Regeringens proposition

1998/99:87

Ändrade försäkringsrörelseregler

Prop.

1998/99:87

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 8 mars 1999

Laila Freivalds

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en modernisering av rörelsereglerna och en ren-

odling av tillsynen för svenska försäkringsbolag. Förslagen berör i första

hand livbolagens verksamhet. Förändringarna syftar till att underlätta

produktutveckling och konkurrens samt till att ge försäkringstagarna ett

ökat skydd genom bl.a. bättre information och en tydligare gränsdragning

mellan aktieägarnas och försäkringstagarnas kapital. Förslagen innebär

bl.a. följande.

Den nuvarande s.k. skälighetsprincipen slopas och ersätts av andra

skyddsregler som bl.a. skall främja en god ekonomisk genomlysning av

försäkringarna och en avtalsreglering av rätten till överskott.

Den s.k. sundhetsprincipen ersätts av en tydligare handlingsregel för

försäkringsbolagen med krav på en tillfredsställande stabilitet, god in-

formation om försäkringsvillkor och en god försäkringsstandard på verk-

samheten.

Vinstutdelning tillåts även i försäkringsbolag som bedriver konventio-

nell livförsäkringsrörelse. Särskilda begränsningar för att säkerställa för-

säkringstagarnas avtalade rätt till överskott ställs upp. Livbolag som be-

drivit verksamhet med ett vinstutdelningsförbud får ta in villkor i bolags-

ordningen om vinstutdelning endast om bestämda villkor till skydd för

försäkringstagarna är uppfyllda.

Bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar ändras i flera av-

seenden. Avsättningar skall göras för återbäring som försäkringstagaren

står en finansiell eller försäkringsteknisk risk för (villkorad återbäring).

Nuvarande s.k. försäkringstekniska grunder slopas och ersätts av en

ordning där samtliga rättigheter och skyldigheter mellan bolaget och fö

säkringstagaren skall framgå av försäkringsavtalet. Bolagen skall

fortsättningsvis upprätta försäkringstekniska riktlinjer för planerings- och

kontrolländamål.

Vissa restriktioner för försäkringsbolagens kapitalförvaltning lättas

upp, bl.a. reglerna om var skuldtäckningstillgångar skall få finnas. Det

konstateras att den s.k. femprocentsregeln inte har en lämplig utformning

och att en ändring bör utformas mot bakgrund av bl.a. EG-rätten och ett

ställningstagande till motsvarande bestämmelser för banker. Regeln

innebär i dag ett förbud att utan Finansinspektionens medgivande äga

mer än fem procent av rösterna i ett aktiebolag utanför försäkrings-

branschen.

Kravet på minsta driftskapital (solvensmarginalen) i livbolag skärps.

Bestämmelser införs om försäkringsbolagens upplåning som i huvudsak

ansluter till dagens restriktiva praxis.

Reglerna för ömsesidiga försäkringsbolag där försäkringstagarna är

delägare närmar sig försäkringsaktiebolagens regler. Den särskilda möj-

ligheten för dessa bolag att göra uttaxeringar hos försäkringstagarna slo-

pas för konsumentförsäkringar. Anställda som omfattas av försäkringar

som en arbetsgivare tecknat och som grundas på ett kollektivavtal skall

kunna göras till delägare i bolaget.

Det föreslås vidare att fondförsäkringar och konventionella livförsäk-

ringar får meddelas i samma juridiska person.

I propositionen föreslås även vissa ändringar i reglerna om revision

och aktuariell kontroll i försäkringsbolag. Det föreslås också en rad

följdändringar av i huvudsak teknisk natur i redovisningsreglerna.

Följdändringar föreslås även i bestämmelserna om utländska

försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

Skattereglerna justeras så att det klargörs att en flyttning av pensions-

försäkringar kan ske utan hinder av skatterättens återköpsbegränsningar.

Lagen om oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare föreslås bli ut-

vidgad så att den även täcker de finansiella företagens avtalsvillkor.

Lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 januari 2000 med ett ut-

rymme för att tillämpa äldre bestämmelser om bl.a. försäkringstekniska

grunder under en tvåårig övergångsperiod.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 8

2 Lagtext 9

2.1 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 9

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:779) om

ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713) 80

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:293) om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige 81

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag 96

2.5 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 107

2.6 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979) 113

2.7 Förslag till lag om ändring i konsumentförsäkrings-

lagen (1980:38) 114

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare 115

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m. 116

3 Ärendet och dess beredning 117

4 Bakgrund 121

4.1 Allmänna utgångspunkter 121

4.2 Försäkringsmarknaden 125

5 Utgångspunkter för försäkringsrörelseregler 134

5.1 Motiv för rörelseregler och tillsyn 134

5.2 Rörelsereglernas skyddsintressen 141

5.3 Regelsystemets allmänna uppbyggnad 143

5.4 Försäkringsrörelselagens tillämpningsområde och

försäkringstagarbegreppet 150

6 Skälighets- och sundhetskravet 155

6.1 Skälighetsprincipen i försäkringsrörelse 155

6.2 Stabilitets-, genomlysnings- och standardprincipen 169

7 Disposition av överskott i livförsäkringsbolag 182

7.1 Bakgrund 182

7.2 Vinstutdelning och förlusttäckning i förhållande till

återbäring 191

7.3 Avsättningar till försäkringstagarfonder? 197

7.4 Avsättningar för återbäring 199

7.5 Fördelning av återbäring mellan försäkringstagare 200

7.6 Avsättning till överkurs-, reserv- och konsoliderings-

fond 203

7.7 Annan användning av överskott och kapital 206

7.7.1 Uppskrivning av tillgångar 206

7.7.2 Fondemission 208

7.7.3 Tvångssparande 209

7.7.4 Tvångsutdelning till minoritetsaktieägare 209

7.7.5 Låneförbud för aktieägare m.fl. 211

8 Placeringsregler m.m. 214

8.1 Försäkringstekniska avsättningar enligt FRL 214

8.2 Särskilda utjämningsavsättningar 221

8.3 Försäkringstekniska grunder respektive

riktlinjer m.m. 224

8.3.1 Försäkringstekniska grunder respektive

riktlinjer m.m. 224

8.3.2 Fastställande av premier 237

8.3.3 Förbudet att förespegla återbäring 238

8.3.4 Dispensmöjligheten för vissa korta

livförsäkringar 239

8.4 Vissa placeringsfrågor m.m. 240

8.4.1 Bakgrund 240

8.4.2 Skuldtäckning, registerföring och

förmånsrätt 245

8.4.3 Placeringskrav för tillgångar som svarar

mot återbäring 246

8.4.4 Lokalisering av skuldtäckningstillgångar 250

8.5 Femprocentsregeln m.m. 253

8.6 Upplåning 256

8.6.1 Upplåningsmöjligheter 256

8.6.2 Upplåningsformer 263

8.7 Vissa soliditetsfrågor 266

8.8 Redovisningsfrågor 271

8.8.1 Redovisning av återbäring m.m. 271

8.8.2 Upplysningar i års- och koncernredo-

visningen 278

9 Särskilt om ömsesidiga bolag 283

9.1 Förlusttäckning och delägaransvar 283

9.2 Tillskott av respektive ränta på garantikapital 292

9.3 Minoritetsskydd för delägare 295

9.4 Ersättning till delägare i visst fall 295

9.5 Skifte av tillgångar mellan delägare 296

9.6 Vissa obeståndsfrågor 297

10 Särskilt om fondförsäkring 299

10.1 Bakgrund 299

10.2 Fondförsäkring i förhållande till konventionell

livförsäkring 301

10.3 Särbestämmelser för fondförsäkring 304

11 Särskilt om kollektiva försäkringar 308

11.1 Bakgrund 308

11.2 Särbestämmelser för kollektiva försäkringar 312

12 Flyttning av livförsäkringssparande 320

13 Tillsyn m.m. 325

13.1 Bakgrund 325

13.1.1 Utgångspunkter för övervägandena 325

13.1.2 Finansinspektionens nuvarande

tillsynsuppgifter 325

13.1.3 Finansinspektionens kontrollmöjligheter 330

13.2 Den löpande tillsynens inriktning 333

13.3 Övriga frågor 339

13.3.1 Ledningens ansvar för riktlinjer och

information 339

13.3.2 Sanktioner vid överträdelser av riktlinjer 341

13.3.3 Tillstånd till vissa återförsäkringsavtal 343

13.3.4 Förbudet mot nedsättning av vissa

premier 344

13.3.5 Aktuariens ställning 345

13.3.6 Prövning av oskäliga villkor mellan

näringsidkare 347

13.3.7 Ett garantisystem för försäkringar 348

13.3.8 Revision och allmän granskning i

försäkringsbolag 350

14 Övergångsfrågor för svenska försäkringsbolag 356

14.1 Allmänna utgångspunkter 356

14.2 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 357

14.3 Ombildning av livförsäkringsbolag m.m. 361

15 Utländska försäkringsgivare 366

15.1 Bakgrund 366

15.2 Allmänna utgångspunkter 367

15.3 Allmänna rörelseregler 368

15.4 Frågor rörande återbäring m.m. 370

15.5 Placeringsregler m.m. 372

15.5.1 Försäkringstekniska avsättningar enligt

LUFV 372

15.5.2 Försäkringstekniska grunder respektive

riktlinjer m.m. 373

15.5.3 Vissa placeringsfrågor m.m. 375

15.5.4 Upplåning 376

15.6 Redovisningsfrågor 377

15.7 Särskilt om fondförsäkring 378

15.8 Den löpande tillsynens inriktning 379

15.9 Övriga frågor 380

15.9.1 Bestämmelser om företrädare m.m. 380

15.9.2 Förbudet mot nedsättning av vissa

premier 382

15.9.3 Aktuariens ställning 382

15.10 Övergångsfrågor 383

16 Ekonomiska konsekvenser 384

17 Författningskommentar 385

17.1 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 385

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:779) om

ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713) 429

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:293) om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige 429

17.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag 436

17.5 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 443

17.6 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979) 444

17.7 Förslaget till lag om ändring i konsumentför-

säkringslagen (1980:38) 444

17.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare 445

17.9 Förslaget till lagen om ändring i lagen (1992:160)

om utländska filialer m.m. 445

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Försäkringsrörelse i förändring 3

(SOU 1995:87) 446

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Reformerade försäkringsrörelseregler (Ds

1998:45) 447

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Översyn av rörelse- och tillsynsregler för

kollektiva försäkringar (SOU 1998:7) 448

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Försäkringsgaranti - ett garantisystem för

försäkringsersättningar (SOU 1998:22) 449

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om ny associationsrätt för bankaktiebolag

och försäkringsbolag (dnr Fi98/476) 450

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Nya ledningsregler för bankaktiebolag och

försäkringsbolag (SOU 1998:27) 451

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om reformerade rörelseregler för

utländska försäkringsgivare (dnr Fi98/3282) 452

Bilaga 8 Lagförslaget i lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler 453

Bilaga 9 Lagförslaget i lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler för utländska försäkringsgivare 537

Bilaga 10 Lagrådets yttrande över lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler 553

Bilaga 11 Lagrådets yttrande över lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler för utländska försäkringsgivare 562

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 mars 1999 564

Rättsdatablad 565

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

2. lag om ändring i lagen (1995:779) om ändring i försäkringsrörelse-

lagen (1982:713),

3. lag om ändring i lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

4. lag om ändring i lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings-

företag,

5. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

6. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

7. lag om ändring i konsumentförsäkringslagen (1980:38),

8. lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings-

idkare,

9. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs i fråga om försäkringsrörelselagen (1982:713)

dels att 7 kap. 5, 6, 12, 14 och 15 §§, 12 kap. 7 och 8 §§, 13 kap. samt

19 kap. 5 och 6 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 7 kap. 1 och 14 17 §§ skall utgå,

dels att nuvarande 5 kap. 1 § skall betecknas 5 kap. 17 § och nuvarande

5 kap. 2 § skall betecknas 5 kap. 19 §,

dels att 1 kap. 1 3, 5 9, 10 och 11 §§, 2 kap. 3 3 c, 5, 13 och 17 §§,

2 a kap. 1 och 4 §§, 3 kap. 2, 2 d, 3, 4 och 6 §§, 4 kap. 1, 5 och 8 §§, de

nya 5 kap. 17 och 19 §§, 7 kap. 1 4, 8, 8 a, 9, 10, 10 c 10 g, 11 a, 16,

17 a, 17 b, 19, 22 28 §§, 8 kap. 7, 8, 15 och 18 §§, 9 kap. 18 20 §§,

10 kap. 1, 3, 4 och 7 §§, 12 kap. 2, 3, 5, 6, 9 och 9 a §§, 14 kap. 14 §,

15 a kap. 3 §, 16 kap. 1 3 och 6 §§, 19 kap. 1, 3 och 11 §§, 20 kap. 4 §

samt rubriken till 5 kap. och rubriken närmast före 12 kap. 5 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas 24 nya paragrafer, 1 kap. 1 a §, 5 kap.

1 16 och 18 §§, 7 kap. 13 och 29 §§, 10 kap. 15 §, 12 kap. 14 16 §§, och

ett nytt kapitel, 11 kap., samt närmast före 5 kap. 1, 2, 4, 9, 11, 12, 17

och 19 §§, och 12 kap. 14 § nya rubriker, av följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §

Försäkringsrörelse får drivas

endast av försäkringsaktiebolag

och ömsesidiga försäkringsbolag

som fått tillstånd (koncession) till

detta enligt denna lag, om inte an-

nat följer av 2 § eller 10 § fjärde

stycket.

Försäkringsrörelse får drivas

endast av försäkringsaktiebolag

och ömsesidiga försäkringsbolag

som fått tillstånd (koncession) till

detta enligt denna lag, om inte

annat följer av 2 § eller 10 § tredje

stycket.

Finansinspektionen skall efter ansökan lämna förhandsbesked om

huruvida koncession enligt första stycket krävs för en planerad verksam-

het.

Försäkringsbolagen skall stå under tillsyn av Finansinspektionen och

vara registrerade hos denna.

För varje försäkringsbolag skall finnas ett huvudkontor i Sverige.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 a §

Försäkringsrörelse skall bedri-

vas med en för rörelsens omfatt-

ning och beskaffenhet tillfreds-

ställande soliditet, likviditet och

kontroll över försäkringsrisker,

placeringsrisker och rörelserisker,

så att åtagandena mot försäk-

ringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade på grund av för-

säkringarna kan fullgöras.

Information till liv- och skade-

försäkringstagare och dem som

erbjuds att teckna en sådan för-

säkring skall vara anpassad efter

försäkringens art och tydligt visa

försäkringens villkor och värde-

utveckling. Även andra

ersättningsberättigade på grund

av liv- och skadeförsäkringar skall

ges den information de behöver.

Verksamheten skall bedrivas en-

ligt god försäkringsstandard.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vilken information som ett försäk-

ringsbolag skall lämna till försäk-

ringstagarna, andra ersättnings-

berättigade på grund av försäk-

ringarna och till dem som erbjuds

att teckna en försäkring i bolaget.

2 §

Denna lag gäller inte för försäkringsrörelse som drivs enligt andra

författningar eller som utövas av försäkringsanstalter som inrättats av

staten.

Särskilda bestämmelser om utländska försäkringsgivare finns i lagen

(1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

Regeringen eller, efter reg-

eringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela särskilda

föreskrifter om bedrivande av

försäkringsrörelse för att uppfylla

Sveriges åtaganden till följd av

avtal mellan Europeiska gemen-

skaperna (EG) och Schweiz.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om

bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden

till följd av avtal mellan

Europeiska gemenskaperna (EG)

och Schweiz.

3 §

Ett försäkringsbolag får inte driva annan rörelse än försäkringsrörelse,

om det inte finns särskilda skäl för det.

Rörelse som avses i 2 kap. 3 b § (direkt livförsäkringsrörelse) får för-

enas endast med direkt skadeförsäkringsrörelse som avses i 2 kap. 3 a §

första stycket klasserna 1 och 2 samt med rörelse avseende återförsäkring

(indirekt försäkring) av försäkring enligt någon av dessa klasser och av

livförsäkring, om inte annat följer av tredje stycket.

Utöver vad som följer av andra stycket får direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse bedrivas i samma försäkringsbolag, om så-

dan verksamhet samtidigt bedrevs vid tidpunkten för undertecknandet av

avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, den 2 maj 1992.

Direkt livförsäkringsrörelse och skadeförsäkringsrörelse som bedrivs i

samma försäkringsbolag enligt andra eller tredje stycket skall hållas åt-

skilda hos bolaget.

Särskilda bestämmelser finns i

5 kap. 1 § om försäkringsbolagets

upplåning samt i 7 kap. 17 och

17 a §§ om innehav av aktier och

andelar i vissa företag.

5 §

Bestämmelserna om livförsäkring, med undantag för 1 kap. 8 a § samt

7 kap. 22, 23 och 26 §§, får tillämpas för skadeförsäkringar som avses i

2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1 och 2 samt för avgångsbidrags-

försäkringar.

Bestämmelserna om livförsäkring, med undantag för 1 kap. 8 a § samt

7 kap. 2, 22, 23 och 26 §§, behöver inte tillämpas för sådana livförsäk-

ringar som avses i 2 kap. 3 b § första stycket klasserna 1 b och 4 om

premien är beräknad och bestämd för längst fem år.

Ersättning, som utges i form av livränta eller sjukränta, tillhör endera

livförsäkring eller annan försäkring beroende på vilket av dessa slag av

försäkringar som har meddelats. Har en sådan ränta inköpts i ett livför-

säkringsbolag, skall den dock i detta bolag höra till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör annan försäkring

än livförsäkring gäller de särskilda

bestämmelserna om livförsäkring i

7 kap. 2 och 11 a §§, 8 kap. 18 §

samt 14 kap. 7, 21 och 24 28 §§.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör annan försäkring

än livförsäkring gäller de särskilda

bestämmelserna om livförsäkring i

7 kap. 2 och 11 a §§ samt 14 kap.

7, 21 och 24 28 §§.

6 §

I ett försäkringsaktiebolag sva-

rar delägarna inte personligen för

bolagets förpliktelser.

I ett försäkringsbolag svarar

aktieägarna eller delägarna inte

personligen för bolagets

förpliktelser. I 7 § finns bestäm-

melser om kapitaltillskott i form av

uttaxering hos delägare.

Försäkringsaktiebolag är privat försäkringsaktiebolag eller publikt för-

säkringsaktiebolag. Denna lag gäller för samtliga försäkringsaktiebolag,

om inte annat föreskrivs.

Är bolagets aktiekapital fördelat på flera aktier, skall dessa lyda på lika

belopp.

7 §

Delägare i ett ömsesidigt för-

säkringsbolag är försäkringstag-

arna. Återförsäkringstagare skall

dock inte på grund av återförsäk-

ringen anses som delägare. I fråga

om livförsäkring, sjuk- och olycks-

fallsförsäkring som avses i 2 kap.

3 a § första stycket klasserna 1

och 2, avgångsbidragsförsäkring

samt återförsäkring svarar endast

bolagets tillgångar för dess för-

pliktelser. För försäkringar av

annat slag svarar delägarna per-

sonligen för bolagets förpliktelser

utan begränsning eller med be-

gränsning till ett visst belopp.

Delägarnas ansvarighet får gö-

ras gällande endast på det sätt

som föreskrivs i denna lag.

Delägare i ett ömsesidigt för-

säkringsbolag är försäkringstag-

arna. Återförsäkringstagare skall

dock inte på grund av återförsäk-

ringen anses som delägare.

I bolagsordningen får det före-

skrivas att också de försäkrade

skall vara delägare, även om de

inte samtidigt är försäkringstag-

are, för en försäkring som

1. tecknas av en arbetsgivare för

att ge försäkringsskydd åt an-

ställda, och

2. grundas på kollektivavtal.

I bolagsordningen för ett skade-

försäkringsbolag får föreskrivas

att en sådan delägare som avses i

första stycket skall täcka skulder,

avsättningar eller förluster i direkt

skadeförsäkringsrörelse genom att

göra kapitaltillskott till bolaget

(uttaxering).

En delägares skyldighet enligt

tredje stycket får endast göras

gällande

1. för skadeförsäkring som inte

tecknats av en konsument eller ett

dödsbo för enskilt eller i huvudsak

enskilt ändamål, och

2. om det saknas tillgångar eller

medel för att täcka skulder,

avsättningar eller förluster.

Med delägare avses i de följande

kapitlen endast delägare i ett öm-

sesidigt försäkringsbolag.

Med delägare avses i denna lag

endast delägare i ett ömsesidigt

försäkringsbolag.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge undan-

tag från bestämmelserna i fjärde

stycket 1 för lokala skadeförsäk-

ringsbolag som inte behöver ha en

auktoriserad revisor enligt 10 kap.

4 §.

8 §

Ett ömsesidigt försäkringsbolag

får inte bildas utan garantikapital,

om det inte finns särskilda skäl för

det. Garantikapitalet skall betalas

med pengar. Garantikapitalet skall

återbetalas när det inte längre be-

hövs för rörelsens ändamålsenliga

bedrivande och en återbetalning är

förenlig med bestämmelserna om

kapitalbasens sammansättning och

storlek i 7 kap. 22 27 §§. Om vill-

kor för sådan återbetalning finns

bestämmelser i 12 kap. 4 §.

Ett ömsesidigt försäkringsbolag

får inte bildas utan garantikapital,

om det inte finns särskilda skäl för

det. Om det behövs får tillskott av

garantikapital göras även under

rörelsens gång. Garantikapitalet

skall betalas med pengar. Garanti-

kapitalet skall återbetalas när det

inte längre behövs för rörelsens

ändamålsenliga bedrivande och en

återbetalning är förenlig med

bestämmelserna om kapitalbasens

sammansättning och storlek i

7 kap. 22 27 §§. Om villkor för

sådan återbetalning finns bestäm-

melser i 12 kap. 4 §.

9 §

Ett försäkringsbolag är moderbolag och en annan juridisk person är

dotterföretag, om försäkringsbolaget

1. innehar mer än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar i

den juridiska personen,

2. äger aktier eller andelar i den juridiska personen och på grund av

avtal med andra delägare i denna förfogar över mer än hälften av rösterna

för samtliga aktier eller andelar,

3. äger aktier eller andelar i den juridiska personen och har rätt att utse

eller avsätta mer än hälften av ledamöterna i dess styrelse eller

motsvarande ledningsorgan, eller

4. äger aktier eller andelar i den juridiska personen och har rätt att

ensamt utöva ett bestämmande inflytande över denna på grund av avtal

med den juridiska personen eller på grund av föreskrift i dess

bolagsordning, bolagsavtal eller därmed jämförbara stadgar.

Vidare är en juridisk person dotterföretag till moderbolaget, om ett

annat dotterföretag till moderbolaget eller moderbolaget tillsammans

med ett eller flera andra dotterföretag eller flera andra dotterföretag

tillsammans

1. innehar mer än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar i

den juridiska personen,

2. äger aktier eller andelar i den juridiska personen och på grund av

avtal med andra delägare i denna förfogar över mer än hälften av rösterna

för samtliga aktier eller andelar, eller

3. äger aktier eller andelar i den juridiska personen och har rätt att utse

eller avsätta mer än hälften av ledamöterna i dess styrelse eller

motsvarande ledningsorgan.

Om ett dotterföretag äger aktier eller andelar i en juridisk person och

på grund av avtal med den juridiska personen eller på grund av föreskrift

i dess bolagsordning, bolagsavtal eller därmed jämförliga stadgar har rätt

att ensamt utöva ett bestämmande inflytande över den juridiska personen,

är även denna dotterföretag till moderbolaget.

Moderbolag och dotterföretag utgör tillsammans en koncern.

Med koncernföretag avses i denna lag företag i samma koncern.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finansin-

spektionen får föreskriva att denna

lags bestämmelser, eller före-

skrifter som meddelats med stöd

av denna lag, om koncerner skall

gälla helt eller delvis för en grupp

av företag, som inte utgör en

koncern enligt första tredje

styckena, men som har en gemen-

sam eller i huvudsak gemensam

ledning.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att denna lags bestäm-

melser, eller föreskrifter som med-

delats med stöd av denna lag, om

koncerner skall gälla helt eller

delvis för en grupp av företag, som

inte utgör en koncern enligt

första tredje styckena, men som

har en gemensam eller i huvudsak

gemensam ledning.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

10 §

I fråga om livförsäkringar, som

gäller endast för dödsfall och

meddelas för en tid av längst fem

år eller mot en premie som är be-

räknad och bestämd för längst fem

år i sänder, får undantag medges

från bestämmelserna om livförsäk-

ring. Från bestämmelserna om

förbud mot fondemission i 4 kap.

1 § och vinstutdelning i 12 kap.

2 §, bestämmelserna om beräkning

av premiereserv i 7 kap. 2 § samt

bestämmelserna om kapitalbas,

garantibelopp och solvensmargi-

nal i 1 kap. 8 a § samt 7 kap. 22,

23 och 26 §§ får dock undantag

inte medges.

Undantag från denna lag får

medges i fråga om mottagna åter-

försäkringar, i den mån det prövas

skäligt. Undantag för ett motta-

gande bolag som avses i fjärde

stycket 3 skall vara förenligt med

EG:s rättsakter i fråga om direkt

försäkring.

Undantag från denna lag får

medges i fråga om mottagna åter-

försäkringar, i den mån det prövas

skäligt. Undantag för ett motta-

gande bolag som avses i tredje

stycket 3 skall vara förenligt med

EG:s rättsakter i fråga om direkt

försäkring.

Om ett försäkringsbolag driver rörelse i utlandet, får sådana avvikelser

från denna lag medges som föranleds av hänsyn till utländsk rätt eller

rättstillämpning.

I fråga om skadeförsäkringar får undantag från denna lag medges för

1. ömsesidiga försäkringsbolag

som driver skadeförsäkringsrörel-

se under förutsättning att verksam-

heten inte omfattar kredit eller

borgensförsäkring eller annan an-

svarsförsäkring än sådan som en-

ligt 2 kap. 3 a § tredje stycket be-

handlas som underordnad, att den

årliga premieinkomsten från

skadeförsäkringsrörelsen inte

överstiger ett belopp motsvarande

en miljon ecu samt att minst

hälften av denna premieinkomst

härrör från bolagets delägare,

1. ömsesidiga försäkringsbolag

som driver skadeförsäkrings-

rörelse under förutsättning att

verksamheten inte omfattar kredit-

eller borgensförsäkring eller annan

ansvarsförsäkring än sådan som

enligt 2 kap. 3 a § tredje stycket

behandlas som underordnad, att

den årliga premieinkomsten från

skadeförsäkringsrörelsen inte

överstiger ett belopp motsvarande

en miljon euro samt att minst

hälften av denna premieinkomst

härrör från bolagets delägare,

2. lokala skadeförsäkringsbolag

som meddelar endast försäkring

enligt 2 kap. 3 a § första stycket

klass 18 (assistans) i form av

naturaförmåner och vilkas årliga

premieinkomst inte överstiger ett

belopp motsvarande 200 000 ecu,

2. lokala skadeförsäkringsbolag

som meddelar endast försäkring

enligt 2 kap. 3 a § första stycket

klass 18 (assistans) i form av

naturaförmåner och vilkas årliga

premieinkomst inte överstiger ett

belopp motsvarande 200 000 euro,

3. ömsesidiga försäkringsbolag som enligt avtal med ett annat sådant

bolag (det mottagande bolaget) fullt ut återförsäkrar alla sina avtal om

direkt försäkring eller överlåter samtliga sina förpliktelser enligt försäk-

ringsavtalen.

Frågor om medgivande enligt

första fjärde styckena prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som

är av principiell betydelse eller av

synnerlig vikt prövas dock av

regeringen.

Nuvarande lydelse

Frågor om medgivanden enligt

första tredje styckena prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som

är av principiell betydelse eller av

synnerlig vikt prövas dock av

regeringen.

Föreslagen lydelse

11 §

Ett privat försäkringsaktiebolag

eller en aktieägare i ett sådant bo-

lag får inte genom annonsering

söka sprida aktier eller tecknings-

rätter i bolaget eller av bolaget ut-

givna skuldebrev.

Ett privat försäkringsaktiebolag

eller en aktieägare i ett sådant bo-

lag får inte genom annonsering

söka sprida aktier eller tecknings-

rätter i bolaget eller av bolaget

utgivna skuldebrev eller options-

bevis.

Ett bolag eller en aktieägare som avses i första stycket får inte heller på

annat sätt söka sprida i första stycket angivna värdepapper genom att er-

bjuda fler än 200 personer att teckna eller förvärva värdepapperen. Detta

gäller dock inte om erbjudandet riktar sig enbart till en krets som i förväg

har anmält intresse av sådana erbjudanden och antalet utbjudna poster

inte överstiger 200.

Begränsningarna i första och andra styckena gäller inte erbjudanden

som avser överlåtelse till högst tio förvärvare.

I första stycket angivna värdepapper som har givits ut av ett privat för-

säkringsaktiebolag får inte bli föremål för handel på börs eller annan

organiserad marknadsplats.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §

Stiftarna skall ansöka om koncession samt upprätta en bolagsordning

som skall stadfästas.

Ansökan om koncession och stadfästelse av bolagsordning prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av sär-

skild vikt prövas dock av regeringen.

Till ansökan skall fogas en plan

för den tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela föreskrifter om

vad verksamhetsplanen skall inne-

hålla.

Till ansökan skall fogas en plan

för den tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad verk-

samhetsplanen skall innehålla.

Vid behandlingen av en ansökan om stadfästelse av bolagsordning

prövas att bolagsordningen överensstämmer med denna lag och med

andra författningar samt om och i vad mån särskilda bestämmelser be-

hövs med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets verksamhet.

Bolagsordningen skall stadfästas

och koncession beviljas, om

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven på en sund försäkringsverk-

samhet,

2. det kan antas att de som

kommer att äga ett kvalificerat

innehav i bolaget inte kommer att

motverka en sund utveckling av

verksamheten i bolaget och även i

övrigt är lämpliga att utöva ett

väsentligt inflytande över ledning-

en av ett försäkringsbolag och

Bolagsordningen skall stadfästas

och koncession beviljas, om

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven i denna lag och andra författ-

ningar som reglerar verksamhe-

ten,

2. det kan antas att de som

kommer att ha ett kvalificerat

innehav i bolaget inte kommer att

motverka de krav på verksamheten

i bolaget som avses i 1 och även i

övrigt är lämpliga att utöva ett

väsentligt inflytande över ledning-

en av ett försäkringsbolag och

3. de som avses ingå i bolagets styrelse och vara verkställande direktör

eller dennes ställföreträdare har de insikter och den erfarenhet som måste

krävas av den som deltar i ledningen av ett försäkringsbolag och även i

övrigt är lämpliga för en sådan uppgift. Bolagsordningen får inte stad-

fästas och koncession inte beviljas, om det kan antas att någon som i

väsentlig mån har åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i

andra ekonomiska angelägenheter eller gjort sig skyldig till allvarlig

brottslighet kommer att ha ett kvalificerat innehav i bolaget.

Om bolaget kommer att ha nära förbindelser med någon annan, får

bolagsordningen stadfästas och koncession beviljas endast om förbindel-

serna inte hindrar en effektiv tillsyn av försäkringsbolaget.

Koncession beviljas tills vidare eller, om särskilda omständigheter för-

anleder detta, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det löpande

räkenskapsårets slut. Koncession får inte vägras av det skälet att det inte

behövs något ytterligare försäkringsbolag.

Vid förlängning av en koncession som har beviljats ett försäkringsbo-

lag för bestämd tid samt vid ändring av en bolagsordning eller av en

beviljad koncession gäller första sjunde styckena i tillämpliga delar.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §

Koncession för direkt skadeförsäkringsrörelse skall avse en eller flera

av följande försäkringsklasser eller risk som hänför sig till en sådan

klass:

1. olycksfall, dock inte försäkring som avses i 3 b § första stycket

klass 4,

2. sjukdom, dock inte försäkring som avses i 3 b § första stycket

klass 4,

3. landfordon (andra än spårfordon),

4. spårfordon,

5. luftfartyg,

6. fartyg,

7. godstransport,

8. brand och naturkrafter,

9. annan sakskada,

10. motorfordonsansvar,

11. luftfartygsansvar,

12. fartygsansvar,

13. allmän ansvarighet,

14. kredit,

15. borgen,

16. annan förmögenhetsskada,

17. rättsskydd samt

18. assistans.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finansin-

spektionen får meddela närmare

föreskrifter om de risker som hän-

för sig till varje försäkringsklass

och om beteckningar för grupper

av försäkringsklasser.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de risker som hänför sig till varje

försäkringsklass och om beteck-

ningar för grupper av försäkrings-

klasser.

Ett försäkringsbolag får försäkra risker som inte omfattas av bolagets

koncession om risken är underordnad i förhållande till den risk som

omfattas av koncessionen (huvudrisken). En rättsskyddsförsäkring får

dock behandlas som underordnad endast om den avser tvister eller risker

med anknytning till högsjöfart under klass 6 eller 12 eller om huvud-

risken faller under första stycket 18 (assistans). Risker enligt första

stycket 14 och 15 (kredit och borgen) får inte behandlas som under-

ordnade.

3 b §

Koncession för direkt livförsäkringsrörelse skall avse en eller flera av

följande försäkringsklasser eller risk som hänför sig till en sådan klass:

1 a) försäkring där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp

eller periodiska utbetalningar) är beroende av en persons eller flera per-

soners liv, dock inte försäkringar enligt klass 3,

b) försäkring som meddelas som tillägg till försäkring enligt a,

2 a) försäkring som utfaller vid giftermål,

b) försäkring som utfaller vid födelse,

3. försäkring som avses i klass-

erna 1 a och 2 som är anknuten till

värdepappersfonder,

3. försäkring som avses i klass-

erna 1 a och 2 som är anknuten till

fonder vilka förvaltas av fondför-

valtare som har rätt att utöva

fondverksamhet enligt lagen

(1990:1114) om värdepappers-

fonder (fondförsäkring),

4. sjukförsäkring och olycksfallsförsäkring som gäller för längre tid än

fem år, under obestämd tid eller till dess den försäkrade uppnått en viss

ålder och som inte får sägas upp av försäkringsbolaget eller får sägas upp

endast under särskilda förhållanden som anges i försäkringsavtalet.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om de risker som hän-

för sig till varje försäkringsklass.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de risker som hänför sig till varje

försäkringsklass.

3 c §

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela före-

skrifter om indelning i försäk-

ringsklasser beträffande kon-

cession för återförsäkring.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om indelning

i försäkringsklasser beträffande

koncession för återförsäkring.

5 §

Bolagsordningen skall ange

för samtliga försäkringsbolag

1. bolagets firma,

2. den ort i Sverige där bolagets styrelse skall ha sitt säte,

3. föremålet för bolagets verksamhet, varvid det särskilt skall anges

om verksamheten skall avse såväl direkt försäkring som mottagen åter-

försäkring,

4. om bolaget skall driva försäkringsrörelse utanför Europeiska eko-

nomiska samarbetsområdet (EES),

5. antalet eller lägsta och högsta antalet av de styrelseledamöter, revi-

sorer och eventuella styrelsesuppleanter, som får utses av bolagsstäm-

man, samt tiden för styrelseledamöternas och revisorernas uppdrag,

6. sättet att sammankalla bolagsstämman,

7. vilka ärenden som skall förekomma på den ordinarie stämman,

8. de regler enligt vilka bolags-

stämman får förfoga över bolagets

vinst,

8. de regler enligt vilka bolags-

stämman får förfoga över bolagets

vinst eller, i ett livförsäkrings-

bolag, på annat sätt täcka bolagets

förlust,

9. i vilken utsträckning bolaget

är skyldig att teckna återförsäk-

ring,

för försäkringsaktiebolag

10. aktiekapitalet eller, om detta

utan ändring av bolagsordningen

skall kunna bestämmas till lägre

eller högre belopp, minimikapi-

talet och maximikapitalet, varvid

minimikapitalet inte får vara

mindre än en fjärdedel av maxi-

mikapitalet,

11. aktiernas nominella belopp,

för ömsesidiga försäkringsbolag

för försäkringsaktiebolag

9. aktiekapitalet eller, om detta

utan ändring av bolagsordningen

skall kunna bestämmas till lägre

eller högre belopp, minimikapi-

talet och maximikapitalet, varvid

minimikapitalet inte får vara

mindre än en fjärdedel av maxi-

mikapitalet,

10. aktiernas nominella belopp,

för ömsesidiga försäkringsbolag

11. den krets av försäkrade som

i denna egenskap är delägare, om

inte endast försäkringstagarna är

delägare,

12. garantikapitalet,

13. regler för hur rösträtten skall utövas och hur beslut skall fattas på

bolagsstämman, varvid särskilt skall anges om och i vilken utsträckning

delägarnas rösträtt skall utövas genom utsedda delegerade samt i vilken

utsträckning rösträtt skall tillkomma garanterna,

14. intill vilket belopp och i vil-

ken ordning delägarna är personli-

gen ansvariga för bolagets för-

pliktelser, om inte uteslutande bo-

lagets tillgångar svarar för bola-

gets förpliktelser,

14. för vilka försäkringar, i vilka

situationer, intill vilket belopp och

i vilken ordning uttaxering kan ske

hos delägarna i skadeförsäkrings-

bolag samt hur uttaxeringen skall

genomföras,

15. antal och sammanlagt belopp av de försäkringar som skall vara

tecknade innan bolaget kan anses bildat,

16. vilken begränsning som skall

gälla för mottagen återförsäkring i

förhållande till den direkta försäk-

ringen, om verksamheten avser

såväl direkt försäkring som motta-

gen återförsäkring,

16. hur tillgångarna skall för-

delas mellan delägarna vid bola-

gets upplösning,

17. i vilken ordning garanterna skall betala in det tecknade garantika-

pitalet samt

18. om och i vilken ordning

ränta skall betalas på garanti-

kapitalet och vinst delas ut till

garanterna och i vilken ordning

garantikapitalet skall återbetalas.

18. om och i vilken ordning

vinst skall delas ut till garanterna

och i vilken ordning garantikapi-

talet skall återbetalas.

I fråga om publika försäkringsaktiebolag, vars firma inte innehåller

ordet publikt, skall i bolagsordningen anges beteckningen (publ) efter

firman.

13 §

Ett försäkringsbolag skall anmälas för registrering senast sex månader

efter det att koncession har beviljats.

För registrering av ett försäkringsaktiebolag krävs

1. att det sammanlagda nominella beloppet av tecknade och tilldelade

aktier efter avdrag för de aktier som enligt 15 § har förklarats förverkade

och inte har övertagits av någon annan (bolagets aktiekapital) svarar mot

aktiekapitalet eller minimikapitalet enligt bolagsordningen,

2. att de aktier som ingår i bolagets aktiekapital är helt betalda och

3. att auktoriserad revisor skriftligen intygar att betalning enligt 2 har

skett och att all apportegendom är tillförd bolaget. Av revisorns yttrande

skall framgå att apportegendomen i stiftelseurkunden inte har åsatts

högre värde än det verkliga värdet för försäkringsaktiebolaget och att

egendomen är eller kan antas bli till nytta för bolagets verksamhet. I ytt-

randet skall revisorn beskriva apportegendomen och ange vilken metod

som har använts vid värderingen av den. Särskilda svårigheter att upp-

skatta värdet av egendomen skall anmärkas.

Genom registreringen fastställs bolagets aktiekapital till det belopp

som anges i andra stycket 1. De aktier som enligt 15 § har förklarats för-

verkade och inte övertagits av någon annan blir därvid ogiltiga.

För registrering av ett ömsesi-

digt bolag, där garantikapital skall

finnas, krävs

1. att minst hälften av garanti-

kapitalet har betalats och

2. att garanterna har lämnat till

bolaget ställda skriftliga förbind-

elser på de belopp som inte har

betalats.

För registrering av ett ömsesi-

digt bolag, där garantikapital skall

finnas, krävs att hela garantika-

pitalet är inbetalt.

Om inte försäkringsbolaget anmäls för registrering inom den tid som

anges i första stycket eller om Finansinspektionen genom lagakraft-

ägande beslut har avskrivit en sådan anmälan eller vägrat registrering av

bolaget, har frågan om bolagets bildande fallit. Styrelseledamöterna an-

svarar solidariskt för återbetalningen av de belopp som har betalats in på

de tecknade aktierna, eller som har erlagts på grund av garantiavtalet

eller de tecknade försäkringarna. Till beloppen skall läggas uppkommen

avkastning varjämte avdrag skall göras för kostnaderna på grund av åt-

gärder enligt 18 § första stycket tredje meningen. Detsamma gäller i

fråga om apportegendom.

17 §

Garantikapitalet i ett ömsesidigt

försäkringsbolag skall vara betalt

senast inom två år från dagen för

beslutet om bolagets bildande.

Tillskott av garantikapital som

görs under rörelsens gång i ett

ömsesidigt försäkringsbolag skall

registreras. Beslutet om att ta

emot garantikapital skall anmälas

för registrering senast sex

månader efter beslutet. För

registrering krävs att hälften av

tillskottet har betalats in. Garanti-

kapitalet är ökat när registrering

skett. Garantikapitalet skall vara

helt inbetalt senast sex månader

efter registreringen av tillskottet.

Ett tillskott av garantikapital

skall genast återbetalas om regi-

strering inte sker.

2 a kap.

1 §

Ett försäkringsbolag som avser att upprätta en filial, agentur eller annat

liknande driftställe (sekundäretablering) i ett annat EES-land skall under-

rätta Finansinspektionen.

Underrättelsen enligt första stycket skall innehålla

1. uppgift om i vilket land sekundäretableringen skall upprättas,

2. en plan för den tilltänkta verksamheten, med angivande av

sekundäretableringens organisation och vilket slags försäkringsverksam-

het som skall drivas där,

3. uppgift om sekundäretableringens adress,

4. uppgift om vem som är företrädare för sekundäretableringen.

Om ett försäkringsbolag från en sekundäretablering skall meddela

försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 10 (motorfordons-

ansvar) och som inte uteslutande avser försäkring av fraktförares ansvar,

skall underrättelsen enligt första stycket dessutom innehålla en försäkran

att bolaget är medlem i motsvarigheten till Trafikförsäkringsföreningen i

sekundäretableringens EES-land och i det landets nationella garantifond.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela före-

skrifter om vad den i andra stycket

2 angivna verksamhetsplanen i

övrigt skall innehålla.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad den i

andra stycket 2 angivna verksam-

hetsplanen i övrigt skall innehålla.

4 §

Om ett försäkringsbolag avser att från Sverige eller från en sekundär-

etablering i ett annat land inom EES meddela försäkringar för risker

belägna i eller för åtaganden som skall fullgöras i ett tredje EES-land,

och detta skall ske utan förmedling av en sekundäretablering i det landet

(gränsöverskridande verksamhet), skall bolaget underrätta Finans-

inspektionen om det. I underrättelsen skall det anges vilket eller vilka

slag av risker eller åtaganden försäkringarna skall omfatta.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte när bolag i annan egenskap

än ledande försäkringsgivare deltar i koassuransavtal (samförsäkring)

avseende stora risker.

Med stora risker avses

1. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 4 7 och 11

12,

2. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 14 15, om

försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade risken avser

näringsverksamheten, och

3. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 3, 8 10, 13

och 16, om försäkringstagaren är näringsidkare och minst två av följande

förutsättningar är uppfyllda enligt senast fastställda resultat- och

balansräkning:

a) försäkringstagaren har en

balansomslutning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

6 200 000 ecu,

b) försäkringstagaren har en

bruttoomsättning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

12 800 000 ecu,

a) försäkringstagaren har en

balansomslutning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

6 200 000 euro,

b) försäkringstagaren har en

bruttoomsättning som uppgår till

minst ett belopp motsvarande

12 800 000 euro,

c) försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250 personer

anställda.

Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger koncernredo-

visning skall förutsättningarna i tredje stycket 3 gälla koncernen.

3 kap.

2 §

Aktier kan fritt överlåtas och förvärvas, om något annat inte följer av

bestämmelserna i detta kapitel eller i övrigt av lag.

Ett direkt eller indirekt förvärv av aktier i ett försäkringsaktiebolag,

som medför att förvärvarens sammanlagda innehav utgör ett kvalificerat

innehav enligt 1 kap. 9 a §, får ske bara efter tillstånd av Finansinspek-

tionen. Detsamma gäller förvärv som innebär att ett kvalificerat innehav

ökas så att det uppgår till eller överstiger 20, 33 eller 50 procent av aktie-

kapitalet eller röstetalet för samtliga aktier eller så att försäkringsaktie-

bolaget blir dotterföretag.

Tillstånd enligt första stycket skall ha meddelats före förvärvet. Om

förvärv har gjorts genom bodelning, arv, testamente, bolagsskifte eller på

annat liknande sätt, krävs i stället tillstånd för att förvärvaren skall få be-

hålla de aktier som erhållits. Förvärvaren skall ansöka om tillstånd till ett

sådant förvärv inom sex månader efter det att aktierna erhållits.

Tillstånd skall ges till förvärv

som avses i andra och tredje

styckena, om det kan antas att för-

värvaren inte kommer att mot-

verka en sund utveckling av bo-

lagets verksamhet och om förvärv-

aren även i övrigt är lämplig att

utöva ett väsentligt inflytande över

ledningen av ett försäkringsbolag.

Tillstånd får inte ges, om förvärv-

aren i väsentlig mån har åsidosatt

skyldigheter i näringsverksamhet

eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till

allvarlig brottslighet.

Tillstånd skall ges till förvärv

som avses i andra och tredje

styckena, om det kan antas att för-

värvaren inte kommer att mot-

verka de krav på verksamheten i

bolaget som avses i 2 kap. 3 §

femte stycket 1 och om förvärvaren

även i övrigt är lämplig att utöva

ett väsentligt inflytande över led-

ningen av ett försäkringsbolag.

Tillstånd får inte ges, om förvärva-

ren i väsentlig mån har åsidosatt

skyldigheter i näringsverksamhet

eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till

allvarlig brottslighet.

Om förvärvet skulle leda till nära förbindelser mellan försäkringsbola-

get och någon annan, skall tillstånd ges endast om förbindelserna inte

hindrar en effektiv tillsyn av försäkringsbolaget.

Inspektionen får föreskriva en viss tid inom vilken ett förvärv skall

genomföras.

Inspektionen skall meddela beslut i ett ärende enligt andra eller tredje

stycket inom tre månader från det att ansökan om tillstånd gjordes.

2 d §

Om ägaren till ett kvalificerat

innehav av aktier utövar eller kan

antas komma att utöva sitt infly-

tande på ett sätt som motverkar en

sund utveckling av verksamheten i

försäkringsbolaget, får Finans-

inspektionen besluta att ägaren vid

stämman inte får företräda fler

aktier än som motsvarar ett inne-

hav som inte är kvalificerat. Det-

samma gäller, om en sådan ägare i

väsentlig mån har åsidosatt skyl-

digheter i näringsverksamhet eller

i andra ekonomiska angelägenhe-

ter eller gjort sig skyldig till all-

varlig brottslighet.

Om ägaren till ett kvalificerat

innehav av aktier utövar eller kan

antas komma att utöva sitt infly-

tande på ett sätt som motverkar de

krav på verksamheten i försäk-

ringsbolaget som avses i 2 kap. 3 §

femte stycket 1, får Finansinspek-

tionen besluta att ägaren vid

stämman inte får företräda fler

aktier än som motsvarar ett inne-

hav som inte är kvalificerat. Det-

samma gäller, om en sådan ägare i

väsentlig mån har åsidosatt skyl-

digheter i näringsverksamhet eller

i andra ekonomiska angelägenhe-

ter eller gjort sig skyldig till all-

varlig brottslighet.

Om ägaren till ett kvalificerat innehav av aktier har underlåtit att an-

söka om tillstånd till ett förvärv som avses i 2 §, får inspektionen besluta

att ägaren vid stämman inte får företräda aktierna till den del de omfattas

av ett krav på tillstånd.

Om någon i strid med ett beslut av inspektionen har ett kvalificerat

innehav av aktier, får innehavaren inte företräda aktierna vid stämman till

den del innehavet står i strid med beslutet.

Finansinspektionen får förelägga ägare som avses i första stycket att

avyttra så stor del av aktierna att innehavet därefter inte är kvalificerat.

En ägare som avses i andra eller tredje stycket får föreläggas att avyttra

så stor del av aktierna att innehavet inte står i strid med inspektionens

beslut.

Aktier som omfattas av ett förbud eller föreläggande enligt denna pa-

ragraf skall inte medräknas när det fordras samtycke av ägare till en viss

del av aktierna i bolaget för att ett beslut skall bli giltigt eller en befogen-

het skall få utövas, såvida inte förvaltare har förordnats enligt 2 e §.

3 §

I bolagsordningen kan tas in förbehåll att en aktieägare eller någon

annan skall ha rätt att lösa sådana aktier som övergår till ny ägare. För-

behållet skall ange

1. vilka som har lösningsrätt och, om lösningsrätten inte skall kunna

utövas vid vissa fång, vilka slags fång som har undantagits,

2. den ordning i vilken lösningsrätten tillkommer de lösningsberätti-

gade inbördes,

3. den tid, ej överstigande två månader från anmälan hos styrelsen om

en akties övergång, inom vilken lösningsanspråket skall framställas hos

bolaget,

4. den tid inom vilken lösen skall betalas; denna tid får inte överstiga

en månad räknat från den tidpunkt då lösenbeloppet bestämdes.

Förvärvas flera aktier genom samma fång, kan, om något annat inte

följer av förbehållet, lösningsrätten inte utövas för mindre antal aktier än

fånget omfattar. Om tillämpningen av föreskrifterna i bolagsordningen

om lösens belopp skulle bereda någon en otillbörlig fördel, kan jämkning

ske.

När en anmälan gjorts om aktiens övergång, skall styrelsen genast

skriftligen meddela detta till varje lösningsberättigad vars postadress är

införd i aktieboken eller på annat sätt känd för bolaget.

Om något annat inte föreskrivs i bolagsordningen, skall tvister om lös-

ningsrätten och om lösenbeloppets storlek prövas av tre skiljemän enligt

lagen (1929:145) om skiljemän.

Innan det visar sig att lösnings-

rätten inte begagnas kan den till

vilken aktien har övergått inte ut-

öva någon annan rätt på grund av

aktien gentemot bolaget än rätt till

vinstutdelning och företrädesrätt

till teckning av nya aktier vid ny-

emission. Rättigheter och skyl-

digheter på grund av sådan teck-

ning övergår till den som begagnar

sig av lösningsrätten.

