Regeringens proposition

2000/01:56

Ändringar i handläggningen av ungdomsmål

m.m.

Prop.

2000/01:56

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 december 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen ett antal ändringar i lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. I syfte

att möjliggöra för företrädare för socialtjänsten att i ökad utsträckning

delta vid lagföringen av unga lagöverträdare föreslås att domstolarna

skall underrätta socialtjänsten om tidpunkt för huvudförhandling i de fall

socialtjänstens yttrande har inhämtats av åklagare eller domstol. Vidare

föreslås att kravet på att de lagfarna domare och nämndemän som prövar

mål enligt lagen om unga lagöverträdare skall vara särskilt lämpade för

uppgiften skall tas bort. För att bibehålla specialiseringen föreslås i

stället att de lagfarna domare och nämndemän som prövar sådana mål

skall vara särskilt utsedda för uppgiften. Tillämpningsområdet för den

särskilda bestämmelsen om offentlig försvarare vidgas också.

Vidare föreslås åtgärder för att förbättra handläggningen av ärenden

som gäller brott begångna av barn som inte har fyllt 15 år. I den delen

föreslås att ett särskilt skyndsamhetskrav skall införas, att utredningen

skall ledas av en särskilt lämpad polisman eller åklagare och att den unge

vid återfall om möjligt skall ställas inför samma polisman eller åklagare.

Det föreslås också att polisens möjligheter att vidta inledande utred-

ningsåtgärder skall vidgas. I syfte att tydliggöra vikten av vårdnadshavar-

nas medverkan föreslås att dessa skall kallas till förhör med den unge.

Slutligen föreslås att även de lagfarna domare och nämndemän som

prövar en bevistalan skall vara särskilt utsedda för uppgiften.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 4

2.2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597) 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 10

3 Ärendet och dess beredning 11

4 Bakgrund 11

5 Överväganden och förslag 12

5.1 Utredningsförfarandet 12

5.1.1 Samarbetsfrågor 12

5.1.2 Handläggningstiden 15

5.2 Socialnämndens yttranden 17

5.3 Frågor om åtalsunderlåtelse 18

5.4 Förfarandet i domstol 19

5.4.1 Domstolarnas handläggning av ungdomsmål 19

5.4.2 Socialnämndens medverkan 23

5.5 Offentlig försvarare 24

5.6 Brottsmisstänkta barn under 15 år 26

5.6.1 Inledning 26

5.6.2 Krav på skyndsamhet 27

5.6.3 Polisens möjligheter att vidta inledande

utredningsåtgärder 28

5.6.4 Specialisering inom polis- och

åklagarmyndighet 29

5.6.5 Vårdnadshavarens medverkan 30

5.6.6 Handläggning av bevistalan 31

6 Ikraftträdande 31

7 Ekonomiska konsekvenser 31

8 Författningskommentar 32

8.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 32

8.2 Förslaget till lag om ändring i telelagen (1993:597) 34

8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 34

Bilaga1 Lagförslagen i betänkandet Handläggning av ungdomsmål en

utvärdering av 1995 års ungdomsmålsreform (SOU 1999:108) 35

Bilaga 2 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet Handläggning

av ungdomsmål en utvärdering av 1995 års ungdomsmålsreform 38

Bilaga 3 Lagrådremissens lagförslag 39

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 45

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 december 2000 47

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

2. lag om ändring i telelagen (1993:597),

3. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

2

3 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

3.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

dels att nuvarande 33 37 §§ skall betecknas 34 38 §§,

dels att 24 26, 31 och 32 §§ samt de nya 34 och 38 §§ skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 33 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 §

För en tilltalad som inte har

fyllt arton år skall offentlig

försvarare förordnas, om det inte

är uppenbart att han saknar behov

av försvarare.

För en misstänkt som inte har

fyllt arton år skall offentlig för-

svarare förordnas, om det inte är

uppenbart att han saknar behov av

försvarare. När offentlig

försvarare skall förordnas, skall

undersökningsledaren göra

anmälan om det hos rätten.

25 §

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare

som, med avseende på intresse

och fallenhet för arbete med

unga lagöverträdare, är särskilt

lämpade för uppgiften.

Detsamma skall gälla i fråga om

nämndemän som anlitas för

tjänstgöring i sådana mål.

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare

som särskilt har utsetts av

domstolen att handlägga sådana

mål. Detsamma skall gälla i fråga

om nämndemän som anlitas för

tjänstgöring i sådana mål.

I mål som rör brott på vilket endast böter kan följa får andra än dem

som avses i första stycket anlitas.

26 §

När åtal väcks mot den som inte har fyllt arton år, skall tingsrätten

underrätta vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård

och fostran om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandlingen, om det

inte finns särskilda skäl mot det.

Om yttrande som avses i 11 §

skall lämnas eller har lämnats

av socialnämnden, skall rätten

underrätta nämnden om

tidpunkten för

huvudförhandlingen.

Om åtalet avser ett brott på vilket fängelse kan följa, skall

vårdnadshavaren eller annan som avses i första stycket, höras i målet,

om det kan ske och det inte finns särskilda skäl mot det.

Vårdnadshavare eller annan som

hörs enligt andra stycket har rätt

till ersättning och förskott enligt

vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av

staten.

Vårdnadshavare eller annan som

hörs enligt tredje stycket har rätt

till ersättning och förskott enligt

vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av

staten.

31 §

Kan någon misstänkas för att före femton års ålder ha begått ett brott

får utredning rörande brottet inledas

1. om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser med avseende på den unge,

2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt femton år

har tagit del i brottet,

3. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom

brottet, eller

4. om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum.

Har den unge inte fyllt tolv år får utredning inledas endast om det

finns synnerliga skäl.

Den unges vårdnadshavare

och socialnämnden skall

omedelbart underrättas om att

en utredning har inletts.

Underrättelse till vård-

nadshavaren får dock

underlåtas, om det finns

särskilda skäl mot en

underrättelse.

32 §

Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 6 12 §§, 13 §

första stycket och andra stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §,

18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § rättegångsbalken skall i

tillämpliga delar gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 §.

En utredning som avses i 31 §

skall bedrivas med särskild

skyndsamhet.

Utredningen skall, om det inte

möter hinder, ledas av en

åklagare eller polisman som,

med avseende på intresse och

fallenhet för arbete med unga

lagöverträdare, är särskilt

lämpad för uppgiften.

Har den unge tidigare varit

föremål för utredning enligt 31

§, skall om möjligt samma

åklagare och polismän anlitas

för den nya utredningen.

33 §

Den unges vårdnadshavare

eller annan som svarar för den

unges vård och fostran skall

omedelbart underrättas om att

en utredning som avses i 31 §

har inletts samt kallas till förhör

som hålls med den unge, om

detta inte är till men för

utredningen eller det annars

finns särskilda skäl mot det.

34 §

Under utredning som avses i

31 § skall, om det inte möter

hinder, företrädare för social-

tjänsten närvara vid förhör med

den unge.

Socialnämnden skall

omedelbart underrättas om att

en utredning som avses i 31 §

har inletts. Vid förhör med den

unge skall företrädare för

socialtjänsten närvara, om det

inte möter hinder.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge.

Om brottsmisstanken kvarstår

efter förhöret, skall protokoll

över detta omgående sändas till

socialnämnden.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge.

Om det finns särskilda skäl får

dock även andra åtgärder

vidtas. Om brottsmisstanken

kvarstår efter förhöret med den

unge och efter andra vidtagna

åtgärder, skall protokoll över

förhöret och åtgärderna

omgående sändas till

socialnämnden.

38 §

Misstänks någon för att före femton års ålder ha begått ett brott får

åklagare, om det krävs ur allmän synpunkt, efter framställning av

socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära

prövning hos domstol huruvida den unge har begått brottet (bevistalan).

Vid bevistalan tillämpas bestäm-

melserna beträffande allmänt åtal

för brott, för vilket det är

föreskrivet fängelse i mer än ett

år. I fråga om tvångsmedel gäller

35 §. Sådan rättegångskostnad

som avses i 31 kap. 1 §

rättegångsbalken skall staten svara

för.

Vid bevistalan tillämpas 25 §

första stycket samt

bestämmelserna beträffande

allmänt åtal för brott, för vilket

det är föreskrivet fängelse i mer

än ett år. I fråga om tvångsmedel

gäller 36 §. Sådan

rättegångskostnad som avses i 31

kap. 1 § rättegångsbalken skall

staten svara för.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3.2

3.3 Förslag till lag om ändring i telelagen

(1993:597)

Härigenom föreskrivs att 47 § telelagen (1993:597) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

47 §

Den som driver televerksamhet och därvid har fått del av eller tillgång

till uppgift som avses i 45 § första stycket skall på begäran lämna

1. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en myndighet som i ett

särskilt fall behöver en sådan uppgift för delgivning enligt

delgivningslagen (1970:428), om myndigheten finner att det kan antas

att den som söks för delgivning håller sig undan eller att det annars finns

synnerliga skäl,

2. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 och som angår misstanke

om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan

myndighet som skall ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för

brottet och detta enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan

påföljd än böter,

3. uppgift som avses i 45 § första stycket 3 och som angår misstanke

om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan

myndighet som skall ingripa mot brottet, om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år,

4. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en kronofogdemyn-

dighet som behöver uppgiften i exekutiv verksamhet, om myndigheten

finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett

ärende,

5. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en skattemyndighet

som behöver uppgiften i verksamhet som avser kontroll av skatt eller

avgift eller i utredning om rätt folkbokföringsort enligt

folkbokföringslagen (1991:481), om myndigheten finner att uppgiften

är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende,

6. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till polismyndighet, om

myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med underrättelse,

efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller för att

myndigheten skall kunna fullgöra uppgift som avses i 12 § polislagen

(1984:387),

7. uppgift som avses i 45 §

första stycket 1 till

polismyndighet eller

åklagarmyndighet, om

myndigheten finner att uppgiften

behövs i ett särskilt fall för att

myndigheten skall kunna fullgöra

underrättelseskyldighet enligt 31

§ tredje stycket lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

7. uppgift som avses i 45 §

första stycket 1 till

polismyndighet eller

åklagarmyndighet, om

myndigheten finner att uppgiften

behövs i ett särskilt fall för att

myndigheten skall kunna fullgöra

underrättelseskyldighet enligt 33

§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträ-

dare,

8. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 och 3 till regional

alarmeringscentral som avses i lagen (1981:1104) om verksamheten

hos vissa regionala alarmeringscentraler.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3.4

3.5 Förslag till lag om ändring i lagen

(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna

m.fl.

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Med undantag för bestämmelserna i 16 § andra stycket och 17 §

tillämpas vad som i denna lag sägs om den häktade även på

1. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott,

2. den som har tagits in i häkte eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

3. den som har tillfälligt placerats i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje meningen eller 50 § tredje meningen

lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

4. den som har omhändertagits enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att ett beslut om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft, och

5. den som med stöd av 9 § tredje stycket lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård tagits in i häkte eller polisarrest i

väntan på förpassning till särskilt ungdomshem.

Denna lag tillämpas inte på den

som har gripits enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga

lagöverträdare.

Denna lag tillämpas inte på den

som har gripits enligt 35 § lagen

(1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga

lagöverträdare.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

4

5 Ärendet och dess beredning

Den 16 april 1998 beslutade regeringen att tillsätta en särskild utredare

för att utvärdera hur de nya regler om handläggning av ungdomsmål som

trädde i kraft den 1 mars 1995 har tillämpats, om syftet med de reglerna

har uppnåtts och vilka effekter i övrigt de nya reglerna har haft hos polis,

åklagare och domstol samt inom socialtjänsten. Uppdraget skulle

genomföras i huvudsak genom enkätundersökningar hos berörda

myndigheter samt även hos advokater.

