får det inte användas

varukännetecken som i sin helhet

eller till någon del är i kom-

mersiellt bruk för en tobaksvara

eller enligt varumärkeslagen

(1960:644) är registrerat eller in-

arbetat för en sådan vara.

Första stycket tillämpas inte på

saluhållande eller på sådan mark-

nadsföring som avses i 16 §.

Första stycket tillämpas inte heller

i fråga om varukännetecken som

endast i begränsad omfattning

förekommer vid marknadsföring

av tobaksvaror eller om det

annars skulle vara obilligt

18 § En marknadsföringsåtgärd

som strider mot 15 17 §§ skall vid

tillämpningen av 4, 14 och 19 §§

marknadsföringslagen (1995:450)

anses vara otillbörlig mot konsu-

menter och kan i vissa fall

medföra marknadsstörningsavgift

enligt 22 28 §§ samma lag.

Meddelande och återkallelse av

säljtillstånd

19 § Säljtillstånd enligt 12 § skall

avse en viss lokal eller ett annat

avgränsat utrymme (säljställe).

20 § Frågor om säljtillstånd prö-

vas av den kommun där säljstället

är beläget. Ansökan om säljtill-

stånd görs skriftligen hos kom-

munen.

21 § Säljtillstånd får ges endast till

den som visar att han med hänsyn

till sina personliga och ekono-

miska förhållanden och omstän-

digheterna i övrigt är lämplig att

bedriva detaljhandel med tobaks-

varor. Vid tillståndsprövningen

skall särskild hänsyn tas till om

sökanden kan förväntas följa

bestämmelserna om handel med

och marknadsföring av tobaks-

varor samt om han i övrigt är

laglydig och benägen att fullgöra

sina skyldigheter mot det all-

männa.

22 § I samband med beslut om

säljtillstånd eller senare får kom-

munen meddela de villkor som

behövs.

23 § Kommunen skall återkalla ett

säljtillstånd, om

1. tillståndshavaren inte följer de

bestämmelser som gäller för verk-

samheten eller tillståndet enligt

denna lag eller enligt villkor som

har meddelats med stöd av lagen,

eller

2. de förutsättningar som gäller

för meddelande av säljtillstånd

inte längre föreligger.

I stället för återkallelse kan till-

ståndshavaren meddelas varning,

om detta kan anses vara en till-

räcklig åtgärd.

Produktkontroll m.m.

16 § Tillverkare eller importör av

tobaksvara skall, i den utsträck-

ning som föreskrivs av regeringen,

till Socialstyrelsen lämna de upp-

gifter som behövs för att varornas

hälsorisker skall kunna bedömas.

17 § Regeringen får, om det finns

särskilda hälsoskäl, föreskriva att

vissa slag av tobaksvaror inte får

tillverkas i eller föras in till

Sverige för försäljning till konsu-

menter.

18 § Regeringen, eller myndighet

som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrift om

gränsvärden för skadliga ämnen

som tobaksvara får innehålla eller

ge upphov till. En vara som inte

uppfyller föreskrifterna får inte

tillverkas i eller föras in till

Sverige för försäljning till

konsumenter.

Tillsyn

19 § Den centrala tillsynen över

att denna lag och föreskrifter som

meddelas med stöd av lagen följs

utövas av

1. Arbetarskyddsstyrelsen när det

gäller

a) lokaler och andra utrymmen

som avses i 2 § och som är upp-

låtna enbart för personal, och

b) lokaler och andra utrymmen på

vilka 8 § skall tillämpas, samt

2. Socialstyrelsen när det gäller

a) miljöer som avses i 2 § och som

inte är upplåtna enbart för perso-

nal,

b) lokaler som avses i 4 §,

c) varningstexter m.m. enligt 9

11 §§,

d) handel enligt 12 §, och

e) produktkontroll m.m. enligt 16

18 §§.

Produktkontroll m.m.

24 § Tillverkare eller importör av

tobaksvara skall, i den utsträck-

ning som föreskrivs av regeringen,

till Socialstyrelsen lämna de upp-

gifter som behövs för att varornas

hälsorisker skall kunna bedömas.

25 § Regeringen får, om det finns

särskilda hälsoskäl, föreskriva att

vissa slag av tobaksvaror inte får

tillverkas i eller föras in till

Sverige för försäljning till konsu-

menter.

26 § Regeringen, eller myndighet

som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrift om

gränsvärden för skadliga ämnen

som tobaksvara får innehålla eller

ge upphov till. En vara som inte

uppfyller föreskrifterna får inte

tillverkas i eller föras in till

Sverige för försäljning till

konsumenter.

Tillsyn

27 § Den centrala tillsynen över

att denna lag och föreskrifter som

meddelas med stöd av lagen följs

utövas av

1. Arbetarskyddsstyrelsen när det

gäller

a) lokaler och andra utrymmen

som avses i 2 § och som är upp-

låtna enbart för personal, och

b) lokaler och andra utrymmen på

vilka 8 § skall tillämpas, samt

2. Socialstyrelsen när det gäller

a) miljöer som avses i 2 § och som

inte är upplåtna enbart för perso-

nal,

b) lokaler som avses i 4 §,

c) varningstexter m.m. enligt 9

11 §§,

d) handel enligt 12 och 13 §§, och

e) produktkontroll m.m. enligt 24

26 §§.

Den omedelbara tillsynen utövas

av

1. Yrkesinspektionen när det gäller

lokaler och andra utrymmen för

vilka Arbetarskyddsstyrelsen har

den centrala tillsynen, och

2. den eller de nämnder som kom-

munfullmäktige bestämmer när det

gäller dels de miljöer och lokaler

för vilka Socialstyrelsen har den

centrala tillsynen, dels handel

enligt 12 §.