Innan det visar sig att lösnings-

rätten inte begagnas kan den till

vilken aktien har övergått inte ut-

öva någon annan rätt på grund av

aktien gentemot bolaget än rätt till

vinstutdelning och företrädesrätt

till teckning av nya aktier vid ny-

emission eller till teckning av an-

del i lån som avses i 5 kap. Rättig-

heter och skyldigheter på grund av

sådan teckning övergår till den

som begagnar sig av lösnings-

rätten.

4 §

Aktiebrev skall ställas till viss man. Det får lämnas ut endast till sådan

aktieägare som är införd i aktieboken och först när den eller de aktier

brevet lyder på har betalats. Vidare fordras

1. att försäkringsaktiebolaget har registrerats, om aktien har tecknats

vid bolagets bildande, eller

2. att nyemissionen eller fond-

emissionen har registrerats, om

aktien tillkommit på grund av

emissionen.

2. att nyemissionen eller fond-

emissionen har registrerats, om

aktien tillkommit på grund av

emissionen, eller

3. att registrering har skett en-

ligt 5 kap. 15 §, om aktien har till-

kommit på grund av utbyte eller

nyteckning enligt 5 kap.

Aktiebrevet skall undertecknas av styrelsen eller enligt styrelsens full-

makt av en bank. Namnteckningarna får återges genom tryckning eller på

något annat liknande sätt. Brevet skall ange bolagets firma, ordnings-

nummer på den eller de aktier varpå brevet lyder, aktiens nominella be-

lopp och dagen för utfärdandet. Kan, när aktiebrevet ges ut, aktier av

olika slag finnas enligt bolagsordningen, skall aktieslaget anges i brevet.

Om bolagsordningen innehåller förbehåll enligt 1 § fjärde stycket, 3 §,

8 § eller 6 kap. 8 §, skall detta tydligt anges i brevet på sådan aktie som

avses med förbehållet. Uppgiften kan ges i förkortad form. Förkortnings-

formerna fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

När utbetalning görs vid inlösen av en aktie eller vid minskning av

dess nominella belopp eller vid skifte av bolagets tillgångar, skall aktie-

brevet förses med påskrift om utbetalningen. Har utan återbetalning en

aktie dragits in eller det nominella beloppet ändrats, skall så snart som

möjligt en påskrift om detta göras på aktiebrevet.

Ett aktiebrev, som i samband med dödning eller vid utbyte ges ut i

stället för ett annat, skall innehålla uppgift om detta. Utbyts ett aktiebrev

mot ett eller flera andra aktiebrev skall det äldre aktiebrevet och de därtill

hörande kupongarken makuleras på ett betryggande sätt.

Emissionsbevis skall underteck-

nas på det sätt som anges i andra

stycket.

Emissionsbevis samt de skulde-

brev och optionsbevis som avses i

5 kap. skall undertecknas på det

sätt som anges i andra stycket.

6 §

Om ett aktiebrev eller ett till

viss man ställt emissionsbevis

överlåts eller pantsätts, skall be-

stämmelserna om skuldebrev till

viss man eller order i 13, 14 och

22 §§ lagen (1936:81) om skulde-

brev tillämpas. Härvid är den som

innehar ett aktiebrev och enligt

bolagets anteckning på detta är in-

förd som ägare i aktieboken lik-

ställd med den som enligt 13 §

andra stycket nämnda lag förmo-

das äga rätt att göra skuldebrevet

gällande.

Överlåts eller pantsätts ett emis-

sionsbevis som inte är ställt till

viss man, skall bestämmelserna

om skuldebrev till innehavaren i

13, 14 och 22 §§ lagen om skulde-

brev tillämpas.

Om ett aktiebrev eller ett till

viss man ställt emissionsbevis

eller optionsbevis överlåts eller

pantsätts, skall bestämmelserna

om skuldebrev till viss man eller

order i 13, 14 och 22 §§ lagen

(1936:81) om skuldebrev tillämp-

as. Härvid är den som innehar ett

aktiebrev och enligt bolagets an-

teckning på detta är införd som

ägare i aktieboken likställd med

den som enligt 13 § andra stycket

nämnda lag förmodas äga rätt att

göra skuldebrevet gällande.

Överlåts eller pantsätts ett emis-

sionsbevis eller ett optionsbevis

som inte är ställt till viss man,

skall bestämmelserna om skulde-

brev till innehavaren i 13, 14 och

22 §§ lagen om skuldebrev tilläm-

pas.

Om utdelningskuponger finns bestämmelser i 24 och 25 §§ lagen om

skuldebrev.

4 kap.

1 §

Aktiekapitalet kan ökas genom

att aktier tecknas mot betalning

(nyemission) eller genom att aktier

ges ut eller aktiernas nominella

belopp höjs utan ny betalning

(fondemission). En fondemission

kan endast ske i skadeförsäkrings-

bolag.

Aktiekapitalet kan ökas genom

att aktier tecknas mot betalning

(nyemission) eller genom att aktier

ges ut eller aktiernas nominella

belopp höjs utan ny betalning

(fondemission). En fondemission

kan endast ske i skadeförsäkrings-

bolag och i livförsäkringsbolag

som får dela ut vinst.

Beslut om emission fattas av bolagsstämman, om något annat inte föl-

jer av 16 eller 17 §. Sådana beslut får inte fattas förrän bolaget har blivit

registrerat. Behöver bolagsordningen ändras skall beslut om detta fattas

först. Ett beslut om emission får fattas innan ändringen stadfästs om be-

slutet görs beroende av att stadfästelse meddelas.

Vid nyemission får betalning för aktier inte understiga det nominella

beloppet.

Vid fondemission får inte till aktiekapitalet föras över belopp som

understiger summan av de nya aktiernas nominella belopp eller den

sammanlagda höjningen av aktiernas nominella belopp.

I fråga om försäkringsaktiebolag, som enligt insiderlagen (1990:1342)

utgör aktiemarknadsbolag, samt dotteraktiebolag till sådana bolag gäller,

förutom föreskrifterna i detta kapitel, bestämmelserna i lagen (1987:464)

om vissa riktade emissioner i aktiemarknadsbolag, m.m.

5 §

Vid en kontantemission och vid

en fondemission har aktieägarna

företrädesrätt till de nya aktierna i

förhållande till det antal aktier de

förut äger, om något annat inte har

bestämts antingen i bolagsord-

ningen enligt 3 kap. 1 § andra

stycket 3 eller, vid en kontant-

emission, i emissionsbeslutet.

Vid en kontantemission och vid

en fondemission har aktieägarna

företrädesrätt till de nya aktierna i

förhållande till det antal aktier de

förut äger, om något annat inte

1. har bestämts i bolagsordning-

en enligt 3 kap. 1 § andra stycket 3

eller, vid en kontantemission, i

emissionsbeslutet, eller

2. följer av villkor som enligt

5 kap. 5 § första stycket 8 har

meddelats vid emission av

skuldebrev.

Beslut av bolagsstämman att avvika från aktieägarnas företrädesrätt är

giltigt endast om det har biträtts av aktieägare med två tredjedelar av

såväl de avgivna rösterna som de vid stämman företrädda aktierna.

8 §

Beslutet om nyemission skall ange

1. det belopp eller det högsta belopp, varmed aktiekapitalet skall kunna

ökas, eller det lägsta och högsta beloppet för ökningen,

2. det aktieslag vartill de nya aktierna skall höra, i de fall då aktier av

olika slag finns eller kan utges,

3. den företrädesrätt att teckna aktier som aktieägarna eller andra har

eller vem som annars får teckna aktier,

4. den tid inom vilken aktier kan tecknas, i de fall då ett visst belopp

eller ett lägsta belopp har fastställts för aktiekapitalets ökning,

5. den tid inom vilken aktieägare kan använda sin företrädesrätt,

6. den tid inom vilken tecknade aktier skall betalas eller, i

förekommande fall, att teckning skall ske genom betalning,

7. den beräkningsgrund, enligt vilken vid överteckning de aktier som

inte har tecknats med företrädesrätt skall fördelas, om det inte föreskrivs

att fördelningen skall bestämmas av styrelsen,

8. aktiernas nominella belopp och det belopp som skall betalas för

varje tecknad aktie, samt

9. i förekommande fall förordnande som avses i 6 a §.

Tid enligt första stycket får inte vara kortare än två veckor. Den räknas

från någon av följande tidpunkter:

a) från det kungörelse enligt 9 § skedde,

b) från emissionsbeslutet om samtliga aktieägare har varit företrädda

vid den bolagsstämma som har fattat beslutet, eller

c) från avstämningsdagen när det gäller avstämningsbolag.

Om ett förbehåll enligt 3 kap.

1 § fjärde stycket eller 3 § eller

6 kap. 8 § skall gälla för de nya

aktierna, skall emissionsbeslutet

innehålla en erinran om detta.

Om ett förbehåll enligt 3 kap.

1 § sjätte stycket eller 3 § eller

6 kap. 8 § skall gälla för de nya

aktierna, skall emissionsbeslutet

innehålla en erinran om detta.

Om en aktieägare skall ha företrädesrätt att delta i emissionen gäller

för avstämningsbolag att avstämningsdagen skall anges i

emissionsbeslutet. Avstämningsdagen får inte sättas tidigare än tre

veckor från det kungörelse enligt 9 § skedde.

Om de kuponger som hör till aktiebreven skall användas som

emissionsbevis, skall detta anges i beslutet.

5 kap.

Upptagande av vissa penninglån

Upplåning

Begränsningar för upplåning

1 §

Ett försäkringsbolag får endast

ta upp eller ta över penninglån

(upplåning) i den utsträckning som

följer av denna bestämmelse.

Upplåning får ske för att effekt-

ivisera kapitalförvaltningen eller

om det i övrigt är motiverat av den

bedrivna försäkringsrörelsen,

under förutsättning att den sam-

lade upplåningen är av ringa be-

tydelse med hänsyn till rörelsens

omfattning och kapitalbasens stor-

lek.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillämp-

ningen av bestämmelserna i andra

stycket.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge undan-

tag från begränsningen i andra

stycket att upplåningen skall vara

av ringa betydelse.

Allmänna bestämmelser om kon-

vertibla skuldebrev m.m.

2 §

Skadeförsäkringsaktiebolag och

livförsäkringsaktiebolag som får

dela ut vinst till aktieägarna kan

mot ersättning ge ut konvertibla

skuldebrev eller skuldebrev fören-

ade med optionsrätt till nyteck-

ning. Sådana skuldebrev skall

ställas till innehavaren eller till

viss man eller order.

Konvertibla skuldebrev skall

innehålla en utfästelse från bo-

laget om att borgenären har rätt

att helt eller delvis byta ut sin

fordran enligt skuldebreven mot

aktier i bolaget. Skuldebrev för-

enade med optionsrätt till nyteck-

ning skall ge borgenären rätt att

teckna aktier i bolaget mot betal-

ning i pengar.

Villkoren för utbyte eller nyteck-

ning av aktie skall bestämmas så

att utbyte eller nyteckning kan ske

utan att bolagsordningen ändras.

Ersättningen för ett konvertibelt

skuldebrev får inte understiga det

nominella beloppet på aktie som

lämnas ut vid utbyte, om inte mel-

lanskillnaden täcks genom kontant

betalning vid utbytet. Skall ett kon-

vertibelt skuldebrev kunna betalas

med annan egendom än pengar

(apport) gäller bestämmelserna i

2 kap. 2 §.

Optionsrätt till nyteckning kan

knytas till optionsbevis som är

fogade till skuldebreven.

Borgenären får avskilja ett

optionsbevis från ett skuldebrev

och förfoga över beviset särskilt,

om det inte i skuldebrevet

föreskrivs att beviset får avskiljas

först efter viss tid.

I fråga om försäkringsaktiebo-

lag, som enligt insiderlagen

(1990:1342) utgör aktiemarknads-

bolag, samt dotterbolag till så-

dana bolag gäller, förutom före-

skrifterna i detta kapitel, bestäm-

melserna i lagen (1987:464) om

vissa riktade emissioner i aktie-

marknadsbolag, m.m.

Av lagen (1998:1479) om kon-

toföring av finansiella instrument

framgår att utfästelser som avses i

de i denna paragraf angivna skul-

debreven och optionsbevisen kan

registreras enligt den lagen och

att skuldebrev eller optionsbevis

inte får utfärdas om registrering

skall ske. I sådana fall gäller be-

stämmelserna i detta kapitel i

tillämpliga delar.

3 §

Vid emission av skuldebrev mot

betalning i pengar har aktie-

ägarna företrädesrätt att teckna

sig för förvärv av skuldebrev som

om emissionen gällde de aktier

som kan komma att träda i stället

för skuldebreven eller nytecknas

på grund av optionsrätt.

Beslut av bolagsstämman att av-

vika från aktieägarnas företrädes-

rätt är giltigt endast om det har

biträtts av aktieägare med två tre-

djedelar av såväl de avgivna rös-

terna som de vid stämman före-

trädda aktierna.

Förfarandet vid emission

4 §

Beslut om emission av skulde-

brev fattas av bolagsstämman, om

något annat inte följer av 9 eller

10 §. Behöver bolagsordningen

ändras, skall beslut om detta fattas

först. Ett beslut om emission får

fattas innan ändringen har stad-

fästs, om beslutet görs beroende

av att stadfästelse meddelas. I

fråga om förslag till beslut om

emission och om kallelse till bo-

lagsstämma skall 4 kap. 7 §

tillämpas.

5 §

Beslutet om emission skall ange

1. emissionens belopp eller

högsta belopp eller det lägsta och

högsta beloppet för emissionen,

2. den företrädesrätt att delta i

emissionen som tillkommer aktie-

ägare eller någon annan eller vem

som annars får delta i emissionen,

3. den tid inom vilken teckning

av skuldebrev kan ske, när ett visst

belopp eller ett lägsta belopp har

bestämts för emissionen,

4. den tid inom vilken aktieägare

kan använda sin företrädesrätt till

teckning,

5. skuldebrevens nominella be-

lopp, emissionskursen och ränte-

satsen,

6. den tid inom vilken tecknade

skuldebrev skall betalas samt den

beräkningsgrund, enligt vilken vid

överteckning de skuldebrev som

inte tecknats med företrädesrätt

skall fördelas, om det inte före-

skrivs att fördelningen skall be-

stämmas av styrelsen,

7. tiden och villkoren för utbytet

eller nyteckningen,

8. den rätt som skall tillkomma

borgenären eller innehavaren av

optionsbevis för den händelse

aktiekapitalet före utbytet eller ny-

teckningen ökas eller sätts ned

eller nya konvertibla skuldebrev

eller skuldebrev förenade med

optionsrätt till nyteckning ges ut

eller bolaget upplöses eller upphör

genom fusion,

9. det belopp som aktiekapitalet

skall kunna ökas med genom ut-

byte eller nyteckning,

10. det aktieslag som de nya

aktierna skall höra till, i de fall

aktier av olika slag finns eller kan

utges, samt

11. den rätt till vinstutdelning

som tillkommer de nya aktierna

samt det räkenskapsår för vilket

rätten till utdelning inträder.

Den tid inom vilken aktieägare

kan använda sin företrädesrätt en-

ligt första stycket 4 får inte vara

kortare än två veckor. Tiden räk-

nas från

a) kungörelsen enligt 7 § första

stycket första meningen,

b) beslutet, när det gäller

sådana fall som avses i 7 § fjärde

stycket, eller

c) avstämningsdagen, när det

gäller avstämningsbolag.

Om ett förbehåll enligt 3 kap.

1 § sjätte stycket eller 3 § eller

6 kap. 8 § skall gälla för de nya

aktierna, skall emissionsbeslutet

innehålla en upplysning om detta.

Om en aktieägare skall ha före-

trädesrätt att delta i emissionen,

gäller för avstämningsbolag att

avstämningsdagen skall anges i

emissionsbeslutet. Avstämnings-

dagen får inte sättas tidigare än

tre veckor från kungörelsen enligt

7 § första stycket första meningen.

Om ett skuldebrev skall bli före-

mål för handel vid en svensk eller

utländsk börs, en auktoriserad

marknadsplats eller någon annan

reglerad marknad, kan det i emis-

sionsbeslutet tas upp ett bemyndi-

gande för styrelsen eller den som

styrelsen inom sig förordnar att

innan teckning påbörjas bestämma

emissionens belopp, emissions-

kursen, räntesatsen och villkoren

för utbyte eller nyteckning. I fråga

om avstämningsbolag skall dock

nämnda villkor bestämmas senast

på avstämningsdagen, om aktie-

ägarna skall ha företrädesrätt att

delta i emissionen.

6 §

Bestämmelserna i 4 kap. 3 och

4 §§ gäller i tillämpliga delar vid

emission av konvertibla skulde-

brev.

7 §

Bolagsstämmans beslut om

emission eller en redogörelse för

det väsentliga innehållet i beslutet

skall utan dröjsmål kungöras i

Post och Inrikes Tidningar och

den eller de ortstidningar som

styrelsen bestämmer. Kungörs

inte beslutet i sin helhet, skall det i

kungörelsen lämnas uppgift om

var beslutet hålls tillgängligt. Har

bolagsstämman enligt 5 § femte

stycket överlämnat åt någon annan

att besluta om emissionens belopp,

emissionskursen, räntesatsen och

villkoren för utbyte eller nyteck-

ning, skall vad som beslutats om

detta kungöras på motsvarande

sätt.

Är försäkringsaktiebolaget inte

ett avstämningsbolag, skall be-

slutet om emission genast sändas

till de aktieägare vars postadres-

ser är kända för bolaget, om

aktieägarna skall ha företrädesrätt

att delta i emissionen.

I fråga om avstämningsbolag

skall till emissionsbevisen, när

dessa översänds, fogas de beslut

av styrelsen, eller av den som sty-

relsen inom sig förordnar, som rör

emissionens belopp, emissionskur-

sen, räntesatsen och villkoren för

utbyte eller nyteckning.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller inte för

andra bolag än avstämningsbolag,

om samtliga aktieägare varit före-

trädda vid den bolagsstämma som

beslutat emissionen, och emis-

sionsbeslutet inte innehåller be-

myndigande enligt 5 § femte

stycket.

8 §

Om ett visst belopp eller ett

lägsta belopp för emissionen har

bestämts, har beslutet om emissio-

nen förfallit, om beloppet inte har

tecknats inom teckningstiden. Det-

samma gäller ett beslut om en så-

dan ändring av bolagsordningen

som förutsätter att aktiekapitalet

ökas. Vad som har betalats för de

tecknade skuldebreven skall i så-

dana fall genast betalas tillbaka.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 §

gäller i tillämpliga delar vid emis-

sion av konvertibla skuldebrev.

När teckningen av skuldebreven

avslutats, skall försäkringsaktie-

bolaget genast för registrering an-

mäla beslutet om emissionen och

det nominella beloppet av det lån

som tecknats, om beslutet inte har

förfallit enligt första stycket. För

registrering krävs att full betal-

ning enligt registret erlagts för

alla de aktier som ingår i det förut

registrerade aktiekapitalet samt

att behövliga ändringar av bolags-

ordningen har stadfästs.

Styrelsens beslut om emission

9 §

Styrelsen kan besluta om emis-

sion av skuldebrev och om avvi-

kelse från aktieägares företrädes-

rätt under förutsättning av bolags-

stämmans godkännande. Bestäm-

melserna i 5 7 §§ och 8 § första

stycket skall då gälla i tillämpliga

delar.

I fråga om styrelsens begäran

om bolagsstämmans godkännande

skall 4 kap. 7 § tillämpas. Vad som

där sägs om förslag till emissions-

beslut skall i stället gälla styrel-

sens beslut. Beslut av bolags-

stämman att godkänna avvikelse

från aktieägares företrädesrätt

enligt 3 § första stycket är giltigt

endast om det har biträtts av

aktieägare med två tredjedelar av

såväl de avgivna rösterna som de

vid stämman företrädda aktierna.

Emissionsbeslutet skall anmälas

för registrering enligt 8 § tredje

stycket när det har godkänts av

stämman och teckningen av skul-

debreven avslutats. Har en sådan

anmälan inte gjorts inom ett år

från styrelsens beslut om emission,

är beslutet förfallet.

10 §

Bolagsstämman kan bemyndiga

styrelsen att fatta beslut om en

emission som kan ske utan ändring

i bolagsordningen och att därvid

avvika från aktieägarnas företrä-

desrätt enligt 3 §. Bemyndigande

att avvika från bestämmelserna i

3 § första stycket om aktieägares

företrädesrätt är giltigt endast om

det har biträtts av aktieägare med

två tredjedelar av såväl de avgivna

rösterna som de vid stämman före-

trädda aktierna.

Skall skuldebrev kunna tecknas

mot tillskott av annan egendom än

pengar eller med andra villkor el-

ler skall avvikelse från aktieägar-

nas företrädesrätt kunna göras,

skall detta särskilt anges i bolags-

stämmans bemyndigande. Bemyn-

digandet skall innehålla bestäm-

melser om den tid, längst till nästa

ordinarie bolagsstämma, inom vil-

ken styrelsens beslut skall fattas.

Bestämmelserna i 4 kap. 7 § om

förslag till emissionsbeslut skall

tillämpas på förslag till bemyndi-

gande.

Bolagsstämmans beslut om be-

myndigande skall genast anmälas

för registrering. Innan registre-

ring har skett, kan styrelsen inte

fatta beslut om emission.

Bestämmelserna i 5 8 §§ gäller

i tillämpliga delar när styrelsen

beslutar om emission med stöd av

ett bemyndigande.

Emissionsbevis

11 §

Bestämmelserna i 4 kap. 6 § om

emissionsbevis och om aktieägares

rätt att utöva företrädesrätt att

delta i en emission skall tillämpas

vid emission enligt detta kapitel.

Utbyte och nyteckning

12 §

När en fordran enligt ett skulde-

brev byts ut mot en eller flera akti-

er, skall skuldebrevet förses med

påskrift om utbytet. Aktien skall

genom styrelsens försorg genast

tas upp i aktieboken.

Vid nyteckning skall skuldebre-

vet eller i förekommande fall

optionsbeviset förses med påskrift

om nyteckningen.

13 §

Vid nyteckning enligt detta

kapitel skall aktierna tecknas på

en teckningslista, som skall inne-

hålla beslutet om emissionen.

Kopia av bolagsordningen, den

senaste årsredovisningen, försedd

med anteckning om bolagsstäm-

mans beslut om bolagets vinst

eller förlust, samt revisionsbe-

rättelsen för det år balansräk-

ningen avser skall fogas till teck-

ningslistan eller hållas tillgäng-

liga för aktietecknarna på den

plats som anges i listan.

I avstämningsbolag får i beslu-

tet om emission förordnas att ny-

teckning i fråga om hela eller viss

del av emissionen skall ske genom

betalning i stället för på teck-

ningslista. I sådant fall skall be-

slutet om emission och de hand-

lingar som avses i första stycket

andra meningen hållas tillgäng-

liga för aktietecknarna hos den

centrala värdepappersförvararen.

Har teckningen skett i strid mot

denna paragraf eller har aktier

tecknats med villkor som inte

stämmer överens med de villkor

som anges i emissionsbeslutet,

skall 2 kap. 8 § tillämpas.

Anser styrelsen eller den styrel-

sen inom sig förordnar att aktie-

teckningen är ogiltig enligt tredje

stycket, skall aktietecknaren ge-

nast underrättas om detta. I annat

fall skall aktietecknaren tilldelas

de tecknade aktierna. Styrelsen

skall se till att aktierna genast tas

upp i aktieboken.

14 §

Bestämmelserna i 2 kap. 14 och

15 §§ skall tillämpas vid inbetal-

ning på grund av nyteckning enligt

detta kapitel. Kvittning av en skuld

på grund av aktieteckning mot en

fordran hos bolaget får dock ske,

om styrelsen medger det. Ett så-

dant medgivande får inte lämnas,

om det skulle vara till skada för

bolaget eller dess borgenärer.

15 §

Senast tre månader efter det att

tiden för utbyte eller nyteckning av

aktier har gått ut skall styrelsen

för registrering anmäla hur många

aktier som har utgivits i utbyte el-

ler som har nytecknats och helt be-

talats. Om utbytestiden eller teck-

ningstiden är längre än ett år,

skall anmälan göras senast tre

månader efter utgången av varje

räkenskapsår under vilket utbyte

eller nyteckning har skett.

För registrering krävs

1. vid utbyte, att bolaget på

grund av emissionen har tillförts

ersättning till ett värde som mot-

svarar minst det sammanlagda be-

loppet av de anmälda aktierna,

2. vid nyteckning, att aktierna

helt har betalats, och

3. att auktoriserad eller god-

känd revisor eller, i avstämnings-

bolag, den centrala värdepappers-

förvararen intygar att kraven en-

ligt 1 eller 2 uppfylls.

Genom registreringen är aktie-

kapitalet ökat med det samman-

lagda nominella beloppet av de

anmälda aktierna.

16 §

De nya aktierna skall medföra

rätt till vinstutdelning enligt vad

som har bestämts om detta i

beslutet om emission. Beslutet får

dock inte innebära att en sådan

rätt inträder senare än för

räkenskapsåret efter det under

vilket aktierna skall vara betalda.

1 §

Ett försäkringsbolag får inte ge

ut konvertibla skuldebrev eller

skuldebrev förenade med options-

rätt till nyteckning eller i övrigt ta

upp ett penninglån på villkor att

lånet skall betalas på något annat

sätt än med ett nominellt penning-

belopp eller med ett penningbe-

lopp som bestäms med hänsyn till

förändringar i penningvärdet.

Upptagande av vissa andra lån

17 §

Om inte något annat följer av

detta kapitel, får ett försäkrings-

bolag inte ta upp ett penninglån på

villkor att lånet skall betalas på

något annat sätt än med ett nomi-

nellt penningbelopp eller med ett

penningbelopp som bestäms med

hänsyn till förändringar i penning-

värdet.

Andra försäkringsbolag än ska-

deförsäkringsaktiebolag får inte ta

upp lån mot obligationer eller

andra skuldebrev med rätt till

ränta, vars storlek är helt eller

delvis beroende av utdelningen till

aktieägare i bolaget eller bolagets

vinst (vinstandelsbevis). I fråga

om skadeförsäkringsaktiebolag

skall upptagandet av ett sådant lån

beslutas av bolagsstämman eller,

efter bolagsstämmans bemyndig-

ande, av styrelsen.

18 §

Skadeförsäkringsaktiebolag och

livförsäkringsaktiebolag som får

dela ut vinst får ta upp lån mot

obligationer eller andra

skuldebrev med rätt till ränta, vars

storlek är helt eller delvis

beroende av vinstutdelningen till

aktieägare i bolaget eller av sådan

vinst i bolaget som kan användas

för vinstutdelning till aktieägarna

(vinstandelsbevis). Beslut om

upptagande av sådant lån fattas av

bolagsstämman. Styrelsen får dock

fatta ett sådant beslut under

förutsättning av bolagsstämmans

godkännande eller efter

bolagsstämmans bemyndigande.

2 §

Bestämmelserna i 4 kap. 20

27 §§ om emissionsprospekt skall

tillämpas när ett skadeförsäkrings-

aktiebolag, som enligt 10 kap. 4 §

andra eller fjärde stycket är skyl-

digt att ha en auktoriserad revisor,

eller innehavare av vinstandels-

bevis som ett sådant bolag har ut-

färdat offentliggör eller på annat

sätt till en vidare krets riktar en in-

bjudan att förvärva vinstandelsbe-

vis. Emissionsprospekt behöver

dock endast upprättas om summan

av de belopp som till följd av in-

bjudningen kan komma att betalas

uppgår till minst en miljon kronor.

Emissionsprospekt

19 §

Bestämmelserna i 4 kap. 21

27 §§ om emissionsprospekt skall

tillämpas också när ett publikt för-

säkringsaktiebolag eller aktie-

ägare i ett sådant bolag offentlig-

gör eller på annat sätt till en vidare

krets riktar en inbjudan att för-

värva sådana av bolaget utgivna

skuldebrev, optionsbevis eller

vinstandelsbevis som avses i detta

kapitel. Emissionsprospekt behö-

ver dock upprättas endast om

summan av de belopp som till

följd av inbjudan kan komma att

betalas uppgår till minst tre-

hundratusen kronor.

7 kap.

1 §

Ett försäkringsbolags försäkringstekniska avsättningar skall motsvara

belopp som erfordras för att bolaget vid varje tidpunkt skall kunna upp-

fylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anled-

ning av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna

skall motsvara bolagets ansvarighet för

1. löpande försäkringar (premie-

reserv),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av

dessa samt tilldelad återbäring

som förfallit till betalning men inte

betalats ut (avsättning för oregle-

rade skador).

3. sådan tilldelad återbäring

inom livförsäkringsrörelsen som

inte har förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring

inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har

förfallit till betalning, och

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § (utjämningsavsättning) upp

till det belopp för avsättningens

storlek som anges i första stycket

andra meningen nämnda paragraf.

1. försäkringsfall, förvaltnings-

kostnader och andra kostnader

under resten av avtalsperioden

för löpande försäkringar i skade-

försäkringsrörelse (ej intjänade

premier och kvardröjande risker)

respektive livförsäkringsrörelse

(livförsäkringsavsättning).

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader för regleringen

av dessa samt återbäring som för-

fallit till betalning men inte be-

talats ut (oreglerade skador),

3. sådan återbäring som är ga-

ranterad i nominella eller reala

belopp (garanterad återbäring),

och som inte omfattas av 1 eller 2,

4. sådan återbäring inom livför-

säkringsrörelse som är villkorad

av värdeförändringar på till-

gångar eller av ett visst försäk-

ringstekniskt resultat som försäk-

ringstagarna eller andra ersätt-

ningsberättigade står risken för

(villkorad återbäring),

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § (utjämningsavsättning) upp

till det belopp för avsättningens

storlek som anges i första stycket

andra meningen nämnda paragraf,

och

6. fondförsäkringar som försäk-

ringstagarna eller andra ersätt-

ningsberättigade bär placerings-

risken för

(fondförsäkringsåtaganden där

försäkringstagaren bär place-

ringsrisken).

Ansvarar flera försäkringsbolag solidariskt för en försäkring, skall vid

beräkningen av det enskilda bolagets försäkringstekniska avsättningar

endast beaktas den del av försäkringen som enligt avtal mellan bolagen

belöper på bolaget.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje för-

säkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder användas

om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av skadornas art.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om beräkning av försäkrin

gstekniska avsättningar.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de försäkringstekniska avsätt-

ningarnas innehåll och beräkning.

2 §

Premiereserven för en livförsäk-

ringsrörelse eller skadeförsäk-

ringsrörelse skall beräknas så att

den alltid motsvarar summan av

premiereserverna för varje för-

säkringsavtal och inkludera ett för

bolaget beräknat tillägg som anses

behövligt för att möta förluster

inom skadeförsäkringsrörelse på

grund av kvardröjande risker eller

att försäkringar inom livförsäk-

ringsrörelse upphör i förtid.

Annan försäkringsmatematiskt

vedertagen beräkningsmetod för

kollektiv beräkning av premie-

reserv får användas, om premie-

reserven beräknad enligt sådan

metod ger i stort sett samma re-

sultat som om tillägget hade be-

räknats för varje försäkring.

Premiereserven för ett livförsäk-

ringsavtal utgör skillnaden mellan

det förväntade kapitalvärdet av

bolagets framtida utgifter för

försäkringsavtalet och det

förväntade kapitalvärdet av de

premier bolaget ytterligare kan ha

att uppbära för försäkringsavtalet

(prospektiv beräkningsmetod).

Annan försäkringsmatematiskt

vedertagen beräkningsmetod får

användas, om premiereserven be-

räknad enligt en sådan metod inte

blir lägre än om en prospektiv

beräkningsmetod hade använts

eller om den metoden inte är

möjlig att tillämpa för försäkrings-

avtalet. Beräkningen skall grundas

på sådana antaganden som sägs i

5 § första och andra styckena.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen skall meddela när-

mare föreskrifter om beräkning av

premiereserv för en livförsäkrings-

rörelse. Föreskrifterna skall ange

maximiräntesats och vilka försäk-

ringar som, med hänsyn till sin be-

skaffenhet, inte skall omfattas av

en sådan föreskrift.

Avsättningen för ej intjänade

premier skall beräknas så att den

alltid motsvarar summan av av-

sättningarna för varje försäkrings-

avtal. Avsättningen för kvardröj-

ande risker skall avse ett för bo-

laget beräknat tillägg som utöver

avsättningen för ej intjänade pre-

mier kan anses behövligt för att

täcka framtida kostnader som har

samband med ingångna försäk-

ringsavtal. En försäkringsmate-

matiskt vedertagen beräknings-

metod för kollektiv beräkning av

avsättningarna får dock användas,

om avsättningen beräknad enligt

en sådan metod ger i stort sett

samma resultat som om avsätt-

ningen hade beräknats för varje

försäkring.

Livförsäkringsavsättningen skall

beräknas så att den alltid motsva-

rar summan av avsättningarna för

varje livförsäkringsavtal beräknat

enligt tredje stycket. I avsättningen

skall det tillägg inräknas som be-

hövs för att täcka alla förluster på

grund av att försäkringarna upp-

hör i förtid. En annan försäk-

ringsmatematiskt vedertagen be-

räkningsmetod för kollektiv beräk-

ning av avsättningarna får an-

vändas, om den ger i stort sett

samma resultat som om avsätt-

ningen hade beräknats för varje

försäkring.

Livförsäkringsavsättningen för

ett livförsäkringsavtal utgörs av

skillnaden mellan det förväntade

kapitalvärdet av bolagets framtida

utgifter för försäkringsavtalet och

det förväntade kapitalvärdet av de

premier bolaget ytterligare kan ha

att uppbära för försäkringsavtalet

(prospektiv beräkningsmetod). En

annan försäkringsmatematiskt ve-

dertagen beräkningsmetod får an-

vändas, om avsättningen beräknad

enligt en sådan metod inte blir

lägre än om en prospektiv beräk-

ningsmetod hade använts eller om

den metoden inte är möjlig att

tillämpa för försäkringsavtalet.

Beräkningen enligt andra och

tredje styckena skall grundas på

antaganden om dödlighet och

andra riskmått, räntesats samt

driftskostnader som var för sig är

betryggande.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer skall

meddela närmare föreskrifter om

beräkning av livförsäkringsavsätt-

ningar. Föreskrifterna skall ange

maximiräntesats och vilka försäk-

ringar som, med hänsyn till sin

beskaffenhet, inte skall omfattas

av en sådan föreskrift.

3 §

För livförsäkringar skall, om det

inte med hänsyn till försäkringar-

nas särskilda natur finns anled-

ning till undantag, grunder upp-

rättas för

1. beräkning av försäkringspre-

mier,

2. beräkning av premiereserv,

3. försäkringstagarnas rätt till

återköp och fribrev,

4. belåning av försäkringsbrev

hos bolaget,

5. verkan av underlåtenhet att

betala premie,

6. försäkringstagarens rätt när

försäkringen i andra fall än som

avses i 3 eller 5 upphör i förtid

eller bolaget i övrigt inte har an-

svar för försäkringsfallet,

7. återbäring till försäkrings-

tagarna,

8. skyldighet att teckna återför-

säkring och

9. förräntning av försäkrings-

belopp som förfallit till betalning.

Om andra skadeförsäkringar än

sådana beträffande vilka bestäm-

melserna om livförsäkring tillämp-

as med stöd av 1 kap. 5 § skall

meddelas för längre tid än tio år,

skall grunder upprättas för berä-

kning av premiereserv för försäk-

ringarna liksom för bestämmande

av försäkringstagarnas rätt när

försäkringen upphör i förtid eller

bolaget i övrigt inte har ansvar för

försäkringsfallet.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta, som enligt 1 kap. 5 § tillhör

annan försäkring än livförsäkring,

skall grunder upprättas för beräk-

ning av premiereserv och rätt till

återköp.

Om grunder för livförsäkring

finns ytterligare bestämmelser i

7 kap. 2-8 §§ och 12 kap. 8 §

andra stycket vilka i tillämpliga

delar även gäller för premie-

reservgrunder enligt tredje stycket.

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta och följa försäk-

ringstekniska riktlinjer. Sådana

riktlinjer skall innehålla princip-

erna för

1. hur premier bestäms,

2. beräkning av försäkringstek-

niska avsättningar,

3. återköp och belåning av för-

säkringar,

4. fördelning av återbäring till

försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade,

5. avgivande och mottagande av

återförsäkring, samt

6. hur soliditeten skall tillgodo-

ses.

De försäkringstekniska riktlin-

jerna skall kompletteras med ett

försäkringstekniskt beräknings-

underlag. Underlaget skall inne-

hålla de antaganden som behövs

för att beräkna

1. premier, försäkringstekniska

avsättningar, tekniska återköps-

värden och belåningsvärden,

2. gränserna för skyldigheten att

teckna återförsäkring och

begränsningarna för mottagen

återförsäkring,

3. fördelningen av återbäring,

samt

4. soliditetsreserver.

Om det med hänsyn till försäk-

ringarnas beskaffenhet eller av

annat särskilt skäl saknas anled-

ning att upprätta ett sådant beräk-

ningsunderlag får bolaget helt

eller delvis avstå från att upprätta

det.

4 §

De grunder som anges i 3 §

skall avse att trygga bolagets för-

måga att fullgöra sina förpliktelser

enligt ingångna försäkringsavtal

och att meddela försäkringar till

en kostnad som är skälig med hän-

syn till försäkringens art.

Om grunderna inte längre fyller

det avsedda ändamålet skall sty-

relsen och verkställande direk-

tören genast se till att grunderna

ändras.

Premier för livförsäkringar och

skadeförsäkringar som meddelas

för längre tid än tio år skall be-

stämmas på grundval av sådana

antaganden som avses i 2 § fjärde

stycket, om inte en avvikelse är

försvarlig med hänsyn till bolagets

ekonomiska situation.

8 §

Grunderna för återbäring till

försäkringstagarna skall innehålla

regler för beräkning och fördel-

ning av återbäring samt använd-

ning av återbäringsfonden.

Utfästelse om återbäring får

inte göras på annat sätt än som

följer av reglerna om tilldelning

av återbäring.

Ett försäkringsbolag får inte fö-

respegla framtida återbäring som

saknar grund i försäkringsavtalet.

8 a §

Senast när grunder för livför-

säkring enligt 3 § första stycket, 5,

6 eller 8 § börjar användas, skall

de tillställas Finansinspektionen.

Till grunderna skall fogas en

redogörelse för de konsekvenser

grunderna får för försäkringstag-

arna och försäkringsbolaget. Re-

geringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela närmare före-

skrifter om vad redogörelsen skall

innehålla.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller också vid

ändring av grunder.

Senast när försäkringstekniska

riktlinjer för livförsäkring börjar

användas, skall de ges in till

Finansinspektionen.

Till riktlinjerna skall fogas en

redogörelse för de konsekvenser

som riktlinjerna får för försäk-

ringsbolaget samt för försäk-

ringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade på grund av

försäkringarna. Regeringen eller

den myndighet som regeringen be-

stämmer får meddela närmare fö-

reskrifter om vad redogörelsen

skall innehålla.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller också vid

ändring av försäkringstekniska

riktlinjer.

9 §

Ett försäkringsbolag som driver

direkt försäkringsrörelse skall ha

tillgångar till ett belopp som mot-

svarar försäkringstekniska avsätt-

ningar för egen räkning, med

tillägg av värdet av reservdeposi-

tion som en återförsäkringsgivare

har ställt hos bolaget, placerade i

enlighet med 9 a 10 e §§ (skuld-

täckning).

Ett försäkringsbolag som driver

direkt försäkringsrörelse skall ha

tillgångar till ett belopp som mot-

svarar försäkringstekniska avsätt-

ningar för egen räkning, med

tillägg av värdet av reservdeposi-

tion som en återförsäkringsgivare

har ställt hos bolaget, placerade i

enlighet med 9 a 10 e, 13 och

29 §§ (skuldtäckning).

Om ett annat försäkringsbolag än som avses i första stycket driver så-

dan återförsäkringsrörelse som avses i 11 a § första stycket 3 skall bola-

get ha tillgångar till ett belopp som behövs för att säkerställa försäk-

ringstagarnas förmånsrätt enligt 4 a § förmånsrättslagen (1970:979). För

sådana tillgångar gäller 9 a 10 g §§ i tillämpliga delar (särskild skuld-

täckning).

Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning avses de för-

säkringstekniska avsättningarna inklusive mottagen återförsäkring och

med avdrag för avgiven återförsäkring.

Om avgiven återförsäkring inte bidrar till att minska bolagets riskta-

gande, får Finansinspektionen för visst fall bestämma att avdrag inte får

göras för sådan återförsäkring.

Ett försäkringsbolag skall till

Finansinspektionen lämna uppgift

om de försäkringstekniska avsätt-

ningarnas storlek, hur dessa har

beräknats samt avgiven återför-

säkring och dess storlek. Rege-

ringen eller, efter regeringens be-

myndigande, Finansinspektionen

skall meddela närmare föreskrifter

om uppgiftsskyldigheten.

10 §

För skuldtäckning som avses i 9 § får, med de begränsningar som an-

ges i andra sjätte styckena och 10 a 10 d §§, följande tillgångar använ-

das:

1. Obligationer eller andra skuldförbindelser som svenska staten, en

svensk kommun eller därmed jämförlig samfällighet svarar för.

2. Obligationer eller andra skuldförbindelser som Europeiska gemen-

skaperna eller utländska stater eller centralbanker svarar för.

3. Obligationer eller andra skuldförbindelser som utländsk kommun

eller därmed jämförlig utländsk samfällighet med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd svarar för.

4. Obligationer eller andra skuldförbindelser som internationella orga-

nisationer svarar för.

5. Fordringar på premie eller andra fordringar på försäkringstagare

som har samband med försäkringsavtal, om rättssubjekt som anges i 1 4

svarar för fordran. Ett försäkringsbolag som ingår i en koncern och vars

verksamhet uteslutande består i att försäkra risker inom koncernen, får

för skuldtäckning även använda fordringar som bolag inom koncernen

svarar för. Om en fordran enligt denna punkt varit förfallen till betalning

längre tid än tre månader, får den dock inte användas för skuldtäckning.

5 a. Fordringar på premier för skadeförsäkring får, när flera premie-

perioder avtalats och fordringarna avser premier som inte förfallit till

betalning för andra perioder än den första, användas för skuldtäckning

upp till det belopp som svarar mot avsättningen för försäkringsåtagandet,

om avsikten är att åtagandet skall sägas upp vid dröjsmål med betal-

ningen.

6. Skuldförbindelser med säkerhet i bolagets livförsäkringsbrev, inom

återköpsvärdet.

7. Medel på konto i svensk eller utländsk bank.

8. Obligationer och andra skuld-

förbindelser som Allmänna pen-

sionsfonden, ett kreditinstitut eller

ett värdepappersbolag med till-

stånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar för.

Med kreditinstitut avses bank,

kreditmarknadsföretag, Svenska

skeppshypotekskassan, Konunga-

riket Sveriges stadshypotekskassa

och Sveriges allmänna hypoteks-

bank.

8. Obligationer och andra skuld-

förbindelser som ett kreditinstitut

eller ett värdepappersbolag med

tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar för.

Med kreditinstitut avses bank,

kreditmarknadsföretag, Svenska

skeppshypotekskassan, Konunga-

riket Sveriges stadshypotekskassa

och Sveriges allmänna hypoteks-

bank.

9. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett utländskt kredit-

institut svarar för.

10. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett publikt aktiebo-

lag eller ett motsvarande utländskt bolag svarar för.

11. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag, ett publikt bankaktiebolag, ett pub-

likt försäkringsaktiebolag eller ett motsvarande utländskt bolag, med

undantag av bolag som avses i 12.

12. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag eller ett motsvarande utländskt

bolag, under förutsättning att bolaget har till uppgift att äga sådana till-

gångar som anges i 13.

13. Fastigheter, tomträtter och byggnader samt andelar i sådan egen-

dom.

14. Skuldförbindelser som

fysiska personer och andra subjekt

än de som anges i 1 4 och 8 10

svarar för och som panträtt i fas-

tighet eller tomträtt lämnats som

säkerhet för. Panträtten skall ligga

inom en viss andel av fastighetens

eller tomträttens värde. Rege-

ringen eller, efter regeringens be-

myndigande, Finansinspektionen

skall meddela föreskrifter om an-

delens storlek och om värdering av

fastigheter och tomträtter för

tillämpningen av bestämmelserna i

denna punkt.

14. Skuldförbindelser som fy-

siska personer och andra subjekt

än de som anges i 1 4 och 8 10

svarar för och som panträtt i fas-

tighet eller tomträtt lämnats som

säkerhet för. Panträtten skall ligga

inom en viss andel av fastighetens

eller tomträttens värde. Rege-

ringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer skall med-

dela föreskrifter om andelens stor-

lek och om värdering av fastig-

heter och tomträtter för tillämp-

ningen av bestämmelserna i denna

punkt.

15. Skuldförbindelser som fysiska personer och andra subjekt än de

som anges i 1 4 och 8 10 svarar för och som annan betryggande

säkerhet än panträtt i fastighet eller tomträtt lämnats som säkerhet för.

16. Kassa.

17. Andelar i värdepappersfon-

der och placeringar i utländska

fondföretag som är underkastade

lagstiftning eller annan offentlig

reglering som väsentligen stäm-

mer överens med den som gäller

för värdepappersfonder här i lan-

det, om de förvaltade tillgångarna

huvudsakligen består av tillgångar

som får användas för skuldtäck-

ning.

17. Andelar i fonder vilka för-

valtas av fondförvaltare som har

rätt att utöva fondverksamhet en-

ligt lagen (1990:1114) om värde-

pappersfonder, om de förvaltade

tillgångarna huvudsakligen består

av tillgångar som får användas för

skuldtäckning.

18. Beslutad överskjutande skatt.

19. Återförsäkringsgivares fordran hos det avgivande försäkringsbola-

get (återförsäkringstagaren) som grundas på att återförsäkringstagaren

har hållit kvar tillgångar som motsvarar en avgiven återförsäkring.

Andra fondpapper än som avses i 10 a § första stycket 1, får endast an-

vändas för skuldtäckning om de är kortfristigt realiserbara eller är före-

mål för handel på en reglerad marknad som är öppen för allmänheten.

Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som har

getts ut av ett privat aktiebolag får användas för skuldtäckning under för-

utsättning att bolaget är ett dotterbolag som anges i 10 a § första stycket

1.

Utländska tillgångar som avses i

första stycket 2 4, 7, 9 12 och 17

får användas för skuldtäckning i

den mån det följer av föreskrifter

som regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen meddelat

Utländska tillgångar som avses i

första stycket 2 4, 7 och 9 12 får

användas för skuldtäckning i den

mån det följer av föreskrifter som

meddelats av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämt

1. såvitt angår första stycket 2, om vilka utländska stater och utländska

centralbanker som avses,

2. såvitt angår första stycket 4, om vilka internationella organisationer

som avses, samt

3. såvitt angår första stycket 3,

7, 9 12 och 17, om vilka stater de

rättssubjekt som avses skall vara

belägna eller ha sitt säte i.

3. såvitt angår första stycket 3, 7

och 9 12, om vilka stater de rätts-

subjekt som avses skall vara be-

lägna eller ha sitt säte i.

Tillgångar får användas för skuldtäckning endast till den del de inte

belastas av panträtt eller annan säkerhetsrätt.

För att tillgångar enligt första stycket 13 skall få användas för skuld-

täckning skall byggnader som hör till fastigheter och tomträtter vara

brandförsäkrade. Detsamma gäller byggnader som hör till fastigheter och

tomträtter som utgör säkerhet för skuldförbindelser enligt första stycket

14.

Förlagsbevis och förlagsandelsbevis skall vid tillämpningen av be-

stämmelserna i 10 b och 10 c §§ jämställas med tillgångar som anges i

första stycket 11 och 12.

Finansinspektionen får, om det finns särskilda skäl, medge att även

andra slag av tillgångar än som anges i första stycket tillfälligt får använ-

das för skuldtäckning.

10 c §

Värdet av en enskild placering får motsvara högst följande andelar av

det belopp som skall skuldtäckas:

1. Fem procent om placeringen utgörs av en fastighet, tomträtt eller

byggnad, eller en grupp av sådan egendom, om egendomen eller

egendomarna är belägna på ett sådant sätt att de ur risksynpunkt utgör en

investering. Motsvarande skall gälla för andelar i sådan egendom.

2. Fem procent om placeringen utgörs av aktier och andra värdepapper

som kan jämställas med aktier eller obligationer eller skuldförbindelser

från samma emittent eller samma låntagare, om inte annat följer av 3.

3. Tio procent om placeringen utgörs av aktier och andra värdepapper

som kan jämställas med aktier eller obligationer eller skuldförbindelser

från samma emittent eller låntagare, om denne är sådant rättsubjekt som

anges i 10 § första stycket 8 eller 9. Det sammanlagda innehavet av

sådana tillgångar får uppgå till högst 40 procent av det belopp som skall

skuldtäckas. Andelen aktier eller andra värdepapper som kan jämställas

med aktier från samma emittent får dock inte överstiga fem procent av

det belopp som skall skuldtäckas.

4. Tio procent om placeringen utgörs av andelar i värdepappersfonder

som förvaltas av samma fondbolag eller fondföretag, om inte annat

medges av Finansinspektionen.

Begränsningarna i första stycket 2 och 3 skall tillämpas på

motsvarande sätt för grupper av emittenter eller låntagare med inbördes

anknytning. Med en sådan grupp avses två eller flera fysiska eller

juridiska personer som utgör en helhet från risksynpunkt därför att någon

av dem har, direkt eller indirekt, ägarinflytande över en eller flera av de

övriga i gruppen, eller de utan att stå i sådant förhållande har sådan

inbördes anknytning att någon eller samtliga av de övriga kan råka i

betalningssvårigheter om en av dem drabbas av finansiella problem.

Begränsningarna i första stycket 2 och 3 gäller inte sådana i 10 § första

stycket 1 5 angivna tillgångar som får användas för skuldtäckning.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finansin-

spektionen får inom de ramar som

anges i första stycket meddela

ytterligare föreskrifter om lämplig

riskspridning.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

inom de ramar som anges i första

stycket meddela ytterligare före-

skrifter om lämplig riskspridning.

Finansinspektionen får, om det finns särskilda skäl, medge tillfälliga

avvikelser från de begränsningar som anges i första stycket.