Utredningen överlämnade i september 1999 betänkandet

Handläggning av ungdomsmål en utvärdering av 1995 års

ungdomsmålsreform (SOU 1999:108). Utredningens lagförslag finns i

bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 2 finns en förteckning

över remissinstanserna. Remissvaren och en remissammanställning

finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr 1999/4474).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 30 november 2000 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen, men har

lämnat synpunkter på förslaget om specialisering i domstol. Regeringen

har gjort vissa justeringar av lagförslagen med anledning av Lagrådets

synpunkter. Vidare har vissa redaktionella ändringar gjorts. Regeringen

återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitten 5.4.1 och 5.6.6.

6 Bakgrund

Ungdomsmålsreformen

Den 1 mars 1995 trädde nya regler i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) i kraft. Nyheterna rörde i

första hand arbetet hos polis, åklagare och i domstol men också hos

socialtjänsten. Reformen syftade till att åstadkomma en snabbare och

bättre handläggning av mål och ärenden där personer under 18 år

misstänks för brott. Reformen omfattade dock inte reglerna i 31 37 §§

LUL om förfaranden vid utredning av brott som har begåtts av den som

inte fyllt 15 år.

De grundläggande avsikterna med de nya bestämmelserna var att

förkorta tiden mellan brott och reaktion samt att skapa förutsättningar

för ett förbättrat samarbete mellan de myndigheter som berörs när

ungdomar misstänks för brott. Ytterligare en viktig ambition var att

skapa förutsättningar för bättre kontakter med den unge och dennes

föräldrar eller andra fostrare. Det övergripande syftet var att den nya

ordningen skulle ha en viss brottsförebyggande effekt.

De nya reglerna rörde i huvudsak förundersökningen, personutred-

ningen, handläggningen vid domstol och förfarandet vid beslut om

åtalsunderlåtelse. Bland annat infördes en tidsfrist om fyra veckor, inom

vilken förundersökningen för de något mer allvarliga ungdomsmålen

skulle vara avslutad. Det infördes vidare bestämmelser om att de

polismän, åklagare och domare som handlade ungdomsmål skulle, med

avseende på intresse och fallenhet, vara särskilt lämpade för detta. En

annan nyhet var att den unge vid återfall som huvudregel skulle få träffa

samma polisman och åklagare. Vidare utökades de mål där åklagare

skulle leda förundersökningen och åklagare fick också möjlighet att

begära in yttranden från socialtjänsten under förundersökningen.

För att främja vårdnadshavarnas medverkan under rättsprocessen

infördes regler om att dessa i normalfallet skulle kallas till de

polisförhör som hålls med den unge liksom i de flesta fall till

huvudförhandlingen. Även socialtjänstens medverkan främjades genom

att socialnämnden skulle underrättas i flertalet fall när en person under

18 år är skäligen misstänkt för brott.

Reglerna om åtalsunderlåtelse ändrades bl.a. på så sätt att vid bedöm-

ningen om något allmänt intresse åsidosätts särskilt skall beaktas om

den unge tidigare har gjort sig skyldig till brott.

Utredningens slutsatser

Enligt utredningen visar utfallet av dess enkätundersökning till

övervägande del ett positivt resultat av 1995 års reform. De flesta

enkätsvaren redovisar att kvaliteten på handläggningen av ungdomsmål är

tillräckligt hög och har förbättrats i positiv riktning efter reformen.

Svaren tyder enligt utredningen på att samarbetet mellan de berörda

myndigheterna har förbättrats, att handläggningstiderna har förkortats

och att specialiseringen har höjt kvaliteten på handläggningen. Även

ambitionen att skapa förutsättningar för bättre kontakter med den unge

och dennes föräldrar eller andra fostrare synes ha uppfyllts. Vissa

brister påpekades dock i enkätsvaren. Främst anmärktes det på

socialtjänstens handläggning och yttranden. Andra vanligt

förekommande anmärkningar var att den tidsfrist som gäller för

förundersökningen innebär problem för handläggningen. Från

domstolarna framfördes också invändningar av principiell och praktisk

art mot kravet att ungdomsmålen bara skall handläggas av särskilt

lämpade domare.

7 Överväganden och förslag

7.1 Utredningsförfarandet

7.1.1 Samarbetsfrågor

Regeringens bedömning: Samarbetet mellan berörda myndigheter

bör kunna förbättras ytterligare. Formerna för samarbetet bör inte

författningsregleras, utan myndigheterna bör i stället finna lokala

lösningar som passar förhållandena på orten. Att tillskapa lokala

samverkansgrupper med representanter för de berörda myndigheterna

kan vara ett lämpligt sätt att förbättra samarbetet.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan

har ställt sig positiva till att lokala samverkansgrupper tillskapas för att

förbättra samarbetet och menar också att formerna härför inte skall

författningsregleras. Rädda Barnen menar dock att en författnings-

reglering behövs för att garantera en likvärdig behandling av barn och

ungdomar. Malmö tingsrätt har anfört att försiktighet bör iakttas vad

gäller domstolarnas medverkan i en samverkansgrupp, eftersom

domstolarna har en mer självständig roll i förhållande till övriga

myndigheters brottsutredande eller brottsförebyggande arbete. Svea

hovrätt har framfört att även advokater bör inbjudas att delta i

samverkan.

Bakgrund

Ett av syftena med 1995 års ungdomsmålsreform var att skapa

förutsättningar för ett förbättrat samarbete mellan de myndigheter som

berörs när ungdomar misstänks för brott. En bestämmelse om samarbete

mellan åklagare och polis finns i 2 § tredje stycket förundersöknings-

kungörelsen (1947:948), enligt vilken åklagarna och polisen regel-

bundet skall samråda för att motverka dröjsmål i förundersökningar mot

dem som inte har fyllt 18 år. Hur samarbetet skall gå till regleras inte på

något annat sätt i författning.

Överväganden i samband med 1995 års reform

Frågan om samarbetet mellan de berörda myndigheterna borde

författningsregleras berördes av Ungdomsbrottskommittén i dess

betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35 s. 256 ff.)

Kommittén övervägde att skapa en fast organisation för samarbete

genom att i författning föreskriva att det i varje kommun skall inrättas

ett samarbetsorgan där företrädare för polis, åklagare, socialtjänst,

frivårdsmyndighet m.fl. myndigheter skulle ingå. Ett sådant

samarbetsorgan skulle sammanträda regelbundet och ha till uppgift att

genom olika åtgärder verka för att samarbetet mellan myndigheterna

utvecklades. Kommittén ansåg att det var viktigt att försöka finna fasta

former för myndighetssamarbete på det brottsbeivrande planet och att

det lämpligen kunde ske i form av samarbetsorgan. Kommittén menade

att det på så sätt sannolikt skulle bli lättare att ordna gemensamma

överläggningar mellan handläggare, gemensam fortbildning, lokala

samarbetskonferenser, praktiktjänstgöring m.m., eftersom det då fanns

ett forum för dessa frågor. Vidare uttalade kommittén att de

diskussioner som skulle föras i samarbetsorganen inte borde avse

enskilda ärenden, eftersom detta skulle kunna komma i konflikt med

sekretessbestämmelser, utan mer ta sikte på riktlinjer för verksamheten

och arbetet med unga lagöverträdare i stort. Kommittén ansåg dock att

denna verksamhet, hur väsentlig den än var, inte genom författnings-

bestämmelser borde låsas fast i vissa former och till vissa från början

inkopplade myndigheter och organisationer. Vidare anförde kommittén

att verksamheten kunde läggas upp på mycket skiftande sätt beroende på

kommunens storlek och behov och att det förmodligen skulle vara

mycket svårt att finna en modell som passar varje kommun. Kommittén

ville dock särskilt framhålla vikten av att myndigheterna verkar för att

det skall komma till stånd någon form av fast organisation för att

tillgodose det stora behov av samverkan som otvivelaktigt finns.

Av motiven till 1995 års ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12 s.

57 f.) framgår att regeringen delade kommitténs uppfattning när det

gäller frågan om ett författningsreglerat samarbete. Regeringen uttalade

att den verksamheten kan och bör läggas upp mycket skiftande beroende

på kommunens storlek och behov. Även regeringen framhöll vikten av

att myndigheterna verkar för att det kommer till stånd någon form av fast

organisation för att tillgodose det behov av samverkan som otvivelaktigt

finns.

Utvärderingen

Enligt utredningen utvisar dess enkätsvar sammantaget att samarbetet

mellan de berörda myndigheterna med undantag av tingsrätterna har

förbättrats efter 1995 års ungdomsmålsreform. Dock har det från

polisen, åklagarna och socialtjänsten framförts att samarbetet bör

förbättras ytterligare. Att tingsrätternas kontakter med polis, åklagare

och socialtjänst inte synes ha påverkats genom ungdomsmålsreformen

kan enligt utredningen troligen förklaras med att domstolarna har en mer

fristående roll i förhållande till de övriga.

Skälen för regeringens förslag

Enligt regeringens mening är det mycket viktigt att samarbetet fungerar

för att handläggningen skall kunna fungera effektivt. Även om

utredningens enkätresultat är positivt synes det finnas ett behov av att

samarbetet förbättras ytterligare.

Genom ett förbättrat samarbete kan de olika myndigheterna få bättre

kunskaper om varandras arbete och rutiner, vilket bör leda till att

handläggningstiderna kan hållas och att handläggningen får högre

kvalitet. Den ökade personkännedom som följer av ett närmare

samarbete bör också innebära en snabbare handläggning och underlätta

underhandskontakter. Ett fungerande samarbete bör även minska

riskerna för att ärenden blir liggande eller inte överlämnas till rätt

handläggare.

De skäl som regeringen framförde mot att författningsreglera

samarbetet vid 1995 års ungdomsmålsreform gör sig allt jämt gällande. I

stället för att författningsreglera samarbetet anser regeringen att

myndigheterna bör finna lokala lösningar som passar förhållandena på

orten. Det är väsentligt att så sker för att handläggningen av ungdomsmål

skall kunna ske på ett effektivt sätt. Ett sätt kan vara att bilda sådana sam-

verkansorgan som diskuterades av Ungdomsbrottskommittén. Med tanke

på att polisens handläggning av ungdomsmål numera sällan är

koncentrerad till en enhet framstår behovet av samverkansgrupper som

större än tidigare. Dessa samverkansgrupper kan vara ett lämpligt forum

för att arbeta fram lokala överenskommelser i syfte att förbättra

handläggningen av ungdomsmål. Det förefaller naturligt att åklagarna

eller polisen genom sina positioner i handläggningskedjan är de som bör

se till att sådana grupper bildas. Detta utesluter givetvis inte att

initiativet tas från annat håll. Det väsentliga är att samverkansgrupper

kommer till stånd och kan verka för ett förbättrat samarbete myndig-

heterna emellan. Samverkansgrupperna bör sammanträffa med viss

regelbundenhet. Regeringen anser i likhet med Malmö tingsrätt att

domstolarna har en mer fristående roll i förhållande till övriga

myndigheter. Det bör därför inte krävas att dessa alltid ingår i

samverkansgrupperna. Domstolarna bör dock få tillfälle att närvara vid

de möten med samverkansgrupperna där för domstolarna viktiga frågor

kan komma att diskuteras.

Som Svea hovrätt framfört talar både sakliga och principiella skäl för

att även advokater skall beredas möjlighet att delta i samverkans-

grupperna. Även advokater bör därför inbjudas att närvara vid de möten

med samverkansgrupperna om frågor skall diskuteras där advokater kan

tillföra värdefulla synpunkter.

Ett samarbete genom lokala samverkansgrupper kommer att ta sikte på

riktlinjer för verksamheten och arbetet med unga lagöverträdare i stort.

Handläggningen av enskilda ärenden regleras i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Mot bakgrund därav

finner regeringen att tillskapandet av lokala samverkansgrupper inte

äventyrar en lika behandling av barn och ungdomar.