Länsstyrelsen utövar inom länet

tillsyn enligt andra stycket 2.

20 § Socialstyrelsen får meddela

de förelägganden och förbud som

behövs för att bestämmelserna i 9

11 §§ och 16 18 §§ eller med stöd

av dem meddelade föreskrifter

skall följas.

En tillsynsmyndighet som anges i

19 § andra och tredje styckena får

i sin tillsynsverksamhet meddela

de förelägganden eller förbud som

be-hövs för att lagen eller en

föreskrift som har meddelats med

stöd av lagen skall följas.

I beslut om föreläggande eller för-

bud får tillsynsmyndigheten sätta

ut vite. Vitet får inte förvandlas.

21 § En tillsynsmyndighet får be-

sluta att en tobaksvara skall tas

om hand, om den bjuds ut till för-

säljning eller uppenbart är avsedd

att bjudas ut till försäljning i strid

med lagen eller en föreskrift som

har meddelats med stöd av lagen.

Kronofogdemyndigheten skall vid

behov lämna handräckning när en

vara skall tas om hand.

Om en vara har tagits om hand,

får ägaren under tillsynsmyndig-

hetens kontroll vidta de rättelser

som behövs för att varan skall få

säljas.

28 § Den omedelbara tillsynen ut-

övas av

1. Yrkesinspektionen när det gäller

lokaler och andra utrymmen för

vilka Arbetarskyddsstyrelsen har

den centrala tillsynen, och

2. den eller de nämnder som kom-

munfullmäktige bestämmer när det

gäller dels de miljöer och lokaler

för vilka Socialstyrelsen har den

centrala tillsynen, dels marknads-

föring av tobaksvaror.

Länsstyrelsen utövar inom länet

tillsyn enligt första stycket 2.

29 § Socialstyrelsen får meddela

de förelägganden och förbud som

behövs för att bestämmelserna i 9

11 §§ och 24 26 §§ eller med stöd

av dem meddelade föreskrifter

skall följas.

En tillsynsmyndighet som anges i

28 § får i sin tillsynsverksamhet

enligt 2 8 §§ och 15 17 §§ med-

dela de förelägganden och förbud

som behövs för att lagen eller en

föreskrift som har meddelats med

stöd av lagen skall följas.

I beslut om föreläggande eller för-

bud får tillsynsmyndigheten sätta

ut vite. Vitet får inte förvandlas.

30 § En tillsynsmyndighet får be-

sluta att en tobaksvara skall tas

om hand, om den bjuds ut till för-

säljning eller uppenbart är avsedd

att bjudas ut till försäljning i strid

med lagen eller en föreskrift som

har meddelats med stöd av lagen.

Kronofogdemyndigheten skall vid

behov lämna handräckning när en

vara skall tas om hand.

Om en vara har tagits om hand,

får ägaren under tillsynsmyndig-

hetens kontroll vidta de rättelser

som behövs för att varan skall få

säljas.

Varan skall återlämnas om det

görs sannolikt att den inte kommer

att säljas i strid med lagen eller en

föreskrift som har meddelats med

stöd av denna. I annat fall får

varan förstöras genom tillsyns-

myndighetens försorg.

Ett beslut enligt första stycket

gäller omedelbart, om inte något

annat anges i beslutet.

22 § En tillsynsmyndighet har rätt

att på begäran få de upplysningar,

handlingar, varuprover och lik-

nande som behövs för myndighe-

tens tillsyn enligt denna lag

23 § För att fullgöra sina uppgif-

ter enligt denna lag har en till-

synsmyndighet rätt att få tillträde

till områden, lokaler och andra

utrymmen som berörs av lagen

eller av föreskrifter som har med-

delats med stöd av lagen och får

där göra undersökningar och ta

prover. För uttagna prov betalas

inte ersättning.

Kronofogdemyndigheten skall

lämna den handräckning som be-

hövs för tillsynen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet

att ersätta en tillsynsmyndighets

kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

24 § Den som har tagit befattning

med något ärende enligt denna lag

får inte obehörigen röja eller på

annat sätt använda sig av vad han

därvid fått veta om yrkeshemlig-

heter eller affärsförhållanden.

I det allmännas verksamhet till-

lämpas bestämmelserna i sekre-

tesslagen (1980:100).

Varan skall återlämnas om det

görs sannolikt att den inte kommer

att säljas i strid med lagen eller en

föreskrift som har meddelats med

stöd av denna. I annat fall får

varan förstöras genom tillsyns-

myndighetens försorg.

Ett beslut enligt första stycket

gäller omedelbart, om inte något

annat anges i beslutet.

31 § En tillsynsmyndighet har rätt

att på begäran få de upplysningar,

handlingar, varuprover och lik-

nande som behövs för myndig-

hetens tillsyn enligt denna lag.

32 § För att fullgöra sina upp-

gifter enligt denna lag har en till-

synsmyndighet rätt att få tillträde

till områden, lokaler och andra

utrymmen som berörs av lagen

eller av föreskrifter som har med-

delats med stöd av lagen och får

där göra undersökningar och ta

prover. För uttagna prov betalas

inte ersättning.

Kronofogdemyndigheten skall

lämna den handräckning som be-

hövs för tillsynen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet

att ersätta en tillsynsmyndighets

kostnader för provtagning och

undersökning av prov.

33 § Den som har tagit befattning

med något ärende enligt denna lag

får inte obehörigen röja eller på

annat sätt använda sig av vad han

därvid fått veta om yrkeshemlig-

heter eller affärsförhållanden.

I det allmännas verksamhet till-

lämpas bestämmelserna i sekre-

tesslagen (1980:100).