10 d §

De tillgångar som används för skuldtäckning skall, i fråga om skade-

försäkring, finnas inom EES om risken är belägen inom EES och, i fråga

om livförsäkring, finnas inom EES om försäkringsbolagets verksamhet

utövas inom EES. För risker och verksamhet utanför EES skall de till-

gångar som används för skuldtäckning finnas i Sverige.

Finansinspektionen får medge

undantag från första stycket.

Utan hinder av första stycket får

tillgångar finnas utanför EES

eller, i fall som avses i första

stycket andra meningen, inom

EES, om det inte kan antas

försämra förmånsrätten enligt

4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) och lokaliseringen

även i övrigt är betryggande.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

lokalisering av tillgångar enligt

andra stycket.

10 e §

De tillgångar som används för skuldtäckning skall placeras så att

risken för valutakursförluster begränsas.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om högsta tillåtna

valutakursrisk.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer skall

meddela föreskrifter om högsta

tillåtna valutakursrisk.

10 f §

Fordringar på annan än försäkringstagare skall beaktas endast till den

del de överstiger belopp som gäldenären har att fordra av bolaget.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall värderas enligt

tredje sjätte styckena. Vid värderingen skall avdrag göras för skulder

som hänför sig till förvärvet av tillgången.

Tillgångar som hänförs till posterna C.II.2 och 4, C.III samt C.IV i

uppställningsformen för balansräkningen i bilaga 1 till lagen (1995:1560)

om årsredovisning i försäkringsföretag skall värderas till verkligt värde.

Obligationer eller andra skuldförbindelser som är avsedda att säkerställa

försäkringsåtaganden genom att innehas till förfall eller konvertering får

dock värderas med utgångspunkt i anskaffningsvärdet om de vid

tidpunkten för förfall eller konvertering kan inlösas eller avyttras till ett

värde som är tillfredsställande med hänsyn till de försäkringsåtaganden

som säkerställs. Om en obligation eller annan skuldförbindelse värderas

med utgångspunkt i anskaffningsvärdet skall den värderingsmetoden

tillämpas till förfallo- eller konverteringstidpunkten. En obligation eller

skuldförbindelse som värderas med utgångspunkt i anskaffningsvärdet

får inte avyttras före förfallo- eller konverteringstidpunkten. Om det

finns synnerliga skäl får Finansinspektionen medge undantag från

förbudet att avyttra.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om vilket värde som

tillgångar som anges i 10 § första

stycket 13 högst får tas upp till.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer skall

meddela föreskrifter om vilket

värde som tillgångar som anges i

10 § första stycket 13 högst får tas

upp till.

Tillgångar som inte omfattas av tredje och fjärde styckena skall

värderas enligt 4 kap. lagen (1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag.

För sådana aktier i dotterbolag, som med stöd av 10 a § första stycket 1

används för skuldtäckning, får inte högre värde fastställas än det värde

som skulle ha fastställts för tillgångarna sammanlagt, efter avdrag för

bolagets skulder, om de ägts direkt av försäkringsbolaget. Om

försäkringsbolaget inte äger samtliga aktier i dotterbolaget, beaktas

endast så stor del av tillgångarnas värde som svarar mot aktieinnehavet.

10 g §

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta riktlinjer för pla-

cering av medel som används för

skuldtäckning.

Livförsäkringstagare och den

som avser att teckna en livförsäk-

ring i bolaget skall informeras om

det huvudsakliga innehållet i rikt-

linjerna, om det inte med hänsyn

till försäkringens särskilda beskaf-

fenhet saknas anledning till sådan

information. Regeringen eller, ef-

ter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om skyldigheten att

lämna information och om vilka

försäkringar som inte skall omfat-

tas av informationsskyldigheten.

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta och följa place-

ringsriktlinjer. Sådana riktlinjer

skall innehålla principerna för

placering av de tillgångar som an-

vänds för skuldtäckning.

Livförsäkringstagare och de som

erbjuds att teckna en livförsäkring

i bolaget skall informeras om det

huvudsakliga innehållet i riktlin-

jerna, om det inte med hänsyn till

försäkringens särskilda beskaffen-

het eller av annat särskilt skäl

saknas anledning till sådan infor-

mation. Regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

skall meddela föreskrifter om

skyldigheten att lämna information

och om vilka försäkringar som inte

skall omfattas av informations-

skyldigheten.

11 a §

Försäkringstagarnas förmåns-

rätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med fordran som

grundas på avtal om

Förmånsrätt enligt 4 a § för-

månsrättslagen (1970:979) följer

med fordran som grundas på avtal

om

1. livförsäkring och skadeförsäkring för vilken bestämmelserna om liv-

försäkring tillämpas med stöd av 1 kap. 5 §,

2. annan skadeförsäkring som meddelats för längre tid än tio år, eller

3. återförsäkring avseende sådan försäkring som sägs i 1 och 2.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 11 § när bolaget försätts i konkurs eller utmätning äger rum.

Fordran enligt 1 eller 2 har företräde framför fordran enligt 3.

13 §

Bestämmelserna i 9 a, 10, 10 b,

10 c, 10 d och 10 e §§ gäller inte

för tillgångar som svarar mot av-

sättningar för villkorad återbäring

och för fondförsäkringsåtaganden

där försäkringstagaren bär place-

ringsrisken. Sådana tillgångar

skall placeras på ett sätt som är

lämpligt med hänsyn till åtagan-

dets karaktär.

16 §

Styrelsen och verkställande

direktören skall övervaka att an-

skaffning av ansökningar om för-

säkring hos bolaget sker på ett sätt

som överensstämmer med god för-

säkringssed.

På begäran av den som biträtt ett

försäkringsbolag i dess verksamhet

enligt första stycket skall

Finansinspektionen utfärda intyg

över verksamhetens omfattning

och innehåll, om sådant intyg

krävs för att få driva liknande

verksamhet i annat EES-land.

Bolaget och den som begärt intyg

skall lämna inspektionen de upp-

lysningar som behövs för att

inspektionen skall kunna fullgöra

denna skyldighet.

På begäran av den som i

egenskap av försäkringsombud

eller på liknande sätt biträtt ett

försäkringsbolag skall Finans-

inspektionen utfärda intyg över

verksamhetens omfattning och

innehåll, om sådant intyg krävs för

att få driva liknande verksamhet i

annat EES-land. Bolaget och den

som begärt intyg skall lämna

inspektionen de upplysningar som

behövs för att inspektionen skall

kunna fullgöra denna skyldighet.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

17 a §

Ett försäkringsbolag får enligt de förutsättningar som anges i denna

paragraf förvärva aktier eller andelar i företag som driver någon form av

finansiell verksamhet.

För förvärv av aktier eller andelar som, tillsammans med försäkrings-

bolagets övriga aktier eller andelar i samma företag, motsvarar ett röste-

tal som överstiger fem procent av röstetalet för samtliga aktier eller

andelar i företaget krävs tillstånd. Frågor om sådant tillstånd prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av

särskild vikt prövas dock av regeringen. Om försäkringsbolaget ingår i en

koncern, skall första meningen tillämpas på koncernens samlade innehav.

Vid beräkningen av koncernens innehav skall dock, intill ett innehav

motsvarande fem procent av röstetalet för samtliga aktier eller andelar,

bortses från aktier och andelar som innehas av företag i koncernen som

driver någon form av finansiell verksamhet eller av dotterföretag till så-

dana företag.

Tillstånd enligt andra stycket får ges endast om värdet av de förvär-

vade aktierna eller andelarna tillsammans med det bokförda värdet av

försäkringsbolagets sammanlagda innehav av aktier och andelar som

kräver tillstånd enligt andra stycket samt av vad som skjutits till som

aktiekapital eller i annan form i ett annat försäkringsbolag inte över-

stiger summan av

A. för livförsäkringsbolag

1. eget kapital och garantikapital

samt

2. fyra procent av

-försäkringstekniska avsätt-

ningar,

-återbäringsmedel och

-femtio procent av övervärden i

tillgångar,

A. för livförsäkringsbolag

1. aktiekapital, överkursfond

och garantikapital samt

2. fyra procent av

-försäkringstekniska avsätt-

ningar,

-annat eget kapital än det som

avses i 1 och

-femtio procent av övervärden i

tillgångar,

B. för skadeförsäkringsbolag

1. eget kapital, garantikapital, regleringsfond för trafikförsäkring och

utjämningsfond,

2. sjuttio procent av

-skatteutjämningsreserv och

-återstående del av uppskovsbeloppet enligt lagen (1990:655) om åter-

föring av obeskattade reserver och

-periodiseringsfond samt

3. fyra procent av

-försäkringstekniska avsättningar,

-säkerhetsreserv och

-femtio procent av övervärden i tillgångar.

Beräkningen av aktiernas eller

andelarnas värde enligt tredje

stycket skall ske enligt 4 kap. la-

gen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag. Bestäm-

melserna i 4 kap. 5 § nämnda lag

om värdering till verkligt värde

skall dock inte tillämpas. Eget ka-

pital och återbäringsmedel skall i

förekommande fall minskas med

fond för orealiserade vinster.

Beräkningen av aktiernas eller

andelarnas värde enligt tredje

stycket skall ske enligt 4 kap.

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag. Be-

stämmelserna i 4 kap. 5 § nämnda

lag om värdering till verkligt värde

skall dock inte tillämpas. Eget

kapital skall i förekommande fall

minskas med fond för orealiserade

vinster.

För tillstånd krävs att förvärvet ingår som ett led i organisationen av

verksamheten.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 b §

Optioner och terminskontrakt

eller andra liknande finansiella

instrument får användas för att

sänka den finansiella risken i ett

försäkringsbolag. Sådana instru-

ment får dessutom användas för

att effektivisera förvaltningen av

bolagets tillgångar om detta kan

ske utan att bolagets finansiella

risker överstiger en risknivå som

är förenlig med kraven på en sund

försäkringsverksamhet.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

tillämpningen av bestämmelserna i

första stycket.

Optioner och terminskontrakt

eller andra liknande finansiella

instrument får användas för att

sänka den finansiella risken i ett

försäkringsbolag och för att effek-

tivisera förvaltningen av bolagets

tillgångar.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillämp-

ningen av bestämmelserna i första

stycket.

19 §

Ett försäkringsbrev skall innehålla uppgifter både om de allmänna för-

säkringsvillkoren och om de särskilda villkoren för den försäkring som

avses i brevet.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen meddelar närmare

föreskrifter om vilken information

som ett försäkringsbolag skall

lämna till försäkringstagarna och

till den som avser att teckna en

försäkring i bolaget.

22 §

Kapitalbasen för livförsäkringsrörelse får omfatta följande poster:

1. inbetalat aktiekapital eller inbetalat garantikapital,

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital, om

minst tjugofem procent av kapita-

let inbetalats, samt

3. övrigt eget kapital och åter-

bäringsmedel med avdrag för fond

för orealiserade vinster samt obe-

skattade reserver.

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital,

3. övrigt eget kapital, med av-

drag för fond för orealiserade

vinster, samt

4. obeskattade reserver.

Finansinspektionen får, i den mån 26 § tredje stycket inte hindrar det,

medge att också andra poster än som sägs i första stycket får ingå i kapi-

talbasen.

23 §

Solvensmarginalen enligt 1 kap. 8 a § andra stycket skall för livförsäk-

ringsrörelse bestämmas på det sätt som anges i denna paragraf.

Solvensmarginalen för livförsäkring som avses i 2 kap. 3 b § första

stycket klasserna 1 a och 2 utgör summan av följande belopp:

1. fyra procent av premiereser-

ven utan avdrag för avgiven åter-

försäkring (bruttopremiereserv)

multiplicerat med en faktor som

motsvarar förhållandet för det

föregående räkenskapsåret mellan

premiereserven efter avdrag för

avgiven återförsäkring och brutto-

premiereserven; faktorn får dock

inte understiga 0,85, samt

2. tre tiondels procent av samt-

liga positiva risksummor multipli-

cerat med en faktor som motsvarar

förhållandet för det föregående

räkenskapsåret mellan de positiva

risksummorna efter avdrag för av-

given återförsäkring och de posi-

tiva risksummorna utan sådant av-

drag; faktorn får dock inte under-

stiga 0,5.

1. fyra procent av den del av

försäkringstekniska avsättningar

enligt 1 §, som svarar mot åtagan-

den med en finansiell eller försäk-

ringsteknisk risk för försäkrings-

bolaget, utan avdrag för avgiven

återförsäkring (bruttoavsättning)

multiplicerat med en faktor som

motsvarar förhållandet för det

föregående räkenskapsåret mellan

sådana försäkringstekniska av-

sättningar efter avdrag för avgiven

återförsäkring och bruttoavsätt-

ningen; faktorn får dock inte

understiga 0,85,

2. en procent av försäkringstek-

niska avsättningar i övrigt beräk-

nade på det sätt som anges i 1, om

a) försäkringstiden överstiger

fem år och det belopp som skall

täcka driftskostnaderna är bestämt

för längre tid än fem år, eller

b) avsättningarna är förenade

med en rörelserisk för bolaget som

inte är oväsentlig, samt

3. tre tiondels procent av samt-

liga positiva risksummor multipli-

cerat med en faktor som motsvarar

förhållandet för det föregående

räkenskapsåret mellan de positiva

risksummorna efter avdrag för av-

given återförsäkring och de posi-

tiva risksummorna utan sådant av-

drag; faktorn får dock inte under-

stiga 0,5.

För försäkringar enbart för

dödsfall skall vid tillämpning av

andra stycket 2 i stället för tre

tiondels procent gälla en tiondels

procent om försäkringstiden är

högst tre år och femton hundradels

procent om försäkringstiden är

längre än tre år men högst fem år

För försäkringar enbart för

dödsfall skall vid tillämpning av

andra stycket 3 i stället för tre

tiondels procent gälla en tiondels

procent om försäkringstiden är

högst tre år och femton hundradels

procent om försäkringstiden är

längre än tre år men högst fem år.

Solvensmarginalen för sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses

i 2 kap. 3 b § första stycket klass 3

beräknas på det sätt som anges i

andra stycket 1.

Solvensmarginalen för sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses

i 2 kap. 3 b § första stycket klass 4

beräknas på det sätt som anges i

andra stycket 1.

Solvensmarginalen för försäkringar enligt 2 kap. 3 b § första stycket

klass 1 b (tilläggsförsäkring) beräknas på grundval av premieindex enligt

vad som föreskrivs i 25 §.

24 §

Kapitalbasen för skadeförsäkringsrörelse får omfatta följande poster:

1. inbetalat aktiekapital eller inbetalat garantikapital,

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital, om

minst tjugofem procent av kapita-

let inbetalats,

3. övrigt bundet eget kapital

med avdrag för fond för oreali-

serade vinster, fritt eget kapital,

obeskattade reserver, samt

4. ett belopp som motsvarar

fordran på uttaxering enligt

13 kap. 1 §; beloppet får dock inte

överstiga vare sig hälften av skill-

naden mellan den högst tillåtna ut-

taxeringen och vad som faktiskt

har uttaxerats eller halva kapital-

basen.

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital,

3. övrigt eget kapital, med av-

drag för fond för orealiserade

vinster,

 4. obeskattade reserver, samt

5. ett belopp som motsvarar vad

som kan uttaxeras från delägare

under ett räkenskapsår enligt

bestämmelser i bolagsordningen;

beloppet får dock inte överstiga

vare sig hälften av skillnaden

mellan den högst tillåtna

uttaxeringen och vad som faktiskt

har uttaxerats för räkenskapsåret

eller halva kapitalbasen.

Finansinspektionen får medge att också andra poster än som sägs i

första stycket får ingå i kapitalbasen.

25 §

Solvensmarginalen enligt 1 kap. 8 a § andra stycket skall för

skadeförsäkringsrörelse bestämmas med utgångspunkt i premieindex

eller skadeindex.

Premieindex grundas på ett

belopp som uppgår till under det

föregående räkenskapsåret för-

fallna premier brutto för direkt

försäkring och mottagen åter-

försäkring med avdrag för dels

däri ingående skatter och avgifter,

dels premier för under samma tid

annullerade försäkringsavtal.

Premieindex utgörs av arton

procent av detta belopp till den del

beloppet motsvarar högst tio

miljoner ecu och sexton procent av

återstoden.

Premieindex grundas på ett

belopp som uppgår till under det

föregående räkenskapsåret för-

fallna premier brutto för direkt

försäkring och mottagen åter-

försäkring med avdrag för dels

däri ingående skatter och avgifter,

dels premier för under samma tid

annullerade försäkringsavtal.

Premieindex utgörs av arton

procent av detta belopp till den del

beloppet motsvarar högst tio

miljoner euro och sexton procent

av återstoden.

Skadeindex grundas på ett belopp bestående av

1. genomsnittet av utbetalda ersättningar brutto eller kostnader för

utförd assistans i direkt försäkring och mottagen återförsäkring för vart

och ett av de tre föregående räkenskapsåren med avdrag för erhållna

regressbelopp under samma tid, samt

2. en tredjedel av avsättningen för oreglerade skador brutto i direkt

försäkring och mottagen återförsäkring vid det föregående

räkenskapsårets utgång minskad med en tredjedel av avsättningen för

oreglerade skador brutto i direkt försäkring och mottagen återförsäkring

vid början av den treårsperiod som slutade med det föregående

räkenskapsårets utgång.

Skadeindex utgörs av tjugosex

procent av detta belopp till den del

beloppet motsvarar högst sju

miljoner ecu och tjugotre procent

av återstoden.

Skadeindex utgörs av tjugosex

procent av detta belopp till den del

beloppet motsvarar högst sju

miljoner euro och tjugotre procent

av återstoden.

Om försäkringsrörelsen huvudsakligen omfattar kreditförsäkring eller

försäkring som omfattar risker till följd av storm, hagel eller frost, skall

dock beräkningen enligt tredje stycket beräknas på grundval av de sju

föregående räkenskapsåren.

Solvensmarginalen utgör det högsta av premieindex eller skadeindex,

multiplicerat med en kvot som för det föregående räkenskapsåret

motsvarar förhållandet mellan, å ena sidan, summan av utbetalda

ersättningar och förändringen i avsättningen för oreglerade skador efter

avdrag för återförsäkrares andel samt, å andra sidan, summan av

utbetalda ersättningar och förändringen i avsättningen för oreglerade

skador utan avdrag för återförsäkrares andel. Kvoten får dock inte

understiga 0,5.

Om försäkringsbolagets verksamhet inte har pågått så länge som

förutsätts enligt bestämmelserna om skadeindex i tredje och femte

styckena, skall solvensmarginalen beräknas med utgångspunkt i

premieindex.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen får meddela

föreskrifter om beräkning av

kostnader för utförd assistans och

om annan beräkning av

solvensmarginalen för sjukränta.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om beräkning

av kostnader för utförd assistans

och om annan beräkning av

solvensmarginalen för sjukränta.

26 §

För livförsäkringsrörelse gäller följande.

Garantibeloppet enligt 1 kap.

8 a § andra stycket skall uppgå till

ett belopp som motsvarar 800 000

ecu.

Garantibeloppet enligt 1 kap.

8 a § andra stycket skall uppgå till

ett belopp som motsvarar 800 000

euro.

Kapitalbasen skall intill en

sjättedel av solvensmarginalen

motsvaras av poster som anges i

22 § första stycket 1 3. Detsamma

gäller garantibeloppet, om det är

större än en sjättedel av solvens-

marginalen.

Kapitalbasen skall intill en

sjättedel av solvensmarginalen

motsvaras av poster som anges i

22 § första stycket 1 4. Detsamma

gäller garantibeloppet, om det är

större än en sjättedel av solvens-

marginalen.

27 §

För skadeförsäkringsrörelse utgör garantibeloppet enligt 1 kap. 8 a §

andra stycket ett belopp motsvarande

a) 1 400 000 ecu, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket klass 14

och för vart och ett av de tre

senaste räkenskapsåren den

sammanlagda premieinkomsten av

sådan försäkring överstiger ett

belopp motsvarande 2 500 000 ecu

eller fyra procent av bolagets

totala premieinkomst,

a) 1 400 000 euro, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket klass 14

och för vart och ett av de tre

senaste räkenskapsåren den

sammanlagda premieinkomsten av

sådan försäkring överstiger ett

belopp motsvarande 2 500 000

euro eller fyra procent av bolagets

totala premieinkomst,

b) 400 000 ecu, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 10 13 och 15 samt klass

14 i annat fall än som avses i a,

c) 300 000 ecu, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 1 8, 16 och 18, samt

d) 200 000 ecu, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 9 och 17.

b) 400 000 euro, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 10 13 och 15 samt klass

14 i annat fall än som avses i a,

c) 300 000 euro, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 1 8, 16 och 18, samt

d) 200 000 euro, om rörelsen

omfattar försäkring som avses i

2 kap. 3 a § första stycket

klasserna 9 och 17.

Om rörelsen omfattar flera försäkringsklasser skall endast den klass

beaktas som kräver det högsta beloppet.

När ett försäkringsbolag till

följd av bestämmelserna i första

stycket a är skyldigt att höja

kapitalbasen skall det ske upp till

ett belopp som motsvarar minst

1 000 000 ecu inom tre år, minst

1 200 000 ecu inom fem år och

1 400 000 ecu inom sju år.

När ett försäkringsbolag till

följd av bestämmelserna i första

stycket a är skyldigt att höja

kapitalbasen skall det ske upp till

ett belopp som motsvarar minst

1 000 000 euro inom tre år, minst

1 200 000 euro inom fem år och

1 400 000 euro inom sju år.

28 §

Om direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse drivs i

samma försäkringsbolag enligt

1 kap. 3 § andra och tredje

styckena skall följande gälla.

Om direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse drivs i

samma försäkringsbolag enligt

1 kap. 3 § andra och tredje

styckena, skall kapitalbasen för

livförsäkringsrörelsen respektive

skadeförsäkringsrörelsen

beräknas och redovisas separat.

Kapitalbasen för livförsäkrings-

rörelsen respektive skadeförsäk-

ringsrörelsen skall redovisas sepa-

rat. Om båda verksamhetsfor-

merna uppfyller kraven på kapi-

talbasens storlek enligt 23 och 25

27 §§ får dock poster hänförliga

till den ena kapitalbasen, till den

del den överstiger den föreskrivna

storleken, räknas in i den andra

kapitalbasen. Finansinspektionen

skall underrättas om ett sådant

förfarande.

29 §

Premier för fondförsäkringar

skall placeras i andelar i sådana

till försäkringen anknutna fonder

som försäkringstagaren från tid

till annan bestämmer. Försäk-

ringsbolaget får begränsa antalet

fonder i vilka premier får

placeras.

Utdelning och ersättning vid

inlösen av sådana andelar får

endast användas för förvärv av

nya andelar i anknutna fonder och

för utbetalning eller betalning av

kostnader enligt försäkringsavta-

let.

8 kap.

7 §

Styrelsen svarar för bolagets organisation och för förvaltningen av bo-

lagets angelägenheter. Verkställande direktören skall sköta den löpande

förvaltningen enligt de riktlinjer och anvisningar som styrelsen meddelar.

Verkställande direktören får dessutom utan styrelsens bemyndigande

vidta åtgärder som med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets

verksamhet är osedvanliga eller av stor betydelse, om styrelsens beslut

inte kan avvaktas utan väsentlig olägenhet för bolagets verksamhet. I

sådant fall skall styrelsen så snart som möjligt underrättas om åtgärden.

Styrelsen skall se till att organisationen i fråga om bokföringen och

medelsförvaltningen även innefattar en tillfredsställande kontroll. Verk-

ställande direktören skall sörja för att bolagets bokföring fullgörs i över-

ensstämmelse med lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsfö-

retag och andra författningar och att medelsförvaltningen sköts på ett

betryggande sätt.

Styrelsen skall fastställa sådana

riktlinjer som anges i 7 kap. 10 g §

och se till att de följs. Styrelsen

skall fortlöpande pröva om rikt-

linjerna behöver ändras.

Styrelsen ansvarar för att upp-

gifter enligt 7 kap. 9 § femte

stycket lämnas och att informa-

tionsskyldigheten enligt 7 kap.

10 g § andra stycket fullgörs.

8 §

Beslut om antagande och änd-

ring av grunder fattas av styrelsen.

Styrelsen skall fastställa

försäkringstekniska riktlinjer och

placeringsriktlinjer. Styrelsen

ansvarar för att riktlinjerna följs

och skall fortlöpande pröva om de

behöver ändras.

15 §

Styrelsen eller någon annan

ställföreträdare för bolaget får inte

företa rättshandlingar eller andra

åtgärder som är ägnade att bereda

otillbörliga fördelar åt aktieägare,

garanter eller andra till nackdel för

bolaget eller andra aktieägare eller

garanter.

Styrelsen eller någon annan

ställföreträdare för bolaget får inte

företa rättshandlingar eller andra

åtgärder som är ägnade att bereda

otillbörliga fördelar åt aktieägare,

delägare, garanter eller andra till

nackdel för bolaget eller andra

aktieägare, delägare eller garanter.

En ställföreträdare får inte följa en föreskrift av bolagsstämman eller

något annat bolagsorgan, om föreskriften inte gäller därför att den står i

strid med denna lag, lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings-

företag eller bolagsordningen.

18 §

I försäkringsbolag som medde-

lar livförsäkring skall de försäk-

ringstekniska utredningarna och

beräkningarna utföras under över-

inseende av en aktuarie.

Regeringen eller efter dess be-

myndigande Finansinspektionen

meddelar föreskrifter om villkoren

för behörighet att tjänstgöra som

aktuarie.

Inspektionen kan i särskilt fall

medge undantag från dessa villkor.

Styrelsen eller verkställande

direktören skall, när en aktuarie

antagits eller frånträtt sin befatt-

ning, genast anmäla detta för regi-

strering. Sådan anmälan kan också

göras av aktuarien.

I försäkringsbolag skall de för-

säkringstekniska utredningarna

och beräkningarna utföras under

överinseende av en eller flera

aktuarier. En aktuarie skall ha den

insikt och erfarenhet i dessa frå-

gor som fordras med hänsyn till

arten och omfattningen av bola-

gets verksamhet.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer skall

meddela föreskrifter om villkoren

för behörighet att tjänstgöra som

aktuarie. Den som meddelar så-

dana föreskrifter får medge

undantag från dessa villkor och

från kravet på aktuarie enligt

första stycket.

Styrelsen eller verkställande

direktören skall, när en aktuarie

utsetts eller frånträtt sin befattning,

genast anmäla detta för registre-

ring. Sådan anmälan kan också

göras av aktuarien.

Finansinspektionen skall, om det

behövs, förordna en eller flera

aktuarier som tillsammans med

bolagets aktuarie skall utföra de

uppgifter som avses i första stycket.

Inspektionen skall utfärda en in-

struktion för sådan aktuarie. Aktua-

rien har rätt att få arvode av för-

säkringsbolaget. Arvodets storlek

bestäms av inspektionen.

9 kap.

18 §

Om ett beslut att ändra bolags-

ordningen för ett ömsesidigt för-

säkringsbolag avser delägarnas an-

svarighet för bolagets

förbindelser, får beslutet börja

tillämpas först ett år efter

registreringen av ändringsbeslutet,

om inte samtliga delägare biträtt

det.

När registreringen har skett,

skall styrelsen och verkställande

direktören genast låta kungöra be-

slutet i Post- och Inrikes Tidningar

och den eller de ortstidningar som

styrelsen bestämmer. Dessutom

skall en underrättelse om beslutet

sändas till varje delägare vars

postadress är känd.

Den som är delägare i bolaget

när ändringsbeslutet fattas men

inte samtycker till beslutet har rätt

att inom ett år från beslutets regist-

rering häva försäkringsavtalet utan

att rätta sig efter den uppsägnings-

tid som i annat fall skulle ha iakt-

tagits. Om avtalet hävs har deläga-

ren rätt att få ut den på försäk-

ringen belöpande andelen i pre-

miereserven, beräknad för den

tidpunkt, då avtalet upphör att

gälla.

Om ett beslut att ändra bolags-

ordningen för ett ömsesidigt för-

säkringsbolag avser delägarnas an-

svarighet vid uttaxering enligt

1 kap. 7 § tredje stycket, får

beslutet tillämpas först ett år efter

registreringen av beslutet, om inte

samtliga delägare biträtt det.

När registreringen har skett,

skall beslutet utan dröjsmål

kungöras i Post- och Inrikes

Tidningar och den eller de

ortstidningar som styrelsen

bestämmer. Dessutom skall en

underrättelse om beslutet sändas

till varje delägare vars postadress

är känd.

Den som är delägare i bolaget

när ändringsbeslutet fattas men

inte samtycker till beslutet har rätt

att inom ett år från beslutets regist-

rering häva försäkringsavtalet utan

att rätta sig efter den uppsägnings-

tid som i annat fall skulle ha iakt-

tagits. Om avtalet hävs har deläga-

ren rätt att få ut den på försäk-

ringen belöpande andelen av ej

intjänade premier och återbäring.

Beräkningen av denna andel skall

göras för den tidpunkt då avtalet

upphör att gälla.

19 §

Bolagsstämman får inte fatta be-

slut, som är ägnade att ge otillbör-

liga fördelar åt aktieägare, garanter

eller andra till nackdel för bolaget,

andra aktieägare eller garanter.

Bolagsstämman får inte fatta be-

slut, som är ägnade att ge otillbör-

liga fördelar åt aktieägare, del-

ägare, garanter eller andra till

nackdel för bolaget, andra aktie-

ägare, delägare eller garanter.

20 §

Om ett bolagsstämmobeslut inte

har tillkommit i behörig ordning

eller i övrigt strider mot denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag, bolags-

ordningen eller grunderna, kan

talan mot försäkringsbolaget om

att beslutet skall upphävas eller

ändras föras av aktieägare, av del-

ägare eller röstberättigade som inte

är delägare eller av styrelsen, en

styrelseledamot eller verkställande

direktören. Mot ett försäkrings-

aktiebolag kan en sådan talan föras

även av den som styrelsen obe-

hörigen har vägrat att föra in som

aktieägare i aktieboken.

Om ett bolagsstämmobeslut inte

har tillkommit i behörig ordning

eller i övrigt strider mot denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag, bolags-

ordningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsrikt-

linjerna, kan talan mot försäk-

ringsbolaget om att beslutet skall

upphävas eller ändras föras av

aktieägare, av delägare eller röst-

berättigade som inte är delägare

eller av styrelsen, en styrelseleda-

mot eller verkställande direktören.

Mot ett försäkringsaktiebolag kan

en sådan talan föras även av den

som styrelsen obehörigen har väg-

rat att föra in som aktieägare i

aktieboken.

Talan skall väckas inom tre månader från dagen för beslutet. Om talan

inte väcks inom denna tid är rätten till talan förlorad.

Talan får väckas senare än vad som sägs i andra stycket när

1. beslutet är sådant att det inte lagligen kan fattas ens med samtycke

av alla aktieägare respektive av alla delägare eller röstberättigade som

inte är delägare,

2. samtycke till beslutet krävs av alla eller vissa aktieägare respektive

av alla eller vissa delägare eller röstberättigade som inte är delägare och

sådant samtycke inte har givits, eller

3. kallelse till stämman inte har skett eller de för bolaget gällande

bestämmelserna om kallelse har väsentligen eftersatts.

Dom, varigenom bolagsstämmans beslut upphävs eller ändras, gäller

även för aktieägare, delägare och röstberättigade som inte har instämt

talan. Rätten kan ändra bolagsstämmans beslut endast om det kan fast-

ställas vilket innehåll beslutet rätteligen borde ha haft. Är bolagsstäm-

mans beslut sådant att det skall anmälas för registrering enligt denna lag

och har det upphävts eller ändrats genom en dom som vunnit laga kraft

eller har det genom beslut under rättegången förordnats att bolagsstäm-

mans beslut inte får verkställas, skall rätten underrätta Finansinspektio-

nen för registrering.

10 kap.

1 §

Bolagsstämman skall välja

minst två revisorer. I bolagsord-

ningen kan dock bestämmas att en

eller flera av revisorerna, dock inte

alla, skall utses i annan ordning.

Finansinspektionen skall dess-

utom, enligt vad som föreskrivs i

2 §, utse en eller flera revisorer.

För de revisorer som är valda av

bolagsstämman gäller uppdraget

för den tid som anges i bolags-

ordningen. Om uppdraget inte

skall gälla tills vidare, skall upp-

dragstiden bestämmas så att upp-

draget upphör vid slutet av den

ordinarie bolagsstämma på vilken

revisorsval förrättas.

Bolagsstämman skall välja

minst en revisor. I bolagsord-

ningen kan bestämmas att en eller

flera av revisorerna, dock inte alla,

skall utses i annan ordning.

Finansinspektionen skall dess-

utom, enligt vad som föreskrivs i

2 §, utse en eller flera revisorer.

Särskilda bestämmelser om lek-

mannarevisorer finns i 11 kap.

För revisor som är vald av

bolagsstämman gäller uppdraget

för den tid som anges i bolags-

ordningen. Om uppdraget inte

skall gälla tills vidare, skall upp-

dragstiden bestämmas så att upp-

draget upphör vid slutet av den

ordinarie bolagsstämma på vilken

revisorsval förrättas.

Bolagsstämman kan utse en eller flera revisorssuppleanter. Bestäm-

melserna i denna lag om revisorer gäller i tillämpliga delar om supp-

leanter.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

3 §

Revisorer som inte är auktorise-

rade eller godkända skall vara

bosatta inom Europeiska ekono-

miska samarbetsområdet, om inte

något annat tillåts i särskilda fall.

Frågor om sådant tillstånd prövas

av Finansinspektionen. Ärenden

som är av principiell betydelse

eller av synnerlig vikt prövas dock

av regeringen. Vad som sagts nu

gäller dock inte, om även en auk-

toriserad eller godkänd revisor

deltar i revisionen. Den som är

underårig, i konkurs eller under-

kastad näringsförbud eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken får inte vara

revisor.

Endast den som är auktoriserad

eller godkänd revisor kan vara

revisor i ett försäkringsbolag.

Den som är i konkurs eller

underkastad näringsförbud eller

som har förvaltare enligt 11 kap.

7 § föräldrabalken får inte vara

revisor.

Revisorerna skall ha den insikt i och erfarenhet av redovisning och

ekonomiska förhållanden som med hänsyn till arten och omfånget av

bolagets verksamhet fordras för uppdragets fullgörande.

Till revisor kan även utses ett registrerat revisionsbolag. Bestämmelser

om vem som kan vara huvudansvarig för revisionen och om underrättel-

seskyldighet finns i 12 § lagen (1995:528) om revisorer. Bestämmelserna

i 5, 8 a och 13 §§ i detta kapitel tillämpas på den huvudansvarige.

Till revisor i dotterföretag bör, om det kan ske, utses minst en av

moderbolagets revisorer.

4 §

Minst en av de revisorer som

bolagsstämman utser skall vara

auktoriserad revisor eller godkänd

revisor, om

1. försäkringsbolagets verksam-

hetsområde omfattar hela riket,

eller

2. tillgångarnas bruttovärde

(balansomslutningen) enligt fast-

ställda balansräkningar för de två

senaste räkenskapsåren överstiger

ett gränsbelopp som motsvarar

100 gånger det basbelopp enligt

lagen (1962:381) om allmän för-

säkring som gällde under den sista

månaden av respektive räken-

skapsår.

Minst en av de revisorer som

bolagsstämman utser skall vara

auktoriserad revisor, om balans-

omslutningen enligt fastställda

balansräkningar för de två senaste

räkenskapsåren överstiger ett

gränsbelopp som motsvarar 1 000

gånger det angivna basbeloppet.

Minst en av bolagsstämman ut-

sedd revisor skall vara auktorise-

rad revisor, om tillgångarnas

bruttovärde (balansomslutningen)

enligt fastställda balansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger ett gränsbelopp som

motsvarar 1 000 gånger det bas-

belopp enligt lagen (1962:381) om

allmän försäkring som gällde

under den sista månaden av

respektive räkenskapsår.

I fråga om bolag som avses i

andra stycket kan förordnas att en

viss godkänd revisor får utses

istället för en auktoriserad revisor.

Sådana beslut är giltiga i högst

fem år.

I fråga om bolag som avses i

första stycket kan förordnas att en

viss godkänd revisor får utses i

stället för en auktoriserad revisor.

Sådana beslut är giltiga i högst

fem år.

Frågor om förordnande enligt

tredje stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av

principiell betydelse eller av syn-

nerlig vikt prövas dock av rege-

ringen.

Frågor om förordnande enligt

andra stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av

principiell betydelse eller av syn-

nerlig vikt prövas dock av rege-

ringen.

Första fjärde styckena gäller

även för ett moderbolag i en kon-

cern, om

Första tredje styckena gäller

även för ett moderbolag i en kon-

cern, om

1. koncernens verksamhetsområde omfattar hela riket,

2. balansomslutningen enligt

fastställda koncernbalansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger det gränsbelopp som

anges i första eller andra stycket,

eller

2. balansomslutningen enligt

fastställda koncernbalansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger det gränsbelopp som

anges i första stycket, eller

3. moderbolaget inte upprättar

koncernredovisning och den sam-

manlagda balansomslutningen en-

ligt fastställda balansräkningar för

koncernföretagens två senaste

räkenskapsår på moderbolagets

balansdag överstiger det gräns-

belopp som anges i första eller

andra stycket.

3. moderbolaget inte upprättar

koncernredovisning och den sam-

manlagda balansomslutningen en-

ligt fastställda balansräkningar för

koncernföretagens två senaste

räkenskapsår på moderbolagets

balansdag överstiger det gräns-

belopp som anges i första stycket.

Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs

om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för de aukto-

riserade och godkända revisorer

som avses i denna paragraf.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Styrelsen skall, om inte rättelse utan dröjsmål sker genom den som

utser revisor, göra anmälan hos Finansinspektionen

1. om auktoriserad revisor eller

godkänd revisor inte är utsedd

enligt 4 § första fjärde styckena,

2. om en revisor är obehörig

enligt 3 § första stycket eller 5 §

första eller andra stycket, eller

1. om auktoriserad revisor eller

godkänd revisor inte är utsedd

enligt 4 § första, andra och fjärde

styckena,

2. om en revisor är obehörig

enligt 3 § första eller andra

stycket eller 5 § första eller andra

stycket, eller

3. om en bestämmelse i bolagsordningen om antalet revisorer eller om

revisorers behörighet har åsidosatts.

Anmälan enligt första stycket kan göras av envar.

15 §

Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs

om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för revisorer.

11 kap. Allmän granskning

1 § Om inte annat föreskrivs i bolagsordningen, får det i ett försäkrings-

bolag utses en eller flera personer (lekmannarevisorer) att utföra sådan

granskning som anges i 4 §.

2 § För en lekmannarevisor får en eller flera suppleanter utses. Vad som

sägs i denna lag om lekmannarevisor skall i tillämpliga delar även gälla

suppleant.

3 § Bestämmelserna i denna lag om revisorer är inte tillämpliga på lek-

mannarevisorer.

Lekmannarevisorns uppgifter

4 § Lekmannarevisorn skall granska om bolagets verksamhet sköts på ett

ändamålsenligt och från ekonomisk synpunkt tillfredsställande sätt och

om bolagets interna kontroll är tillräcklig. Granskningen skall vara så

ingående och omfattande som god sed vid detta slag av granskning krä-

ver.

5 § Lekmannarevisorn skall följa de anvisningar som meddelas av

bolagsstämman, såvida de inte strider mot lag, bolagsordningen eller god

sed.

6 § Lekmannarevisorn skall efter varje räkenskapsår lämna en gransk-

ningsrapport till bolagsstämman. Bestämmelser om rapportens innehåll

och den tidpunkt då den skall lämnas till bolagets styrelse finns i 14 §.

7 § Lekmannarevisorn får inte underteckna en sådan revisionsberättelse

som avses i 10 kap. 11 §.

Tillhandahållande av upplysningar m. m.

8 § Styrelsen och den verkställande direktören skall ge lekmannarevisorn

tillfälle att genomföra granskningen i den omfattning lekmannarevisorn

anser vara nödvändig. De skall lämna de upplysningar och det biträde

som lekmannarevisorn begär.

Samma skyldigheter har styrelsen, den verkställande direktören, revi-

sorn och lekmannarevisorn i ett dotterbolag gentemot en lekmannarevisor

i moderbolaget.

Hur lekmannarevisor utses

9 § En lekmannarevisor väljs av bolagsstämman, om inte bolagsord-

ningen innehåller bestämmelser om att denne skall utses på annat sätt.

Obehörighetsgrunder

10 § Den som är underårig eller i konkurs eller har fått näringsförbud

eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken kan inte vara lek-

mannarevisor.

Jäv

11 § Den får inte vara lekmannarevisor som

1. är styrelseledamot, verkställande direktör eller innehar en befattning

i ledande ställning i försäkringsbolaget eller dess dotterföretag eller

biträder vid bolagets bokföring eller medelsförvaltning eller bolagets

kontroll däröver,

2. är anställd hos bolaget eller på något annat sätt intar en underordnad

eller beroende ställning till detta eller till någon som avses under 1 eller

är verksam i samma företag som den som yrkesmässigt biträder bolaget

vid grundbokföringen eller medelsförvaltningen eller bolagets kontroll

däröver,

3. är gift med eller sammanlever under äktenskapsliknande förhållan-

den med eller är syskon eller släkting i rätt upp- eller nedstigande led till

en person som avses under 1 eller är besvågrad med en sådan person i

rätt upp- eller nedstigande led eller så att den ene är gift med den andres

syskon, eller

4. på annat sätt än genom belåning av livförsäkringsbrev med stöd av

försäkringsavtal står i låneskuld till bolaget eller något annat företag i

samma koncern eller har förpliktelser för vilka ett sådant företag har

ställt säkerhet.

Den som enligt första stycket inte är behörig att vara lekmannarevisor i

ett moderbolag får inte vara lekmannarevisor i dess dotterföretag.

Anlitande av biträde

12 § En lekmannarevisor får vid granskningen inte anlita någon som

enligt 11 § inte är behörig att vara lekmannarevisor. Om bolaget eller

dess moderbolag i sin tjänst har anställda med uppgift att uteslutande

eller huvudsakligen sköta den interna revisionen, får lekmannarevisorn

dock vid granskningen anlita sådana anställda i den utsträckning det är

förenligt med god sed.

Lekmannarevisorns avgång

13 § Ett uppdrag som lekmannarevisor upphör, om lekmannarevisorn

eller den som har utsett lekmannarevisorn anmäler att uppdraget skall

upphöra. Anmälan skall göras hos styrelsen. Om en lekmannarevisor som

inte är vald på bolagsstämma vill avgå, skall han anmäla det också hos

den som har utsett honom.

Lekmannarevisorns granskningsrapport

14 § Granskningsrapporten skall lämnas till bolagets styrelse senast två

veckor före den ordinarie bolagsstämman.

I rapporten skall lekmannarevisorn uttala sig om sådana förhållanden

som avses i 4 § och om sådana förhållanden som han har varit skyldig att

granska enligt 5 §. Om lekmannarevisorn finner anledning till anmärk-

ning mot någon styrelseledamot eller mot den verkställande direktören,

skall han upplysa om detta i rapporten och lämna uppgift om anledningen

till anmärkningen.

En lekmannarevisor får i granskningsrapporten lämna även andra upp-

lysningar som han anser att aktieägarna, delägarna, de delegerade eller

garanterna bör få kännedom om.

15 § Granskningsrapporten skall hållas tillgänglig för och sändas till

aktieägare och de röstberättigade på samma sätt som anges i 9 kap. 9 §

samt läggas fram på bolagsstämman.

Lekmannarevisorns närvaro vid bolagsstämma

16 § Lekmannarevisorn har rätt att närvara vid bolagsstämma. Han är

skyldig att närvara, om det med hänsyn till ärendena kan anses nödvän-

digt.

Lekmannarevisorns tystnadsplikt

17 § Lekmannarevisorn får inte till en enskild aktieägare, delägare, dele-

gerad, garant eller utomstående obehörigen lämna upplysningar om

sådana bolagets angelägenheter som han får kännedom om när han full-

gör sitt uppdrag, om det kan vara till skada för bolaget.

Lekmannarevisorns upplysningsplikt

18 § Lekmannarevisorn är skyldig att till bolagsstämman lämna alla

upplysningar som bolagsstämman begär, i den mån det inte skulle vara

till väsentlig skada för bolaget.

19 § Lekmannarevisorn är skyldig att lämna bolagets revisor, annan lek-

mannarevisor och, om bolaget har försatts i konkurs, konkursförvaltaren

de upplysningar som behövs om bolagets angelägenheter.

Registrering

20 § Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för lekmannarevisorer.

12 kap.

2 §

Vinstutdelning till aktieägare

eller garanter får inte ske i livför-

säkringsbolag.

I skadeförsäkringsbolag får

vinstutdelningen inte överstiga vad

som i den fastställda balansräk-

ningen och, i fråga om moderbolag

som skall upprätta koncernredo-

visning, i den fastställda koncern-

balansräkningen för det senaste

räkenskapsåret redovisas som bo-

lagets respektive koncernens ska-

debolagsgrupps nettovinst för året,

balanserade vinst och fria fonder

sedan avdrag gjorts för

1. den redovisade förlusten,

2. det belopp som enligt lag eller

bolagsordning skall avsättas till

bundet eget kapital eller, i fråga

om moderbolag, det belopp som

av det fria egna kapitalet i skade-

bolagsgruppen enligt årsredovis-

ningarna för företag inom denna

skall föras över till det bundna

egna kapitalet och

3. det belopp som enligt bolags-

ordningen på annat sätt skall an-

vändas för något annat ändamål än

vinstutdelning.

Vinstutdelning till aktieägare

eller garanter i livförsäkringsbolag

får endast ske om det följer av

bolagsordningen.

Vinstutdelningen får inte

överstiga vad som i den fastställda

balansräkningen och, i fråga om

moderbolag som skall upprätta

koncernredovisning, i den fast-

ställda koncernbalansräkningen för

det senaste räkenskapsåret

redovisats som bolagets respektive

koncernens nettovinst för året,

balanserade vinst och fria fonder

sedan avdrag gjorts för

1. det belopp som enligt 5 §

skall användas för återbäring,

2. den redovisade förlusten,

3. det belopp som enligt lag eller

bolagsordning skall avsättas till

bundet eget kapital eller, i fråga

om moderbolag, det belopp som

av det fria egna kapitalet i koncer-

nen enligt årsredovisningarna för

företag inom denna skall föras

över till det bundna egna kapitalet

och

4. det belopp som enligt bolags-

ordningen på annat sätt skall an-

vändas för något annat ändamål än

vinstutdelning.

Vinstutdelningen får inte ske med så stort belopp att utdelningen med

hänsyn till bolagets eller koncernens konsolideringsbehov, likviditet eller

ställning i övrigt står i strid med god affärssed. Förbud mot vinstutdel-

ning i vissa fall föreskrivs i 6 kap. 5 §.

Bestämmelserna om vinstutdel-

ning i andra stycket skall tillämpas

vid betalning av ränta enligt

garantiavtal i ömsesidiga försäk-

ringsbolag.

3 §

Bolagsstämman fattar beslut om

vinstutdelning till aktieägarna

samt om räntebetalning och

vinstutdelning till garanter. Stäm-

man får endast i den mån den har

skyldighet till detta enligt bolags-

ordningen besluta om utdelning av

större belopp än styrelsen föresla-

git eller godkänt.

Bolagsstämman fattar beslut om

vinstutdelning till aktieägarna eller

garanter. Stämman får endast i den

mån den har skyldighet till detta

enligt andra stycket eller enligt

bolagsordningen besluta om utdel-

ning av större belopp än styrelsen

föreslagit eller godkänt.

Bolagsstämman i skadeförsäk-

ringsaktiebolag eller i livförsäk-

ringsaktiebolag som får dela ut

vinst skall på yrkande av ägare till

minst en tiondel av samtliga aktier

besluta utdelning av åtminstone ett

belopp motsvarande hälften av vad

som återstår av nettovinsten för

året, sedan avdrag skett för

balanserad förlust som överstiger

fria fonder, reservfond och

överkursfond och för belopp, som

enligt lag eller bolagsordning

skall avsättas till bundet eget

kapital eller enligt bolagsord-

ningen annars skall användas för

något annat ändamål än utdelning

till aktieägarna. Ett sådant yrk-

ande skall framställas på ordina-

rie stämma innan beslut om an-

vändning av vinsten fattas. Utdel-

ning får inte stå i strid med 2 och

5 §§ eller 1 kap. 1 a § första

stycket. Stämman är inte skyldig

att besluta högre utdelning än fem

procent av bolagets egna kapital.

I avstämningsbolag skall avstämningsdagen anges i bolagsstämmans

beslut om utdelning till aktieägare. Utdelning förfaller till betalning på

avstämningsdagen och skall betalas utan dröjsmål. Den som på avstäm-

ningsdagen är införd i aktieboken eller i förteckning enligt 3 kap. 12 §

skall anses behörig att ta emot utdelningen. Om han inte var berättigad

att ta emot utdelning skall 4 kap. 6 § tredje stycket andra fjärde mening-

arna tillämpas.

Återbäringsfonden och förlust-

täckning i livförsäkringsbolag

Förlusttäckning och fördelning av

överskott i livförsäkringsbolag

5 §

Livförsäkringsbolag skall sätta

av årsvinsten på livförsäkrings-

rörelsen till en återbäringsfond i

den mån inte vinsten tas i anspråk

för betalning av ränta enligt

garantiavtal eller annat följer av

denna lag eller lagen (1995:1560)

om årsredovisning i försäkrings-

företag. Livförsäkringsbolag får

avsätta årsvinsten på annan för-

säkringsrörelse än livförsäkrings-

rörelse till en återbäringsfond för

sådan annan rörelse.

Årsvinsten i livförsäkringsbolag

och belopp som förs över från

bundet eget kapital till fritt eget

kapital i bolaget skall användas

för återbäring, i den utsträckning

inte

1. vinsten eller det överförda

beloppet får tas i anspråk för

vinstutdelning eller för att täcka

förluster enligt bestämmelser i

bolagsordningen, eller

2. annat följer av denna lag eller

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag.

6 §

Återbäringsfond i livförsäk-

ringsbolag får användas endast

för återbäring och för förlusttäck-

ning enligt 7 §. Finansinspektio-

nen kan medge att sådan fond

minskas i andra fall när det finns

särskilda skäl till det.

Livförsäkringsbolag skall gott-

skriva återbäring till försäkrings-

tagarna och andra ersättningsbe-

rättigade med en fördelning som

utgår från försäkringens bidrag

till överskottet, om inte annat föl-

jer av bestämmelser i försäkrings-

avtalet eller bolagsordningen.