Regeringen avser att följa upp hur samarbetet mellan berörda

myndigheter genom bl.a. lokala samverkansgrupper har fungerat.

7.1.2 Handläggningstiden

Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att ändra tidsfristerna

för förundersökningens avslutande respektive handläggningen i

domstol.

Utredningen bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig bakom

utredningens bedömning. Jönköpings tingsrätt skulle välkomna en

förlängning av tidsfristen i 29 § LUL och anser att det i vart fall bör

införas en möjlighet att överskrida denna tidsfrist.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 4 § LUL skall en

förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott

för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader bedrivas med

särskild skyndsamhet. Vidare sägs att förundersökningen skall avslutas

och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast sex veckor

från det att den unge har delgivits misstanke om brott. Slutligen

föreskrivs att tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt

med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omstän-

digheter. När 1995 års ungdomsmålsreform trädde i kraft var tidsfristen

i 4 § LUL fyra veckor. Den 1 januari 1999 utökades tidsfristen till sex

veckor i samband med att påföljdssystemet för unga lagöverträdare

reformerades.

Beträffande handläggningen i domstol föreskrivs i 29 § första stycket

LUL att mål mot den som inte har fyllt 21 år skall handläggas

skyndsamt. Huvudförhandlingen i mål med en tilltalad under 18 år skall

enligt 29 § andra stycket LUL hållas inom två veckor från det att åtal

väcks, om åtalet avser ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i

mer än sex månader. Tidsfristen får överskridas om förundersökningen

bör kompletteras eller yttrande från sakkunnig eller annan förberedande

åtgärd vidtas.

Enligt utredningen är det svårt att utläsa av enkätsvaren hur lång

handläggningstiden normalt är i ungdomsmålen. Vad som kan utläsas är

att den tidsfrist i 4 § LUL som gällde när enkäterna besvarades, dvs. fyra

veckor, i de flesta fall kan hållas. Vidare tyder svaren på att

handläggningen av de ungdomsmål för vilka tidsfristen inte gäller tar

något längre tid. Detta synes särskilt gälla de mål där den misstänkte är

över 18 år.

Enkäten visar vidare att det förekommer att tidsfristen i 4 § LUL

överskrids. I vilken omfattning det förekommer är dock något oklart,

eftersom svaren är varierande. Sammantaget tyder dock svaren från

polisen och åklagarna på att det är relativt ovanligt att tidsfristen

överskrids.

Orsakerna till att tidsfristen i 4 § LUL överskrids synes enligt enkät-

svaren i de flesta fall vara de som angavs i motiven och då framför allt

att målet avser flera misstänkta och omfattande brottslighet.

Både utredningens enkätundersökning och en undersökning som

Brottsförebyggande rådet har genomfört visar att handläggningstiderna

för ungdomsmål har minskat efter 1995 års ungdomsmålsreform.

Reformens syfte att minska handläggningstiderna synes således ha

uppfyllts. Enkätsvaren tyder vidare på att minskningen har varit mest

påtaglig beträffande de ungdomsmål som omfattas av tidsfristen i 4 §

LUL. Enligt utredningens mening talar detta för att tidsfristen i sig har

lett till en snabbare handläggning.

Det har framförts en del kritik mot tidsfristen i 4 § LUL. Från polisen

har påpekats att tidsfristen kan påverka kvaliteten negativt; den upplevs

som stressande och kan leda till sämre utredningar. Det har också

anmärkts att tidsfristen är svår att hålla, att ärenden som rör lindrigare

brott blir liggande till förmån för sådana för vilka tidsfristen gäller

och att man avvaktar att delge den unge misstanke för att undvika att tids-

fristen börjar löpa. Även åklagarna har lämnat synpunkter som gäller

tidsfristen. Det har påpekats att tidsfristen är för kort för att det skall

vara möjligt att upprätthålla en hög kvalitet på utredningarna och att den

bör ändras till en mer rimlig nivå. Åklagarna har vidare anmärkt bl.a. att

det är ett problem att det är tidsfaktorn och inte utredningens behov som

styrt lagstiftningen.

Tidsfristen har som tidigare nämnts förlängts till sex veckor från den

1 januari 1999. I motiven till lagändringen (prop. 1997/98:96 s. 147)

betonas att ungdomsmål alltid bör handläggas skyndsamt och att tiden

mellan brottet och reaktionen bör vara så kort som möjligt. Skälet till

ändringen var de ökade krav som ställs på socialtjänsten i och med att

yttrandena skall ha ett utförligare innehåll än tidigare.

Med tanke på att tidsfristen i 4 § LUL ändrades så sent som den 1

januari 1999 finner regeringen inte skäl att föreslå någon ändring i 4 §

LUL. Den undersökning som Brottsförebyggande rådet har genomfört

tyder dessutom på att sex veckor kan vara en rimlig tid för att hinna

avsluta en utredning.

Handläggningstiden i domstol ändrades genom 1995 års ungdoms-

målsreform endast på så sätt att de brottstyper som skall avgöras inom

tidsfristen i 29 § andra stycket LUL utökades. Från tingsrätterna har

påpekats att det kan vara svårt att sätta ut de mål där tidsfristen gäller till

huvudförhandling inom den föreskrivna tiden och att andra förhandlingar

måste ställas in. Andra anmärkningar är att tingsrätten bör ha större

frihet att bestämma när en huvudförhandling skall hållas och att en snabb

handläggning hos domstolen medför många extra förhandlingsdagar.

Jönköpings tingsrätt har i sitt remissyttrande instämt i den kritiken.

Enligt regeringens mening är det väsentligt att tiden mellan brott och

dom är så kort som möjligt. Vidare finns det som nämnts ovan genom

hänvisningen i 29 § andra stycket LUL till rättegångsbalkens bestämmel-

ser om tidsfrister i mål där den tilltalade är häktad en möjlighet att i

vissa fall överskrida tidsfristen. Mot denna bakgrund anser regeringen

att bestämmelsen i 29 § andra stycket LUL inte bör ändras.

7.2 Socialnämndens yttranden

Regeringens bedömning: Det finns inte nu skäl att ändra reglerna

om socialnämndens yttranden.

Utredningen bedömning är att de nya regler som sedan den 1 januari

1999 gäller för socialnämndens yttranden bör medföra att yttrandenas

innehåll förbättras och att socialnämnden har tillräckligt med tid på sig

för att upprätta fullgoda yttranden.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig i frågan

delar med undantag av Statens institutionsstyrelse utredningens

bedömning. Statens institutionsstyrelse menar att systemet med

vårdplaner i socialtjänstens yttranden som infördes den 1 januari 1999

inte har fungerat tillfredsställande under 1999, i vart fall i fråga om de

ungdomar som tagits in för verkställighet av sluten ungdomsvård.

Skälen för regeringens bedömning: Genom 1995 års ungdoms-

målsreform infördes bestämmelser som innebär att yttranden från

socialnämnden i normalfallet skall inhämtas redan under förundersök-

ningen för att få till stånd en snabbare handläggning. För att spara tid och

arbete infördes också en möjlighet för åklagaren och domstolen att ge

socialnämnden upplysningar om hur yttrandet kan begränsas. I

undantagsfall skulle yttrande kunna avges muntligen om det behövdes

för att hålla tidsfristerna.

I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han har fyllt

18 år skall åklagaren innan beslutet i åtalsfrågan hämta in yttrande från

socialnämnden om den unge har erkänt gärningen eller det annars finns

skälig misstanke för att han har begått brottet ( 11 § första stycket

LUL). Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa, om det är

uppenbart att det finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse eller om det

annars är uppenbart obehövligt.

Bestämmelsen om vad socialnämndens yttranden skall innehålla (11 §

andra stycket LUL) har ändrats genom lagstiftning som trädde i kraft den

1 januari 1999 (prop 1997/98:96, bet. 1997/98:JuU21, rskr.

1997/98:275, SFS 1998:608). Yttrandet skall numera innehålla en

redogörelse för vilka åtgärder nämnden tidigare har vidtagit i fråga om

den unge. Vidare skall yttrandet innehålla en plan för de åtgärder som

nämnden avser att vidta beträffande den unge. Arten, omfattningen och

varaktigheten av de åtgärder som nämnden avser att vidta skall framgå av

planen. Med hänsyn till ändringarna beträffande yttrandenas utformning

ansåg regeringen att det fanns behov att förlänga tidsfristen i 4 § LUL

till sex veckor.

Enligt 12 § LUL skall åklagaren i sin begäran om yttrande ange inom

vilken tid yttrandet skall lämnas. Om det är lämpligt kan han ge social-

nämnden anvisningar om hur yttrandet kan begränsas. Kan nämnden inte

lämna yttrandet inom den föreskrivna tiden får åklagaren medge att

yttrandet lämnas senare. När åtalsunderlåtelse meddelas kan yttrandet i

undantagsfall få lämnas muntligen vid delgivningen av beslutet.

Det har till utredningen framförts en del kritik beträffande

socialnämndens yttranden. Kritiken från åklagare, tingsrätter och advo-

kater har främst varit hänförlig till yttrandenas innehåll. Åklagare har

vidare anfört att det inte är ovanligt att socialnämnden inte hinner

komma in med yttrandet inom den angivna tiden. Socialtjänsten har

anfört att man har för kort tid på sig för att upprätta fullgoda yttranden.

Det bör dock anmärkas att utredningens enkätundersökning ägde rum i

tiden före den ovan redovisade lagändringen den 1 januari 1999. Det har

också påpekats från både åklagare och tingsrätter att de nya reglerna bör

innebära förbättringar i det avseendet.

Statens institutionsstyrelse har i sitt remissyttrande anfört att det nya

systemet med vårdplaner inte har fungerat efter lagändringen, i vart fall

inte för de ungdomar som tagits in för verkställighet av sluten

ungdomsvård. Statens institutionsstyrelse anser därför att det snarast bör

undersökas vilka åtgärder som kan vidtas i syfte att uppnå en bättre

rättssäkerhet och likformighet för unga lagöverträdare. Socialstyrelsen

har i sitt yttrande bl.a. anfört att man under innevarande budgetår

kommer att påbörja planeringen av allmänna råd och en handbok som

kommer att beröra socialtjänstens yttranden till åklagare och domstolar.

Genom de ändringar som genomfördes den 1 januari 1999 skärptes

kraven på socialnämndens yttranden och tidsfristen i 4 § LUL förlängdes

också. Den enkätundersökning som utredningen genomfört avser tiden

före dessa lagändringar. Statens institutionsstyrelses kritik riktas dock

mot systemet i dess nya utformning. Regeringen avser att utvärdera de

förändringar av påföljdssystemet för unga lagöverträdare som

genomfördes den 1 januari 1999 och anser inte att det finns skäl att

föreslå några ändringar innan en sådan utvärdering har gjorts.

7.3 Frågor om åtalsunderlåtelse

Regeringens bedömning: En mer enhetlig rättstillämpning beträf-

fande bestämmelserna om åtalsunderlåtelse bör eftersträvas och

åstadkommas genom att Riksåklagaren utfärdar nya allmänna råd om

tillämpningen av dessa bestämmelser.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig i frågan

har ingen annan synpunkt än att nya allmänna råd snarast bör utarbetas.

Skälen för regeringens bedömning: I samband med 1995 års

ungdomsmålsreform gjordes vissa förändringar såvitt avser reglerna om

åtalsunderlåtelse. Tidigare gällde att åklagaren vid bedömningen om

åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt skulle beakta den unges vilja att

ersätta målsäganden för skada som har uppkommit genom brottet och att

avhjälpa eller begränsa skadan. Åtalsunderlåtelse fick inte beslutas om

något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosattes. Vid 1995 års

reform gjordes tillägget att det vid bedömningen om något allmänt

intresse åsidosätts särskilt skall beaktas om den unge tidigare har gjort

sig skyldig till brott. Vidare gavs möjlighet att beakta den unges vilja att

på andra sätt gottgöra målsäganden.

