Regeringens proposition

1997/98:169

Gymnasieskola i utveckling kvalitet och

likvärdighet

Prop.

1997/98:169

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 maj 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ylva[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att en gymnasieexamen införs för att befästa och

förstärka kvaliteten i gymnasieskolans utbildning. Bestämmelserna om

nationella proven bör ändras, så att nationella kursprov blir obligatoriska

inför betygsättningen i kärnämneskurserna i svenska/svenska som andra-

språk, engelska och matematik samt i den högsta karaktärsämneskursen i

engelska och matematik på respektive program. Vidare föreslås en ny

gemensam struktur för gymnasieskolans nationella och specialutformade

program. Definitionen av begreppet gymnasiepoäng skall inte längre vara

ett mått på den faktiska undervisningstiden för en kurs utan i stället ett

mått på kursens studieomfattning, dvs. den beräknade arbetsinsatsen för

eleven. Samtliga nationella och specialutformade program föreslås om-

fatta 2 500 gymnasiepoäng i gymnasieskolan. Den nuvarande uppdel-

ningen av program på grenar föreslås bli ersatt av inriktningar. Ett nytt

nationellt program teknikprogrammet föreslås bli infört hösten år

2000. Samtidigt införs en ny lärlingsutbildning som alternativ studieväg

inom program med yrkesämnen. Nya samarbetsformer med arbetslivet

behöver utvecklas. Regeringen ges ett bemyndigande att meddela när-

mare föreskrifter om lärlingsutbildningen. Skollagen ändras så att det

tydligt visas på möjligheten att särskilt inrikta undervisningen på ett

individuellt program mot ett nationellt eller specialutformat program. För

ämnet Idrott och hälsa ökas den obligatoriska delen, som föreslås få lika

stor omfattning på alla program.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Sverige en stark och dynamisk kunskapsnation 15

5 Utvecklingen inom vuxenutbildningen 21

6 Strukturen på nationella program 23

6.1 Strukturen i dagens gymnasieskola 23

6.2 En ny struktur för nationella program 26

7 Utveckling av programutbudet 36

7.1 Ett nytt nationellt program teknikprogrammet 36

7.2 Utveckling av det individuella programmet 40

8 Gymnasieskolans kärnämnen 44

8.1 Utveckling av kärnämnesutbudet 45

8.2 Idrott och hälsa i gymnasieskolan 46

9 Gymnasieskola och arbetsliv i samarbete 47

9.1 En ny modern lärlingsutbildning i gymnasieskolan 53

10 Examen på gymnasial nivå 55

11 Prov och kvalitetssäkring 60

12 Distansundervisning 64

13 Elevernas ansvar, rättigheter och skyldigheter 66

14 Ekonomiska konsekvenser 68

15 Författningskommentarer 69

15.1 Förslaget till lag om ändring i skollagen (1985:1100) 69

Bilaga 1 Sammanfattning av bedömningarna i slutbetänkandet

Den nya gymnasieskolan problem och möjligheter

(SOU 19997:107) 72

Bilaga 2 Sammanfattning av förslagen i rapporten

Gymnasieskola i ständig utveckling (Ds 1997:78) 75

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna samt en

sammanställning av remissyttrandena över betänkandet

Den nya gymnasieskolan problem och möjligheter

(SOU 1997:107) och rapporten

Gymnasieskola i ständig utveckling (Ds 1997:78) 77

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 maj 1998 95

Rättsdatablad 96

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100),

2. godkänner vad regeringen föreslår om en examen på gymnasial nivå

(avsnitt 10).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100)

Härigenom föreskrivs i fråga om skollagen (1985:1100)

dels att 5 kap. 3 5, 6 a, 8, 16 18 och 24 §§ samt bilaga 1 och 2 skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 4 d §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

3 §

Utbildningen i gymnasieskolan skall utgöras dels av utbildning på na-

tionella program, som är avsedda att kunna genomgås på tre läsår, dels av

utbildning på specialutformade program, som också är avsedda att kunna

genomgås på tre läsår, dels av individuella program.

Inom de nationella programmen

kan finnas olika grenar. Grenarna

kan vara nationellt eller lokalt fast-

ställda. Regeringen får meddela

närmare föreskrifter om grenarna.

Styrelsen för utbildningen får

besluta att utbildningen på natio-

nella och specialutformade pro-

gram får fördelas på en längre tid

än tre läsår. Efter regeringens

medgivande får styrelsen besluta

att utbildningen får fördelas på

kortare tid än tre läsår.

Inom de nationella programmen

kan finnas utbildningar med olika

inriktningar. Dessa kan vara natio-

nellt eller lokalt fastställda. Rege-

ringen får meddela närmare före-

skrifter om dem.

Lärlingsutbildning kan

anordnas inom de nationella och

specialutformade programmen.

Regeringen får meddela närmare

föreskrifter om

lärlingsutbildningen.

4 §

De nationella programmen skall vara grund för fortsatt utbildning på

högskolenivå och för yrkesverksamhet.

Vilka de nationella programmen

är framgår av bilaga 1. Vissa be-

stämmelser om utbildningens om-

fattning på de nationella pro-

grammen (timplaner) framgår av

bilaga 2. Regeringen eller den

myndighet som regeringen be-

stämmer får meddela föreskrifter

om tillämpningen av timplanerna.

Vilka de nationella programmen

är framgår av bilaga 1.

Varje kommun skall informera om de nationella programmen och om

möjligheterna att få utbildning på specialutformade eller individuella pro-

gram.

4 a §

Ett specialutformat program skall i fråga om utbildningens nivå mot-

svara ett nationellt program och därmed kunna ligga till grund för fortsatt

utbildning på högskolenivå eller för yrkesverksamhet. Det kan utformas

individuellt för en elev eller gemensamt för en grupp elever.

Styrelsen för utbildningen skall

fastställa en plan för varje spe-

cialutformat program. Om pro-

grammet är avsett för en grupp

elever, skall styrelsen även fast-

ställa programmål. Regeringen

eller den myndighet som rege-

ringen bestämmer får meddela

föreskrifter om omfattningen av ett

specialutformat program. Rege-

ringen får föreskriva att utbild-

ningen skall omfatta minst vissa av

de ämnen som anges i bilaga 2.

Styrelsen för utbildningen skall

fastställa en plan för varje spe-

cialutformat program. Om pro-

grammet är avsett för en grupp

elever, skall styrelsen även fast-

ställa programmål.

4 b §

Ett individuellt program kan

1. syfta till att stimulera eleven att senare gå över till ett nationellt pro-

gram eller ett specialutformat program,

2. göra det möjligt för ungdomar

att genom lärlingsutbildning

förena en anställning som syftar

till yrkesutbildning med studier av

vissa ämnen i gymnasieskolan,

3. avse utbildning för udda yr-

ken, och

4. möta speciella behov hos ele-

ven.

Ett individuellt program som

har ett sådant syfte som anges i

första stycket 1 kan utformas för

en grupp elever.

Utbildningen på ett individuellt

program skall följa en plan, som

skall fastställas av styrelsen för

utbildningen. I fråga om sådana

individuella program som avses i

första stycket 2 får regeringen

föreskriva att utbildningen i skolan

skall omfatta minst vissa ämnen

som anges i timplanerna i bi-

laga 2.

2. särskilt inriktas mot studier

på ett nationellt eller

specialutformat program

(programinriktat individuellt

program),

3. göra det möjligt för ungdomar

att genom lärlingsutbildning

förena en anställning som syftar

till yrkesutbildning med studier av

vissa ämnen i gymnasieskolan,

4. avse utbildning för udda yr-

ken, och

5. möta speciella behov hos ele-

ven.

Ett individuellt program som är

av ett sådant slag som avses i

första stycket 1 och 2 kan utformas

för en grupp elever.

Utbildningen på ett individuellt

program skall följa en plan, som

skall fastställas av styrelsen för

utbildningen. I fråga om sådana

individuella program som avses i

första stycket 3 får regeringen

föreskriva att utbildningen i skolan

skall omfatta minst vissa ämnen.

4 c §

Omfattningen av studierna i de

ämnen som anges i bilaga 2 be-

tecknas med gymnasiepoäng. För

varje ämne motsvarar antalet

gymnasiepoäng antalet undervis-

ningstimmar i ämnet. En elev har

uppnått det antal gymnasiepoäng

som sålunda gäller för varje ämne,

när eleven har inhämtat den kun-

skap som utbildningen i ämnet

avser att ge.

Utbildningen inom varje ämne

som anges i bilaga 2 sker i form

av en eller flera kurser. För varje

kurs skall det anges hur många

gymnasiepoäng den omfattar.

Efter varje kurs har eleven rätt

att få betyg. Har eleven enligt detta

betyg minst uppfyllt kurskraven är

kommunen inte skyldig att erbjuda

eleven ytterligare utbildning inom

den kursen. Detta gäller även om

eleven begärt och fått kortare un-

dervisningstid än den som anges i

timplanen.

Omfattningen av studierna på

nationella och specialutformade

program betecknas med

gymnasiepoäng. Vissa bestäm-

melser om utbildningens

omfattning på de nationella och

specialutformade programmen

(poängplan) framgår av bilaga 2.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om

tillämpningen av poängplanen.

Utbildningen inom varje ämne

sker i form av en eller flera kurser.

För varje kurs skall det anges hur

många gymnasiepoäng den omfat-

tar.

Efter varje kurs har eleven rätt

att få betyg. Har eleven enligt detta

betyg minst uppfyllt kurskraven är

kommunen inte skyldig att erbjuda

eleven ytterligare utbildning inom

den kursen.

4 d §

Elever på det estetiska pro-

grammet, naturvetenskapspro-

grammet och samhällsveten-

skapsprogrammet har rätt till

minst 2 150 undervisningstimmar

om 60 minuter och elever på öv-

riga nationella program har rätt

till 2 370 timmar om 60 minuter

(garanterad undervisningstid).

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om garante-

rad undervisningstid för spe-

cialutformade program samt om

avsteg från den garanterade un-

dervisningstiden enligt första

stycket.

5 §

Varje kommun är skyldig att erbjuda utbildning på nationella program

för samtliga de ungdomar i kommunen som avses i 1 § första stycket för-

utsatt att de

1. har slutfört sista årskursen i grundskolan eller motsvarande och har

godkända betyg i svenska alternativt svenska som andraspråk, engelska

och matematik eller på annat sätt förvärvat likvärdiga kunskaper, samt

2. inte tidigare har gått igenom utbildning på ett nationellt program i

gymnasieskolan eller en i förhållande därtill likvärdig utbildning eller av-

lagt International Baccalaureate (IB).

Erbjudandet skall omfatta ett

allsidigt urval av nationella

program. Antalet platser på de

olika programmen och deras

grenar skall anpassas med hänsyn

till elevernas önskemål.

Erbjudandet skall omfatta ett

allsidigt urval av nationella

program. Antalet platser på de

olika programmen skall anpassas

med hänsyn till elevernas

önskemål. Detsamma gäller de

olika inriktningarna inom

programmen.

Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom kommunen eller

i en annan kommun eller ett landsting i enlighet med samverkansavtal.

Två eller flera kommuner som gemensamt erbjuder en utbildning på ett

nationellt program bildar ett samverkansområde för den utbildningen.

Kommuner som har slutit samverkansavtal med ett landsting om en viss

utbildning bildar ett samverkansområde för den utbildningen.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får be-

stämma att särskilda krav på förkunskaper skall gälla för vissa utbild-

ningar.

6 a §

När en kommun erbjuder utbild-

ning på ett nationellt program får

kommunen också erbjuda garanti

för att eleven vid senare grendel-

ning tas in på en viss gren inom

programmet. Detsamma gäller om

ett landsting erbjuder utbildning på

ett nationellt program.

När en kommun erbjuder utbild-

ning på ett nationellt program får

kommunen också erbjuda garanti

för att eleven senare skall tas in på

en utbildning med en viss inrikt-

ning inom ett nationellt program.

Detsamma gäller om ett landsting

erbjuder utbildning på ett

nationellt program.

Regeringen får föreskriva att en sådan garanti skall ges inom vissa pro-

gram.

8 §

Den som av sin hemkommun skall erbjudas gymnasieutbildning på ett

nationellt program enligt 5 § första stycket är behörig sökande till en så-

dan utbildning var som helst i landet.

Av behöriga sökande till de nationella program som anordnas i en

kommun eller för ett samverkansområde skall i första hand tas emot de

som är hemmahörande i den kommun som anordnar utbildningen och de

som är hemmahörande i en kommun som tillhör samverkansområdet för

utbildningen.

Med sådana sökande som avses i andra stycket skall jämställas

1. de som med hänsyn till sina personliga förhållanden har särskilda

skäl att få gå i den gymnasieskola dit de har sökt,

2. de som är hemmahörande i en kommun som inte erbjuder det sökta

programmet och

3. de som har sökt till gymnasie-

skolan ifråga under åberopande av

att där, inom det sökta program-

met, anordnas en nationellt fast-

ställd gren som inte erbjuds av

hemkommunen.

3. de som har sökt till gymnasie-

skolan ifråga under åberopande av

att där, inom det sökta program-

met, anordnas en utbildning med

en nationellt fastställd inriktning

som inte erbjuds av hemkommu-

nen.

16 §

Den som tagits in på ett nationellt program i gymnasieskolan och på-

börjat det, har rätt att fullfölja sin utbildning på det programmet i

kommunen eller inom samverkansområdet eller, om utbildningen har ett

landsting som huvudman, inom det landstingsområdet. Detta gäller även

om de förhållanden som låg till grund för mottagandet ändras under

studietiden.

Dessa bestämmelser gäller

också i fråga om utbildning på en

viss gren, om eleven har tagits in

på ett program och därvid getts

garanti för att senare bli intagen på

den grenen.

Rätten att fullfölja utbildningen

enligt första stycket gäller även

efter ett studieavbrott på högst ett

läsår för studier utomlands. Det-

samma gäller i fråga om grenga-

ranti enligt andra stycket, såvida

inte skolhuvudmannen vid utfär-

dandet av garantin gjort uttryckligt

förbehåll mot dess giltighet i hän-

delse av studieavbrott.

Dessa bestämmelser gäller

också i fråga om utbildning med

en sådan inriktning som avses i

3 § tredje stycket, om eleven har

tagits in på ett program och därvid

getts garanti för att senare bli

intagen till en sådan utbildning.

Rätten att fullfölja utbildningen

enligt första stycket gäller även

efter ett studieavbrott på högst ett

läsår för studier utomlands. Det-

samma gäller i fråga om sådan

garanti som avses i andra stycket,

om inte skolhuvudmannen vid ut-

färdandet av garantin gjort uttryck-

ligt förbehåll mot dess giltighet i

händelse av studieavbrott.

17 §

En elev, som har tagits in på ett

nationellt program eller på en viss

gren inom ett sådant program och

påbörjat utbildningen men som

därefter flyttar från kommunen

eller samverkansområdet för ut-

bildningen, har rätt att fullfölja

utbildningen på det påbörjade pro-

grammet eller grenen där den nya

hemkommunen erbjuder sådan

utbildning. Erbjuder den nya hem-

kommunen inte programmet eller

grenen har eleven rätt att efter eget

val fullfölja sin utbildning i en an-

nan kommun eller ett landsting

som anordnar utbildningen.

En elev, som har tagits in på ett

nationellt program eller på en ut-

bildning med en viss inriktning

inom ett sådant program och på-

börjat utbildningen men som där-

efter flyttar från kommunen eller

samverkansområdet för utbild-

ningen, har rätt att fullfölja utbild-

ningen på det påbörjade program-

met eller inriktningen där den nya

hemkommunen erbjuder sådan

utbildning. Erbjuder den nya hem-

kommunen inte programmet eller

utbildning med den inriktningen

har eleven rätt att efter eget val

fullfölja sin utbildning i en annan

kommun eller ett landsting som

anordnar utbildningen.

18 §

Elever som önskar fullfölja sin

utbildning på en sådan nationellt

fastställd gren inom ett nationellt

program som inte erbjuds av deras

hemkommun bör, i mån av plats,

få flytta till gymnasieskolan i en

kommun eller ett landsting där den

önskade grenen anordnas. Styrel-

sen för utbildningen i den

kommun eller det landsting där

grenen anordnas beslutar om

sådant mottagande av en elev.

Elever som önskar fullfölja sin

utbildning med en sådan nationellt

fastställd inriktning inom ett natio-

nellt program som inte erbjuds av

deras hemkommun bör, om det

finns plats, få flytta till gymnasie-

skolan i en kommun eller ett

landsting där den önskade utbild-

ningen anordnas. Styrelsen för ut-

bildningen i den kommun eller det

landsting där utbildningen anord-

nas beslutar om sådant mottagande

av en elev.

Styrelsens beslut får inte överklagas.

24 §

I fall som avses i 22 och 23 §§

är dock hemkommunen inte

skyldig att betala ersättning, om

det är fråga om

1. ett nationellt program eller en

nationellt fastställd gren av ett så-

dant program som kommunen

själv erbjuder, utom då eleven har

tagits emot med stöd av 8 § tredje

stycket 1 och 3 eller 29 §, eller

2. en lokalt fastställd gren inom

de nationella programmen.

I fall som avses i 22 och 23 §§

är dock hemkommunen inte

skyldig att betala ersättning, om

det är fråga om

1. ett nationellt program eller ut-

bildning med en nationellt fast-

ställd inriktning inom ett sådant

program som kommunen själv er-

bjuder, utom då eleven har tagits

emot med stöd av 8 § tredje

stycket 1 och 3 eller 29 §, eller

2. utbildning med en lokalt fast-

ställd inriktning inom de nationella

programmen.

_______________

1. Denna lag träder i kraft, om inte annat framgår nedan, den 1 januari

2000, och skall tillämpas på utbildning som påbörjas efter den 1 juli

2000. Äldre bestämmelser skall tillämpas på utbildning som har

påbörjats före den 1 juli 2000.

2. Ändringarna i 5 kap. 4 b § första och andra stycket, träder i kraft den

1 juli 1999.

 Bilaga 1

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Nationella program

Barn- och fritidsprogrammet

Byggprogrammet

Elprogrammet

Energiprogrammet

Estetiska programmet

Fordonsprogrammet

Handels- och

administrationsprogrammet

Hantverksprogrammet

Hotell- och restaurangprogrammet

Industriprogrammet

Livsmedelsprogrammet

Medieprogrammet

Naturbruksprogrammet

Naturvetenskapsprogrammet

Omvårdnadsprogrammet

Samhällsvetenskapsprogrammet

Nationella program

Barn- och fritidsprogrammet

Byggprogrammet

Elprogrammet

Energiprogrammet

Estetiska programmet

Fordonsprogrammet

Handels- och

administrationsprogrammet

Hantverksprogrammet

Hotell- och restaurangprogrammet

Industriprogrammet

Livsmedelsprogrammet

Medieprogrammet

Naturbruksprogrammet

Naturvetenskapsprogrammet

Omvårdnadsprogrammet

Samhällsvetenskapsprogrammet

Teknikprogrammet

 Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Riktvärden för utbildningens omfattning för gymnasieskolans

treåriga nationella program i timmar om 60 minuter för ämnen och

totalt

___________________________________________________________

 Estetiskt Naturveten- Samhällsvetenskaps- Övriga

 program skapsprogram program program

 Natur- Teknisk Ekono- Huma- Sam-

 veten- gren misk nistisk hälls-

 skaplig gren gren veten-

 gren skaplig

 gren

Ämnen:

Svenska/Svenska

som andraspråk 200 200 200 200 200 200 200

Engelska 150 150 150 150 150 150 110

Samhällskunskap 90 90 90 90 90 300 90

Religionskunskap 30 30 30 60 60 60 30

Matematik 150 300/240 300/240 200 150 200 110

Naturkunskap 30 30 30 100 100 100 30

Idrott och hälsa 80 130 80 130 130 130 80

Estetisk verksamhet 30 30 30 30 30 30 30

Historia 80 80 80 80 190 190

Filosofi 40/0 40/0 40 40

Psykologi 0/40 0/40 40 40

Geografi 50 140

Språk 2 190 190 190 190 190

Språk 3 0/190 190

Latin med allmän

språkkunskap/språk 4 240/190

Fördjupning i humaniora

eller samhällsvetenskap 60/110 60

Fysik 220 220

Kemi 180 140

Biologi 110 50

Estetiska ämnen 990

Ekonomiska ämnen 510/320

Miljökunskap 0/60 0/60

Tekniska ämnen 60 270

Yrkesämnen 1370

Individuella val 190 190 190 190 190 190 190

Lokalt tillägg/ämnes-

anknuten praktik 110 100 80 110 80 110 110

Summa under-

visningstid 2130 2130 2130 2130 2130 2130 2350

Specialarbete 20 20 20 20 20 20 20

Totalt garanterat

antal timmar 2150 2150 2150 2150 2150 2150 2370

Alternativstreck innebär val mellan alternativ inom gren av program.

 Bilaga 2

Föreslagen lydelse

Poängplan för nationella och specialutformade program i

gymnasieskolan

Ämne gymnasiepoäng

Ämnen som i nedan angiven omfattning

ingår i alla nationella och specialutformade

program, (Kärnämnen)

Svenska/Svenska

 som andraspråk 200

Engelska 100

Matematik 100

Idrott och hälsa 100

Samhällskunskap 100

Religionskunskap 50

Naturkunskap 50

Estetisk verksamhet 50

Ämnen genom vilka programmet 1 450

får sin karaktär inklusive examens-

arbete om 100 gymnasiepoäng

Individuella val 300

Summa gymnasiepoäng 2 500

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen bemyndigade den 21 april 1994 det statsråd som har till

uppgift att föredra ärenden om skola och vuxenutbildning att tillkalla en

parlamentariskt sammansatt kommitté med uppgift att följa utvecklingen

i gymnasieskolan (dir. 1994:29). Kommittén antog namnet Kommittén

för gymnasieskolans utveckling. Den 24 november 1994 beslutade rege-

ringen om tilläggsdirektiv för kommittén (dir. 1994:128).

Kommittén för gymnasieskolans utveckling lämnade dels i januari

1996 ett delbetänkande Den nya gymnasieskolan hur går det? (SOU

1996:1), dels i december 1996 ett andra delbetänkande Den nya gymn-

asieskolan steg för steg (SOU 1997:1), dels i augusti 1997 slut-

betänkandet Den nya gymnasieskolan problem och möjligheter (SOU

1997:107). En sammanställning av remissyttrandena över betänkandet

SOU 1997:1 finns tillgänglig i Utbildningsdepartementet (dnr 97/194/S).

En sammanfattning av betänkandet SOU 1997:107 finns i bilaga 1.

I regeringens skrivelse Utvecklingsplan för förskola, skola och

vuxenutbildning kvalitet och likvärdighet (Skr. 1996/97:112) redovisa-

des flera initiativ och bedömningar som rör gymnasieskolans fortsatta

utveckling, vilka även berör motsvarande utbildning i komvux. Inom

Utbildningsdepartementet tillsattes därefter en arbetsgrupp Gymnasie-

gruppen med uppgift att fördjupa och konkretisera den inriktning som

angavs i utvecklingsplanen. Resultatet av gruppens arbete finns i rappor-

ten Gymnasieskola i ständig utveckling (Ds 1997:78). En samman-

fattning av rapporten finns i bilaga 2. SOU 1997:107 och Ds 1997:78 har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna och en

sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 3.

 En särskild arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet Praktik-

programgruppen har haft i uppdrag att överväga hur innehållet i det

individuella programmet kan stärkas. Gruppens arbete redovisades den

23 april 1998 i rapporten PRIV en ny väg mot ett nationellt program

(Ds 1998:27). Rapporten remissbehandlas för närvarande. Regeringen

avser att senare ta ställning till dessa förslag. Ett förtydligande av vad

som kan ske redan inom ramen för nu gällande bestämmelser för det

individuella programmet tas upp i denna proposition.

4 Sverige en stark och dynamisk

kunskapsnation

Utbildning är en investering för framtiden. Arbetskraftens utbildning och

kompetens har avgörande betydelse för produktivitetsutveckling och till-

växt. Utbildning är också en fråga om fördelningspolitik och rättvisa. En

väl fungerande arbetsmarknad förutsätter starka och trygga individer,

som har en beredskap att ta till sig nyheter, är aktivt beredda att med-

verka i förändringar och att lära nytt samt har möjlighet att göra egna val.

Därför är fördelningen av utbildning ytterst en fråga om en rättvis fördel-

ning av samhällets utbildningsresurser och om människors levnadsför-

hållanden i stort. Tillgången till utbildning och kompetensutveckling är

avgörande för Sveriges möjligheter att hävda sig i den internationella

konkurrensen och för att trygga och utveckla vår gemensamma välfärd.

Sveriges befolkning har visserligen en förhållandevis hög genomsnittlig

kompetens och utbildning, men för att Sverige skall kunna hävda sig i

framtida internationell konkurrens krävs ytterligare utbyggnad av utbild-

ningsväsendet och inte minst utbildningar inom teknik, naturvetenskap

och IT.

Sverige har valt väg. Vi skall konkurrera med kunskap och kompetens

 inte med låga löner. Den internationella utvecklingen med hårdnande

konkurrens och strukturomvandling ställer höga krav på utvecklingsför-

måga, flexibilitet och ett ständigt lärande. Genom kunskaper och utbild-

ning skall vi främja välstånd och välfärd. Sveriges framtid ligger i en

kvalificerad arbetskraft med god utbildning. För att hålla jämna steg med

omvärlden måste vårt svenska utbildningssystem ha en sådan inriktning

och en sådan kvalitet att eleverna får en god grund för att möta framti-

dens krav på kontinuerligt lärande i och utanför arbetslivet. Den svenska

modellen med ett stort offentligt finansierat utbildningsväsende ger goda

förutsättningar för att det livslånga lärandet skall komma alla till del och

bli en verksam motor i tillväxten och fördelningspolitiken.

Sverige satsar nu kraftigt på utbildning för att uppnå uthållig, hög

tillväxt och växande sysselsättning. Den viktiga grunden för vårt samhäl-

les och individens framtida utveckling läggs redan i förskolan och fort-

sätter i grund- och gymnasieskolan. I kommunal vuxenutbildning kan

vuxna med kort tidigare utbildning skaffa sig gymnasiekompetens för att

bättre kunna möta det moderna samhällets krav och ta vara på dess

möjligheter. Genom kunskapslyftet har en kraftfull utökning gjorts av

vuxnas möjligheter att få gymnasial utbildning. Samtidigt sker en be-

tydande utbyggnad av högskolan över hela landet och försöksverksam-

heten med kvalificerad yrkesutbildning utökas.

Alla behöver gymnasiekompetens som grund

Utbildning har central betydelse för alla människors möjligheter att

förverkliga sig själva, att utveckla sin personlighet och sina inneboende

möjligheter. Utbildningens betydelse när det gäller att möta förändringar

i samhälle och arbetsliv kan inte överskattas. Utbildning kan bidra till en

högre kvalitet i individens personliga, sociala och yrkesmässiga utveck-

ling. Därför måste utbildningsmöjligheterna kom alla till del, så att alla

får goda möjligheter till arbete och deltagande i samhällslivet.

Till följd av internationalisering, hög förändringstakt i produktionen

med allt större inslag av kunskapsintensiv produktion och nya organi-

sationsformer ökar näringslivets behov av relevant kompetens hos arbets-

kraften. Detta ställer stora krav på kunskap, kompetens, flexibilitet och

utvecklingsförmåga. Det som produceras kommer i framtiden i allt större

utsträckning att bygga på kunskap, effektivitet och kreativitet.

Den allmänna utbildningsnivån måste fortlöpande anpassas till sam-

hällets och arbetslivets utveckling. Under 1980-talet kunde ungdomar i

stället för att fortsätta till gymnasieskolan direkt efter grundskolan välja

att arbeta några år för att senare återuppta sina studier. I dag är den möj-

ligheten i det närmaste obefintlig. För dem som nu skall ut i arbetslivet

finns det praktiskt taget inte någon arbetsmarknad, om man inte har lägst

en gymnasiekompetens. För den som söker sig ut på arbetsmarknaden

gäller det att ha en bred kunskapsbas och en beredskap för kompetens-

utveckling, som gör att man är efterfrågad och anställningsbar i ett rela-

tivt brett spektrum av branscher. En gedigen grund för fortsatt lärande är

en nödvändig förutsättning för dem som går direkt från gymnasieskolan

till yrkesverksamhet i arbetslivet. I dag behöver också allt fler en hög-

skoleutbildning som plattform för kvalificerade uppgifter i arbetslivet.

Därför måste den gymnasiala utbildningen erbjuda allt fler en bred grund

för fortsatt lärande.

Det finns inga indikationer på att utvecklingstakten i arbetslivet kom-

mer att minska. Tvärtom pekar alla tecken på att framtiden kommer att

innebära att individen får uppleva allt tätare förändringar och ställas inför

än fler alternativ. Därmed ställs nya och högre krav på kunskaper och

kompetens. En bred allmän kunskapsbas är det viktigaste verktyget för

att individen skall förmå att hantera och bemästra en föränderlig verklig-

het. Utbildning, utveckling och kompetens skall prägla hela Sverige.

Utvecklingen medför samtidigt risker för nya klyftor i samhälle och

arbetsliv. En bristfällig utbildning riskerar att bli ett allt större handikapp.

Det gäller inte bara i arbetslivet utan även i samhället som helhet. Indi-

videns möjligheter att påverka, att göra sin röst hörd och ta ställning i

viktiga frågor är intimt förknippade med individens kunskaper.

Rationaliseringar och effektiviseringar har ökat såväl industrins som

den offentliga sektorns produktivitet och minskat behovet av arbetskraft,

i synnerhet av arbetskraft med kort utbildning. Antalet sysselsatta med

enbart folk- eller grundskola har minskat inom alla sektorer, medan

huvuddelen av de nya arbetstillfällen som tillkommit ställer högre krav

på kvalifikationer. Denna utveckling ställer gymnasieskolan inför en stor

utmaning att utforma sin verksamhet så att man undviker att nya klyftor

skapas.

Målen skall uppnås det är inte kraven som skall sänkas

Gymnasieskolans uppgift är att kvalificera eleverna i tre avseenden: för

ett demokratiskt samhällsliv, för ett utvecklande arbetsliv och för vidare

studier. För att gymnasieskolan skall kunna ge alla en god grund, är det

viktigt att slå vakt om principen att samtliga program i gymnasieskolan

skall ge en bred grund som underlättar personlig utveckling, vidare

studier och ett livslångt lärande. Motsvarande krav ställs även på den

gymnasiala vuxenutbildningen.