9 §

Skadeförsäkringsbolag skall in-

rätta en reservfond för avsättning

av belopp som

1. betalas till bolaget av någon

som fått en aktie förverkad,

2. enligt 4 kap. 19 § skall till-

falla bolaget,

3. enligt bolagsordningen skall

avsättas till reservfonden eller

4. enligt beslut av bolagsstäm-

man i övrigt skall överföras från

det i balansräkningen redovisade

fria egna kapitalet till reservfon-

den.

Skadeförsäkringsaktiebolag

skall inrätta en överkursfond för

avsättning av belopp som bolaget

på grund av aktieteckning har fått

som betalning för aktierna utöver

det nominella beloppet.

Skadeförsäkringsbolag och liv-

försäkringsbolag som får dela ut

vinst skall inrätta en reservfond för

avsättning av belopp som

1. betalas till bolaget av någon

som fått en aktie förverkad,

2. enligt 4 kap. 19 § skall till-

falla bolaget,

3. enligt bolagsordningen skall

avsättas till reservfonden,

4. enligt beslut av bolagsstäm-

man i övrigt skall överföras från

det i balansräkningen redovisade

fria egna kapitalet till reservfon-

den, eller

5. vid utbyte av fordran enligt

skuldebrev mot en aktie motsvarar

skillnaden mellan fordrings-

beloppet och aktiens nominella

belopp.

Försäkringsaktiebolag skall in-

rätta en överkursfond för avsätt-

ning av belopp som bolaget på

grund av aktieteckning har fått

som betalning för aktierna utöver

det nominella beloppet.

Reservfonden och överkursfonden får enligt beslut av bolagsstämman

endast sättas ned

1. för att täcka sådana förluster enligt den fastställda balansräkningen,

som inte kan täckas av fritt eget kapital,

2. i försäkringsaktiebolag för fondemission, eller

3. i försäkringsaktiebolag för andra ändamål, om rätten med

motsvarande tillämpning av 6 kap. 6 § ger tillstånd till nedsättningen.

Livförsäkringsbolag som inte får

dela ut vinst skall inrätta en kon-

solideringsfond. Konsoliderings-

fonden får efter beslut av bolags-

stämman sättas ned för att täcka

förluster eller för annat ändamål

som följer av bestämmelser i

bolagsordningen.

9 a §

Skadeförsäkringsbolag som meddelar försäkring enligt 2 kap. 3 a §

första stycket klass 14 (kreditförsäkring) skall göra en

utjämningsavsättning för förlusttäckning inom denna försäkringsklass.

Avsättningar till utjämningsavsättningen skall göras till dess den uppgår

till ett belopp som motsvarar 150 procent av den högsta årliga

premieintäkten för egen räkning under de fem föregående

räkenskapsåren. Avsättningarna skall för varje räkenskapsår motsvara 75

procent av det tekniska överskottet i kreditförsäkringsrörelsen.

Avsättningarna får dock inte överstiga tolv procent av premieintäkten för

egen räkning. Återföring av utjämningsavsättningen får göras bara för att

täcka ett tekniskt underskott i kreditförsäkringsrörelsen.

Första stycket gäller inte bolag

vilkas årliga premieinkomst av

kreditförsäkring understiger fyra

procent av bolagets totala

premieinkomst och ett belopp

motsvarande 2 500 000 ecu.

Första stycket gäller inte bolag

vilkas årliga premieinkomst av

kreditförsäkring understiger fyra

procent av bolagets totala

premieinkomst och ett belopp

motsvarande 2 500 000 euro.

Övergångsregler för vissa försäk-

ringar och ombildning av livförsäk-

ringsbolag

14 §

För livförsäkringar och skade-

försäkringar som har tecknats före

den 1 januari 2000 gäller kravet

på skälighet enligt 7 kap. 4 §

första stycket och 19 kap. 5 § i

deras lydelse före utgången av år

1999, om inte annat avtalas.

Detsamma gäller om en sådan

försäkring förnyats efter utgången

av år 1999.

15 §

Villkor om vinstutdelning i bo-

lagsordningen för ett livförsäk-

ringsbolag får stadfästas endast

om

1. beslutet i ett aktiebolag bi-

trätts vid stämman av aktieägare

som företräder minst nio tiondelar

av alla aktier eller, i ett ömsesidigt

bolag, av två tredjedelar av samt-

liga röstande,

2. de försäkringstagare i ett

livförsäkringsaktiebolag vars rätt

berörs av villkoret underrättats om

att detta tas in eller ändras,

3. i ett livförsäkringsaktiebolag

högst femtio procent av de

underrättade försäkringstagare

som hörts av eller högst tio

procent av samtliga underrättade

försäkringstagare motsätter sig

ändringen,

4. ändringen inte kan antas för-

sämra rätten för försäkringstagare

och andra ersättningsberättigade

på grund av en försäkring.

Vad som sägs i första stycket 4

gäller även villkor i bolagsord-

ningen om förlusttäckning i ett liv-

försäkringsbolag.

En sådan underrättelse som av-

ses i första stycket 2 skall ske ge-

nom att en redogörelse för änd-

ringen av bolagsordningen och

dess konsekvenser tillställs försäk-

ringstagarna på deras senast

kända postadress.

Bestämmelserna i första stycket

2 4 och tredje stycket gäller även

när en livförsäkring övergår från

en verksamhet där vinstutdelning

inte medges till en vinstutdelande

verksamhet genom fusion eller

överlåtelse av försäkringsbestånd,

om det inte finns särskilda skäl för

undantag. Vad som sägs om

stadfästelse av villkor om

vinstutdelning gäller då i stället

tillstånd att verkställa fusionsplan

och överlåtelseavtal.

16 §

För ett livförsäkringsaktiebolag

som driver verksamhet utan villkor

om vinstutdelning i bolagsord-

ningen och som skall övergå till

vinstutdelande verksamhet får så-

dana villkor om vinstutdelning som

avses i 15 § stadfästas endast om

uppskrivningsfonden, konsolide-

ringsfonden, fond för orealiserade

vinster och andra övervärden i bo-

laget, med avdrag för aktiekapitalet

och överkursfonden, gottskrivits

försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade på grund av

försäkringarna som återbäring

eller på annat sätt.

14 kap.

14 §

När den i kallelsen på okända borgenärer bestämda inställelsedagen är

förbi och alla kända skulder blivit betalda, skall likvidatorerna skifta bo-

lagets behållna tillgångar. Om något skuldbelopp är tvistigt eller inte

förfallit till betalning eller av någon annan orsak inte kan betalas, skall så

mycket av bolagets medel behållas som kan behövas för denna betalning.

I ett ömsesidigt försäkringsbolag

skall vid skifte av bolagets be-

hållna tillgångar de som var del-

ägare i bolaget vid tiden för likvi-

dationsbeslutet få del i tillgångarna

i förhållande till det sammanlagda

beloppet av varje delägares pre-

mier för de fem senaste räken-

skapsåren. Om bolagsordningen

innehåller bestämmelser om andra

fördelningsgrunder skall dessa

gälla.

I ett ömsesidigt försäkringsbo-

lag skall vid skifte av bolagets

behållna tillgångar de som var

delägare i bolaget vid tiden för

likvidationsbeslutet få del i till-

gångarna enligt de fördelnings-

grunder som bolagsordningen

innehåller.

De aktieägare och delägare som vill klandra skiftet skall väcka talan

mot bolaget senast tre månader efter det slutredovisning lades fram på

bolagsstämman.

Om en aktieägare eller en del-

ägare inte har anmält sig för att

lyfta vad han erhållit vid skiftet

inom fem år efter det slutredovis-

ning lades fram på bolagsstäm-

man, har han förlorat sin rätt till

detta. Är medlen i förhållande till

de skiftade tillgångarna att anse

som ringa, kan rätten på anmälan

av likvidatorerna förordna att med-

len skall tillfalla allmänna arvs-

fonden. I annat fall skall 17 §

tillämpas.

Om en aktieägare eller en del-

ägare inte har anmält sig för att få

ut vad han erhållit vid skiftet inom

fem år efter det slutredovisning

lades fram på bolagsstämman, har

han förlorat sin rätt till medlen. Är

medlen i förhållande till de skift-

ade tillgångarna att anse som

ringa, kan rätten på anmälan av

likvidatorerna förordna att medlen

skall tillfalla allmänna arvsfonden.

I annat fall skall 17 § tillämpas.

15 a kap.

3 §

Innehavarna av vinstandelsbevis

eller andra värdepapper med sär-

skilda rättigheter i överlåtande bo-

lag skall i det övertagande bolaget

ha minst motsvarande rättigheter

som i det överlåtande bolaget, om

de inte enligt fusionsplanen har

rätt att få sina värdepapper inlösta

av det övertagande bolaget.

Innehavarna av konvertibla

skuldebrev, skuldebrev med

optionsrätt till nyteckning, vinst-

andelsbevis eller andra värdepap-

per med särskilda rättigheter i

överlåtande bolag skall i det över-

tagande bolaget ha minst motsva-

rande rättigheter som i det överlå-

tande bolaget, om de inte enligt

fusionsplanen har rätt att få sina

värdepapper inlösta av det överta-

gande bolaget.

16 kap.

1 §

Stiftare, styrelseledamot, verk-

ställande direktör och aktuarie,

som vid fullgörandet av sitt upp-

drag uppsåtligen eller av oaktsam-

het skadar försäkringsbolaget,

skall ersätta skadan. Detsamma

gäller när skadan vållas aktieägare,

delägare eller annan genom över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen eller grunderna.

Stiftare, styrelseledamot, verk-

ställande direktör och aktuarie,

som vid fullgörandet av sitt upp-

drag uppsåtligen eller av oaktsam-

het skadar försäkringsbolaget,

skall ersätta skadan. Detsamma

gäller när skadan vållas aktieägare,

delägare eller annan genom över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsrikt-

linjerna.

2 §

En revisor är ersättningsskyldig

enligt de grunder som anges i 1 §.

Han ansvarar även för den skada

som uppsåtligen eller av oaktsam-

het vållas av hans medhjälpare.

En revisor eller en lekmanna-

revisor är ersättningsskyldig enligt

de grunder som anges i 1 §. Han

ansvarar även för den skada som

uppsåtligen eller av oaktsamhet

vållas av hans medhjälpare.

Om ett revisionsbolag är revisor, åligger ersättningsskyldigheten detta

bolag och den för revisionen huvudansvarige.

3 §

Aktieägare, delägare och röstbe-

rättigad, som inte är delägare, är

skyldig att ersätta den skada som

han genom att medverka till över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen eller grunderna uppsåt-

ligen eller av grov oaktsamhet till-

fogar bolaget, aktieägare eller

annan.

Aktieägare, delägare och röstbe-

rättigad, som inte är delägare, är

skyldig att ersätta den skada som

han genom att medverka till över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsriktlin-

jerna uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet tillfogar bolaget,

aktieägare eller annan.

Aktieägare i försäkringsaktiebolag är även skyldig att lösa in skade-

lidande aktieägares aktier, om det med hänsyn till faran för fortsatt miss-

bruk och förhållandena i övrigt är påkallat. Lösenbeloppet bestäms till ett

belopp som är skäligt med hänsyn till bolagets ställning och övriga om-

ständigheter.

6 §

Talan för försäkringsbolagets räkning enligt 1 3 §§, som inte grundas

på brott, kan inte väckas mot

1. stiftare sedan tre år förflutit från det beslutet om bolagets bildande

fattades på den konstituerande stämman,

2. styrelseledamot, verkställande direktören eller aktuarien sedan tre år

förflutit från utgången av det räkenskapsår då beslutet eller åtgärden, som

talan grundas på, fattades eller vidtogs,

3. revisor sedan tre år förflutit

från det revisionsberättelsen fram-

lades på bolagsstämman eller ytt-

rande som avses i denna lag av-

gavs samt

3. revisor sedan tre år förflutit

från det revisionsberättelsen lades

fram på bolagsstämman eller ytt-

rande som avses i denna lag av-

gavs,

4. en lekmannarevisor sedan tre

år förflutit från det att gransk-

ningsrapporten lades fram på

bolagsstämman,

4. aktieägare, delägare eller röst-

berättigad, som inte är delägare,

sedan två år förflutit från beslutet

eller åtgärden som talan grundas

på.

5. aktieägare, delägare eller röst-

berättigad, som inte är delägare,

sedan två år förflutit från beslutet

eller åtgärden som talan grundas

på.

Försätts bolaget i konkurs på en ansökan som gjorts innan den i första

stycket angivna tiden har gått ut, kan konkursboet föra talan enligt 1

3 §§ utan hinder av att frihet från skadeståndsansvar har inträtt enligt 5 §.

Efter utgången av den nämnda tiden kan en sådan talan dock inte väckas

senare än sex månader från edgångssammanträdet.

19 kap.

1 §

Finansinspektionen skall verka

för en sund utveckling av försäk-

ringsväsendet. Inspektionen skall i

sin tillsynsverksamhet samarbeta

med motsvarande utländska till-

synsmyndigheter i den utsträck-

ning som följer av Sveriges med-

lemskap i Europeiska unionen.

Styrelsen och verkställande

direktören i ett försäkringsbolag

skall, när bolaget har börjat sin

verksamhet, genast underrätta

Finansinspektionen om det.

Finansinspektionen skall utöva

tillsyn över att verksamheten i ett

försäkringsbolag bedrivs i enlighet

med denna lag och andra författ-

ningar som reglerar försäkrings-

bolagets näringsverksamhet.

Inspektionen skall i sin till-

synsverksamhet samarbeta med

motsvarande utländska tillsyns-

myndigheter i den utsträckning

som följer av Sveriges medlem-

skap i Europeiska unionen.

När ett försäkringsbolag har

påbörjat sin verksamhet, skall sty-

relsen och verkställande direktören

genast underrätta Finans-

inspektionen om det.

3 §

Styrelsen, verkställande direktören och andra befattningshavare i

ansvarig ställning i försäkringsbolag skall lämna Finansinspektionen de

upplysningar om verksamheten som inspektionen begär. Om bolaget

driver verksamhet i ett annat land inom EES, skall de, i den utsträckning

som följer av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen, lämna de

upplysningar till behörig myndighet i det landet som den myndigheten

behöver för att fullgöra sina uppgifter.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen får meddela

föreskrifter om vilka upplysningar

ett försäkringsbolag skall lämna

till inspektionen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka

upplysningar ett försäkringsbolag

skall lämna till inspektionen.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

11 §

Finansinspektionen får meddela de erinringar i fråga om försäkrings-

bolagets verksamhet som inspektionen anser behövliga.

Finansinspektionen skall förelägga bolaget eller styrelsen att vidta rät-

telse om inspektionen finner att

1. avvikelse skett från denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag, tra-

fikskadelagen (1975:1410) eller

lagen (1976:357) om motortäv-

lingsförsäkring eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av

dessa lagar eller från bolagsord-

ningen eller grunderna, om så-

dana finns,

2. bolagsordningen eller grund-

erna inte längre är tillfredsstäl-

lande med hänsyn till omfatt-

ningen och beskaffenheten av bo-

lagets rörelse,

3. försäkringsbolagets riktlinjer

för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är

tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 7 kap. 9 a 10 e §§,

4. de tillgångar som används för

skuldtäckning inte är tillräckliga

eller inte är placerade enligt

7 kap. 9 a 10 e §§,

5. försäkringsbeståndet inte är

tillräckligt för erforderlig riskut-

jämning,

5 a. någon av dem som ingår i

försäkringsbolagets styrelse eller

är verkställande direktör inte upp-

fyller de krav som anges i 2 kap.

3 § femte stycket 3, eller

6. det i övrigt finns allvarliga

anmärkningar mot försäkringsbo-

lagets verksamhet.

1. avvikelse skett från denna lag

eller någon annan författning som

reglerar försäkringsbolagets

näringsverksamhet eller från bo-

lagsordningen,

2. bolagsordningen, de försäk-

ringstekniska riktlinjerna, beräk-

ningsunderlaget och placerings-

riktlinjerna inte längre är tillfreds-

ställande med hänsyn till omfatt-

ningen och beskaffenheten av

bolagets rörelse,

3. försäkringsbeståndet inte är

tillräckligt för erforderlig riskut-

jämning, eller

4. någon av dem som ingår i

försäkringsbolagets styrelse eller

är verkställande direktör inte upp-

fyller de krav som anges i 2 kap.

3 § femte stycket 3.

Om ett försäkringsbolags kapi-

talbas understiger solvensmargi-

nalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §,

skall Finansinspektionen förelägga

bolaget eller dess styrelse att upp-

rätta en plan för att återställa en

sund finansiell ställning och över-

lämna planen till inspektionen för

godkännande. Om kapitalbasen

understiger en tredjedel av sol-

vensmarginalen eller garantibe-

loppet enligt 7 kap. 26 eller 27 §

eller om kapitalbasen för ett liv-

försäkringsbolag inte har den

sammansättning som anges i

7 kap. 26 § tredje stycket, skall

inspektionen förelägga bolaget

eller dess styrelse att upprätta och

för godkännande överlämna en

plan för skyndsamt återställande

av kapitalbasen.

Om ett försäkringsbolags kapi-

talbas understiger solvensmargi-

nalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §,

skall Finansinspektionen förelägga

bolaget eller dess styrelse att upp-

rätta en plan för att återställa en

tillfredsställande finansiell ställ-

ning och överlämna planen till

inspektionen för godkännande.

Om kapitalbasen understiger en

tredjedel av solvensmarginalen

eller garantibeloppet enligt 7 kap.

26 eller 27 § eller om kapitalbasen

för ett livförsäkringsbolag inte har

den sammansättning som anges i

7 kap. 26 § tredje stycket, skall

inspektionen förelägga bolaget

eller dess styrelse att upprätta och

för godkännande överlämna en

plan för skyndsamt återställande

av kapitalbasen.

Om ett försäkringsbolag driver verksamhet i ett annat land inom EES

och bolaget inte rättar sig efter Finansinspektionens eller behörig

utländsk myndighets anmodan om rättelse, skall inspektionen vidta de

åtgärder som behövs för att förhindra fortsatta överträdelser. Inspektio-

nen skall underrätta den behöriga utländska myndigheten om vilka åtgär-

der som vidtas.

Om ett föreläggande enligt andra fjärde styckena inte har följts inom

bestämd tid och det anmärkta förhållandet inte heller på något annat sätt

har undanröjts, skall Finansinspektionen, i fall som är av principiell

betydelse eller av särskild vikt, anmäla detta till regeringen.

Finansinspektionen får begränsa bolagets förfoganderätt eller förbjuda

bolaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige, om

1. bolaget inte följer gällande bestämmelser om skuldtäckning,

2. bolagets kapitalbas understiger en tredjedel av solvensmarginalen

eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp,

3. bolagets kapitalbas understiger solvensmarginalen och det finns sär-

skilda skäl att anta att bolagets finansiella ställning ytterligare kommer

att försämras, eller

4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen

vid beslut om förverkande av bolagets koncession enligt 2 § eller enligt

åttonde stycket.

Finansinspektionen får besluta hur försäkringsverksamheten skall dri-

vas efter ett sådant beslut som avses i sjätte stycket.

En koncession kan förklaras förverkad om bolaget

1. inte längre uppfyller kraven för koncession,

2. inte inom angiven tid har vidtagit åtgärderna i en plan som har god-

känts enligt tredje stycket, eller

3. i annat fall allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för verk-

samheten.

Frågor om förverkande av koncession enligt åttonde stycket prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av sär-

skild vikt prövas dock av regeringen. Regeringens prövning sker efter

anmälan av inspektionen.

20 kap.

4 §

Har en sökande vid anmälan för

registrering inte iakttagit vad som

är föreskrivet om anmälan, skall

sökanden föreläggas att inom viss

tid avge yttrande eller vidta rät-

telse. Detsamma gäller, om

Finansinspektionen finner att ett

beslut, som anmäls för registrering

och för vars giltighet stadfästelse

av regeringen eller inspektionen

inte krävs, eller en handling som

bifogas anmälningen inte har till-

kommit i behörig ordning eller till

sitt innehåll strider mot denna lag

eller andra författningar eller mot

bolagsordningen eller grunderna

eller i något viktigare hänseende

har en otydlig eller vilseledande

avfattning. Underlåter sökanden

att rätta sig efter föreläggandet,

skall anmälningen avskrivas. En

underrättelse om denna påföljd

skall tas in i föreläggandet. Finns

det även efter det att yttrandet av-

givits något hinder för registrering

och har sökanden haft tillfälle att

yttra sig över hindret, skall regist-

rering vägras, om det inte finns

anledning att ge sökanden ett nytt

föreläggande.

Har en sökande vid anmälan för

registrering inte iakttagit vad som

är föreskrivet om anmälan, skall

sökanden föreläggas att inom viss

tid avge yttrande eller vidta rät-

telse. Detsamma gäller, om

Finansinspektionen finner att ett

beslut, som anmäls för registrering

och för vars giltighet stadfästelse

av regeringen eller inspektionen

inte krävs, eller en handling som

bifogas anmälningen inte har till-

kommit i behörig ordning eller till

sitt innehåll strider mot denna lag

eller andra författningar eller mot

bolagsordningen eller de försäk-

ringstekniska riktlinjerna eller i

något viktigare hänseende har en

otydlig eller vilseledande avfatt-

ning. Underlåter sökanden att rätta

sig efter föreläggandet, skall an-

mälningen avskrivas. En under-

rättelse om denna påföljd skall tas

in i föreläggandet. Finns det även

efter det att yttrandet avgivits

något hinder för registrering och

har sökanden haft tillfälle att yttra

sig över hindret, skall registrering

vägras, om det inte finns anledning

att ge sökanden ett nytt föreläg-

gande.

Bestämmelserna i första stycket utgör inte något hinder för registrering

av ett bolagsstämmobeslut, om rätten till talan mot beslutet gått förlorad

enligt 9 kap. 20 § andra stycket.

Finansinspektionen skall genast skriftligen underrätta bolaget när

Finansinspektionen fattar beslut enligt 4 kap. 15 § andra stycket, 6 kap.

7 § tredje stycket, 15 kap. 4 §, 15 a kap. 17 § eller 21 kap. 2 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000, då lagen (1989:1079)

om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder upphör att

gälla.

2. Försäkringsbolag, som inte omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder och som beviljats koncession

före ikraftträdandet, får år 2000 och 2001 tillämpa äldre föreskrifter i

7 kap. 1 6 och 8 §§ samt 12 kap. 2, och 5 8 §§. För ett försäkringsbolag

som tillämpar sådana äldre bestämmelser gäller även äldre föreskrifter i

1 kap. 10 §, 2 kap. 5 § första stycket 8, 9 och 16, 7 kap. 8 a, 9, 14 och

15 §§, 8 kap. 8 §, 9 kap. 18 och 20 §§, 12 kap. 9 §, 16 kap. 1 och 3 §§, 19

kap. 5 och 11 §§ samt 20 kap. 4 §. Äldre föreskrifter i 7 kap. 17 a och 22

§§ skall fortfarande tillämpas på livförsäkringsbolag som innehar

återbäringsmedel med stöd av denna punkt. Bolaget skall inte tillämpa

den nya 12 kap. 14 §.

3. För livförsäkringsbolag som meddelats koncession före ikraftträ-

dandet skall belopp som motsvarar återbäringsfonden och andra återbä-

ringsmedel, vid ingången av det räkenskapsår då äldre föreskrifter som

avses i punkten 2 inte längre tillämpas, gottskrivas försäkringstagarna

och andra ersättningsberättigade som återbäring eller överföras till

sådana fonder under bundet eget kapital som regleras i försäkrings-

rörelselagen eller lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings-

företag. De nya föreskrifterna i 12 kap. 16 § gäller även sådana återbä-

ringsmedel i livförsäkringsaktiebolag som innehas med stöd av punkten

2.

4. För ömsesidiga försäkringsbolag som registrerats före ikraftträdan-

det gäller äldre föreskrifter i 1 kap. 7 §, 7 kap. 24 §, 13 kap. och 14 kap.

14 § till dess att sådana bestämmelser i bolagsordningen som avses i de

nya föreskrifterna i 2 kap. 5 § första stycket 14 registrerats. En

bolagsordning med sådana bestämmelser skall vara registrerad senast vid

utgången av år 2001.

5. För livförsäkringsbolag som omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder gäller 7, 10, 11 och 12 §§

samma lag till dess bestämmelser i bolagsordningen om vinstutdelning

eller förlusttäckning registrerats. En bolagsordning med sådana

bestämmelser skall vara registrerad senast vid utgången av år 2001. Om

denna punkt tillämpas gäller äldre lydelse av de bestämmelser som 12 §

nämnda lag hänvisar till.

6. För livförsäkringsbolag som omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder tillämpas fortfarande 9 § samma

lag för innehav av sådana aktier i fondföretag som förvärvats före

ikraftträdandet.

7. Äldre föreskrifter i 10 kap. 4 § får tillämpas till dess att en godkänd

eller auktoriserad revisor utsetts, dock längst till utgången av år 2000.

Vid en sådan tillämpning gäller inte de nya föreskrifterna i 10 kap. 3 §

första stycket.

8. Bolagsstämman får före ikraftträdandet fatta beslut om ändringar av

bolagsordningen med tillämpning av de nya föreskrifterna i lagen

(1999:000) om ändring i försäkringsrörelselagen.

9. Föreskrifterna om sanktioner enligt 19 kap. försäkringsrörelselagen

gäller även vid överträdelser av punkterna 3, 4, och 5 ovan.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:779) om ändring

i försäkringsrörelselagen (1982:713)

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av ikraftträdande- och övergångs-

bestämmelserna till lagen (1995:779) om ändring i försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1. Denna lag träder i kraft såvitt

avser 2 kap. 18 §, nya 7 kap. 3 §,

10 kap. 5 § och 12 kap. 13 § den

dag regeringen bestämmer och i

övrigt den 1 juli 1995.

1. Denna lag träder i kraft den 1

januari 2000 såvitt avser 2 kap.

18 §, 10 kap. 5 § och 12 kap. 13 §.

Dessa föreskrifter skall tillämpas

av sådana bolag som inte följer de

äldre föreskrifter som avses i

punkt 2 av övergångsbestämmel-

serna till lagen (1999:000) om

ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713). Ändringarna i 7 kap.

3 § skall inte träda i kraft. Lagen i

övrigt träder i kraft den 1 juli

1995.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:293) om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1998:293) om utländska försäk-

ringsgivares verksamhet i Sverige

dels att 1 kap. 15 § och 5 kap. 15 § skall upphöra att gälla,

dels att 1 kap. 1 och 6 §§, 3 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 4, 5 och 10 §§,

5 kap. 5 9, 11, 14 och 19 §§, 6 kap. 1, 3, 4, 8 och 9 §§, 7 kap. 7 §, 8 kap.

1, 2, 4 och 5 §§, 10 kap. 1 § samt rubriken närmast före 5 kap. 5 § skall

ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 5 kap. 4 a och 8 a §§

samt 8 kap. 1 a § och närmast före 5 kap. 4 a § en ny rubrik av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §

Utländska försäkringsgivare har rätt att bedriva verksamhet i Sverige i

enlighet med denna lag.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela särskilda

föreskrifter om bedrivande av för-

säkringsrörelse för att uppfylla

Sveriges åtaganden till följd av av-

tal mellan Europeiska gemenskap-

erna (EG) och Schweiz.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om

bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden

till följd av avtal mellan

Europeiska gemenskaperna (EG)

och Schweiz.

6 §

Med skadeförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713).

Med livförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen.

Ersättning som betalas i form av livränta eller sjukränta tillhör livför-

säkring, om ersättningen betalas från en livförsäkring, och skadeförsäk-

ring, om ersättningen betalas från en skadeförsäkring. Om en sådan ränta

har köpts i ett livförsäkringsföretag, skall den dock i detta företag höra

till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör skadeförsäkring

gäller de särskilda bestämmelserna

om livförsäkring i 5 kap. 2, 5, 11

och 20 §§ samt 7 kap. 4 12 §§.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör skadeförsäkring

gäller de särskilda bestämmelserna

om livförsäkring i 5 kap. 2, 5 och

11 §§ samt 7 kap. 4 12 §§.

3 kap.

2 §

I fråga om verksamhet som drivs

av EES-försäkringsgivare enligt

denna lag skall Finansinspektio-

nen, i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens

hemland, verka för en sund

utveckling av verksamheten.

Finansinspektionen skall, i sam-

arbete med den behöriga myndig-

heten i försäkringsgivarens hem-

land, utöva tillsyn över att EES-

försäkringsgivaren bedriver sin

verksamhet i Sverige i enlighet

med denna lag och andra

författningar som reglerar försäk-

ringsgivarens näringsverksamhet.

Finansinspektionen skall lämna uppgifter till de behöriga myndig-

heterna i EES-försäkringsgivares hemländer, om dessa myndigheter

behöver uppgifterna för sin tillsyn över försäkringsgivares verksamheter,

samt i övrigt ha ett nära samarbete med dessa myndigheter.

3 §

En EES-försäkringsgivare som driver verksamhet här i landet skall

lämna Finansinspektionen de uppgifter om verksamheten som behövs för

tillsynen.

Finansinspektionen har rätt att granska den verksamhet som en EES-

försäkringsgivares sekundäretablering bedriver. Försäkringsgivaren skall

även hålla tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för

granskning.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

vilka upplysningar som försäk-

ringsgivaren skall lämna till in-

spektionen enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka upp-

lysningar som försäkringsgivaren

skall lämna till inspektionen enligt

första stycket.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §

Ansökan om koncession enligt 1 § första stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av särskild

vikt prövas dock av regeringen. Om ansökan skall prövas av regeringen,

skall Finansinspektionen överlämna den till regeringen tillsammans med

ett eget yttrande.

Till ansökningen skall fogas

1. en plan för verksamheten i Sverige (verksamhetsplan), och

2. ett intyg om att försäkringsgivaren har deponerat värdehandlingar

enligt 5 kap. 1 § andra stycket.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om vad verksamhets-

planen skall innehålla och vilka

ytterligare handlingar som skall

fogas till ansökan.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vad verksamhetsplanen skall inne-

hålla och vilka ytterligare hand-

lingar som skall fogas till ansökan.

5 §

En försäkringsgivare från tredje land skall beviljas koncession och

dess företrädare skall godkännas, om ansökan uppfyller de krav som

ställs i 4 § och

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven på en sund försäkringsverk-

samhet,

2. det kan antas att den som

kommer att ha ett sådant kvalifice-

rat innehav i en försäkringsgivare

som avses i 1 kap. 9 a § första

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) inte motverkar en sund

utveckling av verksamheten hos

försäkringsgivaren och denne även

i övrigt är lämplig att utöva ett

väsentligt inflytande över led-

ningen av en försäkringsgivare och

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven i denna lag och andra för-

fattningar som reglerar verksam-

heten,

2. det kan antas att den som

kommer att ha ett sådant kvalifice-

rat innehav i en försäkringsgivare

som avses i 1 kap. 9 a § första

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) inte motverkar de krav

på verksamheten hos försäkrings-

givaren som avses i 1 och denne

även i övrigt är lämplig att utöva

ett väsentligt inflytande över led-

ningen av en försäkringsgivare och

3. den som avses vara företrädare för försäkringsgivaren eller, i de fall

där företrädaren är en juridisk person, vara dess ombud har tillräckliga

insikter och erfarenheter för att delta i ledningen hos en försäkringsgivare

och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift. Koncession får inte

beviljas, om det kan antas att någon som i väsentlig mån har åsidosatt

sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet kommer att ha ett

kvalificerat innehav i en försäkringsgivare.

Koncession får inte vägras av det skälet att det inte behövs någon

ytterligare försäkringsgivare.

Koncession beviljas tills vidare eller, om det finns särskilda omstän-

digheter, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det löpande

räkenskapsårets slut.

Koncession skall meddelas i enlighet med den indelning som anges i

2 kap. 3 a och 3 b §§ försäkringsrörelselagen.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Finansinspektionen skall efter

ansökan av en försäkringsgivare

från tredje land lämna tillstånd till

verksamhet enligt 1 § andra styck-

et, om den planerade verksam-

heten kan antas komma att upp-

fylla kraven på en sund försä-

kringsverksamhet. Inspektionen

får meddela närmare föreskrifter

om den utredning som skall fogas

till ansökan om tillstånd.

Finansinspektionen skall efter

ansökan av en försäkringsgivare

från tredje land lämna tillstånd till

verksamhet enligt 1 § andra styck-

et, om den planerade verksam-

heten kan antas komma att upp-

fylla kraven i denna lag och andra

författningar som reglerar

verksamheten. Inspektionen får

meddela närmare föreskrifter om

den utredning som skall fogas till

ansökan om tillstånd.

Om det inte längre finns förutsättningar för tillstånd enligt första

stycket får Finansinspektionen förklara tillståndet förverkat.

5 kap.

Grundläggande krav för försäk-

ringsrörelsen

4 a §

Försäkringsgivare från tredje

land skall bedriva sin försäkrings-

rörelse i Sverige med en för rörel-

sens omfattning och beskaffenhet

tillfredsställande soliditet, likvidi-

tet och kontroll över försäkrings-

risker, placeringsrisker och rörel-

serisker, så att åtagandena mot

försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade på grund av

försäkringarna kan fullgöras.

Försäkringstekniska avsättning-

ar och grunder för försäkrings-

verksamheten

Försäkringstekniska avsättning-

ar m.m.

5 §

En försäkringsgivare från tredje land skall för sin direkta försäkrings-

rörelse i Sverige redovisa försäkringstekniska avsättningar. En försäk-

ringsgivares försäkringstekniska avsättningar skall motsvara de belopp

som behövs för att försäkringsgivaren vid varje tidpunkt skall kunna upp-

fylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma på grund av

ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna skall

motsvara försäkringsgivarens ansvarighet för

1. löpande försäkringar (pre-

miereserv),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av

dessa samt tilldelad återbäring

som förfallit till betalning men inte

betalats ut (avsättning för oregle-

rade skador),

3. sådan tilldelad återbäring

inom livförsäkringsrörelsen som

inte har förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring

inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har

förfallit till betalning, och

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (utjämningsavsättning)

upp till det belopp för avsättning-

ens storlek som anges i första

stycket andra meningen nämnda

paragraf.

1. försäkringsfall, förvaltnings-

kostnader och andra kostnader

under resten av avtalsperioden för

löpande försäkringar i skadeför-

säkringsrörelse (ej intjänade pre-

mier och kvardröjande risker) res-

pektive livförsäkringsrörelse (liv-

försäkringsavsättning),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader för regleringen

av dessa samt återbäring som för-

fallit till betalning men inte beta-

lats ut (oreglerade skador),

3. sådan återbäring som är

garanterad i nominella eller reala

belopp (garanterad återbäring)

och som inte omfattas av 1 eller 2,

4. sådan återbäring inom livför-

säkringsrörelse som är villkorad

av värdeförändringar på tillgång-

ar eller av ett visst försäkrings-

tekniskt resultat som försäkrings-

tagarna eller andra ersättnings-

berättigade står risken för (vill-

korad återbäring),

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (utjämningsavsättning)

upp till det belopp för avsättning-

ens storlek som anges i första

stycket andra meningen nämnda

paragraf, och

6. fondförsäkringar som för-

säkringstagarna eller andra er-

sättningsberättigade bär place-

ringsrisken för (fondförsäkrings-

åtaganden där försäkringstagaren

bär placeringsrisken).

Ansvarar flera försäkringsgivare solidariskt för en försäkring, skall en-

dast den del av försäkringen som enligt avtal mellan försäkringsgivarna

belöper på en enskild försäkringsgivare beaktas vid beräkningen av den

försäkringsgivarens försäkringstekniska avsättningar.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje för-

säkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder användas

om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av skadornas art.

Regeringen, eller efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om beräkning av försäk-

ringstekniska avsättningar.

Vid beräkning av premiereserv

för livförsäkringsrörelse gäller

7 kap. 2 § försäkringsrörelselagen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de försäkringstekniska avsätt-

ningars innehåll och beräkning.

Vid beräkning av avsättning för

ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker respektive livförsäk-

ringsavsättning gäller 7 kap. 2 §

försäkringsrörelselagen.

6 §

För livförsäkringar skall, om det

inte med hänsyn till försäkringar-

nas särskilda beskaffenhet finns

anledning till undantag, grunder

upprättas för

1. beräkning av försäkringspre-

mier och premiereserv,

2. försäkringstagares rätt till

återköp och fribrev,

3. belåning av försäkringsbrev

hos försäkringsgivaren,

4. verkan av underlåten premie-

betalning,

5. försäkringstagarens rätt när

försäkringen av annan anledning

än som avses i 2 eller 4 upphör i

förtid eller när försäkringsgivaren

i övrigt inte har ansvar för försäk-

ringsfallet och

6. förräntning av försäkrings-

belopp som förfallit till betalning.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som enligt 1 kap. 6 § tredje

stycket tillhör annan försäkring än

livförsäkring skall grunder upp-

rättas för beräkning av premie-

reserv och rätt till återköp.

Försäkringsgivare från tredje

land skall upprätta och följa

försäkringstekniska riktlinjer.

Företrädaren skall fastställa

riktlinjerna, se till att de följs och

fortlöpande pröva om de behöver

ändras.

De försäkringstekniska rikt-

linjerna skall innehålla

principerna för

1. hur premier bestäms,

2. beräkning av försäkringstek-

niska avsättningar,

3. återköp och belåning av för-

säkringar,

4. fördelning av återbäring till

försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade, samt

5. hur soliditeten i sekundär-

etableringen skall tillgodoses.

De försäkringstekniska rikt-

linjerna skall kompletteras med ett

försäkringstekniskt beräknings-

underlag. Underlaget skall inne-

hålla de antaganden som behövs

för att beräkna

1. premier, försäkringstekniska

avsättningar, tekniska återköps-

värden och belåningsvärden,

2. fördelningen av återbäring,

samt

3. soliditetsreserver.

Om det med hänsyn till för-

säkringarnas beskaffenhet eller av

annat särskilt skäl saknas anled-

ning att upprätta ett sådant beräk-

ningsunderlag får försäkringsgiv-

aren helt eller delvis avstå från att

upprätta det.

7 §

För de grunder för beräkning av

försäkringspremier och premie-

reserv som anges i 6 § första

stycket 1 samt för de grunder för

beräkning av premiereserv som

anges i 6 § andra stycket gäller

7 kap. 5 och 6 §§ försäkringsrörel-

selagen (1982:713) i tillämpliga

delar.

Grunderna för försäkringstag-

arnas rätt till återköp och fribrev

skall ange villkoren för att erhålla

denna rätt. De skall även inne-

hålla regler för beräkning av åter-

köps- och fribrevsvärden.

Grunderna för belåning av för-

säkringsbrev hos försäkringsgiva-

ren skall ange villkoren för belå-

ningen. De skall även innehålla

bestämmelser om lånevärde, rän-

tesats och verkan av underlåtenhet

att betala ränta.

Grunderna för verkan av under-

låtenhet att betala premierna skall

ange i vilken ordning försäkrings-

givarens ansvarighet kan komma

att upphöra eller i övrigt föränd-

ras. Vidare skall grunderna ange

villkoren för att försäkringen åter

skall träda i kraft (återupplivning).

Premier för livförsäkringar

skall grundas på antaganden om

dödlighet och andra riskmått,

räntesats samt driftskostnader som

var för sig är betryggande. En av-

vikelse får ske om den är försvar-

lig med hänsyn till försäkrings-

givarens ekonomiska situation.

8 §

De försäkringstekniska avsätt-

ningarna skall täckas med tillgångar

på det sätt som gäller för skuldtäck-

ning enligt 7 kap. 9 § första, tredje

och fjärde styckena, 9 a 10 c §§,

10 e samt 10 f §§ försäkringsrö-

relselagen (1982:713) eller enligt

föreskrifter som meddelats med

stöd av någon av dessa bestämmel-

ser. Dock skall skuldtäckning en-

dast omfatta direkt försäkrings-

rörelse.

De försäkringstekniska avsätt-

ningarna skall täckas med tillgångar

på det sätt som gäller för skuldtäck-

ning enligt 7 kap. 9 § första, tredje

och fjärde styckena, 9 a 10 c, 10 e,

10 f samt 13 §§ försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) eller enligt före-

skrifter som meddelats med stöd av

någon av dessa bestämmelser. Dock

skall skuldtäckning endast omfatta

direkt försäkringsrörelse.

När de försäkringstekniska avsättningarna skall täckas, får depositio-

nen enligt 1 3 §§ räknas in under förutsättning att depositionen dels

består av värdehandlingar som får användas för skuldtäckning med

tillämpning av bestämmelserna i första stycket, dels inte har beaktats

enligt 12 § första stycket fjärde meningen.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i Sverige.

8 a §

Premier för fondförsäkringar

skall placeras i andelar i sådana

till försäkringen anknutna fonder

som försäkringstagaren från tid

till annan bestämmer.

Försäkringsgivaren får begränsa

antalet fonder i vilka premier får

placeras.

Utdelning och ersättning vid in-

lösen av sådana andelar får en-

dast användas för förvärv av nya

andelar i anknutna fonder och för

utbetalning eller betalning av

kostnader enligt försäkringsav-

talet.

9 §

Företrädaren för en försäkrings-

givare från tredje land skall se till

att sådana riktlinjer som anges i

7 kap. 10 g § försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) upprättas och att

riktlinjerna följs. Företrädaren

skall vidare fortlöpande pröva om

riktlinjerna behöver ändras.

Företrädaren skall se till att för-

säkringstagarna och den som av-

ser att teckna en livförsäkring hos

försäkringsgivaren informeras om

det huvudsakliga innehållet i rikt-

linjerna, om det inte med hänsyn

till försäkringens särskilda be-

skaffenhet saknas anledning till så-

dan information. Regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om skyldigheten att

lämna information och om vilka

försäkringar som inte skall omfat-

tas av informationsskyldigheten.

Företrädaren för en försäkrings-

givare från tredje land skall se till

att sådana placeringsriktlinjer som

anges i 7 kap. 10 g § försäkrings-

rörelselagen (1982:713) upprättas

och följs samt fortlöpande pröva

om de behöver ändras.

Företrädaren skall se till att liv-

försäkringstagarna och de som er-

bjuds att teckna en livförsäkring

hos försäkringsgivaren informeras

om det huvudsakliga innehållet i

riktlinjerna, om det inte med hän-

syn till försäkringens särskilda be-

skaffenhet eller av annat särskilt

skäl saknas anledning till sådan in-

formation. Regeringen eller den

myndighet som regeringen be-

stämmer skall meddela föreskrifter

om skyldigheten att lämna in-

formation och om vilka försäk-

ringar som inte skall omfattas av

informationsskyldigheten.

11 §

Försäkringstagarnas förmåns-

rätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med en fordran

som grundas på avtal om

Förmånsrätt enligt 4 a §

förmånsrättslagen (1970:979)

följer med en fordran som grundas

på avtal om

1. livförsäkring, eller

2. återförsäkring avseende livförsäkring.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 10 §, när en försäkringsgivare från tredje land försätts i kon-

kurs eller när utmätning äger rum eller särskild administration träder in.

Fordran enligt första stycket 1 har företräde framför fordran enligt

första stycket 2.

14 §

Kapitalbasen för livförsäkring

får omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket

försäkringsrörelselagen

(1982:713). För livförsäkring be-

räknas solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 § försäkringsrörelse-

lagen. Garantibeloppet för livför-

säkring skall motsvara 400 000

ECU. En tredjedel av solvensmar-

ginalen eller av garantibeloppet,

om det är större, skall motsvaras

av poster som anges i 7 kap. 22 §

första stycket 1 3 försäkrings-

rörelselagen.

Kapitalbasen för livförsäkring

får omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket

försäkringsrörelselagen

(1982:713). För livförsäkring be-

räknas solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 § försäkringsrörelselag-

en. Garantibeloppet för livförsäk-

ring skall motsvara 400 000 euro.

En tredjedel av solvensmarginalen

eller av garantibeloppet, om det är

större, skall motsvaras av poster

som anges i 7 kap. 22 § första

stycket 1 4 försäkringsrörelse-

lagen.

19 §

En försäkringsgivare från tredje

land som meddelar livförsäkringar

i Sverige skall utföra försäkrings-

tekniska beräkningar och utred-

ningar under ledning av en aktua-

rie. I fråga om aktuarien gäller

8 kap. 18 § andra stycket försäk-

ringsrörelselagen (1982:713).

En försäkringsgivare från tredje

land skall utföra försäkringstek-

niska beräkningar och utredningar

under ledning av en eller flera

aktuarier. I fråga om aktuarierna

gäller 8 kap. 18 § första och andra

styckena försäkringsrörelselagen

(1982:713).

Finansinspektionen skall, om

det behövs, förordna en eller flera

aktuarier som tillsammans med

försäkringsgivarens aktuarie skall

utföra de uppgifter som avses i

första stycket. Inspektionen skall

utfärda en instruktion för sådan

aktuarie. Aktuarien har rätt att få

arvode av försäkringsgivaren.

Arvodets storlek bestäms av

inspektionen.

6 kap.

1 §

Finansinspektionen skall ha

tillsyn över den verksamhet som

försäkringsgivare från tredje land

bedriver i Sverige. Inspektionen

skall verka för en sund utveckling

av verksamheten och ha ett nära

samarbete med andra länders

behöriga myndigheter.

Finansinspektionen skall ha

tillsyn över den verksamhet som

försäkringsgivare från tredje land

bedriver i Sverige. Inspektionen

skall utöva tillsyn över att

verksamheten bedrivs i enlighet

med denna lag och andra

författningar som reglerar

försäkringsgivarens närings-

verksamhet. Inspektionen skall ha

ett nära samarbete med andra

länders behöriga myndigheter.

3 §

Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall utan anma-

ning lämna Finansinspektionen

1. en redogörelse för försäkringsgivarens verksamhet i Sverige för

varje räkenskapsår, enligt formulär som fastställs av inspektionen,

2. ett intyg för varje räkenskapsår om att försäkringsgivarens deposi-

tion motsvarar kraven i 5 kap. 1 3 §§,

3. en utredning för varje räken-

skapsår om de försäkringstekniska

avsättningarnas storlek, hur dessa

har beräknats och täckts samt om

avgiven återförsäkring,

4. en kopia av grunder eller

ändrade grunder,

3. försäkringstekniska riktlinjer

för livförsäkring eller en ändring i

riktlinjerna senast när de börjar

användas,

5. uppgifter om de tvångsmedel

som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har

tillgripit mot försäkringsgivaren,

samt

6. meddelande om ändring av

försäkringsgivarens firma.

4. uppgifter om de tvångsmedel

som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har

tillgripit mot försäkringsgivaren,

samt

5. meddelande om ändring av

försäkringsgivarens firma.

Till grunderna eller de ändrade

grunderna enligt första stycket 4

skall det fogas en redogörelse för

de konsekvenser grunderna får för

försäkringstagarna och försäk-

ringsgivaren.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om uppgiftsskyldigheten

enligt första och andra styckena.

Till de försäkringstekniska rikt-

linjerna eller de ändrade försäk-

ringstekniska riktlinjerna skall

fogas en redogörelse för de kon-

sekvenser som riktlinjerna får för

försäkringsgivaren samt för för-

säkringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade på grund av

försäkringarna.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

uppgiftsskyldigheten enligt första

och andra styckena.

4 §

Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall lämna

Finansinspektionen de upplysningar om försäkringsgivaren och dennes

verksamhet här i landet som inspektionen begär.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

vilka upplysningar en försäkrings-

givare från tredje land skall lämna

till inspektionen enligt första

stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka upp-

lysningar en försäkringsgivare från

tredje land skall lämna till inspek-

tionen enligt första stycket.

8 §

Finansinspektionen får i fråga om den verksamhet som en försäkrings-

givare från tredje land bedriver här i landet meddela de erinringar som

inspektionen anser är nödvändiga.

Finansinspektionen skall före-

lägga försäkringsgivaren att vidta

rättelse om inspektionen finner att

1. avvikelser skett från denna

lag, trafikskadelagen (1975:1410),

lagen (1976:357) om motortäv-

lingsförsäkring eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av

någon av dessa lagar eller från

grunderna, om sådana finns,

2. grunderna inte längre är till-

fredsställande med hänsyn till om-

fattningen och beskaffenheten av

försäkringsgivarens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i

bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjun-

kit avsevärt i värde eller av annan

anledning,

4. försäkringsgivarens riktlinjer

för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är

tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 5 kap. 8 § samt 7 kap.

9 a 10 c §§ och 10 e § försäk-

ringsrörelselagen (1982:713),

5. de tillgångar som används för

skuldtäckning inte är tillräckliga

eller inte är placerade enligt

5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§

och 10 e § försäkringsrörelse-

lagen,

6. försäkringsgivarens företrä-

dare eller, om företrädaren är en

juridisk person, försäkringsgiva-

rens ombud inte uppfyller de krav

som anges i 4 kap. 5 § första

stycket 3, eller

7. det i övrigt finns allvarliga

anmärkningar mot försäkrings-

givarens verksamhet.

Finansinspektionen skall före-

lägga försäkringsgivaren eller

dennes företrädare att vidta rättel-

se om inspektionen finner att

1. avvikelse skett från denna lag

eller någon annan författning som

reglerar försäkringsgivarens

näringsverksamhet,

2. de försäkringstekniska rikt-

linjerna, beräkningsunderlaget

och placeringsriktlinjerna inte

längre är tillfredsställande med

hänsyn till omfattningen och be-

skaffenheten av försäkringsgiv-

arens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i

bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjun-

kit avsevärt i värde eller av annan

anledning, eller

4. försäkringsgivarens företrä-

dare eller, om företrädaren är en

juridisk person, försäkringsgiva-

rens ombud inte uppfyller de krav

som anges i 4 kap. 5 § första

stycket 3.

9 §

Finansinspektionen skall förelägga en försäkringsgivare från tredje

land att upprätta och för godkännande överlämna en plan för att

1. återställa en sund finansiell

ställning, om försäkringsgivarens

kapitalbas understiger solvens-

marginalen enligt 7 kap. 23 eller

25 § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (saneringsplan),

2. skyndsamt återställa kapital-

basen, om den understiger de ni-

våer som anges i 5 kap. 12 15 §§,

eller om garantibeloppet för en liv-

försäkringsrörelse inte har sådan

sammansättning som anges i

5 kap. 12 § andra stycket (finans-

ieringsplan).