Enligt utredningen utvisar dess enkätresultat stora variationer mellan

de olika åklagarkamrarna när det gäller i vilken omfattning beslut om

åtalsunderlåtelse meddelas. Enligt statistik från Riksåklagaren avseende

perioden oktober 1997 september 1998 varierar andelen beslut om

åtalsunderlåtelse vid de olika åklagarmyndigheterna mellan 8,7 och 25,9

procent av samtliga avgjorda ärenden där den misstänkte är 15 17 år.

Även andelen beslut att väcka åtal eller utfärda strafföreläggande varierar

och ligger mellan 40,9 och 56,7 procent. Det kan givetvis finnas olika

förklaringar till variationerna, men enligt utredningens mening varierar

andelen åtalsunderlåtelser så mycket att det måste vara fråga om relativt

stora skillnader i rättstillämpningen. I övrigt utvisar enkätresultatet

enligt utredningen att de bestämmelser om åtalsunderlåtelse som

infördes år 1995 tillämpas på det sätt som lagstiftaren avsett.

Det är med hänsyn till rättssäkerheten viktigt att bestämmelserna om

åtalsunderlåtelse tillämpas så likartat som möjligt över landet.

Regeringen anser att detta bäst uppnås genom att allmänna råd därom

utfärdas. Riksåklagarens allmänna råd om åtalsunderlåtelse enligt lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (RÅC

I:123) som meddelades i juni 1994 således före 1995 års

ungdomsmålsreform har upphört att gälla. Riksåklagaren planerar att

utarbeta nya allmänna råd.

7.4 Förfarandet i domstol

7.4.1 Domstolarnas handläggning av ungdomsmål

Regeringens förslag: Kravet på särskild lämplighet för de lagfarna

domarna och nämndemännen skall ersättas med en bestämmelse att

de skall vara särskilt utsedda av domstolen.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen föreslog dock att specialiseringen för nämndemännen

skulle tas bort helt.

Remissinstanserna: Bland andra Domstolsverket, Socialnämnden i

Kalmar kommun, Sveriges Advokatsamfund och Föreningen Sveriges

Socialchefer tillstyrker förslaget. Domstolsverket ställer sig dock

tveksam till den av utredningen föreslagna formuleringen, eftersom det

är oklart vem som skall utfärda förordnandet. Malmö tingsrätt

tillstyrker att kravet på särskild lämplighet tas bort och vill behålla

specialiseringen, men anser att specialiseringen kan uppnås utan något

krav på ett formellt förordnande för de domare som skall handlägga

ungdomsmålen. Svea hovrätt, Jönköpings tingsrätt, Jusek och

Sveriges Domareförbund tillstyrker också förslaget att kravet på

särskild lämplighet tas bort men vill inte behålla någon form av

specialisering i ungdomsmålen i domstolarna. Nämndemännens

riksförbund avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag

Enligt 25 § LUL skall mål som avser den som inte har fyllt 21 år i

tingsrätt och hovrätt handläggas av domare som med avseende på

intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt

lämpade för uppgiften. Detsamma gäller för nämndemän i dessa mål. I

mål som rör brott där endast böter kan följa får dock andra domare och

nämndemän anlitas. De mål som handläggs av domare enligt denna

paragraf skall enligt förordningen (1994:1763) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare i tingsrätt och hovrätt fördelas på

en eller flera särskilda ungdomsrotlar. Detta gäller dock inte vid de

hovrätter eller de mindre tingsrätter där det skulle vara olägenheter med

att införa sådana rotlar.

Skälen för 1995 års reform

När specialiseringen infördes angavs att det finns en rad fördelar med att

det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål

(prop. 1994/95:12 s. 83). En sådan domare får särskild kunskap och stor

erfarenhet av ungdomsmål. Det sägs också att det är särskilt viktigt att

ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk.

Vidare är det av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga

ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars problem för att finna den

adekvata påföljden. Ytterligare en fördel med ett begränsat antal domare

i ungdomsmål är att det kan vara lättare att låta dessa få särskild

utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Slutligen

angavs att fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han

återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller

också i fråga om domare. Det angavs vidare att de argument som

regeringen har gett uttryck för vad gäller specialiseringen av polis och

åklagare i stora delar även har bärkraft när det gäller handläggningen i

domstol (prop 1994/95:12 s. 53).

Utvärderingen

Några tingsrätter har anfört att specialiseringen har inneburit en viss

effektivisering, att kvaliteten på handläggningen har höjts och att målen

numera handläggs med betydligt större engagemang. Många tingsrätter

har å andra sidan anfört att specialiseringen inte har inneburit någon

förändring för ungdomsmålens handläggning. De flesta tingsrätter har

svarat att bestämmelsen i 25 § LUL att särskilt lämpade domare skall

handlägga ungdomsmål inte tillämpas, att samtliga domare är lämpliga

eller att vissa har utsetts utan att det har angetts några skäl därtill. Vidare

har det stora flertalet tingsrätter anfört att det inte väljs ut några

särskilda nämndemän eller att alla nämndemän anses lämpliga eller att i

vart fall ingen kan anses olämplig. Nästan samtliga tingsrätter har dock

uppgett att man anser sig ha tillgång till tillräckligt många lämpliga

nämndemän.

Tingsrätterna har vidare lämnat synpunkter på olika praktiska

svårigheter som anses förknippade med specialiseringen inom domstol.

Det har framförts att det är en nackdel att andra domare som skall rycka

in under t.ex. semestertider inte har ungdomsmålen aktuella för sig,

vilket kan ge en kvalitetssänkande effekt. Andra påpekanden som har

gjorts är att det är svårt att ordna en särskild ungdomsrotel på de mindre

tingsrätterna, att det är svårt att samla en särskild ungdomsnämnd till

extra ting, att det är psykiskt påfrestande att döma i enbart ungdomsmål,

att det kan vara problem att hitta domare som är särskilt lämpade, att det

principiellt kan ifrågasättas varför endast vissa domare skall anses lämp-

liga samt att det finns en risk att systemet med särskilda

ungdomsdomare är svårt att förena med en förändrad

domstolsorganisation med t.ex. storrotlar.

Bör kravet på särskild lämplighet för de domare och nämndemän som

handlägger ungdomsmål avskaffas?

Som nämnts ovan skall ungdomsmål enligt dagens reglering handläggas

av domare och nämndemän som är särskilt lämpade för uppgiften (25 §

LUL). Det har visat sig vara mycket svårt för domstolarna att tillämpa

lämplighetsrekvisitet. Domarna och nämndemännen har vidare inte på

samma sätt som främst polis och åklagarna omedelbar kontakt och

kommunikation med den unge. Enligt domstolarna är det inte ovanligt att

bestämmelsen i 25 § LUL inte tillämpas. Det synes inte sällan vara så att

ungdomsdomarna utses av praktiska hänsyn och av organisatoriska skäl

och inte genom någon särskild lämplighetsprövning. Inte heller

nämndemännen synes utses efter en särskild lämplighetsprövning. Mot

bakgrund av detta anser regeringen att något särskilt lämplighetskrav för

domare och nämndemän som handlägger ungdomsmål inte längre bör

anges i lagtexten.

Bör specialiseringen bibehållas?

Det finns enligt regeringens uppfattning flera fördelar med att handlägg-

ningen av ungdomsmål är koncentrerad till vissa domare och rotlar.

Visserligen har vikten av samarbete med berörda myndigheter inte

samma tyngd för domstolarna som för polis och åklagare. Det finns

dock andra skäl som talar för att ungdomsmålen bör speciallottas. En

specialisering ger goda effekter i förhållande till de unga och deras

föräldrar. Vidare höjs kvaliteten på handläggningen när handläggningen

är koncentrerad till vissa rotlar, vilket också vissa tingsrätter har

framfört till utredningen. Rotelinnehavaren får stor kunskap om de

särskilda regler som gäller för just ungdomsmålen och för ungdomars

situation i dag. Dessutom torde en specialisering underlätta framtida ut-

och fortbildningsinsatser. Dessa fördelar gör sig gällande både i

underrätt och överrätt.

De remissinstanser som inte önskar någon specialisering av ungdoms-

målen i domstolarna har bl.a. framfört att de rotlar som handlägger

ungdomsmål tidvis drabbas hårt av ryckighet i arbetet och att tiden för

ungdomsmål ibland inte räcker till. Vidare har framförts att

lagstiftningen beträffande unga inte är så svår att den motiverar en

specialisering. Svea hovrätt har anfört att kravet på specialisering under

alla förhållanden skall tas bort för hovrätterna.

Vad gäller den kritik mot specialiseringen i domstolarna som

framförts till utredningen och av remissinstanserna, vilken huvud-

sakligen rör praktiska svårigheter, bör här erinras om att ungdomsmålen

som nämnts ovan inte behöver fördelas på särskilda ungdomsrotlar vid

de hovrätter eller de mindre tingsrätter där det skulle vara olägenheter

att införa sådana rotlar. Dessa problem borde inte i samma grad göra sig

gällande på de medelstora och stora domstolarna.

Regeringen gjorde mot bakgrund av det som nu anförts bedömningen i

lagrådsremissen att ungdomsmålen i tingsrätterna och hovrätterna även

fortsättningsvis skall handläggas av särskilda domare.

Lagrådet har anfört att det väsentliga skälet för specialisering faller,

om kravet på särskild lämplighet tas bort och att några av de skäl som i

övrigt anförs för en specialisering av ungdomsmålen inom domstolarna

lika gärna kan anföras som stöd för en specialisering avseende andra

brottstyper. När utgångspunkten är att den nuvarande särregleringen för

domstolarnas handläggning av ungdomsmål måste ändras, talar enligt

Lagrådets mening övervägande skäl för att särregleringen upphävs med

avseende på såväl domarnas behörighet som lottning på rotlar.

Regeringen kan hålla med om att de skäl som anförs för en

specialisering av ungdomsmålen också kan anföras för en specialisering

av andra måltyper. Det finns dock skäl både för och emot en alltför långt

gående specialisering. Det är vidare inte självklart att en i lag reglerad

specialisering alltid är lämplig. När det gäller handläggning av

ungdomsmål måste dock beaktas den ordning som gäller sedan 1995 års

reform där ungdomsmål som huvudregel skall handläggas av särskilda

poliser och åklagare för att säkerställa en särskilt hög kvalitet på

handläggningen i dessa mål. Mot den bakgrunden och med hänsyn till de

skäl för en specialisering också i domstol som anförts ovan anser

regeringen att det för ungdomsmål även fortsättningsvis bör finnas en

bestämmelse som anger att sådana mål som huvudregel skall handläggas

av särskilda domare.

I lagrådsremissen föreslog regeringen att de domare som handlägger

ungdomsmål skulle vara särskilt förordnade av domstolen för detta.

Lagrådet har pekat på att en sådan bestämmelse inte nödvändigtvis leder

till det önskade målet att bibehålla specialiseringen. Vidare har Lagrådet

anfört att regeln kan framstå som en behörighetsregel, vilket kan få den

effekten att det skulle innebära domvilla om ett mål handläggs av en

domare utan det särskilda förordnandet. Regeringen delar Lagrådets

uppfattning om den föreslagna regelns brister i dessa hänseenden. För

att åstadkomma den åsyftade specialiseringen och för att klargöra att det

inte är fråga om en behörighetsregel föreslår regeringen att

bestämmelsen utformas så att den anger att ungdomsmål, om det inte

möter hinder, skall handläggas av lagfarna domare som särskilt har

utsetts av domstolen att handlägga sådana mål.

Utredningen har föreslagit att specialiseringen helt skall tas bort i

fråga om nämndemännen. Förslaget har välkomnats av Svea hovrätt,

Jönköpings tingsrätt, Jusek och Sveriges domareförbund.