Samhället har ett ansvar att göra sitt yttersta för att ingen skall behöva

gå vidare genom livet utan den grund som gymnasieskolan ger. Gymna-

sieskolan måste utformas så att den upplevs som meningsfull av alla ung-

domar och motiverar dem att anstränga sig. Gymnasieskolan får inte av

några elever betraktas eller upplevas som en allmänt uppehållande

åtgärd. Eftersom olika individer har olika förutsättningar måste

undervisningen anpassas efter individens behov och förutsättningar.

Ambitionen måste således vara att genom stöd och stimulans ge varje

elev möjlighet att uppnå målen.

Genom de behörighetsvillkor för nationella och specialutformade pro-

gram som gäller fr.o.m. läsåret 1998/99 krävs numera att målen i

svenska/svenska som andraspråk, engelska och matematik, måste vara

uppnådda innan en elev tas in på ett nationellt eller ett specialutformat

program, eftersom dessa kunskaper är en förutsättning för att klara

studierna på gymnasial nivå. Detta innebär en skärpning av behörighets-

kraven. En elev som avslutat årskurs 9 i grundskolan utan att ha uppnått

dessa kunskapsrelaterade behörighetsvillkor kan inhämta dessa kunska-

per genom studier på gymnasieskolans individuella program. De skärpta

intagningskraven bör generellt sett medföra att eleverna i fortsättningen

börjar på de nationella och specialutformade programmen med en bättre

grund.

Samarbetet mellan gymnasieskolan och arbetslivet måste utvecklas

Ett väl fungerande samarbete mellan gymnasieskolan och arbetslivet är

en förutsättning för att gymnasieskolan skall kunna erbjuda en utbildning

med tillräcklig aktualitet och kvalitet. Det är därför av stor vikt att arbets-

livets engagemang i gymnasieskolan kan öka. Möjligheterna till samver-

kan mellan skolan och arbetslivet måste utvecklas för att förbättra kvali-

teten i all gymnasieutbildning; i synnerhet i yrkesutbildningen. Det lokala

arbetslivet måste få större möjligheter att medverka i gymnasieskolans

utbildning. Särskilda lokala organ för samarbete i fasta former, t.ex. pro-

gramråd, bör inrättas vid varje gymnasieskola. Den nya moderna

lärlingsutbildningen, som nu införs i form av pilotprojekt, måste hålla en

hög kvalitet som svarar mot kraven i dagens och morgondagens arbetsliv.

Övergången till högskolan

Den högre utbildningen och forskningen har avgörande betydelse för

samhällsutvecklingen och utvecklingen av ett konkurrenskraftigt arbets-

liv. Universitet och högskolor utgör också regionala resurser för kunskap

och information. I dag går ca 37 procent av en årskull över till högskolan

inom tre år efter gymnasieskolan. Från att ha omfattat ca 200 000 studen-

ter år 1985 har högskolan expanderat till att omfatta ca 300 000 studenter

år 1995. Dagens och framtidens arbetsmarknad kräver i ökande grad

eftergymnasial yrkeskompetens. Detta medför också att en ökad andel

studenter måste beredas plats i högskolan.

En av gymnasieskolans viktigaste uppgifter är att förbereda eleverna

för högskolestudier. För att gymnasieskolan skall ge alla en god grund

för studier och yrkesarbete, är det viktigt att samtliga program i den nya

gymnasieskolan ger en bred grund för ett livslångt lärande. Det innebär

att inget program får bli en återvändsgränd. Behörighetsreglerna för till-

träde till högskolan har funktionen att garantera att studenterna har en

viss allmän kunskapsnivå för att kunna tillgodogöra sig studierna i hög-

skolan. De nya regler för tillträde till högskolan som riksdagen fattade

beslut om 1996, innebar en inte obetydlig skärpning av reglerna för

behörighet till högskolan. Reglerna innebär att de som har ett slutbetyg

från ett nationellt eller specialutformat program och har lägst betyget

Godkänd på kurser motsvarande 90 procent av vad som krävs för ett

fullständigt program har grundläggande behörighet. Av de elever som

avslutade gymnasieskolan våren 1997 uppfyllde drygt 80 procent kraven

för grundläggande behörighet.

I dag behöver alla elever som fullföljer gymnasieskolan med minst

godkända betyg i kärnämnena utöver grundläggande behörighet även

särskild behörighet för flera högskoleutbildningar. För t.ex. högskole-

utbildningar inom det naturvetenskapliga området krävs ofta behörighet i

ämnen från främst naturvetenskapsprogrammet. Regeringen har givit

Skolverket i uppdrag att vid översynen av de nationella programmen, i

samråd med Högskoleverket, göra det möjligt att elever på program med

yrkesämnen i högre utsträckning kan ges särskild behörighet, t.ex. bör

omvårdnadsprogrammet ge behörighet till vårdutbildningar inom hög-

skolan såsom sjuksköterskeutbildningen. Den gymnasiala vuxenutbild-

ningen har därutöver en strategisk betydelse för att bl.a. ge elever som

lämnat gymnasieskolan ytterligare möjlighet till kompletterande studier

för att erhålla en viss särskild behörighet.

För att säkra tillgången till väl kvalificerade sökande till högskolan är

det viktigt att gymnasieskolan fortsätter att utvecklas kvalitativt - både

vad gäller måluppfyllelse och sättet att arbeta.

Gymnasiereformen skall utvecklas vidare

Den gymnasiereform som genomfördes efter propositionen Växa med

kunskaper (prop. 1990/91:85, bet. 1990/91:UbU16, rskr. 1990/91:356)

har lagt grunden för en fortsatt utveckling. Reformeringen av gymnasie-

skolan och den gymnasiala vuxenutbildningen har skett mycket snabbt.

Genomförandet av reformen försvårades av att den nya läroplanen och

det nya betygssystemet inte var färdiga då reformen började genomföras

och av att kursplanerna inledningsvis var av provisorisk karaktär. Dessa

problem har visserligen varit av övergående art, men de har inneburit

påfrestningar för lärare, skolledare och elever. Nu behöver skolan stabila

och långsiktiga planeringsförutsättningar som skapar förutsättningar för

en kontinuerlig utveckling. Gymnasieskolans resultat är goda interna-

tionellt sett mycket goda. Vi får inte slå oss till ro med detta. Den fort-

satta utvecklingen skall ske genom löpande översyn för att möta fram-

tidens krav på en utbildning av hög kvalitet.

Ett område som särskilt måste uppmärksammas och utvecklas är ele-

vernas inflytande över verksamheten i skolan. Eleverna måste känna att

de blir sedda och hörda i skolan. De måste få möjligheter att påverka sitt

eget lärande och därmed kunna ta ett ansvar för sin utbildning. Detta

förutsätter att elevinflytandet utvecklas. Det är en allvarlig varning när

gymnasieelever anser att de har minst inflytande vad gäller undervisning-

en i allmänna ämnen. Elever måste få inflytande över sin vardag i skolan

inte endast av demokratiska skäl utan även av det skälet att delaktighet är

en viktig förutsättning för lärande. Skolan får inte infantilisera det upp-

växande släktet. Hur undervisningen läggs upp och bedrivs har stor be-

tydelse för såväl flickors som pojkars delaktighet och engagemang. Ung-

domar har rätt att bli tagna på allvar och känna sig delaktiga. Demokratin

får inte reduceras till en innehållslös formalitet. I skolan skall demokrati

och människovärde realiseras, respekteras och utvecklas. Skolan är en

arbetsplats som innebär både rättigheter och skyldigheter för eleverna.

IT påverkar skolan

Arbets- och samhällslivet påverkas kraftigt av informationsteknikens

snabba utveckling. IT:s genombrott inom i stort sett alla områden,

medför att kunskap om tekniken och förmåga att använda den håller på

att bli en grundförutsättning för att komma in på arbetsmarknaden. IT får

alltmer rollen av en grundläggande infrastruktur i det moderna samhället.

Information och hjälpmedel för informationssökning är i stor utsträck-

ning tillgängligt utanför skolan. Detta får konsekvenser för skolans sam-

hällsuppdrag. Alla elever måste i dag kunna använda IT som ett verktyg

för kommunikation.

Skolans generella uppgift att ge alla elever en likvärdig utbildning

rymmer en kompensatorisk rättvisefråga att ge alla elever oavsett bak-

grund, kön och bostadsort kunskaper för att använda IT som en för-

beredelse för arbetslivet. Därmed har skolan ett särskilt ansvar för att

motverka uppkomsten av nya kunskapsklyftor mellan dem som har

tillgång till IT i hemmet och dem som saknar detta. Alla ungdomar som

lämnar skolan måste ha de grundläggande och nödvändiga kunskaperna

för att kunna använda datorn som ett modernt informationsverktyg.

Den nya tekniken ändrar förutsättningarna för lärande, vilket också

påverkar skolan. IT är ett pedagogiskt verktyg som kan bidra till att

utveckla elevaktiva arbetssätt och förnya undervisningen. Klassrummet

vidgas genom att IT ger tillgång till oerhört omfattande informations-

källor. Det stora utbudet av information ställer dock krav på att eleverna

skall kunna formulera problem och på en kritisk hållning för att de skall

kunna urskilja relevant information. Läraren får en viktig roll som hand-

ledare när information skall omvandlas till kunskap. Lärarnas kunskaper

när det gäller användningen av IT som verktyg i den pedagogiska verk-

samheten har stor betydelse för utvecklingen av lärandet i skolan.

Regeringen kommer inom kort att i en särskild skrivelse till riksdagen

presentera ett program för IT i skolan.

Kontinuerlig utveckling

De största förändringarna av gymnasieskolan under senare år har gällt de

tidigare tvååriga yrkesutbildningarna. Till följd av arbetslivets snabba

utveckling har det viktigaste målet varit att höja den allmänna utbild-

ningsnivån och att förbereda alla för ett livslångt lärande. Redan vid

riksdagens behandling av propositionen Växa med kunskaper framhölls

att reformen skall ses som en grund för fortsatt utveckling av gymnasie-

utbildningen. Förslagen i det följande syftar till att stärka och befästa

kvaliteten i de gymnasiala utbildningarna.

5 Utvecklingen inom vuxenutbildningen

Vuxenutbildningen befinner sig för närvarande i ett intensivt utvecklings-

och förnyelseskede, samtidigt som omfattningen kraftigt utökas. Detta

sker i huvudsak till följd av kunskapslyftet den femåriga vuxenutbild-

ningssatsningen som inleddes den 1 juli 1997. Satsningen skall bidra till

att utveckla och förnya vuxenutbildningen, så att den bättre kan anpassas

till de krav som individen, arbetslivet och samhället ställer. Kunskaps-

lyftet har initierat ett brett utvecklingsarbete i praktiskt taget samtliga

kommuner. Utgångspunkten är att vuxenutbildningen har fått en vidgad

och delvis ny roll. Vuxenutbildningen har inte längre enbart en kompen-

satorisk funktion att ge vuxna möjlighet att skaffa sig de kunskaper som

dagens ungdomar får i gymnasieskolan. Vuxenutbildningen måste också

medverka i en ständig kompetenshöjning och uppgradering av kunska-

perna i takt med förändringarna i arbetslivet och samhället. Den utveck-

ling som nu pågår inom vuxenutbildningen utgör ett led i en successiv

reformering, där målet är att skapa en infrastruktur för livslångt lärande,

som är anpassad till ständiga och allt snabbare förändringar.

Som ett led i vuxenutbildningens förnyelse pågår också ett utrednings-

arbete, där flera kommittéer har i uppdrag att föreslå förändringar. Rege-

ringen tillsatte år 1995 en parlamentarisk kommitté, Kunskapslyftskom-

mittén, med uppdrag att lägga förslag om en förnyelse av hela vuxen-

utbildningen. Kommittén fick genom tilläggsdirektiv hösten 1996 (dir.

1996:71) i uppdrag att följa den femåriga satsningen och den verksamhet

som kommer till stånd till följd av denna. Kommittén har även ett sam-

ordningsansvar för utvärdering av kunskapslyftet och skall svara för att

nationella fristående utvärderingar kommer till stånd. Kommittén skall

som underlag för den stegvisa reformeringen av vuxenutbildningen

årligen rapportera till regeringen. Den första rapporten Vuxenutbildning

och livslångt lärande, Situationen inför och under första året med

kunskapslyftet (SOU 1998:51) överlämnades i april 1998. Nästa rapport

kommer att lämnas den 1 april 1999. Uppdraget skall vara slutfört senast

den 1 mars 2000.

Regeringen tillkallade i augusti 1996 Delegationen för kunskapslyftet

med uppgift att förbereda och i ett inledningsskede leda vuxenutbild-

ningssatsningen. Delegationen har utarbetat förslag till fördelning av

medel till kommunerna och har lett verksamheten under det första året.

Arbetet har bedrivits i en dialog mellan delegationen och samtliga kom-

muner i landet. Dialogen har bl.a. syftat till att ge utrymme för lokal och

regional anpassning och utveckling och samtidigt upprätthålla de natio-

nella målen för satsningen. Från den 1 juli 1998 skall Skolverket ta över

ansvaret för verksamheten.

Distansutbildningskommittén (dir. 1995:07) skall före halvårsskiftet

1998 lägga förslag på hur användningen av distansmetoder kan främjas.

Mot bakgrund av de utredningar, den satsning och den utveckling som

nu pågår inom vuxenutbildningen avser regeringen att senare återkomma

till riksdagen med förslag som rör förändringar inom vuxenutbildningen.

Den proposition om gymnasieutbildning som regeringen nu presenterar

tar därför sin huvudsakliga utgångspunkt i utbildning för ungdomar i

gymnasieskolan och ungdomsskolans behov av förändring och utveck-

ling, men förslagen berör delvis även vuxenutbildningen.

Eftersom den gymnasiala vuxenutbildningen och gymnasieskolan

sedan 1992 har gemensamma måldokument får de förändringar i gym-

nasieskolan som föreslås i denna proposition också konsekvenser för

vuxenutbildningen. Vuxenutbildningen skall nå samma mål som gymna-

sieskolan och ge samma kompetens och behörighet. Därför är måldoku-

menten gemensamma för skolformerna. Detta är en viktig princip som

måste upprätthållas även för framtiden. Det innebär att en rad förslag i

denna proposition i tillämpliga delar också skall vara giltiga för gym-

nasial vuxenutbildning. Det gäller exempelvis förslag om kurserna inom

det nya teknikprogrammet, gymnasieexamen, prov och kvalitetssäkring

samt beräkningar av gymnasiepoäng. Vissa andra förslag i denna propo-

sition är dock inte omedelbart tillämpliga för vuxenutbildningen utan

kommer att kräva ytterligare överväganden innan slutlig ställning kan tas

till hur de bör påverka vuxenutbildningen.

Den utveckling som nu sker av vuxenutbildningen kommer att ytter-

ligare öka kraven på flexibilitet och individuell anpassning, vilket för-

ändrar såväl de pedagogiska som de organisatoriska förutsättningarna för

vuxenutbildningen. Det kan komma att innebära att vuxenutbildningen på

vissa områden utvecklas annorlunda än gymnasieskolan. Exempelvis

kommer utvecklingen i arbetslivet och kopplingen till kompetensutveck-

lingen i arbetslivet att ställa krav på nya och delvis annorlunda samver-

kansformer mellan vuxenutbildningen och arbetslivet än de som gäller

ungdomsskolan. Detta ökar kravet på att de gemensamma målen upprätt-

hålls. För att det skall vara möjligt måste förändringar av styrdokument

och utformning av kursplaner, nationella prov m.m. anpassas till de

speciella förutsättningar som gäller för vuxenutbildningen respektive

ungdomsskolan.

Samtidigt skapar den utveckling som nu sker i vuxenutbildningen och i

gymnasieskolan nya och stora möjligheter att ömsesidigt berika varandra

såväl pedagogiskt som organisatoriskt. Den förnyelse av vuxenutbild-

ningen som nu sker inom ramen för arbetet med kunskapslyftet i alla

kommuner bör kunna bli en positiv inspirationskälla också för gymnasie-

skolan. På motsvarande sätt bör de förändringar som nu sker i gymnasie-

skolan kunna bidra i reformeringen av vuxenutbildningen. Genom att nu

ömsesidigt ta tillvara och utnyttja varandras erfarenheter och kunskaper

kan utvecklingen i båda skolformerna påskyndas och berikas ytterligare.

6 Strukturen på nationella program

6.1 Strukturen i dagens gymnasieskola

Nationella och specialutformade program

Gymnasieskolan är uppdelad i 16 nationella program, varav 14 innehåller

yrkesämnen. De flesta programmen grendelas från årskurs 2. (Se närmare

i Bilaga 1). För alla nationella program finns nationellt fastställda pro-

grammål.

Dagens situation

Inom samtliga program, både grendelade och icke grendelade, finns

möjligheter till ytterligare specialisering genom att eleverna kan välja

bland ett antal valbara kurser. Inom t.ex. naturbruksprogrammet, som

inte har några nationella grenar, finns möjlighet att specialisera sig

genom val av kurser inom bl.a. områdena naturbruk, trädgårds-, skogs-

och djurskötsel. På industriprogrammet kan specialisering ske dels

genom val av nationella grenar, dels genom val av kurser inom en gren,

t.ex. underhållsteknik och svetsteknik. I vissa fall är skillnaderna mellan

olika specialiseringar på ett grenlöst program större än skillnaderna

mellan två nationella grenar, t.ex. hantverksprogrammets olika

specialiseringar båtbyggeri respektive frisörutbildning jämfört med

hotell- och restaurangprogrammets grenar för restaurang respektive

storhushåll.

Utöver de nationella grenarna har ett stort antal lokala grenar utveck-

lats inom de nationella programmens ramar. Fr.o.m. läsåret 1998/99

upphör elevernas rätt att bli mottagna i första hand till ett nationellt

program under åberopande av att det inom det nationella programmet

anordnas en lokal gren som inte erbjuds av hemkommunen.

För alla gymnasieskolans program finns en gemensam basutbildning,

åtta kärnämnen, som omfattar ungefär en tredjedel av studietiden.

Kursplanerna i kärnämnena fastställs av regeringen, medan Skolverket

fastställer kursplanerna i de olika karaktärsämnena. Genom att vissa

kurser fastställts som gemensamma för hela programmet framhävs pro-

grammets karaktär. På vissa program kan kurser utöver kärnämneskurser

i ett ämne även vara ett karaktärsämne, t.ex. matematik på naturveten-

skapsprogrammet. Alla ämnen består av en eller flera kurser. Eleven kan

välja bland vissa s.k. valbara kurser.

Inom alla program ingår 190 gymnasiepoäng för elevernas individuella

val. Här kan eleverna t.ex. välja att studera ytterligare ett främmande

språk eller välja kurser från andra program.

På alla program skall en elev självständigt genomföra och redovisa ett

specialarbete.

För elever som har andra önskemål än dem som kan tillgodoses inom

ramen för de 16 nationella programmen, finns alternativet specialutfor-

made program. Ett specialutformat program kan utformas individuellt för

en elev eller gemensamt för en grupp elever. Styrelsen för utbildningen

beslutar om utformningen av ett sådant program. De specialutformade

programmen skall i likhet med de nationella programmen kunna ligga till

grund för fortsatt utbildning på högskolenivå eller för yrkesverksamhet.

Specialutformade program innehåller alltid de åtta kärnämnena, men de

kan sedan bestå av kurser från t.ex. flera olika nationella program och

lokalt fastställda kurser.

Lokala grenar

Styrelsen för utbildningen får enligt 2 kap. 9 § gymnasieförordningen

(1992:394) besluta att inrätta lokala grenar för att tillgodose ett sådant

lokalt eller regionalt utbildningsbehov som de nationellt fastställda pro-

grammen och grenarna inte tillgodoser. En lokal gren kan omfatta andra

och/eller enbart tredje utbildningsåret på programmet.

Omfattningen av lokala grenar har ökat kraftigt sedan möjligheten

infördes i den nya gymnasieskolan.

Individuellt program

För elever som inte är behöriga att komma in på ett nationellt program

eller har andra särskilda skäl finns det individuella programmet, som syf-

tar till att stimulera eleven att senare gå över till ett nationellt eller

specialutformat program eller att genom en mer traditionell form av

lärlingsutbildning förena en anställning som syftar till yrkesutbildning

med studier av vissa ämnen i gymnasieskolan. Programmet kan också

användas för utbildningar för udda yrken samt för elever med speciella

behov.

Studietid, kurser och poäng

Timplanen för de olika nationella programmen anger riktvärden för un-

dervisningstiden per ämne för de tre åren sammantaget. Varje ämne delas

in i en eller flera kurser. För varje kurs skall i kursplanen anges hur

många gymnasiepoäng kursen omfattar. Gymnasiepoängen beräknas med

utgångspunkt i timplanen. För varje ämne motsvarar antalet gymnasie-

poäng antalet undervisningstimmar i ämnet. För fullständig gymnasie-

utbildning krävs det 2 150 poäng på estetiskt, naturvetenskapligt eller

samhällsvetenskapligt program och 2 370 poäng på övriga program. De

specialutformade programmen skall, om de till övervägande del innehål-

ler yrkesinriktade kurser, omfatta 2 370 gymnasiepoäng och om de i hu-

vudsak består av studieförberedande kurser omfatta sammanlagt 2 150

gymnasiepoäng. När en elev har uppnått den sammanlagda gymnasie-

poäng som krävs för programmet har han/hon en fullständig gymnasieut-

bildning. Den normala studietiden är tre år, men en elev kan gå igenom

gymnasieskolan på kortare eller längre tid.

En elev får delta i en eller flera kurser som ligger utanför det full-

ständiga programmet, s.k. utökat program. En elev kan också befrias från

undervisning i en eller flera kurser, s.k. reducerat program. I bägge fal-

len är det rektor som beslutar.

6.2 En ny struktur för nationella program

Regeringens förslag: En ny gemensam struktur för nationella och

specialutformade program införs. Definitionen av begreppet gymna-

siepoäng ändras så att antalet gymnasiepoäng för en kurs skall utgöra

ett mått på kursens studieomfattning. Samtliga nationella och

specialutformade program i gymnasieskolan skall omfatta 2 500

gymnasiepoäng. På ett nationellt eller specialutformat program skall

kärnämnena omfatta 750 gymnasiepoäng. Lokalt tillägg slås samman

med ramen för individuella val. Det poängutrymme som därmed upp-

står skall användas för kurser som eleven väljer. Specialarbete tas

bort.

Specialisering inom nationella program skall göras genom val av

inriktning. Inriktningarna kan vara nationellt eller lokalt utformade.

En behörig sökande, som söker till ett nationellt program under åbe-

ropande av att det inom det sökta programmet anordnas en nationellt

fastställd inriktning som inte erbjuds av hemkommunen, skall jäm-

ställas med en behörig sökande som är hemmahörande i den kommun

som anordnar utbildningen. Begreppet gren utgår.

Undervisningen i gymnasieskolan skall kunna läggas ut på längre

tid än tre år och efter regeringens medgivande även på kortare tid.

Regeringens bedömning: Omfattningen av gymnasieskolans och den

gymnasiala vuxenutbildningens kurser bör vara 50, 100, 150 eller 200

gymnasiepoäng.

Definitionen av gymnasiepoäng bör ändras på samma sätt för gym-

nasial vuxenutbildning.

Arbetsgruppens förslag: Sammanfaller i stort med regeringens förslag

och bedömning.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som kommenterat arbets-

gruppens förslag är de flesta positiva.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen anser att

de nationella programmens uppbyggnad skall vara lätta överskåda och

alla program skall ha samma struktur. Varje program måste kunna för-

bereda för såväl arbetsliv som studier. En modern gymnasieskola skall

vara uppbyggd efter dagens behov och vara så konstruerad att den är

flexibel och framtidsinriktad. I en programutformad gymnasieskola skall

eleven utifrån sina framtidsplaner och intressen kunna välja inriktning

och kurser. Det bör, enligt regeringens mening, finnas likvärdiga valmöj-

ligheter inom varje program. Om en elev väljer ett program och vill byta

studieinriktning skall detta vara möjligt. Det kan antingen ske senare i

gymnasieskolan eller i gymnasial vuxenutbildning. Genom att kurserna i

gymnasial vuxenutbildning är desamma som i gymnasieskolan kan en

elev efter gymnasieskolan vid behov studera vidare i de ämnen som

krävs t.ex. för en viss yrkesutbildning eller för högskolestudier.

Förslagen och bedömningarna i detta avsnitt har dessa utgångspunkter.

Gymnasiepoäng och undervisningstid

Gymnasieskolans läroplan, programmål och kursplaner fokuserar mer på

kunskapskvaliteter än på innehåll och tid. Urvalet av stoff, hur stoffet

skall organiseras och vilka arbetssätt och arbetsformer som används är

lärarnas och elevernas gemensamma ansvar. Det är utifrån elevens

möjlighet att nå målen som undervisningstiden, arbetssättet och arbets-

formerna skall bestämmas.

Timplaner har av tradition haft en mycket styrande roll i skolans var-

dag. Dagar, veckor och terminer har styrts av schemat med timplanen

som rättesnöre. Den flexibilitet och individualisering som dagens skola

skall präglas av kräver ett annat tänkande än en nationell styrning av

tiden i de olika ämnena. Genom riksdagsbeslutet hösten 1997 med

anledning av propositionen Vissa skolfrågor m.m. (prop. 1995/96:206,

bet. 1996/97:UbU5, rskr. 1996/97:15) har begreppet minsta garanterad

undervisningstid i gymnasieskolan ändrats så att det endast avser den

totala tiden för ett program. För enskilda ämnen däremot har begreppet

ersatts med riktvärden för undervisningstiden i kurser motsvarande vad

som redan gällde för gymnasial vuxenutbildning. För varje ämne mot-

svarar därvid antalet gymnasiepoäng den undervisningstid som angivits

som ett riktvärde för ämnet. Detta innebär att kommunerna har rätt att

öka eller minska timtalen beroende hur mycket undervisning eleverna

behöver för att uppnå de kunskapsmål som anges i respektive kursplan.

Timplanen anger, som framhållits ovan, riktvärden per ämne. Rege-

ringen anser att det nu finns skäl att ta ytterligare ett steg genom att skilja

mellan gymnasiepoäng och undervisningstid. Enligt regeringens bedöm-

ning bör antalet gymnasiepoäng för en kurs i högre utsträckning än nu

ange kursens studieomfattning samt beräknade arbetsinsats och inte vara

ett mått på det antal lektioner som erbjuds eleverna. I dag omfattar

flertalet program totalt 2 370 gymnasiepoäng. Endast tre program (det

estetiska programmet, naturvetenskapsprogrammet och samhällsveten-

skapsprogrammet) omfattar ett lägre poängtal (2 150). Eftersom gym-

nasieskolan är treårig alla nationella program förutsätts kunna läsas på

lika lång tid bör antalet gymnasiepoäng vara lika på samtliga program.

För grundläggande behörighet till högskolan krävs att eleverna har

minst betyget Godkänd på kurser omfattande 90 procent av ett programs

totala omfattning uttryckt i gymnasiepoäng. Det betyder att kraven varie-

rar mellan programmen, så att det för elever på program med omfatt-

ningen 2 150 gymnasiepoäng fordras 1 935 gymnasiepoäng medan det

för elever från program med yrkesämnen krävs 2 135 gymnasiepoäng.

Regeringen anser att alla nationella program i gymnasieskolan skall

omfatta samma antal gymnasiepoäng. Då kan antalet gymnasiepoäng bli

ett mått på omfattningen och den beräknade arbetsinsatsen relaterat till

målen för gymnasieskolans kurser. Ett reviderat poängsystem bör grun-

das på en starkare koppling till arbetsinsatsen för eleverna och mindre på

antalet lektioner. Det vore dock olyckligt om antalet gymnasiepoäng för

ett nationellt program förändras allt för mycket i förhållande till dagens

situation. Därför föreslår regeringen att ett reviderat poängsystem skall

utgå från att varje veckas heltidsstudier bör motsvara i genomsnitt 25

gymnasiepoäng, dvs. 5 gymnasiepoäng per dag. En gymnasieutbildning

kan i princip sägas bedrivas under 100 effektiva veckor. Detta innebär att

gymnasieskolan med en ny definition av gymnasiepoäng omfattar 2 500

gymnasiepoäng. Samma omfång uttryckt i gymnasiepoäng skall även

gälla specialutformade program.

Jämfört med dagens system blir förändringen till 2 500 gymnasiepoäng

inte särskilt stor. För programmen med yrkesämnen blir skillnaden i

poäng mindre än exempelvis för naturvetenskapsprogrammet. Å andra

sidan finns det skäl att ge vissa ämneskurser ett högre poängtal, t.ex.

kurser i matematik. I dag finns fem kurser i matematik enligt nedan-

stående tabell.

Kurserna B-E bör - med tanke på målen i kursplanerna och på den

arbetsinsats som därmed krävs av eleverna - ges ett högre poängtal.

Med dagens urvalsregler till högskolan har både betyget på en kurs och

omfattningen, uttryckt i gymnasiepoäng, betydelse. Ju mer omfattande en

kurs är, desto större betydelse har betyget för kursen. Enligt regeringens

bedömning är det rimligt att de kurser som har störst betydelse för

högskolestudier får en ökad betydelse vid urvalet till högskolan. Detta

gäller bl.a. de mest kvalificerade kurserna i matematik. Genom en

revision av antalet gymnasiepoäng kan en sådan effekt erhållas.

Regeringen avser att ge Skolverket i uppdrag att göra en översyn av

kursernas omfattning samt att tillsammans med Högskoleverket lösa

eventuella övergångsproblem.

Elevens rätt till undervisning

En höjning av antalet gymnasiepoäng till 2 500 innebär inte att kraven

höjs eller att antalet undervisningstimmar bör förändras. Olika elever be-

höver olika lång tid för att nå utbildningsmålen i kurserna. Enligt

regeringens bedömning bör varje elev få möjlighet att bli minst godkänd

i de kurser som ingår i programmet. Undervisningen bör också ge

möjlighet att nå högre betyg än Godkänd. Skolhuvudmännen bör sträva

efter att erbjuda alla elever den undervisning som behövs för att förvärva

de kunskaper som gymnasieskolan skall ge.