Överklagande

25 § Beslut som en i 19 § angiven

nämnd har fattat enligt denna lag

eller enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av lagen får

överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får över-

klagas hos allmän förvaltnings-

domstol.

Yrkesinspektionens beslut enligt

denna lag får överklagas hos

Arbetarskyddsstyrelsen. Arbetar-

skyddsstyrelsens beslut får inte

överklagas.

Beslut som Socialstyrelsen har

meddelat med stöd av 20 § första

stycket eller 21 § får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Avgifter

34 § Kommunen får enligt grunder

som beslutas av kommunfullmäk-

tige ta ut avgift för prövningen av

frågor om säljtillstånd och för sin

tillsyn beträffande dem som har

sådant tillstånd.

Överklagande

35 § Kommunens beslut i frågor

angående säljtillstånd gäller ome-

delbart, om inte något annat anges

i beslutet.

36 § Kommunens beslut i frågor

angående säljtillstånd får över-

klagas till allmän förvaltnings-

domstol. Kommunens beslut får

inte ändras utan att kommunen

har lämnats tillfälle att yttra sig.

Kommunen får överklaga

domstolens beslut.

37 § Beslut som en i 28 § angiven

nämnd har fattat enligt denna lag

eller enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av lagen får

överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får över-

klagas till allmän förvaltnings-

domstol.

38 § Yrkesinspektionens beslut en-

ligt denna lag får överklagas hos

Arbetarskyddsstyrelsen. Arbetar-

skyddsstyrelsens beslut får inte

överklagas.

39 § Beslut som Socialstyrelsen

har meddelat med stöd av 29 §

första stycket eller 30 § får över-

klagas hos allmän förvaltnings-

domstol.

40 § Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten

enligt denna lag.

26 § Beslut om en föreskrift enligt

18 § eller 23 § andra stycket som

en myndighet har meddelat med

stöd av ett bemyndigande får inte

överklagas.

Beslut om föreskrifter enligt 9 §

som en myndighet har meddelat

med stöd av ett bemyndigande får

överklagas hos regeringen av till-

verkare av tobaksvaror och impor-

törer av tobaksvaror som är av-

sedda att säljas till konsumenter

inom landet.

Ansvar

27 § Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot 12 § döms

för olovlig tobaksförsäljning till

böter eller fängelse i högst sex må-

nader.

Är gärningen att anse som ringa

döms inte till ansvar.

Den som har överträtt ett vites-

föreläggande eller ett vitesförbud

skall inte dömas till ansvar enligt

denna lag för gärning som om-

fattas av föreläggandet eller för-

budet.

Bestämmelser om ansvar för olov-

lig införsel av tobaksvaror finns i

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

41 § Beslut om en föreskrift enligt

26 § eller 32 § andra stycket som

en myndighet har meddelat med

stöd av ett bemyndigande får inte

överklagas.

42 § Beslut om föreskrifter enligt

9 § som en myndighet har medde-

lat med stöd av ett bemyndigande

får överklagas hos regeringen av

tillverkare av tobaksvaror och

importörer av tobaksvaror som är

avsedda att säljas till konsumenter

inom landet.

Ansvar

43 § Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bedriver detaljhandel

med tobaksvaror utan säljtillstånd

eller bryter mot 13 § döms för

olovlig tobaksförsäljning till böter

eller fängelse i högst sex månader.

Är ett brott mot 13 § att anse som

ringa, döms inte till ansvar.

44 § Den som har överträtt ett

vitesföreläggande eller ett

vitesförbud skall inte dömas till

ansvar enligt denna lag för en

gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

45 § Bestämmelser om ansvar för

olovlig införsel av tobaksvaror

finns i lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling

_________________

Denna lag träder i kraft den...

2. Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen

 (1995:450)

Härigenom föreskrivs att 22 § marknadsföringslagen (1995:450) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 § En näringsidkare får åläggas

att betala en särskild avgift (mark-

nadsstörningsavgift), om närings-

idkaren eller någon som handlar

på näringsidkarens vägnar

uppsåtligen eller av oaktsamhet

har brutit mot någon bestämmelse

i 5 13 §§.

Detsamma gäller om en närings-

idkare eller någon som handlar på

dennes vägnar uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot någon av

bestämmelserna i 2 § andra

stycket lagen (1978:763) med

vissa bestämmelser om

marknadsföring av

alkoholdrycker, 26 § andra stycket

lokalradiolagen (1993:120), 12 §

första stycket andra och tredje

meningen tobakslagen (1993:581)

eller 7 kap. 3, 4 eller 10 §§ radio-

och TV-lagen (1996:844).

Vad som sägs i första och andra

stycket gäller också en näringsid-

kare som uppsåtligen eller av

oaktsamhet väsentligt har bidragit

till överträdelsen.

Avgiften tillfaller staten.

22 § En näringsidkare får åläggas

att betala en särskild avgift (mark-

nadsstörningsavgift), om närings-

idkaren eller någon som handlar

på näringsidkarens vägnar upp-

såtligen eller av oaktsamhet har

brutit mot någon bestämmelse i 5

13 §§.

Detsamma gäller om en närings-

idkare eller någon som handlar på

dennes vägnar uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot någon av

bestämmelserna i 2 § andra

stycket lagen (1978:763) med

vissa bestämmelser om

marknadsföring av

alkoholdrycker, 26 § andra stycket

lokalradiolagen (1993:120) eller 7

kap. 3, 4 eller 10 §§ radio- och

TV-lagen (1996:844) eller vid

marknadsföring av en tobaksvara

använder kommersiell annons i

ljudradio- eller TV-program eller i

TV-sändning över satellit som om-

fattas av radio- och TV-lagen.