De skäl som regeringen har anfört ovan beträffande bibehållande av

specialiseringen för domarnas del gäller i hög grad också i fråga om

nämndemän. Den särskilda erfarenhet beträffande kriminella ungdomars

särskilda problem m.m. som kan krävas för att avgöra frågor i

ungdomsmål gäller också för nämndemännen. Fördelarna med

personkontinuitet, dvs. att den unge om han återkommer efter att ha

begått nya brott möter samma person, gäller även för nämndemännen.

Regeringen anser därför att särskilda nämndemän även fortsättningsvis

skall döma i ungdomsmålen.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen således att kravet på att det

skall vara särskilt lämpade domare och nämndemän som handlägger

ungdomsmål ersätts med en bestämmelse om att de lagfarna domare och

nämndemän som handlägger sådana mål skall vara särskilt utsedda för

uppgiften. Regeringens förslag innebär att handläggningen fortfarande

kommer att vara koncentrerad till vissa domare och nämndemän och

speciallottas på särskilda rotlar.

7.4.2 Socialnämndens medverkan

Regeringens förslag: Socialnämnden skall underrättas om

tidpunkten för huvudförhandlingen i de fall socialnämnden har lämnat

eller skall lämna yttrande över den tilltalade.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens med det

undantaget att underrättelseskyldigheten enligt utredningens förslag

endast åligger tingsrätten.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

denna del är positiva till utredningens förslag. Svea hovrätt har vidare

ifrågasatt om inte den föreslagna underrättelseskyldigheten även skall

åligga hovrätten, i vart fall i de mål som hovrätten själv begärt in ett

yttrande från socialnämnden.

Skälen för regeringens förslag: Det finns idag inte någon reglering

rörande socialtjänstens medverkan under huvudförhandlingen. Enligt

utredningens enkätsvar från främst tingsrätterna och socialtjänsten

framgår att det är ovanligt att företrädare för socialtjänsten medverkar

vid huvudförhandlingen. Samtidigt har nästan samtliga tingsrätter svarat

att det finns fördelar med att någon från socialtjänsten är närvarande.

Det har framförts att närvaron ger möjlighet att få ett yttrande

kompletterat och få fler upplysningar om den unges förhållanden. Annat

som har påpekats från tingsrätterna är att domstolen närmare kan få veta

vad den föreslagna vården kommer att innebära, att vården snabbt kan

komma i gång och att den unge på ett bättre sätt inser allvaret i

situationen.

Från samtliga berörda myndigheter och från advokater har i enkät-

svaren framförts att socialtjänstens medverkan under huvudförhand-

lingen bör öka.

Regeringen instämmer i synpunkterna att det finns många fördelar

med att en företrädare för socialtjänsten medverkar under

huvudförhandlingen i de fall socialnämnden har lämnat yttrande. Framför

allt kan det ge domstolen ett bättre underlag i påföljdsfrågan. Även för

socialtjänstens arbete kan medverkan vid huvudförhandlingen vara

värdefull. Socialtjänstens medverkan bör därför utökas i de fall nämnden

har lämnat eller skall lämna yttrande. Socialtjänstens medverkan vid

rättegången bör främjas genom att domstolen underrättar socialnämnden

om tidpunkten för huvudförhandlingen. Eftersom socialtjänstens

möjligheter att närvara är varierande beroende på lokala förhållanden, är

det olämpligt med en bestämmelse om kallelse till huvudförhandling.

Utredningen föreslår att underrättelseskyldigheten endast skall gälla

för tingsrätt. Regeringen delar Svea hovrätts uppfattning att de fördelar

som följer av socialtjänstens medverkan i underrätt gör sig gällande även

i överrätt. Underrättelseskyldigheten bör därför gälla såväl hovrätten

som tingsrätten.

Det kan påpekas att det kan vara lämpligt med underhandskontakter för

att få till stånd en medverkan i de fall det anses särskilt angeläget.

Socialtjänstens medverkan är framför allt viktig under den del av

huvudförhandlingen som behandlar den unges personliga förhållanden.

För att på bästa sätt ta tillvara socialtjänstens resurser är det lämpligt att,

åtminstone i de fall en huvudförhandling kan förväntas ta lång tid, i

underrättelsen till socialtjänsten försöka ange vid vilken tid under

förhandlingen den unges personliga förhållanden skall behandlas.

Underrättelse bör ske även i de fall socialtjänsten i sitt yttrande har

anfört att vård enligt socialtjänsten inte kan komma i fråga.

7.5 Offentlig försvarare

Regeringens förslag: En misstänkt som inte har fyllt 18 år skall ha

rätt till offentlig försvarare, om det inte är uppenbart att han saknar

behov av försvarare. När offentlig försvarare skall utses, skall

undersökningsledaren omedelbart anmäla det till rätten.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag med

undantag av undersökningsledarens anmälningsskyldighet, som inte har

berörts av utredningen.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

denna del är positiva till utredningens förslag. Svea hovrätt och

Riksåklagaren har vidare förordat en justering av den föreslagna

lagtexten, så att det av lagtexten närmare framgår när ett förordnande kan

underlåtas.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 24 § LUL skall en offentlig

försvarare förordnas för en tilltalad som inte har fyllt 18 år, om det inte

är uppenbart att han saknar behov av försvarare. Bestämmelsen fick sin

nuvarande lydelse genom 1995 års ungdomsmålsreform.

1995 års lagändring var enligt motiven (prop. 1994/95:12 s. 94)

föranledd bl.a. av att Sverige tillträtt FN:s konvention om barnens

rättigheter och att FN:s kommitté för övervakning av barnets rättigheter

enligt barnkonventionen kritiserat den då gällande bestämmelsen om

offentlig försvarare i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare. Man borde enligt kommittén se till att offentlig

försvarare alltid förordnades då ett barn misstänktes ha begått ett brott.

Enligt konventionens artikel 40 punkten 2 skall särskilt säkerställas

att inget barn skall misstänkas eller åtalas för eller befinnas skyldigt att

ha begått brott på grund av en handling eller underlåtenhet som inte var

förbjuden enligt nationell eller internationell rätt vid den tidpunkt då den

begicks. Varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott

skall vidare ha vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att

barnet snarast och direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och

få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och

framläggande av sitt försvar. Vidare skall barnet snarast få saken avgjord

utan dröjsmål av en behörig, oberoende och opartisk myndighet eller

rättsskipande organ i en opartisk förhandling enligt lag i närvaro av

juridiskt eller annat lämpligt biträde och, såvida det inte anses strida mot

barnets bästa, barnets föräldrar eller vårdnadshavare.

Enligt ordalydelsen gäller 24 § LUL endast den som är tilltalad. I

motiven till 1995 års ändring uttalades att, för det fall åtal inte väcks,

regleringen enligt rättegångsbalken torde utgöra tillräckliga garantier

för att personer under 18 år får offentlig försvarare när det behövs

(prop. 1994/95:12 s. 94).

Barnkommittén, som hade i uppdrag att göra en översyn av svensk

lagstiftning och praxis i förhållande till barnkonventionen, ansåg att det

inte är förenligt med konventionens bestämmelser att det finns en

skillnad i förutsättningarna för att ha rätt till offentlig försvarare

beroende på var i den rättsliga processen den unge befinner sig (SOU

1997:116 s. 484).

Utredningen har mot bakgrunden av enkätsvaren ifrågasatt om behovet

av offentlig försvarare under förundersökningen för den som inte har

fyllt 18 år tillgodoses genom reglerna i rättegångsbalken. Med hänsyn

härtill, till de uttalanden som gjorts av FN:s kommitté för övervakning

av barnets rättigheter samt Barnkommitténs ställningstagande finns det

skäl att ändra bestämmelsen i 24 § LUL så att rätten till offentlig

försvarare enligt denna paragraf även gäller misstänkta under 18 år.

Rätten till offentlig försvarare för en misstänkt under 18 år är enligt

regeringens förslag inte absolut. Riksåklagaren har uttryckt farhågor för

att den föreslagna bestämmelsen kan leda till att offentlig försvarare

kommer att förordnas i ett stort antal förundersökningar som inte

kommer att leda till åtal. Riksåklagaren menar att regeln därför bör

knyta an till brottets svårhetsgrad. Enligt regeringens mening bör mot

bakgrund av innehållet i FN:s barnkonvention någon sådan begränsning

inte göras. I likhet med vad som gäller för tilltalade under 18 år bör

dock offentlig försvarare normalt inte förordnas i de fall där man klart

kan säga att den misstänkte inte har behov av det stöd som en offentlig

försvarare kan ge. Skäl att i författningstexten närmare reglera i vilka

fall ett förordnande kan underlåtas finns inte. Regeringen återkommer i

författningskommentaren till i vilka fall det normalt kan anses vara

uppenbart obehövligt att förordna offentlig försvarare för den unge

under förundersökningen (se avsnitt 8.1).

När en offentlig försvarare enligt 21 kap. 3 a § rättegångsbalken (RB)

skall utses för en misstänkt, skall undersökningsledaren enligt 23 kap. 5

§ RB göra anmälan om det till rätten. Sistnämnda bestämmelse är inte

tillämplig när offentlig försvarare skall utses med stöd av den nu före-

slagna regeln i 24 § LUL. Ett tillägg av innebörd att undersök-

ningsledaren omedelbart skall underrätta rätten när offentlig försvarare

med stöd av 24 § LUL skall förordnas bör därför införas i nämnda

paragraf.

7.6 Brottsmisstänkta barn under 15 år

7.6.1 Inledning

Reglerna om brottsmisstänkta barn under 15 år innefattades inte i 1995

års översyn av lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare utan reformerades senast genom lagstiftning som trädde i

kraft den 1 januari 1985. I de nu aktuella kommittédirektiven gavs

utredaren i uppdrag att i den omfattning han fann befogad undersöka och

analysera hur dessa regler förhåller sig till de regler som gäller för

straffmyndiga ungdomar.

Utredningen har framfört att det under utredningsarbetet framkommit

att det finns ett antal problem beträffande tillämpningen av de bestäm-

melser som reglerar handläggningen av ärenden med brottsmisstänkta

barn under 15 år. Några frågor om denna grupp ställdes inte i utredning-

ens enkätundersökning, men det framfördes ändå en del synpunkter på

dessa ärenden. Det har bl. a. framförts att lagstiftningen beträffande

utredningar om brott av ungdomar inte är tillräckligt tydlig och att

tillämpningen skiljer sig åt mellan olika polismyndigheter. Vidare har

det framförts att brottsligheten i denna grupp har ökat och blivit allt

grövre.

Det är viktigt att de bestämmelser som reglerar handläggningen av

dessa ärenden är sådana att handläggningen kan ske snabbt och med

tillbörlig hänsyn till barnet. Även om ärendena inte leder till några

åtgärder inom rättsväsendet, måste det ställas stora krav på rättssäkerhet

under handläggningen. Till utredningen har framförts att tillämpningen

av bestämmelserna skiljer sig åt mellan olika polismyndigheter.

Rikspolisstyrelsen, i samråd med Riksåklagaren, har numera, i syfte att

åstadkomma en mer enhetlig rättstillämpning, utfärdat nya allmänna råd

(RPSFS 2000:65, FAP 403-1).

Utredningen menar att lagstiftningen om brottsmisstänkta barn under

15 år skulle behöva en större översyn än vad utredningen haft möjlighet

att göra samt att en sådan översyn delvis skulle falla utanför dess

uppdrag. Det bör enligt utredningen närmare utredas i vilken omfattning

polisen skall utreda brott som har begåtts av barn under 15 år. En annan

viktig fråga som enligt utredningen närmare bör utredas är i vilken

utsträckning tvångsmedel skall få användas mot brottsmisstänkta barn

under 15 år. Vid den jämförelse som utredningen har gjort mellan de

bestämmelser som gäller för ärenden om brottsmisstänkta barn under

15 år och de som gäller för handläggningen av ungdomsmål har dock

uppmärksammats vissa frågor där utredningen ansett sig kunna lämna

förslag. Regeringen kommer i det följande att behandla utredningens

lagförslag. Frågan huruvida reglerna om brottsmisstänkta barn under 15

år behöver en mer allmän översyn får övervägas i ett annat sammanhang.