För att säkra en miniminivå av lärarledd undervisning på ett nationellt

eller specialutformat program bör begreppet garanterad undervisningstid

finnas kvar på samma nivå som nu gäller, dvs. 2 370 undervisnings-

timmar för program med yrkesämnen och 2 150 för övriga program.

Antalet garanterade undervisningstimmar är därmed den minsta tid som

skall erbjudas eleverna. En särskild bestämmelse om elevernas rätt till

denna miniminivå bör tas in i en ny paragraf, 5 kap. 4 d §, i skollagen.

Hur undervisningstiden fördelas på ämnen och kurser ansvarar skolhu-

vudmannen för. Likaså bör det, enligt regeringens mening, vara möjligt

för skolhuvudmannen att anpassa undervisningen till eleverna genom att

lägga ut undervisningen under längre tid än tre år. I vissa fall kan det

vara motiverat att erbjuda ett nationellt eller specialutformat program på

kortare tid än tre år med bibehållande av den garanterade undervisnings-

tiden. Regeringen bör kunna medge att styrelsen får besluta om att

utbildningen får fördelas på en kortare tid än tre läsår. En ändring av

denna innebörd bör göras i 5 kap. 3 §.

Elevens rätt att få undervisning motsvarande det garanterade antalet

undervisningstimmar för programmet samt övriga effekter av regeringens

förslag måste följas upp och utvärderas. Skolhuvudmännen har, enligt

regeringens bedömning, skyldighet att följa upp och att kunna redovisa

att varje elev får den undervisning som han/hon har rätt till.

På nationell nivå ligger uppföljning och utvärderingen av elevens rätt

till undervisning på Skolverket. För närvarande pågår ett tillsynsarbete

genom Skolverket med anledning av att vissa kommuner använder sig av

s.k. lärarlösa lektioner.

Regeringen menar att undervisning är ett arbete som planeras av lärare

och elever tillsammans och som eleverna genomför under lärares

ledning. Om så inte är fallet kan verksamheten inte ingå i den garanterade

undervisningstiden. Något sådant som s.k. lärarlösa lektioner kan således

inte betraktas som undervisning. Regeringen avser att se över gymnasie-

förordningen i syfte att tydliggöra elevernas rätt till undervisning och

kraven på lärarledd undervisning.

Det kan dock i vissa fall finnas vissa skäl att minska den garanterade

undervisningstiden. Det kan bl.a. gälla för elever som följer kurser på

distans, där elevens lärande i större utsträckning än i traditionell under-

visning sker på egen hand. Det bör därför finnas en möjlighet för

regeringen att fastställa en lägre undervisningstid för sådan utbildnings-

verksamhet. Ett bemyndigande med den innebörden bör tas in i 5 kap.

4 d § skollagen. Regeringen bör samtidigt få bemyndigande att föreskriva

om garanterad undervisningstid för specialutformade program.

En ny struktur för ett nationellt eller specialutformat program

Avsikten med riksdagsbeslutet år 1991 om den reformerade gymnasie-

skolan var att skapa ett överskådligt och variationsrikt utbildningsutbud,

som skulle göra alla ungdomar motiverade att skaffa sig en

gymnasieutbildning. Eleverna skulle i större utsträckning än tidigare få

sina utbildningsval tillgodosedda, i första hand i fråga om program och

grenar men även genom val av kurser. Då de nationella programmen har

olika uppbyggnad försvåras överblicken och jämförbarheten mellan

programmen. Genom regeringens förslag om en revidering av defini-

tionen av gymnasiepoäng skapas förutsättningar till mer genomskinlig

programstruktur enligt följande figur.

En struktur av detta slag innebär flera fördelar. Bl.a. åskådliggörs pro-

grammens uppbyggnad tydligare genom att alla program får samma

struktur.

Regeringen föreslår att den totala ramen för kurser i kärnämnen skall

utgöra samma andel av ett nationellt program som nu. Genom att

poängtalet för ett program höjs till 2 500 bör kurserna i kärnämnena till-

sammans omfatta 750 gymnasiepoäng.

Val av inriktning inom ett nationellt program

Uppbyggnaden av ett program som figuren (s.30) visar kommer att bestå

av tre huvudblock: kärnämneskurser, karaktärsämneskurser samt ett

block för individuellt val av kurser. Inom blocket med karaktärsämnen

ingår, som regeringen föreslår i avsnitt 10 Examen på gymnasial nivå,

också ett examensarbete.

Inom ramen för karaktärsämnesblocket finns, utöver examensarbetet,

tre olika typer av kurser:

 kurser som är gemensamma, dvs. obligatoriska för alla som följer

programmet

 kurser som ger en inriktning, t.ex. en viss, mer specifikt yrkesför-

beredande profil

 kurser som är valbara inom blocket.

Detta innebär att olika specialiseringar inom ett program kan göras dels

genom val av inriktning, dels genom val av kurser inom inriktningen. I

samband med att programmen får en ny struktur bör begreppet inriktning

enligt regeringens uppfattning ersätta det nuvarande begreppet grenar.

Detta förslag stöds av huvuddelen av remissinstanserna.

De kurser som utgör en inriktning bör kunna vara olika många på olika

program och i vissa fall även vara gemensamma för flera program.

Exempelvis bör en inriktning mot datateknik kunna finnas både på elpro-

grammet och naturvetenskapsprogrammet, liksom att en inriktning mot

handel skall kunna finnas på flera program. En inriktning bör i de flesta

fall kunna variera från ca 300 till 1 000 gymnasiepoäng, vilket motsvarar

en studietid på en till tre terminer. Enligt regeringens bedömning

kommer antalet inriktningar att bli något fler än nuvarande antal grenar.

En elevs möjlighet att komma in på en nationell inriktning bör jäm-

ställas med vad som i dag gäller för nationell gren. Lokala grenar bör

ersättas med lokala inriktningar. Dagens system med riksrekryterande

lokala grenar blir riksrekryterande inriktningar.

De gemensamma kurserna i karaktärsämnena kan sägas utgöra den

karaktäristiska grunden för ett program, som tillsammans med kärnäm-

neskurserna blir den grund som minst skall svara mot programmålen.

Kurserna som ingår i en inriktning bidrar till att komplettera och fördjupa

programmålen.

Ett specialutformat program har i sig samma struktur som ett nationellt

program enligt regeringens förslag. Innehållet i blocket med karaktärs-

ämneskurser är, när det gäller ett sökbart specialutformat program för en

grupp av elever, en fråga för skolhuvudmannen att besluta om. Be-

träffande specialutformade program som bygger på individens önskan

om en särskilt utformad gymnasieutbildning, kan man i princip säga att

blocket med karaktärsämneskurser och det individuella valet tillsammans

utgör elevens val. Ett specialutformat program ger i det senare fallet

samma fria studievalsmöjligheter som i gymnasial vuxenutbildning.

Bestämmelserna om möjlighet till riksrekrytering för specialutformade

program består.

De nationella programmens innehåll och omfattning

Enligt gällande bestämmelser anger timplanerna i bilaga 2 till skollagen

(1985:1100) de ämnen som skall finnas i gymnasieskolan och riktvärden

för deras omfattning. Timplanerna anger vilka ämnen som ingår i respek-

tive program. Karaktärsämnena på naturvetenskapsprogrammet och

samhällsvetenskapsprogrammet är väl definierade i timplanerna. För

program med yrkesämnen anges däremot karaktärsämnena som ett enda

ämnesblock och programmen betecknas i timplanerna som övriga

program . Det estetiska programmet intar i detta avseende en mellanställ-

ning. Timplanernas utformning kan ge sken av att gymnasieskolan egent-

ligen består av endast naturvetenskapsprogrammet och samhällsveten-

skapsprogrammet eller att det är dessa program som utgjort mönstret för

den reformerade gymnasieskolan. Detta kan också tolkas som en

värdering, där de program som har en traditionellt studieförberedande

karaktär verkar vara viktigare än de andra. Övriga program kan ses som

en gemensam grupp som ger sken av att skillnaderna mellan dem inte

skulle vara så stora. Så är dock inte fallet. Det är större skillnad mellan

två program med yrkesämnen, t.ex. omvårdnadsprogrammet och industri-

programmet än mellan naturvetenskapsprogrammet och samhällsveten-

skapsprogrammet. Som regeringen framhöll i den nationella utvecklings-

planen behövs en uppluckring av den fasta ämnesstrukturen i de två

senare programmen som ger eleverna större valmöjligheter. Denna be-

dömning delas av flertalet remissinstanser. Naturvetenskapsprogrammet

och samhällsvetenskapsprogrammet ger för närvarande, jämfört med

andra program, minst möjligheter till val av kurser.

Många elever (totalt ca. 45 procent inför höstterminen 1998) väljer

naturvetenskapsprogrammet och samhällsvetenskapsprogrammet. Samti-

digt vill många elever gärna göra andra kombinationer, än vad som i dag

är möjligt inom ramen för dessa program, utan att därför välja ett special-

utformat program. Regeringens bedömning är att båda dessa program till

sin struktur behöver öppnas, så att elever kan välja utbildningskombina-

tioner som miljökunskap, ekonomi, humaniora, naturvetenskap etc.

Programmål och timplaner bör utformas så att detta blir möjligt. Det kan

även gälla behovet av gemensamma ingångar på det naturvetenskapliga

och det samhällsvetenskapliga programmet.

Regeringen har i detta avsnitt föreslagit hur de nationella programmens

struktur skall se ut. Mot bakgrund av regeringens förslag i det föregående

bör timplanerna för de nationella programmen i sitt nuvarande utseende

ändras så att alla program beskrivs i en form som mer liknar den som i

dag gäller för övriga program. Begreppet timplan blir för gymnasie-

skolans del missvisande då undervisningstiden inte anges. I stället för

timplaner i bilaga 2 till skollagen bör utbildningens omfattning anges i en

poängplan med följande utformning.

För att åstadkomma den modulisering av kursernas omfång som

regeringen föreslår bör antalet gymnasiepoäng justeras för samtliga kärn-

ämnen utom svenska. Denna justering torde inte behöva medföra någon

justering i kursplanerna.

Enligt gällande bestämmelser fastställer regeringen kursplanerna för

kärnämneskurser och Skolverket fastställer övriga nationella kurser.

Regeringen bedömer att Skolverket i fortsättningen även bör fastställa

kursplaner för kärnämneskurser. I vilka ämnen det skall finnas kärnäm-

neskurser för gymnasieskolan är dock en fråga för riksdagen att besluta

om. I vilka ämnen det bör finnas karaktärsämneskurser och deras

omfattning bör Skolverket fatta beslut om.

Regeringen har den 12 mars 1998 uppdragit åt Skolverket att utarbeta

förslag till reviderade programmål samt att utarbeta kurser och

inriktningar för det estetiska programmet, naturvetenskapsprogrammet

och samhällsvetenskapsprogrammet. Uppdraget skall vara slutfört senast

den 1 december 1998. Programmen skall utformas så att de ger behörig-

het för studier vid högskolan i minst lika stor omfattning som nu.

Kursernas omfång

I den nationella utvecklingsplanen skrev regeringen att alltför korta

kurser i gymnasieskolan innebär en onödig splittring och små möjligheter

för eleverna att se helheter och samband. Undervisningstid och gymna-

siepoäng har hittills sammanfallit. Skolverket har vid utarbetandet av

kursplaner lagt fast antalet gymnasiepoäng per kurs. I dag är 30 gym-

nasiepoäng den kortaste kurslängden i gymnasieskolan och gymnasial

vuxenutbildning. Kommittén för gymnasieskolans utveckling (SOU

1997:107) uttrycker tillfredsställelse över den i utvecklingsplanen avise-

rade översynen av kärnämnen med litet antal gymnasiepoäng. Kommittén

påpekar dock att problemet med små yrkeskurser kvarstår. Arbetet i

kurser med liten omfattning är enligt många lärare stressande. Lärare

känner sig pressade av att hinna med kursen och anser sig inte ha tid att

informera om kursplanen eller om vad som fordras av eleverna för att nå

olika betygsnivåer eller att låta eleverna få inflytande över hur undervis-

ningen läggs upp. Korta kurser medför också att en oproportionellt stor

del av kurstiden behövs för kunskapskontroll, vilket bl.a. innebär att

läraren i högre grad måste förlita sig till enbart skriftliga prov för att

kunna bedöma elevernas kunskaper. Regeringen finner inte skäl att

föreslå införande av bestämmelser i skollagen om omfattningen av en

kurs. Det bör ankomma på regeringen att bedöma om sådana be-

stämmelser skall tas in i gymnasieförordningen. Enligt regeringens upp-

fattning bör ingen kurs ha mindre omfattning än 50 gymnasiepoäng.

Det förs ofta fram önskemål från gymnasieskolor om att kurserna i

gymnasieskolan skall moduliseras för att underlätta schemaläggning

och utbud av kurser. Frågan diskuterades år 1995 även av Arbetsgruppen

för en kursutformad gymnasieskola (Ds 1995:78), som ansåg att det bl.a.

skulle bli lättare för eleverna att få ihop de kurser som krävs för en

fullständig gymnasieutbildning. I dag kan en elev vara tvungen att läsa

ytterligare en kurs för att denne teoretiskt sett saknar 5 poängenheter

för att uppnå 2 150 gymnasiepoäng på t.ex. naturvetenskapsprogrammet.

Enligt regeringens mening skulle en modulisering av kurserna medföra

de fördelar som nämnts ovan. Regeringen bedömer att kurserna i gym-

nasial utbildning bör ha en omfattning om 50, 100, 150 eller 200

gymnasiepoäng. Mer omfattande kurser än 200 gymnasiepoäng bör som

regel inte förekomma. Skolverket avses att få i uppdrag att utveckla en

modulisering enligt ovan som en del i verkets kontinuerliga kursplane-

arbete. Regeringen bedömer att en sådan modulisering i princip bör vara

klar inför höstterminen år 2000.

Lokalt tillägg, specialarbete m.m.

Lokalt tillägg är ett exempel på att den nuvarande definitionen av gym-

nasiepoäng är otydlig. I princip är lokalt tillägg en korsning mellan

tidsresurstänkande och målstyrningstänkande. Lokalt tillägg skall enligt

nuvarande bestämmelser, beroende av program, omfatta 80-110 gym-

nasiepoäng. Styrelsen för utbildningen skall besluta om lokala tillägg.

Lokalt tillägg kan vara en eller flera kurser. Det kan även innebära att

undervisningstiden för ett eller flera ämnen inom respektive nationella

program utökas. Vidare kan på tid för lokalt tillägg anordnas annan

utbildning än sådan som anordnas på kurser eller som specialarbete, t.ex.

information om alkohol, narkotika och tobak (ANT). Lokalt tillägg kan

för närvarande även användas till att erbjuda ämnesanknuten praktik.

Denna form av praktik bör kunna ersättas med APU, eftersom även

elever på det estetiska programmet, naturvetenskapsprogrammet och

samhällsvetenskapsprogrammet fr.o.m. höstterminen 1997 kan erbjudas

APU.

Att lokalt tillägg kan användas till att utöka undervisningstiden, ofta

kallad ämnesförstärkning , är i princip ett sätt att ge elever stödunder-

visning. Enligt gymnasieförordningen (8 kap. 1 §) skall för elever som

har behov av extra stöd i skolarbetet stödundervisning anordnas under en

begränsad tid. Regeringen vill understryka att ett borttagande av lokalt

tillägg inte innebär att skolornas skyldighet upphör att erbjuda elever,

som behöver det, mer undervisningstid.

Regeringen anser att det utrymme i ett nationellt program som i dag

kallas lokalt tillägg skall användas för elevens eget val. Detta innebär att

nuvarande omfattning av det individuella valet i gymnasieskolan bör öka

till 300 gymnasiepoäng.

I kapitel 10 Examen på gymnasial nivå föreslår regeringen att ett

examensarbete skall inrymmas inom ramen för karaktärsämnen. In-

förande av en gymnasieexamen, där ett examensarbete utgör en viktig

del, gör att specialarbetet kommer i en annan dager än för närvarande.

Specialarbetet skall enligt gymnasieförordningen ge eleverna tillfälle att

fördjupa sig inom något kunskapsområde som ingår i elevens studieväg

och att träna sig i att arbeta på ett undersökande sätt. Inom gymnasial

vuxenutbildning finns inte specialarbete. Skälet till detta är att det

arbetssätt som skall prägla specialarbetet bör finnas inom varje kurs.

Detta är ett synsätt som Skolledarna också framfört i sitt remissvar.

Regeringen föreslår att specialarbetet i gymnasieskolan tas bort.

Konsekvenser för gymnasial vuxenutbildning

Den gymnasiala vuxenutbildningen erbjuds inte som program utan de

studerande väljer kurser och i vissa fall delkurser inom ramen för en

individuell studieplan. Grundläggande är dock att gymnasial vuxen-

utbildning ger samma kompetens och behörighet som utbildning i

gymnasieskolan. I den mån en studerande önskar slutbetyg i komvux,

vilket inte förekommer särskilt ofta, omfattar det nu 1 970 gymnasie-

poäng oavsett vilken inriktning utbildningen har. För att ha rätt till ett

sådant slutbetyg krävs enligt nuvarande bestämmelser att den studerande

har slutfört dels samtliga kärnämneskurser i komvux, dels andra kurser

eller delkurser som enligt kursplanerna uppgår till sammanlagt minst

1 400 gymnasiepoäng. Valet av kurser inom den sistnämnda ramen är

helt fritt. Kravet för grundläggande behörighet till högre utbildning är

även för vuxenstuderande lägst betyget Godkänd på 90 procent av de

kurser som ingår, dvs. totalt minst 1 773 gymnasiepoäng.

Den gymnasiala vuxenutbildningen följer samma kursplaner som gym-

nasieskolan. Den nya definitionen av gymnasiepoäng bör därför gälla

även för den gymnasiala vuxenutbildningen liksom regeringens bedöm-

ning att alla kurser skall ha en omfattning av 50, 100, 150 eller 200 gym-

nasiepoäng. Inte heller i den gymnasiala vuxenutbildningen bör någon

kurs ha mindre omfattning än 50 gymnasiepoäng.

Dessa förändringar leder till att omfattningen av ett slutbetyg från

gymnasial vuxenutbildning också kommer att ändras. I ett slutbetyg från

gymnasial vuxenutbildning får nu ingå högst 110 gymnasiepoäng för

utökat timtal i kurser och för ämnesanknuten praktik. Så som föreslagits

beträffande gymnasieskolan bör man inte heller i gymnasial vuxenutbild-

ning längre få använda lokalt tillägg/ämnesanknuten praktik för att utöka

antalet gymnasiepoäng i en kurs. Det är komvux uppgift att anpassa

undervisningens omfattning efter elevernas behov och förutsättningar.

Regeringen bedömer vidare att ämnesanknuten praktik även inom

vuxenutbildningen kan ersättas med APU, eftersom man numera kan

bestämma lokalt att delar av en kurs inom gymnasial vuxenutbildning

skall förläggas till en arbetsplats (2 kap. 15 § förordning (1992:403) om

kommunal vuxenutbildning).

7 Utveckling av programutbudet

7.1 Ett nytt nationellt program teknikprogrammet

Regeringens förslag: Ett nytt nationellt program - teknikprogrammet

- införs från hösten år 2000.

Arbetsgruppens förslag: Sammanfaller med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som kommenterat förslaget

är de flesta positiva. Av dem som är negativa anser bl.a. SAF att det inte

behövs fler program, utan att det som arbetsgruppen föreslår kan inrym-

mas i specialutformade program.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen aviserade i den nationella

utvecklingsplanen att det finns starka skäl att erbjuda ett nytt teknik-

inriktat program, som i högre utsträckning än nuvarande tekniska gren

inom naturvetenskapsprogrammet kan stimulera elevernas intresse för

teknik och teknisk utveckling. I 1998 års ekonomiska vårproposition

(prop. 1997/98:150) har regeringen anmält sin avsikt att introducera ett

tekniskt program i form av ett antal pilotprojekt.

Teknikprogrammet ett nytt steg i teknisk utbildning

Regeringen anser att det finns behov av ett tekniskt program som syftar

till att bredda utbudet inom den naturvetenskapliga och tekniska sektorn.

Det kan t.ex. gälla områden som data, miljö, biokemi och elektronik. Ett

tekniskt program bedöms kunna attrahera elever som i dag finns på andra

program, därför att de inte finner att naturvetenskapsprogrammet i till-

räcklig grad tillgodoser deras tekniska intresse. Ett tekniskt program kan

bidra till att öka andelen elever inom området naturvetenskap och teknik.

Programmet bör enligt regeringens bedömning kunna ha flera och

varierande inriktningar. Det bör kunna erbjuda såväl klassiskt tekniska

inriktningar, vilka i dag delvis täcks av program som exempelvis in-

dustriprogrammet, elprogrammet och fordonsprogrammet, som inrikt-

ning mot nya teknologiska områden, t.ex. energi, miljö, informations-

teknik, medicinsk teknik, mediateknik och bioteknik. Detta innebär att

eleverna, utifrån intresse och framtidsambitioner, skall kunna välja

inriktning inom programmet.

Ett tekniskt program bör kunna erbjuda inriktningar som förbereder för

såväl eftergymnasiala studier inom främst det tekniska området som för

olika teknikinriktade arbetsuppgifter. Ett tekniskt program bör också vara

organiserat så att elever som går på andra program inom det tekniskt

industriella området har möjlighet att växla över till programmet.

Införandet av ett nytt tekniskt program skall ses mot bakgrunden av att

teknisk utbildning har haft en stark tradition inom det gymnasiala om-

rådet. Före 1991 års gymnasiereform fanns en fyraårig teknisk linje.

Denna utbildning ifrågasattes bl.a. med anledning av att motsvarande

utbildning i andra europeiska länder hade en större omfattning. När

regeringen år 1987 tillsatte en arbetsgrupp för samordnad ingenjörs-

utbildning på mellannivå (SIM-utredningen) innehöll direktiven ett klart

uttalande om att all teknisk utbildning på mellannivå borde föras till

högskolan. En tvåårig ingenjörsutbildning byggd på en treårig gymnasie-

utbildning inrättades fr.o.m. höstterminen år 1989.

Det finns ett flertal program i gymnasieskolan som innehåller ämnen

med ett tekniskt innehåll. På naturvetenskapsprogrammet finns den

tekniska grenen. I flera program med yrkesämnen, t.ex. elprogrammet,

energiprogrammet och industriprogrammet, finns yrkesämnen som har

ett stort tekniskt innehåll.

På eftergymnasial nivå finns för närvarande tre nivåer av teknisk ut-

bildning i Sverige: civilingenjörsutbildning, högskoleingenjörsutbildning

samt olika slag av kvalificerad teknikerutbildning. Teknikerutbildningar

förekommer hos olika utbildningsanordnare, främst som påbyggnads-

utbildning i komvux. I försöksverksamheten med kvalificerad yrkesut-

bildning finns också utbildningar på teknikernivå.

En teknisk utbildning på gymnasienivå bör enligt regeringens bedöm-

ning förbereda för fortsatt utbildning inom teknikområdet och/eller för

arbetslivet, där en färdigutbildning ofta ges på arbetsplatser.

Uppbyggnaden av teknikprogrammet

Teknikprogrammet bör vara ett brett program med flera olika speciali-

seringsmöjligheter och bör därmed kunna fånga upp elever som känner

att de är nyfikna på och intresserade av teknik i alla dess avseenden.

Flera kommuner anordnar i dag specialutformade program eller lokala

grenar med inriktning mot teknik. Ett exempel är Dragonskolan i Umeå,

som erbjuder ett specialutformat program med kurser från naturveten-

skapsprogrammet, industriprogrammet och elprogrammet. Undervis-

ningen i programmet har lagts upp i olika ambitionsnivåer vad gäller

teoretiskt innehåll. En nivå innebär att de elever som så önskar kan välja

kurser som krävs för särskild behörighet till teknisk utbildning vid

högskolan. En annan nivå ger förberedelse för tekniskt arbete.

Utbildningen på programmet sker i samarbete med företag på orten. Ett

annat exempel är Katedralskolan i Uppsala, som erbjuder en lokal gren

med bioteknisk inriktning på naturvetenskapsprogrammet. I utbildningen

ingår flera ämnen med bioteknisk inriktning såsom mikrobiologi,

immunologi, genteknik m.m.

Det tekniska programmets struktur bör ha samma uppbyggnad som

regeringen föreslår för övriga program.

I programmet bör 40-50 procent av karaktärsämnesblocket bestå av

kurser i matematik, fysik, kemi och tekniska ämnen som är gemensamma

för alla som går på programmet. Resterande del av karaktärsämnes-

blocket bör utgöras av valbara tekniska inriktningar. Det skall också fin-

nas möjlighet att inom karaktärsämnesblocket läsa de kurser i matematik,

fysik m.m. som krävs för särskild behörighet till exempelvis civilingen-

jörsutbildningar.

Alla de inriktningar som ett tekniskt program bör inrymma kan av

naturliga skäl inte erbjudas i varje kommun eller samverkansområde. Här

finns, beroende på lokala förutsättningar, möjligheter för olika skolor att

profilera sig. Gymnasieskolor som har förutsättningar inom exempelvis

medieteknik och multimedia, bl.a. därför att de anordnar mediepro-

grammet, bör kunna erbjuda ett tekniskt program med en sådan inrikt-

ning. Andra gymnasieskolor kanske erbjuder ett tekniskt program med en

miljöteknologisk inriktning osv.

Skolverket har den 12 mars 1998 fått regeringens uppdrag att utarbeta

förslag till programmål och innehåll för teknikprogrammet. Uppdraget

skall redovisas senast den 1 december 1998.

Teknikprogrammet för kvinnor och män

Regeringens utgångspunkt är att kvinnor har lika god förmåga att klara

tekniska studier som män däremot är de uppenbart inte lika intresserade

av den teknikutbildning som ges i dag. I Utbildningsdepartementets rap-

port Vi är alla olika En åtgärdsrapport om jämställdhet i skolan som

en pedagogisk fråga och ett kunskapsområde (Ds 1994:49) redovisas

bl.a. att flickor som väljer yrkestekniska utbildningar har högre snittbetyg

än pojkarna och är mer självsäkra och tuffa. Enligt rapporten är det inte

de tekniska ämnena i sig som är hindret. Det naturvetenskapliga pro-

grammet, som intresserat många flickor och som är ett av

gymnasieskolans åtta jämställda program, har haft framgång beroende på

att det uppfattas som allmänbildande, att det inte krävs specialintresse för

teknik och att det ger en god grund för vidare studier.

Både innehåll och arbetssätt samt lärares medvetenhet och kompetens

när det gäller jämställdhet är avgörande för om skolan skall lyckas

 intressera flickor och kunna ge dem en god yrkesteknisk utbildning.

Ett projektbaserat och probleminriktat arbetssätt där eleverna i hög ut-

sträckning får ta eget ansvar för sitt lärande har visat sig framgångsrikt

för att stimulera även kvinnor till tekniska studier. De skolor, bl.a.

Spyken i[REDACTED_EFTERNAMN] och Jakobsbergs gymnasium, som lyckats har bl.a.

motiverat flickorna genom att kombinera tekniska ämnen med ämnen

som flickor är mer intresserade av, t.ex. språk. Skolorna skapar en trygg

inlärningsmiljö med klara demokratiska och jämställda spelregler som

gynnar båda könen. Det är en fråga om kunskap om könstillhörighetens

betydelse för prestationer och resultat och härmed en pedagogisk

utmaning för skolan. En annan orsak till att vissa skolor misslyckats med

att motivera flickor för teknik är kanske att de traditionella inriktningarna

inte fångat deras intresse. Nya och moderna inriktningar, t.ex. inom

miljö- och medieteknik eller mer tvärvetenskapliga inriktningar bör kun-

na ge nya förutsättningar att rekrytera både de kvinnor och de män som i

dag inte ser teknik som det mest intressanta att fördjupa sig i.

Pilotprojekt

Genom att införa ett nytt nationellt program skapas nya förutsättningar

för att närma gymnasieskolan och arbetslivet till varandra och därmed

nya arbetsformer med en stark arbetslivsanknytning. Det gäller dels

uppläggningen och det närmare innehållet i utbildningen, dels den del av

utbildningen som sker på en arbetsplats. Från försöksverksamheten med

kvalificerad yrkesutbildning finns goda erfarenheter av t.ex. lärandet i

arbetet, som bör kunna utnyttjas vid utvecklingen av ett tekniskt

program.

Som regeringen framhållit i kapitel 4 Sverige en stark och dynamisk

kunskapsnation är det av stor betydelse att arbetslivet ges en ökad delak-

tighet i gymnasieskolans utbildningar. Därmed ökar också företagens

intresse för att bidra till utvecklingen.

För att bl.a. pröva olika former för arbetslivets medverkan i gymnasie-

skolans utbildningar bör introduktionen av teknikprogrammet ske i form

av ett antal pilotprojekt. Syftet med dessa är att skapa förutsättningar för

en kvalitativt säkrad utbyggnad av programmet. Regeringen förslår att ett

tekniskt program skall införas från och med hösten 2000, men att inled-

ningen sker i form av en försöksverksamhet, som bör starta hösten 1998.

Regeringen avser att med stöd av bemyndigandet i 15 kap. 4 § skollagen

meddela föreskrifter om en sådan försöksverksamhet.

Konsekvenser för den gymnasiala vuxenutbildningen

De kursplaner som fastställs för gymnasieskolan gäller också för gymna-

sial vuxenutbildning. Detta innebär att de kurser som kommer att finnas

på teknikprogrammet också kan erbjudas studerande inom komvux.

Regeringen anser därför att det finns anledning att försöksverksamheten

inom ramen för teknikprogrammet även skall omfatta gymnasial

vuxenutbildning och ingå i kunskapslyftet. Därigenom skapas också ett

vidgat tekniskt utbud inom vuxenutbildningen, som kan bidra till att öka

förutsättningarna för vuxna att söka sig till arbeten med tekniskt innehåll.

7.2 Utveckling av det individuella programmet

Regeringens förslag: Skollagens 5 kap. 4 b § ändras så att det tydligt

visas på möjligheten att särskilt inrikta undervisningen inom ett indi-

viduellt program mot ett nationellt eller specialutformat program.