Vad som sägs i första och andra

stycket gäller också en näringsid-

kare som uppsåtligen eller av

oaktsamhet väsentligt har bidragit

till överträdelsen.

Avgiften tillfaller staten.

_________________

Denna lag träder i kraft den...

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

Härigenom föreskrivs i fråga om tobakslagen (1993:581)

dels att 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 14 a d §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

En näringsidkare som mark-

nadsför tobaksvaror till konsu-

menter får inte använda kommer-

siella annonser i periodiska skrif-

ter eller i andra jämförbara skrif-

ter på vilka tryckfrihetsförord-

ningen är tillämplig. Inte heller får

vid sådan marknadsföring använ-

das kommersiella annonser i ljud-

radio- eller TV-program. Detta

gäller även sådana TV-sändningar

över satellit som omfattas av ra-

dio- och TV-lagen (1996:844).

Vid marknadsföring av tobaks-

varor till konsumenter på något

annat sätt än som avses i första

stycket skall en näringsidkare

iaktta särskild måttfullhet. I syn-

nerhet gäller att reklam eller an-

nan marknadsföring inte får vara

påträngande, uppsökande eller

uppmana till bruk av tobak.

Marknadsföring av tobaksvaror

till konsumenter är förbjuden.

Förbudet i första stycket omfat-

tar inte

1. saluhållande,

2. förpackningsreklam,

3. marknadsföring på eller vid

säljställen för tobaksvaror, eller

4. försäljning av publikationer

som innehåller reklam för tobaks-

varor, är utgivna och tryckta i ett

land som inte är medlem i Euro-

peiska unionen och inte främst är

avsedda för den gemensamma

marknaden.

Marknadsföring som avses i

andra stycket 2 och 3 skall ske

med återhållsamhet. Regeringen,

eller den myndighet som rege-

ringen bestämmer, meddelar verk-

ställighetsföreskrifter om den när-

mare innebörden av detta krav.

14 a §

Namn, varumärken, symboler

eller andra utmärkande känne-

tecken för tobaksvaror får inte

användas vid marknadsföring av

andra varor än tobaksvaror eller

av tjänster till konsumenter om

syftet, eller den direkta eller indi-

rekta verkan med marknadsfö-

ringen, är att främja avsättningen

av en tobaksvara.

Förbudet i första stycket omfat-

tar inte

1. saluhållande,

2. marknadsföring på eller vid

säljställen, eller

3. försäljning av publikationer

som innehåller reklam för varorna

eller tjänsterna, är utgivna och

tryckta i ett land som inte är med-

lem i Europeiska unionen och inte

främst är avsedda för den gemen-

samma marknaden.

Marknadsföring enligt andra

stycket 1 och 2 är tillåten endast

om namn, varumärken, symboler

eller andra utmärkande känne-

tecken för varan eller tjänsten

framträder i en form som tydligt

skiljer sig från utseendet på to-

baksvarans kännetecken.

14 b §

Marknadsföring på eller vid ett

säljställe får inte innebära gratis

utdelning vars syfte eller direkta

eller indirekta verkan är att främja

avsättningen av en tobaksvara.

14 c §

En tobaksvara får inte bära nå-

gon annan varas eller tjänsts

namn, varumärke, symbol eller

annat utmärkande kännetecken.

14 d §

Bidrag till en verksamhet eller

ett evenemang (sponsring) får inte

förekomma om syftet, eller den

direkta eller indirekta verkan, med

sponsringen är att främja avsätt-

ningen av en tobaksvara.

15 §

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 § skall vid tillämp-

ningen av 4, 14 och 19 §§ mark-

nadsföringslagen (1995:450) anses

vara otillbörlig mot konsumenter.

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 § första stycket

andra och tredje meningen kan

medföra marknadsstörningsavgift

enligt bestämmelserna i 22 28 §§

marknadsföringslagen.

En marknadsföringsåtgärd som

strider mot 14 14 d §§ skall vid

tillämpningen av 4, 14 och 19 §§

marknadsföringslagen (1995:450)

anses vara otillbörlig mot konsu-

menter. En marknadsföringsåtgärd

som sker genom en kommersiell

annons i ljudradio- eller TV-pro-

gram eller i TV-sändning över sa-

tellit som omfattas av radio- och

TV-lagen (1996:844) kan medföra

marknadsstörningsavgift enligt be-

stämmelserna i 22 28 §§ mark-

nadsföringslagen.

1. Denna lag träder i kraft den 30 juli 2001.

2. Föreskriften i 14 c § skall inte tillämpas på tobaksvaror som redan

har saluförts under detta namn, varumärke, symbol eller annat utmärk-

ande kännetecken före den 30 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

Härigenom föreskrivs att 22 § marknadsföringslagen (1995:450) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §

En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (marknads-

störningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på närings-

idkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon av

bestämmelserna i 5 13 §§.

Detsamma gäller om en nä-

ringsidkare eller någon som hand-

lar på dennes vägnar uppsåtligen

eller av oaktsamhet bryter mot

någon av bestämmelserna i 26 §

andra stycket lokalradiolagen

(1993:120), 14 § första stycket

andra och tredje meningen tobaks-

lagen (1993:581), 4 kap. 10 §

alkohollagen (1994:1738) eller 7

kap. 3, 4 eller 10 § radio- och TV-

lagen (1996:844).

Detsamma gäller om en nä-

ringsidkare eller någon som hand-

lar på dennes vägnar uppsåtligen

eller av oaktsamhet bryter mot

någon av bestämmelserna i 26 §

andra stycket lokalradiolagen

(1993:120), 4 kap. 10 § alkohol-

lagen (1994:1738), 7 kap. 3, 4 el-

ler 10 § radio- och TV-lagen

(1996:844) eller mot bestämmel-

serna i tobakslagen (1993:581) i

de fall marknadsföringen sker ge-

nom kommersiell annons i ljud-

radio- eller TV-program eller i

TV-sändning över satellit som

omfattas av radio- och TV-lagen.