1. återställa en tillfredsställande

finansiell ställning, om försäk-

ringsgivarens kapitalbas under-

stiger solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 eller 25 § försäkrings-

rörelselagen (1982:713) (sane-

ringsplan),

2. skyndsamt återställa kapital-

basen, om den understiger de ni-

våer som anges i 5 kap. 12 14 §§,

eller om garantibeloppet för en liv-

försäkringsrörelse inte har sådan

sammansättning som anges i

5 kap. 12 § andra stycket (finans-

ieringsplan).

Skyldigheten att upprätta saneringsplan eller finansieringsplan enligt

första stycket gäller inte om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt

5 kap. 16 § och någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn

över soliditeten. Om den utländska myndighet som kontrollerar försäk-

ringsgivarens soliditet förbjuder försäkringsgivaren att helt eller delvis

förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten, Finans-

inspektionen vidta samma åtgärder beträffande försäkringsgivarens till-

gångar i Sverige. Finansinspektionen får besluta hur verksamheten skall

drivas efter ett sådant beslut av den utländska myndigheten.

7 kap.

7 §

Finansinspektionen skall anta ett anbud om övertagande av

försäkringsbestånd om

1. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till sådant undantag som

kan ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

2. behörig myndighet i det land där åtagandet skall fullgöras, sam-

tycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva verk-

samhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig myndighet. Med

behörig myndighet avses i detta fall den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionens beslut att

anta ett anbud skall kungöras en-

ligt 10 kap. 1 § 10. När ett sådant

beslut kungörs, övergår ansvaret

för det överlåtna försäkringsbe-

ståndet på den övertagande för-

säkringsgivaren. Genom denna

försäkringsgivares försorg skall

samtliga försäkringstagare och de

personer som förvärvat rätt på

grund av en försäkring underrättas

om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som den

medför.

Finansinspektionens beslut att

anta ett anbud skall kungöras en-

ligt 10 kap. 1 § 10. När ett sådant

beslut kungörs, övergår ansvaret

för det överlåtna försäkringsbe-

ståndet på den övertagande för-

säkringsgivaren. Genom denna

försäkringsgivares försorg skall

samtliga försäkringstagare och de

personer som förvärvat rätt på

grund av en försäkring underrättas

om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som den

medför. Finansinspektionen

bestämmer på vilket sätt

underrättelsen skall lämnas.

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår åtagan-

den som skall fullgöras i ett annat EES-land skall Finansinspektionen

offentliggöra den godkända överlåtelsen i det landet enligt bestämmel-

serna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på motsvarande sätt i det

berörda landet, får inspektionen underlåta att offentliggöra beslutet där.

8 kap.

1 §

Företrädaren för en utländsk för-

säkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksam-

het i Sverige iakttar god affärssed.

I fråga om en försäkringssamman-

slutning skall försäkringsgivaren

övervaka att verksamhet för att an-

skaffa försäkringar bedrivs i enlig-

het med god sed.

Företrädaren för en utländsk för-

säkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksam-

het i Sverige iakttar god försäk-

ringsstandard. I fråga om en för-

säkringssammanslutning skall för-

säkringsgivaren övervaka att verk-

samhet för att anskaffa försäk-

ringar bedrivs i enlighet med en

sådan standard.

1 a §

Information till

försäkringstagare och dem som

erbjuds att teckna en försäkring

skall vara anpassad efter

försäkringens art och tydligt visa

försäkringens villkor och

värdeutveckling. Även andra er-

sättningsberättigade på grund av

försäkringar skall ges den infor-

mation de behöver.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vilken information som en försäk-

ringsgivare skall lämna till försäk-

ringstagarna, andra ersättnings-

berättigade på grund av försäk-

ringarna och till dem som erbjuds

att teckna en försäkring hos för-

säkringsgivaren.

2 §

En utländsk försäkringsgivare skall i alla meddelanden till allmänheten

nämna sin organisationsform och sitt hemland.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen skall meddela när-

mare föreskrifter om den informa-

tion som en försäkringsgivare

skall lämna till försäkringstagarna

och till den som avser att teckna

en försäkring hos försäkringsgiva-

ren.

4 §

En utländsk försäkringsgivare

eller dennes företrädare får inte

till fördel för en enskild försäk-

ringstagare eller grupper av för-

säkringstagare, på annat sätt än

genom återbäring, medge direkt

eller indirekt nedsättning av de

livförsäkringspremier som försäk-

ringsgivaren enligt upprättade

grunder bestämt för sin rörelse

här i landet.

En utländsk försäkringsgivare

får inte förespegla framtida åter-

bäring som saknar grund i för-

säkringsavtalet.

5 §

På begäran av den som biträtt en

utländsk försäkringsgivare att

marknadsföra försäkringar i

Sverige skall Finansinspektionen

utfärda ett intyg över

verksamhetens omfattning och

innehåll, om intyget behövs för att

den som biträtt försäkringsgivaren

skall få driva liknande verksamhet

i ett annat land som omfattas av

avtalet om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Försäkringsgivaren och den som

begär intyg skall lämna

inspektionen de upplysningar som

behövs för att inspektionen skall

kunna fullgöra denna skyldighet.

På begäran av den som i

egenskap av försäkringsombud

eller på liknande sätt biträtt en

utländsk försäkringsgivare skall

Finansinspektionen utfärda ett

intyg över verksamhetens

omfattning och innehåll, om

intyget behövs för att den som

biträtt försäkringsgivaren skall få

driva liknande verksamhet i ett

annat land som omfattas av avtalet

om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Försäkringsgivaren och den som

begär intyg skall lämna

inspektionen de upplysningar som

behövs för att inspektionen skall

kunna fullgöra denna skyldighet.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186,

bet. 1998/99:FiU14,

rskr. 1998/99:130

Föreslagen lydelse

10 kap.

1 §

Finansinspektionen skall i Post- och Inrikes Tidningar kungöra

1. förordnande av ett ombud enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket, 8 § eller

6 kap. 12 §,

2. beslut om att förbjuda eller begränsa en utländsk försäkringsgivares

rätt att förfoga över sina tillgångar här i landet enligt 3 kap. 7 § första

stycket, 9 § första stycket eller 6 kap. 11 § första stycket,

3. koncession som beviljas en försäkringsgivare från tredje land enligt

4 kap. 5 § första stycket,

4. förlängning av koncession

som beviljas en försäkringsgivare

från tredje land enligt 4 kap. 6 §

4. förlängning av koncession

som beviljas en försäkringsgivare

från tredje land enligt 4 kap. 6 §,

5. godkännande av en företrädare för en försäkringsgivare från tredje

land enligt 4 kap. 5 § första stycket eller 8 §,

6. ändring av firma för en för-

säkringsgivare från tredje land en-

ligt 6 kap. 4 § första stycket 6,

6. ändring av firma för en för-

säkringsgivare från tredje land en-

ligt 6 kap. 3 § första stycket 5,

7. förverkande av koncession enligt 6 kap. 2 eller 13 § eller åter-

kallande av koncession enligt 7 kap. 1 § för en försäkringsgivare från

tredje land,

8. godkännande eller förordnande av ett ombud enligt 7 kap. 2 § andra

stycket,

9. anbud om övertagande av ett försäkringsbestånd i ett administra-

tionsbo enligt 7 kap. 6 § första stycket,

10. beslut om antagande av anbud enligt 7 kap. 7 § första stycket,

11. ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt

9 kap. 5 §, och

12. tillstånd till överlåtelse enligt 9 kap. 8 § första stycket.

I 7 kap. 7 § fjärde stycket och 9 kap. 8 § andra stycket finns bestäm-

melser om offentliggörande av vissa överlåtelsebeslut i andra EES-

länder.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1560) om årsredovisning

i försäkringsföretag att 3 kap. 3 §, 4 kap. 2 och 9 §§, 5 kap. 3-5 §§, 6 kap.

3 §, 7 kap. 4 §, 8 kap. 4 och 7 §§ samt bilaga 1 och 2 till lagen skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

3 §

De i 2 § angivna bestämmelserna i 3 kap. årsredovisningslagen

(1995:1554) skall tillämpas med följande avvikelser:

1. Vad som i 4 § fjärde stycket

sägs om sammanslagning av poster

som föregås av arabiska siffror

gäller inte för posterna upptagna i

schemat för resultaträkningen i bi-

laga 2 eller för sådana poster i ba-

lansräkningen som skall tas upp

under Återförsäkrares andel av för-

säkringstekniska avsättningar eller

Försäkringstekniska avsättningar.

1. Vad som i 4 § fjärde stycket

sägs om sammanslagning av poster

som föregås av arabiska siffror

gäller inte för posterna upptagna i

schemat för resultaträkningen i bi-

laga 2 eller för sådana poster i ba-

lansräkningen som skall tas upp

under Placeringstillgångar för

vilka livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk (D), Återförsäkrares

andel av försäkringstekniska av-

sättningar (E) eller Försäkringstek-

niska avsättningar (DD och EE).

2. Inom linjen skall, utöver ställda säkerheter och ansvarsförbindelser,

oåterkalleliga åtaganden som innebär risktagande anges.

4 kap.

2 §

De i 1 § angivna bestämmelserna i 4 kap. årsredovisningslagen

(1995:1554) skall tillämpas med följande avvikelser:

1. 2 § tillämpas på immateriella tillgångar (B).

2. 3 § skall tillämpas på samtliga tillgångar, om inte annat följer av

detta kapitel.

3. 4 § skall tillämpas på dels immateriella tillgångar (B), dels place-

ringstillgångar (C) utom när de värderas till verkligt värde enligt 5 § i

detta kapitel samt dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I)

och övriga tillgångar (G.IV) som stadigvarande skall brukas eller inne-

has.

4. a) 5 § skall tillämpas på dels immateriella tillgångar (B), dels place-

ringstillgångar (C) utom när de värderas till verkligt värde enligt 5 § i

detta kapitel samt dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I)

och övriga tillgångar (G.IV) som stadigvarande skall brukas eller inne-

has.

b) 5 § andra stycket skall tillämpas endast på placeringar i koncernfö-

retag och intresseföretag (C.II), andra finansiella placeringstillgångar än

aktier och andelar (C.III.2-7) samt depåer hos företag som avgivit åter-

försäkring (C.IV) utom när tillgångarna värderas till verkligt värde

enligt 5 § i detta kapitel.

c) Sådana andra finansiella placeringstillgångar som utgörs av aktier

och andelar (C.III.1) skall skrivas ned till det lägre värde som tillgången

har på balansdagen även om det inte kan antas att värdenedgången är

varaktig.

5. a) 6 och 8 §§ skall tillämpas på

placeringstillgångar (C) utom

när de värderas till verkligt värde

enligt 5 § i detta kapitel samt på

sådana tillgångar hänförliga till

materiella tillgångar och varulager

(G.I) som stadigvarande skall inne-

has eller brukas.

5. a) 6 och 8 §§ gäller endast

skadeförsäkringsbolag och skall

tillämpas på placeringstillgångar

(C) utom när de värderas till

verkligt värde enligt 5 § i detta

kapitel samt på sådana tillgångar

hänförliga till materiella tillgångar

och varulager (G.I) som stadigva-

rande skall innehas eller brukas.

b) Aktier och andelar i koncernföretag och intresseföretag får inte skri-

vas upp till högre värde än vad som medges av Finansinspektionen.

6. Uppskrivningsbelopp enligt

6 § får endast användas

 i skadeförsäkringsaktiebolag

för ökning av aktiekapitalet genom

fondemission,

 i skadeförsäkringsföretag för

avsättning till en uppskrivningsfond

(AA.III), samt

 i livförsäkringsföretag för av-

sättning till en uppskrivningsfond

(DD.II) efter medgivande av

Finansinspektionen.

6. Uppskrivningsbelopp enligt

6 § får endast användas för ökning

av aktiekapitalet genom fond-

emission eller för avsättning till en

uppskrivningsfond (AA.III).

7. 7 § första stycket 2 och andra stycket om användning av uppskriv-

ningsfonden för att täcka förlust får inte tillämpas.

8. 9 § skall tillämpas på dels fordringar (F), dels kassa och bank (G.II),

dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I) och övriga tillgångar

(G.IV) som inte stadigvarande skall brukas eller innehas.

9. 12 § skall tillämpas på materiella tillgångar och varulager (G.I).

9 §

Försäkringstekniska avsättningar

(EE) skall tas upp i balansräk-

ningen med tillämpning av 7 kap. 1

och 2 §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713).

Såsom Avsättning för ej intjä-

nade premier och kvardröjande

risker (EE.1) i skadeförsäkrings-

rörelse, skall tas upp belopp mot-

svarande premiereserven.

Såsom Livförsäkringsavsättning

(EE.2) i livförsäkringsrörelse, skall

tas upp belopp motsvarande pre-

miereserven inklusive belopp för

tilldelad återbäring, utom sådan

tilldelad återbäring som förfallit till

betalning.

Försäkringstekniska avsättningar

(DD och EE) skall tas upp i balans-

räkningen med tillämpning av

7 kap. 1 och 2 §§ försäkringsrörel-

selagen (1982:713).

5 kap.

3 §

Utöver vad som följer av 1 § skall följande uppgifter lämnas om till-

gångar:

1. Byggnader och mark som används för den egna verksamheten skall

anges.

2. Övriga lån (C.III.5) skall specificeras på belopp för vilka försäk-

ringsbrev utgör huvudsaklig säkerhet och, om resterande belopp är

väsentligt, även i övrigt specificeras till storlek och art.

3. Större belopp i posterna Övriga finansiella placeringstillgångar

(C.III.7) och Övriga tillgångar (G.IV), skall specificeras till storlek och

art.

4. Tillgångar för villkorad åter-

bäring (D.1) skall delas upp på

tillgångar för vilka försäkrings-

tagaren direkt respektive indirekt

bär placeringsrisk.

4. Förutbetalda anskaffningskost-

nader (H.II) och Återförsäkrares

andel av förutbetalda anskaffnings-

kostnader (JJ.I) skall anges uppde-

lade på skadeförsäkringsrörelse och

livförsäkringsrörelse.

5. Förutbetalda anskaffningskost-

nader (H.II) och Återförsäkrares

andel av förutbetalda anskaffnings-

kostnader (II.I) skall anges uppde-

lade på skadeförsäkringsrörelse och

livförsäkringsrörelse.

5. Om det bokförda värdet för

räntebärande värdepapper översti-

ger eller underskrider det belopp

som skall infrias på förfallodagen,

skall mellanskillnaden anges.

Summan av överstigande belopp

skall anges för sig och summan av

underskridande belopp skall anges

för sig.

6. Om det bokförda värdet för

räntebärande värdepapper översti-

ger eller underskrider det belopp

som skall infrias på förfallodagen,

skall mellanskillnaden anges.

Summan av överstigande belopp

skall anges för sig och summan av

underskridande belopp skall anges

för sig.

4 §

Utöver vad som följer av 1 § skall

följande uppgifter lämnas om eget

kapital och skulder:

1. I livförsäkringsföretag skall

som bundet eget kapital tas upp

Aktiekapital och Garantikapital.

2. I skadeförsäkringsföretag skall

eget kapital delas upp i bundet eget

kapital och fritt eget kapital eller

ansamlad förlust. Under bundet

eget kapital skall tas upp Aktieka-

pital, Garantikapital, Överkursfond,

Uppskrivningsfond, Reservfond

och Fond för orealiserade vinster.

Under fritt eget kapital skall tas upp

fria fonder, var för sig, balanserad

vinst eller förlust samt vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Balanse-

rad förlust och förlust för räken-

skapsåret tas därvid upp som av-

dragsposter.

Utöver vad som följer av 1 § skall

följande uppgifter lämnas om eget

kapital och avsättningar:

1. I livförsäkringsföretag som

inte får dela ut vinst skall som bun-

det eget kapital tas upp Aktiekapi-

tal, Garantikapital, Överkursfond,

Konsolideringsfond, Fond för

orealiserade vinster och vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Förlust

för räkenskapsåret tas därvid upp

som avdragspost.

2. I skadeförsäkringsföretag och

livförsäkringsföretag som får dela

ut vinst skall eget kapital delas upp

i bundet eget kapital och fritt eget

kapital eller ansamlad förlust.

Under bundet eget kapital skall tas

upp Aktiekapital, Garantikapital,

Överkursfond, Uppskrivningsfond,

Reservfond och Fond för orealise-

rade vinster. Under fritt eget kapital

eller ansamlad förlust skall tas upp

fria fonder, var för sig, balanserad

vinst eller förlust samt vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Balanse-

rad förlust och förlust för räken-

skapsåret tas därvid upp som av-

dragsposter.

3. I livförsäkringsföretag skall

Återbäringsmedel anges uppdelat

på Återbäringsfond, Uppskriv-

ningsfond, Fond för orealiserade

vinster, Övriga medel och Årets

resultat. Posten Återbäringsmedel

och förändringarna av posten skall

specificeras i en not.

4. Om avsättningen för kvardrö-

jande risker i posten Avsättning för

ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker (EE.1) uppgår till

väsentligt belopp, skall beloppet

anges.

3. Om avsättningen för kvardrö-

jande risker i posten Ej intjänade

premier och kvardröjande risker

(DD.1) uppgår till väsentligt be-

lopp, skall beloppet anges.

4. Om garanterad återbäring i

posten livförsäkringsavsättning

(DD.2) uppgår till väsentligt be-

lopp, skall beloppet anges.

5. Om avvecklingsresultat uppgår till väsentligt belopp skall det anges

i en not med fördelning på kategori av skada och belopp. Med avveck-

lingsresultat avses skillnaden mellan å ena sidan avsättningen för

oreglerade skador från föregående år vid räkenskapsårets ingång, efter

avdrag för under räkenskapsåret gjorda utbetalningar av ersättningar för

skador från föregående år, och å andra sidan avsättningen för oreglerade

skador från föregående år vid räkenskapsårets slut.

6. Villkorad återbäring (EE.1)

skall delas upp på avsättningar för

vilka försäkringstagaren direkt

respektive indirekt bär risk.

7. Skadeförsäkringsföretag och

livförsäkringsföretag som får dela

ut vinst skall lämna närmare upp-

lysningar om det belopp av fritt

eget kapital som inte kan anses ut-

delningsbart med hänsyn till

bestämmelserna i 1 kap. 1 a §

första stycket och 12 kap. 2 §

tredje stycket

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och om de

förhållanden som motiverar

bedömningen.

8. Livförsäkringsföretag skall

lämna upplysning om belopp som

inte får användas för

vinstutdelning eller förlusttäckning

enligt bolagsordningen.

5 §

Utöver vad som följer av 1 § skall följande uppgifter lämnas om

resultaträkningens poster:

1. I fråga om skadeförsäkring skall anges

a) premieinkomsten, brutto,

b) premieintäkter, brutto,

c) försäkringsersättningar, brutto,

d) driftskostnader, brutto, samt

e) resultat av avgiven återförsäkring.

Posterna skall fördelas på direkt försäkring och mottagen återförsäkring,

om mottagen återförsäkring utgör tio procent eller mer av premie-

inkomst, brutto.

2. Direkt skadeförsäkring skall fördelas enligt följande försäkrings-

klasser

a) olycksfall och sjukdom,

b) motorfordon, ansvar mot tredje man,

c) motorfordon, övriga klasser,

d) sjöfart, luftfart och transport,

e) brand och annan skada på egendom,

f) allmän ansvarighet,

g) kredit och borgen,

h) rättsskydd,

i) assistans, samt

j) övriga försäkringsklasser.

3. I fråga om livförsäkring skall premieinkomsten anges brutto. Om

mottagen återförsäkring utgör tio procent eller mer av denna premie-

inkomst skall inkomsten fördelas mellan direkt försäkring och mottagen

återförsäkring.

4. Premieinkomst för direkt livförsäkring skall fördelas enligt följande

indelningsgrunder

a) I premier för individuell försäkring,

II gruppförsäkringspremier,

b) I periodiska premier,

II engångspremier,

c) I premier för ej återbärings-

berättigade avtal,

II premier för återbärings-

berättigade avtal, samt

III premier för avtal för vilka

försäkringstagaren bär placerings-

risken.

c) I premier för ej återbärings-

berättigade avtal,

II premier för återbäringsbe-

rättigade avtal, samt

III premier för livförsäkrings-

avtal för vilka försäkringstagaren

bär risk.

5. Uppgift skall lämnas om det sammanlagda beloppet av total premie-

inkomst, brutto, för direkt försäkring som avser försäkringsavtal som

tecknats av företaget i

a) Sverige,

b) andra länder som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

samt

c) övriga länder.

6. Det totala beloppet för provisioner för direkt försäkring under

räkenskapsåret skall anges i en not.

7. Om kapitalavkastning överförs mellan teknisk och icke-teknisk

redovisning i resultaträkningen, skall upplysningar om grunderna för

överföringen lämnas i en not.

6 kap.

3 §

I resultatanalysen skall, fördelat

på försäkringsgrenar, upplysningar

lämnas om försäkringstekniska av-

sättningar, återförsäkrares andel av

försäkringstekniska avsättningar,

intäkter, kostnader och rörelse-

resultat. Livförsäkringsföretag skall

även lämna upplysningar om åter-

bäringsmedlens fördelning på för-

säkringsgrenar.

I resultatanalysen skall, fördelat

på försäkringsgrenar, upplysningar

lämnas om försäkringstekniska av-

sättningar (DD och EE), återförsäk-

rares andel av försäkringstekniska

avsättningar (E), intäkter, kostnader

och rörelseresultat.

7 kap.

4 §

För koncernredovisningen gäller i tillämpliga delar

1. de allmänna bestämmelserna om årsredovisningen i 2 kap. 2 §, med

undantag för hänvisningarna till 2 kap. 1 3 §§ årsredovisningslagen

(1995:1554),

2. bestämmelserna om balansräk-

ning och resultaträkning i 3 kap.,

med det tillägget att vad som av-

satts till kapitalandelsfonden skall

tas upp i koncernbalansräkningen

som bundet eget kapital under

Andra fonder (AA.IV) i skadeför-

säkringsföretag och under Åter-

bäringsmedel (DD) i livförsäk-

ringsföretag,

2. bestämmelserna om balansräk-

ning och resultaträkning i 3 kap.,

med det tillägget att vad som av-

satts till kapitalandelsfonden skall

tas upp i koncernbalansräkningen

som bundet eget kapital under

Andra fonder (AA.V),

3. bestämmelserna om värderingsregler i 4 kap.,

4. bestämmelserna om tilläggs-

upplysningar i 5 kap., med undan-

tag för 2 § 1 och hänvisningarna till

5 kap. 8, 9 och 24 §§ årsredovis-

ningslagen, samt

4. bestämmelserna om tilläggs-

upplysningar i 5 kap., med undan-

tag för 2 § 4 och hänvisningarna till

5 kap. 8, 9 och 24 §§ årsredovis-

ningslagen, samt

5. bestämmelserna om upplysningarna i förvaltningsberättelsen i 6 kap.

1 och 2 §§, med undantag för hänvisningen till 6 kap. 2 § årsredovis-

ningslagen.

8 kap.

4 §

Årsredovisningen för det för-

flutna räkenskapsåret skall lämnas

till revisorerna senast en månad

före ordinarie bolagsstämma.

Årsredovisningen för det för-

flutna räkenskapsåret skall lämnas

till revisorerna och lekmannarevi-

sorerna senast en månad före

ordinarie bolagsstämma.

7 §

Verkställande direktör eller sty-

relseledamot i ett försäkringsföre-

tag som enligt denna lag eller

annan författning skall ge in redo-

visningshandling eller revisions-

berättelse till Finansinspektionen,

kan av inspektionen föreläggas vid

vite att fullgöra denna skyldighet.

Verkställande direktör eller sty-

relseledamot i ett försäkringsföre-

tag som enligt denna lag skall ge in

redovisningshandling eller revi-

sionsberättelse till Finansinspektio-

nen, kan av inspektionen föreläggas

vid vite att fullgöra denna skyldig-

het.

Fråga om utdömande av vitet prövas av Finansinspektionen.

Bilaga 1

Uppställningsform för balansräkning

TILLGÅNGAR

A. Tecknat ej inbetalt kapital

B. Immateriella tillgångar

 I Goodwill

 II Andra immateriella tillgångar

C. Placeringstillgångar

 I Byggnader och mark

 II Placeringar i koncernföretag och intresseföretag

1. Aktier och andelar i koncernföretag

2. Räntebärande värdepapper emitterade av, och lån till,

 koncernföretag

3. Aktier och andelar i intresseföretag

4. Räntebärande värdepapper emitterade av, och lån till,

 intresseföretag

 III Andra finansiella placeringstillgångar

1. Aktier och andelar

2. Obligationer och andra räntebärande värdepapper

3. Andelar i investeringspooler

4. Lån med säkerhet i fast egendom

5. Övriga lån

6. Utlåning till kreditinstitut

7. Övriga finansiella placeringstillgångar

 IV Depåer hos företag som avgivit återförsäkring

D. Placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär placer-

ingsrisken

E. Återförsäkrares andel av Försäk-

ringstekniska avsättningar

1. Avsättning för ej intjänade

premier och kvardröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Avsättning för oreglerade ska-

dor

4. Avsättning för återbäring och

rabatter

5. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

6. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär

placeringsrisken

D. Placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär place-

ringsrisk

1. Tillgångar för villkorad åter-

bäring

2. Fondförsäkringstillgångar

E. Återförsäkrares andel av Försäk-

ringstekniska avsättningar

1. Ej intjänade premier och kvar-

dröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Oreglerade skador

4. Återbäring och rabatter

5. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

6. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär risk

 a) Villkorad återbäring

 b) Fondförsäkringsåtaganden

F. Fordringar

I Fordringar avseende direkt försäkring

II Fordringar avseende återförsäkring

III Övriga fordringar

G. Andra tillgångar

I Materiella tillgångar och varulager

II Kassa och bank

III Egna aktier

IV Övriga tillgångar

H. Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter

I Upplupna ränte- och hyresintäkter

II Förutbetalda anskaffningskostnader

III Övriga förutbetalda kostnader och upplupna intäkter

EGET KAPITAL, AVSÄTTNINGAR OCH SKULDER

AA. Eget kapital

I Aktiekapital eller Garantikapital

II Överkursfond

III Uppskrivningsfond

IV Andra fonder

1. Reservfond

2. Fond för orealiserade vins-

ter

3. Övriga fonder

V Balanserad vinst eller förlust

VI Årets resultat

IV Konsolideringsfond

V Andra fonder

1. Reservfond

2. Fond för orealiserade vins-

ter

3. Övriga fonder

VI Balanserad vinst eller förlust

VII Årets resultat

BB. Obeskattade reserver

CC. Efterställda skulder

DD. Återbäringsmedel

I Återbäringsfond

II Uppskrivningsfond

III Fond för orealiserade vinster

IV Övriga medel

V Årets resultat

EE. Försäkringstekniska avsätt-

ningar (före avgiven återförsäkring)

1. Avsättning för ej intjänade

premier och kvardröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Avsättning för oreglerade ska-

dor

4. Avsättning för återbäring och

rabatter

5. Utjämningsavsättning

6. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

FF. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär

placeringsrisken (före avgiven åter-

försäkring)

GG. Avsättningar för andra risker

och kostnader

1. Avsättningar för pensioner och

liknande förpliktelser

2. Avsättningar för skatter

3. Övriga avsättningar

HH. Depåer från återförsäkrare

II. Skulder

I Skulder avseende direkt försäk-

ring

II Skulder avseende återförsäk-

ring

III Obligationslån

IV Skulder till kreditinstitut

V Övriga skulder

JJ. Upplupna kostnader och förut-

betalda intäkter

I Återförsäkrares andel av Förut-

betalda anskaffningskostnader

II Övriga upplupna kostnader och

förutbetalda intäkter

DD. Försäkringstekniska avsätt-

ningar (före avgiven återförsäkring)

1. Ej intjänade premier och kvar-

dröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Oreglerade skador

4. Återbäring och rabatter

5. Utjämningsavsättning

6. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

EE. Försäkringsteknisk avsättning

för livförsäkringar för vilka försäk-

ringstagaren bär risk (före avgiven

återförsäkring).

1. Villkorad återbäring

2. Fondförsäkringsåtaganden

FF. Avsättningar för andra risker

och kostnader

1. Pensioner och liknande för-

pliktelser

2. Skatter

3. Övriga avsättningar

GG. Depåer från återförsäkrare

HH. Skulder

I Skulder avseende direkt försäk-

ring

II Skulder avseende återförsäk-

ring

III Obligationslån

IV Skulder till kreditinstitut

V Övriga skulder

II. Upplupna kostnader och förutbe-

talda intäkter

I Återförsäkrares andel av Förut-

betalda anskaffningskostnader

II Övriga upplupna kostnader och

förutbetalda intäkter

POSTER INOM LINJEN

I Panter och därmed jämförliga säkerheter ställda för egna skulder och

för såsom avsättningar redovisade förpliktelser, varje slag för sig

II Övriga ställda panter och jämförliga säkerheter, varje slag för sig

III Ansvarsförbindelser

1. Garantier

2. Pensionsförpliktelser som ej upptagits bland avsättningar och ej har

täckning i pensionsstiftelses förmögenhet

3. Övriga ansvarsförbindelser

IV Åtaganden

1. Åtaganden till följd av återköpstransaktioner

2. Övriga åtaganden

Bilaga 2

Uppställningsform för resultaträkningen

I. TEKNISK REDOVISNING AV SKADEFÖRSÄKRINGSRÖRELSE

1. Premieintäkter (efter avgiven återförsäkring)

a. Premieinkomst (före avgiven återförsäkring)

b. Premier för avgiven återförsäkring (-)

c. Förändring i Avsättning för ej intjänade premier och

kvardröjande risker, före avgiven återförsäkring (+/-)

d. Återförsäkrares andel av Förändring i avsättning för ej

intjänade premier och kvardröjande risker (+/-)

2. Kapitalavkastning överförd från finansrörelsen (III.6)

3. Övriga tekniska intäkter (efter avgiven återförsäkring)

4. Försäkringsersättningar (efter avgiven återförsäkring)

a. Utbetalda försäkringsersättningar

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Förändring i Avsättning för oreglerade skador

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

5. Förändring i Övriga försäkringstekniska avsättningar (efter avgiven

 återförsäkring) (+/-)

6. Återbäring och rabatter (efter avgiven återförsäkring)

7. Driftskostnader

8. Övriga tekniska kostnader (efter avgiven återförsäkring)

9. Förändring i Utjämningsavsättning

10. Skadeförsäkringsrörelsens tekniska resultat (införs som post

 III.1)

II. TEKNISK REDOVISNING AV LIVFÖRSÄKRINGSRÖRELSE

1. Premieinkomst (efter avgiven återförsäkring)

a. Premieinkomst (före avgiven återförsäkring)

b. Premier för avgiven återförsäkring (-)

2. Kapitalavkastning, intäkter

3. Orealiserade vinster på placeringstillgångar

3a. Värdeökning på

placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk

aa. Värdeökning på tillgångar

för villkorad återbäring

bb. Värdeökning på fondförsäk-

ringstillgångar

3b. Värdeökning på övriga place-

ringstillgångar

4. Övriga tekniska intäkter (efter avgiven återförsäkring

5. Försäkringsersättningar (efter avgiven återförsäkring)

a. Utbetalda försäkringsersättningar

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Förändring i Avsättning för oreglerade skador

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel(-)

6. Förändring i andra försäkringstekniska avsättningar (efter avgiven

 återförsäkring) (+/-)

a. Livförsäkringsavsättning

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Försäkringsteknisk avsättning

för livförsäkringar för vilka försäk-

ringstagaren bär risk

aa. Villkorad återbäring

bb. Fondförsäkringsåtaganden

b. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar (efter avgiven återför-

säkring)

c. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar (efter avgiven återför-

säkring)

7. Återbäring och rabatter (efter avgiven återförsäkring)

8. Driftskostnader

9. Kapitalavkastning, kostnader

10. Orealiserade förluster på placeringstillgångar

10a. Värdeminskning på

placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk

aa. Värdeminskning på till-

gångar för villkorad återbäring

bb. Värdeminskning på fondför-

säkringstillgångar

10b. Värdeminskning på övriga

placeringstillgångar

11. Övriga tekniska kostnader (efter avgiven återförsäkring)

12. Kapitalavkastning överförd till finansrörelsen (införs som post III.4)

13. Livförsäkringsrörelsens tekniska resultat (införs som post III.2)

III. ICKE-TEKNISK REDOVISNING

1. Skadeförsäkringsrörelsens tekniska resultat (post I.10)

2. Livförsäkringsrörelsens tekniska resultat (post II.13)

3a. Kapitalavkastning, intäkter i skadeförsäkringsrörelsen

3b. Orealiserade vinster på placeringstillgångar

4. Kapitalavkastning överförd från livförsäkringsrörelsen (post II.12)

5a. Kapitalavkastning, kostnader i skadeförsäkringsrörelsen

5b. Orealiserade förluster på placeringstillgångar

6. Kapitalavkastning överförd till skadeförsäkringsrörelsen (post I.2)

7. Övriga intäkter

8. Övriga kostnader

9. Extraordinära intäkter

10. Extraordinära kostnader

11. Bokslutsdispositioner

12. Skatt på årets resultat

13. Övriga skatter

14. Årets resultat

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 samt tillämpas på räken-

skapsår som inleds efter den 31 december 1999.

2. Försäkringsbolag som med stöd av punkten 2 i övergångsbestäm-

melserna till lagen (1999:000) om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) tillämpar där angivna äldre bestämmelser skall alltjämt

tillämpa äldre föreskrifter i 3 kap. 3 §, 4 kap. 9 §, 5 kap. 3-5 §§, 6 kap. 3

§, 7 kap. 4 § och bilaga 1 och 2 till lagen.

3. Äldre föreskrifter i 4 kap. 2 § 6 gäller för den uppskrivningsfond

som livförsäkringsbolag innehar vid ingången av det räkenskapsår som

påbörjats den 1 januari 2000. Uppskrivningsfonden skall redovisas som

bundet eget kapital, om inte föreskrifterna i 2 skall tillämpas.

2.5 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 31 § kommu-

nalskattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Anvisningar

till 31 §

1. Med pension förstås dels belopp, som annorledes än i följd av för-

säkring utgår på grund av föregående tjänsteförhållande, dels belopp,

som på grund av lagen (1962:381) om allmän försäkring utgår i form av

folkpension eller tilläggspension, dels belopp som utgår på grund av pen-

sionsförsäkring, dels belopp som utbetalas från pensionssparkonto till

pensionsspararen, till förmånstagare på grund av förmånstagarförord-

nande, till den som erhållit rätten till pension genom bodelning, till make

eller bröstarvinge på grund av jämkning av förmånstagarförordnande

samt vid återbetalning enligt 13 kap. 4 § äktenskapsbalken, dels kapital

hänförligt till pensionsförsäkring vilken antingen överlåts till försäk-

ringsgivare som inte meddelar pensionsförsäkring enligt denna lag eller

överförs till sådan del av försäkringsgivarens verksamhet som inte avser

pensionsförsäkring enligt denna lag.

Med pensionsförsäkring förstås försäkring, som inte medför rätt till

andra försäkringsbelopp än ålderspension, sjukpension eller efterlevan-

depension. För att en försäkring skall anses som pensionsförsäkring ford-

ras vidare, om inte annat följer av sjuttonde stycket, att försäkringen

meddelats i en här i landet bedriven försäkringsrörelse för vilken skatt-

skyldighet föreligger enligt lagen (1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel respektive lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Med

försäkrad avses den på vars liv försäkringen tagits eller, i fråga om sjuk-

pension, den vars arbetsoförmåga försäkringen avser. Med tjänstepen-

sionsförsäkring förstås pensionsförsäkring, som har samband med tjänst

och för vilken den försäkrades arbetsgivare åtagit sig att ansvara för be-

talning av hela avgiften. Med tjänstepensionsförsäkring förstås också

pensionsförsäkring, som om en anställd avlidit tagits av den an-

ställdes arbetsgivare till förmån för den anställdes efterlevande och för

vilken försäkring arbetsgivaren åtagit sig att ansvara för betalning av hela

avgiften.

I fråga om annan pensionsförsäkring än tjänstepensionsförsäkring skall

försäkringstagaren vara den försäkrade. Har försäkringstagaren eller hans

make eller person med vilken han sammanbor under äktenskapsliknande

förhållanden barn under 20 år, får han ta försäkring avseende efterlevan-

depension på sin makes eller den sammanboendes liv, om barnet insätts

som förmånstagare. Om särskilda skäl föreligger kan skattemyndigheten

medge att dödsboet efter skattskyldig som bedrivit näringsverksamhet i

Sverige får ta försäkring avseende efterlevandepension. Som förutsätt-

ning för att medgivande skall lämnas gäller att den efterlevande saknar

betryggande pensionsskydd och att försäkringen tas i samband med att

boet upphör med driften i förvärvskällan. Motsvarande gäller om den

avlidne drivit verksamheten genom förmedling av juridisk person.

Ålderspension får inte börja utgå vid lägre ålder än 55 år. Utbetalning

får dock ske dessförinnan till den som fått rätt till förtidspension enligt

lagen om allmän försäkring. Om det i annat fall finns särskilda skäl, får

skattemyndigheten besluta att pension får börja utgå vid lägre ålder.

Ålderspension får utgå högst så länge den försäkrade lever, men under

den försäkrades livstid lägst fem år eller, om försäkringen skall upphöra

när den försäkrade fyller 65 år, lägst tre år. Pensionen får under den

första femårsperiod under vilken den utbetalas inte utgå med annat än

samma belopp vid varje utbetalningstillfälle eller med stigande pensions-

belopp.

För ålderspension som utgår enligt allmän pensionsplan gäller, om den

skall upphöra innan den försäkrade avlider, vad därom utfästs enligt pla-

nen. Vad som avses med allmän pensionsplan framgår av 4 § lagen

(1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. Med allmän pen-

sionsplan avses emellertid även

- pensionsutfästelser som ryms inom vad som enligt en allmän pen-

sionsplan är sedvanligt inom branschen för arbetstagare med motsva-

rande uppgifter, dock i fråga om avsättning i balansräkning endast i före-

ning med kreditförsäkring,

- pensionsutfästelser för vilka kommunal eller statlig borgen eller lik-

nande garanti tecknats, samt

- pensionsutfästelser i enlighet med pensionsavtal som på arbetstagar-

sidan godkänts av sådan organisation som enligt lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet anses som central arbetstagarorganisation.

Förmånstagare får inte insättas till annan ålderspensionsförsäkring än

tjänstepensionsförsäkring. Till tjänstepensionsförsäkring avseende åld-

erspension skall anställd, som då försäkringsavtalet ingicks var den för-

säkrade, vara förmånstagare.

Med sjukpension förstås pension som utgår till den försäkrade högst så

länge denne är arbetsoförmögen eller har nedsatt arbetsförmåga. Sjuk-

pension får upphöra tidigast fem år efter det försäkringsavtalet träffades.

I fråga om förmånstagare gäller föreskrifterna i föregående stycke.

Med efterlevandepension förstås pension

1. som efter den försäkrades död utgår till den försäkrades make, var-

med i detta sammanhang förstås person med vilken den försäkrade varit

gift eller sammanbott under äktenskapsliknande förhållanden,

2. som efter den försäkrades död utgår till barn till den försäkrade eller

barn till person som angivits under 1,

3. som utgår till efterlevande på grund av försäkring som tagits av

dödsbo efter medgivande enligt tredje stycket, varvid pension får utgå

som om den avlidne varit försäkrad, eller

4. som utgår på grund av försäkring som tagits av arbetsgivare till för-

mån för anställds efterlevande med stöd av andra stycket sista meningen,

varvid pension får utgå som om den avlidne varit försäkrad.

Efterlevandepension får utgå högst så länge den efterlevande lever och

får under den första femårsperiod under vilken den utbetalas inte utgå

med annat än samma belopp vid varje utbetalningstillfälle eller med sti-

gande pensionsbelopp. Efterlevandepension får under den efterlevandes

livstid inte upphöra förrän fem år förflutit efter den försäkrades död med

följande undantag:

1. Efterlevandepension till person som avses i föregående stycke 1, får

upphöra när denne ingår nytt äktenskap.

2. Har den försäkrade avlidit mindre än fem år före den tidpunkt då

försäkringen annars skulle ha upphört, får efterlevandepension upphöra

vid sistnämnda tidpunkt.

3. Om utbetalning av efterlevandepension till barn under 20 år påbör-

jats, får pensionen upphöra när barnet fyller 20 år.

4. Har försäkring avseende efterlevandepension till barn tagits på

sådan persons liv som avses i föregående stycke 1, skall pensionen upp-

höra senast när barnet fyller 20 år.

Som förmånstagare till försäkring avseende efterlevandepension får

endast insättas person till vilken efterlevandepension kan utgå enligt

nionde och tionde styckena.

Försäkringsvillkor, som med hänsyn till bestämmelserna i denna lag är

avgörande för frågan huruvida försäkringen är att anse som pensionsför-

säkring, skall tas in i försäkringsavtalet. Detta skall dessutom innehålla

villkor att försäkringen inte får pantsättas eller belånas och inte heller

ändras på sådant sätt att den inte längre uppfyller de föreskrifter, som

anges för pensionsförsäkring i denna lag, eller i andra fall än nedan före-

skrivs överlåtas eller återköpas. Avtalet får inte innehålla villkor som är

oförenligt med bestämmelserna om pensionsförsäkring i denna lag.

Under den försäkrades livstid får pensionsförsäkring endast överlåtas

1. till följd av anställningsförhållande, därvid försäkringen före eller

efter överlåtelsen skall ha karaktär av tjänstepensionsförsäkring,

2. på grund av utmätning liksom vid ackord eller konkurs eller

3. genom bodelning.

Ny ägare till pensionsförsäkring skall omedelbart underrätta försäk-

ringsgivaren om förvärvet av försäkringen.

Återköp av pensionsförsäkring får utan hinder av bestämmelserna i

denna lag ske,

1. om det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst ett basbelopp enligt

lagen om allmän försäkring och försäkringen inte är förenad med ett

oåterkalleligt förmånstagarförordnande samt premier för försäkringen

inte har betalats senare än 10 år före återköpet, eller

2. om det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst 30 procent av ett

basbelopp enligt lagen om allmän försäkring.

Om det i annat fall än som avses

i föregående stycke finns synner-

liga skäl för återköp och sådant får

ske enligt försäkringstekniska

grunder, får återköp medges av

skattemyndigheten. Bestämmelser-

na i förevarande lag hindrar inte

heller återbetalning enligt 13 kap.

4 § äktenskapsbalken av försäk-

ringstagarens tillgodohavande.

Om det i annat fall än som avses

i föregående stycke finns synner-

liga skäl för återköp och sådant får

ske enligt försäkringsavtalet och

försäkringstekniska riktlinjer, får

återköp medges av skattemyndig-

heten. Bestämmelserna i föreva-

rande lag hindrar inte heller

1. återbetalning enligt 13 kap.

4 § äktenskapsbalken av försäk-

ringstagarens tillgodohavande,

eller

2. en överföring av hela försäk-

ringens värde direkt till en pen-

sionsförsäkring som försäkrings-

tagaren tecknar hos samma eller

annan försäkringsgivare med

samma person som försäkrad.

Överföringen skall i så fall inte

anses som ett belopp som enligt

första stycket utgår på grund av

pensionsförsäkring och inte heller

som en betalning av avgift för pen-

sionsförsäkring.

Försäkring som huvudsakligen avser ålders-, sjuk- eller efterlevande-

pension och som har meddelats i försäkringsrörelse vilken inte bedrivs

från fast driftställe i Sverige skall anses som pensionsförsäkring, om den

försäkrade var bosatt utomlands när avtalet ingicks och där medgavs av-

drag, skattereduktion eller liknande skattelättnad för inbetalda premier.

Detsamma gäller försäkring av nämnda slag som arbetsgivare betalt pre-

mier för under den försäkrades bosättning eller förvärvsarbete i utlandet

utan att betalningen räknats som inkomst för den försäkrade vid beskatt-

ningen i detta land. Ett sådant förvärvsarbete skall vara den försäkrades

huvudsakliga förvärvsverksamhet. Skattemyndigheten får, om särskilda

skäl finns i annat fall än som avses i detta stycke, medge att försäkring

meddelad i försäkringsrörelse vilken inte bedrivs från fast driftställe i

Sverige skall anses som pensionsförsäkring. Om en försäkring beskattats

som pensionsförsäkring med stöd av detta stycke, kan försäkringen inte

övergå till kapitalförsäkring.

Med kapitalförsäkring förstås annan livförsäkring än pensionsförsäk-

ring. Till kapitalförsäkring hänförs mot statens grupplivförsäkring sva-

rande förmån från kommun, även om förmånen inte utgår på grund av

försäkring.

Försäkring som enligt denna lag är att hänföra till pensionsförsäkring

får anses såsom kapitalförsäkring, om förbehåll härom intagits i avtalet

vid dess ingående.

Premiebefrielseförsäkring skall anses tillhöra samma slag av försäk-

ring som huvudförsäkringen.

För att sjuk- eller olycksfallsförsäkring skall anses ha tagits i samband

med tjänst fordras, att premier för försäkringen skall betalas av arbetsgi-

varen. Vidare fordras att anmälan görs till försäkringsanstalten om att

försäkringen har tagits i samband med tjänst.

Till livränta räknas även höjning av livräntan och sådant tillägg till

denna som skall utgå under livräntans fortsatta bestånd.

Såvitt gäller kraven enligt denna

anvisningspunkt, att en ålders-

eller efterlevandepension under

den första femårsperioden inte

utgår med annat än samma belopp

vid varje utbetalningstillfälle eller

med stigande belopp, bortses i

fråga om försäkring enligt lagen

(1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till värdepap-

persfonder från sådana föränd-

ringar av beloppen som föranleds

av kursutvecklingen på fondande-

larna.

Såvitt gäller kraven enligt denna

anvisningspunkt, att en ålders-

eller efterlevandepension under

den första femårsperioden inte

utgår med annat än samma belopp

vid varje utbetalningstillfälle eller

med stigande belopp, bortses i

fråga om försäkring enligt 2 kap.

3 b § första stycket klass 3 försäk-

ringsrörelselagen (1982:713) från

sådana förändringar av beloppen

som föranleds av kursutvecklingen

på fondandelarna.

Beslut som skattemyndighet meddelat avseende medgivande enligt

tredje, fjärde, sextonde eller sjuttonde stycket av denna anvisningspunkt

får överklagas hos Riksskatteverket. Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas första gången

vid 2001 års taxering. Vad som sägs i de nya föreskrifterna om

försäkringsavtalet och försäkringstekniska riktlinjer gäller under åren

2000 och 2001 i stället försäkringstekniska grunder när försäkrings-

givaren tillämpar punkten 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1999:000) om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713).

2.6 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979)

Härigenom föreskrivs att 4 a § förmånsrättslagen (1970:979) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Förmånsrätt följer med försäk-

ringstagares fordran hos försäk-

ringsgivare i den egendom och i

den omfattning som anges i 7 kap.

11 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 5 kap. 11 § lagen

(1998:293) om utländska försäk-

ringsgivares verksamhet i Sverige.

Förmånsrätt följer med försäk-

ringstagares och andra ersätt-

ningsberättigades fordran på

grund av försäkringsavtal hos för-

säkringsgivare i den egendom och

i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a § försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) och 5 kap. 11 §

lagen (1998:293) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.7 Förslag till lag om ändring i konsumentförsäkringslagen

(1980:38)

Härigenom föreskrivs att 4 § konsumentförsäkringslagen (1980:38)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

I förhållande till annan än försäkringstagaren tillämpas 25, 54 58, 86

88, 95 och 96 samt 122 och 123 §§ lagen (1927:77) om försäkringsavtal

även i fråga om försäkringar som avses i denna lag. Vid tillämpningen av

dessa bestämmelser gäller även 3 § första stycket lagen om försäkrings-

avtal.

Om tillsyn över att försäkrings-

villkor är skäliga finns bestämmel-

ser i lagen (1948:433) om försäk-

ringsrörelse.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan

näringsidkare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller

avser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt

mot denne, kan Marknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i

fortsättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i

liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är

anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes

vägnar.

Första stycket gäller inte villkor

i verksamhet som står under tillsyn

av bankinspektionen eller försäk-

ringsinspektionen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser skall tillämpas på avtal som ingåtts före ikraft-

trädandet. Detsamma gäller för försäkringsavtal som ingåtts före

ikraftträdandet och därefter förnyats.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns

särskilda bestämmelser, nämligen

1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617),

2. för värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 § lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse,

3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8 10 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet,

4. för utländska försäkrings-

givare lagen (1950:272) om rätt

för utländska försäkringsföretag

att driva försäkringsrörelse i

Sverige och lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

4. för utländska försäkrings-

givare lagen (1998:293) om ut-

ländska försäkringsgivares verk-

samhet i Sverige,

5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och clearingorganisationer

2 kap. 7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen (1992:543) om börs-

och clearingverksamhet,

6. för centrala värdepappersförvarare 2 kap. 6 § lagen (1998:1479) om

kontoföring av finansiella instrument,

7. för utländska fondföretag 7 a c §§ lagen (1990:1114) om värde-

pappersfonder.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

3 Ärendet och dess beredning

I detta ärende tas det upp förslag till en bred reform av lagstiftningen för

svenska försäkringsgivare. Frågorna har behandlats i flera utrednings-

och promemoriaförslag.

Hösten 1990 tillkallades med stöd av regeringens bemyndigande en

kommitté, Försäkringsutredningen (Fi 1990:11), för att utreda frågor på

försäkringsområdet och föreslå ändringar i försäkringsrörelselagstift-

ningen. Syftet med utredningen var att skapa mer rationella rörelseregler

för försäkringsbolagen och att åstadkomma ett regelsystem som är fören-

ligt med det inom EG. Frågor som berördes av den västeuropeiska inte-

grationen skulle behandlas med förtur.

De lagförslag som redovisas nu bygger till stor del på förslag i Försäk-

ringsutredningens slutbetänkande.

Försäkringsutredningen presenterade hösten 1991 ett första delbe-

tänkande, Försäkringsrörelse i förändring 1 (SOU 1991:89). Betänkandet

innehöll bl.a. förslag till nya soliditetsregler, som grundades på EG:s

första skadeförsäkringsdirektiv och första livförsäkringsdirektiv. För-

slaget togs upp i prop. 1992/93:257 om ändrad lagstiftning för försäk-

ringsverksamhet med anledning av EES-avtalet. Propositionen antogs av

riksdagen (bet. 1993/94:NU5, rskr. 1993/94:39) och lagstiftningen trädde

i kraft den 1 januari 1994 (SFS 1993:1302-1311).