7.6.2 Krav på skyndsamhet

Regeringens förslag: En utredning i vilken någon brottsmisstänkt är

under 15 år skall bedrivas särskilt skyndsamt.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

denna del har antingen tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Socialstyrelsen har tillagt att det kan ta lång tid innan barn börjar berätta

och att skyndsamheten i handläggningen därför måste anpassas till

barnens ålder och utvecklingsnivå.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § LUL skall en förunder-

sökning mot den som inte har fyllt 18 år och som gäller brott för vilket

det är föreskrivet fängelse i mer än sex månader bedrivas med särskild

skyndsamhet. Förundersökning skall avslutas och beslut i åtalsfrågan

fattas så snart det kan ske och senast inom sex veckor från dagen för

delgivning av brottsmisstanke enligt 23 kap. 18 § första stycket RB.

Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till

utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Något

motsvarande skyndsamhetskrav för utredningar i vilken någon misstänks

för att ha begått ett brott före 15 års ålder finns inte i lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Dock gäller ett

allmänt skyndsamhetskrav vid behandling av brott av ungdomar, se prop.

1983/84:187 s. 19. Rikspolisstyrelsen har också i sina allmänna råd

angett att det är viktigt att en sådan utredning bedrivs med särskild

skyndsamhet.

Regeringen anser att det är väsentligt att utredningar som gäller barn

under 15 år handläggs med största möjliga skyndsamhet, varvid hänsyn

självfallet, som Socialstyrelsen påpekat, måste tas till barnets ålder och

utvecklingsnivå. Utredningen skall således bedrivas så skyndsamt som

omständigheterna medger. Eftersom omständigheterna i dessa

utredningar kan vara mycket varierande bör inte några generella

tidsfrister införas. För att understryka vikten av skyndsamhet bör det i

stället i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare införas en särskild regel om att en utredning i vilken

någon misstänks för att ha begått ett brott före 15 års ålder skall

bedrivas med särskild skyndsamhet. Det saknas skäl till att såsom görs

i 4 § LUL undanta vissa utredningar från skyndsamhetskravet.

7.6.3 Polisens möjligheter att vidta inledande

utredningsåtgärder

Regeringens förslag: När polisen inleder en utredning för att

utredningen kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser för den unge, skall polisen utöver att höra den

unge även få vidta andra åtgärder innan socialnämnden har yttrat sig,

om särskilda skäl för det finns.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

denna del har antingen tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Rädda Barnen har tillagt att det är viktigt att den föreslagna bestäm-

melsen ses som en undantagsregel och får en restriktiv tillämpning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 33 § andra stycket LUL får

polisen i de fall utredningen inleds med stöd av 31 § första stycket 1

LUL, dvs. när den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser med avseende på den unge, inte vidta några andra

åtgärder än att hålla förhör med den unge innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning.

Frågan har behandlats av Justitieombudsmannen (JO 1997/98 s. 140).

I sitt beslut anför Justitieombudsmannen att det nuvarande förbudet i

33 § andra stycket LUL kan leda till att vissa utredningsåtgärder inte kan

äga rum med tillräcklig skyndsamhet och att det därför kan ifrågasättas

om inte regeln bör ändras så att det blir möjligt att i större utsträckning

ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.

Enligt regeringens uppfattning kan det förekomma situationer där det

är viktigt att polisen skyndsamt kan genomföra vissa inledande

utredningsåtgärder. Det kan gälla t.ex. förhör med målsägande och

vittnen eller vidtagande av straffprocessuella tvångsmedel enligt vad

som är föreskrivet därom i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare. Det kan också vara så att det kan

vara svårt att tillräckligt snabbt få ett yttrande från socialnämnden, vilket

särskilt gäller under kvällar och helger. Att helt upphäva förbudet är

dock inte en lämplig lösning, eftersom 31 § första stycket 1 LUL

markerar att åtgärder från det allmännas sida på grund av brott av barn

under 15 år i princip ankommer på sociala myndigheter, dvs. i första

hand socialnämnden.

Regeringen delar således Justitieombudsmannens bedömning och

menar att bestämmelsen bör ändras så att det i större utsträckning blir

möjligt att beakta omständigheterna i det enskilda fallet. Regeringen

föreslår därför att polisen får möjlighet att vidta andra åtgärder än förhör

med den unge innan socialnämnden har yttrat sig om det finns särskilda

skäl. Den föreslagna regleringen är tänkt att utgöra en undantagsregel.

Huvudregeln skall vara att socialnämnden även fortsättningsvis bör yttra

sig innan polisen vidtar annan åtgärd än förhör med den unge. Avgörande

för om undantagsregeln skall tillämpas är om det finns ett omedelbart

behov med hänsyn till utredningen att vidta andra åtgärder, innan

socialnämnden har yttrat sig.

7.6.4 Specialisering inom polis- och åklagarmyndighet

Regeringens förslag: Utredning som gäller brott begångna av barn

under 15 år skall normalt ledas av polis eller åklagare som är särskilt

lämpad för uppgiften. Om barnet återkommer efter att ha begått nya

brott, skall om möjligt samma polismän och åklagare anlitas för den

nya utredningen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan

har med undantag av Riksåklagaren tillstyrkt förslaget eller lämnat det

utan erinran. Riksåklagaren delar uppfattningen att utredningen bör

koncentreras till vissa åklagare, men anser att något lämplighetskrav för

dessa inte skall införas. Riksåklagaren föreslår att det i stället skall

införas en regel att utredningen skall ledas av polis eller åklagare som är

särskilt utsedd för uppgiften. I detta skall ligga att dessa personer är

särskilt lämpade för uppgiften, t.ex. genom erfarenhet eller särskild

utbildning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 § första stycket LUL skall

en förundersökning mot den som inte har fyllt 18 år, om det inte möter

hinder, ledas av en åklagare eller polisman som, med avseende på

intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt

lämpad för uppgiften. I andra stycket föreskrivs att om den unge tidigare

har varit föremål för förundersökning eller utredning enligt 31 § LUL,

om möjligt samma åklagare och polismän skall anlitas för den nya

förundersökningen. Dessa bestämmelser gäller inte för barn under 15 år

som misstänks för brott och någon liknande reglering finns inte för

denna grupp. Enligt 18 § förundersökningskungörelsen (1947:948) bör

förhör med barn hållas av en person med särskild fallenhet för

uppgiften. Denna bestämmelse får anses gälla analogt för en utredning

av brott där den misstänkte inte har fyllt 15 år.

Utredningen har föreslagit att de regler som finns i 2 § LUL skall

gälla också för straffomyndiga lagöverträdare.

Riksåklagaren menar att ett särskilt lämplighetskrav inte skall införas

för de poliser eller åklagare som leder utredningar om brott begångna av

barn under 15 år, och vill i stället att det föreskrivs att utredningen skall

ledas av en polis eller åklagare som är särskilt utsedd för uppgiften.

De överväganden som gjordes i samband med att bestämmelsen i 2 §

LUL fick sin nuvarande lydelse gör sig enligt regeringens mening

gällande i minst lika hög grad när det gäller utredningar beträffande dem

som inte har fyllt 15 år, både vad gäller att ärendena skulle koncentreras

till vissa åklagare eller poliser samt att dessa skulle vara särskilt

lämpade för uppgiften. En liknande reglering bör därför införas även för

denna grupp. Även om det finns en bestämmelse som analogt kan anses

tillämplig när det gäller lämplighet vid förhör med barn, anser

regeringen att det bör införas en bestämmelse om särskild lämplighet

för den som skall leda utredningen enligt 31 § LUL. Lämplighetskravet

bör klart framgå av lagtexten. Regeringen föreslår därför att en med 2 §

LUL i stort sett likalydande bestämmelse skall införas för barn under 15

år som misstänks för brott.

7.6.5 Vårdnadshavarens medverkan

Regeringens förslag: Vårdnadshavaren eller någon annan som svarar

för den unges vård och fostran skall kallas till förhör med den som är

under 15 år, om detta inte är till skada för utredningen eller det

annars finns särskilda skäl mot det.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

denna del har antingen tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: För ungdomar mellan 15 och 17 år

som är skäligen misstänkta för brott gäller enligt 5 § LUL att

vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran

omedelbart skall underrättas samt kallas till förhör som hålls med den

unge, om det inte är till men för utredningen eller annars finns särskilda

skäl mot det. För den som är under 15 år gäller att vårdnadshavaren

omedelbart skall underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har

inletts, om det inte finns särskilda skäl mot det. Någon regel om att

vårdnadshavare för den som är under 15 år dessutom skall kallas till

förhör finns inte i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare. Däremot sägs i 23 kap. 10 § fjärde stycket RB, till

vilken 32 § LUL hänvisar, att en sådan vårdnadshavare bör vara

närvarande om det kan ske utan men för utredningen.

Regeringen anser att det är av stor vikt att vårdnadshavaren eller annan

som svarar för den unges vård och fostran medverkar under utredningen

och engageras för att komma till rätta med den unges brottslighet. I

jämförelse med brottsmisstänkta ungdomar mellan 15 och 17 år gäller

detta i än högre grad beträffande brottsmisstänkta barn under 15 år. För

att tydliggöra vikten av föräldrarnas närvaro och medverkan bör

regleringen enligt utredningen ändras så att den överensstämmer med

vad som gäller för åldersgruppen 15 17 år.

Det har framförts till utredningen att vårdnadshavarna tillsammans

med den unge bör delges utredningen av polismyndigheten när den är

avslutad. Regeringen anser frågan om vårdnadshavarna bör närvara vid

delgivning av utredning får avgöras från fall till fall. I de fall det kan vara

aktuellt med någon åtgärd från socialtjänstens sida till följd av brottet

förefaller det naturligt att socialtjänsten diskuterar det inträffade med

den unge och föräldrarna. Detta utesluter dock inte att polisen när så

bedöms lämpligt informerar föräldrarna och den unge om

utredningsresultatet. Att polisen ger informationen kan vara aktuellt till

exempel när det är fråga om omfattande eller allvarlig brottslighet. Det

kan i sådana fall också vara lämpligt att informationen ges vid ett möte

med vårdnadshavare och den unge där polis, åklagare och socialtjänst

deltar. Normalt torde det dock vara tillräckligt att informationen ges av

socialtjänsten. Eftersom det blir fråga om en bedömning från fall till

fall, bör frågan inte regleras i författning.

7.6.6 Handläggning av bevistalan

Regeringens förslag: Bevistalan skall handläggas av lagfarna domare

och nämndemän som är särskilt utsedda att handlägga en sådan talan.

Utredningen hade inget förslag i denna del.

Remissinstanserna har inte fört fram några synpunkter om

bevistalan.

Skälen för regeringens förslag: Om någon misstänks för att ha

begått ett brott före 15 års ålder får åklagaren under vissa förutsättningar

begära prövning hos domstol, en s.k. bevistalan, om den unge har begått

brottet ( 37 § LUL).

Mål i tingsrätt och hovrätt mot den som är mellan 15 och 20 år skall

enligt regeringens förslag handläggas av lagfarna domare och nämnde-

män som särskilt har utsetts att handlägga sådana mål, se avsnitt 5.4.1.

Någon motsvarande bestämmelse beträffande de domare och nämnde-

män som skall handlägga en bevistalan finns inte i lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

Lagrådet har, för det fall regeringen skulle anse att en specialisering

inom domstolarna bör bibehållas, anfört att en specialisering torde vara

särskilt behövlig just när det gäller de yngsta lagöverträdarna, varför en

bestämmelse bör införas om att även bevistalan skall handläggas av

särskilda domare.