Vad som sägs i första och andra stycket gäller också en näringsidkare

som uppsåtligen eller av oaktsamhet har bidragit till överträdelsen.

Avgiften tillfaller staten.

Denna lag träder i kraft den 30 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-02-11

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 27 januari 2000 (Socialdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i tobakslagen (1993:581),

2. lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Christina Fleur.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i tobakslagen

I lagrådsremissen föreslås ändringar i tobakslagens bestämmelser om

marknadsföring. Förslaget syftar till ett genomförande av ett EG-direktiv

om reklam och sponsring till förmån för tobaksvaror (Europaparlamen-

tets och rådets direktiv 98/43/EG). Bestämmelserna innehåller bl.a. ett

generellt förbud mot marknadsföring av tobaksvaror. De omfattar också

sådan marknadsföring som sker genom skrifter eller genom sändningar

eller upptagningar på vilka tryckfrihetsförordningen (TF) respektive ytt-

randefrihetsgrundlagen (YGL) är tillämplig.

Frågan om direktivets förhållande till TF och YGL behandlas i avsnitt

6.1 i remissen. Regeringens bedömning där är att direktivet omfattas av

undantagen i 1 kap. 9 § 2 TF och 1 kap. 12 § första stycket YGL samt att

några grundlagsändringar inte behöver göras med anledning av direkti-

vet. I remissen redovisas invändningar som åtskilliga remissinstanser har

haft från grundlagssynpunkt mot det förslag från Folkhälsoinstitutet som

ligger till grund för remissen. I denna anförs att regeringen inte delar nå-

gon av remissinstansernas uppfattningar härvidlag, att den år 1997 röstat

för direktivet och då gjort samma bedömning som i remissen, att ingen-

ting har framkommit som gett regeringen anledning att ändra inställning i

frågan samt att någon grundlagsändring sålunda inte är nödvändig för att

genomföra direktivets bestämmelser om tobaksreklam.

Lagrådet utgår från liksom regeringen synes göra i remissen att

sådan marknadsföring som direktivet gäller delvis faller in under TF:s

och YGL:s tillämpningsområde och att det i så måtto krävs uttryckligt

stöd i grundlagarna för att införa förbud mot marknadsföringen. De

grundlagsbestämmelser som skulle kunna ge sådant stöd är 1 kap. 9 § TF

och 1 kap. 12 § YGL. I den angivna paragrafen i TF finns två be-

stämmelser som innehåller undantag från grundlagens skydd för

tryckfriheten och som båda avser förbud mot kommersiella annonser.

Punkten 1 i paragrafen innebär att det som är föreskrivet i vanlig lag

gäller utan hinder av TF i den mån annonserna används vid mark-

nadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. I punkten 2 finns

en motsvarande regel som avser förbud som har meddelats till skydd för

hälsa eller miljö enligt förpliktelse som följer av anslutning till EG.

Enligt 1 kap. 12 § första stycket YGL gäller vad som sägs i 1 kap. 9 § TF

om kommersiella annonser också i fråga om de sändningar och

upptagningar på vilka YGL är tillämplig. I andra stycket av samma

paragraf i YGL anges att den grundlagen inte hindrar att det i vanlig lag

meddelas föreskrifter om förbud i övrigt mot kommersiell reklam i

sådana sändningar eller om förbud eller villkor för annan annonsering

och sändning av program, som helt eller delvis bekostas av annan än den

som bedriver programverksamheten (dvs. sponsring).

I båda punkterna 1 och 2 i 1 kap. 9 § TF förekommer, liksom i 1 kap.

12 § första stycket YGL, således begreppet kommersiell annons för det

som undantagsbestämmelserna omfattar. Samma uttryck används för när-

varande i 14 § första stycket tobakslagen beträffande förbud mot mark-

nadsföring i periodiska och andra jämförbara skrifter på vilka TF är till-

lämplig eller i ljudradio- eller TV-program som omfattas av radio- och

TV-lagen.

Punkten 1 i 1 kap. § 9 TF infördes år 1974 (prop. 1973:123, KU 23,

KU 1974:2). Enligt förarbetena till bestämmelsen (a. prop. s. 46 f.) skall

begreppet kommersiell annons förstås på följande vis. För det första skall

det vara fråga om en framställning som kan sägas ingå i en annons (och

alltså inte i t.ex. redaktionell text). För det andra skall annonsen vara

kommersiell. I detta senare ligger dels att den utgör ett medel för mark-

nadsföring av en vara, dvs. meddelandet skall vara sådant att av innehål-

let framgår att meddelandet är avsett att främja avsättningen av varan.

Dels skall annonsmeddelandet ha rent kommersiella förhållanden till fö-

remål, dvs. avse en näringsidkares näringsverksamhet och en där tillhan-

dahållen vara. Åsiktsannonsering faller utanför bestämmelsens tillämp-

ningsområde, t.ex. opinionsbildande texter som syftar till att påverka all-

mänhetens inställning till tobaksbruk. Orden kommersiell annons har

samma betydelse i punkten 2 som i punkten 1 (jfr prop. 1993/94:114 s.

28 f. och 33).