Regeringens bedömning: Det individuella programmet bör utvecklas

kvalitativt för att öka andelen elever som går vidare till och fullföljer

ett nationellt eller specialutformat program. Kommunerna bör därför

inom ramen för programmet erbjuda elever programinriktade, sökbara

studievägar.

Kommittén: Det individuella programmet fungerar bäst som språng-

bräda till ett nationellt program om eleven börjar direkt efter grund-

skolan. Elever på individuella program bör få tillgång till kurser som de

kan få tillgodoräkna då de övergår till ett nationellt eller specialutformat

program.

Arbetsgruppen: Arbetsgruppen hänvisar till Praktikprogramgruppens

arbete kring hur ett praktikprogram kan organiseras inom ramen för det

individuella programmet.

Remissinstanserna: De remissinstanser som kommenterat det indivi-

duella programmet uppehåller sig främst vid frågan om eventuella

undantag från behörighetskraven till gymnasieskolan.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringens mål är att

alla ungdomar skall skaffa sig en gymnasieutbildning. Därför bör gymna-

sieskolan utveckla flexibla alternativ som stöder detta mål. Regeringen

ser med oro på de uppgifter som visar att det finns en andel elever som

saknar godkända betyg från grundskolan. Genom de ökade bidragen till

kommunerna har bättre förutsättningar skapats för grundskolan. Rege-

ringen räknar därför med att andelen elever med godkända betyg kommer

att öka. För de ungdomar som av olika skäl inte påbörjar ett nationellt

eller specialutformat program direkt efter grundskolan, ger det indivi-

duella programmet förutsättningar att gå vidare och fullfölja sådana stu-

dier. För en del elever kan det omedelbart efter grundskolan vara mera

stimulerande att vänta med kärnämnen och i stället börja med praktik och

eventuellt kombinera praktiken med studier i yrkesämnen. Att utveckla

det individuella programmet är, enligt regeringens bedömning, en av

gymnasieskolans verkliga utmaningar för att kunna nå målet en gymna-

sieskola för alla. Antalet elever på det individuella programmet

beräknades i oktober 1997 uppgå till ca 15 000, vilket är en viss minsk-

ning från föregående år. Drygt 40 procent av de elever som gick på det

individuella programmet hösten 1996 hade börjat på programmet direkt

efter grundskolan. Inte minst mot bakgrund av de nya behörighetsbe-

stämmelserna är det angeläget att det individuella programmet utvecklas

kvalitativt för att ge bättre förutsättningar för alla elever att gå vidare till

och fullfölja ett nationellt eller specialutformat program. Regeringen

anser att elever som saknar behörighet eller har särskilda skäl bör er-

bjudas sökbara, programinriktade studievägar inom det individuella pro-

grammet, vilket är möjligt redan med dagens bestämmelser. Regeringen

ser det individuella programmet som en nödvändig möjlighet till flexi-

bilitet för att så småningom leda till gymnasial utbildning på ett nationellt

eller specialutformat program. Regeringen anser att det är viktigt att alla

elever får möjlighet att fullfölja sina gymnasiestudier, även om det tar

längre tid.

I den nationella utvecklingsplanen bedömde regeringen att det inom

ramen för det individuella programmet bör erbjudas en utbildning som

förenar undervisning i vissa grundskolekurser, vissa gymnasiekurser och

en yrkesinriktad praktik i ett praktikprogram. Mot den bakgrunden före-

slog regeringen i budgetpropositionen för år 1998 att medel skulle avsät-

tas för detta program. Därutöver tillsattes en arbetsgrupp inom Utbild-

ningsdepartementet har bl.a. haft i uppdrag att analysera och föreslå hur

en sökbar studieväg, främst för ungdomar som saknar behörighet till ett

nationellt program, kan utformas inom ramen för det individuella

programmet. Arbetsgruppen har nyligen redovisat sina förslag i

rapporten PRIV en ny väg till ett nationellt program (Ds 1998:27).

Arbetsgruppen konstaterar att individuella program håller en skiftande

kvalitet. I vissa kommuner finns ett rikt utbud av kurser och en väl

utvecklad samverkan med de övriga programmen. På andra håll finns det

stora brister. Långsiktiga mål och strategier saknas liksom

kvalitetssäkring av utbildningen. Samarbetet med övriga program är i

vissa fall obefintligt, vilket innebär bl.a. begränsningar i tillgången till

gymnasiekurser. Vidare innehåller skolplanerna mycket sällan något om

det individuella programmets roll i gymnasieskolan, vilket försvårar den

enskilda skolans arbete med att utarbeta strategier. En sådan otydlighet

leder till en osäkerhet för eleverna om vad studierna avses leda till, om de

kommer att få intyg eller betyg och om värdet av ett eventuellt sådant

intyg/betyg.

Gruppen anser att elevernas praktik tydligt skall kopplas till undervis-

ningen och att höjda kvalitetskrav på praktiken bör vara en av de vikti-

gaste prioriteringarna framöver i arbetet med det individuella program-

met.

Arbetsgruppen ser behov av att underlätta övergången från det indivi-

duella programmet till ett nationellt program för att ge eleverna bättre

förutsättningar att fullfölja sina gymnasiestudier. Gruppen menar att det

individuella programmets koppling till de nationella programmen bör

stärkas och att eleverna bör erbjudas en utbildning av hög kvalitet som

överensstämmer med deras intresseinriktning. Därför föreslår arbets-

gruppen att kommunerna bör anordna s.k. programinriktade individuella

program PRIV som skall vara sökbara för eleverna. PRIV skall, i

likhet med det individuella programmet i övrigt, vara flexibelt utformat

utifrån varje elevs behov och förutsättningar. Förutom studier i grund-

skoleämnen och kärnämnen, skall PRIV innehålla gymnasiekurser i

främst yrkesämnen från respektive program. För att höja utbildningens

kvalitet föreslås också att APU skall erbjudas eleverna. Ett brett utbud av

programinriktade utbildningar förordas av gruppen, som dock inte anser

det möjligt att föreskriva vilka eller hur många inriktningar en kommun

bör erbjuda. Arbetsgruppens förslag remissbehandlas för närvarande,

varför regeringen vill avvakta remissinstansernas synpunkter innan slut-

lig ställning tas till gruppens olika förslag. Enligt regeringens bedömning

bör programinriktade individuella program, där eleven kan kombinera

praktik och kurser på grundskolenivå med kurser på gymnasienivå och

APU i syfte att senare leda in på ett nationellt program, erbjudas de

elever som inte är behöriga att söka nationella program. En sådan

studiemöjlighet svarar väl mot syftet med ett praktikprogram såsom det

beskrevs i den nationella utvecklingsplanen och i budgetpropositionen

för år 1998. I syfte att stimulera utvecklingen av det individuella

programmet och markera att programinriktade alternativ bör erbjudas

eleverna föreslår regeringen att 5 kap. 4 b § skollagen förtydligas. Vilka

eller hur många inriktningar som bör erbjudas är dock en fråga som bör

beslutas om lokalt.

Att få tillgodoräkna sig sina betyg

Regeringen har redan tidigare i propositionen Läroplan för det obliga-

toriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet m.m. (prop.

1997/98:94) aviserat ändrade regler vad gäller gymnasielärares möjlighet

att sätta betyg i grundskoleämnen på individuella program. Arbetsgrup-

pen har nu föreslagit att elever som saknar betyg i ämnen från grund-

skolan också bör få tillgodoräkna sig de betyg som de fått genom studier

på ett individuellt program vid ansökan till ett nationellt program. Rege-

ringen avser att snarast meddela föreskrifter i enlighet med den nämnda

propositionen.

 Huvudsyftet med det individuella programmet är att förbereda elever-

na för studier på ett nationellt eller specialutformat program. Därför

förutsätter regeringen att kommunerna använder sig av den s.k. fria

kvoten för att underlätta övergången till ett nationellt program. För de

elever som går ett individuellt program med en särskild inriktning och är

motiverade att studera vidare på ett nationellt program, är det angeläget

att kommunerna utnyttjar denna urvalsmöjlighet för att ge eleverna en

reell chans att fullfölja sina studier.

Behörighet att söka till ett nationellt program

Avsikten med de behörighetsbestämmelser som gäller fr.o.m. läsåret

1998/99 är att de elever som börjar på ett nationellt program skall ha de

basfärdigheter som är en förutsättning för att klara av studierna i gym-

nasieskolan. De hittills gällande bestämmelserna ställer krav endast på att

ha slutfört sista årskursen i grundskolan, dvs. inga krav ställs på betyg.

De nya bestämmelserna om godkänd nivå i svenska alternativt svenska

som andraspråk, engelska och matematik är således en rejäl skärpning av

behörighetskraven till nationellt program.

Regeringen anser det viktigt att slå vakt om kvalitet och likvärdighet i

utbildningen. Kravet måste därför ställas att alla elever som påbörjar ett

nationellt program har de kunskaper som krävs för att uppnå målen för

utbildningen. I likhet med flertalet remissinstanser, t.ex. Svenska Kom-

munförbundet, anser regeringen det viktigt att de nya behörighetsbestäm-

melserna skall stå fast. Många har befarat att möjligheten till de undan-

tag, som arbetsgruppen föreslagit, skulle kunna innebära att grundskolan

inte tar sitt fulla ansvar för att eleverna får möjlighet att nå

kunskapsmålen. Den möjlighet som redan föreslagits i propositionen

Läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och

fritidshemmet m.m. (prop. 1997/98:94) innebär att en elev som avslutat

årskurs 9 i grundskolan utan att ha uppnått betyget Godkänd i aktuella

ämnen men som senare inhämtat motsvarande kunskaper t.ex. genom

studier på ett individuellt program eller som genom prövning visat att

han/hon uppnått motsvarande kunskaper skall vara behörig till ett

nationellt eller specialutformat program. Regeringen förutsätter att

kommunerna med hjälp av de s.k. Perssonpengarna kommer att

intensifiera insatserna i grundskolan och dessutom erbjuder de elever

som inte nått behörighet i grundskolan möjlighet att nå denna behörighet

genom det individuella programmet.

8 Gymnasieskolans kärnämnen

Kärnämnena skall ge eleverna grundläggande förutsättningar att nå gym-

nasieskolans mål i karaktärsämnena. Tillkomsten av gemensamma kärn-

ämnen för alla gymnasieskolans program och motsvarande vuxenutbild-

ning har inneburit en väsentlig ambitionshöjning för att svara mot höga

krav i arbets- och samhällsliv.

Gymnasieskolan vänder sig i dag till alla ungdomar. Den absolut

största andelen av eleverna, ca 93 procent, når godkända resultat i kärn-

ämneskurserna. Kvaliteten på alla program i gymnasieskolan har höjts,

men det finns fortfarande brister. Den mindre grupp elever i gymnasie-

skolan som klarar kärnämnena sämre än karaktärsämnena utgör ett stort

problem. En oproportionerligt stor andel av dessa elever som inte god-

känts i något av de tre kärnämnena matematik, engelska och svenska

studerar inom vissa program med yrkesämnen. Dessa program har också

den största andelen elever med betyget Icke godkänd i kärnämnena idrott

och hälsa, estetisk verksamhet, natur- och religionskunskap. En orsak

kan vara att programmen i sig inte är attraktiva , vilket visar sig i ett lågt

antal sökande.

Regeringen är medveten om de mycket höga krav som ställs på lärarna

för att de skall kunna ge en undervisning i kärnämnena så att alla elever

når ett godkänt betyg. Skolverkets utvärdering visar att undervisning och

arbetssätt i dessa ämnen behöver utvecklas. Strukturella faktorer

påverkar villkoren och förutsättningarna för lärare i kärnämnen att delta i

arbetslag och ämnesövergripande arbete. Skillnaden är stor jämfört med

hur undervisningen kan bedrivas i karaktärsämnena. Kärnämnena

framstår för eleverna som mindre påverkbara, mer traditionella och förut-

sägbara. Elevinflytandet är här minst och elevernas attityder och

förhållande till ämne och lärare inte lika positiva.

Den debatt som förts om gymnasiereformen har i stor utsträckning

gällt kärnämnena. I den nationella utvecklingsplanen diskuteras möjliga

förändringar av några av kärnämnena. De generella pedagogiska

problemen med små kurser har också påtalats av Kommittén för

gymnasieskolans utveckling. Korta kurser kan innebära onödig splittring

och små möjligheter för eleverna att se helheter och samband samt

svårigheter för lärare att samarbeta. Lärare i kärnämnen som planerar

undervisningen tillsammans med eleverna och i samverkan med lärare i

karaktärsämnen når bättre resultat.

Skolverket har på regeringens uppdrag sett över kärnämneskurserna

Svenska, Engelska A och Matematik A i syfte att knyta programmål och

kursplaner närmare varandra. Avsikten är bl.a. att underlätta samarbetet

mellan lärare i kärn- respektive lärare i karaktärsämnen. Regeringen

bereder för närvarande frågan.

Kärnämnena samhällskunskap, religionskunskap, naturkunskap, este-

tisk verksamhet samt idrott och hälsa är också i behov av utveckling

enligt regeringens bedömning.

8.1 Utveckling av kärnämnesutbudet

Regeringens bedömning: Frågan om de små kärnämnenas innehåll och

struktur bör beredas ytterligare.

Arbetsgruppens förslag: Tre alternativa förslag till förändringar i

utbudet av kärnämnen redovisas.

Remissinstanserna: Minst positiva reaktioner har arbetsgruppens första

alternativ fått. Flertalet pekar på de problem och risker som valbarheten

innebär för en segregering av elevernas förkunskaper. Alternativ 2 har

flest förespråkare. Bland dessa ingår Kalmar läns landsting, Stockholms

universitet, Konstfack, Lärarhögskolan i Stockholm, Elevorganisationen

och Riksförbundet Hem och Skola. Flera spontana yttranden som

Sveriges Kristna Råd och Broderskapsrörelsen ställer sig också positiva,

eftersom etik- och moralfrågor får en ökad betydelse och värdegrunden

stärks. Andra som Västerbottenskretsen av Biologilärarnas Förening och

Svenska Kyrkans Unga är rädda för att de kunskapsmål som religions-

kunskapen och naturkunskapen innefattar skall förloras. Umeå universitet

och Riksförbundet Hem och Skola befarar att det naturvetenskapliga

ämnet försvinner på program med yrkesämnen och att religionskunska-

pen inte kommer att ingå i alla program genom alternativ 3. Många, t.ex.

Malmö kommun, Stockholms kommun och Linköpings universitet, liksom

flera spontana remissvar är däremot positiva till integreringstanken

bakom förslaget och till att den estetiska verksamheten bibehålls som ett

eget ämne.

Skälen för regeringens bedömning: I den nationella utvecklingsplanen

tog regeringen upp frågan om en tänkbar utveckling av kärnämnena och

om hur man bättre skall kunna nå målen i dessa ämnen utan att kraven

sänks. Vidare diskuterades hur kursmålen i kärnämnena bättre än i dag

skulle kunna kopplas till kursmålen i grundskolan. Regeringen konsta-

terade därvid att kärnämnena religionskunskap, naturkunskap och

estetisk verksamhet har en ringa omfattning (30 gymnasiepoäng) i

förhållande till mycket ambitiösa kunskapsmål Korta kurser innebär

onödig splittring och små möjligheter för eleverna att se helheter och

samband.

Rapporten Gymnasieskola i ständig utveckling diskuterade denna

problematik och presenterade tre olika alternativa förslag till förändringar

i kärnämnesutbudet. Efter remissbehandling av dessa förslag kan rege-

ringen konstatera att remissopinionen är mycket splittrad. Mot bakgrund

av att kärnämnena har en sådan betydelse i gymnasieskolan bedömer

regeringen att denna fråga behöver beredas ytterligare. Regeringen är

därför inte nu beredd att föreslå någon genomgripande förändring av

kärnämnena utöver vad som i det följande föreslås beträffande Idrott och

hälsa.

8.2 Idrott och hälsa i gymnasieskolan

Regeringens förslag: Kursen i kärnämnet Idrott och hälsa skall

omfatta 100 gymnasiepoäng på alla nationella program.

Arbetsgruppen: Idrott och hälsa bör ha lika stor omfattning på alla

nationella program.

Remissinstanserna: Är till övervägande delen positiva till arbetsgrup-

pens förslag. Lärarförbundet anser att ämnet skall ha samma omfattning

på alla program. Malmö stad vill att omfattningen skall utökas till 130

poäng för samtliga elever och Umeå universitet efterlyser mer underlag

för bedömning. Flertalet spontant inkomna svar är negativa.

Skälen för regeringens förslag: I dag är omfattningen av Idrott och

hälsa olika på de nationella programmen. Utöver kärnämneskursen Idrott

och hälsa A på 80 gymnasiepoäng har naturvetenskapsprogrammets

naturvetenskapliga gren och samhällsvetenskapsprogrammets samtliga

grenar ytterligare en kurs i ämnet Idrott och hälsa B om 50 gymnasie-

poäng. Idrott och hälsa får inte anordnas inom komvux. Regeringen anser

att det inte är rimligt att elever beroende av program, som ett obliga-

toriskt inslag, skall ha olika omfattning av detta ämne. Omfattningen av

ämnet Idrott och hälsa bör höjas till 100 gymnasiepoäng. Den kurs, Idrott

och hälsa B, som i dag ingår som karaktärsämneskurs på vissa studie-

inriktningar skall erbjudas alla elever som ett individuellt val.

Idrott och hälsa är utifrån olika aspekter, främst ur folkhälsosynpunkt,

ett viktigt ämne. Ämnet skall exempelvis ge eleverna kunskaper om hur

den egna kroppen fungerar, öka medvetenheten om livsstilens betydelse

för hälsa och miljö samt även ge dem förståelse för betydelsen av regel-

bunden fysisk träning. För att öka förutsättningarna för detta bör kursen

Idrott och hälsa B erbjudas alla elever inom ramen för individuellt val.

Av samma skäl föreslog regeringen i propositionen Förskoleklass och

skollagsfrågor (Prop. 1997/98:6) att ämnet skulle utökas från 460 till

500 timmar i grundskolan.

För närvarande skall alla elever inom ramen för individuellt val

erbjudas varje kurs som förekommer på ett nationellt program i kommu-

nen samt den nationella fastställda kursen Svenska C (5 kap. 11§ gym-

nasieförordningen). Svenska C har därmed en särställning som innebär,

att då det finns en grupp elever som önskar läsa kursen så skall den

anordnas. Detsamma bör gälla för Idrott och hälsa B.

9 Gymnasieskola och arbetsliv i samarbete

Regeringens bedömning: Gymnasieskolans utbildningar bör i högre

utsträckning knytas till arbetslivet. Nya samarbetsformer mellan skola

och arbetsplatser behöver utvecklas. Alla elever i gymnasieskolan bör

genom egna erfarenheter få insikt i arbetslivet. Regeringen kommer

att tillsätta en arbetsgrupp, där arbetsmarknadens parter ingår, med

uppgift att belysa hur samarbetet mellan skola och arbetslivet kan

utvecklas vidare.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort med regeringens bedöm-

ning.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens be-

dömning.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som kommenterat arbets-

gruppens förslag är de flesta positiva.

Skälen för regeringens bedömning: Samarbete mellan skola och arbets-

liv anses som något som med självklarhet ger skolans undervisning ett

mervärde. Av Skolverkets uppföljning av arbetsplatsförlagd utbildning

(APU) framgår att nästan samtliga elever som har haft en APU är klart

positiva och nöjda och ser den som ett viktigt komplement till den skol-

förlagda utbildningen. Det finns således ett kvalitativt värde i att vara på

en arbetsplats. Enligt regeringens bedömning är ett nära samarbete med

arbetslivet viktigt för skolan, men formerna för samarbetet behöver ut-

vecklas kvalitetsmässigt.

Ett samarbete med skolan gagnar också arbetslivet, t.ex. genom att

man från arbetslivets sida kan vara med och påverka skolans uppläggning

av undervisningen. Genom att elever befinner sig på en arbetsplats ges

även möjlighet för arbetslivets företrädare att bli delaktiga i elevernas

utbildning.

Regeringen finner det därför viktigt att ge sin bild av samarbetet mel-

lan skola och arbetsliv och hur detta samarbete kan vidareutvecklas för

att höja kvaliteten i utbildningen både på skolan och på en arbetsplats.

Kunskapsutveckling i skola och i arbetsliv

Gymnasieskolans programmål syftar till att ge undervisningen en helhet

som svarar mot programmets karaktär. Programmålen fyller för

närvarande inte, som regeringen bl.a. framförde i den nationella utveck-

lingsplanen, den avsedda funktionen att vara en för programmet

sammanhållande målbeskrivning. Programmålen används inte allmänt på

skolorna. Undervisningen i gymnasieskolan har en tradition av ämnes-

undervisning. Detta gäller särskilt i de ämnen, ofta kallade allmänna

ämnen, som finns på de traditionellt studieförberedande utbildningarna,

dvs. matematik, svenska, fysik, historia etc. Detta leder till att helhets-

synen på programmen inte får genomslag i organisationen eller i under-

visningen.

Innehåll och art i yrkesämnen varierar mer än i de allmänna ämnena.

Undervisningen i yrkesämnen har en annan tradition, bl.a. genom att

yrkeslärare i de flesta fall har en annan bakgrund än lärare i t.ex.

kärnämnen, och genom en mer direkt anknytning till yrkeslivet. Det är

också stor skillnad i teoribildning och innehåll i de olika yrkesämnena.

En del är mer snarlika allmänna ämnen - andra har en mycket stark

koppling till hantverksyrken. Samtidigt är flera yrkesämnen kopplade till

nya tekniska discipliner, t.ex. elektronik och datateknik. Genom att

yrkesämnena har så skiftande karaktär måste undervisningen bedrivas på

olika sätt och anpassas till de förutsättningar som gäller för det specifika

ämnet och yrkesområdet.

Den skolförlagda undervisningen i gymnasieskolan kan sägas påverkas

av tradition, ämnenas olika karaktär samt krav på att ge eleverna en sådan

helhet som avses i läroplanen och i programmålen. Det finns en mer eller

mindre framgångsrik strävan att sätta samman delarna, kurserna, till en

helhet. Verktygen är ofta lärarsamverkan och ämnesöverskridande under-

visning.

Undervisning i arbetslivet har helt andra utgångspunkter. Verksamhe-

ten på en arbetsplats är ofta komplex och svåröverskådlig. Verkligheten

är inte indelad i ämnen och kurser. Inom enheter och funktioner på ett

företag blandas olika tekniker och arbetssätt. På en vårdavdelning krävs

såväl kunnande vad gäller t.ex. omvårdnadskunskap och farmakologi

som förmåga hos de anställda att visa medmänsklighet, förmåga att

samarbeta och lösa problem. På ett verkstadsgolv i en modern tillverk-

ningsindustri krävs samarbetsförmåga, kunnande i komplicerade pro-

cesser, engelska osv.

Medan skolan på olika sätt, t.ex. genom temastudier och projektarbete,

strävar efter att ge eleverna helhet i utbudet av kurser, ger arbetslivet en

helhet där det ofta kan vara svårt att se delarna. Ett samarbete mellan

skolan och arbetslivet med en undervisning som bedrivs både i skolan

och i arbetslivet bör, enligt regeringens mening, skapa förutsättningar för

en god och intressant utbildning i gymnasieskolan.

Olika former för undervisning i och samarbete med arbetslivet

I dag finns olika samarbetsformer med arbetslivet. Den arbetsplatsförlag-

da utbildningen infördes i gymnasieskolan år 1992 efter att ha prövats i

en försöksverksamhet (ÖGY). På det estetiska programmet, naturveten-

skapsprogrammet och samhällsvetenskapsprogrammet finns för när-

varande möjlighet till ämnesanknuten praktik men även till APU. Inom

ramen för försöksverksamhet finns lärlingsutbildning. På det individuella

programmet förekommer olika praktikinslag. I den försöksverksamhet

med kvalificerad yrkesutbildning (KY) på eftergymnasial nivå, som nu

pågår och där regeringen föreslagit en utvidgning i den ekonomiska

vårpropositionen, skall en tredjedel av utbildningen ske som ett lärande i

arbetslivet.

Samarbetet mellan skolan och arbetslivet sker också i olika samarbets-

organ. Traditionellt har gymnasieskolan haft yrkesråd. Inom försöksverk-

samheten med en ny lärlingsutbildning skall det enligt försöksförord-

ningen (1997:762) finnas programråd. Programråd eller andra samarbets-

organ finns även utanför försöksverksamheten.

I rapporten Ökad rekrytering till gymnasieskolans industriprogram

(Ds 1996:53) behandlades betydelsen av en samverkan mellan skola och

arbetsliv. Det finns flera exempel på arbetslivets engagemang inom

utbildningsområdet. Det finns bl.a. ett antal fristående skolor med före-

tagsanknytning, t.ex. ABB:s gymnasieskolor i Västerås och Ludvika

samt Konsum Stockholms gymnasieskola. I vissa kommuner engagerar

man företag entreprenadutbildning för vissa utbildningsavsnitt, t.ex.

där det krävs speciell lärarkompetens eller utrustning.

I flera kommuner växer det också fram olika typer av samverkansfor-

mer, där industrin går in och på olika sätt stöder utbildningen, t.ex. i

Eskilstuna och Umeå. Exempelvis finns på Rinmansskolan i Eskilstuna

ett framgångsrikt samarbete med Volvo Construction Equipment Group.

En särskild styrelse finns för industriprogrammet, där näringslivet har

ordförandeskapet.

Utveckling av samarbetet med arbetslivet

Regeringen ser positivt på en utveckling där olika former av samverkan

växer fram och där kommunen som utbildningsanordnare och företagen i

kommunen - representerande både fack och arbetsgivare - samarbetar i

genomförandet av yrkesutbildningen. Ett sådant samarbete bör inte bara

ske inom det tekniskt-industriella området och med privata företag.

Samverkan om bl.a. utbildningar inom vård och omsorg mellan kom-

munen eller landstinget som arbetsplats och skolan är lika betydelsefullt.

Regeringen bedömer att det behövs en ökad delaktighet och

medverkan från arbetslivet i planeringen och genomförandet av

gymnasieskolans utbildningar. Samarbetsformer i form av programråd,

som bl.a. finns inom pilotprojekten med lärlingsutbildning, kan utvecklas

till ett forum där arbetslivets och skolans representanter möts för

diskussion om utbildningens kvalitet. I sådana samarbetsorgan skapas

också möjligheter för kontaktskapande mellan skolan och arbetslivet. Det

kan exempelvis gälla att skaffa platser för lärlingsutbildning eller APU,

men det kan även gälla att hitta nya samverkansformer för att påverka

innehållet i utbildningen i skolan, i företag och på andra arbetsplatser.

Särskilt små och medelstora företag har i dag stora problem att

kontinuerligt utveckla kompetensen hos sin personal. Arbetslivet och

gymnasieskolan har olika villkor för sina respektive uppdrag. I mötet

mellan dessa parter måste det skapas ett samarbetsklimat där båda vinner

och båda ges möjlighet att bli delaktiga.

Enligt regeringens bedömning bör samarbetsformerna mellan skola

och arbetsliv utvecklas vidare och samarbetsorgan, t.ex. programråd, bör

inrättas vid alla skolor som anordnar program med yrkesämnen.

Utveckling av undervisning i arbetslivet

Det finns, som regeringen framhållit i det föregående, starka skäl att be-

driva undervisning på en arbetsplats. På en arbetsplats kan eleven skaffa

sig kunskaper som kompletterar och befäster de kunskaper som

inhämtats i undervisningen på skolan. Genom att under en längre tid

tillsammans med handledare och andra medarbetare på arbetsplatsen

medverka i den produktiva verksamheten kan eleven också nå mer över-

gripande mål än vad som primärt framgår av kursplanerna, dvs. de mål

som finns i läroplanen och programmålen. Det är dels mål kopplade till

kunskaper och färdigheter som exempelvis samarbetsförmåga, initiativ-

förmåga, problemlösningsförmåga och förändringsbenägenhet, dels mer

sammansatta yrkespecifika kunskapsmål som konkluderar och ger helhet

i de olika yrkesämnena i programmet.

Genom utbildning på en arbetsplats får eleven möjlighet att se helheten

i en produktionsprocess, hur olika faktorer påverkar processen samt att

med egna arbetsinsatser konstatera hur resultatet av en arbetsprocess

samspelar med dessa faktorer. På en arbetsplats får eleverna även tillfälle

att se hur arbetsplatsens organisation är uppbyggd - både vad gäller det

som hör samman med den direkta produktionen och det som mer är att

betrakta som det inre arbetet. Exempel på det senare är frågor som rör

personalpolitik, kompetensutveckling och arbetsmiljö. Ett ytterligare

exempel är hur teknisk utveckling ställer krav på nya produkter eller

tjänster och hur detta i sin tur förändrar arbetsrutiner och påverkar kom-

petensbehoven.

Den arbetsplatsförlagda utbildningen är en viktig del i gymnasie-

skolans yrkesutbildningar. Genom APU tillförs viktiga kvaliteter utbild-

ningen som gör att utbildningsmålen bättre kan uppnås. APU har därmed

stor vikt för utbildningens resultat.

Alla utbildningsinriktningar kan inte arbetsplatsförläggas i samma

form och i samma omfattning. Enligt regeringens bedömning bör det

tillsammans med berörda branscher diskuteras hur ett lärande på en

arbetsplats är lämpligt eller möjligt att genomföra. På program vars

karaktärsämnen bättre kan inhämtas på en arbetsplats bör eleverna kunna

få en längre APU än vad som tillämpas för närvarande. Det kan t.ex.

gälla flera utbildningsinriktningar inom hantverksprogrammet, byggpro-

grammet, omvårdnadsprogrammet samt hotell- och restaurangprogram-

met. I andra fall kan en kortare APU och därmed längre skolförlagd

utbildning vara lämpligare, t.ex. för utbildningar inom elprogrammet och

medieprogrammet.

För närvarande pågår ett arbete inom Skolverket med en revidering av

programmens mål och innehåll. I samband därmed är det naturligt att

även bedöma vilken minsta omfattning av APU som är rimlig för vart

och ett av de yrkesinriktade programmen.

Enligt regeringens uppfattning bör en skola som inte kan erbjuda APU

för ett visst program i princip inte få erbjuda utbildning på detta program.

Hur kravet på APU tillgodoses är en fråga som bör ligga inom ramen för

Skolverkets tillsynsuppgift. Innan denna fråga regleras, bör emellertid

frågan ha utretts om hur stor andel APU som bör finnas på varje

program.