Regeringen delar Lagrådets uppfattning. De skäl som motiverar att

ungdomsmål skall handläggas av särskilda domare gör sig gällande även

vid bevistalan. Regeringen föreslår därför att även bevistalan skall

handläggas av sådana domare och nämndemän som avses i 25 § första

stycket LUL.

8 Ikraftträdande

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 2001. Några särskilda

övergångsbestämmelser behövs inte.

9 Ekonomiska konsekvenser

Genom förslaget att en offentlig försvarare skall förordnas redan under

förundersökningen för en misstänkt under 18 år kan kostnaderna för

offentligt försvar möjligen komma att ökas något. Kostnadsökningen

torde dock vara marginell och rymmas inom befintliga anslagsramar.

Övriga förslag medför ingen beaktansvärd kostnadsökning.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

24 §

Bestämmelsen har ändrats på det sättet att en offentlig försvarare enligt

denna bestämmelse kan förordnas för den som inte har fyllt 18 år redan

innan åtal har väckts. Förutsättningarna för en tilltalad att få offentlig

försvarare är givetvis de samma som tidigare.

En offentlig försvarare skall inte förordnas om det är uppenbart att

den misstänkte saknar behov av försvarare. Vid bedömningen av behovet

av en offentlig försvarare innan åtal har väckts bör beaktas att detta i

många fall inte är lika starkt som därefter. En misstänkt kan exempelvis

sakna behov av en offentlig försvarare vid bagatellartade brott eller i mål

där åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande torde komma att meddelas.

I dessa fall är det många gånger fråga om erkända brott av inte alltför

svår beskaffenhet. Vidare kan en misstänkt sakna behov av försvarare i

de fall där en förundersökning enligt 23 kap. 22 § rättegångsbalken inte

behöver genomföras.

I bestämmelsen har dessutom ett tillägg gjorts i en ny andra mening

som innebär att åklagaren, när offentlig försvarare skall förordnas, skall

anmäla det hos rätten. Motsvarande bestämmelse finns i 23 kap. 5 §

rättegångsbalken för de fall när en offentlig försvarare enligt 21 kap. 3 a

§ rättegångsbalken skall förordnas för en misstänkt.

25 §

Bestämmelsens första stycke ändras på det sättet att kravet i lagtexten

att särskilt lämpade lagfarna domare och nämndemän skall handlägga

ungdomsmål ersätts med en bestämmelse att dessa domare skall vara

särskilt utsedda av domstolen. Handläggningen kommer även

fortsättningsvis att vara koncentrerad till vissa domare och speciallottas

på vissa rotlar (se 4 § förordningen [1994:1763] med särskilda bestäm-

melser om unga lagöverträdare).

Ändringen har behandlats i avsnitt 5.4.1.

26 §

I ett nytt andra stycke har ett tillägg gjorts som innebär att rätten skall

underrätta socialnämnden om tidpunkten för huvudförhandling i de mål

socialnämnden har avgett eller skall avge yttrande enligt 11 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. En

underrättelse bör även ske i de fall när det i yttrandet anges att vård inom

socialtjänsten inte kan komma ifråga. För att undvika att socialnämndens

resurser tas i anspråk i onödan, bör domstolen i underrättelsen om

möjligt ange vid vilken tid den tilltalades personliga förhållanden

kommer att genomgås. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4.2.

31 §

Innehållet i tredje stycket har något justerat överförts till 33 och 34 §§.

32 §

Andra stycket är nytt och innehåller en bestämmelse om att utredningar

om brott som misstänks ha begåtts av någon under 15 år skall bedrivas

med särskild skyndsamhet. Utredningen bör bedrivas så skyndsamt som

omständigheterna medger, varvid hänsyn naturligtvis måste tas till

barnets ålder och utvecklingsnivå.

Bestämmelserna i tredje och fjärde styckena är nya och innebär en

anpassning till de regler som gäller för misstänkta i åldersgruppen 15

17 år enligt 2 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare. Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas till

motiven till 2 § (prop 1994/95:12 s. 95 f.).

33 §

I paragrafen, som är ny, har dels från 31 § tredje stycket överförts regeln

om att vårdnadshavaren som huvudregel skall underrättas om att en

utredning har inletts, dels föreskrivits att vårdnadshavaren dessutom

skall kallas till de förhör som hålls med den unge. En underrättelse eller

kallelse skall inte utfärdas om det skulle innebära men för utredningen

eller det annars finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen innebär en

anpassning till de regler som gäller för ungdomar 15 17 år enligt 5 §

lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas till motiven till 5 §

(prop 1994/95:12 s. 97 f.).

34 §

Bestämmelsen motsvarar med några språkliga justeringar och tillägg

förutvarande 33 §.

Till första stycket har från 31 § tredje stycket överförts regeln att

socialnämnden omedelbart skall underrättas om att en utredning har

inletts.

Tillägget i andra stycket innebär att polisen får möjlighet att vidta

andra åtgärder än förhör med den unge innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning enligt 31 § första stycket 1, om det

finns särskilda skäl. Sådana särskilda skäl kan t.ex. vara att polisen

skyndsamt måste vidta vissa inledande utredningsåtgärder så som förhör

med vittnen och målsägande. I andra fall kan det vara nödvändigt att

snabbt besluta om sådana tvångsmedel som kan vidtas enligt 36 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Ibland

kan det också vara svårt att tillräckligt snabbt få ett yttrande från

socialnämnden, vilket särskilt gäller under kvällar och helger. Den före-

slagna regleringen är tänkt att utgöra en undantagsregel. Huvudregeln

skall vara att socialnämnden även fortsättningsvis bör yttra sig innan

polisen vidtar annan åtgärd än förhör med den unge. Vad som bör vara

avgörande för att tillämpa undantagsregeln är om det finns ett

omedelbart behov med hänsyn till utredningen att vidta andra åtgärder,

innan socialnämnden har yttrat sig om utredningen har betydelse för att

avgöra behovet av socialtjänstens insatser för den unge.

38 §

I andra stycket har ett tillägg gjorts som innebär att de lagfarna domare

och nämndemän som handlägger en bevistalan skall vara särskilt utsedda

att handlägga en sådan talan i enlighet med vad som föreskrivs i 25 §

första stycket. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.6.6.

10.2 Förslaget till lag om ändring i telelagen (1993:597)

47 §

Bestämmelsen i 47 § anger de fall där den som driver televerksamhet på

begäran skall lämna uppgift om teleabonnemang m.m. I förutvarande 7

föreskrevs att uppgift om teleabonnemang skulle lämnas ut till polis-

myndighet eller åklagarmyndighet, om myndigheten fann att uppgiften

behövdes i ett särskilt fall för att myndigheten skulle kunna fullgöra sin

underrättelseskyldighet enligt 31 § tredje stycket lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Med anledning av att

regeln om underrättelseskyldighet i 31 § tredje stycket lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om

underrättelse till den unges vårdnadshavare har flyttats till 33 § i samma

lag, görs i 7 en följdändring.

Förutvarande 31 § tredje stycket lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare innehöll även en regel om

underrättelseskyldighet till socialnämnden. Den regeln har flyttats till

34 § i samma lag. I 47 § 7 görs ingen hänvisning till den bestämmelsen,

eftersom 47 § 7 är föranledd av att polisen eller åklagaren skall kunna

fullgöra sin underrättelseskyldighet till den unges vårdnadshavare (prop

1996/97:61 s. 81 f.).

10.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

23 §

I andra stycket görs en följdändring med anledning av att 34 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall

betecknas 35 §.

Lagförslagen i betänkandet Handläggning av

ungdomsmål en utvärdering av 1995 års

ungdomsmålsreform (SOU 1999:108)

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 24, 25, 26, 31, 32 och 33 §§ lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 §

För en tilltalad som inte har

fyllt arton år skall offentlig

försvarare förordnas, om det inte

är uppenbart att han saknar behov

av försvarare.

För en misstänkt som inte har

fyllt arton år skall offentlig försva-

rare förordnas, om det inte är

uppenbart att den misstänkte

saknar behov av försvarare

25 §

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare

som, med avseende på intresse

och fallenhet för arbete med

unga lagöverträdare, är särskilt

lämpade för uppgiften.

Detsamma skall gälla i fråga om

nämndemän som anlitas för

tjänstgöring i sådana mål.

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare som

är särskilt förordnade för det.

I mål som rör brott på vilket endast böter kan följa får andra än dem

som avses i första stycket anlitas.

26 §

När åtal väcks mot den som inte

har fyllt arton år, skall tingsrätten

underrätta vårdnadshavaren eller

annan som svarar för den unges

vård och fostran om åtalet och

tidpunkten för huvudförhandlingen,

om det inte finns särskilda skäl

mot det.

När åtal väcks mot den som inte

har fyllt arton år, skall tingsrätten

underrätta vårdnadshavaren eller

annan som svarar för den unges

vård och fostran om åtalet och

tidpunkten för huvudförhandlingen,

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Om yttrande som avses i

11 § skall lämnas eller har

lämnats, skall tingsrätten

underrätta socialnämnden om

tidpunkten för

huvudförhandlingen.

Om åtalet avser ett brott på vilket fängelse kan följa, skall vårdnads-

havaren eller annan som avses i första stycket, höras i målet, om det kan

ske och det inte finns särskilda skäl mot det.

Vårdnadshavare eller annan som hörs enligt andra stycket har rätt till

ersättning och förskott enligt vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av staten.

31 §

Kan någon misstänkas för att före femton års ålder ha begått ett brott

får utredning rörande brottet inledas

1. om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser med avseende på den unge,

2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt femton år

har tagit del i brottet,

3. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom

brottet, eller

4. om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum.

Har den unge inte fyllt tolv år får utredning inledas endast om det

finns synnerliga skäl.

Den unges vårdnadshavare och

socialnämnden skall omedelbart

underrättas om att en utredning har

inletts. Underrättelse till

vårdnadshavaren får dock

underlåtas, om det finns särskilda

skäl mot en underrättelse.

Den unges vårdnadshavare eller

annan som svarar för den unges

vård och fostran skall omedelbart

underrättas om att en utredning har

inletts. Underrättelse behöver

dock inte lämnas, om det finns

särskilda skäl mot en

underrättelse. Även

socialnämnden skall omedelbart

underrättas. Vårdnadshavaren

eller annan som svarar för den

unges vård och fostran skall

vidare kallas till förhör som hålls

med den unge, om detta inte är

till skada för utredningen eller

det av annan anledning finns

särskilda skäl mot det.

32 §

Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 6 12 §§, 13 §

första stycket och andra stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §,

18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § rättegångsbalken skall i

tillämpliga delar gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 §.

En utredning som avses i 31 §

skall bedrivas med särskild

skyndsamhet.

Utredningen skall, om det inte

möter hinder, ledas av en

åklagare eller polisman som,

med avseende på intresse och

fallenhet för arbete med unga

lagöverträdare, är särskilt

lämpad för uppgiften.

Har den unge tidigare varit

föremål för utredning enligt 31 §,

skall om möjligt samma åklagare

och polismän anlitas för den nya

utredningen.

33 §

Under utredning som avses i 31 § skall, om det inte möter hinder,

företrädare för socialtjänsten närvara vid förhör med den unge.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge. Om

brottsmisstanken kvarstår efter

förhöret, skall protokoll över

detta omgående sändas till social-

nämnden.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge. Om

det finns särskilda skäl får dock

även andra åtgärder vidtas. Om

brottsmisstanken kvarstår efter

förhöret med den unge och efter

andra vidtagna åtgärder, skall

protokoll över dessa omgående

sändas till socialnämnden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Handläggning av ungdomsmål en utvärdering av

1995 års ungdomsmålsreform

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt,

Jönköpings tingsrätt, Malmö tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsföre-

byggande rådet, Brottsoffermyndigheten, Socialstyrelsen, Statens

institutionsstyrelse, Barnombudsmannen, Ungdomsstyrelsen, Juridiska

fakulteten vid Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Stockholms län,

Svenska kommunförbundet, Kalmar kommun, Karlstad kommun,

Sveriges akademikers centralorganisation, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges domareförbund, Nämndemännens Riksförbund, Organisationen

för barnens rätt i samhället, Rädda barnens riksförbund samt Föreningen

Sveriges socialchefer.