Utredningen lämnade år 1993 sitt andra delbetänkande Försäkrings-

rörelse i förändring 2 (SOU 1993:108). Betänkandet tog sikte på den

tredje generationens EG-direktiv på försäkringsrörelseområdet. Genom

den tredje generationens direktiv har den legala grunden för en inre

marknad på försäkringsområdet fullbordats. Förslagen resulterade i ett

stort antal nya regler som började gälla den 1 juli 1995 (prop.

1994/95:184, bet. 1994/95:NU24, rskr. 1994/95:392, SFS 1995:779-789).

För svenska försäkringsbolag införlivades EG-rätten genom ändringar

i försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. För utländska försäkrings-

givare med säte i ett annat EES-land infördes en ny lag. Gemenskaps-

rätten medförde också ändringar i de svenska reglerna för övriga utländ-

ska försäkringsgivare. Reglerna för de utländska försäkringsgivarna med

verksamhet i Sverige har nyligen ändrats och sammanförts till en ny lag;

lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivare med verksamhet i

Sverige, LUFV (prop. 1997/98:141, bet. 1997/98:FiU22,

rskr. 1997/98:215).

Genom lagen (1995:1560) om årsredovisning för försäkringsföretag,

ÅRFL, genomfördes rådets direktiv av den 19 december 1991 om års-

bokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag

91/674/EEG. Reglerna trädde i kraft den 1 januari 1996

(prop.1995/96:10, bet. 1995/96:LU4, rskr. 1995/96:91).

En ny ordning för beslut och överklagande har nyligen genomförts

(prop. 1997/98:186, bet. 1998/99:FiU14, rskr. 1998/99:130).

Försäkringsutredningen lämnade i slutet av år 1995 sitt slutbetänkande

Försäkringsrörelse i förändring 3 (SOU 1995:87). I betänkandet föreslogs

en modernisering av rörelsereglerna med tyngdpunkt på reglerna för liv-

försäkringsbolag. Ett väsentligt inslag var nya föreskrifter för hante-

ringen av överskott med en tydligare gränsdragning mellan riskkapital i

bolagen och försäkringstagarnas kapital. Efter remissbehandlingen har en

fortsatt beredning skett i Regeringskansliet. Arbetet redovisades i juli

1998 i departementspromemorian Reformerade försäkringsrörelseregler

(försäkringsrörelsepromemorian, Ds 1998:45).

Försäkringsrörelsepromemorian tar i huvudsak upp frågor som

behandlats i Försäkringsutredningens slutbetänkande (SOU 1995:87), i

Kollektivförsäkringsutredningens betänkande Översyn av rörelse- och

tillsynsregler för kollektiva försäkringar (SOU 1998:7) och i

Försäkringsgarantiutredningens betänkande Försäkringsgaranti

(1998:22). Även vissa frågor rörande ledningsregler i försäkringsbolag

som behandlats i Banklagskommitténs delbetänkande Nya ledningsregler

för bankaktiebolag och försäkringsbolag (SOU 1998:27) utvecklas i

promemorian. Promemorian och betänkandena har remissbehandlats.

I propositionen föreslås också vissa ändringar i reglerna för revisorer.

Förslag om detta har redovisats i en promemoria om ny associationsrätt

för bankaktiebolag och försäkringsbolag (associationsrättspromemorian,

dnr Fi98/476).

Följdändringar föreslås i lagen (1998:293) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i Sverige. Under hösten 1998 utarbetades

en promemoria inom Finansdepartementet med förslag i ämnet (LUFV-

promemorian, dnr Fi98/3282).

I bilagorna 1-7 finns förteckningar över de remissinstanser som yttrat

sig över Försäkringsutredningens slutbetänkande, försäkringsrörelsepro-

memorian, Kollektivförsäkringsutredningens och Försäkringsgarantiut-

redningens betänkanden, associationsrättspromemorian, betänkandet om

nya ledningsregler för bankaktiebolag och försäkringsbolag samt LUFV-

promemorian. Remissyttrandena finns tillgängliga i Finansdepartementet

(dnr Fi4130/91, Fi95/5071, Fi98/157, Fi98/240, Fi98/470, Fi98/476 och

Fi98/3282).

Förslagen i propositionen har en koppling till flera andra lagstiftnings-

frågor.

Inom Finansdepartementet pågår för närvarande ett arbete där de asso-

ciationsrättsliga reglerna för försäkringsbolag övervägs. En första del av

arbetet har redovisats i associationsrättspromemorian som behandlar

både banker och försäkringsbolag. Promemorian har resulterat i ny

lagstiftning för bankaktiebolag (prop. 1997/98:166, bet. 1998/99:LU4,

SFS 1998:1500).

De associationsrättsliga reglerna för allmänna aktiebolag är samtidigt

föremål för en översyn inom Aktiebolagskommittén. Kommittén har

lämnat flera betänkanden som lett till lagstiftning, och nya delbetänkan-

den bereds inom Justitiedepartementet.

Resultatet av detta arbete kommer att övervägas med avseende på för-

säkringsbolagen i ett senare sammanhang. Det hade varit en fördel om

sådana ändringar hade kunnat genomföras inom ramen för en reforme-

ring av rörelsereglerna. Intresset av att nu genomföra försäkringsrörelse-

reformen innebär dock att detta inte är möjligt. Det kan därför senare bli

aktuellt med justeringar i vissa av de nu föreslagna reglerna med hänsyn

till Aktiebolagskommitténs arbete.

Rörelse- och tillsynsreglerna för banker och kreditmarknadsföretag har

nyligen varit föremål för översyn inom Banklagskommittén (dir.

1995:86). Kommitténs betänkande, Reglering och tillsyn av banker och

kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160), avlämnades i januari 1999. Det

har därför inte funnits utrymme för att beakta kommitténs förslag redan i

detta sammanhang.

Enhetliga principer och regler för alla slag av finansiella företag är

eftersträvansvärda. Genom bl.a. de direktiv som har styrt utrednings-

arbetet på bank och försäkringsområdet kan det bedömas att inriktningen

av reformerna överensstämmer för de olika finansiella företagen. Ett

mera systematisk arbete för att nå enhetliga regler för olika finansiella

företag kan inte göras nu.

Vissa försäkringsgivare på det privata försäkringsområdet utgörs av

understödsföreningar. Det är sådana föreningar som har till uppgift att

lämna sjukhjälp, begravningshjälp, pension eller liknande understöd till

sina medlemmar eller deras anhöriga och som omfattas av lagen

(1972:262) om understödsföreningar. Den lagen är för närvarande före-

mål för en särskild översyn. Ett utredningsbetänkande i ämnet har nyli-

gen redovisats; Försäkringsföreningar ett reformerat regelsystem, SOU

1998:82. Frågan om den fortsatta beredningen av betänkandet och sam-

ordningen med förevarande förslag övervägs för närvarande inom

Finansdepartementet. Även den associationsrättsliga grunden för under-

stödsföreningar måste övervägas vidare. En fråga som behandlats i nyss

nämnda betänkande avser understödsföreningars års- och koncernredo-

visning. Förslag om en övergång till nya redovisningsregler i lagen

(1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag har presenterats i ett

utkast till lagrådsremiss från Justitiedepartementet; En ny bokföringslag

m.m., som nyligen har remitterats.

De ändringar som nu föreslås för försäkringsbolagen aktualiserar ett

antal följdändringar i skattelagstiftningen. Sådana förslag kommer att

föreläggas riksdagen under år 1999 så att ändringar i skattelagarna kan

träda i kraft samtidigt med de näringsrättsliga ändringarna.

Översynen av FRL motiverar även ändringar i regelverket för utländ-

ska försäkringsgivare och i reglerna för Premiepensionsmyndigheten.

Förslag till sådana lagändringar kommer att redovisas inom kort.

Nuvarande försäkringsrörelselag är från 1982. Många bestämmelser i

lagen är överförda från 1948 års försäkringsrörelselag med mindre, när-

mast redaktionella ändringar. Regelsystemet har därefter underkastats

åtskilliga ändringar vid olika tillfällen samt mera genomgripande änd-

ringar i samband med EG-harmoniseringen. En språklig och systematisk

reformering av regelsystemet har inte kunnat ske efter införlivandet av

gemenskapsrättens ofta svårtillgängliga regelsystem.

Det finns därför ett stort behov av en språklig och författningsteknisk

översyn av regelverket för försäkringsbolag. Detta arbete bör dock av-

vakta den planerade anpassningen av de associationsrättsliga reglerna för

försäkringsbolag och understödsföreningar. En sådan författningsteknisk

översyn bör också invänta en ny försäkringsavtalslagstiftning, som för

närvarande bereds inom Justitiedepartementet.

Placeringsreglerna för försäkringsbolagen påverkas av utvecklingen på

det finansiella området. Reglerna framstår därför som föråldrade i vissa

delar och kommer att bli föremål för en fortsatt översyn. En översyn av

placerings- och soliditetsreglerna är också motiverad för att ytterligare

anpassa reglerna till de nya principerna för näringsrätten på området. En

annan genomgång skall ta sikte på behovet av tillsyn över små s.k.

sockenbolag, captivebolag och återförsäkringsbolag.

De svenska reglerna om rörelsen har i praktiken kommit att styra vilka

försäkringsprodukter som svenska livförsäkringsbolag får meddela och

hur överskottshanteringen får ske i dessa bolag. Vid övergången till en

ordning där rörelsereglerna inte styr produktutbudet uppkommer sär-

skilda svårigheter vid utformningen av regleringen.

Reglerna har anpassats för att inte inkräkta på de avtalsförhållanden

som redan gäller. De regler som ställs upp skall också så långt möjligt

vara neutrala mellan olika företagsformer samt mellan gamla och nya

företag. Regelverket måste också kunna gälla för olika särförhållanden

som i princip saknar motsvarighet utanför försäkringsområdet, t.ex. en

aktiebolagsform där överskottet inte får delas ut till ägarna men där

ägarna ändå har ett bestämmande inflytande över företaget.

Det är därför nödvändigt att utforma bl.a. de nya överskottsreglerna i

FRL för att passa vitt skilda förhållanden. Det innebär samtidigt att reg-

lerna ofta inte kan ge konkret vägledning för tillämpningen i olika situa-

tioner. Det måste lämnas relativt öppet för olika anpassningar och

kompletteringar i praxis. Det innebär också, i likhet med vad som är fal-

let i många andra jämförbara länder, att ett stort ansvar för utfyllnaden av

reglerna överlåts till myndigheterna.

 Mot denna bakgrund kommer regeringen att noga följa tillämpningen

av de nya reglerna med inriktning på att ett starkt skydd för försäkrings-

tagarna skall behållas och utvecklas vidare.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 januari 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som som finns i bilaga 8. Regeringen beslutade

därefter den 4 februari 1999 att inhämta rådets yttrande över ytterligare

lagförslag som finns i bilaga 9.

Lagrådets yttranden finns i bilagorna 10 och 11.

Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

I förhållande till lagrådsremissen har också gjorts vissa andra ändringar

av redaktionell natur. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i

den allmänna motiveringen och i författningskommentaren. Några tillägg

av teknisk natur har också gjorts i 4 kap. 8 § FRL, i 8 kap. 5 § LUFV och

i övergångsbestämmelserna till kommunalskattelagen (1928:370).

Ändringarna är av enkel beskaffenhet. Lagrådets hörande i dessa delar

har därför inte ansetts nödvändigt.

Lagrådsremissen redovisade en särskild övergångsbestämmelse som

var generellt utformad och avsåg att hålla äldre övergångsbestämmelser

som alltjämt kan ha betydelse vid liv. Lagrådet har med fog förordat en

restriktiv användning av en sådan övergångsregel. Regeringen kommer

därför att återkomma i denna fråga efter en genomgång av äldre

övergångsbestämmelser och deras relevans i dag.

4 Bakgrund

4.1 Allmänna utgångspunkter

Näringsrättsliga regler

I Sverige kan försäkringsrörelse bedrivas i försäkringsbolag och försäk-

ringsföreningar (understödsföreningar). Även i de offentliga försäkring-

arna, t.ex. i den allmänna socialförsäkringen, finns försäkringsinslag. I

denna proposition behandlas endast den privaträttsliga försäkringsverk-

samheten.

Vissa försäkringar som bolagen erbjuder, t.ex. trafikförsäkringen, är

obligatoriska enligt föreskrifter i lag. Dessa försäkringar har ett tydligt

offentligrättsligt inslag men handhas helt eller delvis av privaträttsliga

subjekt.

Försäkringsbolagen är endera aktiebolag eller ömsesidiga bolag. För-

säkringsaktiebolagen ägs av sina aktieägare. De ömsesidiga bolagen ägs

av sina försäkringstagare.

De näringsrättsliga reglerna delar upp försäkringsbolagens verksamhet

i skadeförsäkringsrörelse och livförsäkringsrörelse. Dessa verksamheter

skall i princip drivas i olika bolag. Vissa försäkringar kan förekomma i

såväl skade- som livförsäkringsbolag.

De svenska försäkringsbolagens verksamhet regleras i huvudsak i för-

säkringsrörelselagen (1982:713; FRL). Lagen innehåller dels närings-

rättsliga regler, dels associationsrättsliga regler. De senare reglerna mot-

svarar ofta bestämmelserna i aktiebolagslagen (1975:1385).

De utländska försäkringsbolagens verksamhet regleras i den nyligen

antagna lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i

Sverige (prop. 1997/98:141, 1997/98 FiU22, SFS 1998:293). I lagen

finns regler som är gemensamma för alla utländska försäkringsgivare

men även regler som varierar beroende på om försäkringsgivaren finns

inom eller utanför det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES.

En stor del av rörelsereglerna för de utländska försäkringsgivarna

överensstämmer med vad som gäller för svenska försäkringsbolag.

En särskild form av försäkring är livförsäkring med anknytning till

värdepappersfonder. Försäkringsformen kallas fondförsäkring eller unit

linked-försäkring och skall drivas i särskilt bolag. I lagen (1989:1079)

om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder finns sär-

skilda regler för denna livförsäkring.

Reformarbetet på det näringsrättsliga området är också kopplat till

regleringen av de avtalsrättsliga försäkringsreglerna. De civilrättsliga be-

stämmelserna om avtalsförhållandet mellan försäkringsbolagen och deras

kunder finns i lagen (1927:77) om försäkringsavtal och i konsumentför-

säkringslagen (1980:38). Ett förslag om nya avtalsregler övervägs inom

Justitiedepartementet.

En särskild form av försäkringsverksamhet bedrivs i understödsföre-

ningarna. En understödsförening är en sådan förening för inbördes bi-

stånd som har till ändamål att, utan affärsmässigt drivande av försäk-

ringsrörelse, meddela annan personförsäkring än arbetslöshetsförsäkring.

Föreningarna skall normalt endast vara öppna för en bestämd grupp för-

säkringstagare, t.ex. en viss yrkesgrupp. Verksamheten i föreningarna

regleras i lagen (1972:272) om understödsföreningar. Försäkringsav-

talslagen reglerar avtalsförhållandet mellan föreningen och medlemmen.

Lagen om understödsföreningar har varit föremål för flera utredningar.

Lagen har senast setts över av Försäkringsföreningsutredningen som

under hösten redovisat betänkandet Försäkringsföreningar ett

reformerat regelsystem (SOU 1998:82).

En försäkringsrörelse står under tillsyn av Finansinspektionen. Försäk-

ringsbolagens verksamhet kan i vissa delar granskas av konsumentom-

budsmannen (KO) och Konsumentverket med stöd av marknads-

föringslagen (1995:450) och lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i kon-

sumentförhållanden. Även Konkurrensverket utövar tillsyn på området.

EG:s försäkringsdirektiv

I EG:s försäkringsdirektiv finns ett omfattande regelverk för direkt för-

säkringsverksamhet. Direktiven avser endera liv- eller skadeförsäkring

och delas in i tre generationer .

Det grundläggande syftet med EG-regleringen har varit att genomföra

en inre marknad för försäkringstjänster. Målsättningen uppnåddes i

huvudsak genom godkännandet och införlivandet av tredje generationens

försäkringsdirektiv i den nationella lagstiftningen i respektive medlems-

land. I Sverige fullbordades genomförandet av tredje generationens di-

rektiv genom ändringar i lagstiftningen för såväl svenska som utländska

försäkringsföretag den 1 juli 1995 (prop. 1994/95:184).

Den gemensamma försäkringsmarknaden inom EES bygger på fyra

grundläggande principer: principerna om en enda auktorisation, om hem-

landstillsyn, om minimiharmonisering av viktigare regler för försäkrings-

verksamhet och om ett ömsesidigt erkännande av de enskilda ländernas

regler för försäkringsverksamhet i övrigt. Bland de regler som är föremål

för en minimiharmonisering kan nämnas bestämmelser om kapitalbas,

skuldtäckning, samt diversifiering och matchning av placeringstill-

gångarna.

Den rent allmänt ökade internationaliseringen och de i väsentliga av-

seenden gemensamma försäkringsrörelsereglerna i Europa har fört med

sig en ökad konkurrens på den svenska marknaden.

Behovet av översyn från ekonomisk synpunkt

Försäkringsbolagens verksamhet har sedan länge reglerats av special-

lagstiftning och varit underordnad särskild tillsyn. Redan på slutet av

1800-talet påbörjades arbetet med en lagstiftning som skyddade de be-

fintliga bolagen. Konkurser i försäkringsbolag skulle förhindras.

På 1950-talet stod det klart att den gamla regleringen av bolagen med-

förde effektivitetsförluster. För att uppnå kostnadseffektivitet infördes

skälighetsprincipen och för att uppnå en lämplig marknadsstruktur in-

fördes behovs- och sundhetsprinciperna. Behovsprincipen innebar att

man gav koncession om konkurrenssituationen medgav det och sundhets-

principen innebar att man gav koncession om bolaget kunde antas bidra

till en sund utveckling av försäkringsväsendet.

Denna reglering kvarstår i inte obetydliga delar i dag. Det har i reali-

teten hämmat nyetableringar och produktutveckling på området. Regle-

ringen har på så sätt delvis motverkat konsumenternas behov av pris- och

produktkonkurrens.

Försäkringsmarknaden torde fungera dåligt utan någon form av sär-

reglering. Informationen om försäkringstjänsterna är i utgångsläget

ofullständig och ojämnt fördelad mellan parterna. Försäkringstekniken är

ofta så komplicerad att det är svårt för den enskilde att bilda sig en upp-

fattning om försäkringsbolagets ekonomi och förmåga att fullgöra sina

förpliktelser. Informationen från försäkringsbolagen är ofta bristfällig.

De flesta försäkringstagarna saknar tillräckliga kunskaper för att avgöra

om försäkringsbolaget hanterar sina risker på ett ändamålsenligt och

effektivt sätt.

Att minska denna obalans i information utgör ett motiv för statliga in-

grepp i marknadens funktion. Det gäller inte minst på grund av att

obalansen kan få allvarliga konsekvenser för den svagare parten,

försäkringstagaren. Skyddsmotivet har störst tyngd då det gäller

försäkringstjänster som bjuds ut till hushållen.

De förslag till näringsrättsliga regler som nu lämnas avser att skydda

försäkringstagare och andra ersättningsberättigade och har utformats för

att ge bättre förutsättningar för effektiv produktion av främst livförsäk-

ringar. Ändringarna är även tänkta att underlätta prisbildningen på mark-

naden. På grund av lagstiftning och tradition tillhandahåller livförsäk-

ringsbolagen produkter som är relativt likartade till såväl utformning som

pris. Gemensamt för all traditionell livförsäkring är bl. a. åter-

bäringstekniken som används för att fördela överskotten i livbolaget

mellan de försäkrade.

Livförsäkringar är komplexa produkter som är svåra att analysera

eftersom kontrakten sträcker sig över lång tid, och är beroende av många

osäkra parametrar. Till osäkerheten om vilken produkt försäk-

ringstagaren köper av bolaget bidrar att bolaget inte på förhand kan pre-

cisera hur återbäringsmedlen skall fördelas inom försäkringskollektivet.

En faktor som ytterligare bidrar till att försvåra konsumentens analys

av den traditionella livförsäkringsprodukten är att bolagen har möjlig-

heter att justera de s.k. försäkringstekniska grunderna under försäkring-

ens löptid. Grunderna innehåller bestämmelser om beräkning av premier

m.m. och påverkar bl.a. utbetalningarna från en livförsäkring.

Sammantaget är marknaden för traditionell livförsäkring en marknad

där konsumenterna har begränsade möjligheter att värdera relationen

mellan pris och produkt. Det är även svårt att jämföra de produkter som

erbjuds på marknaden. Därmed brister det i förutsättningarna för en väl

fungerande marknad där konkurrenstrycket pressar priserna på produk-

terna. Den överprissättning som kan bli följden av detta innebär en sam-

hällsekonomisk kostnad som bärs av konsumenterna.

En följd av den bristande konkurrensen på marknaden för traditionell

livförsäkring är att bolagen inte ges incitament att utveckla nya och bättre

försäkringsprodukter.

Genom att skälighetsprincipen slopas (se avsnitt 6.1) försvinner bl.a.

en rest av pris- och produktkontroll i näringsrätten. Även nuvarande

ordning med försäkringstekniska grunder föreslås upphöra (se avsnitt

8.3.1). Istället ökar kraven på försäkringsavtalens innehåll. Därmed för-

bättras förutsägbarheten påtagligt för försäkringstagarna.

De ökade kraven på avtalens innehåll ger konsumenten bättre möjlig-

het att värdera den produkt han köper och bättre möjlighet att kunna jäm-

föra olika bolags produkter. Detta kommer sannolikt bidra till att stärka

konkurrensen och förbättra marknadens funktionssätt.

Med undantag för fondförsäkringsbolag skall svenska livförsäkrings-

bolag enligt nuvarande lagstiftning drivas enligt ömsesidighetsprincipen.

Avsikten med principen är att alla medel som genereras i livbolagen skall

komma försäkringstagarna till godo. Utdelningsförbudet från livförsäk-

ringsaktiebolag kan ses som en del av ömsesidighetsprincipen.

Aktiva ägare spelar en central roll i marknadsekonomin. Genom att

ägare utifrån egna intressen bevakar produktionen i bolagen så att avkast-

ningen på deras insatta kapital blir så hög som möjligt, bidrar de till att

produktionen i bolaget blir effektiv. Ett slopande av utdelningsförbudet

ökar förutsättningarna för aktiva ägare i försäkringsaktiebolagen.

Ömsesidighetsprincipen innebär att försäkringstagarna tillhandahåller

huvuddelen av det riskkapital som behövs i verksamheten. Tillgångarna i

bolaget kan i princip delas i tre delar, garanterade åtaganden, preliminärt

fördelad (allokerad) återbäring och eget kapital. Mot garanterade åtag-

anden svarar en tillgångsmassa som inte får användas för förlusttäckning.

Allokerad återbäring har fördelats preliminärt till försäkringstagarna,

men får användas för förlusttäckning. Det egna kapitalet i traditionella

livförsäkringsbolag är generellt relativt litet. Eftersom allokerad åter-

bäring får användas för förlusttäckning, står försäkringstagarna risken

även för förlust i rörelsen. Eftersom försäkringstagarna i sådana bolag i

allt väsentligt står för riskerna erhåller följdriktigt aktieägarna inte någon

del i vinsten.

Det föreslås att livförsäkringsaktiebolag får möjlighet att dela ut vinst

till sina ägare (se avsnitt 7.2). Denna möjlighet kommer i princip att bli

tillgänglig även för bolag som inte är nystartade, men med regler som

säkerställer de befintliga försäkringstagarnas anspråk. Utdelningsmöjlig-

heten innebär att investerare ges möjlighet till direktavkastning på sitt

kapital, något som torde underlätta tillförseln av riskkapital till bran-

schen. Ökad tillgång på riskkapital innebär att förhållandena för nyeta-

bleringar blir bättre. En utökad möjlighet till nyetablering utgör en kon-

kurrenspress.

En förutsättning för att tillåta utdelning av vinst är emellertid att en

klarare uppdelning mellan rörelsekapital och försäkringstagarnas kapital

görs (se vidare avsnitt 7.4). De medel som enligt avtalet skall tillföras

försäkringstagaren föreslås inte bli tillgängliga för förlusttäckning i vinst-

utdelande bolag. Rörelserisken skall bäras av det egna kapitalet och där-

med av ägarna, och inte av försäkringstagarna.

Till följd av det låga konkurrenstrycket och den svaga ägarrollen har

bolagsledningen i praktiken stor frihet i dag. Eftersom försäkringstagarna

dessutom saknar möjlighet att flytta sitt sparande i pensionsförsäkringar

till en ny försäkringsgivare är trycket på att förvaltningen skall ske kost-

nadseffektivt litet. Vissa ändringar föreslås på denna punkt (se avsnitt

12).

En uppdelning av kapitalet mellan försäkringstagarmedel och riskbä-

rande kapital innebär att bolagsledningen måste använda bolagets egna

kapital för förlusttäckning. Ägarna har ett entydigt incitament att bevaka

bolagsledningens hantering av det egna kapitalet. Därmed ökar pressen

på bolagsledningen att hitta så kostnadseffektiva lösningar för bolaget

som möjligt.

I den utsträckning försäkringstagarnas anspråk inte längre kan sättas

ned genom förlusttäckning överförs risken till aktieägarna. Risköver-

föringen kommer att ställa högre krav på eget kapital i bolagen. Formellt

kommer detta komma till uttryck i storleken på den s.k. solvensmargi-

nalen. Det ökade kravet på eget kapital stärker incitamenten för ägarkon-

troll i bolaget.

4.2 Försäkringsmarknaden

I detta avsnittet beskrivs den inhemska och den globala

försäkringsmarknaden. Inledningsvis redogörs för den inhemska försäk-

ringsmarknaden ur en makroekonomisk synvinkel. Därefter beskrivs

strukturen i den inhemska försäkringsmarknaden.

I en andra del sätts den svenska försäkringsmarknaden in i ett globalt

sammanhang.

Den svenska försäkringsmarknaden

Försäkringsbranschen delas in i två delar, livförsäkring och skadeförsäk-

ring. Indelningen är naturlig eftersom försäkringsprodukterna inom de

två kategorierna är olika till sin karaktär. Produkter inom livförsäkring

utgörs ofta till stor del av sparande.

Skadeförsäkringsbolagen erbjuder produkter som mer är att betrakta

som konsumtion. Risken försäkras normalt för en given tidsperiod, t.ex.

ett år, och premien kalibreras med hänsyn till bolagets förväntade

kostnad för den aktuella försäkringen.

Figur 1: Försäkringspremier brutto fördelat på kollektiv försäk-

ring och privata livförsäkringar samt skadeförsäkring,

mkr, löpande priser. Försäkringspremier som andel av

hushållens disponibla inkomst.

Källa: SCB Nationalräkenskaperna och Finansräkenskaperna

Vissa livförsäkringsprodukter saknar sparmoment. Inom livförsäkring

finns en glidande skala för försäkringsprodukter från ren riskförsäkring

till en sparprodukt med endast ett mycket begränsat försäkringsinslag.

Av figur 1 framgår att premierna för kollektiva försäkringar de

avgifter som arbetsgivare erlägger för bl.a. avtalspension, sjuk- och

olycksfallsförsäkring för sina anställda har visat en övervägande jämn

ökning sedan 1980. Två undantag är dock värda att lägga märke till.

Premieintäkterna för kollektiva försäkringar var nästan 15 procent lägre

1990 än 1989. En återhämtning skedde dock påföljande år. År 1995

sjönk premieintäkterna med nästan 14 procent. En återhämtning om 9

procent skedde under 1996. Båda avvikelserna kan förklaras av det starka

sambandet mellan löneutvecklingen i ekonomin och de avgifter

arbetsgivarna betalar för sina anställda.

De individuella livförsäkringspremierna steg under hela 1980-talet.

Under 1990-talet har hushållens utgifter till individuell livförsäkring varit

relativt konstant med två svackor, 1991 och 1995. En återhämtning har

emellertid skett.

Även hushållens utgifter för skadeförsäkringar visar en jämn

utveckling över perioden. Utvecklingen är jämnare än i försäkring med

sparinslag. Det beror sannolikt på att sambandet mellan efterfrågan på

skadeförsäkring och hushållens disponibla inkomster inte är lika starkt

som för livförsäkring.

Slutligen visas i figur 1 hushållens samlade utgifter till försäkring som

andel av disponibel inkomst. Andelen har ökat över tiden hushållen

tenderar att använda en allt större del av sin disponibla inkomst till för-

säkringsprodukter.

Sammantaget visar figur 1 att hushållen ökar sin efterfrågan av försäk-

ringstjänster över tiden, och att denna tendensen även gäller för de olika

produktgrupperna var för sig.

Figur 2: Det privata försäkringssparandet, mkr, löpande priser, i

procent av hushållens finansiella tillgångar och i procent

av hushållens finansiella nettoförmögenhet

Källa: SCB Finansräkenskaperna

Livförsäkringssparandet är ett långsiktigt sparande där avsevärda sum-

mor ackumuleras över tiden. I figur 2 visas det sparande som hushållen

har i livförsäkringsbolag. Detta avser endast individuell försäkring. Av

figuren framgår att det skett en stadig ökningen i tillgångsmassan under

perioden. Detta beror dels på tillströmningen av premier, dels på

avkastningen på de tillgångar som försäkringsbolagen placerat premierna

i.

Livförsäkringssparandet som andel av hushållens finansiella tillgångar

ökade från 9,26 procent av hushållens finansiella tillgångar år 1980 till

15,77 procent år 1996.

Om man studerar det privata försäkringssparandet som andel av hus-

hållens finansiella nettoförmögenhet blir bilden dock en annan. Stora

variationer redovisas. Det beror dock på de stora variationerna i hus-

hållens finansiella nettoförmögenhet under perioden. Försäk-

ringssparandet är ett relativt stabilt sparande något som reflekterar att

stora delar av det är inlåst över långa perioder.

Koncentration i branschen

Försäkringsbranschen beskrivs ofta som en bransch som domineras av ett

fåtal, stora aktörer. Detta har särskilt sagts gälla för livförsäkringsbolagen

där marknadsstrukturen har segmenterats genom att det är svårt att flytta

livförsäkringar från ett bolag till ett annat.

Vid utgången av år 1997 fanns det 22 livbolag för traditionell livför-

säkring och 9 fondförsäkringsbolag med koncession i Sverige.

Ungefär 60 utländska livförsäkringsbolag inom EES-området har

anmält till Finansinspektionen att de har för avsikt att bedriva verksamhet

i Sverige. Deras verksamhet är än så länge av ringa eller ingen

omfattning. I figur 3 visas hur premieintäkterna i traditionell

livförsäkring fördelas inom branschen år 1997.

Figur 3: Fördelning av premieinkomster mellan livbolagen

traditionell livförsäkring 1997

Källa: Finansinspektionen

Av figur 3 framgår att de fyra största bolagen har en marknadsandel på

73 procent av premieintäkterna. Skandia Liv är det största traditionella

livbolaget med 28 procent av marknaden. Tillsammans har de två största

bolagen Skandia Liv och Trygg-Hansa en marknadsandel på

48 procent.

Denna bild har varit relativt konstant under 1990-talet. Numera är dock

Länsförsäkringar och WASA delar av samma koncern. Den nya

koncernens marknadsandel kan antas komma i paritet med

Handelsbankens och Folksams.

Livförsäkringsmarknaden har förändrats genom lanserandet av

fondförsäkringar. Fondförsäkringsverksamheten har påverkat koncentra-

tionen på marknaden genom att kostnads- och innovationspressen varit

större i denna del av livförsäkringsmarknaden. Företag har för en period

fått en särställning genom nya försäkringsprodukter eller villkor. Ett

exempel på detta är SkandiaLinks stora utbud av externa fonder. Ett

annat exempel är Folksams satsning på lågprisfonder.

I figur 4 visas fondförsäkring och traditionell livförsäkring som en

marknad. De fyra största aktörerna enligt ovan har då en marknadsandel

på 52 procent.

Figur 4: Fördelning av premieinkomster mellan försäkringskon-

cerner traditionell livförsäkring och fondförsäkring

1997

Källa: Finansinspektionen

Bilden i figur 4 ändras emellertid om man beaktar den senaste tidens om-

struktureringar på den finansiella marknaden. Länsförsäkringar och

WASAs gemensamma marknadsandel uppgår till 10 procent av

premieintäkterna i livförsäkringsmarknaden. S-E Banken och Trygg-

Hansa har gått samman till SEB. Koncernen kommer att ha en

marknadsandel på 26 procent av premieintäkterna i

livförsäkringsmarknaden.

Sammantaget gick 68 procent av premieintäkterna till de fyra största

aktörerna på livförsäkringsmarknaden år 1997.

Figur 5: Fördelning av premieinkomsterna mellan försäkrings-

koncerner hem- och villaförsäkring 1997

Källa: Finansinspektionen

Skadeförsäkringsmarknaden består av många delmarknader. Störst bland

dessa är marknaderna för sjuk- och olycksfallsförsäkring, hem- och villa

försäkring och företags- och fastighetsförsäkring. De minsta markna-

derna som t.ex. marknaden för husdjursförsäkring domineras av en

eller två aktörer. Detta gäller även marknaden för sjuk- och olycksfalls-

försäkring där AMF-S hade en marknadsandel på 65 procent år 1997.

Orsaken till detta är att sjuk- och olycksfallsförsäkring ofta är en del eller

ett tillägg till det kollektivavtalade skyddet.

I figur 5 illustreras marknaden för hem- och villaförsäkring år 1997.

Även här är antalet aktörer begränsat. De två största aktörerna delar på

51 procent av marknaden.

Bilden är likartat vad gäller företags- och fastighetsförsäkring. De två

största aktörerna hade 51 procent av marknaden år 1997.

Figur 6: Premieintäkter fördelade på försäkringskoncerner

totala premier 1997

Källa: Finansinspektionen

Figur 6 visar hela försäkringsmarknaden när premieintäkter för samtliga

produkter har slagits samman för varje koncern. Under 1997 fördelades

marknaden på ett flertal aktörer. Även här ändras dock bilden något av de

sammanslagningar som skett under år 1998. Länsförsäkringar och

WASA har gått samman, något som år 1997 skulle ha inneburit en

marknadsandel om 16 procent av den totala försäkringsmarknaden. SEB

skulle med sin nya struktur ha haft en marknadsandel om 20 procent år

1997, och därmed varit den största aktören på försäkringsmarknaden.

Den svenska försäkringsmarknaden i ett globalt perspektiv

I Sverige har försäkringsrörelse som andel av BNP varit relativt konstant

genom 1990-talet. År 1990 uppgick andelen till 5,24 procent medan

bruttopremierna uppgick till 5,64 procent av BNP år 1996. Detta illustre-

ras i figur 7.

Figur 7: Bruttopremier som andel av BNP 1990 1996 för vissa

OECD-länder, procent.

Källa: OECD

När försäkringsverksamheten i Sverige jämförs med den i andra länder är

bruttopremiernas andel av BNP ca 0,4 procentenheter lägre än genom-

snittet i EU. Skillnaden är större ca 2,0 procentenheter om Sverige

jämförs med genomsnittet för OECD-länderna.

Skillnader i förbrukning av privat försäkring kan bl.a. förklaras av

variationer i det försäkringsskydd som lämnas av den gemensamma

sektorn. I t.ex. Storbritannien och USA ligger stora delar av

försäkringsskyddet för pensioner och arbetslöshet det skydd som vi i

Sverige får från socialförsäkringssektorn i privat försäkring.

Allmänt har man konstaterat att försäkringsverksamhetens andel av de

europeiska ländernas ekonomi ökat under 1990-talet. Skälet till detta är

en ökad efterfrågan på pensionsförsäkring.

I Japan har försäkring som andel av BNP visat en avtagande tendens

de senaste par åren. Detta förklaras av sjunkande efterfrågan på livför-

säkringsprodukter i Japan.

Figur 8: Olika nationella försäkringar som andel av försäk-

ringsmarknaden inom OECD.

Källa: OECD

Den svenska marknaden utgör endast 0,7 procent av försäkringsmark-

naden inom OECD. Den svenska livförsäkringsmarknaden uppgår till

0,8 procent av OECD-marknaden medan den svenska skadeförsäkrings-

marknaden uppgår till 0,6 procent av OECD-marknaden. USA utgör den

största marknaden inom OECD-området med en marknadsandel på

38,5 procent år 1996. Andelen har sjunkit något under 1990-talet, vilket

delvis kan förklaras med att OECD-området utvidgats.

Japan är den näst största försäkringsmarknaden inom OECD-området.

År 1996 uppgick den japanska marknaden till 27,0 procent av livförsäk-

ringsmarknaden inom OECD och 11,3 procent av skadeförsäkringsmark-

naden inom OECD.

Detta förhållande, att livförsäkring är relativt sett större än skadeför-

säkring gäller bl.a. i Frankrike, Schweiz, Luxemburg och Korea. Det

motsatta förhållandet, som i USA, återfinns i Europa bl.a. i Tyskland,

Österrike, Italien och Spanien.

5 Utgångspunkter för försäkringsrörelseregler

5.1 Motiv för rörelseregler och tillsyn

Regeringens bedömning: Särskilda rörelseregler och särskild tillsyn

för försäkringsbolag syftar till att skydda direktförsäkringstagarna och

andra ersättningsberättigade på grund av försäkringsavtal. En närings-

rättslig särreglering är befogad med hänsyn till de allvarliga konse-

kvenser som kan uppkomma för dessa som kollektiv om försäkrings-

bolag inte kan fullgöra sina åtaganden och de särskilda förhållanden

som hör samman med försäkringar.

Försäkringsutredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak

med regeringens bedömning. Utredningen har främst framhållit behovet

av ett starkt konsumentskydd för försäkringstagare som ett avgörande

motiv för särreglering (se betänkandet s. 102 104 och 106).

Försäkringsrörelsepromemorians bedömning: Överensstämmer

med regeringens (se promemorian s. 95).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har över lag instämt i Försäk-

ringsutredningens bedömning att lagstiftningen skall säkerställa ett starkt

konsument- eller försäkringstagarskydd. Kammarrätten i Göteborg har

ansett att det även föreligger ett allmänt intresse av att bolagen kan full-

göra sina åtaganden, att premierna är rimliga och att förvaltningen av

anförtrodda medel är betryggande. Riksbanken har anfört att det också är

ett intresse för försäkringstagarna att försäkringsmarknaden fungerar

effektivt. Flera remissinstanser har behandlat frågan hur försäkringsverk-

samhet skiljer sig från annan affärsverksamhet. Riksgäldskontoret har

framhållit bl.a. att stora åtaganden ställs ut till enskilda och att verksam-

heten innebär stora risker av finansiell och försäkringsmässig art. Kam-

marrätten i Göteborg har pekat på det betydande sparandet i långvariga

livförsäkringsavtal. Några remissinstanser har lyft fram asymmetrin i

information mellan försäkringsgivare och försäkringstagare och försäk-

ringsverksamhetens komplicerade karaktär.

Remissinstanserna har tillstyrkt eller godtagit försäkringsrörelsepro-

memorians bedömning. Försäkringsförbundet har instämt i att stabila bo-

lag och ett starkt konsumentskydd är grundvalen för särskilda rörelse-

regler. Finansinspektionen har även velat framhålla försäkringsbolagens

betydelse för det finansiella systemets stabilitet, även om betydelsen för

betalningssystemets stabilitet är mindre.

Bakgrund: Försäkringsbolagens verksamhet har sedan länge reglerats

av speciallagstiftning och varit underordnad särskild tillsyn. Under åren

har olika motiv anförts för särskilda rörelseregler och särskild statlig till-

syn av rörelsen.

Det huvudsakliga syftet med försäkringsrörelsereglerna ansågs tidigt

och länge vara att skapa en ekonomiskt stabil försäkringsbransch genom

att så långt som möjligt förhindra konkurser. Som motiv för en särskild

tillsyn anfördes försäkringens ekonomiska och sociala funktion, försäk-

ringstagarens begränsade möjligheter att bedöma om denne får ett effek-

tivt skydd och det förhållandet att försäkringsrörelse ofta bygger på

massavtal och därigenom på allmänt förtroende. De stränga kraven på

livförsäkringens område förklarades av en önskan att skydda försäk-

ringstagarna mot ekonomiska förluster och att säkra kapitaltillgången då

en livförsäkring föll ut.

Under 1930- och 1940-talen kritiserades bolagen bl.a. för höga drifts-

kostnader som delvis ansågs orsakade av det fria marknadstillträdet och

det stora antalet försäkringsgivare som fanns. Ett långvarigt lagstift-

ningsarbete resulterade i 1948 års försäkringslag, som i stora stycken

återspeglas i nu gällande försäkringsrörelselagstiftning.

I 1948 års lag om försäkringsrörelse åberopades som skäl för en regle-

ring att försäkringsväsendet var en betydelsefull faktor i näringslivet.

Vidare anfördes att försäkringsbolagen genom sin verksamhet att ut-

jämna de ekonomiska verkningarna av risker av olika slag var ägnat att

tillföra det sociala och ekonomiska livet stadga och ökade utvecklings-

möjligheter. Livförsäkringsverksamheten ansågs ha ett i grunden social-

politiskt syfte. Dessutom framhölls svårigheterna för försäkringstagarna

att bedöma om försäkringsbolaget var i stånd att fullgöra ingångna för-

säkringsavtal, särskilt på livförsäkringsområdet med långvariga försäk-

ringsavtal.

För de svenska försäkringsbolagen infördes som en väsentlig grundsats

den s.k. skälighetsprincipen. Principen innebar genom krav på premie-

och kostnadsskälighet bl.a. att verksamheten skulle bedrivas kostnads-

effektivt och att kostnaderna skulle fördelas på ett rimligt och rättvist sätt

mellan försäkringstagarna. Kravet på att alla överskott från livförsäk-

ringsverksamhet skulle återgå till försäkringstagarna och att det skulle

ske i relation till de enskilda försäkringstagarnas bidrag till överskott,

kontributionsprincipen, ansågs som en naturlig konsekvens av att premi-

erna skulle beräknas med betryggande marginaler. Sedermera har skälig-

hetsprincipen kommit att innefatta krav på skälighet också avseende

andra villkor än villkor för premier och skadereglering (se vidare avsnitt

6.1). Vid tillkomsten av 1948 års försäkringsrörelselag lagfästes den s.k.

sundhetsprincipen enligt vilken koncession för försäkringsrörelse fick

ges endast om bolagets verksamhet var ägnad att främja en sund utveck-

ling av försäkringsväsendet (se vidare avsnitt 6.2). Samtidigt skärptes

soliditetskraven på försäkringsrörelse, bl.a. genom ett förbud att i samma

juridiska person förena livförsäkringsrörelse med annan försäkrings-

rörelse, specialitetsprincipen. Ett sådant krav ansågs vara av avgörande

betydelse för försäkringsväsendets stabilitet och säkerhet, soliditetsprin-

cipen. Dessutom infördes en behovsprincip. Den innebar att koncession

för försäkringsrörelse endast fick ges om det av konkurrensskäl fanns ett

behov därav. Genom rörelseregleringen sökte man således att uppnå in-

tern effektivitet i bolaget, kostnadseffektivitet, och extern effektivitet,

marknadseffektivitet.

Tillkomsten av den nu gällande 1982 års försäkringsrörelselag innebar

främst en modernisering av äldre lag och en anpassning till nya allmänna

associationsrättsliga regler. Då lagfästes även ett förbud mot vinstut-

delning i livförsäkringsbolag (se vidare avsnitt 7.1). Några nya motiv för

en reglering och tillsyn av försäkringsverksamhet framfördes inte.

Under det senaste årtiondet har det internationella samarbetet på det

finansiella tjänsteområdet skapat grund för en alltmer internationell för-

säkringsmarknad. Vid sidan av de överenskommelser som träffats inom

organisationer som OECD och GATT har arbetet inom EU haft en bety-

delsefull roll. Genom lagändringar år 1993 (prop. 1992/93:257, bet.

1993/94:NU5, rskr. 1993/94:39 och SFS 1993:1302 1311) har den

svenska rörelselagstiftningen harmoniserats med EG:s första respektive

andra skade- och livförsäkringsdirektiv (73/239/EEG och 79/267/EEG

respektive 88/357/EEG och 90/619/EEG). I och med lagändringar år

1995 (prop. 1994/95:184, bet. 1994/95:NU24, rskr. 1994/95:392 och SFS

1995:779 789) har lagstiftningen även harmoniserats med EG:s tredje

skade- och livförsäkringsdirektiv (92/49/EEG och 92/96/EEG).

Införandet av EG:s bestämmelser har föranlett åtskilliga förändringar i

rörelsereglerna. Genom ändringarna har bl.a. fastslagits principen om rätt

för försäkringsbolag att sälja försäkringar över nationsgränserna med

stöd av en enda auktorisation och principen om att försäkringsbolag skall

stå under hemlandets tillsyn. Vidare har regler om krav på förhandsgod-

kännande av premier och villkor avskaffats. Behovsprincipen har också

upphävts. Direktiven har även medfört ändringar i regler om bolagens

soliditet, bl.a. regler om minsta buffertkapital, beräkningar av försäk-

ringstekniska avsättningar och placeringar av tillgångar som svarar mot

sådana avsättningar. Dessa lagstiftningsärenden har dock inte inneburit

någon i grunden ändrad syn på motiven för särskilda rörelseregler. Så har

t.ex. skälighetsprincipen behållits.

Skälen för regeringens bedömning: Den särskilda rörelselagstift-

ningen och tillsynen för försäkringsföretag baserar sig i huvudsak på

motiv som formulerades i samband med införandet av 1948 års försäk-

ringsrörelselag. Sedan dess har emellertid de finansiella marknaderna

genomgått stora förändringar, genom bl.a. värdepappersmarknadernas

tillväxt och genomförandet inom EU av en gemensam inre marknad på

det finansiella tjänsteområdet. Redan dessa förändringar gör det befogat

att ompröva motiven för särskilda rörelseregler och särskild tillsyn av

försäkringsbolag.

Behövs rörelseregler på grund av försäkringsverksamhetens särskilda

beskaffenhet eller sociala syfte?

Särskilda rörelse- och tillsynsregler för en viss verksamhet kan i och för

sig vara motiverade med hänsyn till att verksamheten som sådan är av

viss beskaffenhet, t.ex. genom att den skapar miljöstörningar eller be-

drivs på en monopol- eller oligopolmarknad. Såsom tidigare nämnts åbe-

ropades som motiv för särregler och tillsyn vid tillkomsten av 1948 års

försäkringslag att försäkringsbolag genom sin riskutjämnande verksam-

het var ägnade att tillföra det sociala och ekonomiska livet stadga och

ökade utvecklingsmöjligheter. Frågan är om detta motiv fortfarande är

relevant.

I och med en gemensam marknad inom EES-området och tillkomsten

av nya svenska aktörer på försäkringsområdet är försäkringsbranschen,

speciellt vad gäller skadeförsäkringar, mer konkurrensutsatt än tidigare.

Genom den utveckling som ägt rum på värdepappersmarknaderna är för-

säkringsföretagen inte heller lika ensamma som tidigare om att utjämna

ekonomiska risker. Verksamheter inom många andra branscher har en

stor betydelse för ekonomins och samhällets utveckling utan att företagen

inom branschen är föremål för särskilda rörelseregler eller särskild till-

syn.

Det slag av riskutjämnande verksamhet som försäkringsbolag bedriver

kan numera inte i sig anses motivera särskilda rörelseregler. Ett sådant

synsätt utesluter dock inte att verksamhetens art beaktas i särreglerna,

t.ex. genom krav på en god riskhantering, om man av andra skäl än de

som angavs 1948 anser att försäkringsverksamhet bör underkastas sär-

skilda rörelseregler och särskild tillsyn.

Livförsäkringsverksamheten ansågs vid tillkomsten av 1948 års lag ha

ett i grunden socialpolitiskt syfte, vilket påverkade utformningen av

rörelsereglerna och uppgifterna för tillsynen. Den utveckling som där-

efter skett gör att ett sådant synsätt knappast kan upprätthållas i dag.

ATP-systemet har infört och den allmänna pension har förbättrats vilket

innebär att ett pensionsskydd tillhandahålls. Livförsäkringsområdet har

öppnats för större konkurrens bl.a. genom fondförsäkringssparandet. Det

individuella pensionssparandet utan försäkringsinslag har införts under

senare år. Livförsäkringarna har i många fall blivit mer utpräglade in-

strument för sparande. Man kan därför inte utforma regleringen med ut-

gångspunkt i att all livförsäkringsverksamhet har ett i grunden socialt

syfte.

Behövs rörelseregler med hänsyn till försäkringstagarnas intressen?

Om ett försäkringsbolag inte kan fullgöra sina förpliktelser enligt skade-

försäkringsavtal kan stora värden gå förlorade för privatpersoner och

företag. Om ett försäkringsbolag saknar förmåga att fullgöra sina för-

pliktelser enligt livförsäkringsavtal kan enskilda livförsäkringstagare

hamna i en ohållbar ekonomisk och social situation. Detta skulle i och för

sig ensamt kunna motivera särskilda regler för verksamhetens bedrivande

och särskilda former av finansiell tillsyn. Liknande konsekvenser kan

dock uppkomma även i andra avtalsförhållanden utan att några särregler

finns utöver allmänna regler om konsument- och borgenärsskydd.

Försäkringsteknik är dock komplicerad. Detta innebär att det normalt

är svårt för andra än fackmän att bedöma och värdera försäkringar samt

bedöma om ett visst bolag hanterar risker effektivt. Det medför också att

försäkringsbolagen har ett kunskaps- och informationsövertag i förhåll-

ande till försäkringstagarkollektivet. Försäkringsavtalet är också speciellt

i den meningen att försäkringstagaren betalar i förskott för att försäk-

ringsgivaren skall överta en risk för viss tid. Ibland är det fråga om

komplicerade paketförsäkringar. En ersättning från försäkringen aktuali-

seras först vid ett försäkringsfall lång tid efter det att avtalet ingåtts. När

det gäller livförsäkringar är det ofta fråga om avtal över lång tid med ett

stort moment sparande och ersättningar som skall falla ut först efter flera

decennier. För livförsäkringar föreligger normalt också svårigheter att

byta försäkringsgivare under avtalsperioden. Vad som nu anförts innebär

att försäkringstagaren under lång tid är beroende av försäkringsbolagets

förmåga att förvalta sparandet och betala ut försäkringsbeloppen.