Undervisningen på en arbetsplats bör så långt möjligt vara ett lärande i

arbetet. På en arbetsplats där detta utgör en naturlig del i vardagen strävar

man medvetet efter att hos medarbetarna utveckla den kompetens som

fordras för att stödja andras lärande. När en sådan arbetsplats tar sig an

en elev finns på ett naturligt sätt ett stöd för eleven. I ett lärande i arbetet

tillförs och bearbetas nytt kunskapsstoff. Regeringen ser detta som ett

mål för all arbetsplatsförlagd utbildning. Regeringen är samtidigt med-

veten om att alla arbetsplatser inte kan erbjuda denna miljö i dag.

Mål för arbetsplatsförlagd utbildning

Regeringens ståndpunkt är att det är väsentligt att en del av gymnasie-

skolans utbildningar även i framtiden sker på en arbetsplats och att

arbetslivet skall kunna vara med och påverka utbildningens innehåll.

Dagens olika former för detta - ämnesanknuten praktik, praktik, APU

och lärlingsutbildning - behöver dock vidareutvecklas.

Regeringen ser att den verksamhet med lärlingsutbildning, som sker i

försöksverksamhetens form, på sikt kan komma att påverka framtida

former av arbetsplatsförlagd utbildning.

Regeringen har vidare under avsnittet 7.1 Ett nytt nationellt program

teknikprogrammet föreslagit att en försöksverksamhet med ett tekniskt

program bl.a. bör användas för att pröva nya samarbetsformer med

arbetslivet.

Riksdagen har på regeringens förslag (prop. 1995/96:206) beslutat att

det skall finnas särskilda mål för APU. Skolverket har på regeringens

uppdrag utarbetat förslag till sådana mål. Regeringen anser att dessa mål

anger viktiga kunskapskvaliteter som bör erhållas i arbetslivet. Enligt

regeringens bedömning finns i dessa mål sådant som till stor del även

skulle kunna komma att gälla för lärlingsutbildning. Då det ännu är för

tidigt att dra erfarenheter från försöksverksamheten med lärlingsutbild-

ning bedömer regeringen att det finns motiv att avvakta med att fastställa

mål för APU.

Det lärlingskontrakt som skall tecknas mellan skolan, arbetsplatsen och

eleven och som skall finnas i försöksverksamheten med lärlingsutbild-

ning skulle med fördel också kunna användas för t.ex. APU och andra

praktikinslag. Därigenom skulle det för alla berörda parter tydligare

klarläggas vilka utbildningsmål som eleven skall uppnå under den arbets-

platsförlagda delen av gymnasieutbildningen.

För att stimulera och utveckla samarbetet mellan skola och arbetsliv

avser regeringen att tillsätta en särskild grupp, där bl.a. arbetsmarknadens

parter bör ingå. Gruppen skall även behandla frågan hur gymnasieskolans

arbetsplatsförlagda utbildning bör utvecklas. I samband med pilotprojek-

ten med lärlingsutbildning har en rad frågor väckts. Det är naturligt att

gruppen också behandlar dessa. Frågan om hur grundskolan skall

samarbeta med arbetslivet och hur elever i grundskolan skall tillförsäkras

en inblick i vad som sker på en arbetsplats bör också ingå i gruppens

uppgifter.

För att utveckla gymnasieskolans samarbete med arbetslivet har rege-

ringen inom ramen för de tio punkter för kvalitet och likvärdighet för

skolan som presenterats i den ekonomiska vårpropositionen (prop.

1997/98:150) beräknat att 50 miljoner kronor avsätts under en tvåårs-

period. Dessa medel skall stödja utvecklingen av samverkan mellan skola

och arbetsliv, t.ex. programråd, och kompetensutvecklingen för yrkes-

lärare

9.1 En ny modern lärlingsutbildning i gymnasieskolan

Regeringens förslag: En ny modern lärlingsutbildning införs från

hösten år 2000 i gymnasieskolan som alternativ studiemöjlighet inom

nationella program med yrkesämnen. Den skall ge behörighet för hög-

skolestudier. Erfarenheter från den pågående försöksverksamheten

med pilotprojekt skall vägas in i den slutliga utformningen av den nya

moderna lärlingsutbildningen.

En regel införs i 5 kap. 3 § fjärde stycket skollagen som visar att

lärlingsutbildning är en studiemöjlighet inom nationella och special-

utformade program som innehåller yrkesämnen. Regeringen ges ett

bemyndigande att meddela närmare föreskrifter om lärlingsutbild-

ningen.

Kommitténs förslag: Kommittén konstaterar att det finns ytterligare

frågor i samband med lärlingsutbildningen som behöver lösas, t.ex. vilka

program lärlingsutbildningen skall finnas på, hur en elev skall söka lär-

lingsutbildning, om det någon gång kan utgå lärlingslön, vem som avgör

vilka elever som skall få gå lärlingsutbildning, vilka insatser bransch-

organisationerna bör svara för och om ersättning skall utgå till företagen.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av kommunerna är positiva till lärlings-

utbildning som alternativ studieväg. Vanligt förekommande komplet-

terande synpunkter är att det borde finnas nationella mål med större lokal

frihet, att ett utökat samarbete mellan skola och arbetsliv är en förutsätt-

ning samt att pilotprojekten måste utvärderas innan den slutliga formen

fastställs.

SAF framhåller att reglerna måste vara flexibla och att besluten skall

fattas lokalt. Ersättningsfrågan måste lösas eftersom utbildning kostar

pengar, oavsett om den sker i en skola eller på en arbetsplats. LO anser

att det föreligger stora risker med förslaget till lärlingsutbildning. Om

lärlingsutbildningen betyder elevstatus under fyra år och därmed inte

omfattas av kollektivavtal, innebär det en risk att lärlingsutbildningen blir

en förlängd och försämrad APU för de elever som skolan inte vill ta

ansvar för, men som arbetsgivaren gärna tar emot som gratis arbetskraft.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen bedömde i den nationella

utvecklingsplanen att ett nationellt program med yrkesämnen skall kunna

läggas upp på olika sätt. Inom ramen för dessa program bör en alternativ

studiemöjlighet införas med en modern och helt ny typ av lärlings-

utbildning, som skiljer sig markant från tidigare former. Den kan efter

cirka två års gymnasieutbildning vara en väg att fullfölja ett nationellt

program med yrkesämnen. Den bör erbjudas som ett alternativ till nu-

varande studieorganisation. Regeringen presenterade sin avsikt att fort-

sätta att utreda förutsättningarna för att inom nationella program införa

lärlingsutbildning. Som ett led i detta beredningsarbete pågår sedan

läsåret 1997/98 en försöksverksamhet med lärlingsutbildning inom

gymnasieskolan (1997:762).

Flera remissinstanserna har ifrågasatt om det inte borde vara möjligt att

påbörja lärlingsutbildning tidigare än efter halva gymnasietiden. Rege-

ringen, som inte är främmande för en sådan öppning, kommer att noga

följa försöksverksamheten och senare bedöma om nuvarande bestämmel-

ser för försöksverksamheten bör ändras på denna punkt.

Syftet med denna lärlingsutbildning är att ge de elever som vill

möjlighet att genomföra en större del av utbildningen inom ett nationellt

program på en arbetsplats samt att ge arbetslivet möjlighet att vara med

och påverka utbildningens innehåll och genomförande. Lärlingsutbild-

ningen skall uppnå samma program- och kursplanemål som ordinarie

utbildning i skolan med APU. Lärlingsutbildningen ger därmed grund-

läggande behörighet till universitet och högskolor. Eleven följer pro-

grammets gemensamma delar under den första delen av utbildningen, då

även arbetsplatsförlagd utbildning skall ingå. Därefter kan lärlingsdelen

av utbildningen påbörjas.

Lärlingsutbildningen innebär en växelutbildning mellan skola och

arbetsplats med kärnämnen och karaktärsämnen i skolan samt APU och

handledd praktik på arbetsplatsen. Utbildningens innehåll regleras genom

ett kontrakt mellan eleven, skolan och arbetsplatsen. Avsikten med

försöksverksamheten är att ge ett underlag till den närmare utformningen

av lärlingsutbildningen.

För närvarande har 21 gymnasieskolor fått medgivande att starta pilot-

projekt. Projekten är baserade på industriprogrammet, fordonsprogram-

met, hotell- och restaurangprogrammet, elprogrammet, barn- och fritids-

programmet, hantverksprogrammet, omvårdnadsprogrammet, handels-

och administrationsprogrammet samt ett specialutformat program.

Genom lärlingsutbildningen kan en utökning av den enskilda gymna-

sieskolans utbildningsutbud inom ett eller flera program skapas genom

ett utökat samarbete med näringslivet och den offentliga sektorn inom det

egna upptagningsområdet. En lärlingsutbildning kan även bidra till

återväxten inom smala yrkesområden. Mindre företag, som av praktiska

skäl har svårt att ta emot ungdomar på APU, kan genom lärlings-

utbildning ges bättre möjligheter att ta emot en elev enligt lärlings-

alternativet.

I den nationella utvecklingsplan, som regeringen avser att presentera

våren 1999, planerar regeringen att redovisa hur lärlingsutbildningen bör

utvecklas och hur olika samarbetsformer med arbetslivet kan etableras.

10 Examen på gymnasial nivå

Regeringens förslag: En gymnasieexamen införs för de elever som

påbörjar sin utbildning på ett nationellt eller specialutformat program i

gymnasieskolan läsåret 2000/2001. Krav för examensbevis skall vara

fullständig studiegång, dels med grundläggande behörighet för

högskolestudier, dels med minst betyget Godkänd i ämnena svenska/

svenska som andraspråk, engelska och matematik samt i de viktigaste

karaktärsämnena på det studerade programmet. Därutöver fordras

även ett godkänt examensarbete, som omfattar 100 gymnasiepoäng.

För examensarbetet skall det finnas nationella mål. Även i komvux

skall gymnasieexamen erbjudas som en möjlighet med i stort sett

samma krav för examensbevis som i gymnasieskolan.

Regeringens bedömning: Gymnasieexamen bör utgöra en särskild

merit vid urval till högskolan. En gymnasieexamen bör även kunna

räknas som en merit i arbetslivet.

Ett examensarbete bör kunna fullgöras i såväl en skola som på en

arbetsplats. Ett examensarbete skall bedömas av handledare och ex-

tern bedömare i förening.

Skolverket bör få i uppdrag att utarbeta nationella mål för examens-

arbetena. Införandet av gymnasieexamen förutsätts ske inom en

oförändrad kostnadsram för kommunerna. Under inledningsperioden

bör staten svara för vissa kostnader, t.ex. för utbildning av handledare

och bedömare.

Kommitténs förslag: För att få en yrkesexamen bör eleven ha

genomfört ett projektarbete som motsvarar en verklig arbetsuppgift inom

det berörda yrkesområdet.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens för-

slag.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som kommenterat förslagen

är de flesta positiva. Skolverket anser att omfattande utrednings- och

utvecklingsarbete krävs för genomförande av en gymnasieexamen. Ver-

ket framhåller att en examen som utgår från de grundläggande målen för

gymnasieskolan skulle ha en positiv effekt på arbetet i skolan.

Lärarförbundet anser att gymnasieexamen skall vara frivillig, men att

målsättningen skall vara att den stora majoriteten av elever genomgår

den, även om den inte krävs för grundläggande behörighet. Den bör vara

probleminriktad och premiera analysförmåga och självständigt arbete. LR

anser att en kvalificerad gymnasieexamen måste pröva elevernas analys-

och problemlösningsförmåga, deras initiativförmåga samt förmåga att

genomföra kvalificerade uppgifter på flera områden, dvs. i ämnen som

bildar bas för vidare studier eller yrkesarbete.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen

konstaterade redan i den nationella utvecklingsplanen att det finns goda

skäl att pröva om en yrkesexamen kan införas. Regeringen finner nu att

det finns mycket goda skäl att för att en examen bör finnas för hela

gymnasieskolan. En nationellt reglerad gymnasieexamen skall införas

från och med intagningen till läsåret 2000/2001. Syftet med examen är att

befästa och förstärka kvaliteten i svensk gymnasieutbildning.

Gymnasieexamen skall omfatta alla elever.

För den som uppfyllt kraven för gymnasieexamen utfärdar rektor ett

särskilt examensbevis. Av examensbeviset skall framgå vilket nationellt

eller specialutformat program som examen avser, examensarbetet och

bedömningen av detta. Examensbeviset skall ge tydlig information om att

utbildningens mål som helhet är uppnådda, att utbildningen på den gym-

nasiala nivån och examensarbetet har fullgjorts.

Krav för att få ett examensbevis skall vara fullföljd studiegång på ett

nationellt eller specialutformat program eller motsvarande utbildning i

gymnasial vuxenutbildning eller i en fristående gymnasieskola. Den

grundläggande behörigheten för högskolestudier skall vara uppnådd, dvs.

lägst betyget Godkänd på kurser motsvarande minst 90 procent av de

gymnasiepoäng som krävs för ett fullständigt program. Därutöver skall

eleven ha minst betyget Godkänd i kärnämneskurserna i svenska/svenska

som andraspråk, engelska och matematik samt i de viktigaste karaktärs-

ämnena på det studerade programmet. Slutligen skall ett examensarbete

ha fullgjorts med godkänt resultat. Betyg på examensarbete skall vara

Godkänd respektive Icke godkänd. Examensarbetet genomförs inom ra-

men för det individuella valet.

I det fall en elev valt att göra ett examensarbete men inte fullföljer

detta, bör eleven få ett icke godkänt betyg för examensarbetet infört i

slutbetyget, om eleven inte har andra valbara kurser som gör att kraven

för ett slutbetyg uppfylls.

Examensarbetet

Examensarbetet skall innebära att eleven under sitt sista gymnasieår utför

ett större självständigt arbete inom ett kunskapsområde som ligger inom

målet för det aktuella programmet. Arbetet skall ge eleven möjlighet att

tillämpa och fördjupa teoretiska och/eller praktiska kunskaper inom flera

ämnesområden. För en examen i ett program med yrkesämnen bör

arbetet kunna motsvara en verklig arbetsuppgift inom det berörda

yrkesområdet eller inom ramen för lärlingsutbildningen. Arbetet skall

åtminstone till en del redovisas skriftligt ett krav som svarar mot

behovet av att läs- och skrivfärdigheter kontinuerligt upprätthålls i både

skola och arbetsliv. Arbetet skall pröva elevens förmåga att ta ansvar för,

planera och arbeta på egen hand med de hjälpmedel som detta kräver.

Examensarbetet skall ha en omfattning som motsvarar cirka fyra veckors

arbete på heltid, dvs. 100 gymnasiepoäng.

För examensarbetet skall det finnas nationella mål, som fastställs av

regeringen. Dessa mål skall vara ett stöd för att upprätthålla likvärdiga

krav och likvärdiga bedömningar. Skolverket bör få i uppdrag att

utarbeta förslag till nationella mål för examensarbetet. Utgångspunkt för

dessa mål skall vara programmålen för gymnasieskolan. Verket bör även

få i uppdrag att ta fram nationella exempel på hur examensarbeten kan

utformas för olika gymnasieprogram. Exempel på examensarbeten för

yrkesutbildningar skall tas fram i samråd med respektive branschorga-

nisationer.

På lokal nivå utarbetas examensuppgifter utifrån de nationella målen.

Utformningen av uppgifterna skall anpassas efter de lokala förutsätt-

ningarna och utbildningsinriktningarna. Det är därför viktigt att det sker i

samarbete med arbetslivet och andra gymnasieskolor.

Ett examensarbete skall kunna fullgöras såväl i en skola som på en

arbetsplats. I det lokala utarbetandet av uppgifter för examensarbeten

inom de yrkesutbildande programmen skall programråden medverka.

Examensarbetet skall kunna genomföras såväl enskilt som i grupp,

men i det senare fallet måste utformningen ge möjlighet att bedöma den

enskildes prestation. Examensarbetet skall ge alla elever möjlighet att

dokumentera och visa upp sina kunskaper och färdigheter. Därmed kan

det bidra till att bredda bedömningen av eleven utöver den information

som slutbetyget ger, vilket kan vara särskilt betydelsefullt för elever som

av olika orsaker inte lyckats lika bra i den traditionella betygsättningen.

Eleven skall under arbetet med examensuppgiften ha tillgång till stöd av

en handledare med sakkunskap inom det område som arbetet berör.

Processen under själva arbetet, initiativ- och samarbetsförmåga m.m. är

sådana faktorer som handledaren måste bedöma genom att kontinuerligt

följa arbetet.

Enligt regeringens bedömning är ett examensarbete av en sådan karak-

tär att det antingen kan godkännas eller inte godkännas. Därför anser

regeringen att det inte skall sättas graderade betyg på ett examensarbete.

Enligt regeringens bedömning bör ett godkänt examensarbete ha samma

värde som betyget Mycket väl godkänd.

Meritvärde

Bestämmelser om behörighet och urval till högskolan anges i 8 kap. 4-16

§§ samt bilaga 4 högskoleförordningen. Föreskrifterna för grundläggande

behörighet till högskolan skall enligt regeringens bedömning inte ändras

genom en gymnasieexamen. En fullföljd gymnasieutbildning med minst

betyget Godkänd i ett kursomfång som motsvarar 90 procent av antalet

gymnasiepoäng för ett program skall som hittills ge grundläggande

behörighet för högskolestudier. Detta skulle innebära att det krävs minst

betyget Godkänd i kurser upp till 2 250 gymnasiepoäng, dvs. 90 procent

av 2 500 gymnasiepoäng.

Det finns dock anledning att premiera elever med gymnasieexamen när

det gäller urvalet av behöriga sökande till högskolan. Det är emellertid en

fråga som kräver ytterligare beredning, innan regeringen är beredd att ta

ställning.

En gymnasieexamen bör även kunna tillgodoräknas som merit i arbets-

livet. På vilket sätt detta kan komma att ske, exempelvis som en del i ett

yrkesbevis eller i ett gesällprov, är dock inte en fråga som ankommer på

regeringen att besluta om, utan detta måste arbetsmarknadens parter

diskutera och ta ställning till.

Handledare och bedömning

Som handledare bör såväl lärare som personer inom arbetslivet utanför

skolan kunna fungera. För att kunna stödja eleverna under arbetet bör

handledarna ha en särskild utbildning för detta.

För att säkra kvaliteten i bedömningen av ett examensarbete skall det

bedömas av handledare och extern bedömare i förening. Som medbe-

dömare bör anlitas personer från andra gymnasieskolor, högskolan,

arbets- och samhällslivet. Medbedömare kan också bidra till att bredda

gymnasieskolans kontaktytor. Genom att använda medbedömare kan be-

dömningen göras utifrån ett bredare perspektiv. Bedömningen av

examensarbetet skall ske mot de nationella målen och den lokala ut-

formningen. Även externa bedömare behöver en utbildning för uppgiften.

Genomförande

För införandet av examensarbeten genomförs utbildning av handledare

och externa bedömare. Skolverket bör få i uppdrag att utarbeta ett utbild-

ningsmaterial för utbildningen. Utbildningen sker i två steg. I steg 1

utbildas resurspersoner bl.a. genom IT-stödd distansutbildning. Dessa

resurspersoner kan därmed vara såväl bedömare som handledare. För att

kunna vidga kretsen sker som steg 2 genom resurspersonerna en lokal

utbildning av handledare och externa bedömare i form av studiecirkel-

liknande seminarier.

På sikt förutsätts utbildning av nya handledare och bedömare ske inom

ramen för skolhuvudmännens reguljära fortbildningsansvar. I grundut-

bildningen till lärare bör även ingå utbildning i att handleda och bedöma

examensarbeten.

Lärares tid för planering, handledning och bedömning förutsätts rym-

mas inom ramen för de 100 poäng som examensarbetet motsvarar.

Införandet av gymnasieexamen bör kunna ske inom oförändrad kost-

nadsram för kommunerna. Under en inledningsperiod bör staten svara för

vissa kostnader för utbildning av handledare och bedömare samt produk-

tion av IT-material. Regeringen, som i den ekonomiska vårpropositionen

(prop. 1997/98:150) föreslagit medel för införande av gymnasieexamen,

återkommer till frågan senare i budgetpropositionen för år 1999.

Konsekvenser för gymnasial vuxenutbildning

Reglerna för gymnasieexamen för vuxenstuderande skall i princip vara

desamma som för ungdomar i gymnasieskolan. Eftersom vuxenstuderan-

de kan studera på både heltid, deltid och fritid, med kortare eller längre

avbrott, kan deras samlade studietid bli både kortare och avsevärt längre

än tre år. Därför är det inte lämpligt att ange någon tidpunkt när en

vuxenstuderande skall ha påbörjat sin gymnasiala utbildning för att få

möjlighet att genomföra en gymnasieexamen. I gymnasieskolan skall

möjligheten gälla för de elever som påbörjar sin gymnasieutbildning

läsåret 2000/2001 och examensarbetet skall utföras under det sista

gymnasieåret. De första eleverna i gymnasieskolan som genomför en

gymnasieexamen kommer därför att göra det under läsåret 2002/2003.

Samma år bör vuxenstuderande första gången kunna få genomföra

examensarbete. Regeringen anser det självklart att gymnasieexamen

också skall finnas i den gymnasiala vuxenutbildningen, eftersom en del

där kompletterar sin tidigare utbildning, medan andra läser en hel

gymnasieutbildning. Det är viktigt att reglerna för examensarbetet i kom-

vux ger vuxna möjligheter att komplettera en tidigare ofullständig utbild-

ning. Eftersom gymnasial vuxenutbildning i regel inte genomförs pro-

gramvis på samma sätt som i gymnasieskolan, bör föreskrifterna

utformas så att examensarbetet skall avse ett större självständigt arbete

inom ett kunskapsområde som ligger i linje med den aktuella elevens

individuella studieplan eller tidigare gymnasial utbildning.

11 Prov och kvalitetssäkring

Regeringens bedömning: Gymnasieförordningens bestämmelser om

de nationella proven bör ändras, så att de nationella kursproven blir

obligatoriska inför betygsättningen i kärnämneskurserna i svenska/

svenska som andraspråk, engelska och matematik samt i den högsta

karaktärsämneskursen i engelska och matematik på respektive pro-

gram.

Skolverket bör få ett nytt uppdrag angående en provbank med natio-

nella prov för kunskapsbedömning i andra ämnen och kurser än de

ovan nämnda för att stärka möjligheterna att kvalitetssäkra såväl betyg

som resultatredovisning.

Kommitténs förslag: Kommittén anser det angeläget att arbetet med att

utveckla de nationella proven fortsätter. Det gäller i synnerhet arbetet

med att bygga upp en provbank.

Remissinstanserna: Högskoleverket framhåller att en bidragande orsak

till en bristande kvalitetssäkring är att de nationella proven inte är obliga-

toriska och därmed inte heller normgivande.

Skälen till regeringens bedömning: Staten och kommunerna har ett

gemensamt ansvar för att de nationella målen för skolan uppnås och att

en likvärdig utbildning erbjuds alla barn, ungdomar och vuxna. Nationell

likvärdighet i ett decentraliserat system förutsätter en systematisk kvali-

tetssäkring. Det viktigaste motivet för att mäta kvalitet är dock utveck-

lingsmotivet, dvs. att fastställa starka och svaga sidor i en skolas verk-

samhet för att kunna göra verksamheten bättre för dem som den är till för

 eleverna. Därför skall måluppfyllelsen redovisas regelbundet i varje

kommun och för varje skola samt på nationell nivå. Särskilda kvalitets-

redovisningar skall ligga till grund för beslut om att förbättra och

utveckla utbildningen.

Det krävs många olika insatser för att säkra och utveckla kvaliteten i

utbildningen. Ett nationellt provsystem kan bidra till att en likvärdig

utbildning upprätthålls över hela landet. Elevernas kunskapsutveckling

samt deras sociala och personliga utveckling är viktiga indikatorer på

skolans resultat. Bedömningar av hur väl eleverna når dessa mål är

givetvis betydelsefulla också för de enskilda eleverna.

Staten har ett särskilt ansvar för en infrastruktur för kvalitetssäkringen,

dels för den nationella styrningen, dels för att underlätta motsvarande

arbete lokalt. Det gäller statistik som annan beskrivande information men

också generell metodutveckling liksom stöd för att utveckla användbara

metoder för de lokala behoven. I detta ingår bl.a. olika instrument och

uppgifter för att på likvärdiga grunder kunna bedöma elevernas

kunskaps- och kompetensutveckling.

Skolverket har sedan år 1994 ett regeringsuppdrag att tillhandahålla

instrument för kunskapsbedömning i grundskolan och i gymnasial utbild-

ning. I uppdraget anges tre syften för olika provmaterial: att ge stöd för

en över landet enhetlig betygsättning, att ge stöd för att planera utbild-

ningen genom analyser av elevers starka och svaga sidor samt att ge

underlag för utvärdering av utbildningen. De kursprov som enligt upp-

draget skall erbjudas kontinuerligt avser vissa, för olika program av-

slutande kurser i svenska, engelska och matematik. Dessutom framhålls i

uppdraget behov av material/prov för kunskapsbedömning också i andra

ämnen och kurser, på sikt i en så kallad provbank. Denna avser ett utbud

av prov och provuppgifter, varifrån lärare kan få material utifrån sina

behov. De nationella kursproven erbjuds skolorna, men gymnasieförord-

ningens formulering innebär en stark rekommendation att använda kurs-

proven till stöd vid betygssättning i de tre nämnda ämnena.

Enligt regeringens bedömning finns det skäl att nu utveckla det natio-

nella provsystemet för gymnasieskolan. Skälen är förslagen till föränd-

ringar i denna proposition, samt de översyner av programmål och

kursplaner som pågår inom Skolverket. Resultat från uppföljningar av

hur nuvarande provmaterial används liksom det generella behovet att

stärka kvalitetssäkringen motiverar detta.

Obligatoriska nationella kursprov

Förändringarna innebär att alla lärare inför betygssättning i kärnämnes-

kurserna i svenska/svenska som andraspråk, engelska och matematik

skall använda sig av de nationella kursproven, d.v.s. de blir obligatoriska.

Obligatoriska kursprov skall också användas i den avslutande karaktärs-

ämneskursen på respektive program i engelska och matematik. Lärares

betygsättning är ett grannlaga arbete som kräver att man bedömer

elevernas kunskapsutveckling utifrån bredast möjliga underlag. Därför

skall proven utformas så att det tydligt framgår att det täcker endast

vissa kursmål och därmed utgör endast en del av underlaget för

betygssättning på kursen.

Frågan om distribution och genomförande av prov stöter på flera delvis

motstridiga krav, som inte alla kan tillgodoses i ett nationellt provsystem.

Traditionellt har nationella prov genomförts av samtliga elever i en viss

målgrupp på en nationellt fastlagd provdag. Det var lämpligt, då studier-

na tidsmässigt planerades på samma sätt för alla elever som ingick i

målgruppen. I dag planeras kurserna in över läsåret på mycket olika sätt.

Tilltron till provens värde som bedömningsunderlag hänger samman

både med provens innehåll och konstruktion och med hur de skall

genomföras. Ett provs tillförlitlighet har starkt samband med att de som

deltar i det har samma möjligheter att förbereda sig. Ett visst prov-

material blir förbrukat om de som deltar fått information om innehållet i

förväg. Därför är ett visst nationellt kursprov i princip användbart vid

endast ett enda tillfälle. Det innebär att de obligatoriska kursproven

måste genomföras på nationellt bestämda provdagar.

Den nationella provbanken

Provbanken skall i första hand omfatta kurser där det inte finns nationella

prov. Att ta fram nationella prov av god kvalitet ställer stora krav på

resurser. Material och uppgifter bör därför kunna användas vid mer än en

provdag, vilket är möjligt genom att provuppgifter och delprov

återanvänds i olika kombinationer. Det krävs emellertid en stor samling

av aktuella prov och uppgifter, om den skall kunna anses tillförlitlig.

Sedan vårterminen 1996 erbjuder Skolverkets provbank prov i franska,

tyska och naturvetenskapliga ämnen. Utvecklingen av provbanken skall

fortsätta. Provmaterial eller andra material med syfte att säkra betygens

likvärdighet eller för utvärdering av utbildningen bör utvecklas även för

andra ämneskurser än svenska/svenska som andraspråk, engelska och

matematik. I första hand bör det gälla avslutande karaktärsämneskurser

på olika program.

För att nå den flexibilitet som krävs bör ett system med provbanker

vara i funktion med ett brett utbud av nationella provmaterial senast år

2000. Tekniska lösningar finns för att bygga upp banker med material

och även för att distribuera dem via exempelvis Internet. De behöver

dock vidareutvecklas och passa det nationella provsystemet. Utveckling-

en bör innebära att gymnasieskolor och komvuxenheter skall ha tillgång

till provmaterial då de behövs med hänsyn till studieplaneringen på en

enskild skola eller för en elev. Krav på kvalitet och tillförlitlighet måste

tillgodoses i lika hög grad som i äldre system med bestämda provdagar.

Ett system med provbanker kräver att uppgifter och delprov finns i en

omfattning som gör det möjligt att variera utformningen av ett visst prov.

Utveckling av provuppgifter och övrig metodutveckling inom ramen för

den nya läroplanen har nu pågått några år. Internationellt och nordiskt

samarbete inom området har utvecklats. Det är därför enligt regeringens

bedömning också möjligt att utveckla de nationella materialen för

kunskaps- och resultatbedömningar i denna riktning.

Konsekvenser för gymnasial vuxenutbildning

Även av förordningen om kommunal vuxenutbildning framgår att lärarna

bör använda centralt fastställda prov som ett hjälpmedel för att bedöm-

ningsgrunderna skall bli så enhetliga som möjligt över landet. Vuxenut-

bildningen utgår från en individuell studieplan där strävan är att kurserna

kan starta när som helst under året och avslutas utifrån varje enskild

individs förutsättningar och behov. Det innebär att vid utformningen av

prov och provverksamhet måste särskild hänsyn tas till vuxenutbildning-

ens förutsättningar. Det är viktigt att upprätthålla samma kunskapskrav

och skapa möjligheter till jämförbarhet och likvärdighet mellan studeran-

de inom vuxenutbildningen och i gymnasieskolan. De nationella proven

är ett instrument i detta syfte. Utvecklingen inom vuxenutbildningen

understryker också behovet av att det finns tillgång till kvalitativa och

tillförlitliga prov som ett av flera redskap för bedömning och tillgodo-

räknande av vuxnas faktiska kunskaper. Skolverket bör därför sträva

efter att utveckla systemet för obligatoriska prov så att det blir möjligt att

använda även i vuxenutbildningen.