Av det anförda framgår att kommersiell annons är ett snävare begrepp

än ordet reklam i direktivet. Ordet definieras där som varje form av kom-

mersiellt meddelande vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att

främja en tobaksvara. I den föreslagna lagtexten i 14 § tobakslagen an-

vänds termen marknadsföring. Denna term skall ha samma innebörd

som i marknadsföringslagstiftningen (se prop. 1977/78:178 s. 47 och

prop. 1992/93:185 s. 57, jfr prop. 1994/95:123 s. 164) och avser här

åtgärder som syftar till att främja avsättning av varor. I remissen anförs

(avsnitt 7.1) att marknadsföringsbegreppet lämpar sig väl att använda när

det är fråga om ett så omfattande förbud som det i EG-direktivet. Oavsett

hur marknadsföringsbegreppet exakt förhåller sig till direktivets

reklambegrepp, är alltså även marknadsföring ett vidare begrepp än

kommersiell annons. Det är därför uppenbart att direktivet och den

föreslagna 14 § tobakslagen sträcker sig längre när det gäller förbud mot

reklam för respektive marknadsföring av tobaksvaror än punkterna 1 och

2 i 1 kap. 9 § TF medger.

Härtill kommer att punkten 2 i 1 kap. 9 § TF knappast kan anses

omfatta EG-regler som inte gäller direkt utan indirekt skadliga varor (se

SOU 1993:14 s. 221 ff. och prop. 1993/94:114 s. 28 f. samt Bernitz i

Juridisk tidskrift 1997/98 s. 597).

I den föreslagna nya 14 b § förbjuds sådan marknadsföring på eller vid

ett säljställe som innebär gratis utdelning vars syfte eller direkta eller

indirekta verkan är att främja avsättningen av en tobaksvara. Förbudet

träffar också tryckta skrifter och tekniska upptagningar som faller under

TF respektive YGL och måste i den delen strida mot den i grundlagarna

skyddade rätten att sprida framställningar (1 kap. 2 § andra stycket och

6 kap. TF samt 1 kap. 3 § första stycket och 3 kap. 8 14 §§ YGL).

I förslagets 14 c § förbjuds användning på tobaksvara av annan varas

kännetecken. Om bestämmelsen är avsedd att gälla också sådan använd-

ning av kännetecken på förpackningen till en tobaksvara, torde den strida

mot TF i den mån förpackningens text är tryckt.

Sponsring förbjuds i 14 d § i remissförslaget, om syftet, eller den

direkta eller indirekta verkan, är att främja avsättningen av en tobaksvara.

Det är enligt 1 kap. 12 § andra stycket YGL tillåtet med förbud mot

sponsring i sådana sändningar som den grundlagen är tillämplig på. I

övrigt torde ett förbud mot sponsring som avser de särskilt grund-

lagsskyddade medierna inte vara medgiven enligt TF eller YGL.

Det anförda leder till slutsatsen att de berörda bestämmelserna i

förslaget kräver grundlagsändringar för att kunna gälla i fråga om de

medieformer som omfattas av TF och YGL.

Enligt Lagrådets mening torde inte heller 14 a § vara helt förenlig med

TF och YGL. Lagrådet vill erinra om att Utredningen om indirekt tobaks-

reklam ansåg grundlagsändring behövas för att det skulle kunna införas

ett förbud mot marknadsföring av annan vara än tobaksvara med använd-

ning av kännetecken för tobaksvara (se SOU 1995:114 s. 125 ff.).

Tilläggas kan att hänvisningen i punkt 9 i direktivets inledning till den

grundläggande principen om yttrandefrihet inte kan innebära någon be-

gränsning av de föreslagna reglerna i tobakslagen, och dess betydelse för

tolkningen av direktivet självt är högst oviss.

Sammanfattningsvis avstyrker Lagrådet att de föreslagna ändringarna i

tobakslagen genomförs utan grundlagsändringar. Vill man genomföra

förslagen utan en sådan konstitutionell förändring, måste de i TF och

YGL grundlagsskyddade medieformerna lämnas utanför bestämmelserna

såvitt gäller framställningar som inte omfattas av undantagen från grund-

lagsskyddet (jfr 7 § personuppgiftslagen).

Lagrådet vill tillägga att det även med ett långtgående undantag i TF

respektive YGL inte synes möjligt att ingripa mot alla former av reklam

eller sponsring i den vida mening som synes vara avsedd i direktivet.

Bl.a. synes marknadsföring som består i positiva framställningar av tobak

i s.k. redaktionell text inte kunna förhindras. Detsamma gäller utgivning

av skrifter som förespråkar en livsstil som inbegriper rökning. Ett annat

exempel är s.k. produktplacering på film. Direktivet anges å andra sidan

inte åsyfta att inkräkta på den grundläggande principen om yttrandefrihet

och det kan knappast fastslås med säkerhet om förfaranden som de

nämnda är avsedda att omfattas. Svårigheten att i avvaktan på klargö-

rande avgöranden från EG-domstolen fastställa direktivets exakta räck-

vidd är påtaglig. Även detta kan tala för att de nya bestämmelserna i to-

bakslagen kompletteras med avseende på eventuella konflikter med TF

eller YGL.

Beträffande den medborgerliga yttrandefriheten i de delar som inte

skyddas av TF och YGL vill Lagrådet anmärka att remissen inte

behandlar frågan hur förslaget förhåller sig till 2 kap. regeringsformen

(RF) och inte heller motsvarande fråga angående direktivet i belysning av

artikel 10 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna, vilken skall beaktas i EG:s rättssystem.

Frågorna bör analyseras i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Lagrådet vill vidare peka på att den föreslagna lagstiftningen inte är

helt invändningsfri från egendomsrättslig, specifikt varumärkesrättslig,

synpunkt. Skyddet för egendom återfinns, förutom i 2 kap. 18 § RF i

artikel 1 i tilläggsprotokollet den 20 mars 1952 till Europakonventionen.