Samtliga remissinstanser som yttrat sig anser att särskilda rörelseregler

bör säkerställa ett starkt konsument- eller försäkringstagarskydd. Även vi

anser att det avgörande motivet för särskilda rörelseregler och särskild

tillsyn för försäkringsverksamhet skall vara att skydda i första hand för-

säkringstagarnas intresse. Ett sådant skydd behövs på grund av de all-

varliga konsekvenser som kan uppkomma för enskilda om försäkrings-

åtaganden inte fullföljs och de ovan nämnda särskilda förhållanden som

hör samman med försäkringar. Rörelsereglerna och tillsynen skall skydda

de enskilda som kollektiv och inte som enskild part.

I början av detta sekel åberopades att försäkringsrörelse bygger på

massavtal och därigenom på ett allmänt förtroende. Även sundhetsreg-

lerna på bank- och värdepappersområdet anger att verksamheten skall

bedrivas så att allmänheten har förtroende för bolagen (se vidare av-

snitt 6.2).

Att allmänheten har förtroende för försäkringsbolag skulle i och för sig

kunna hävdas som ett särskilt motiv för att ställa upp rörelseregler och

anordna särskild statlig tillsyn utöver vad som gäller för företag i all-

mänhet. Ett sådant förtroende torde uppkomma som en naturlig följd av

en särreglering som syftar till att skydda försäkringstagarnas intressen.

Vems skyddsintressen bör rörelsereglerna och tillsynen beakta?

Skyddsbehovet är normalt större inom livförsäkring än inom skadeför-

säkring. Detta bör beaktas vid utformningen av rörelsereglerna och utöv-

andet av tillsynen. Särordningen bör dock inte enbart skydda livförsäk-

ringstagarnas intressen. Även skadeförsäkringstagarnas intressen bör tas

till vara. Ett försäkringsbolags oförmåga att ersätta en försäkrad byggnad

efter brand kan exempelvis få lika allvarliga konsekvenser som en oför-

måga att betala ersättning enligt en pensionsförsäkring.

Ett försäkringsbelopp tillkommer ibland annan än försäkringstagaren,

dvs. den som ingått avtal om försäkring med försäkringsgivaren. Så är

fallet med dödsfallsförsäkringar där ersättningsbeloppet skall tillkomma

en förmånstagare och med ansvarsförsäkringar där ersättningen skall

betalas till tredje man. Även sådana kategorier av ersättningsberättigade

drabbas om försäkringsbolaget inte kan fullgöra sina åtaganden enligt ett

försäkringsavtal. I detta sammanhang finns det särskilt skäl att peka på

ansvarsförsäkringarnas viktiga betydelse för det skadeståndsrättsliga

systemet.

Ett skyddsintresse för andra ersättningsberättigade än försäkringstagare

finns också för bl.a. kollektivavtalsförsäkringar och gruppförsäkringar,

där försäkringsbeloppet skall tillkomma en arbetstagare eller grupp-

medlem som omfattas av försäkringsskyddet (den försäkrade) eller deras

efterlevande.

Kollektiva försäkringar kännetecknas av flera särdrag som samman-

hänger med att de är föremål för förhandlingar mellan arbetsmarknadens

parter och tecknas av en gruppföreträdare. Vi återkommer i det följande

till frågan om detta motiverar speciella rörelse- eller tillsynsregler

(avsnitt 11). Kollektiva försäkringar bör emellertid inte generellt undan-

tas från särregleringen.

Den föreslagna särregleringen bör alltså skydda även de som skall ha

rätt till försäkringsersättningen enligt liv- och skadeförsäkringsavtal utan

att själv vara försäkringstagare. Dessa benämns i det följande andra er-

sättningsberättigade på grund av försäkring eller med försäkringstagarna

 jämställda ersättningsberättigade .

Skyddsbehovet är störst om försäkringstagaren är konsument eller

småföretagare eftersom dessa normalt saknar tillgång till särskild sak-

kunskap om försäkringar och kan befinna sig i ett underläge gentemot

försäkringsbolaget. Om ett försäkringsbolaget inte fullgör åtaganden en-

ligt försäkringsavtal kan konsekvenserna bli allvarliga även för andra

grupper. Om ett bolag meddelar såväl konsument- som företagsförsäk-

ringar kan också förluster på de senare försäkringarna medföra att bola-

get förlorar möjligheterna att betala ut ersättning till konsumenterna. Sär-

regleringen bör därför inte generellt begränsas till konsumentförsäkringar

och försäkringar för företagare med liknande skyddsbehov, utan även

avse andra företagsförsäkringar och därmed tillhandahålla ett

grundläggande skydd för försäkringstagare som är företag.

Det bör i sammanhanget framhållas att det finns ett starkt allmänt in-

tresse av en väl fungerande försäkringsmarknad. Det ekonomiska livet i

ett modernt samhälle är beroende av den riskspridning som sker genom

försäkringar. Ansvarsförsäkringens stora betydelse för skadeståndsrätten

åskådliggör detta förhållande. Försäkringarna är komplexa och försäk-

ringstagarna lär ofta känna produkterna först vid ett framtida försäkrings-

fall. Även andra företag än småföretagare kan befinna sig i ett underläge

i fråga om kunnande och information.

Vissa försäkringstagare hör inte till den skyddsvärda kretsen. Det

gäller återförsäkringstagare, dvs. ett försäkringsbolag som återförsäkrar

(avger eller cederar) direkttecknade försäkringar hos en annan försäk-

ringsgivare (återförsäkringsgivare). Det gäller också koncernbolag som

försäkrat sig hos ett captivebolag, dvs. ett försäkringsbolag inom en kon-

cern som bildats för att försäkra koncernbolagens risker. Som närmare

utvecklas i avsnitt 5.4 bör sådana företag visserligen tills vidare omfattas

av särregleringen i många delar, men detta motiveras av andra skäl än att

skydda de som är försäkringstagare i dessa sammanhang.

Behövs rörelseregler med hänsyn till stabiliteten i det finansiella

systemet?

Försäkringsföretag har en speciell roll som förvaltare av försäkrings-

tagares medel och som utjämnare av risker. Deras förmögenhetsförvalt-

ning avser förmögenhetsvärden som är betydande.

Finansinspektionen vill även lyfta fram behovet av finansiell stabilitet i

samhället som motiv för rörelseregler och särskild tillsyn. Genom en allt

större branschglidning och gruppbildningar mellan olika finansiella

företag får, enligt inspektionen, försäkringsbolag en väsentlig betydelse

för det finansiella systemets stabilitet, även om betydelsen för betalnings-

systemets stabilitet är mindre. Finansinspektionen pekar också på bo-

lagens roll på kapitalmarknaden. Ett regelverk på området är enligt in-

spektionen också till fördel för den internationella handeln. En interna-

tionell standard och nationella regler för försäkringsverksamhet bidrar på

det sättet till systemets stabilitet.

Som Riksbanken påpekat har försäkringsbolag inte samma dignitet

som bankerna från finansiell stabilitetssynpunkt. De sysslar exempelvis

inte med någon egentlig betalningsförmedling. Risken för att eventuella

störningar skulle fortplanta sig till betalningssystemet är därför begrän-

sad. Vi delar Riksbankens bedömning och anser att intresset av stabilite-

ten inom det finansiella systemet inte kan anses som ett särskilt motiv för

särreglering av försäkringsbolag.

En annan sak är att lagstiftningen bör säkerställa att försäkringsbolag

är ekonomiskt stabila, så att bolaget kan fullgöra sina åtaganden. Detta

innebär emellertid inte att regelsystemet skall förhindra att försäkrings-

bolag går i konkurs. Med särregler och tillsyn för försäkringsbolag som

säkerställer en god soliditet och betryggande betalningsförmåga redu-

ceras risken för att bolagens åtaganden mot försäkringstagarna inte skall

kunna fullföljas.

Behövs rörelseregler för att öka effektiviteten inom den finansiella

sektorn?

En ökad effektivitet inom den finansiella sektorn är av godo även för

försäkringstagarna. Genom att avskaffa etableringshinder och konkur-

rensbegränsande regler kan konkurrensen förbättras och marknadens

effektivitet öka. Förhållandet är dock inte unikt för försäkringsbranschen.

Det finns också andra regleringar för försäkringsföretag som kan ha

större betydelse i detta sammanhang, såsom regler för att förhindra kon-

kurrensbegränsande åtgärder och redovisningsregler för att främja en

genomlysning av företag och en effektiv fördelning av kapital. Som För-

säkringsutredningen framhållit har också konkurrensen mellan försäk-

ringsföretagen ökat under senare år. Denna utveckling kan förväntas fort-

sätta.

I dag är de flesta ense om att särskilda rörelseregler och offentlig till-

syn inte i sig är något bra medel för att skapa effektivitet hos enskilda

bolag inom en viss bransch. En annan sak är att rörelsereglerna bör ut-

formas så att konkurrensen på försäkringsområdet och angränsande

finansiella sektorer inte förhindras eller försvåras. Bland annat sådana

informationsregler som med hänvisning till försäkringstagarnas skydd

uppställs för att främja en god genomlysning kan samtidigt förväntas

bidra till en ökad effektivitet på försäkringsmarknaden.

Sammanfattande bedömning

Även i framtiden behövs rörelseregler och särskild tillsyn för försäk-

ringsbolag. Motivet för detta skall vara att skydda direktförsäkrings-

tagarnas och jämställda ersättningsberättigades intressen. Ett sådant

skydd är motiverat av de allvarliga konsekvenser som kan uppkomma för

dessa om försäkringsbolag inte kan fullgöra sina åtaganden samt de ovan

nämnda särskilda förhållanden som sammanhänger med försäkringar.

5.2 Rörelsereglernas skyddsintressen

Regeringens förslag: Rörelsereglerna och Finansinspektionens till-

syn skall tillgodose

att försäkringsbolag kan fullgöra åtaganden mot direktförsäkrings-

tagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringar,

att tydlig och relevant information lämnas till direktförsäkrings-

tagare och de som erbjuds att teckna en sådan försäkring, samt

att bl.a. anskaffning av försäkringar och skaderegleringen bedrivs

på ett för försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade till-

fredsställande sätt.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer väsentligen med

regeringens förslag (se betänkandet s. 107, 108 och 172).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer helt

med regeringens (se promemorian s. 100 och 101).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt för-

säkringsutredningens förslag eller lämnat dem utan erinran. Konkurrens-

verket har varit positivt till att större utrymme skapas för konkurrens be-

träffande premiesättning och produktutformning till nytta för försäk-

ringstagarna. Riksbanken har delat denna uppfattning men framhållit att

en ökad frihet måste följas upp med höga informationskrav som möjlig-

gör värdering av förmåner och risker i olika erbjudanden. Liknande

synpunkter om förbättrad information har Industriförbundet, Svenska

Handelskammaren och Advokatsamfundet framfört. Även Finansin-

spektionen har betonat vikten av enkel och relevant information men

samtidigt påpekat att försäkringsavtal är komplicerade produkter och att

det därför kan vara svårt för konsumenter att göra medvetna val. Inspek-

tionen har också framhållit vikten av att marknaden för försäkrings-

mäklare och rådgivare fungerar bra.

Samtliga remissinstanser har godtagit försäkringsrörelsepromemorians

förslag i denna del.

Skälen för regeringens förslag: Med särskilda rörelseregler som mo-

tiveras med hänsyn till skyddet för direktförsäkringstagarna och jäm-

ställda ersättningsberättigade är det nödvändigt att behandla vilka intres-

sen som dessa kategorier kan ha och i vad mån sådana intressen bör be-

aktas genom rörelsereglerna och Finansinspektionens tillsyn.

Försäkringstagarnas intressen kan vara av olika slag. En aspekt har att

göra med utbudet. Försäkringstagarna har ett intresse av prisvärda och

heltäckande försäkringar. Det är emellertid svårt att få till stånd sådana

försäkringar genom en näringsrättslig reglering som syftar till att styra

pris och utbud.

Om det är nödvändigt med krav på försäkringsbolagen att tillhanda-

hålla vissa särskilda slag av försäkringar bör en sådan reglering ske utan-

för rörelseregleringen och i stället inom ramen för särskilda regler om

obligatoriska försäkringar och kontraheringsplikt (dvs. regler som åläg-

ger en försäkringsgivare att inte utan särskilda skäl vägra någon att

teckna en sådan försäkring som försäkringsgivaren normalt brukar till-

handahålla). Den näringsrättsliga regleringen bör alltså inte utformas för

att tillgodose dessa intressen. Särregleringen bör i stället utformas så att

den inte i onödan förhindrar att marknadsmässiga spelregler kan gälla

även på detta område, så att marknadsmekanismerna kan fungera på ett

bra sätt.

En annan fråga är om rena avarter av försäkringsvillkor skall kunna

beivras genom rörelsereglerna och om flagranta eller upprepade överträ-

delser av marknadsföringsregler eller avtalsregler kan beaktas inom

ramen för tillsyn och prövningen av bolagets lämplighet att bedriva för-

säkringsrörelse (jfr avsnitt 6.2 och 13.2).

Det är av ett avgörande intresse för försäkringstagaren och jämställda

att försäkringsbolaget fullgör åtagandena enligt försäkringsavtalet. De

regler som utöver reglerna om skydd för borgenärer i allmänhet skall

främja att åtagandena mot direktförsäkringstagare och därmed jämställda

kan fullföljas bör tillgodoses genom rörelseregler och Finansinspek-

tionens tillsyn.

Försäkringstagarna har ett intresse av tydlig och relevant information

om de förmåner och begränsningar som gäller för försäkringen. Särskilt

på livförsäkringsområdet aktualiseras ett behov av information under

försäkringens löptid, bl.a. om kostnader och värdeutveckling. Informa-

tionen blir av större betydelse ju större värden och ju längre tidsperiod

avtalen avser.

Informationen till försäkringstagare inför avtalens ingående regleras i

dag såväl i marknadsföringslagstiftningen och konsumentförsäkrings-

lagen (1980:38) som i rörelsereglerna.

När det gäller information under avtalets löptid regleras frågorna i

huvudsak i rörelselagstiftningen eller i föreskrifter som utfärdats med

stöd av denna. Flera av de ändringar som här föreslås ställer stora krav på

enkel och tydlig information till vissa försäkringstagare. I den mån in-

formationsreglerna inte är lämpligare att ta in i marknads- eller avtals-

lagstiftningen, bör föreskrifter om information tas in i eller kunna ut-

färdas med stöd av rörelsereglerna. Det måste samtidigt övervägas i vad

mån mera branschtypiska informationsfrågor är lämpligare att reglera i

rörelsereglerna.

Försäkringstagarna har också ett intresse av att försäkringsbolagets

administrativa rutiner vid tecknande av försäkringarna fungerar och att

den ekonomiska och administrativa förvaltningen kan fullgöras på ett för

dessa tillfredsställande sätt. Sådana aspekter på försäkringsbolagets verk-

samhet bör typiskt sett särskilt beaktas genom en näringsrättslig regle-

ring.

Det ligger också i försäkringstagarnas och andra ersättningsberättig-

ades intresse att det sker en snabb och rättvis skadereglering. Sådana as-

pekter inrymmer frågor såväl av avtalsrättslig art, t.ex. villkoren för

skaderegleringen, som näringsrättslig art, t.ex. hur rutinerna för skade-

regleringen är utformade. Rörelseregleringen måste således samordnas

med avtalsregleringen. Det bör alltså finnas näringsrättsliga regler om

skaderegleringen som ligger till grund för Finansinspektionens tillsyn av

försäkringsbolagens skadereglering.

Vi återkommer i avsnitt 13.2 till frågan om uppdelningen av informa-

tionsregler mellan å ena sidan marknadsförings- och avtalsregleringen

och å andra sidan rörelsereglerna. Där behandlas också frågan om

Finansinspektionens tillsynsuppgifter i förhållande till Konsumentverkets

och KO:s uppgifter.

5.3 Regelsystemets allmänna uppbyggnad

Regeringens förslag: Skyddet för direktförsäkringstagarnas och mot-

svarande ersättningsberättigades intressen skall tillgodoses genom en

allmän rörelseregel för försäkringsbolag. Regeln kompletteras av sär-

skilda rörelseregler om bl.a. koncession och ägarprövning, förbud mot

främmande verksamhet, beräkning av försäkringstekniska avsätt-

ningar, solvenskrav och begränsningar för placeringsverksamheten

samt tillsyn av försäkringsbolag.

Regeringens bedömning: Allmänna associationsrättsliga regler bör

som huvudregel gälla även för försäkringsbolag, om inte avvikelser

motiveras av försäkringsbolagens särart.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i sak med reger-

ingens förslag (se betänkandet s. 107, 108 och 172).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens (se promemorian s. 108 och 109).

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag till hur regelsystemet skall vara uppbyggt eller

lämnat förslaget utan erinran. Riksbanken har anfört att försäkringsbo-

lagens infriande av ingångna avtal tillgodoses primärt genom, dels krav

på placeringar och likviditet som motverkar finansiella krissituationer,

dels krav på tillräckligt stort buffertkapital för att motstå påfrestningar.

Riksgäldskontoret har angett att ett gott konsumentskydd kan uppnås

genom stabila och verkningsfulla placeringsregler, krav på hög genom-

lysning och kontroll av placeringarna. Bankföreningen har ansett det

rimligt att större krav ställs på den interna kontrollen.

Remissinstanserna har över lag godtagit försäkringsrörelsepromemo-

rians förslag i denna del. Hovrätten för Västra Sverige och Kammar-

rätten i Göteborg har framhållit behovet av en samlad lagteknisk översyn

av FRL i lämpligt sammanhang. Försäkringsförbundet har ansett att de

associationsrättsliga reglerna bör behållas i försäkringsrörelselagen såväl

för försäkringsaktiebolag som ömsesidiga bolag. Förbundet har dock

framhållit vikten av att lagstiftningen inte i onödan avviker från aktie-

bolagslagen.

Bakgrund

Lagstrukturen på försäkringsområdet

Försäkringsrörelselagen (1982:713; FRL) gäller för försäkringsrörelse

som bedrivs av svenska försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäk-

ringsbolag. Kännetecknande för ömsesidiga försäkringsbolag är främst

att de som är försäkringstagare samtidigt är delägare i bolaget.

FRL gäller i tillämpliga delar även för fondförsäkringsbolag, dvs. bo-

lag som meddelar livförsäkringar där premierna enligt försäkringsavtalet

skall placeras i en eller flera värdepappersfonder eller i utländska fond-

företag. För fondförsäkringsbolag finns vissa från FRL avvikande regler

intagna i lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till

värdepappersfonder.

Föreningar med uppgift att lämna sjukhjälp, begravningshjälp, pension

eller liknande understöd åt sina medlemmar eller deras anhöriga omfattas

av lagen (1972:262) om understödsföreningar. Den lagen är för närva-

rande föremål för en översyn och behandlas inte i detta sammanhang (jfr

avsnitt 3). Det kan dock påpekas att Finansinspektionen efter ansökan

kan medge att en understödsförening skall tillämpa de placeringsregler

som gäller för försäkringsbolag enligt 7 kap. 9 a 10 g §§ FRL och de

föreskrifter som meddelas med stöd av dessa bestämmelser (24 a § lagen

om understödsföreningar). De ändringar som nu föreslås i dessa bestäm-

melser får med nuvarande reglering av understödsföreningar betydelse

även för de föreningar som fått tillstånd att tillämpa FRL:s placerings-

regler.

De utländska försäkringsgivarnas verksamhet regleras i lagen

(1998:293) om utländska försäkringsgivare med verksamhet i Sverige

(rskr. 1997/98:215, bet. 1997/98:FiU22 och prop. 1997/98:141). Flera

ändringar som föreslås i detta sammanhang måste genomföras även för

utländska försäkringsgivare och tas in i den särskilda lagen för dessa bo-

lag. Sådana ändringar kommer inom kort att redovisas i en lagrådsremiss.

Bolagsrättsliga regler och redovisningsregler

FRL innehåller i dag fullständiga bolagsrättsliga bestämmelser, bl.a. om

bildande av bolag och dess ledning. Reglerna överensstämmer i stora

delar med reglerna i aktiebolagslagen. Bestämmelserna om försäkrings-

bolagens års- och koncernredovisning har år 1995 utmönstrats ur FRL

och tagits in i lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag.

Detta har skett samtidigt med liknande förändringar för bl.a. banker.

Rörelseregler

I 19 kap. 1 § FRL finns en allmän bestämmelse om Finansinspektionens

tillsyn som utgör grund för inspektionens möjlighet att ingripa mot miss-

förhållanden även i enskilda bolag. Enligt bestämmelsen skall Finans-

inspektionen verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet. I FRL

finns därutöver rörelseregler som saknar motsvarigheter för företag i

allmänhet, bl.a. om koncession och ägarprövning och placeringar. Flera

av de särskilda bestämmelserna ger uttryck för soliditetsprincipen, dvs.

de syftar till att stärka bolagens finansiella styrka och därmed att säker-

ställa att åtagandena mot försäkringstagarna kan fullgöras, och skälig-

hetsprincipen. I det följande beskrivs översiktligt de särskilda rörelse-

regler som gäller för försäkringsbolag.

Koncessions- och ägarkrav

I 1 kap. 1 § FRL slås fast att tillstånd (koncession) krävs för att bedriva

försäkringsrörelse. Koncessionsprövningen är både formell och materiell.

För koncession krävs att bolagsordningen m.m. är i överensstämmelse

med FRL och att den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla

kraven på sund försäkringsrörelse.

Enligt 3 kap. 2 § FRL krävs tillstånd också för den som skall äga an-

delar över en viss gräns i försäkringsbolag. Reglerna för prövningen av

ägarna har skärpts från och med den 1 juli 1996. För tillstånd till ett för-

värv krävs att det kan antas att förvärvaren inte kommer att motverka en

sund utveckling av bolagets verksamhet och att han även i övrigt är

lämplig att utöva ett väsentligt inflytande över ledningen av ett försäk-

ringsbolag. I bestämmelsen förtydligas att tillstånd inte får ges, om för-

värvaren i väsentlig mån har åsidosatt skyldigheter i näringsverksamhet

eller i andra ekonomiska angelägenheter eller gjort sig skyldig till all-

varlig brottslighet.

Förbudet mot främmande verksamhet

I 1 kap. 3 § FRL stadgas att försäkringsbolag inte får bedriva annan

rörelse än försäkringsrörelse, om det inte finns särskilda skäl (förbudet

mot främmande verksamhet). Det ursprungliga syftet var att försäkrings-

bolagen skulle ha en betryggande soliditet genom att förhindra place-

ringar i riskfyllda projekt. Som ytterligare motiv har också åberopats att

försäkringsbolagens verksamhet inte borde blandas samman med den i

det övriga näringslivet. Under vissa perioder har som skäl för en be-

gränsning även anförts att det är olämpligt att försäkringsbolag får ett för

stort inflytande i näringslivet (jfr SOU 1987:58 s. 84 85 och 131 163).

Förbudet mot främmande verksamhet kompletteras av förbud, dels att

inneha mer än fem procent av rösterna i ett annat bolag (se avsnitt 8.5 om

femprocentsregeln), dels att allmänt utnyttja lånemarknaden (se avsnitt

8.6.1 om låneförbudet).

Kapitalbas

I 1 kap. 8 a § och 7 kap. 22 28 §§ FRL finns regler om minsta kapital-

bas. Försäkringsbolag skall, utöver sådana tillgångar som motsvarar för-

säkringstekniska avsättningar, ha tillgångar av viss sammansättning upp-

gående till visst belopp. Kapitalbasen kan ses som en buffert mot oförut-

sedda svängningar i verksamheten.

Försäkringstekniska avsättningar samt upprättande av grunder

I 7 kap. 1 och 2 §§ FRL finns bestämmelser om beräkning av försäk-

ringstekniska avsättningar. Den allmänna principen är enligt 1 § att dessa

avsättningar vid varje tidpunkt skall motsvara vad som erfordras för att

uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med

anledning av ingångna försäkringsavtal.

Enligt 7 kap. 3 8 §§ skall försäkringsbolag upprätta grunder för livför-

säkringar och skadeförsäkringar som meddelas för en längre tid än 10 år.

Grunderna skall ange bl.a. hur försäkringspremier beräknats samt beräk-

ning och fördelning av återbäring. Grunderna syftar enligt 3 § till att

trygga bolagets förmåga att fullgöra sina förpliktelser enligt ingångna

avtal och att meddela försäkringar till en kostnad som är skälig. Reglerna

kompletteras av ett förbud mot s.k. returprovisioner i 15 §. I försäkrings-

avtalen görs normalt en koppling till grunderna för försäkringen.

Placeringsregler

I 7 kap. 9 10 g §§ FRL finns placeringsregler för försäkringsbolag som

ger uttryck för soliditetsprincipen. Grundtanken är att det belopp som

utgörs av försäkringstekniska avsättningar vid varje tidpunkt skall mot-

svaras av tillgångar av visst slag vars värde uppgår till minst de försäk-

ringstekniska avsättningarnas storlek (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 91).

I 9 § fastslås det grundläggande kravet att bolaget skall inneha till-

gångar till ett belopp som motsvarar de försäkringstekniska avsättning-

arna för egen räkning med tillägg för viss deposition (skuldtäckning).

Inte alla tillgångar godtas för skuldtäckning. De tillgångar som tillåts

anges i 10 a och 10 b §§. Den grundläggande tanken är att endast till-

gångar som uppfyller en viss kvalitet i fråga om kreditvärdighet, värde-

beständighet eller likviditet godtas för skuldtäckning (se prop.

1994/95:184 s. 167).

De tillgångar som används för skuldtäckning skall enligt 9 a § uppfylla

krav på matchning och tillfredsställande diversifiering.

Matchningsprincipen innebär att tillgångarna är godtagbara med hän-

syn till försäkringsbeståndets karaktär. En aspekt med principen är att

tillgångarnas avkastningsprofil skall vara anpassad till de bindande

åtagandenas utbetalningsprofil. En annan aspekt på matchningsprincipen

är att tillgångarna har tillräcklig likviditet. Diversifieringsprincipen inne-

bär att tillgångarna skall väljas så att lämplig riskspridning uppnås. En

utgångspunkt härvidlag är att reducera risken för att en enskild tillgång

eller ett tillgångsslag får en avgörande betydelse för den totala avkast-

ningen i portföljen. Syftet är att begränsa risktagandet.

Den allmänna diversifieringsregeln konkretiseras med regler i 10 b §

om absoluta gränser för vad som vid skuldtäckningen kan godtas av ett

och samma tillgångsslag (tillgångsbegränsningar). I dag får exempelvis

högst 25 procent av de tillgångar som skall skuldtäckas motsvaras av

aktier och motsvarande värdepapper. I 10 c § finns gränser för hur stor

del som får skuldtäckas med en enskild placering (enhandsbegräns-

ningar). I dag får exempelvis högst 5 procent skuldtäckas med en enskild

fastighet, tomträtt eller byggnad. Reglerna om tillgångsbegränsningar

och enhandsengagemang utgör ramar som bolaget måste hålla sig inom

men innebär inte automatiskt att diversifieringsprincipen är uppfylld.

Enligt 10 d § skall de tillgångar som används för skuldtäckning vara

lokaliserade inom EES-området (lokaliseringskrav) om riskerna i skade-

försäkring är belägna inom EES eller om livförsäkringsverksamhet be-

drivs inom EES. För risker och verksamhet utanför EES krävs att till-

gångarna finns i Sverige. Lättnaderna för risker inom EES är betingade

av EG:s direktiv. Kravet på lokalisering till Sverige för risker utanför

EES har motiverats av att den internationella konkursrätten inte är till-

räckligt samordnad.

Det sjunde kapitlet i FRL innehåller också andra riskhanteringsregler.

Enligt 10 e § skall tillgångar som används för skuldtäckning placeras så

att risken för valutakursförluster begränsas. Optioner och terminskontrakt

och liknande finansiella instrument får enligt 17 b § användas för att

sänka risken i försäkringsbolag eller för att effektivisera förvaltningen

om det kan ske utan att de finansiella riskerna överstiger den risknivå

som är förenlig med sund försäkringsverksamhet.

Hur dessa tillgångar närmare skall värderas regleras i 10 f §. Med hän-

syn bl.a. till skyddssyftet bakom riskspridningsreglerna skall tillgång-

arna, med vissa undantag, värderas till verkligt värde.

Placeringsriktlinjer

Enligt 7 kap. 10 g § FRL skall ett försäkringsbolag upprätta riktlinjer för

placering av medel som används för skuldtäckning. Livförsäkringstagare

och den som avser att teckna en livförsäkring skall som huvudregel upp-

lysas om innehållet i sådana riktlinjer.

Registerföring och förmånsrätt

Ett försäkringsbolag skall enligt 7 kap. 11 § FRL föra ett register som vid

varje tidpunkt utvisar de tillgångar som används för skuldtäckning samt

deras värde.

Enligt 11 a § har försäkringstagare förmånsrätt vid konkurs för vissa

fordringar. Det gäller bl.a. livförsäkring och skadeförsäkring som med-

delas för längre tid än 10 år samt fordran på grund av återförsäkring av-

seende sådana försäkringar.

Andra rörelseregler

I 7 kap. FRL finns även andra särskilda bestämmelser för rörelsen. I 12 §

finns för försäkringsbolag som inte har koncession för kreditförsäk-

ringsrörelse ett förbud mot att ingå borgen eller ställa annan säkerhet, om

inte Finansinspektionen medger det för varje särskilt fall. Ett sådant ökat

risktagande utan skälig ersättning för riskökningen har inte ansetts för-

enligt med försäkringstagarnas intresse (prop. 1994/95:184 s. 201). I 14 §

finns ett förbud mot återförsäkring av vissa försäkringsavtal, om inte

Finansinspektionen medger det. Bestämmelsen avser att förebygga vissa

osunda återförsäkringsavtal inom livförsäkring. I 18 § finns ett förbud

mot försäkringar med solidariskt ansvar, om inte Finansinspektionen

medger annat.

Vidare skall enligt 16 § anskaffning av försäkringar ske enligt god för-

säkringssed. Denna regel har ett nära samband med marknadsförings-

reglerna. I 19 § finns regler om vilka uppgifter ett försäkringsbrev skall

innehålla samt ett bemyndigande för regeringen eller Finansinspektionen

att meddela föreskrifter om vilken information som skall lämnas till för-

säkringstagare och den som avser att teckna en försäkring.

Tillsyn

Tillsynsreglerna finns i 19 kap. FRL. Enligt 1 § skall Finansinspektionen

verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet (jfr avsnitt 6.2 och

13). För att Finansinspektionen skall kunna fullgöra tillsynen åläggs för-

säkringsbolagen och vissa andra olika skyldigheter. I 3 § stadgas bl.a. en

skyldighet för befattningshavare att lämna Finansinspektionen de upp-

lysningar som begärs. I 12 § finns motsvarande skyldighet för den som

kan antas bedriva verksamhet som omfattas av FRL. I 5 § regleras

statistik som skall upprättas och uppgifter som skall lämnas av bolagen

för övervakning av att premiesättning och, särskilt för konsumentförsäk-

ringar, att andra försäkringsvillkor är skäliga.

Inom ramen för sin tillsyn har Finansinspektionen rätt att utnyttja olika

sanktioner och andra befogenheter. I 8 § ges Finansinspektionen möjlig-

het att sammankalla försäkringsbolagets styrelse. I 9 § finns regler om

rätt att få del av handlingar för granskning. I 11 § finns bestämmelser om

rätt för inspektionen att meddela behövliga erinringar eller föreläggande

om rättelse i vissa fall. I 11 § finns också regler enligt vilka Finansin-

spektionen får begränsa ett försäkringsbolags förfoganderätt eller för-

bjuda bolaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige.

Förverkande av koncession ankommer i dag på regeringen. I proposi-

tion 1998/99:186 föreslås en ändrad ordning fr.o.m. den 1 maj 1999.

Rätten att förverka övergår då i normalfallet på Finansinspektionen. I 2

och 11 §§ anges de grunder enligt vilka koncession kan förklaras för-

verkad.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Rörelsereglernas allmänna utformning

Remissinstanserna har över lag godtagit promemorians förslag till allmän

lagstruktur. Regeringen ansluter sig till förslaget att de allmänna krav

som bör tillgodoses genom särregleringen slås fast i en bestämmelse av

portalkaraktär (jfr avsnitt 6.2). Den allmänna bestämmelsen kompletteras

av mer detaljerade bestämmelser för verksamhetens bedrivande (se

vidare avsnitt 8). På samma sätt som i dag bör FRL även innehålla regler

om Finansinspektionens tillsyn (jfr avsnitt 13).

De särregler som gäller för fondförsäkringsbolag i förhållande till

andra livförsäkringsbolag finns i dag intagna i lagen (1989:1079) om liv-

försäkringsrörelse med anknytning till värdepappersfonder. Vi åter-

kommer till dessa bestämmelser i avsnitt 10.

Anpassningen till allmänna associationsrättsliga regler

Det är av sakliga och systematiska skäl angeläget att försäkringsbolag

inte står utanför det regelverk som gäller på den allmänna associations-

rättens områden. Den grundläggande principen bör alltså vara att all-

männa associationsrättsliga regler bör gälla även för försäkringsbolag,

om inte avvikelser är befogade med hänsyn till försäkringsbolagens sär-

art (jfr prop. 1997/98:166 s. 55). Frågan blir då under vilka närmare för-

utsättningar avvikelser från allmänna bolagsregler kan vara befogade för

försäkringsbolag.

Särskilda regler kan undantagsvis vara motiverade redan genom att

verksamheten avser meddelande av försäkringar. Det gäller t.ex. redovis-

ningsregler som kan behöva anpassas med hänsyn till försäkringsspeci-

fika förhållanden.

Avvikelser kan även vara befogade att göra för ömsesidiga bolag. Det

bör i så fall vara fråga om avvikelser som är motiverade av de särdrag

som kännetecknar denna företagsform (se avsnitt 9).

Vidare kan avvikelse vara motiverade av hänsyn till skyddet för för-

säkringstagarna och andra ersättningsberättigade. Gränsen mellan

näringsrätt och bolagsrätt är ibland oklar. De särskilda försäkringsrörel-

sereglerna har ofta karaktären av kompletteringar till de allmänna bolags-

rättsliga reglerna.

Det kan också vara befogat med särskilda verksamhetsregler för att

genomföra tvingande bestämmelser i EG:s direktiv för försäkringsbolag.

Sådana bestämmelser kan ibland vara utformade så att de inte lämnar

större utrymme till de enskilda medlemsländerna vid införlivandet.

Det kan således konstateras att skillnader mellan de associationsrätts-

liga bestämmelserna för försäkringsbolag och för aktiebolag i allmänhet

kan vara motiverade. Avvikelser bör dock finnas endast om det är moti-

verat med hänsyn till sådana särskilda skäl som nu anförts. Det finns

alltså anledning att, som flera remissinstanser varit inne på, ytterligare

minska skillnaderna i den associationsrättsliga regleringen för försäk-

ringsbolag och allmänna företag. Flera steg i den riktningen föreslås i

detta sammanhang. Vidare arbete med den inriktningen sker inom ramen

för den associationsrättsliga översyn som bedrivs inom Finansdeparte-

mentet (se avsnitt 3).

5.4 Försäkringsrörelselagens tillämpningsområde och försäk-

ringstagarbegreppet

Regeringens förslag: Återförsäkringsbolag, captiveförsäkringsbolag

och små lokala ömsesidiga försäkringsbolag skall tills vidare omfattas

av rörelseregler och tillsyn.

Regeringens bedömning: Det bör inte nu införas någon generell

definition av termen försäkringstagare.

Försäkringsutredningens förslag: Försäkringsutredningen har ansett

att det inte finns tillräckliga skyddsbehov för reglering av återförsäkring,

men har inte föreslagit någon ändring av FRL:s tillämpningsområde (se

betänkandet s. 103 och 104). Utredningen har inte särskilt behandlat frå-

gor om captivebolag, mindre lokala bolag eller ändring av begreppet för-

säkringstagare.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i huvud-

sak med regeringens förslag. I promemorian föreslås att andra

ersättningsberättigade på grund av försäkringen skall likställas med

försäkringstagare i den mån inte annat framgår av enskilda bestämmelser

(se promemorian s. 109 113 och 303 305).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte kommenterat Försäk-

ringsutredningens förslag i denna del.

Flertalet remissinstanser har lämnat promemoriaförslaget utan invänd-

ningar. Några remissinstanser har dock avstyrkt en generell utvidgning

av FRL:s försäkringstagarbegrepp. Hovrätten för Västra Sverige har an-

sett att begreppet försäkringstagare bör definieras.

Bakgrund: I försäkringsverksamhet återförsäkrar försäkringsbolag

regelmässigt en del av tecknade avtal hos en annan försäkringsgivare. På

så sätt fördelas riskerna. Det sistnämnda företaget (återförsäkraren) får

som regel del i inbetalda premier som ersättning för de risker som tas

över från det företag (direktförsäkraren) som tecknade försäkringen. Man

brukar tala om att återförsäkraren mottar återförsäkring och att

direktförsäkraren avger återförsäkring .

För återförsäkringsbolag gäller i dag flertalet bestämmelser i försäk-

ringsrörelselagen. Försäkringsbolag som uteslutande bedriver återför-

säkring är dock enligt 7 kap. 9 § FRL undantagna från bestämmelserna

om skuldtäckning och placeringar. I sådana försäkringsaktiebolag be-

höver inte heller någon särskild försäkringstagarledamot i styrelsen utses

(se 8 kap. 1 §). Vidare finns i 1 kap. 10 § en bestämmelse som möjliggör

undantag från FRL för mottagen återförsäkring i den mån det är skäligt.

Inom större koncerner förekommer att ett särskilt koncernbolag bildas

för att mot ersättning från andra koncernbolag ta över dessa bolags ris-

ker. Det förra bolaget (captivebolaget) kan bedriva sin verksamhet som

direktförsäkrare eller som mottagare av återförsäkring för ett annat för-

säkringsbolag (som är direktförsäkrare). Captivebolag omfattas i princip

av samma bestämmelser i FRL som andra försäkringsbolag.

Ett flertal mindre ömsesidiga försäkringsbolag bedriver skadeförsäk-

ringsrörelse som i huvudsak avser s.k. husdjursförsäkringar. Verksam-

heten är lokalt begränsad och avser i regel försäkringar för kreatur inom

lantbruk. Även små lokala ömsesidiga bolag omfattas av FRL. Enligt

1 kap. 10 § kan dock under vissa förutsättningar undantag medges för

ömsesidiga bolag vars verksamhet är av en begränsad omfattning. Enligt

Finansinspektionen är arbetet med dessa dispenser tidskrävande. Inspek-

tionen har också ifrågasatt behovet av att sådana bolag som uteslutande

meddelar husdjursförsäkringar skall stå under tillsyn. Finansinspektionen

har hos Finansdepartementet begärt att sådana bolag helt skall undantas

från FRL (dnr Fi4693/95).

I ett stort antal bestämmelser i FRL förekommer begreppet försäk-

ringstagare . Lagen innehåller dock ingen generell definition av begrep-

pet. Med försäkringstagare avses normalt den person som ingått avtal om

försäkring. Även den som övertagit äganderätten till försäkringen kan

jämställas med försäkringstagaren. Försäkringstagaren kan vara identisk

med den vars intresse försäkrats för skada eller den på vars liv eller hälsa

försäkringen gäller (den försäkrade). Den försäkrade kan också vara

någon annan än försäkringstagaren, t.ex. en familjemedlem eller en an-

ställd. Rätt att ta ersättning från en försäkring kan dessutom tillkomma en

tredje man som är en annan än den försäkrade, t.ex. förmånstagare till

livförsäkringar eller den som har rätt till ersättning från en ansvarsförsäk-

ring.

Med försäkringstagare avses enligt lagen (1927:77) om försäkrings-

avtal den med vilken försäkringsgivaren ingått avtal om försäkring. Med

 försäkringshavare förstås den vars intresse är försäkrat mot inträffande

skada. I konsumentförsäkringslagen (1980:38) definieras försäkrings-

tagare som den som har tecknat försäkring hos ett försäkringsbolag. För-

säkrad kallas i samma lag den vars intresse har försäkrats mot skada eller

på vars person en försäkring har tecknats. Konsumentförsäkringslagen

reglerar inte personförsäkringar. I personförsäkringar avses, som nyss

framgått, med försäkrad den på vars liv eller hälsa försäkringen gäller. I

olika sammanhang talas om försäkringens innehavare som beteckning för

försäkringsägare. En förmånstagare till livförsäkring får efter försäk-

ringsfallet ofta en sådan rätt till försäkringen att han kan ses som inne-

havare.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som framhållits i

avsnitt 5.1 bör motivet för särskilda rörelseregler och särskild tillsyn för

försäkringsbolag vara att skydda kollektivet direktförsäkringstagare och

andra ersättningsberättigade på grund av direktförsäkringar. Allvarliga

konsekvenser uppkommer för dem om åtagandena på grund av försäk-

ringar inte kan fullföljas mot dem. Försäkringstekniken är komplicerad

och försäkringsavtalet speciellt. Rörelsereglernas skyddsintressen ställer

inte krav på några justeringar nu i tillämpningsområdet för FRL. Det

finns dock anledning att särskilt beröra tillämpningen på återförsäkrings-

bolag, captivebolag och mindre lokala bolag. Det bör också behandlas

om det i olika bestämmelser använda begreppet försäkringstagare , som

normalt avser den som ingått försäkringsavtalet med försäkringsgivaren,

bör justeras för att omfatta även andra ersättningsberättigade.

Särregleringens tillämpning på återförsäkringsbolag, captivebolag och

små lokala bolag

Återförsäkringsavtal ingås mellan jämbördiga parter i kommersiella av-

talsförhållanden. Det saknas därför intresse att särskilt skydda de som

avger eller mottar återförsäkring. Såsom framhållits i annat sammanhang

kan det emellertid få allvarliga konsekvenser för ett direktförsäkrings-

bolag och dess kunder om ett återförsäkringsbolag inte kan fullgöra sina

åtaganden enligt återförsäkringsavtal med direktförsäkraren (jfr prop.

1994/95:184 s. 145). Enligt vår mening måste detta förhållande beaktas i

lagstiftningen.

Såsom Försäkringsutredningen varit inne på skulle möjligen detta bäst

kunna beaktas genom mera detaljerade riskspridningsregler för direkt-

försäkraren med bl.a. begränsningar för hur stor andel som får återför-

säkras hos en och samma återförsäkringsgivare.

En alternativ väg är dock att på samma sätt som i dag låta svenska åter-

försäkringsbolag omfattas av flertalet av rörelsereglerna i FRL, t.ex. krav

på koncession och ägarprövning samt tillsyn. De ingripanden som i öv-

rigt kan aktualiseras hos direktförsäkrare till följd av alltför riskfylld åter-

försäkring får i sådant fall hanteras och beivras inom ramen för andra

rörelseregler. Enligt 7 kap. 9 § kan också Finansinspektionen i särskilda

fall vägra avdrag vid skuldtäckningen för avgiven återförsäkring som inte

bidrar till att sänka risken.

Ett frångående av dagens ordning förutsätter åtminstone att mera ut-

vecklade riskspridningsregler för återförsäkringsaffärer införs. Det sak-

nas dock underlag för att föreslå några sådana bestämmelser i detta

sammanhang. I avvaktan på en sådan prövning bör vissa återförsäkrings-

bolag alltjämt underkastas bl.a. FRL:s skuldtäcknings- och placerings-

regler. Det gäller återförsäkringsbolag som meddelar livförsäkring och

lång skadeåterförsäkring (jfr prop. 1997/98:54 s. 35 f). Återförsäkrings-

bolag bör tills vidare även i övrigt omfattas av flertalet rörelseregler. Det

finns emellertid anledning att ytterligare överväga behovet av en regle-

ring i ett senare sammanhang.

När det gäller captiveförsäkringar inom en koncern är behovet av

skydd för försäkringstagarna utan tvekan svagt. Det talar för att dessa

försäkringsbolag inte bör omfattas av regleringen eller stå under tillsyn.

En sådan lösning skulle även kunna frigöra resurser i Finansinspek-

tionens tillsynsarbete.

Flera problem återstår dock att lösa. Captivebolag omfattas av sär-

skilda rörelseregler och tillsyn i flera jämförbara länder. Det kan också

noteras att vissa captivebolag getts koncession för att försäkra risker som

berör anställda, t.ex. sjuk- och olycksfallsförsäkring under tjänsteresa.

Det är osäkert om försäkringsdirektiven ger utrymme för att helt un-

danta sådana försäkringsbolag från särregleringen. Frågorna kring bo-

lagen har inte närmare berörts av Försäkringsutredningen i slutbe-

tänkandet. En avreglering på denna punkt förutsätter en genomgång av

åtskilliga författningar för försäkringsbolag, bl.a. redovisnings- och

skattelagstiftningen.

Problematiken liknar den som gäller för mindre ömsesidiga bolag.

Även här kan det ifrågasättas om skälen för en särreglering är tillräckligt

starka.

Regeringen är således inte beredd att nu föreslå att captivebolag och

mindre lokal bolag skall undantas från särregleringen. En översyn bör

dock inledas inom kort med inriktning på begränsningar i regleringen för

de subjekt som behandlats i detta avsnitt.

Återförsäkringsbolag, captivebolag och mindre ömsesidiga försäk-

ringsbolag bör, tills vidare, omfattas även av de ändrade rörelseregler

som vi föreslår i kommande avsnitt, i den mån inte annat särskilt före-

skrivs. De annorlunda skyddsintressen som föreligger för återförsäk-

ringsverksamhet, captiveförsäkringar och mindre ömsesidiga bolag får i

stället i avvaktan på en senare översyn beaktas inom ramen för tillämp-

ningen av rörelsereglerna och vid utövandet av tillsynen.

Försäkringsrörelselagens försäkringstagarbegrepp

I FRL används normalt endast begreppet försäkringstagare trots att det

enligt vår mening oftast kan vara sakligt befogat att bestämmelsen om-

fattar även andra ersättningsberättigade på grund av försäkringsavtal,

t.ex. efterlevande som har rätt till ersättning på grund av en livförsäkring.

I t.ex. 7 kap. 11 a § anges att försäkringstagare har förmånsrätt enligt för-

månslagen för fordringar enligt vissa försäkringsavtal. I vissa bestäm-

melser har dock rättigheter för andra än försäkringstagarna särskilt be-

aktats. Enligt t.ex. 14 kap. 26 a § har även den som har rätt på grund av

försäkringen möjligheter att anföra invändningar mot en beståndsöver-

låtelse. I andra fall kan det, å andra sidan, vara mer naturligt att bestäm-

melsen gäller endast försäkringstagare (se t.ex. 1 kap. 7 § som anger att

försäkringstagarna är delägare i ömsesidiga försäkringsbolag).

I försäkringsrörelsepromemorian har försäkringstagarbegreppet i FRL

justerats med hänsyn till det fastslagna motivet för särregleringen. -

Promemorians förslag innebär att rörelsereglerna kompletteras med en

allmän bestämmelse som innebär att när termen försäkringstagare an-

vänds i FRL, skall även andra ersättningsberättigade på grund av för-

säkringen omfattas, om inte annat följer av de enskilda bestämmelserna i

lagen.

Flera remissinstanser har avstyrkt promemorians lösning. Hovrätten

för Västra Sverige anser att begreppet försäkringstagare bör definieras i

lagen och att det i varje enskild bestämmelse skall anges om också andra

ersättningsberättigade omfattas. Försäkringsförbundet anser att dagens

försäkringstagarbegrepp bör behållas och det i varje bestämmelse bör

anges om andra ersättningsberättigade omfattas. Finansinspektionen

menar att det utvidgade försäkringstagarbegreppet är av godo i flertalet

fall men att det torde bli svårtillämpat, bl.a. när det gäller att förutse vilka

andra ersättningsberättigade som kan finnas och att beakta deras intres-

sen.

Det är inte givet att den i promemorian valda lösningen behöver bli så

svårtillämpad som remissinstanserna har befarat, eftersom bl.a. rörelse-

reglerna och tillsynen avser att skydda kategorierna som kollektiv och

inte som enskilda avtalsparter. Ofta torde också intresset för andra ersätt-

ningsberättigade än försäkringstagarna, t.ex. förmånstagarna, inte nämn-

värt skilja sig från en försäkringstagares intresse i de delar som rörelse-

reglerna skall skydda.

Den förordade regleringen med ändringar i enskilda paragrafer har

dock åtskilliga fördelar från tillämparsynpunkt. En sådan reglering bör

dock föregås av en närmare genomgång av hur olika bestämmelser har

tolkats och tillämpats i praxis. Vissa av FRL:s bestämmelser, som endast

nämner försäkringstagaren, torde för övrigt redan i dag kunna tolkas vitt

till förmån för andra kategorier av ersättningsberättigade. Frågan om en

utvecklad definition av FRL:s försäkringstagarbegrepp bör alltså beredas

vidare inom ramen för den tekniska översyn av FRL som inledningsvis

aviserats (se avsnitt 3). Hänsyn bör också tas till den kommande regle-

ringen på avtalsområdet. I flera av de bestämmelser som nu föreslås är

det emellertid nödvändigt att ta ställning i gränsdragningsfrågor.

6 Skälighets- och sundhetskravet

6.1 Skälighetsprincipen i försäkringsrörelse

Regeringens förslag: Nuvarande skälighetsprincip skall inte läggas

till grund för försäkringslagens rörelseregler eller Finansinspektionens

tillsyn. De rörelseregler som ger uttryck för denna princip ändras.

Försäkringsutredningens och Försäkringsrörelsepromemorians för-

slag överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 119 135

och promemorian s. 114-127).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. Hovrätten för

Västra Sverige, Finansinspektionen, Försäkringsförbundet och Aktuarie-

organisationerna, har tillstyrkt Försäkringsutredningens förslag. Ett par

remissinstanser, Motorförarnas Helnykterhetsförbund och Svea hovrätt,

har avvisat förslaget så som det redovisats i Försäkringsutredningens

betänkande. Några remissinstanser har ansett att skälighetskravet borde

behållas i vissa delar (en närmare redogörelse för remissutfallet finns i

försäkringsrörelsepromemorian s. 114 och 115).

Remissinstanserna har i stort godtagit försäkringsrörelsepromemorians

förslag. Konsumentverket/KO och LO har framhållit vikten av att ett

starkt konsumentskydd tillgodoses genom andra regler. Konsument-

verket/KO har ansett att den nya sundhetsregeln bör utformas så att det

även finns en möjlighet att ingripa mot oskäliga premier och kostnader

men också för att tillse att basbehovet av försäkringar täcks. Kammar-

rätten i Göteborg har ansett att bl.a. avskaffandet av skälighetsprincipen

ställer större krav på tillgodoseende av konsumentskyddet genom kon-

sumentombudsmannen. Flera remissinstanser har ifrågasatt varför skä-

lighetskravet inte utmönstras för den obligatoriska trafikförsäkringen.