12 Distansundervisning

Regeringens bedömning: Bestämmelser bör utfärdas om försöksverk-

samhet med distansutbildning för att kunna pröva och utveckla distans-

utbildning inom gymnasieskolan.

Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm-

ning.

Remissinstanserna: Många av de som i yttrandet berört förslaget är

positiva.

Skälen för regeringens bedömning: Inom vuxenutbildningen finns en

lång tradition av distansutbildning bl.a. genom Statens skolor för vuxna

(SSV) som bedrivit distansutbildning sedan mitten av 50-talet. Distans-

utbildningen ökar tillgängligheten till studier. Utbildning på distans

möjliggör studier oavsett tid och rum. Ny teknik i kombination med nät-

eller mediaburen utbildning med handledning vid kunskaps-/lärcentra har

i grunden ändrat de studerandes villkor. Distansutbildning som tidigare

ansetts vara en krävande studieform är inte längre förbehållen en studie-

van målgrupp. Genom kunskapslyftet och Distansutbildningskommittén

(DUKOM) pågår ett omfattande utvecklingsarbete avseende distansut-

bildning inom vuxenutbildning och folkbildning. Regeringen beslutade år

1997 att tilldela 13 miljoner kronor inom ramen för kunskapslyftet för

utvecklingsinsatser gällande metoder och läromedel för distansutbildning

på gymnasienivå. Syftet är att ge redskap för att öka användningen av

distansutbildning inom vuxenutbildningen. Det utvecklingsarbete som

sker inom ramen för DUKOM där regeringen tilldelat ca 95 miljoner

kronor till olika utvecklingsprojekt kommer också att få stor betydelse

för att sprida användningen av ny teknik och distansutbildning.

Sammantaget finns det inom vuxenutbildningen en stor erfarenhetsbank

som byggts upp under lång tid när det gäller distansutbildning och som

nu genom kunskapslyftet fått ett brett genomslag i hela landet.

Erfarenheter som med fördel kan spridas vidare till gymnasieskolan.

Regeringen anser att distansutbildning även inom gymnasieskolan bör

utvecklas. Det finns flera skäl till detta. Genom distansundervisning kan

eleverna ges möjligheter att kombinera studier i vissa kurser på en gym-

nasieort och studier i hemkommunens gymnasieskola. Det kan gälla att

erbjuda elever att skaffa en specialisering i ämnen som inte erbjuds i

hemkommunen, t.ex. i ett språk. En utvidgning av distansundervisning

skapar också helt nya möjligheter att ge svenska elever bosatta i utlandet

en gymnasieutbildning.

I syfte att pröva och utveckla distansutbildningen på det gymnasiala

området bedömer regeringen det värdefullt att genom en förordning öpp-

na möjligheter för en försöksverksamhet, som bör följas och utvärderas

av Skolverket. Därvid bör de metoder och erfarenheter som ligger till

grund för distansutbildning för vuxna kunna överföras till gymnasie-

skolan.

13 Elevernas ansvar, rättigheter och skyldigheter

Regeringens bedömning: Rätten till stödundervisning bör förtydligas

för elever som engagerar sig i skolans demokratiska arbete. Obligato-

riska utvecklingssamtal bör införas i gymnasieskolan.

Kommittén: Ett av de viktigaste inslagen i gymnasiereformen är elev-

inflytandet. Det fungerar relativt tillfredsställande när det gäller val av

utbildning men inflytandet över uppläggningen av undervisningen är

svårare att få till stånd överallt.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har kommenterat frågan

om elevinflytande ställer sig positiva till ett utvidgat elevinflytande.

Skälen för regeringens bedömning: Ansvar och inflytande går hand i

hand. Den som har inflytande är också beredd att ta ansvar, medan den

som inte tillerkänns något inflytande inte utan vidare känner något dju-

pare ansvar. Vikten av elevernas ansvar och inflytande betonas i läro-

planen för de frivilliga skolformerna (Lpf 94). Läroplanen slår fast att de

demokratiska principerna att kunna påverka, vara delaktig och ta ansvar

skall omfatta alla elever. Skollagen ålägger dessutom alla som arbetar i

skolan att verka för demokratiska arbetsformer. Trots detta visar bl.a.

Skolverkets undersökningar att eleverna själva anser att deras inflytande i

gymnasieskolan är litet. Skolkommittén konstaterar i sitt betänkande

(SOU 1996:22) att elevinflytande är en förutsättning för elevernas

lärande.

En fungerande demokrati i skolan, som ger erfarenheter av hur man

samarbetar och fattar beslut, innebär samtidigt en inskolning för arbets-

och vuxenlivet. En viktig del är den rätt till elevmedverkan i

skyddsverksamheten som arbetsmiljölagen (1997:1160) ger. Elevskydds-

ombuden har en mycket viktig funktion för eleverna. De lär sig ta ansvar

och skall ha reella möjligheter att påverka sin arbetsmiljö. Det är viktigt

för demokratin i skolan att eleverna får och ges möjlighet att delta i

beslutsfattandet, men frågan om elevinflytande kan inte begränsas till

enbart det formella inflytandet. Regeringen framhöll i den nationella ut-

vecklingsplanen vikten av elevernas delaktighet och ansvar för såväl det

egna lärandet som för det skoldemokratiska arbetet. Det är mycket viktigt

att gymnasieskolan ger eleverna möjlighet att påverka och uttrycka er-

farenheter, åsikter och värderingar grundade på kunskap.

Enligt 8 kap. 1 § gymnasieförordningen skall elever som har behov av

extra stöd i skolarbetet under en begränsad tid få stödundervisning. Om

en elev av någon anledning går miste om undervisningstid, måste det

övervägas om eleven skall få stödundervisning. Av paragrafens andra

stycke framgår att elevföreträdare i skolkonferens och elevskyddsombud

vid behov kan få undervisning som ersätter de undervisningspass som de

på grund av sina uppdrag gått miste om. Regeringen anser att denna rätt

till stödundervisning bör utvidgas till att gälla även undervisningstid som

en elev gått miste om till följd av andra arbetskrävande förtroende-

uppdrag som gagnar den elevinflytandet och skolans demokratiska ar-

bete. Det finns lika starka skäl för studerandeinflytande i den gymnasiala

vuxenutbildningen. Eftersom vuxenelevernas studier är så individuellt

utformade studierna kan t.ex. bedrivas på heltid, deltid, fritid och

distans bör möjligheterna för studerandeinflytandet för vuxna särskilt

analyseras.

Även om övergången från grundskolan till gymnasieskolan nästan är

hundraprocentig, är gymnasieskolan en frivillig skolform. Det innebär

inte att elever kan komma och gå som de vill. Det finns elever som av

olika skäl uteblir från stora delar av undervisningen, vilket får betydande

konsekvenser för undervisningen både för eleven själv och för den övriga

gruppen. Regeringen ser allvarligt på detta. Det är viktigt att skolk aktivt

motarbetas.

För att gymnasieskolan skall kunna utvecklas kvalitativt och eleverna

nå gymnasieskolans mål krävs det att eleverna deltar i undervisningen.

Det är också en förutsättning för att läraren skall kunna göra en riktig och

rättvis bedömning av elevernas kunskaper. Det är i själva undervisningen

som läraren successivt bildar sig en uppfattning om elevernas kunskaps-

utveckling. I det vardagliga arbetet sker också en dialog med eleverna,

som bl.a. innebär att de får återföring från läraren om sin kunskaps-

utveckling. Det är också i undervisningen som eleverna enskilt och till-

sammans med andra elever bygger upp sitt kunnande och utvecklar sin

förmåga att ta ansvar för sitt lärande.

Enligt regeringens uppfattning är det självklart att elever i gymnasie-

skolan skall delta i undervisningen. En mindre tidsstyrd skola innebär

inte en skola där man inte måste närvara. Varje lärare bör ställa de krav

på närvaro som denna behöver för att kunna göra en rättvis bedömning

av elevernas prestationer. Regeringens uppfattning är att det är viktigt att

eleverna deltar i undervisningen. Det finns viktiga kompetenser som man

inte kan uppnå, om man inte deltar i skolans undervisning. Det är viktigt

att eleverna och deras föräldrar tidigt får veta hur det går i studierna. För

föräldrar med omyndiga elever är det särskilt viktigt. Regeringen anser

det därför angeläget att införa utvecklingssamtal i gymnasieskolan efter

liknande modell som i dag finns i grundskolan.

14 Ekonomiska konsekvenser

I enlighet med den s.k finansieringsprincipen skall kommuner och lands-

ting inte åläggas nya arbetsuppgifter, utan att de samtidigt ges möjlighe-

ter att finansiera dessa på annat sätt än med höjda skatter. Om statsmak-

terna fattar beslut, som medför utgiftsökningar för kommunsektorn, bör

dessa således finansieras genom en ökning av statsbidragen eller genom

att staten fattar beslut som möjliggör besparingar. Finansieringsprincipen

innebär också att statsbidragen bör minska om kommunerna fråntas

skyldigheter eller om de till följd av regelförändringar får möjlighet att

bedriva en mer kostnadseffektiv verksamhet.

Enligt nuvarande regler är varje kommun skyldig att erbjuda utbildning

på nationella program för samtliga ungdomar i kommunen som slutfört

sista årskursen i grundskolan eller motsvarande, dock längst t.o.m. det

första kalenderhalvåret det år då de fyller 20 år. Att ett nytt tekniskt pro-

gram införs innebär således inte att fler elever än tidigare skall erbjudas

utbildning.

Den nya definitionen av gymnasiepoäng innebär ingen ändrad omfatt-

ning av den garanterade undervisningstiden. Förslaget om en permanent-

ning av den nya moderna lärlingsutbildningen innebär inte att den garan-

terade undervisningstiden i gymnasieskolan ökar, utan att den kan läggas

ut på ett annat sätt. Som genomföranderesurs utgår särskilda bidrag till

kommunerna.

Gymnasieexamen, obligatoriska nationella kursprov och utökad om-

fattning av kursen Idrott och hälsa A ligger inom ramen för den totalt

garanterade undervisningstiden och medför ingen kostnadsökning för

kommunerna.

Obligatoriska utvecklingssamtal innebär att läroplanens krav förtyd-

ligas på att läraren fortlöpande skall ge varje elevinformation om elevens

utvecklingsbehov och framgångar i studierna samt samverka med hem-

men och informera om elevernas skolsituation och kunskapsutveckling.

Att rätten till stödundervisning skall gälla elever som engagerar sig i

skolans demokratiska arbete innebär ett förtydligande av gymnasie-

förordningens bestämmelser om stödundervisning.

För att i ökad grad öppna skolan mot arbetslivet har, inom ramen för

regeringens program Tio punkter för kvalitet och likvärdighet i skolan,

50 miljoner kronor avsatts under en tvåårsperiod.

Regeringen bedömer att de förslag som lämnas i denna proposition inte

innebär ökade eller minskade utgifter för kommunerna.

15 Författningskommentarer

15.1 Förslaget till lag om ändring i skollagen (1985:1100)

5 kap. 3 §

Andra stycket är nytt. Styrelsen för utbildningen ges en möjlighet att

bestämma om att de utbildningar kommunen eller landstinget är

huvudman för skall fördelas över en längre tid än tre läsår. För att fördela

utbildningen på kortare tid än tre läsår krävs regeringens medgivande.

Ändringen i tredje stycket, som har behandlats i avsnitt 6.2, innebär att

begreppet "grenar" tas bort och ersättas av uttrycket "inriktningar".

Fjärde stycket är nytt. Innebörden av det nya stycket är att

lärlingsutbildning inom nationella och specialutformade program utgör

en ny studiemöjlighet inom gymnasieskolan. Regeringen bemyndigas att

meddela närmare föreskrifter om lärlingsutbildningen. Förslaget har

behandlats i avsnitt 9.1.

4 §

Andra och tredje meningen i andra stycket tas bort. Bestämmelser om

utbildningens omfattning på nationella och specialutformade program tas

in i 4 c §.

4 a §

De två sista meningarna i andra stycket tas bort. Den första av dessa

meningar innehåller ett bemyndigande för regeringen, eller den

myndighet regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter om

omfattningen av ett specialutformat program. Enligt förarbetena till

bestämmelsen (prop. 1992/93:250 s. 95) innebär bemyndigandet en

möjlighet för regeringen att bestämma hur många undervisningstimmar

ett specialutformat program minst skall omfatta. Bemyndigandet flyttas

till den nya 4 d § andra stycket.

Den sista meningen, även den innehållande ett bemyndigande, innebär

att regeringen får föreskriva att utbildningen på ett specialutformat

program skall omfatta minst vissa av de ämnen som anges i bilaga 2. Den

nya utformningen av bilaga 2, poängplanen, är utformad så att både

nationella och specialutformade program omfattas av bilagan. De ämnen

som anges i den nya bilagan är kärnämnen. Eftersom de

specialutformade programmen alltid skall innehålla alla kärnämnen och

några andra ämnen inte specificeras i bilagan, finns nu inte längre behov

av det bemyndigandet.

4 b §

Ändringen i första stycket 2 innebär att att det i paragrafen tydliggörs att

ett individuellt program kan utformas på så sätt att det särskilt inriktas

mot studier på ett nationellt eller ett specialutformat program, s.k.

programinriktat individuellt program. I övrigt är punkterna med nya

nummer i första stycket oförändrade till sitt innehåll.

Ändringen i andra stycket görs för att visa att även utbildning som

särskilt inriktas mot ett nationellt eller specialutformat program kan

utformas för en grupp elever.

Ändringen i tredje stycket, förutom ändrad hänvisning till punkt i

första stycket, innebär att hänvisningen till bilaga 2 tas bort.

4 c §

Paragrafen innehåller bestämmelser om omfattningen av studier på

nationella och specialutformade program och hänvisar till den nya

poängplanen i bilaga 2. Antalet gymnasiepoäng är inte längre kopplat till

ett visst antal undervisningstimmar. Den nya regleringen av

studieomfattningen har behandlats i avsnitt 6.2.

I andra stycket tas hänvisningen till bilaga 2 bort.

Sista meningen i tredje stycket tas bort. Ändringen görs eftersom det

av den nya poängplanen inte framgår att undervisning i ett visst ämne

skall ske under en bestämd eller rekommenderad undervisningstid.

4 d §

Paragrafen är ny men motsvarar i sak den garanterade undervisningstiden

enligt nu gällande bilaga 2. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.2.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ges ett

bemyndigande att meddela föreskrifter om att avsteg får göras från den

garanterade undervisningstiden. Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer ges också ett bemyndigande att meddela

föreskrifter om garanterad undervisningstid för specialutformade

program. Det senare bemyndigandet har till sitt innehåll hämtats från den

tidigare lydelsen av 4 a §.

5, 6 a, 8, 16, 17, 18, och 24 §§

Ändringarna motiveras av att begreppet "grenar" ersätts av begreppet

"inriktningar".

Ändring av bilaga 1 till skollagen

Ett nytt nationellt program, teknikprogrammet, förs in i bilagan.

Programmets innehåll har beskrivits i avsnitt 7.1.

Ändring av bilaga 2 till skollagen

Bilagan ändras bl.a. på så sätt att från att ha varit en timplan blir den nu

en plan över hur många gymnasiepoäng nationella och specialutformade

program skall innehålla. Gymnasiepoängen i poängplanen utgör ett mått

på omfattningen av studierna och är inte längre kopplade till antalet

undervisningstimmar i ämnena. Bilagan gäller för både nationella och

specialutformade program. Det faktum att även specialutformade

program omfattas av bilagan medför vissa ändringar i 4 a § (jämför

kommentaren till nämnda paragraf). Ändringarna har behandlats i avsnitt

6.2.

Sammanfattning av bedömningarna i slutbetänkandet

Den nya gymnasieskolan problem och möjligheter

(SOU 19997:107)

En parlamentarisk kommitté, bestående av företrädare för samtliga riks-

dagspartier, tillsattes våren 1994 för att följa den pågående utvecklingen i

gymnasieskolan. Kommittén har haft att följa utvecklingen av gymnasie-

skolan inom givna ramar för att studera effekterna av utbyggnaden på

nya orter, i vilken utsträckning eleverna får sina utbildningsval

tillgodosedda och om målet nås att alla ungdomar får en fullständig

gymnasieutbildning. Kommittén har också haft att analysera effekterna

av den höjda ambitionsnivån inom de yrkesförberedande utbildningarna

samt i vilken utsträckning gymnasieskolan svarat mot avnämarnas

förväntningar. Hösten 1994 fick kommittén uppdraget utvidgat till att

följa hur det nya betygssystemet tillämpas, elevernas inflytande

tillgodoses, kommunerna organiserar utbildning för elever med

studiesvårigheter och hur undervisningen i kärnämnen utvecklas.

Tilläggsdirektivet omfattade också den arbetsplatsförlagda utbildningens

omfattning och kvalitet, lärlingsutbildningens utveckling samt hur

flickors och pojkars lika rätt och möjligheter främjas. Utgångspunkten

för arbetet har inte varit att lämna förslag till förändringar av

gymnasiereformen eller att föreslå någon ny reform. Kommittén har

redovisat sina bedömningar till regeringen i två delbetänkanden, Den nya

gymnasieskolan hur går det? (SOU 1996:1) och Den nya

gymnasieskolan steg för steg (SOU 1997:1). Regeringens

Utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning Kvalitet och

likvärdighet (Skr. 1996/97:112), som presenterades i mars 1997, anger

inriktningen av regeringens arbete med utvecklingen av bl.a. gymnasie-

skolan. I den finns flera av de problem och förslag som kommittén lyft

fram i sina tidigare delbetänkanden.

I slutbetänkandet redovisas de slutliga bedömningarna utifrån ett elev-

och ett styrningsperspektiv. Kommittén gör bedömningen att gymnasie-

skolan i dag är avsevärt mer utvecklingsinriktad än före reformen. De-

centraliseringen av ansvaret för skolan har varit avgörande för utveck-

lingen. Den nya gymnasieskolan har dessutom en flexibilitet som

möjliggör förnyelse och förändring. Men kommittén påpekar också att

kommunerna och skolorna inte utnyttjat de möjligheter som den nya

gymnasieskolan faktiskt ger. Undantaget är specialutformade program.

Utnyttjas utbildningens flexibilitet bättre skulle resultaten kunna förbätt-

ras och kvaliteten höjas. Vidare anser kommittén att ambitionerna bör

höjas så att alla elever kan fullfölja utbildningen.

Kommittén menar att tidspressen och de svårigheter som kommuner

och skolor haft vid genomförandet av reformen, är viktiga orsaker till att

reformens intentioner inte fått fullt genomslag. Dels hade kommunerna

och skolorna en kort tidsperiod (1992-1995) på sig för genomförandet,

dels fanns inte styrdokumenten och betygssystemet i tillräckligt god tid

före reformstarten. Det tar tid, påpekar kommittén, att genomföra en så

omfattande reform som den nya gymnasieskolan fullt ut överallt. Staten

och kommunerna hade ambitionen att genomföra den nya gymnasie-

skolan snabbt men ansvaret för det praktiska genomförandet låg i många

fall helt på rektor och lärare.

Kommittén ser det som en stor framgång för reformen att praktiskt

taget hela årskullen ungdomar i dag går i gymnasieskolan. Av dessa full-

följer 87 procent utbildningen. Ambitionerna bör, enligt kommittén,

höjas så att alla elever fullföljer utbildningen. Ett problem som lyfts fram

är de elever som går i gymnasieskolan för att det inte finns andra alterna-

tiv. Deras motivation för studier är låg och det är framför allt dessa

elever som får svårigheter med studierna och låga betyg. För denna grupp

är det särskilt viktigt att skolorna utnyttjar de möjligheter som den nya

gymnasieskolan ger.

Kommittén bedömer att de allra flesta elever klarar gymnasieskolan

bra. Men det finns några program där andelen elever som fått Icke

godkänd i kärnämneskurser är oroande stort. Detta gäller företrädesvis

program med få elever. Det är därför kommitténs mening att skolorna bör

kunna öka ansträngningarna att finna lämpliga åtgärder för just dessa

elever. Kommittén understryker också grundskolans ansvar för elevernas

resultat och behovet av samarbete mellan grund- och gymnasieskolan.

Om kommuner och skolor använder sig av den nya gymnasieskolans

möjligheter och utnyttjar stöd- och specialundervisning i större utsträck-

ning, bör förutsättningarna öka för elever med studiesvårigheter att nå

framgång i sina studier. Vid behov går det att utöka undervisningstiden

för hela gymnasieutbildningen eller för delar av den. Alltför små kurser,

påtalar kommittén, kan styra undervisningen i en icke önskvärd riktning.

Kommittén finner det anmärkningsvärt att olika studietakt endast

förekommer på 68 procent av skolorna och då i någon eller några kurser,

såsom matematik och engelska. Hellre än att elever helt avbryter sina

gymnasiestudier bör de kunna få välja bort det ämne som de har

påtagliga svårigheter med, dvs. reducerat program.

Kommittén har funnit att individuella programmet fungerar bäst som

språngbräda till ett nationellt program om eleven börjar direkt efter

grundskolan. I betänkandet framhålls att eleverna bör få tillgång till

kurser som de kan tillgodoräkna när de går över till nationellt eller spe-

cialutformat program.

I betänkandet påtalas vidare att elevernas intressen och inflytande bör

få större genomslag och att arbetsformerna bör underlätta för eleverna att

se sammanhang och värdet av kunskap i olika ämnen. Detta förutsätter

dock att lärare i kärnämnen och i yrkesämnen samarbetar. Elevernas in-

flytande på planeringen av undervisningen och på sitt eget lärande har

visat sig vara svårt att få till stånd över allt. Lärare som är säkra och har

funnit sin roll som pedagogiska ledare är mest benägna att ge eleverna

inflytande. Kommittén föreslår att varje skola i sin årliga redovisning till

kommunen särskilt uppmärksammar utvecklingen av elevers inflytande

och elevaktiva arbetsformer.

I genomsnitt fick eleverna, 86 procent år 1996/97, sina förstahandsval

av program tillgodosedda. Kommittén efterlyser åtgärder i de kommuner

som har låg andel tillgodosedda förstahandsval. Även elevernas val av

kurser är relativt väl tillgodosett. Men kommittén bedömer att det finns

utrymme för förbättringar även här. Ett ökat samarbete mellan skolor,

skolformer och kommuner kan göra det möjligt för kommunerna att till-

godose elevernas förstahandsval och erbjuda eleverna ett större utbud av

kurser. Kommittén förslår att kommunerna blir skyldiga att sträva efter

att tillgodose elevernas val av kurs.

Kommittén föreslår vidare att gymnasieförordningens reglering av

läsåret förenklas så att t.ex. arbetsplatsförlagd utbildning (APU) och

ovanliga kurser kan anordnas utanför terminstid. Andelen elever som får

15 veckors APU har ökat, drygt 60 procent av alla elever, men det finns

vissa program som ligger långt under denna minimigräns. Kommittén

framhåller att minimigränsen bör gälla alla program med yrkesämnen.

Kommittén uttalar sig också för APU i längre sammanhängande perioder.

Handledarutbildningen är viktig för att få hög kvalitet på APU och

yrkeslärarna bör ges tillfälle att besöka eleverna under APU. All yrkes-

utbildning, liksom övrig utbildning i gymnasieskolan, bör

kvalitetssäkras.

De två kulturerna, yrkeskulturen och den akademiska kulturen, märks

fortfarande i gymnasieskolan, t.ex. i lokaldispositioner, i tjänstefördel-

ningar och i samarbetsformer. En av ambitionerna med förändringarna av

gymnasieskolan var att de socialt betingade skillnaderna mellan olika

utbildningar skulle minska. Men det finns, enligt kommittén, tecken på

att de sociala skillnaderna tvärtom ökar.

Skolledningen betydelse för utvecklingen på en skola framhålls i be-

tänkandet. Kommittén finner det oroande om rektor på grund av admi-

nistrativ belastning inte kan leda eller stödja den pedagogiska verk-

samheten på skolan. Det är viktigt att lärarna kan känna engagemang för

sin uppgift och får uppskattning för sina insatser. Slutligen lyfter kom-

mittén fram det ökade intresset hos lärarna att utveckla undervisningen,

vilket ses som mycket positivt för både lärarna själva och eleverna.

Sammanfattning av förslagen i rapporten

Gymnasieskola i ständig utveckling (Ds 1997:78)

En arbetsgrupp, Gymnasiegruppen, inom Utbildningsdepartementet har

haft i uppdrag att arbeta vidare med att fördjupa och konkretisera den

inriktning som angavs i regeringens Utvecklingsplan för förskola, skola

och vuxenutbildning - Kvalitet och likvärdighet (Skr. 1996/97:112). I

utvecklingsplanen redovisar regeringen flera initiativ och bedömningar

på gymnasieskolans område, t.ex. om utveckling av de nationella pro-

grammens struktur, kärnämnena, en ny lärlingsutbildning, en yrkes-

examen och ett praktikprogram. Även den gymnasiala vuxenutbildningen

berörs av dessa initiativ. I departementsskrivelsen ger arbetsgruppen för-

slag som dels kan genomföras de närmaste åren, dels bedömningar som

behöver analyseras ytterligare innan förslag kan presenteras. De senare

innebär att arbetsgruppen inte tar ställning till en viss lösning utan

problematiserar olika alternativ till förändringar för att ge underlag till en

bredare diskussion. I de förslag som arbetsgruppen lägger berörs den

gymnasiala vuxenutbildningen endast i relevanta delar.

I departementsskrivelsen ger arbetsgruppen först en plattform för de

förändringar som diskuteras. Faktorer som, enligt arbetsgruppen, bedöms

påverka framtida samhällsliv i hög grad är utvecklingen inom informa-

tionsteknologin, internationell påverkan och konkurrens samt hög föränd-

ringstakt inom varu- och tjänstesektorn. Kraven på framtida arbetskraft

ökar, bl.a. vad gäller ständig personlig kompetensutveckling. En väsent-

lig grund för arbetsgruppens arbete har varit den utvärdering av gymna-

sieskolans första år som Kommittén för gymnasieskolans utveckling

redovisat i tre betänkanden (SOU 1996:1, 1997:1 och 1997:107). Flera av

de bedömningar som arbetsgruppen gör påverkar även gymnasial vuxen-

utbildning, därför beskrivs även utvecklingsverksamheten inom vuxen-

utbildningen.

Arbetsgruppen förslår, när det gäller strukturen för nationella program,

hur den förändring, som föreslogs i utvecklingsplanen av timplanerna för

det estetiska programmet, naturvetenskaps- och samhällsvetenskaps-

programmen, bör ske. Vidare ger arbetsgruppen förslag till en mer

generell struktur för ett nationellt program. Dagens system för gymnasie-

poäng är starkt kopplat till timplanen. Arbetsgruppen föreslår att

poängsystemet frikopplas från timplanen och att alla nationella program

skall omfatta lika många gymnasiepoäng. Behörighetskraven i form av

godkända betyg i matematik, svenska/svenska som andraspråk och

engelska för att tas in på ett nationellt program fr.o.m. hösten 1998 ökar

möjligheterna för gymnasieskolan att lyckas med sitt uppdrag. I vissa

speciella fall kan dock behörighetskraven ge vissa orimliga effekter, t.ex.

för invandrarelever som kommit sent till Sverige. Arbetsgruppen föreslår

därför att kravet på godkänt betyg får frångås i något av ämnena om det

finns synnerliga skäl.

Ett nytt nationellt program - teknikprogrammet föreslås. Det skall

erbjuda eleverna flera olika tekniska inriktningar, t.ex. inom medieteknik,

datateknik, bioteknik och elteknik. Arbetsgruppen för även en diskussion

om utvecklingen av programutbudet på längre sikt och bedömer att

inslagen av generella kunskaper kommer att öka i alla program; främst

som en konsekvens av förändringar på arbetsmarknaden och nya kompe-

tenskrav. Regeringen bedömde i den nationella utvecklingsplanen att en

ökad tyngd för programmålen och en bättre anknytning till elevernas

studieinriktning i kärnämnenas kursplaner är nödvändig. Arbetsgruppen

redovisar hur detta kan åstadkommas. Vidare redovisar arbetsgruppen tre

alternativ till hur utbudet av kärnämnena religionskunskap, samhälls-

kunskap, naturkunskap och estetisk verksamhet kan förändras.

 Alternativ 1 innebär att kärnämnenas omfattning i poäng är oförändrat

(680 poäng). Antalet kärnämnen minskas från åtta till sex. De nu-

varande kärnämneskurserna, Estetisk verksamhet, Naturkunskap A

och Religionskunskap A, erbjuds som alternativkurser omfattande 90

poäng. En av dessa tre kurser skall ingå i ett fullständigt nationellt

eller specialutformat program. Ämnet historia erbjuds som ett fjärde

alternativ

 Alternativ 2 innebär att kärnämnenas omfattning i poäng inte ändras

(680 poäng). Antalet kärnämnen minskas till sex genom att en ny

tvärvetenskaplig kurs om 90 poäng skapas. Målen omformuleras så att

kunskapsmålen för de tre kärnämneskurserna, Estetisk verksamhet,

Naturkunskap A och Religionskunskap A, ingår

 Alternativ 3 innebär att det totala utrymmet för kärnämnena minskas

med 20 poäng. Antalet kärnämnen minskas från åtta till sex. Estetisk

verksamhet (50) och Samhällskunskap A (110) får en större omfatt-

ning i poäng. Kärnämneskurserna Religionskunskap A och Naturkun-

skap A utgår som kärnämnen, men kunskapsmålen för religions-

kunskapen förs in i reviderad Samhällskunskap A och målen för

naturkunskapen förs in i olika karaktärsämneskurser med anknytning

till naturkunskaps- och miljökunskapsområdet.

En kvalitetshöjning av de gymnasiala yrkesutbildningarna betonades i

utvecklingsplanen. Arbetsgruppen föreslår hur en ny lärlingsutbildning

bör utformas med utgångspunkt i den försöksverksamhet som regeringen

fattade beslut om den 16 oktober 1997. Arbetsgruppen bedömer att för-

söksverksamheten skall övergå till en reguljär lärlingsutbildning tidigast

hösten 1999. Erfarenheterna från pilotprojekten blir därför värdefulla i

utformningen av en ny lärlingsutbildning.