I artikeln föreskrivs att vars och ens rätt till egendom skall lämnas

okränkt. Ingen får vidare berövas sin egendom annat än i det allmännas

intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens

allmänna principer. Enligt artikelns andra stycke inskränker

bestämmelsen inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som

staten finner erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom i

överensstämmelse med det allmännas intresse. Med egendom avses

också immateriella rättigheter. Även ekonomiska intressen som följer av

utövandet av en näringsverksamhet eller annan ekonomisk verksamhet

skyddas av bestämmelsen.

Varumärkesrättsligt skydd uppkommer genom antingen registrering

eller inarbetning. Att ett varumärke är inarbetat innebär att det här i

landet inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig är känt

som beteckning för de varor som tillhandahålls under kännetecknet. En

varumärkesregistrering kan enligt 25 a § varumärkeslagen (1960:644)

hävas, om inte innehavaren av märket inom viss angiven tid gjort bruk av

varumärket.

Vid en bedömning av det föreslagna marknadsföringsförbudets in-

verkan på den varumärkesrättsliga regleringen kan till en början

konstateras att förslaget inte reglerar förutsättningarna för registrering av

varumärken, och att det därför inte föreligger något hinder mot att

registrera ett varumärke för tobaksvaror och för andra varor. Någon

konflikt uppkommer därför inte i detta hänseende mellan förslaget och de

varumärkesrättsliga reglerna. En annan sak är att det knappast kommer

att vara intressant att registrera ett varumärke som inte får användas.

Lagförslagets regler om begränsning av möjligheten att kommersiellt

använda varumärken kan däremot komma i konflikt med bestämmelserna

i varumärkeslagen om användningstvång. Ett marknadsföringsförbud kan

innebära att en varumärkesinnehavare inte kan använda sitt varumärke,

vilket kan leda till att registreringen av varumärket hävs. Likaså kan för-

budet komma att påverka de faktiska möjligheterna att upprätthålla inar-

betningsskyddet för varukännetecken som inte är registrerade.

Med hänsyn härtill och mot bakgrund av regeln i artikel 1 i tilläggs-

protokollet måste en avvägning ske av det intresse som har föranlett

direktivet och den enskilde innehavarens intresse att fritt kunna råda över

sitt varumärke eller varukännetecken. Det bör då beaktas att varumärken

ofta utgör en viktig och värdefull tillgång för de näringsidkare som

innehar dem. Betydande belopp kan också ha investerats i licensavgifter

m.m. Det är därför angeläget att en pågående varumärkesanvändning inte

avbryts eller förhindras i vidare mån än som är nödvändigt för att uppnå

en önskad effekt av ett utvidgat förbud mot tobaksreklam. I detta

sammanhang är av intresse att i direktivets artikel 3 punkt 2 intagits en

regel av innebörd att en medlemsstat kan tillåta att ett namn som redan

har använts i god tro samtidigt för tobaksvaror och andra varor eller

tjänster, och som har saluförts eller erbjudits av ett och samma företag

eller av olika företag före den 30 juli 1998 kan få användas för reklam för

de andra varorna eller tjänsterna. Något sådant undantag från marknads-

föringsförbudet har inte tagits in i det föreliggande lagförslaget. Rege-

ringens skäl för att utesluta undantaget (s. 34 i remissen) har varit att med

en sådan undantagsregel skulle i dag alla på marknaden förekommande

fall av varumärkesdifferentiering eller licensiering få i princip fortsätta

som förut. Regeringen anser detta inte tillfredsställande mot bakgrund av

tobakens farlighet och att så kraftfulla insatser som möjligt skall göras

för att motverka försök att främja tobaksbruk.

Lagrådet vill för sin del peka på att undantaget endast avser själva

namnet. Enligt andra stycket i punkt 2 kan vidare namnet bara användas

under ett helt annat utseende som tydligt skiljer sig från det som används

för tobaksvaran, med undantag av alla andra utmärkande kännetecken

som redan har använts för en tobaksvara. Det bör också beaktas att regeln

i 14 c § att en tobaksvara inte får bära någon annan varas namn, varu-

märke m.m. endast gäller nya tobaksvaror och inte tobaksvaror som före

den 30 juli 2001 redan har saluförts under detta namn, varumärke m.m.

Det ter sig något svårförståeligt att reklamen på själva tobaksvaran skall

ges en mer gynnad ställning i retroaktivt hänseende än den indirekta to-

baksreklamen. Skillnaden i regleringen kan även i den faktiska hante-

ringen medföra problem.

Mot bakgrund av det anförda förordar Lagrådet att en regel mot-

svarande bestämmelsen i artikel 3 punkt 2 införs i tobakslagen.

Oavsett om ett sådant tillägg görs eller inte, torde 14 a § vålla be-

aktansvärda problem när det gäller att bedöma om paragrafen är

tillämplig i fall där kopplingen mellan tobaksvaran och den andra varan

är svag.

Beträffande de enskilda paragraferna vill Lagrådet ytterligare anföra

följande.

14 §

Enligt tredje stycket skall viss marknadsföring som avses i andra stycket

ske med återhållsamhet. Vidare anges i tredje stycket att regeringen, eller

den myndighet som regeringen bestämmer, meddelar verkställighetsföre-

skrifter om den närmare innebörden av detta krav. Bestämmelsen har

utformats så att den ger intryck av att innehålla ett bemyndigande för re-

geringen.