Östersund kommun, Tjänstemännens centralorganisation, Föreningen

Sveriges polischefer, Svenska polisförbundet, Riksförbundet hem och

skola samt Kriminologiska Institutionen vid Stockholms universitet har

avstått från att lämna synpunkter.

RÅ har bifogat yttranden från åklagarkammarmyndigheterna i Stock-

holm, Göteborg, Malmö, Linköping och Västerås.

Lagrådremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

dels att nuvarande 33 37 §§ skall betecknas 34 38 §§,

dels att 24 26, 31 och den nya 34 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 33 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 §

För en tilltalad som inte har

fyllt arton år skall offentlig

försvarare förordnas, om det inte

är uppenbart att han saknar behov

av försvarare.

För en misstänkt som inte har

fyllt arton år skall offentlig

försvarare förordnas, om det inte

är uppenbart att han saknar behov

av försvarare. När offentlig för-

svarare skall förordnas, skall

undersökningsledaren göra

anmälan om det hos rätten.

25 §

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare

som, med avseende på intresse

och fallenhet för arbete med

unga lagöverträdare, är särskilt

lämpade för uppgiften.

Detsamma skall gälla i fråga om

nämndemän som anlitas för

tjänstgöring i sådana mål.

Mål i tingsrätt och hovrätt mot

den som inte har fyllt tjugoett år

skall, om det inte möter hinder,

handläggas av lagfarna domare

som är särskilt förordnade för

det av domstolen. Detsamma

skall gälla i fråga om nämndemän

som anlitas för tjänstgöring i

sådana mål.

I mål som rör brott på vilket endast böter kan följa får andra än dem

som avses i första stycket anlitas.

26 §

När åtal väcks mot den som inte har fyllt arton år, skall tingsrätten

underrätta vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård

och fostran om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandlingen, om det

inte finns särskilda skäl mot det.

Om yttrande som avses i 11 §

skall lämnas eller har lämnats

av socialnämnden, skall rätten

underrätta nämnden om

tidpunkten för

huvudförhandlingen.

Om åtalet avser ett brott på vilket fängelse kan följa, skall

vårdnadshavaren eller annan som avses i första stycket, höras i målet,

om det kan ske och det inte finns särskilda skäl mot det.

Vårdnadshavare eller annan som

hörs enligt andra stycket har rätt

till ersättning och förskott enligt

vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av

staten.

Vårdnadshavare eller annan som

hörs enligt tredje stycket har rätt

till ersättning och förskott enligt

vad som är föreskrivet om vittne.

Ersättningen skall betalas av

staten.

31 §

Kan någon misstänkas för att före femton års ålder ha begått ett brott

får utredning rörande brottet inledas

1. om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av

socialtjänstens insatser med avseende på den unge,

2. om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt femton år

har tagit del i brottet,

3. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom

brottet, eller

4. om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum.

Har den unge inte fyllt tolv år får utredning inledas endast om det

finns synnerliga skäl.

Den unges vårdnadshavare

och socialnämnden skall

omedelbart underrättas om att

en utredning har inletts.

Underrättelse till vård-

nadshavaren får dock

underlåtas, om det finns

särskilda skäl mot en

underrättelse.

32 §

Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 6 12 §§, 13 §

första stycket och andra stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §,

18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § rättegångsbalken skall i

tillämpliga delar gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 §.

En utredning som avses i 31 §

skall bedrivas med särskild

skyndsamhet.

Utredningen skall, om det inte

möter hinder, ledas av en

åklagare eller polisman som,

med avseende på intresse och

fallenhet för arbete med unga

lagöverträdare, är särskilt

lämpad för uppgiften.

Har den unge tidigare varit

föremål för utredning enligt 31

§, skall om möjligt samma

åklagare och polismän anlitas

för den nya utredningen.

33 §

Den unges vårdnadshavare

eller annan som svarar för den

unges vård eller fostran skall

omedelbart underrättas om att

en utredning som avses i 31 §

har inletts samt kallas till förhör

som hålls med den unge, om

detta inte är till men för

utredningen eller det annars

finns särskilda skäl mot det.

34 §

Under utredning som avses i

31 § skall, om det inte möter

hinder, företrädare för social-

tjänsten närvara vid förhör med

den unge.

Socialnämnden skall

omedelbart underrättas om att

en utredning som avses i 31 §

har inletts. Vid förhör med den

unge skall företrädare för

socialtjänsten närvara, om det

inte möter hinder.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge.

Om brottsmisstanken kvarstår

efter förhöret, skall protokoll

över detta omgående sändas till

socialnämnden.

Innan socialnämnden har yttrat

sig om betydelsen av en utredning

enligt 31 § första stycket 1, får

utredningen inte omfatta annan

åtgärd än förhör med den unge.

Om det finns särskilda skäl får

dock även andra åtgärder

vidtas. Om brottsmisstanken

kvarstår efter förhöret med den

unge och efter andra vidtagna

åtgärder, skall protokoll över

förhöret och åtgärderna

omgående sändas till

socialnämnden.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597)

Härigenom föreskrivs att 47 § telelagen (1993:597) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

47 §

Den som driver televerksamhet och därvid har fått del av eller tillgång

till uppgift som avses i 45 § första stycket skall på begäran lämna

1. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en myndighet som i ett

särskilt fall behöver en sådan uppgift för delgivning enligt delgivnings-

lagen (1970:428), om myndigheten finner att det kan antas att den som

söks för delgivning håller sig undan eller att det annars finns synnerliga

skäl,

2. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 och som angår misstanke

om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan

myndighet som skall ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för

brottet och detta enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan

påföljd än böter,

3. uppgift som avses i 45 § första stycket 3 och som angår misstanke

om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan

myndighet som skall ingripa mot brottet, om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år,

4. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en kronofogdemyn-

dighet som behöver uppgiften i exekutiv verksamhet, om myndigheten

finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett

ärende,

5. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till en skattemyndighet

som behöver uppgiften i verksamhet som avser kontroll av skatt eller

avgift eller i utredning om rätt folkbokföringsort enligt

folkbokföringslagen (1991:481), om myndigheten finner att uppgiften

är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende,

6. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 till polismyndighet, om

myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med underrättelse,

efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller för att

myndigheten skall kunna fullgöra uppgift som avses i 12 § polislagen

(1984:387),

7. uppgift som avses i 45 §

första stycket 1 till

polismyndighet eller

åklagarmyndighet, om

myndigheten finner att uppgiften

behövs i ett särskilt fall för att

myndigheten skall kunna fullgöra

underrättelseskyldighet enligt 31

§ tredje stycket lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

7. uppgift som avses i 45 §

första stycket 1 till polis-

myndighet eller åklagarmyndighet,

om myndigheten finner att

uppgiften behövs i ett särskilt fall

för att myndigheten skall kunna

fullgöra underrättelseskyldighet

enligt 33 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare,

8. uppgift som avses i 45 § första stycket 1 och 3 till regional

alarmeringscentral som avses i lagen (1981:1104) om verksamheten

hos vissa regionala alarmeringscentraler.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Med undantag för bestämmelserna i 16 § andra stycket och 17 §

tillämpas vad som i denna lag sägs om den häktade även på

1. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott,

2. den som har tagits in i häkte eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

3. den som har tillfälligt placerats i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje meningen eller 50 § tredje meningen

lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

4. den som har omhändertagits enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att ett beslut om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft, och

5. den som med stöd av 9 § tredje stycket lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård tagits in i häkte eller polisarrest i

väntan på förpassning till särskilt ungdomshem.

Denna lag tillämpas inte på den

som har gripits enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga

lagöverträdare.

Denna lag tillämpas inte på den

som har gripits enligt 35 § lagen

(1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga

lagöverträdare.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-12-08

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 30 november 2000 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

2. lag om ändring i telelagen (1993:597),

3. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Fredrik
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare

25 §

Vid 1995 års reform av reglerna om handläggningen av ungdomsmål

infördes bestämmelsen att målen skall handläggas av domare som är

särskilt lämpade för uppgiften med avseende på intresse och fallenhet

för arbete med unga lagöverträdare. Av den undersökning som företagits

av Utredningen om handläggning av ungdomsmål framgår att

bestämmelsen i de flesta tingsrätter inte har kunnat tillämpas på det sätt

som avsetts. Hovrätterna omfattas inte av undersökningen, men ett

likartat besked kan utläsas ur Svea hovrätts remissvar på utredningen.

Om kravet på särskild lämplighet för arbete med unga lagöverträdare

tas bort faller det väsentliga skälet för den specialisering som likväl nu

föreslås bibehållen. Några av de skäl som i övrigt anförs skulle i och

för sig i likhet med den regel som föreslås bli avskaffad lika gärna

kunna anföras som stöd för en specialisering avseende sexualbrott, brott

som i andra fall innefattar våld mot kvinnor, ekonomiska brott, miljö-

brott, osv. Detta gäller t.ex. om vad som i motiveringen anförs att, när

ungdomsmålen alltjämt speciallottas, rotelinnehavaren får stor kunskap

om de särskilda regler som gäller för just ungdomsmålen och för

ungdomars situation i dag.

Den föreslagna nya regeln leder inte heller nödvändigtvis till det

önskade målet att bibehålla specialiseringen. Kravet på särskilt förord-

nande kan nämligen uppfyllas genom att en domstol t.ex. förordnar

samtliga ordinarie domare att handlägga ungdomsmål. I denna riktning

pekar också vad som anförs i det remitterade förslagets motivering om

att det särskilda förordnandet för uppgiften att handlägga ungdomsmål

lämpligen bör ges i domstolens arbetsordning. I många domstolar kan

ett sådant schablonmässigt förordnande också vara nödvändigt för att

inte skapa svårigheter vid målens handläggning. Det kan i sammanhanget

nämnas att den nya regeln framstår som en behörighetsregel, vilket kan

få den effekten att det skulle innebära domvilla om ett mål handläggs av

domare utan det särskilda förordnandet. Till skillnad från undantaget i

den gällande regeln i 25 § kan ett uteblivet förordnande nämligen inte

sägas utgöra hinder för regelns tillämpning.

När utgångspunkten är att den nuvarande särregleringen för domsto-

larnas handläggning av ungdomsmål måste ändras talar enligt Lagrådets

mening övervägande skäl för att särregleringen upphävs med avseende på

såväl domares behörighet som lottning på rotlar.

I remissen föreslås inte någon bestämmelse om att särskilt

förordnade domare skall handlägga en bevistalan. I praktiken torde en

sådan talan, som lär vara sällan förekommande, handläggas av de domare

som handlägger mål mot ungdomar över 15 år. Om det anses att en

specialisering bör bibehållas, torde den vara särskilt behövlig just när

det gäller de yngsta lagöverträdarna. Enligt Lagrådets mening bör därför,

om det remitterade förslaget avseende 25 § fullföljs, i lagen införas en

bestämmelse om att även bevistalan skall handläggas av särskilt

förordnade ungdomsdomare.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 december 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:56 Ändringar i

handläggningen av ungdomsmål m.m.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse av tidigare 33 § 1994:1760.

 Senaste lydelse av tidigare 37 § 1994:1760.

 Senaste lydelse 1999:578.

 Senaste lydelse 1998:612.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse av tidigare 33 § 1994:1760.

 Senaste lydelse 1999:578.

 Senaste lydelse 1998:612.

Prop. 2000/01:56

6

1

Prop. 2000/01:56

Bilaga 1

37

1

Prop. 2000/01:56

Bilaga 2

44

1

Prop. 2000/01:56

Bilaga 3

Prop. 2000/01:56

Bilaga 4

46

1

Prop. 2000/01:56

47

1