Arbetsgruppen behandlar vidare införandet av en gymnasieexamen

som kvalitetshöjande faktor i de gymnasiala utbildningarna. Enligt ar-

betsgruppens förslag bör det för en gymnasieexamen ställas krav på god-

kända betyg i samma utsträckning som krävs för tillträde till högskolan,

men därtill även krav på godkända betyg i matematik, svenska/svenska

som andraspråk och engelska. Vidare bör det för en examen krävas att

eleven fullgör en avslutande examensuppgift, som omfattar ca 100

gymnasiepoäng. För att skapa förutsättningar för en gymnasieexamen

föreslår arbetsgruppen att regeringen tar initiativ till ett utvecklingsarbete

som ett led i den fortsatta beredningen inför ett införande av en gym-

nasieexamen.

Förteckning över remissinstanserna samt en samman-

ställning av remissyttrandena över betänkandet Den

nya gymnasieskolan problem och möjligheter (SOU

1997:107) och rapporten Gymnasieskola i ständig

utveckling (Ds 1997:78)

Remissinstanserna

Remissyttranden har kommit in från Socialstyrelsen, Handikappombuds-

mannen (HO), Statskontoret, Riksrevisionsverket (RRV), Arbetsgivar-

verket, Statens skolverk, Högskoleverket, Verket för Högskoleservice

(VHS), Statens institut för handikappfrågor i skolan (SIH), Centrala

studiestödsnämnden, Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Alingsås, Enköpings, Eskilstuna,

Falkenbergs och Falu kommuner, Göteborgs stad, Haparanda, Hultsfreds,

Hässleholms, Jönköpings, Katrineholms, Kiruna och Lerums kommuner,

Lidingö stad, Linköpings och Mariestads kommuner, Malmö stad,

Ragunda, Ronneby och Sandvikens kommuner, Stockholms stad, Piteå

och Upplands Väsby kommuner, Landstingen i Gävleborgs, Kalmar,

Norrbottens, Skaraborgs och Uppsala län, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Lunds, Linköpings och Stockholms universitet,

Umeå och Uppsala universitet, Karolinska Institutet, Konstfack, Kung-

liga Tekniska Högskolan (KTH), Lärarhögskolan i Stockholm, Hög-

skolan Dalarna, Mälardalens högskola, Södertörns högskola, Elev-

organisationen i Sverige, Riksförbundet Hem och Skola, Friskolornas

Riksförbund, Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar

(RBU), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Företagarnas Riksorga-

nisation, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Central-

organisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

ALMEGA, Verkstadsindustrins Yrkesnämnd (VYN), Lärarförbundet,

Lärarnas riksförbund (LR), Skolledarna, Sveriges Civilingenjörsförbund,

T-konventet, Riksföreningen för lärarna i matematik, naturvetenskap och

teknik samt Riksföreningen för Lärarna i Moderna Språk (LMS).

Yttranden har dessutom inkommit från Per Måhl Östra Ämtervik,

Västerbottenskretsen av Biologilärarnas Förening, Uppsala läns distrikt

av

Föreningen Norden, Helsingborgs och Sollentuna kommuner, Sveriges

Universitets Lärarförbund ( SULF), Malmöhus läns landsting, Sveriges

Kristna Råd, Sveriges Förenade Kristna Lärarförbund (SFKL), Marie-

stads kommun, Svensk Handel, Södertälje kommun, Föreningen för

Studie- och yrkesvägledare i Lärarnas Riksförbund, Gymnasielärare och

lärarutbildare i Göteborg/Mölndal, Jan Ek vid Pildamms- och

Pauliskolan Malmö, Carin[REDACTED_EFTERNAMN] vid Virginska skolan Örebro,

Danshögskolan, Högskolan Gävle-Sandviken, Älmhults och Luleå

kommuner, Högskolan i Örebro, Kyrkorådet i Enköpings församling,

Vallentuna gymnasium, Föreningen Lärare i Religionskunskap,

kommunerna Forshaga, Torsby och Nynäshamn, Kultur- och

utbildningsförvaltningen i Örebro Läns Landsting, Kungliga

Musikhögskolan, Stockholms läns landsting, Uppsala stifts missionsråd,

Heleneholmsskolan Idrottslärare vid Malmö gymnasieskolor, Sveriges

Vägledarförening, Brinells utbildningscentrum, Komvux Kronborg i

Malmö, Naturbrukets yrkesnämnd (NYN), Broderskapsrörelsen Sveriges

Kristna Socialdemokrater, Högskolan i Karlstad, Svenska Kyrkans Unga,

Gymnasieförvaltningen i Mölndals Kommun, Idrottslärarna i

Växjökretsen (SGS), Idrottshögskolan, Sveriges Verkstadsindustrier,

Sölvesborgs kommun, Tekniska Linjers Lärarförening i Civil-

ingenjörsförbundet (CF/TLL), Stiftelsen Livsmedelsbranschen, Stock-

holmskretsen av Biologilärarnas förening, Lärare vid Säveskolan i Visby,

Mitthögskolan, Institutionen för lärarutbildning vid Uppsala universitet,

Chalmers Tekniska Högskola, Föreningen för en demokratiserande och

aktiverande skola (DAKS), kommunerna Hallstahammar, Växjö, Upp-

sala, Partille och Vaggeryd, arbetsgrupp vid Högskolan Gävle-

Sandviken, Installatörernas Arbetsmarknads- och Utbildningsutskott

Stockholm, Ängelholms och Kungsbacka kommuner samt Furulunds-

skolan i Sölvesborg.

Remissyttrandena

Flertalet remissinstanser har lämnat ett gemensamt och sammanhållet

yttrande för de två betänkandena. De har valt att i huvudsak koncentrera

sina svar på de konkreta förslag som läggs av departementets arbetsgrupp

med kommitténs analys av gymnasieskolans möjligheter och problem

som grund. Remissinstanserna ansluter sig i stort till den bild av

gymnasieskolan som kommittén och arbetsgruppen ger. Flertalet instäm-

mer också i utredningarnas analyser av samhällslivets och arbetslivets

förändring och de krav som ställs på gymnasieskolan nu och i en över-

blickbar framtid. Lärarförbundet stöder kommitténs och arbetsgruppens

tilltro att gymnasieskolans mål kan uppnås av de allra flesta ungdomar.

LR beklagar att utredningarna håller fast vid kravet att alla gymnasie-

elever skall nå högskolebehörighet.

Kommittén har analyserat gymnasieskolan bl.a. utifrån ett elev-

perspektiv. Det innebär att frågor om elevernas val, rättigheter, ansvar

och inflytande nästan uteslutande finns med i de yttranden som särskilt

behandlar kommitténs betänkande. Uppsala län ser det som positivt att

elevperspektivet på allvar kommer i fokus.

En majoritet av remissinstanserna ser det som positivt att kommittén i

sin analys av gymnasieskolan fokuserat eleverna och stöder kommitténs

bedömningar och förslag beträffande elevinflytandefrågor samt att detta

område tydligt lyfts fram som en viktig aspekt i reformarbetet. Många

instanser anser att det är viktigt att beakta statusskillnaderna mellan olika

program tas upp till diskussion och att betydelsen av social bakgrund och

kön för elevernas utbildnings- och studieval. Jönköpings kommun anser

att uppmärksamhet särskilt på pojkars och flickors val är betydelsefull

för jämlikheten. RBU anser det märkligt att utredningen inte nämner

ungdomar med funktionshinder. Kiruna kommun delar kommitténs be-

dömning att jämställdhet är en pedagogisk fråga. Uppsala universitet

anser att i en skola med ökad frihet för eleverna att välja kurser ökar

risken att välja fel, särskilt för elever som har föräldrar med egen

begränsad erfarenhet av studier. HO anser att det finns särskilda skäl att

utvecklingssamtalen i gymnasieskolan skall vara obligatoriska för elever

i behov av särskilt stöd. Flertalet remissinstanser har tagit upp grund- och

gymnasieskolans samverkande ansvar för elever med studiesvårigheter.

Karolinska Institutet m.fl. framhåller studie- och yrkesvägledningens

betydelse.

Skolverket och Högskoleverket instämmer i kommitténs starka be-

tonande av elevinflytandet. Malmö stad instämmer i förslagen om ökat

elevinflytande och därmed elevernas ansvarstagande för det egna läran-

det. Landstinget i Gävleborgs län pekar på risken att en liten grupp

elever får inflytande över de formella besluten. Denna typ av inflytande

kan innebära ökad segregation. Landstinget i Kalmar län anser att det

viktigaste är att eleverna får inflytande över hur de skall arbeta i skolan

och organisera sin egen inlärning. Landstingsförbundet anser, inte minst

med tanke på statusskillnaderna mellan programmen, att det finns en

risk att det formella inflytandet blir förbehållet ett fåtal. Göteborgs

kommun och Riksförbundet Hem och skola ser det som mycket angeläget

att skolan årligen utvärderar och redovisar utvecklingen av

elevinflytandet.

Strukturen i nationella program.

Remissinstanserna är överlag positiva till en gemensam strukturell upp-

byggnad och omfattning av de nationella programmen och till att block-

lägga karaktärsämnen som karaktäriserar en viss inriktning.

Socialstyrelsen instämmer i princip i samtliga förslag, men efterlyser

konkreta planer för elever med särskilda behov. AMS instämmer i be-

dömningen att gymnasieskolans utbud bör baseras på en balans mellan

utbud i förhållande till elevens intresse och val och ett utbud av attraktiva

och framtidsinriktade studievägar. HO anser att hur individuella

programmet (IV) tillgodoser funktionshindrade elevers behov av utveck-

ling och utbildning behöver utvärderas och efterlyser undersökningar

som belyser den fysiska tillgängligheten i gymnasieskolan. SAF anser att

en ökad marknadsorientering är nödvändig i utbildningssystemet. SACO

anser att det bör ges större utrymme för beslut i verksamheten om

programstruktur och kursinnehåll och att utbildningen bör anpassas mer

efter den enskilde elevens förutsättningar och önskemål. ALMEGA anser

att med en ökad samordning av flera program skulle det gå att minska

antalet gymnasieprogram. Haparanda och Ronneby kommuner föreslår

två modeller för programmens uppbyggnad, en för naturvetenskaps- och

samhällsvetenskaps programmen med valbara kurser och en annan för

program med yrkesämnen och estetiska ämnen med grenindelning.

Lidingö kommun anser det tveksamt att program- och kursutbud i högre

utsträckning skall fastställas nationellt, eftersom det motverkar skolans

flexibilitet och elevernas möjligheter att påverka utbildningens utform-

ning. Landstinget i Kalmar län anser att konsekvenserna behöver

analyseras när det gäller valfrihet och nationell inriktning. Svenska

Kommunförbundet anser att nuvarande struktur av grenar bör bestå i av-

vaktan på en kommande översyn av hela programstrukturen. En ändring

kan också komma att ställa nya resurskrav på utbildningssystemet.

Att ersätta grenar med inriktningar

Remissinstanserna är överlag positiva till att ersätta gren med nationell

inriktning. Men många kommuner är negativa eller tveksamma. De

befarar ökade kostnader och minskat elevunderlag.

Skolverket anser att konsekvenserna av införandet av inriktning

behöver belysas ytterligare. Högskoleverket anser att förslaget att ersätta

grenar med inriktning innebär en förändring i styrningsmekanismerna.

Alingsås kommun är tveksam till om alla inriktningar skall vara

riksrekryterande. Falkenbergs kommun anser att förslaget att avskaffa

grenarna och ersätta dem med nationella inriktningar visserligen ökar

elevernas valmöjligheter men kan innebära att elevantalet inte räcker till.

Detsamma anser Hässleholms kommun. Hultsfreds kommun anser att

rätten att välja inriktningar blir för kostsam och vill därför inte ta bort

begreppet gren. Kiruna kommun hyser samma farhåga och menar att det

egna elevunderlaget skulle minska liksom möjligheterna att skapa

underlag för ett brett utbud av individuella kurser. Lerum och Piteå

kommuner däremot tillstyrker förslaget att ersätta gren med inriktning.

Gymnasiepoäng

I stort sett samtliga remissinstanser uttalar sig för att gymnasiepoäng

skall få en tydligare koppling till omfattningen av kursen och frikopplas

från timplanen. Överlag är remissinstanserna också positiva till att

timplanerna för naturvetenskaps- och samhällsvetenskapsprogrammen

och estetiska programmet får samma uppbyggnad som andra program..

Skolverket menar att förslaget med gymnasiepoäng riskerar att ersätta

en form av tidsstyrning med en annan och att konsekvenserna bör utredas

ytterligare. Principiellt anser verket att timplanen bör försvinna, men inte

i dagens läge då många kommuner skär ner på undervisningen. Garan-

terad undervisningstid måste gälla på individnivå och bör definieras som

lärarledd undervisning. Begreppet fullständigt program kan utgå i och

med att programmen får exakt poängtal. Lärarförbundet anser att det bör

vara en rimlig rättighet att elever når de kunskaper som gymnasieskolan

skall ge och kräver att en sådan rättighet införs i skollagen. Den garan-

terade undervisningstiden bör behållas i avvaktan på detta. Att alla

program måste ha en enhetlig uppbyggnad är tveksamt. Stockholms stad

anser att separeringen av gymnasiepoäng och undervisningstid överens-

stämmer med ett decentraliserat och målstyrt skolsystem. CSN för ett

utförligt resonemang om lärotider och ser det som positivt att begreppet

garanterad undervisningstid i den gymnasiala vuxenutbildningen ersätts

med riktvärden. Studiepoängsystemet bedöms kunna avskaffas för stu-

derande i gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning om gymnasie-

poäng införs som mått på studietiden. Konstfack anser att förslaget med 2

500 poäng för genomgången gymnasieutbildning är bra. Att den tid som

de yrkesförberedande programmen erbjuder inte skrivs upp i motsvaran-

de grad bör tydliggöras. Lunds universitet anser att det är oklart vad en

omfattning av 2 500 poäng skulle innebära för de studieförberedande

programmen. Lärarhögskolan i Stockholm ansluter sig till uppfattningen

att kurser inte får vara för korta. Elevorganisationen anser det rimligt att

kopplingen mellan tid och gymnasiepoäng bryts upp, eftersom mål och

inte tid skall styra arbetet i skolan. Erfarenheten är att timplanen följs

alltför hårt. En utveckling mot en enhetlig struktur välkomnas inte

minst för att underlätta elevernas val. Riksförbundet Hem och Skola är

positivt till att särskilja gymnasiepoäng från undervisningstimmar, men

betonar att varje elev skall ha rätt till handledning, stöd och extra

undervisning för att kunna nå de uppsatta målen. Detta skall klart och

tydligt framgå av gymnasieförordningen. LR vill ha reellt utökade

programramar. Friskolornas riksförbund vill minska antalet kärnämnen

och slopa timplanen. Katrineholms kommun menar att tidsstyrningen i

utbildningen kommer att förlora sin betydelse genom avnämarnas krav

på flexibilitet. Målstyrning kräver uppföljning och utvärdering för att

säkra kvaliteten. Det är därför nödvändigt med ett kvalitetssystem där

elever och föräldrar har viktiga funktioner. Kiruna kommun anser att

undervisningstiden kan avskaffas redan nu. Det blir lärarnas ansvar att se

till att eleverna får den undervisning de behöver för att bli godkända.

Upplands-Väsby kommun anser att förslaget att slopa korta kurser är bra

och önskar inga kurser kortare än 60 timmar. Enköpings kommun anser

att varje kurs skall ge poäng men att det i normal studietakt skall vara

kopplat till tid och Hultsfreds kommun vill att högre kurser skall värderas

högre än lägre. T-konventet stöder uppfattningen att målen är viktigare än

timtalet, att poängsumman bör vara lika för alla program samt att ingen

kurs bör vara mindre än 60-80 timmar. LMS ställer sig bakom att kursens

kunskapsnivå och omfattning skall vara avgörande för poängtalet.

Behörighetsregler

Knappt hälften av remissinstanserna är positiva till att behörighets-

reglerna för svenska/svenska som andra språk, engelska och matematik

skall kunna frångås om det finns särskilda skäl. Drygt hälften är negativa.

Intresseorganisationerna är mest negativa eller tveksamma till förslaget.

Drygt hälften av kommunerna anser att det skall finnas en särskild

 ventil när det gäller behörighet att tas in på gymnasieskolan.

SIH konstaterar att bestämmelsen om godkänd i svenska, engelska

och matematik från grundskolan för tillträde till ett nationellt program

medför att ett antal elever riskerar att utestängas på grund av sitt

funktionshinder. Högskolan Dalarna anser att en sänkning av kraven i

vissa kärnämnen kan leda till en ambitionssänkning med allvarliga

konsekvenser för den enskilde eleven. Företagarnas Riksorganisation

anser att orsakerna till studieavbrotten eller till att många elever går ut

gymnasieskolan utan fullständiga betyg bör studeras närmare. Undantag

från nuvarande behörighetsregler bör inte ges eftersom många elever kan

förledas att tro att de klarar av gymnasiestudierna utan ordentliga

grundkunskaper. LO anser att den möjlighet som öppnats för elever att

studera i egen takt bör kunna utnyttjas i större utsträckning och att mer

hänsyn skall tas till elevernas olika mognadstakt. Ett alternativ är att

införa ett preparandår för de elever som behöver ett sådant. För övrigt

kan undantag från behörighetsreglerna leda till att grundskolan inte tar

sitt fulla ansvar. Skolledarna anser att undervisningen i grundskolan

måste kvalitetssäkras, bl.a. genom att elever med speciella

inlärningsproblem får stöd och hjälp efter sina behov. Eleverna måste ha

tillräckliga kunskaper för att tillgodogöra sig undervisningen i

gymnasieskolan. Alingsås kommun anser att behörighetsreglerna skall

tillämpas för elevens bästa samtidigt som grundskolan skall ta det fulla

ansvaret för att eleverna når uppställda mål. Detsamma anser Jönköpings

kommun och Malmö stad. En elev skall få börja på ett nationellt program

om det finns synnerliga skäl. Invandrarelever riskerar annars att

missgynnas. Katrineholms kommun anser även att särskild hänsyn skall

tas till elever med konstaterad dyslexi. Enköpings kommun anser att

 synnerliga skäl inte behövs om eleverna kan erbjudas plats på det

individuella programmet och samtidigt följa kurser inom ett nationellt

program. Lidingö kommun anser att kraven på godkänt i svenska,

engelska och matematik inte skall få frångås. Svenska kommunförbundet

är tveksam till att kravet på godkänt skall kunna frångås. Denna grupp

elever bör istället få möjlighet att komplettera sina kunskapsluckor inom

ramen för dagens system. Möjligheterna finns redan och inriktningen

måste vara att dessa ytterligare vidgas.

Lokalt tillägg

Remissinstanserna är överlag positiva till att lokalt tillägg renodlas.

Några kommuner är dock negativa.

Alingsås kommun anser att lokalt tillägg skall användas för att ge

duktiga elever möjlighet att göra en examensuppgift och till pedagogiska

förstärkningar för elever med problem främst i basämnena. Falu kommun

anser inte att det lokala tillägget skall användas som en resurs till föresla-

gen gymnasieexamen, eftersom det begränsar den enskilda skolans möj-

ligheter till profilering. Lidingö kommun anser inte att lokalt tillägg skall

vara ett poängutrymme för olika kurser utan förordar att denna resurs kan

förstärka specialarbetet eller ingå i de valbara kurserna på karaktärs-

ämnesblocket.

Reducerat respektive utökat program

Remissinstanserna är överlag positiva till att bestämmelserna om

reducerat och utökat program bör tas bort.

VHS anser att reducerat program skall användas ytterst sparsamt eller

likställas med betyget Icke godkänd i meriteringssammanhang. Det bör

vara en rättighet för eleven och en skyldighet för gymnasieskolan att

stötta elever så att reducerat program kan undvikas. Ragunda kommun

anser att ekonomi och studier i dagens vuxenutbildning är åtskilda på ett

sätt som inte gagnar den studerande. Piteå kommun anser att om reduce-

rat och utökat program tas bort bör högskolans antagningsregler anpassas

så att behörighet ges vid 90 procent godkända kurser utan krav på slut-

betyg.

Idrott och hälsa

Övervägande delen av remissinstanserna är positiva till att Idrott och

hälsa bör ha lika omfattning på alla nationella program och att Idrott och

hälsa B, som ingår som karaktärsämneskurs på vissa studieinriktningar,

skall erbjudas alla elever som ett individuellt val.

Lärarförbundet anser att Idrott och hälsa bör ha samma omfattning på

alla program. Hultsfreds kommun menar att Idrott och Hälsa B inte skall

vara valbart. Malmö stad vill utöka Idrott och hälsa till 130 poäng för

samtliga elever Umeå universitet efterlyser mer underlag för bedömning

när det gäller ämnet Idrott och hälsa och den lösning som redovisas och

hänvisar till vetenskapliga belägg för ämnets betydelse för ungdomars

framtida hälsa och livshållning.

Flera av de spontant inkomna yttranden, som har gällt detta förslag, är

negativa. Södertälje kommun anser att förslaget att göra Idrott och hälsa

valbart är tveksamt eftersom inslaget av hälsokunskap är för viktigt för

att tas bort. Högskolan Gävle-Sandviken anser att Idrott och hälsa bör

vara obligatoriskt och ha samma gymnasiepoäng på alla program.

Idrottslärare vid Malmö skolor protesterar mot förslaget att Idrott och

hälsa B endast erbjuds inom ramen för individuellt val liksom Sveriges

Idrottslärare i Växjökretsen.

Distansutbildning

Många remissinstanser som yttrar sig över förslaget till försöksverk-

samhet med distansutbildning är positiva.

Kiruna kommun anser att försöksverksamheten med distansunder-

visning skall styras till kommuner som på grund av stora geografiska

avstånd har ett stort behov att kunna ge service till mindre samhällen

långt från centralorten. Stockholms universitet anser att förslaget till

försöksverksamhet med distansutbildning är sympatiskt, men att ett

problem är svårigheten att tillgodose den yrkesinriktade sociala erfaren-

het som eleverna får i en skolförlagd yrkesförberedande utbildning.

Uppsala universitet menar att det ökade kravet på social kompetens inte

behandlats tillräckligt. Företagarnas Riksorganisation anser att administ-

rativa hinder i form av närvaroregler, krav på lärarhandledning, osäkerhet

beträffande regler för interkommunal ersättning inte får stå i vägen för att

skapa ett flexibelt studiesystem via interaktiva media.

Utvecklingen av programutbudet

Remissinstanserna stöder överlag förslaget att inrätta ett nytt tekniskt

program. Flera lyfter också fram vikten av att programmet utformas så

att det passar båda könen.

NUTEK menar att skapandet av ett nytt tekniskt program kan leda till

en välkommen ökning av antalet högskoleutbildade naturvetare och tek-

niker. RRV ser det som viktigt med en jämnare könsfördelning. Det

räcker inte med god marknadsföring och information om det nya tek-

nikprogrammet. Skolverket anser att utvecklingen av ett tekniskt program

bör ske samtidigt som det naturvetenskapliga programmet ses över samt

tar upp flickors bristande intresse för teknik i förhållande till ett framtida

nytt program. Stockholm stad anser att det finns starka skäl att införa ett

nytt tekniskt program som kan stimulera elevernas intresse för teknik och

teknisk utveckling. Alingsås kommun anser att det behövs ett tekniker-

program med ett tvärvetenskapligt och probleminriktat arbetssätt. Piteå

kommun anser att huvuduppgiften för ett nytt tekniskt program är att göra

det attraktivt även för flickor. Katrineholms kommun menar att en sär-

skild utmaning för det nya teknikprogrammet blir att tillgodose både

flickors och pojkars behov, intressen och önskemål beträffande inrikt-

ningen på lärandet inom teknikområdet. Kiruna kommun stöder in-

rättandet av ett nytt program och föreslår att det kallas Programmet för

ny teknik. Det nya programmet skall vara attraktivt för båda könen.

Lerums kommun ser behovet av en ny och bredare teknisk utbildning,

eftersom det är svårt att intressera flickor för teknisk gren med den

struktur naturvetenskapliga programmet har idag. Svenska Kommun-

förbundet tillstyrker ett tekniskt program med en bred inriktning och

tematisk samverkan mellan olika ämnen. KTH är i princip positiv till ett

nytt program men anser att målsättningen med det nya programmet är för

bred. Större krav måste ställas på kunskaper i ämnet matematik.

Lärarhögskolan i Stockholm anser att det finns ett behov av ett tekniskt

program. Andelen flickor har ökat i högre teknisk utbildning. För att

stärka denna trend kan inrättandet av ett tekniskt program vara lämpligt.

Riksförbundet Hem och Skola tillstyrker förslaget om ett nytt tekniskt

program med den inriktning som angetts och som kan förväntas

stimulera flickor. LO tillstyrker förslaget, men framhåller samtidigt

risken för att industriprogrammet urlakas på teknikinnehåll och att

sökandeströmmen till naturvetenskapsprogrammet minskar. Särskilda

ansträngningar bör göras för att rekrytera flickor till programmet. Lunds

universitet ställer sig bakom målen för teknikprogrammet, men är

tveksam om dessa mål nås genom det föreslaget. Ett nytt teknikprogram

bör föregås av en försöksverksamhet. Linköpings universitet anser att

idén om ett nytt tekniskt program är värd att utredas vidare och att dess

möjligheter att rekrytera kvinnliga elever speciellt observeras. Uppsala

universitet anser att det är tveksamt att så snart föreslå ett återförande av

teknikprogrammet, eftersom högskolorna har anpassat sitt ingenjörs-

program till bristen på enhetligt teknologiinnehåll inom gymnasieskolans

naturvetenskapsprogram. TCO anser att innan ett nytt teknikprogram

införs bör Skolverket eller Lärarhögskolan ges i uppdrag att utforma nya

pedagogiska metoder för en teknikundervisning som passar båda könen.

Högskoleverket anser inte att ett nytt teknikprogram kommer att öka

intresset för teknik. Det är viktigare att undervisningsmetoder och peda-

gogik utvecklas inom ramarna för programmen. Enköpings kommun

anser att ett nytt teknikprogram är onödigt. De s.k. studieförberedande

programmen skall istället breddas så att eleverna själva kan välja kurser

med tekniska inriktningar. Falkenbergs kommun anser att det föreslagna

teknikprogrammet innebär en orimlig studieprestation för eleverna.

Ronneby och Haparanda kommuner, Företagarnas Riksorganisation och

ALMEGA ser inget ytterligare behov av att införa flera program. En

tekniskt inriktad utbildning kan genomföras inom nuvarande gymnasie-

skola. Sveriges Civilingenjörsförbund anser ett nytt teknikprogram

riskerar att tillintetgöra det som finns idag. Kommunerna befaras

upphöra med den tekniska grenen till förmån för ett dåligt preciserat och

osäkert teknikprogram. T-konventet anser att det nya förslaget innebär en

risk för små orter som inte kan skapa den bredd med många inriktningar

som behövs. Ett nytt teknikprogram bör få en nationellt öppen och

flexibel timplanestruktur utan inriktningar för att kunna ge en lokal

arbetslivsanknytning. LMNT anser att det finns behov av ett tekniskt

program för att ge de elever möjligheter som inte bor nära ett

industrigymnasium möjligheter att välja ett tekniskt program. Pro-

grammet får inte bli enkönat och det är därför viktigt med ett annat och

bredare utbud av block som exempelvis bioteknik och medicinsk teknik

för att även intressera flickor. LMS anser att det måste finnas utrymme i

de obligatoriska kurserna i ett nytt program för studier i engelska och

grundläggande studier i språk i samma omfattning som på de andra

studieförberedande programmen.

Flertalet av spontant inkomna yttranden stöder arbetsgruppens förslag

om ett nytt tekniskt program. Men några menar att kraven är för höga

och varnar för risken att det blir för teoretiskt utan förankring i

arbetslivet.

Högskolan i Örebro anser att programmet som det är upplagt går ut över

de allmänna ämnena. Det är föga troligt att programmet kommer att

locka fler flickor. Sveriges Verkstadsindustrier anser att gymnasieskolan

inte behöver fler utan färre fast uppbyggda program. Chalmers Tekniska

Högskola anser att gymnasieskolans naturvetenskapsprogram utgör den

naturliga basen för ingenjörsstudier vid högskolan och ser med oro på

tänkbara konsekvenser av att ta bort naturvetenskapsprogrammets teknis-

ka gren. Tekniska Linjers Lärarförening i Civilingenjörsförbundet är

positiv till ett nytt tekniskt program som ger grundläggande teknisk kun-

skap inom teknikens många grenar och en fördjupning inom ett teknik-

område.

Utveckling av programutbudet

Flertalet remissinstanser ställer sig bakom resonemanget kring en

successiv utveckling av programutbudet och att fokus för en sådan

förändring bör ligga mer på framtidens arbetsuppgifter än på traditionella

yrkesområden. Förändringarna får dock inte gå för fort. Flertalet vill be-

hålla den programstruktur som finns. Några vill utveckla gymnasieskolan

mot ett mer kursutformat system.

Friskolornas riksförbund tycker att det går för långsamt att utveckla

gymnasieskolan mot ett kursutformat system. SAF anser att utvecklingen

mot en kursutformad gymnasieskola måste fortsätta och menar att ett

17:e program vore att ta ett steg tillbaka. SACO anser att den viktigaste

drivkraften för förnyelse, effektivitet och kvalitet är valfrihet för eleverna

och konkurrens mellan skolor. Statskontoret anser att det finns en risk

med att tillgodose elevernas önskemål vid varje tidpunkt. Kostnaderna

för felval och kompletterande utbildningsinsatser belastar i ett senare

skede kommun och stat. Skolverket pekar på att olika lokala organisa-

tionsprinciper inom gymnasieskolan kan innebära att principen om en

likvärdig utbildning äventyras. En kursutformning kan kollidera med

pedagogiska principer för organiseringen av utbildningen. AMS finner

initiativet till översyn välmotiverat och förespråkar samtidigt att en stat-

lig utredning tillsätts. Landstinget i Gävleborgs län delar uppfattningen

att utbudet av nationella program kontinuerligt prövas och vid behov

reformeras. Det är viktigt med rimliga tidsintervall mellan förändringarna

samt att utbildningarnas och kursernas benämningar inte ändras i onödan.