I 8 kap. 13§ RF stadgas att regeringen får besluta föreskrifter om verk-

ställighet av lag. Något bemyndigande av riksdagen som avser verkstäl-

lighet skall sålunda inte ges. Av författningskommentaren framgår att

den aktuella bestämmelsen emellertid inte avsetts vara ett bemyndigande

utan endast har till syfte att påpeka att lagkravet på återhållsamhet skall

kompletteras med verkställighetsföreskrifter. Om bestämmelsen sålunda

inte fyller någon egentlig funktion och, såsom den utformats, kan leda till

missförstånd om dess rättsliga karaktär bör bestämmelsen utgå. Lagrådet

förordar att så sker.

14 c §

I paragrafen anges att en tobaksvara inte får bära någon annan varas eller

tjänsts namn, varumärke, symbol eller annat utmärkande kännetecken.

Vad som menas med att tobaksvaran "bär" namn, varumärke etc. framgår

inte, dvs. om det är tobaksvaran som sådan eller dess förpackning eller

möjligtvis bådadera som avses. Bestämmelsen har utformats efter möns-

ter av direktivet, vilket innehåller samma oklarhet. Lagrådet anser emel-

lertid att den svenska bestämmelsen bör utformas så att den ger klarhet i

frågan. Vidare får antas att uttrycket "bära" någon annan varas namn etc.

också har den innebörden att en tobaksvara inte får kallas för ett namn

som redan används för en annan vara (en ny cigarett får inte ges samma

namn som t.ex. ett bilmärke).

Lagrådet vill i sammanhanget påpeka att den bestämmelse som tagits

upp som en punkt 2 i de s.k. övergångsbestämmelserna inte utgör någon

egentlig övergångsbestämmelse utan ett permanent undantag från före-

skriften i 14 c §. Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen med viss jus-

tering flyttas till 14 c §.

14 d §

I paragrafen förbjuds bidrag till en verksamhet eller evenemang

(sponsring) om syftet eller den direkta eller indirekta verkan är att främja

avsättningen av en tobaksvara. Formuleringen ger anledning till tvek-

samhet om bestämmelsens räckvidd. Frågan är bl.a. vad som avses med

direkt eller indirekt verkan och när det skall konstateras att ett bidrag har

sådan verkan. Eftersom det är själva bidragsgivningen som förbjuds bör

rimligen redan vid denna tidpunkt kunna förutses att bidraget eventuellt

har den effekten att det främjar avsättningen av en tobaksvara. Om en

sådan effekt inte kan förväntas men ändå inträffar synes detta inte böra

påverka bedömningen. Man kan också ställa sig frågan om bestämmelsen

omfattar andra företag utan någon koppling till tobaksbranschen om

dessa ger bidrag i syfte att skapa goodwill för dem själva men med den

indirekta verkan att rökning på något sätt uppmuntras (jfr 7 kap. 9 §

radio- och TV-lagen). Detta förefaller knappast rimligt. Lagrådet anser

det olyckligt att frågor av detta slag inte klarats ut under arbetets gång

utan kan besvaras med säkerhet först när de prövas av EG-domstolen. I

avvaktan härpå bör tobakslagens bestämmelse utformas så att den ger

klarhet i nämnda frågor.

15 §

Lagrådet hänvisar till vad Lagrådet anför angående förslaget till ändring i

marknadsföringslagen.

Ikraftträdandebestämmelserna

Beträffande punkt 2 hänvisar Lagrådet till vad som anförts ovan angå-

ende 14 c § i lagförslaget.

Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

Lagrådet hänvisar till det som anförts ovan angående grundlagsfrågor

och vill påpeka att marknadsstörningsavgift inte får påföras för

marknadsföring eller någon annan åtgärd som skyddas av TF eller YGL

(1 kap. 3 § TF och 1 kap. 4 § YGL).

I den föreslagna lydelsen av 22 § har vidare hänvisningen till vissa när-

mare angivna bestämmelser i tobakslagen ersatts med en generell hänvis-

ning till "bestämmelserna i tobakslagen". Tobakslagen innehåller emel-

lertid inte endast regler om marknadsföring. Enligt Lagrådets mening bör

hänvisningen därför begränsas så att den endast avser bestämmelserna

om marknadsföring i tobakslagen (i de delar de inte rör något som skyd-

das av TF eller YGL).

Lagrådet har vidare i annat ärende erfarit att arbetet med en proposition

rörande lokalradion är långt framskridet. Lagrådet ifrågasätter därför om

inte 22 § bör justeras också med hänsyn till de ändringar beträffande

lokalradiolagen och radio- och TV-lagen som där kommer att föreslås.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 april 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Hjelm-Wallén, Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Engqvist

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:111 Indirekt tobaksreklam

m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i tobaks-

lagen (1993:581)

Celex 398L0043

Lag om ändring i

marknadsföringslagen

(1995:450)

Celex 398L0043

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 98/43/EG av den 6 juli 1998 om

tillnärmning

av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring

till förmån

för tobaksvaror (EGT L 213, 30.7.98, s. 9, Celex 398L0043).

 Lagen omtryckt 1996:941.

 Senaste lydelse 1996:941.

 Senaste lydelse 1996:941.

1 Lydelse enligt prop. 1999/2000:55.

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 98/43/EG av den 6 juli 1998 om

tillnärmning

av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring

till förmån

för tobaksvaror (EGT L 213, 30.7.98, s. 9, Celex 398L0043).

 Lagen omtryckt 1996:941.

 Senaste lydelse 1996:941.

 Senaste lydelse 1996:941.

 Senaste lydelse 1999:1007.

Prop. 1999/2000:111

45

1

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 1

50

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 1

46

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 2

61

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 2

51

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 3

64

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 3

66

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 4

72

Prop. 1999/2000:111

Bilaga 4

73

Prop. 1999/2000:111

73

73

Prop. 1999/2000:111

73

Prop. 1999/2000:111

74

74

74