Landstingsförbundet anser att allt arbete med att pröva och vid behov

reformera utbudet av nationella program bör ske i nära samarbete med

företrädare för arbetslivet. Lärarförbundet anser att det är svårt att hitta

nya funktionsområden som kan täcka in hela samhällsstrukturer och

bedömer det därför som bättre att behålla den struktur i program som är.

Måldokumenten för gymnasial utbildning

Remissinstanserna stöder överlag bedömningen att programmålen tyd-

ligare färgar kurserna i kärnämnen och att kursplanerna successivt ses

över för att skapa överblickbarhet, enhetlighet och en breddad använd-

barhet för utbildningens avnämare.

Skolverket menar att de förslag som de båda utredningarna ger, handlar

både om mindre regeländringar och om större strukturförändringar.

Konsekvenserna av ändringsförslagen måste vägas samman och förordar

därför en successiv reformering. Högskoleverket menar att det finns

anledning att noga överväga om utvecklingen bör gå mot en ökad

programutformning eller mot en mer 100-procentig kursutformning.

Alingsås kommun anser att programmålen skall vara tydligare, öka i

betydelse och vara styrande. Falkenbergs kommun motiverar en närmare

anknytning till programmålen med att man kan komma tillrätta med

elevernas bristande motivation, men att olika former av nivågrupperingar

av elever från olika program försvåras. Små gymnasieskolor kan få

problem med programgemensamma kärnämneskurser. Hässleholms kom-

mun anser att kärnämnesutbudet bör utredas vidare. Malmö stad anser att

systemet av främmande språk behöver ses över och synkroniseras med

grundskolans språkutbud. Det är viktigt att det individuella valet i större

utsträckning än nu tas i anspråk för val av språk. Sandvikens kommun

anser att programmålen måste få ett större genomslag än tidigare. Piteå

kommun anser att den sk infärgningen av kärnämnena mot programmålen

inte får innebära att allmänkompetensen i kärnämnena går förlorad.

Landstinget i Gävleborgs län instämmer i att läroplans-, program- och

kursplanemål och deras inbördes relationer behöver tydliggöras.

Svenska Kommunförbundet påpekar att programmålen skall uttrycka de

generella kompetenser ett program syftar till att säkerställa. Varje kärn-

ämne bör omfatta åtminstone 50 poäng. Lunds universitet anser det inte

befogat med en kursplanerevision redan nu. Först bör det göras en mer

omfattande utvärdering. Linköpings universitet anser det viktigt att

läroplanens värdegrundsmål återspeglas som kunskapskrav i samtliga

program. Lärarhögskolan i Stockholm ställer sig bakom en kursplane-

revision eftersom kurserna i kärnämnen varken passar för de studieför-

beredande eller de yrkesinriktade programmen. Riksförbundet Hem och

Skola menar att valet av utbildningsväg måste kombineras med ett be-

tydande elevinflytande över utbildningens utformning. Friskolornas

Riksförbund anser att antalet kärnämnen behöver minskas, regleringen av

hur undervisningstiden skall disponeras tas bort och en översyn av kurs-

planerna göras. SAF anser att det viktigaste är att eleverna får ökade

valmöjligheter utifrån eget intresse och vald studieinriktning också när

det gäller kärnämnen. LR är positivt till en förlängning i tid av kärn-

ämneskurserna och vill ha etappindelade kärnämneskurser. Skolledarna

ställer sig bakom förslaget att antalet kärnämnen minskar, men tar inte

ställning för något alternativ. T-konventet anser att det bör finnas en

möjlighet för elever med dåligt självförtroende och/eller studiehandikapp

av olika slag att välja en studiegång med etappmål inom kärnämnes-

kurserna. LMNT är starkt kritisk till nuvarande system med gemensamma

ämneskurser. Helst bör kurserna skräddarsys och inte bara infärgas mot

respektive program. LMS anser att tydligare kravformulering behövs

gentemot skolor och kommuner, inte minst med tanke på elevers rätt till

likvärdig utbildning. I praktiken är det ofta så att elever hellre läser

mindre avancerade kurser, där de kan få höga betyg, framför att läsa

avancerade kurser med få poäng.

Kärnämnena

Tre alternativa förslag till förändringar av utbudet av kärnämnen förs

fram av arbetsgruppen. Remissinstanserna är överlag mest positiva till

det andra alternativet. Det tredje alternativet har även det fått många

positiva svar. Remissinstanserna har sett det första alternativet som det

sämsta. Några remissinstanser har kommit med egna förslag. Flera har

avstått från att välja alternativ.

Skolverket förordar ett alternativ där samhällskunskap, religionskun-

skap och naturkunskap slås samman med en omfattning av 150 poäng.

Det är viktigt att ämnet samhällskunskap finns kvar, eftersom den har

stark anknytning till värdegrunden. Estetisk verksamhet finns kvar och

utökas till 50 poäng. Falu kommun har ett eget alternativ där vissa

kursmål från Naturkunskap A överförs till Samhällskunskap A med en

omfattning av 100 poäng. En ny tvärvetenskaplig kurs med kunskaps-

områden från Religionskunskap A och Naturkunskap A föreslås benäm-

nas Etisk omvärldskunskap och omfatta 50 poäng. Haparanda och

Ronneby kommuner kan tänka sig alternativ 1 eller 3, men förordar att

poängen istället används till att utöka elevens val och inte begränsas till

bestämda kurser. Hässleholms kommun anser att kärnämnesutbudet bör

utredas vidare och väljer därför inget alternativ. Piteå kommun anser att

det tredje alternativet är tveksamt, eftersom det enda naturvetenskapliga

ämnet på program med yrkesämnen försvinner i en tid då hållbar

ekologisk utveckling är livsnödvändig. Ett fjärde alternativ, som innebär

att samtliga kärnämnen blir kvar och att poängtalet ökas från 30 till 50,

föreslås. Jönköpings kommun avvisar tanken på att ändra de tre 30-

poängskurserna i estetisk verksamhet, naturkunskap och religionskun-

skap, eftersom de är viktiga för alla elever i landet. Mariestads kommun

anser inte att kärnämnenas omfattning skall öka. Landstinget i

Gävleborgs län tar inte ställning för något alternativ. Alla elever i gym-

nasieskolan skall ha kunskaper, inte bara i religion, naturkunskap och

estetisk kunskap, utan även i historia som är ett ämne med betydelse bl.a.

för förståelsen av samhällsutvecklingen. Umeå universitet anser att inget

förslag innebär en tillräckligt påvisad förbättring jämfört med dagens

situation. LO tar inte ställning för något alternativ, men tillstyrker en

förändring. Ett fjärde alternativ förs fram, där naturkunskapen förs

samman med karaktärsämnena och religionskunskap, historia och sam-

hällskunskap förs samman till ett tvärvetenskapligt medborgarskaps-

ämne eventuellt tillsammans med estetisk verksamhet. Lärarförbundet

förordar en lösning som bygger på alternativ 3. Estetisk verksamhet om

50 poäng skall finnas och ett lika stort utrymme inriktat mot människor

och miljö i ett globalt perspektiv. Gymnasieskolan måste utvecklas mot

en mer utpräglad ungdomsskola och svara upp mot unga människors

behov. Estetisk verksamhet måste fortsättningsvis vara obligatoriskt. De

praktiskt-estetiska ämnena är viktiga kulturbärare. LR är positivt till en

förlängning i tid av kärnämneskurserna, emot en integrering av religion,

naturkunskap och estetisk verksamhet och mot att de avförs som kärn-

ämnen från kursplanen. Skolledarna tar inte ställning för något alternativ.

Eskilstuna och Linköpings kommuner förordar alternativ 1 där även

historia finns med som valbart alternativ. Enköpings kommun anser att

man genom alternativ 2 skapar förutsättningar för ett annat pedagogiskt

tänkande och metodutveckling. Kiruna kommun förordar alternativ 2

samt påpekar att den tvärvetenskapliga kursen skall präglas av problem-

baserat lärande, lägga grunden för en helhetssyn på undervisningen samt

kunna färgas av programmets inriktning. Lerums kommun tillstyrker

alternativ 2 som ett spännande och framtidsinriktat förslag där krav på

lärarlagsplanering inför kursen blir uppenbar. Ragunda kommun förordar

alternativ 2 med anledning av de aktuella diskussionerna i samhället om

etik och moral. Landstinget i Kalmar län förordar alternativ 2 med

hänsyn till att integrering mellan ämnen redan förekommer. Konstfack

har fastnat för alternativ 2 och ser en sådan kurs som ett utmärkt tillfälle

att låta elever studera och bearbeta de viktiga existensiella frågor som

ligger i botten på det integrerade kursinnehållet. Lärarhögskolan i Stock-

holm förordar alternativ 2.

Högskolan Dalarna förordar alternativ 2, eftersom det tar tillvara

samtliga ämnens särskilda kompetenser. Alingsås kommun vill se en

förändring mot integration av ämnen, där estetisk verksamhet blir en

 integrationskurs för olika estetiska ämnen och väljer därför alternativ

3. Falkenbergs kommun tillstyrker alternativ 3 som bibehåller estetisk

verksamhet intakt till viss del och tillgodoser kunskapsmål i de andra

kurserna. Lidingö kommun förordar alternativ 3, därför att samhälls-

kunskap är ett viktigt ämne och estetisk verksamhet uppskattas av

eleverna. Stockholms stad förordar alternativ 3 eftersom det innebär små

förändringar i kraven på kunskaper i dagens kärnämnen och målet att

undvika kortkurser uppnås. Linköpings universitet förordar alternativ 3

under förutsättning att livsåskådningsfrågor får en klar plats inom Sam-

hällskunskap A och att det säkerställs att miljö-, energi- och

resursfrågorna behandlas inom varje program och inriktning. Uppsala

universitet förordar alternativ 3 eftersom det är viktigt att naturkunskap

finns som karaktärsämne inom samhällsvetenskapsprogrammet.

Dessutom är det viktigt att religionskunskap ingår i alla program som ett

led i utvecklingen av förståelse och tolerans. LMNT förordar alternativ 3

och förkastar alternativ 1, eftersom gemensamma medborgarkunkaper är

viktiga för alla elevers fortsatta liv. Ekologigrunden och laborativt

arbetssätt får inte försvinna.

Av de spontant inkomna svaren är flertalet negativa till alternativ 1.

Alternativ 2 har fått flest positiva svar följt av alternativ 3. Det tredje

alternativet har fått fler negativa och tveksamma svar jämfört med

alternativ 2. Flertalet yttranden gäller kärnämnena religionskunskap och

naturkunskap och estetisk verksamhet. Flera argumenterar för att

ämnena skall vara obligatoriska och/eller fristående ämnen.

Föreningen Norden anser att religionskunskap även i fortsättningen skall

vara ett fristående kärnämne och avvisar därför bestämt alternativen 1

och 3. Om vissa villkor uppfylls är alternativ 2 tänkbart. Sveriges Kristna

Råd vill bevara ämnet religionskunskap som ett eget obligatoriskt

kärnämne i gymnasieskolan. Ur samverkanssynpunkt är alternativ 2

intressant, eftersom en samverkan mellan miljö, etik och estetiska ämnen

ligger i tiden. Sveriges Förenade Kristna Lärarförbund anser att alterna-

tiv 2 är intressant och tolkar alternativet som att samtliga förekommande

ämnen skall förbli obligatoriska och behålla sina kunskapsmål. De este-

tiska ämnena kan ges mer rättvisa än hittills genom att ingå i det tema-

tiska ämnet. Gymnasielärare och lärarutbildare i Göteborg/Mölndal

förordar alternativ 2 under förutsättning att religionskunskap kvarstår

som karaktärsämne på samhällsvetenskapsprogrammet och införs som

karaktärsämne på omvårdnads- och barn- och fritidsprogrammen på

grund av dessa programs människovårdande karaktär. Danshögskolan

förordar alternativ 2 eftersom målen är så formulerade att kunskapsmålen

i de tre kärnämneskurserna förstärker varandra. Kyrkorådet i Enköpings

församling och Uppsala stifts missionsråd anser att religionsämnet bör

förbli obligatoriskt. Broderskapsrörelsen Sveriges Kristna Socialdemo-

krater avvisar alternativ 1 och 3, eftersom värdegrunden i gymnasie-

skolan i praktiken skulle frångås genom elevernas möjliga bortval.

Alternativ 2 ses som intressant för att samtliga ämnen förblir obliga-

toriska och behåller sina kunskapsmål, undervisningen görs mer verklig-

hetsanknuten för eleverna samt att en tematisk uppläggning ger berörda

gymnasielärare stimulans till samverkan. Svenska Kyrkans Unga anser

att religionsämnet skall kvarstå som kärnämne obligatoriskt för alla, att

tiden för ämnet ska utökas samt att religionsämnet skall vara ett eget

ämne. Västerbottenskretsen av Biologilärarnas förening framhåller att en

naturvetenskaplig kompetens är nödvändig. Därför skall ämnet inte

smygas in under en annan rubrik med undervisning av lärare utan natur-

vetenskaplig kompetens eller genom att göras valbart. Naturbrukets

yrkesnämnd föreslår ytterligare ett alternativ som innebär att

naturkunskap med en omfattning av 60 poäng läses på alla program

Stockholmskretsen av Biologilärarnas förening ser alternativ 3 som det

bästa, eftersom det krävs ett ämne som knyter ihop de olika delarna för

att eleverna skall få en helhetssyn på miljöfrågorna. Kungliga Musik-

högskolan ställer sig helt avvisande till alternativ 1 eftersom alla elever

behöver estetisk verksamhet. Därför är alternativ 3 bäst genom att

estetisk verksamhet blir obligatorisk för alla elever.

Utveckling av gymnasieskolans yrkesutbildningar.

Remissinstanserna är överlag positiva till att en ny lärlingsutbildning

införs som en alternativ studieväg och som en fortsättning på försöks-

verksamheten med pilotprojekt. Flertalet remissinstanser har inkommit

med synpunkter på arbetsgruppens beskrivning av en ny lärlingsutbild-

ning utifrån tankarna bakom förslaget till pilotprojektet. Flertalet vill

avvakta utvärderingen av försöksverksamheten.

RRV anser att intentionerna med lärlingsutbildningarna försvåras

genom det generella kravet på högskolebehörighet. Skolverket anser att

fler kommuner och fler program behöver delta i den nya lärlingsutbild-

ningen för att beslutet ska bli väl underbyggt. Det är viktigt att tydligt

markera att denna lärlingsutbildning skiljer sig från den inom individuel-

la programmet. AMS bedömer att samspelet mellan utbildningsväsende

och arbetsmarknad i nya samverkansformer är mycket viktigt för att

komma tillrätta med flaskhalsproblemen på arbetsmarknaden.

Alingsås kommun anser att den nya lärlingsutbildningen måste kopplas

till hantverksutbildningar och inte till yrkesutbildningar, inledas med ett

nationellt program och avslutas med lärlingsutbildning. Enköpings kom-

mun anser att en teoretiserad lärlingsutbildning endast är genomförbar på

orter med tillgång på kvalificerade handledare/lärare. Däremot skulle en

mer hantverksinriktad typ vara möjlig och ses som ett gott alternativ för

elever som inte är så intresserade av teoretiska studier. Eskilstuna

kommun avstår från att kommentera lärlingsutbildningen och räknar med

att få återkomma med synpunkter inom försöksverksamheten. Falken-

bergs kommun instämmer i förslaget att målen för APU utformas så att

den kan läggas ut tidigare. Utbildningen får inte bli en arbetsmarknads-

åtgärd och rättsläget för eleverna måste klarläggas så att en likvärdig

utbildning kan garanteras. Arbetsmarknadens parter och skolan måste

tillsammans visa att de klarar av APU och kursplanestyrd lärlingsutbild-

ning innan utbildningen permanentas. Falu kommun anser att arbetslivet

måste ta ett större ansvar för lärlingsutbildningen också ekonomiskt.

Utbildningarna bör ge mer kunskap om företags- och entreprenörskap.

Eleverna måste komma ut redan första året på sin lärlingsutbildning.

Haparanda kommun anser att det är skolan, eleven och det lokala

arbetslivet som utgör basen i lärlingsutbildningen. Den bör därför ges så

få regleringar som möjligt. Hässleholms kommun stöder förslaget till

försöksverksamhet med lärlingsutbildning. Jönköpings kommun till-

styrker olika omfattningar av APU på olika program, eftersom det är

svårt för elever exempelvis på Medieprogrammet att nå upp till 15

veckors APU. Ersättning till arbetsplatserna för lärlingsutbildningen skall

inte utgå. Kiruna kommun anser att en ny lärlingsutbildning måste blanda

teori och praktik under hela utbildningen. Lerums kommun påpekar att

det är stora svårigheter för såväl lärlingsutbildning som APU att hitta

praktik/lärlingsplatser med den näringslivsstruktur som kommunen har.

En förutsättning för den föreslagna lärlingsutbildningen är att den inte

medför extra kostnader för skolhuvudmannen. Lidingö kommun anser att

i lärlingskontraktet måste ekonomiska överenskommelser finnas med.

Det bör finnas direktiv för hur ekonomiska frågor skall lösas. Linköpings

kommun understryker att eleverna skall övergå i lärlingsutbildning efter

år 2 för att kunna få tillräckliga kunskaper både i kärnämnen och yrkes-

ämnen innan lärlingsutbildningen påbörjas. Malmö stad anser att en stor

del av lärlingsutbildningen skall bestämmas lokalt utifrån branschens

krav och elevens kunskaper. Ragunda kommun stöder tanken på en

gymnasial lärlingsutbildning. Stockholm stad anser att mål, kvalitet,

behörighet och kompetens skall regleras statligt däremot inte upplägg,

organisation, ersättning och lärlingsperioder. Omfattningen av APU och

vad som är lämpligt att arbetsplatsförläggas bör analyseras i samverkan

med respektive bransch. Piteå kommun är positiv till grundtanken, men

anser att det är viktigt att erfarenheterna från nuvarande APU tas tillvara

för att undvika problem. Landstinget i Gävleborgs län stöder förslaget till

gymnasial lärlingsutbildning. Eleverna bör kunna söka tidigast efter ett

års studier. Det kan finnas en risk för en konkurrenssituation om APU-

och lärlingsplatser. Landstinget i Kalmar län anser att förslaget att det

inte skall utgå ersättning för den arbetsplatsförlagda yrkesutbildningen är

orealistiskt, särskilt inom naturbrukssektorn. Landstinget i Norrbottens

län bejakar två vägar, en skolväg och en praktikväg, för lärlings-

utbildningen. Svenska Kommunförbundet menar att ett beslut om en mer

permanent lärlingsutbildning bör bygga på erfarenheter från försöksverk-

samheten och avstyrker att det nya systemet med lärlingsutbildning redan

nu permanentas. Umeå universitet vill framhålla vikten av god

handledarutbildning. Uppsala universitet föreslår att programråd inrättas

även för de studieförberedande programmen. Lärarhögskolan i Stock-

holm välkomnar försöket med lärlingsutbildning. Vistelsen på arbets-

platsen bör vara utgångspunkten för den skolförlagda delen av verksam-

heten. SAF anser att reglerna måste vara flexibla. Drivkrafterna finns

lokalt och på branschnivå. Lärlingarna skall ha elevstatus, eftersom

endast ett fåtal företag är beredda att ta ett utbildningsansvar genom att

anställa en 16-åring. Om småföretag skall kunna medverka måste de få

ersättning för sina insatser. Företagarnas Riksorganisation anser att

företagen har alldeles för lite inflytande över och ansvar för gymnasie-

skolans yrkesutbildning. LO efterlyser mer preciserade direktiv för

APU:n och en lagreglering av programråden. Det finns allvarliga risker

med förslaget till lärlingsutbildning. Om lärlingarna behåller elevstatus

under fyra år och därmed inte omfattas av kollektivavtal innebär det en

risk att lärlingsutbildningen blir en förlängd och försämrad APU för de

elever som skolan inte vill ta ansvar för, men som arbetsgivarna gärna tar

emot som gratis arbetskraft. Programrådens roll i samband med

pilotprojekten är viktig och att arbetsmarknadens parter får en avgörande

roll i utvärderingen. En modell med en bred gymnasieutbildning som

avslutas med ett fjärde år för färdigutbildning föreslås. TCO anser att

benämningen lärlingsutbildning leder tankarna fel och föreslår att utbild-

ningen kallas aspirantutbildning. Det finns stora risker med att kärn-

ämnesundervisningen koncentreras till det första året. Det bör framgå i

skollagen att lärlingsutbildningen skall garantera en bred utbildning och

att lärlingarna skall ha rätt till utbildade lärare och handledare på

arbetsplatsen. Kommunen måste garantera skolan resurser för samarbete

med arbetsgivaren för planering, organisation, tillsyn och kvalitets-

kontroll. Programråd skall finnas för samtliga program. SACO anser att

lärlingsutbildningar är angelägna, men att utarbetandet av de närmare

formerna bör vara en angelägenhet för den enskilda skolan i samverkan

med eleverna och andra berörda. ALMEGA anser att en ny lärlings-

utbildning bör införas som komplement till gymnasieskolan. Verk-

stadsindustrins Yrkesnämnd framhåller vikten av fungerande samråd och

samverkan mellan skola och arbetsliv. Det är viktigt att arbetslivet får ett

starkt inflytande över utbildningen och ett stort ansvar. Lärarförbundet

är kritiskt till en ny lärlingsutbildning. Innan regeringen går vidare med

pilotprojekten bör företagens ansvar för färdigutbildningen kartläggas.

Ett bra samarbete mellan skola och företag är nödvändigt för att utveckla

programmen i gymnasieskolan. Omfattningen av APU ska kunna vara

flexibelt utan vare sig mini- eller maxigränser.

LR anser att förslaget är för stelbent och att en varvning av teori och

praktik behövs. T-konventet instämmer i stort med förslaget men anser att

ansvaret i större omfattning bör ligga på arbetslivet. All företagsförlagd

utbildning i lärlingsutbildningen bör kallas lärande i arbete. APU kan

mönstras ut.

Examen på gymnasial nivå

Remissinstanserna är till övervägande del positiva till förslaget att en

möjlighet bör införas att avsluta utbildning på gymnasial nivå med en

examen. Flertalet är också positiva till att kraven på såväl godkända

betyg som en godkänd examensuppgift skall uppfyllas.

Skolverket anser att ett omfattande utrednings- och utvecklingsarbete

krävs före genomförandet av en examen. Målsättningen bör vara att så

många elever som möjligt genomför examensarbetet. Kvalitetssäkring

och nationell likvärdighet skall skolan uppnå oavsett om en frivillig

examen införs eller ej. En rad frågor som tydliggör bl.a. likvärdighet,

pedagogiska och ekonomiska konsekvenser måste utredas. Högskole-

verket påpekar att det nuvarande betygssystemet inte var tänkt att

användas för urval till högre utbildning och att den bristande jämförbar-

heten reser krav på nationella och normerande metoder att jämföra

betygssättningen. Verket motsätter sig bestämt en situation där hög-

skolans grundläggande behörighetsnivå ligger lägre än den nivå som

föreslås krävas för gymnasial examen. VHS anser att en gymnasial

examen bör utgöra grund för behörighet till högre studier. Alingsås

kommun anser att en examen är en nödvändig och psykologiskt riktig

åtgärd. Den ger de målmedvetna eleverna en möjlighet att kämpa för en

examen precis som övriga ungdomar inom EU. Enköpings kommun anser

att examen skall vara frivillig, leda till högre poängnivå och till-

godoräknas vid ansökan till högskolan. Eskilstuna kommun är positiv till

en examen som ger möjlighet till internationell kompetens som närmar

sig europeiska normer. Falkenbergs kommun anser inte att examens-

uppgiften skall ligga inom ramen för lokalt tillägg. Falu kommun anser

att ett frivilligt examensarbete är ett bra sätt att höja kompetensen på, få

en högre internationell standard samt träna eleven i att ta ett större

ansvar. Det lokala tillägget skall inte få användas till examensarbete.

Hässleholms kommun anser att en examen i form av en examensuppgift

inom ramen för lokalt tillägg inrättas. Jönköpings kommun tilltalas av

förslaget som höjer kvalitetssäkringen av utbildningarna och ställer

tydligare krav på skolorganisation och elever samt ger eleverna en bra

förberedelse för högskolestudier. Lerums kommun anser att examens-

arbetet skall ligga utanför programmen som ett frivilligt åtagande.

Lidingö kommun kan tänka sig en gymnasieexamen för att stärka

gymnasieutbildningens status. Malmö stad anser att det krävs att bevisen

på utbildning är möjliga att tolka och värdera även över nationsgränserna

och är därför positiv till en examen. För att klara de ökade kostnaderna

bör styrelsen för utbildningen kunna fatta beslut om att använda det

lokala tillägget för examensarbetet. Piteå kommun anser att det är viktigt

att alla elever får möjlighet att avsluta sin utbildning med en examen. En

examen innebär en kvalitetssäkring av utbildningen. Landstinget i Kal-

mar län anser att en examen för många elever skulle vara ett konkret mål

och ett examensarbete om 100 poäng en utmaning. Förslaget att elevens

uppgift ska bedömas av lärare i samråd med särskild kompetens inom det

aktuella kunskapsområdet är positivt. Svenska Kommunförbundet anser

att examensarbetet skulle kunna kopplas till programmålet för att få

verklig genomslagskraft för programmålets återspegling i verksamheten.

Skulle regeringen välja någon form av examen som innebär merkost-

nader, måste kommunerna kompenseras för detta. Landstingsförbundet

stöder förslaget att det bör påbörjas ett utvecklingsarbete i syfte att göra

det möjligt att avsluta gymnasieutbildningen med en examen. Linköpings

universitet är positivt till införandet av en gymnasieexamen och anser att

det bör övervägas om den skall vara obligatorisk för antagning till högre

studier. Karolinska Institutet anser att en gymnasieexamen med

avslutande examination bör införas på samtliga program och att godkänt

betyg och godkänd examensuppgift bör krävas för att få examen. KTH är

positiv till kravet på godkända betyg i engelska, svenska och matematik.

Högskolan Dalarna menar att ett examensarbete skulle kunna höja

statusen i utbildningen men att införa ett examensarbete parallellt med

specialarbetet verkar orimligt. Södertörns högskola anser att en examens-

prövning, gemensamt utformad av gymnasieskolan och högskolan, vore

ett sätt att skapa närmare relationer. SAF ser med tillfredsställelse på att

utbildningen avslutas med en examen. Såväl grund- som gymnasieskolan

bör satsa mer på kvalitetskontroll. Företagarnas Riksorganisation föror-

dar att det redan väl utprovade systemet med gesällprov och yrkesprov

som finns inom ett antal yrkesområden tas upp. LO anser att ett

examensarbete kan vara ett bra sätt att höja kvaliteten på utbildningarna

och att det skall vara obligatoriskt på samtliga program. TCO anser att

målsättningen måste vara att så många som möjligt skall genomgå en

examen. SACO anser att regleringen av olika utbildningars särart bör ske

i huvudsak genom examina istället för genom statliga regleringar av

programstruktur och kursinnehåll. Lärarförbundet anser att en frivillig

nationell examen är bra. LR är i princip positivt till en examen, men anser

att det skall ställas högre krav. Specialarbetet skall vara kvar liksom det

lokala tillägget. Kravet på att alla skall nå högskolebehörighet skall

slopas. Skolledarna anser att det är viktigt att all undervisning i

gymnasieskolan kvalitetssäkras och att varje program ges en avpassad

examen. Specialarbetet bör tas bort. T-konventet är positiv till en frivillig

examen, men anser att ett utvecklingsarbete skall komma igång innan

beslut fattas. LMS protesterar med eftertryck mot att examensarbetet

skall bedrivas inom ramen för lokalt tillägg och/eller individuellt val. Det

kan leda till att eleverna ställs inför ett orimligt val. Ragunda kommun

anser att den enda anledningen att införa en examen är en anpassning till

internationella regler. Ronneby och Haparanda kommuner anser att det

enda dokument som behövs efter avslutat gymnasium är ett slutbetyg.

Hultsfreds kommun är negativ till en gymnasieexamen och vill istället

utöka specialarbetet till 50-60 poäng. Linköpings kommun anser att syftet

med en examen behöver framgå tydligare. Stockholm stad ser risker med

en frivillig examen. Det blir en gradering av kvaliteten, leder till en snabb

uppdelning i låg- och högstatusgrupper av eleverna och hotar likvärdig-

heten. Landstinget i Gävleborgs län befarar att frivillighet kan leda till att

endast de mest studiemotiverade eleverna väljer att genomföra ett

examensarbete och att det finns risk för ökad segregation. Uppsala

universitet efterlyser ett klarläggande av vad en gymnasieexamen är tänkt

att tillföra skolan. Kravet på en gymnasieexamen bör inte kopplas ihop

med särskild behörighet till högskolestudier. Lärarhögskolan i Stockholm

avvisar förslaget att införa ett examensarbete. Elevorganisationen anser

inte att en examen som den utformats i förslaget är rätt väg att gå. Risken

är att redan välanpassade akademikerbarn med goda betyg kommer att

använda examen för att ytterligare dra ifrån de elever som missgynnats

genom hela sin skolgång.

Riksförbundet Hem och Skola är tveksamt till förslaget och befarar att

det kan leda till nya uppdelningar av elever de som lämnar skolan med

ofullständiga betyg, elever som fullgjort gymnasieskolans nationella pro-

gram och elever med gymnasieexamen.

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 maj 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Ylva[REDACTED_EFTERNAMN]

__________________

Regeringen beslutar proposition 1997/98:169 Gymnasieskola i

utveckling kvalitet och likvärdighet.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i skol-

lagen (1985:1100)

5 kap. 3, 4, 4 a, 4 b,4 c,

4 d, 5 och 6 a §§

 Lagen omtryckt 1997:1212.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:94.

Prop. 1997/98:169

96

1

Prop. 1997/98:169

Bilaga 1

Prop. 1997/98:169

Bilaga 1

Prop. 1997/98:169

Bilaga 2

Prop. 1997/98:169

Bilaga 2

Prop. 1997/98:169

Bilaga 3

Prop. 1997/98:169

Bilaga 3

Prop. 1997/98:169

Prop. 1997/98:169