Bakgrund

Skälighetskravets tre olika delar

Skälighetsprincipen är den allmänna princip som jämte soliditetsprin-

cipen ligger till grund för försäkringsrörelselagstiftningen. Den inrymmer

skälighetsaspekter i tre olika delar: ett krav på skälighet i premier och

kostnader (premie- och kostnadsskälighet), ett krav på skäliga villkor

utöver premier (villkorsskälighet) och ett krav på skälighet i skaderegle-

ringen (skaderegleringsskälighet).

Skälighetsprincipen har fått betydelse även för utformningen av flera

av FRL:s bestämmelser som inte direkt berör försäkringsrörelsen. Så

omfattas t.ex. inte delägare i ömsesidiga bolag av den bolagsrättsliga

generalklausulen i 8 kap. 15 § till följd av Finansinspektionens kontroll

av premier och villkor med hänsyn till skälighetsprincipen (se vidare

avsnitt 9.3).

Premie- och kostnadsskälighet

När skälighetsprincipen infördes innebar den ett krav på premie- och

kostnadsskälighet, dvs. att kostnaden för försäkringen skall vara skälig i

förhållande till de tjänster som försäkringen innebär för försäkringstag-

aren. Den kan således beskrivas som en form av prisreglering. Premie-

och kostnadsskäligheten har ansetts innebära att premien skall vara rim-

lig i förhållande till den risk som försäkringsbolaget tar emot och att

kostnaderna skall fördelas på ett rimligt sätt mellan försäkringstagarna.

Vidare skall verksamheten bedrivas ekonomiskt effektivt och admini-

strationskostnaderna hållas nere. Dessutom skall en rimlig fördelning av

överskott ske, dels mellan olika generationer av försäkringstagare, dels

mellan ägare och försäkringstagare i sådana försäkringsbolag där

vinstutdelning är möjlig.

Premie- och kostnadsskäligheten kommer till uttryck i FRL såväl för

livförsäkring som för skadeförsäkring. Beträffande livförsäkring är kra-

vet formulerat på så sätt att grunderna för verksamheten skall ta sikte på

att försäkringar meddelas till en kostnad som är skälig med hänsyn till

försäkringens art (7 kap. 4 §). Med kostnad avses premien med avdrag

för eventuell återbäring. Kravet lagfästes år 1948. Det ansågs angeläget

att premierna varken var oskäligt höga eller för låga. Här betonades all-

mänhetens svårigheter att bedöma dessa frågor och försäkringens stora

sociala betydelse. Reglerna ansågs som ett nödvändigt komplement till

de säkerhetssynpunkter som föranleder försiktiga antaganden vid

premieberäkningen (SOU 1946:34 s. 33 ff och prop. 1948:50 s. 147 och

248).

För skadeförsäkring är skälighetskravet så formulerat att premiesätt-

ningen skall vara skäligt avvägd med hänsyn till den risk som försäk-

ringen är avsedd att täcka, nödvändiga driftskostnader för försäkringen

samt omständigheterna i övrigt (19 kap. 5 §). Kravet lagfästes år 1950.

Enbart konkurrensen ansågs inte garantera att kostnaden för försäkringen

blev skälig (prop. 1950:220 s. 49). Ifrågavarande bestämmelse har an-

setts tillämplig också på livförsäkringar som meddelas utan grunder,

även om direkt lagstöd saknas. För den obligatoriska trafikförsäkringen

föreskrivs i stället att premien inte får bestämmas till högre belopp än

som med erforderlig säkerhet kan anses svara mot den risk som försäk-

ringen är avsedd att täcka med tillägg för nödvändiga omkostnader och

att premien inte får belastas med anskaffningskostnader som föranleds av

konkurrensskäl (2 § trafikförsäkringsförordningen). Detta krav slogs fast

redan 1929. Det ansågs viktigt att försäkringstagarna inte belastades med

onödiga utgifter när det var fråga om en obligatorisk försäkring (NJA II

1929 s. 308 ff).

Premie- och kostnadsskäligheten har flera sidor. En sida rör bolagets

kostnadseffektivitet. En annan sida rör förhållandet mellan försäkrings-

tagarna och bolaget (och dess aktieägare). En ytterligare aspekt rör för-

hållandet mellan olika försäkringstagargrupper. Lagen innehåller visser-

ligen inte några särskilda bestämmelser om skälighetsbedömningen. I

äldre lagförarbeten har dock vissa uttalanden gjorts.

När det gäller kostnadseffektiviteten innebär skäligheten ett krav på att

hålla kostnaderna på låg nivå. Driftskostnaderna skall vara sakligt moti-

verade och väl avvägda. Är kostnaderna oskäligt höga skall bolaget

rationalisera. Bolaget måste underkastas en allsidig granskning av ekono-

misk effektivitet, bl.a. skall organisationen vara lämplig. Tillsynsmyn-

digheten skall emellertid inte ingripa dirigerande i bolagets interna sköt-

sel. Kravet tar inte heller sikte på bolagets lönepolitik. Någon entydig

tolkning föreligger inte om kravet även tar sikte på att bolaget också skall

åstadkomma en så hög avkastning på inbetalda premier som möjligt (se

prop. 1950:94 s. 40 ff, prop. 1965:48 s. 43 och SOU 1986:8 s. 253 f).

När det gäller förhållandet mellan försäkringstagarna och bolaget in-

nebär kravet att premierna skall vara rimliga i förhållande till det skydd

som ges. I livförsäkring skall även hänsyn tas till den återbäring på pre-

mier som försäkringstagaren erhåller. En konsekvens av denna sida av

skälighetskravet är att allt överskott skall återgå till försäkringstagarna i

form av återbäring (prop. 1948:50 s. 253 och 256). På grund av kravet på

prissättning med säkerhetsmarginal anses överskott på livförsäkrings-

rörelse inte som vinst i vanlig bemärkelse. Genom att de försäkringstek-

niska antagandena om driftskostnader måste göras med betryggande

marginal blir premieuttaget med nödvändighet för stort . Det uppkom-

mer således systematiskt ett överskott i försäkringar som sträcker sig

över flera år.

Även på skadeförsäkringens område anses skälighetsprincipen med-

föra en väsentlig begränsning i möjligheterna att dela ut vinst till aktie-

ägarna (se prop. 1950:220 s. 52).

När det gäller relationen mellan olika försäkringstagare innebär skä-

lighetskravet att enskilda försäkringstagare och enskilda försäkrings-

tagargrupper skall behandlas på ett rättvist sätt i förhållande till sin

prestation. Detta har ansetts innebära bl.a. att bolaget skall tillämpa en

riskindelning efter skäliga grunder och åtföljande premiedifferentiering

(se prop. 1950:220 s. 49). Vid livförsäkring skall hänsyn bl.a. tas till för-

säkringstagarens hälsotillstånd. Varje riskutjämning måste dock vara så

stor att en tillfredsställande riskutjämning sker och av solidaritetshänsyn

anses att differentieringen inte får vara alltför långtgående (se SOU

1986:8 s. 215 f). Länge ansågs att klarlagda skillnader mellan kvinnors

och mäns dödlighet alltid skulle beaktas (se SOU 1960:11 s. 260). Un-

dantag godtogs dock för kollektivavtalsgrundad försäkring. Sedan några

år tillbaka upprätthålls inte heller kravet på könsberoende premier för

individuella livförsäkringar.

Även driftskostnaderna måste fördelas på ett skäligt sätt mellan för-

säkringstagarna. En avvägning mellan olika försäkringstagares intressen

måste också göras när återbäringen bestäms. I största möjliga utsträck-

ning bör dock fördelningen av återbäringen grundas på de enskilda för-

säkringstagarnas bidrag till bolagets samlade överskott. Varje verksam-

hetsgren skall bedömas för sig och fördelningen mellan olika grupper och

generationer skall vara rättvis (se prop. 1948:50 s. 253 f). Ett överskott i

en försäkringsgren får inte systematiskt användas för subventionering av

en annan inte bärkraftig gren. Varje försäkringsgren skall vara självbä-

rande och eventuellt ansamlade vinster får inte användas för att i dump-

ningssyfte tillfälligt pressa priserna inom en viss försäkringsgren (se

prop. 1950:220 s. 49). Premierna får alltså varken vara för låga eller för

höga.

När det gäller överskottsfördelningen i skadeförsäkring fanns tidigare

särskilda föreskrifter i BFFS 1988:30 om principerna för återbäring. En-

ligt dessa skall eventuella överskott i en viss verksamhetsgren eller viss

riskgrupp återbetalas till den som har varit försäkringstagare inom grenen

eller gruppen under den tid överskottet uppkommit. Alltså skall även för-

säkringstagare som inte förnyar sitt försäkringsskydd komma i åtnjutande

av premieåterbäring. Återbäring skall däremot inte komma nytecknade

försäkringar till del.

Villkorsskälighet

Kravet på villkorsskälighet innebär att även andra villkor än premievill-

koren skall vara skäliga. Kravet kommer både för liv- och skadeförsäk-

ring till uttryck i FRL genom regeln att villkoren skall vara skäliga med

hänsyn till det skydd försäkringen är avsedd att ge och omständigheterna

i övrigt (19 kap. 6 §). Kravet lagfästes först år 1981 i samband med att

konsumentförsäkringslagen trädde i kraft men ansågs dessförinnan följa

redan av bestämmelserna om kostnadsskälighet, eftersom en bedömning

av om kostnaden för en försäkring är skälig knappast kan göras utan att

villkoren i övrigt uppmärksammas (se prop. 1961:171 s. 306 och 309).

Med hänsyn till den betydelse som villkorsgranskningen skulle få som

komplement till den civilrättsliga lagstiftningen ansågs det mindre

tillfredsställande om villkorsgranskningen endast indirekt kunde utläsas

av lag.

Villkorsskäligheten tar i första hand sikte på villkor i ämnen som be-

handlas i konsumentförsäkringslagen. Även villkor som inte berörs i den

lagen omfattas dock, t.ex. villkor om försäkringens objekt, om de händel-

ser vid vilka försäkringsersättning skall utgå och om självrisk. Också

villkor för andra försäkringar än de som regleras i konsumentförsäk-

ringslagen omfattas av kravet. I fråga om livförsäkring har en granskning

av villkoren som inte gäller premierna ansetts mindre angelägen (prop.

1979/80:9 s. 90 ff).

Försäkringsvillkoren får inte strida mot tvingande regler i konsument-

försäkringslagen. De får inte heller utgöra ett otillåtet kringgående av

dessa regler. Vidare förbjuds bolagen att på ett sätt som inte är godtag-

bart utnyttja den avtalsfrihet och det utrymme för skälighetsprövning

som de tvingande bestämmelserna ger. Skälighetskravet går dock längre

än att villkoren inte får vara oskäliga i avtalslagstiftningens mening. Det

riktar sig även mot villkor som inte kan betraktas som oskäliga men som

i sitt sammanhang ändå framstår som olämpliga. Det anses att själva

produktutformningen bör lämnas utanför skälighetsgranskningen, men att

ett myndighetsingripande kan påkallas av den tekniska soliditets- och

skälighetsgranskning som skall ske enligt FRL.

Det anses att inspektionens granskning av villkor bör ske i nära sam-

arbete med Konsumentverket och med utnyttjande av de erfarenheter

som verket har ifråga om villkorskontroll på konsumentområdet i övrigt

(se prop. 1979/80:9 s. 91 f och 176 ff).

Skaderegleringsskälighet

Kravet på skaderegleringsskälighet anses innefatta krav på skäliga villkor

och skälig hantering vid skaderegleringen. Kravet framgår inte direkt av

FRL men tillämpas med stöd av ett uttalande av Lagrådet. Den avfattning

som skälighetsbestämmelserna hade fått ansågs innebära även en be-

fogenhet för inspektionen att ingripa mot försäkringsbolag beträffande

skaderegleringen. En verklig kontroll om kostnaden för försäkringen var

skälig ansågs inte kunna ske utan en kontroll över hur behandlingen av

försäkringsfall var anordnad (prop. 1961:171 s. 306 och 309).

Kontroll av skälighetsprincipens tillämpning

Bolagets egen kontroll

Kontrollen av att skälighetsprincipen upprätthålls ligger i första hand på

försäkringsbolagets ledning. Om grunderna inte längre fyller det avsedda

ändamålet skall styrelsen och verkställande direktören se till att de ändras

(7 kap. 4 §). Styrelsen och verkställande direktören skall också övervaka

att premier och andra villkor är skäliga (19 kap. 5 och 6 §§). Övervak-

ningen av premiesättning skall ske med hjälp av fortlöpande statistik.

Styrelsen och verkställande direktören skall dessutom till Finansinspek-

tionen sända in en redogörelse för den metod som har använts för över-

vakningen och för erfarenheterna av den. De skall vidare lämna Finans-

inspektionen alla upplysningar som behövs för att granska att tillämpade

villkor är skäliga.

Finansinspektionens kontroll av premie- och kostnadsskäligheten

Finansinspektionen skall kontrollera att skälighetsprincipen efterlevs.

Vid granskningen av andra försäkringsvillkor än premien bör särskild

uppmärksamhet ägnas åt försäkringar som konsumenter tecknat huvud-

sakligen för enskilt bruk (19 kap. 6 §). Finns anledning till anmärkning

får inspektionen meddela erinringar eller förelägga bolaget att vidta rät-

telse (19 kap. 11 §). Inspektionen avgör däremot inte tvister mellan en-

skilda försäkringstagare och försäkringsbolag, utan granskningen syftar

till en bedömning av villkoren i stort. Tillsynen brukar beskrivas som

mer kontrollerande än aktivt ledande.

Finansinspektionens skälighetskontroll får skilda karaktärer beroende

på vilket slag av försäkringsrörelse det gäller. I livförsäkringsverksamhet

granskas försäkringarnas återbäring. Kontrollen görs genom en prövning

av grundernas antaganden och utfallet inom varje område där antaganden

gjorts. Genom kontrollen skall det tillses att försäkringstagarens slutliga

kostnad för försäkringen blir skälig.

Vid skadeförsäkring är det fråga om en allmän kontroll över premie-

nivån som främst får betydelse för nya försäkringar eller då gamla för-

säkringar förnyas. Därigenom kontrolleras dels att inte någon försäk-

ringsgren under en följd av år subventioneras av andra grenar eller att

kapitalavkastningen ensidigt används för att stödja premierna för denna

gren, dels att en gren inte under en längre period lämnar oförsvarligt

stora överskott.

Särskild uppmärksamhet torde ha ägnats åt trafikförsäkringspremier

medan skälighetskontrollen för andra premier varit mer översiktlig (se

SOU 1986:8 s. 96 ff).

De tillämpningssvårigheter som uppstått vid granskningen har innebu-

rit att tillsynsmyndigheten endast i undantagsfall ansett sig ha möjlig-

heter att reagera på bolagets premiesättning; nämligen då premier har

höjts på ett särskilt markant sätt eller påtagligt omotiverat skiljer sig från

motsvarande premier i andra bolag. I övrigt anses inspektionen kunna

ingripa när en försäkringsgren under flera år gått med mycket stor förlust

eller när driftskostnaderna varit påtagligt höga i förhållande till drifts-

kostnaderna i jämförbara bolag.

På grund av dessa tillämpningsproblem och Finansinspektionens kraf-

tiga inriktning på soliditetsaspekter har endast ett fåtal fall angående

skälighetsprincipen blivit föremål för myndighetsåtgärder under senare

år.

Ett exempel är ingripandet mot försäljningen av vissa kapitalförsäk-

ringar som resulterade i ett allmänt råd om att försäkringstiden skall vara

minst 10 år. Bakgrunden var att nyteckningen av engångsbetalda kapital-

försäkringar med kort försäkringstid hade ökat markant under en period

när en hög återbäringsränta tillämpades. Om nyteckningen skedde under

en period när återbäringsräntan översteg marknadsräntan innebar detta

enligt inspektionen att nytecknade försäkringar på ett icke godtagbart sätt

fick del av medel som hörde till äldre bestånd (se BFFS 1989:14 och 16).

Dessa allmänna råd har dock nyligen upphävts varvid det uttalades att

frågorna i stället borde granskas inom ramen för den operativa tillsynen.

I ett annat fall konstaterade inspektionen att ett större bolag genomfört

premiesänkningar med 30 procent avseende vissa objektgrupper, bl.a.

hem och villa, inom ett län. Inspektionen fann att bolaget uppenbarligen

av konkurrensskäl genomfört premiesänkningarna utan att kunna visa att

kostnaderna för försäkringsskyddet var lägre än inom andra verksam-

hetsområden. Bolaget ansågs ha handlat i strid mot skälighetsprincipen

och förelades att vidta sådana åtgärder vid premiesättningen att lagens

skälighetskrav efterlevdes.

Skälighetsprincipen har enligt uppgifter även åberopats av inspek-

tionen i informella kontakter med försäkringsbolagen i syfte att få bo-

lagen att sänka sina kostnader.

Finansinspektionens kontroll av villkorsskälighet

Finansinspektionens, och dess föregångare Försäkringsinspektionens,

villkorsgranskning har skett med tyngdpunkt på villkor inom kon-

sumentförsäkringsområdet. Särskild uppmärksamhet har riktats mot vill-

kor om nedsättning av försäkringsersättning.

Under slutet av 1980-talet påbörjades ett mer systematiskt gransk-

ningsarbete som i första hand gjordes på konsumentförsäkringsområdet.

Syftet var att få bort oskäliga villkor och få oklara villkor att bli tydli-

gare, bl.a. granskades villkoren för hemförsäkringar och reseförsäkringar.

Under åren därefter har en betydelsefull del av Finansinspektionens

arbete bestått i en aktiv och löpande dialog med försäkringsbolagen. Det

ansågs då som ett naturligt inslag att bolagen på eget initiativ

informerade inspektionen om förändringar i verksamheten. I dessa sam-

manhang diskuterades villkorsutformning och inspektionen kunde verka

för ändringar av olämpliga eller otydliga avtalsvillkor. Vid sidan av så-

dana informationsmöten kunde inspektionen begära ingående redogörel-

ser för affärsverksamheten, vilket möjliggjorde en mer djupgående vill-

korskontroll. Enligt Försäkringsutredningen (s. 118) kunde inspektionen

på så sätt motverka en spridning av olämpliga produkter och avtalsvillkor

på marknaden.

Under senare år har det inte varit brukligt att bolagen kontaktar Finans-

inspektionen vid verksamhetsförändringar. Finansinspektionen efter-

frågar inte heller sådan information.

Finansinspektionen kontroll av skaderegleringsskälighet

Genom sin konsumenträttsenhet granskar Finansinspektionen försäk-

ringsbolagens rutiner för att reglera ersättningsfrågorna när en skada in-

träffat. Det anses inte ankomma på myndigheten att överpröva frågor om

försäkringsfall föreligger eller ersättningens storlek. Kontrollen gäller

endast sättet att genomföra skaderegleringen.

Tillsynsmyndigheten har tidigare genomfört undersökningar av skade-

akter. Vid sådana inspektioner inhämtades även information om bolagens

skadeorganisation, kompetens hos skadehandläggare, bevaknings- och

informationsrutiner, i vad mån externa utredare anlitades, rutiner när

försök till försäkringsbedrägeri uppkommit och datarutiner. Vid gransk-

ningen av enskilda ärenden undersöktes även handläggningstiden; när

bolaget tagit inledande kontakter med den skadelidande, när utbetalning

av skadeersättning skedde, om ärendet överlämnades till Trafikskade-

nämnden, om handläggningen bedrivits effektivt, om eventuella för-

skottsbetalningar skett och om eventuell ränta utgått.

Myndigheten undersökte också om den skadelidande fått tillräcklig

och tydlig information om försäkringens omfattning, om risk för pre-

skription samt om beslutsmotivering lämnats och besked om möjligheter

till överprövning.

Tidigare kontrollerades särskilt om bolagens tillämpning av försäk-

ringsvillkoren överensstämde med Allmänna Reklamationsnämndens

praxis. I sammanhanget kontrollerades även om nedsättningsbeslutet var

tillräckligt tydligt.

I fråga om personskador ansågs det mest angeläget att granska regle-

ringen av svårare personskador. Det uppmärksammades om bolaget tagit

personlig kontakt, om informationsbroschyrer lämnats, om bolaget talat

om vilken utredning som behövts och besvarat eventuella frågor, om bo-

laget erbjudit förskott och om ärendet prövats i Trafikskadenämnden

eller i annat prövningsorgan.

På senare år har inte någon direkt undersökning av skadeakter före-

kommit. Däremot undersöks bolagens rutiner för och organisation av

skadereglering samt den interna kontrollen därutöver. Inspektionen kon-

trollerar inte heller regelmässigt om bolagets tillämpning av avtalsvillkor

överensstämmer med Allmänna Reklamationsnämndens praxis. Det

undersöks inte om skaderegleringsbesluten i de enskilda fallen är tydliga.

Finansinspektionen har nyligen på uppdrag av regeringen undersökt

försäkringsbolagens rutiner för reglering av personskador på trafikför-

säkringsområdet (se Finansinspektionens rapport den 18 december 1998,

Försäkringsbolagen och de trafikskadade).

Undantag från skälighetsprincipens tillämpningsområde

Skälighetsprincipen omfattar inte all försäkringsverksamhet. För skade-

försäkring har undantag gjorts från premie- och villkorskäligheten för

verksamhet som bedrivs i utlandet. Undantaget har motiverats med att

premiesättningen är starkt påverkad av de utländska marknadernas skif-

tande förhållanden och att ett genomförande av skälighetsprincipen kan

försvåra svenska bolags konkurrensmöjligheter där (prop. 1950:220 s.

51).

För transport- och sjökaskoförsäkringar gäller premie- och villkors-

skäligheten endast reseförsäkringar och båtförsäkringar tecknade av kon-

sumenter huvudsakligen för enskilt bruk (se 19 kap. 6 §). Det har moti-

verats med att försäkringarna i andra fall riktar sig till affärslivet och att

erfarenheterna visat att försäkringstagarna här själva bevakar sina intres-

sen.

Kollektivavtalsgrundade försäkringar har i praktiken lämnats utanför

skälighetskontrollen. För sådana försäkringar tillämpas i betydande ut-

sträckning en solidarisk premiesättning i form av enhetspremier. Man har

här godtagit den bedömning som kollektivavtalsparterna gjort i skälig-

hetshänseende. Den utjämning av premierna som ofta sker inom grupp-

försäkring har också ansetts förenlig med skälighetsprincipen. Motivet

för detta torde vara att denna teknik väsentligt minskar administrations-

kostnaderna (SOU 1985:34 s. 92 och 113 f).

Skälighetsprincipen är inte heller lagfäst för utländska försäkrings-

givare som bedriver verksamhet i Sverige. Detta följer av att skäligheten

av de i Sverige tillämpade premierna inte enbart kan bedömas med led-

ning av skaderesultat och omkostnader här i landet (prop. 1950:94 s.

40 ff). Finansinspektionen anses ändå kunna kontrollera premier och

andra villkor samt skadereglering med stöd av allmänna tillsynsregler (se

SOU 1986:8 s. 254). De särskilda bestämmelserna om skälighet i

trafikförsäkringsrörelse gäller dock även utländska försäkringsgivare.

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter för bedömningen

Skälighetsprincipen har under lång tid präglat rörelsereglerna för svenska

försäkringsbolag. Principen har fått stor betydelse för bolagens hantering

av försäkringstekniska frågor. För tillsynsmyndigheten har principen

varit svår att tillämpa, framförallt i fråga om premie- och kostnadsskä-

lighetskraven.

Det kan inte uteslutas att skälighetskravet i vissa fall lett till lägre pre-

mier och bättre villkor än vad som annars varit fallet. Skälighetsprincipen

uppställer emellertid rent faktiskt också begränsningar för bolagets

möjligheter att konkurrera med andra bolag genom en mer differentierad

produktutformning och premiesättning. Det kan därför antas att premie-

och kostnadsskälighetsprincipen i flera fall lett till högre premier än vad

som annars skulle ha gällt.

Frågan om nuvarande skälighetsprincip skall behållas kan dock knap-

past avgöras enbart utifrån vilken betydelse som principen kan anses ha

haft hittills. Hänsyn måste också tas till de förändringar som försäk-

ringsmarknaden genomgått samt de motiv som skall ligga till grund för

särregleringen (se avsnitt 5). Frågan blir därför om försäkringstagarnas

intresse tillgodoses bättre på ett annat sätt än genom skälighetsprincipen.

Premie- och kostnadsskälighet

Som tidigare utvecklats har de finansiella marknaderna genomgått stora

förändringar under senare år, bl.a. genom etablerandet av EU:s inre

marknad. Samtidigt har de svenska rörelsereglerna genomgått stora för-

ändringar till följd av införlivandet av EG:s försäkringsdirektiv. Dessa

direktiv bygger bl.a. på tanken att försäkringstagarnas intressen bäst till-

godoses genom ett slopande av etableringshinder och ökade möjligheter

till gränsöverskridande verksamhet i kombination med hemlandstillsyn.

Genom den inre marknaden läggs grunden för en större och alltmer in-

ternationell försäkringsmarknad. De undantag från skälighetsprincipen

som redan i dag ansetts motiverade för verksamhet med internationell

anknytning gör sig därmed gällande även för verksamhet inom Sverige.

Skälighetsprincipen och de konsekvenser som principen medför har av

svenska bolag också framhållits som ett hinder för dem i den interna-

tionella konkurrensen. Utländska försäkringsbolag som är verksamma på

den svenska marknaden behöver inte heller tillämpa skälighetsprincipen.

EG:s regler på området har också efterhand orienterats mot ett anglo-

saxiskt synsätt med bl.a. en stor frihet för bolagen att utforma försäk-

ringsprodukter efter försäkringstagarnas behov och utrymme för en större

konkurrens mellan olika bolag. EG:s regler torde inte förhindra att någon

form av skälighetsprincip behålls i den svenska rörelselagstiftningen.

Utgångspunkten för gemenskapsreglerna är dock ett mera marknads-

mässigt synsätt än det som skälighetsprincipen bygger på.

På sikt är det en nackdel att hålla fast vid en vag och svårtillämpad

skälighetsprincip, i stället för att utnyttja mera marknadsmässiga meka-

nismer för att åstadkomma fördelaktiga villkor för försäkringstagarna.

Detta bör ske genom regler som ger utrymme för en sund konkurrens

mellan försäkringsbolagen och regler som säkerställer en bättre

genomlysning av försäkringens kostnader och förmåner. Det bör också

göras en klarare uppdelning mellan försäkringstagarnas medel och

försäkringsbolagets riskkapital. De sistnämnda frågorna behandlas i

avsnitt 6.2 och 7.2.

Flera remissinstanser har också ifrågasatt om ett i lag angivet krav på

skäliga premier och kostnadseffektivitet också är det bästa sättet för att

åstadkomma rimliga premier och främja en effektivare försäkrings-

marknad till konsumenternas bästa. Som bl.a. Konkurrensverket fram-

håller har möjligheter till ökad konkurrens generellt sett större betydelse

för prissättning och kostnadseffektivitet. Nuvarande skälighetskrav kan i

sig sägas försvåra konkurrensen mellan svenska bolag. En konsekvens av

skälighetsprincipen är också ett vinstutdelningsförbud för livförsäkrings-

rörelse. Ur konkurrenssynpunkt är det således en nackdel att behålla

premie- och kostnadsskälighetskravet.

Premie- och kostnadsskäligheten bygger på att överskott skall (i efter-

hand) fördelas mellan försäkringstagarna med hänsyn till premiernas bi-

drag till överskotten.

Skälighetsprincipen för därför med sig begränsningar för t.ex. vilka

konventionella livförsäkringar som svenska försäkringsbolag kan med-

dela svenska försäkringstagare. Principen förhindrar exempelvis kon-

ventionella livförsäkringar utan rätt till överskott. Som tidigare anförts

bör det i princip inte vara en uppgift för rörelsereglerna att tillse att för-

säkringar av visst innehåll meddelas. Om villkoren skall regleras bör det

i stället ske i avtalsrätten.

Skälighetsprincipen har orsakat svårigheter vid tillämpningen. Som

Försäkringsutredningen närmare utvecklat finns det inte några givna

riktlinjer för hur t.ex. gemensamma kostnader skall fördelas på olika för-

säkringar. Fördelningen enligt kontributionsprincipen kan också ske med

olika metoder med för försäkringstagarna olika resultat. Finansinspek-

tionen gör enligt egen uppgift numera inte heller någon mera systematisk

kontroll av kostnadsskäligheten. Det finns också få fall av dokumenterad

tillsynspraxis där skälighetsprincipen har tillämpats. Principen har dock,

som nyss anmärkts, åtminstone längre tillbaka i vissa fall åberopats av

inspektionen i informella kontakter med bolagen och i samband med

koncessionsprövningen när det gäller rena avarter av premier och andra

villkor.

Enligt regeringens förslag, som ansluter till Försäkringsutredningens

och försäkringsrörelsepromemorians förslag, skall vid koncessionspröv-

ningen liksom i dag förutsättas att den planerade och bedrivna rörelsen

uppfyller kraven på gällande författningar för verksamheten. Inspek-

tionen och regeringen fråntas därmed inte möjligheten att i en fråga om

koncessionen skall beviljas eller förverkas beakta t.ex. om verksamheten

avser försäkringar av ett slag som tidigare prövats av domstol, Kon-

sumentombudsmannen eller i annat praxisbildande sammanhang (vill-

korsnämnder eller Allmänna reklamationsnämnden) och ansetts oför-

enliga med civilrättsliga eller marknadsrättsliga regler om avtalsvillkor.

Någon regelmässig förhandsprövning av allmänna eller särskilda avtals-

villkor skall lika lite som i dag ske vid koncessionsprövningen (se vidare

författningskommentaren till 19 kap. 11 §).

Det är inte lätt att bedöma vilken faktisk betydelse som skälighets-

principen numera har för att främja rimliga premier och villkor. Finans-

inspektionen och aktuariernas organisationer har dock utifrån sina erfa-

renheter bedömt att en lagfäst skälighetsprincip inte längre är den ända-

målsenligaste lösningen för att tillgodose försäkringstagarnas intresse av

skäliga och rättvisa villkor.

Med en särreglering som genom särskilda placeringsregler m.m. mer

effektivt än tidigare skall säkerställa att åtagandena mot försäkringstag-

arna kan fullgöras, är det mindre angeläget att behålla skälighetsprin-

cipen för att motverka att premierna inte blir alltför låga. Försäkrings-

tagarnas intresse av att försäkringsfordringarna kan fullgöras bör med

andra ord skyddas på andra sätt än genom ett krav på att försäkringsbola-

get tar ut tillräckligt höga premier i förhållande till en viss försäkrad risk.

Premie- och kostnadsskälighetskravet har i dag även ansetts ta sikte på

olika former av avarter av prisdumpning. Advokatsamfundet har varit

tveksam till om gällande konkurrenslag verkligen kan komma till rätta

med sådana avarter.

Det är en fördel om konkurrensbegränsningfrågor kan hanteras utanför

den särskilda rörelseregleringen. Försäkringsbranschen i allmänhet kan

numera inte heller anses som så speciell i förhållande till andra branscher

att konkurrensbegränsningsfrågor särskilt bör tillgodoses genom en all-

män prisregleringsbestämmelse för i princip hela branschen. Nuvarande

skälighetsprincip kan alltså knappast anses bättre ägnad än konkurrens-

lagstiftningen att komma till rätta med sådana former av avarter som

Advokatsamfundet berört. Om särskilda lösningar är motiverade på

grund av speciella konkurrensaspekter för vissa slag av försäkringar bör i

stället förändringar övervägas inom ramen för konkurrenslagen eller ge-

nom mera begränsade regleringar.

Till följd av bedömningen bör inte heller den tidigare av Näringsut-

skottet anvisade prövningen av konkurrensaspekter inom ramen för till-

stånd till försäkringsbolags förvärv av företag bibehållas (se 1990/91:NU

41 s. 19 och 20). Det sagda hindrar inte att tillstånd som skall ges enligt

rörelsereglerna i vissa fall kan behöva avvakta konkurrensmyndigheters

prövning.

En annan fråga är om Finansinspektionen bör vara skyldig att anmäla

eventuella överträdelser av konkurrenslagstiftningen som kan kräva Kon-

kurrensverkets åtgärd och uppmärksamma verket på sådana förhållanden

som kan vara av särskilt intresse ur konkurrensbegränsningssynpunkt.

Den frågan tas upp i avsnitt 13.2.

Sammanfattningsvis bör ett premie- och kostnadsskälighetskrav inte

behållas som grund för rörelsereglerna och Finansinspektionens tillsyn.

Det mål som nuvarande skälighetsprincip har med hänsyn till försäk-

ringstagarnas intresse av skäliga och rättvisa premier, bör i stället främjas

genom regler som ger bättre förutsättningar för konkurrens samt ställer

större krav på tydlig och relevant information. De aspekter som skälig-

hetsprincipen skall uppfylla genom att premierna inte blir för låga, bör i

stället tillgodoses genom andra slag av rörelseregler; främst placerings-

regler, regler om god soliditet och likviditet samt en allmän bestämmelse

om premiesättning, vilka mera direkt skall säkerställa att bolaget har en

tillräcklig god ekonomisk stabilitet för att kunna fullgöra åtagandena mot

försäkringstagarna.

En särskild fråga är om det finns skäl att i detta sammanhang särbe-

handla pensionsförsäkringar och liknande långa försäkringar där ett be-

tydande överskott regelmässigt uppkommer under försäkringens löptid.

På denna punkt bör det redan nu framhållas att skälighetsprincipen lig-

ger fast för dagens försäkringar om inte annat avtalas. För nya avtal er-

sätts skälighetsprincipen av flera nya skyddsregler som behandlas i föl-

jande avsnitt. Dessa regler i kombination med förslagets gynnsamma

effekt för konkurrensen tillgodoser också intresset för försäkringstagare

som tecknar långa försäkringar. Det finns således inte tillräckliga skäl att

särbehandla pensionsförsäkringar o.d. på denna punkt.

Frågan kvarstår dock om inte premie- och kostnadsskäligheten ändå i

någon mån borde behållas för vissa obligatoriska försäkringar. Framför

allt Konsumentverket/KO anser att det är betänkligt att möjligheten att

ingripa mot premienivåer minimeras inom området för obligatoriska för-

säkringar. Verket befarar att detta kan leda till högre premier för svaga

grupper och socialt nödvändig försäkring.

Att efterfrågan på försäkringar är given behöver inte innebära ett större

utrymme för missbruk av en försäkringsgivare med en dominerande

ställning på marknaden. Ett slopande av skälighetsprincipen medför

alltså i sig inte högre premier för obligatoriska försäkringar.

Som tidigare framgått innebär nuvarande premie- och kostnadsskälig-

hetskrav dessutom att premierna i regel skall bestämmas med beaktande

av den enskilda försäkringstagarens aktuariella risk. Skälighetsprincipens

grundläggande krav är således riskindelningen. Hindren mot en allt för

långtgående differentiering är inte ett självständigt inslag i skälighets-

principen utan en inskränkning i tillämpningen av principens grundtanke.

Om ifrågavarande del av skälighetskravet slopas öppnas möjligheterna

fullt ut att bestämma premierna solidariskt utan krav på att särskilt beakta

vissa utsatta försäkringstagares eller försäkrades högre aktuariella risk.

Ett slopande av skälighetsprincipen bör därför snarast förbättra möjlig-

heterna för hushåll med svag ekonomi och andra utsatta grupper att finna

försäkringar till mer rimliga priser. Det bör även påpekas att konsument-

försäkringslagen innehåller bestämmelser som skall skydda mot en

riskindelning som är så långtgående att försäkringsnöd uppkommer (9 §).

De föreslagna förändringarna av rörelsereglerna innebär även i andra

delar förbättrade incitament för nya aktörer att etablera sig på försäk-

ringsområdet och att utveckla olika slag av försäkringsprodukter. Däri-

genom förbättras också konkurrensen vilket motverkar en sådan utveck-

ling som Konsumentverket/KO befarat.

Det finns därför inte skäl att behålla något premie- och kostnadsskälig-

hetskrav i FRL som generellt sett tar sikte på obligatoriska försäkringar

eller vissa grupper av försäkringstagare.

Som tidigare framhållits (avsnitt 3) kommer regeringen att noga följa

tillämpningen av de nya reglerna med inriktning på ett starkt

konsumentskydd.

För den obligatoriska trafikförsäkringen är förhållandena speciella.

Som regeringen uttalat i proposition 1998/99:42, Ändringar i

trafikskadelagen, finns det ett klart samband mellan kontraheringsplikten

och skälighetsprincipen. Principen bör tills vidare kvarstå på detta

område.

Särskilt om villkors- och skaderegleringsskälighet

Den villkorskontroll som skett under de senaste åren har som tidigare

redovisats haft sin huvudsakliga utgångspunkt i konsumentlagstiftningen.

Flera av de skäl som nyss anförts är av betydelse även för bedöm-

ningen av om skälighetsprincipen bör behållas för villkorsgranskningen.

Bland annat genom införandet av EU:s inre marknad kan det vara en

nackdel att hålla fast vid en vag och svårtillämpad skälighetsprincip i

FRL i stället för att genom andra regler försöka nå samma syfte. En ökad

konkurrens är allmänt sett också bättre än ett motsvarande krav i lag äg-

nat att medföra skäliga, i meningen fördelaktiga, villkor för försäk-

ringstagarna. Som Försäkringsutredningen angett har skälighetsprincipen

visserligen haft betydelse genom att Finansinspektionen med stöd av

denna kunnat förhindra vissa avarter av villkor. Inspektionens och aktua-

rieföreningarnas bedömning att skälighetsprincipen inte längre är det

mest ändamålsenlig sättet för att åstadkomma skäliga villkor är dock av

betydelse även här. Som framhållits i äldre förarbetsuttalanden kan en

granskning av premierna och kostnaderna knappast ske utan att också

villkoren i övrigt vägs in. Det torde alltså vara svårt från tillämpnings-

synpunkt att behålla nuvarande skälighetsprincip endast såvitt avser vill-

korsskäligheten.

I detta sammanhang finns det anledning att ta upp frågor om skydds-

regler på avtalsområdet.

Regeringen instämmer i vad Konsumentverket/KO och LO anfört om

vikten av att ett starkt konsumentskydd tillgodoses genom andra regler på

området. Det kan framhållas att de förslagna rörelsereglerna bl.a. främjar

en tydligare avtalsrättslig reglering av försäkringstagarnas rätt till

återbäring i framtida försäkringsavtal. Därmed förbättras också möjlig-

heterna att tillgodose ett starkt konsumentskydd för rätten till återbäring

genom försäkringsavtalsrättsliga regler.

Redan i dag finns en avtalsrättslig lagstiftning som bl.a. ger möjlighe-

ter att ogiltigförklara eller jämka oskäliga villkor som ställs upp mot

konsumenter. Det finns också en marknadsrättslig lagstiftning som möj-

liggör ingripanden mot oskäliga avtalsvillkor och oriktig information i

konsumentförhållanden.

Som Kammarrätten i Göteborg varit inne på får ett slopande av skälig-

hetsprincipen även betydelse för arbetet hos Konsumentverket/KO.

Myndighetens arbete för att få till stånd en tydlig information om avtalen

blir än viktigare. Sedan några år tillbaka gäller lagstiftningen om oskäliga

avtalsvillkor i konsumentförhållanden även verksamhet som står under

Finansinspektionens tillsyn. Konsumentverkets allmänna arbete till-

sammans med konsumentombudsmannens befogenheter enligt den lagen

ger möjligheter att beivra avarter av villkor i försäkringsavtal med

konsumenter.

För närvarande bereds inom Regeringskansliet ett förslag till en ny

försäkringsavtalslag. Lagen är avsedd att i huvudsak innehålla före-

skrifter av civilrättslig natur men också näringsrättsliga informations-

regler. Enligt regeringens mening finns det skäl att överväga om even-

tuella nackdelar av att skälighetsregeln upphävs bör motverkas genom

bestämmelser av civilrättslig karaktär eller om information. Konsument-

skyddet på försäkringsområdet skall vara starkt.

En samtidig avtals- och näringsrättslig reform hade som Lagrådet

anfört varit att föredra på grund av reglernas samspel. Regeringen kan

dock konstatera att det förslag som nu läggs fram om nya näringsrättsliga

regler ger ett gott konsumentskydd i sig. Slutförandet av det pågående

avtalsrättsliga arbetet underlättas också när den näringsrättsliga grunden

nu blir känd.

Provisoriska ändringar i försäkringsavtalsrätten i detta sammanhang

till följd av skälighetsprincipens avskaffande är mindre lämpliga och

skulle snarast riskera att fördröja slutförandet av en ny

försäkringsavtalslagstiftning. Det saknas även i övrigt anledning att nu

vidtaga några särskilda ändringar i lagar utanför FRL som en följd av

skälighetsprincipens avskaffande. I ett avseende som rör

avtalsförhållandet mellan näringsidkare finns det dock skäl för ändring

(jfr avsnitt 13.3.6 om prövning av oskäliga villkor mellan näringsidkare).

På grund av det anförda bör alltså skälighetsprincipen i den del som

avser villkorsskäligheten utmönstras ur rörelselagstiftningen. En annan

fråga är om Finansinspektionen inom ramen för sin allmänna tillsyn eller

med stöd av någon annan regel bör kunna ingripa mot villkor som är

otydliga eller olämpligt utformade utan att direkt strida mot

avtalsrättsliga regler. Förslaget ger förutsättningar även för sådana

ingripanden på det sätt som anges i avsnitt 6.2.

När det gäller skaderegleringsskäligheten bör det framhållas att skälig-

hetsprincipen i denna del inte heller i dag gäller frågor om försäkringsfall

föreligger eller om försäkringsersättningen är skälig. Finansinspektionens

kontroll inriktas i stället mera på rutinerna för skaderegleringen.

Försäkringsbolag har givetvis ett starkt eget intresse av att skaderegle-

ringen hanteras på ett effektivt och korrekt sätt. Om detta inte sker löper

bolaget en risk att förlora framtida försäkringstagare. Samtidigt kan det

konstateras att konkurrensaspekterna har mindre betydelse vid den tid-

punkt då skaderegleringen sker, eftersom den ersättningsberättigade då är

helt beroende av försäkringsbolagets hantering. Skaderegleringen rym-

mer även frågor som endast delvis kan beivras inom ramen för en civil-

rättslig reglering och den nämndverksamhet som förekommer. Det är

dessutom självfallet av avgörande betydelse för den skadedrabbade eller

annan ersättningsberättigad att skaderegleringen organiseras på ett kor-

rekt och ändamålsenligt sätt.

Det är alltså viktigt att missförhållanden avseende skaderegleringen

kan kontrolleras och beivras inom ramen för Finansinspektionens tillsyn.

Framför allt med hänsyn till att nuvarande skälighetskrav för skadereg-

leringen har sin grund enbart i äldre förarbetsuttalanden och samman-

hänger med övriga delar av skälighetsprincipen är det inte lämpligt att

behålla någon del av skälighetsprincipen för detta syfte. I stället bör en

särskild rörelseregel införas som tar sikte bl.a. på skaderegleringen (se

avsnitt 6.2).

Skälighetsprincipen bör således slopas även såvitt avser villkors-

skäligheten och skaderegleringsskäligheten.

Slopandet av skälighetsprincipen ger anledning till flera ändringar i nu-

varande försäkringsrörelselag. Vi återkommer i det följande till de när-

mare ändringar som behöver göras. Det bör understrykas att principen

alltjämt kvarstår i rörelsereglerna för befintliga avtal. Angående skälig-

hetsprincipens bibehållande för äldre försäkringsavtal, se avsnitt 14.2.

Även den praktiska tillsynen kommer att påverkas av ställningstag-

andet. Finansinspektionen har tidigare t.ex. när det gällt konventionella

kapitalförsäkringar ställt krav på en löptid om minst 10 år. Nytecknade

försäkringar med kortare löptid skulle nämligen kunna medge en åter-

bäring som de inte varit med om att bygga upp och som rätteligen skall

tillkomma tidigare generationer av sparare. För fondförsäkringar har en

tid om 5 år ansetts godtagbar, eftersom sådana försäkringar saknar eller

ger upphov till endast obetydliga överskott. Med hänsyn till att skälig-

hetsprincipen inte skall gälla enligt lag för framtida försäkringsavtal

kommer sådana och liknande bedömningar att behöva prövas med ut-

gångspunkt från avtalet.

6.2 Stabilitets-, genomlysnings- och standardprincipen

Regeringens förslag: En allmän rörelseregel införs för försäkringsbo-

lagen som mot bakgrund av motiven för särskilda rörelseregler på

försäkringssidan anger de allmänna krav som skall vara styrande för

verksamheten. Därigenom lagfästs en stabilitetsprincip, en

genomlysningsprincip och en princip om att verksamheten skall

bedrivas enligt god försäkringsstandard. De rörelseregler som ger

uttryck för sundhetsprincipen justeras.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens (se betänkandet s. 230, 231, 253 och 254). Utredningen har

dock föreslagit en mera allmän utformning av soliditets- och sundhets-

principerna. Utredningen har inte föreslagit någon lagfäst genomlys-

ningsprincip eller några ändringar i reglerna om koncessionsprövning,

garantier och annan säkerhet, användning av derivatinstrument eller an-

skaffningar av försäkringar.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens förslag (se promemorian s. 127 138, 305 och

306).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran. I något fall har

det ansetts att utredningens sundhetsbegrepp är för vagt för tillsyn och

två remissinstanser har efterlyst en avstämning med sundhetsbegreppen

på bank- och värdepappersområdet (se promemorian s. 127 och 128).

Remissinstanserna, bl.a. Banklagskommittén, Försäkringsförbundet,

Aktuarieföreningen och Advokatsamfundet, har över lag tillstyrkt de

övergripande krav som sammanfattas i försäkringsrörelsepromemorians

förslag till allmän rörelseregel. Flera remissinstanser har lämnat detalj-

synpunkter på utformningen. Finansinspektionen har framhållit sund-

hetsregeln i lagen om värdepappersrörelse som en förebild och anser

också att definitionen av god försäkringssed bör justeras något. Inspek-

tionen har även efterlyst en rätt att meddela föreskrifter om solvenskrav.

Konsumentverket/KO har ansett att den nya sundhetsregeln bör utformas

så att det även finns en möjlighet att ingripa mot oskäliga premier och

kostnader men också för att tillse att basbehovet av försäkringar täcks.

Verket har också varit positivt till genomlysningsprincipen, men ansett

att lagen bör ange att informationen skall vara tydlig, enkel och lättill-

gänglig. Enligt Försäkringsförbundet bör föreskrifterna utformas så att

en väsentlig, lättillgänglig och kostnadseffektiv information lämnas.

Hovrätten för Västra Sverige och Advokatsamfundet har ifrågasatt om

inte genomlysningsprincipen bör utformas som ett krav på att informa-

tionen lämnas och inte endast som ett krav på utformningen av den in-

formation som skall lämnas. De har också ansett att reglerna skall om-

fatta även annan information än ekonomisk information. Sveriges För-

säkringsförbund har tillstyrkt att informationen regleras genom myndig-

hetsföreskrifter. Konkurrensverket har pekat på vikten av att informa-

tionskrav som normalt är konkurrensbefrämjande inte utformas så att den

blir konkurrensbegränsande. Verket har ifrågasatt regleringen av an-

skaffning av försäkringar med hänsyn till marknadsföringslagens regler

om otillbörlig marknadsföring. Hovrätten för Västra Sverige slutligen,

har ifrågasatt om inte regeln bör gälla återförsäkringsrörelse fullt ut.

Bakgrund

Soliditetsprincipen m.m.

Den svenska särregleringen har utöver skälighetsprincipen byggt på den

s.k. soliditetsprincipen. Redan i början av detta sekel infördes regler som

knöt an till krav och kontroll av bolagens soliditet utifrån det då grund-

läggande motivet för försäkringsrörelse att i största möjliga utsträckning

förhindra konkurser. Av betydelse för soliditeten ansågs bl.a. vara grun-

derna efter vilka premier bestämdes och avsättningar gjordes.

I samband med införandet av 1948 års försäkringslag skärptes solidi-

tetskraven, bl.a. genom ett förbud att förena livförsäkringsrörelse med

annan försäkringsrörelse (separationsprincipen), se prop. 1948:50 s. 174

och 280. Vidare har förbudet för försäkringsbolag att bedriva annan verk-

samhet än försäkringsrörelse eller därmed anknuten verksamhet moti-

verats bl.a. med hänvisning till soliditetsaspekter. Förbudet mot försäk-

ringsfrämmande verksamhet behandlas närmare i avsnitt 8.5 och 8.6.1.

I samband med införandet av första och andra generationens försäk-

ringsdirektiv infördes mera detaljerade soliditetsregler i försäkrings-

rörelselagstiftningen. Genom reglerna fastslogs vissa miniminivåer på

försäkringsbolagens start- och driftkapital (se 1 kap. 8 a § och 7 kap. 23

och 25 §§).

Soliditetsöverväganden kommer även till uttryck i reglerna om försäk-

ringstekniska avsättningar. Sådana avsättningar skall motsvara belopp

som fordras för att bolaget skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäl-

igen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkrings-

avtal (se 7 kap. 1 § FRL). I fråga om livförsäkringar med grunder fastslås

att grunderna bl.a. skall trygga bolagets förmåga att fullgöra sina för-

pliktelser enligt ingångna försäkringsavtal (se 2 §). Soliditetsaspekter

ligger även till grund för skuldtäcknings- och placeringsreglerna, som

innebär att de försäkringstekniska avsättningarna skall motsvaras av till-

gångar med viss kvalitet och sammansättning placerade på särskilt sätt

(se 9-10 f §§).

Informationsregler

Lagstiftningen för försäkringsbolag innehåller på flera håll bestämmelser

om den information som bolagen skall lämna till försäkringstagarna och

andra intressenter.

Enligt 7 kap. 10 g § FRL skall livförsäkringstagare och den som avser

att teckna en livförsäkring i bolaget informeras om det huvudsakliga

innehållet i riktlinjerna för placering av skuldtäckningstillgångar, om det

inte med hänsyn till försäkringens särskilda beskaffenhet saknas anled-

ning till sådan information. I föreskrifter och allmänna råd (FFFS

1995:31) finns närmare regler om skyldigheten att lämna sådan infor-

mation och om vilka försäkringar som inte omfattas.

Enligt 7 kap. 19 § skall regeringen eller, efter regeringens bemyndig-

ande, Finansinspektionen meddela närmare föreskrifter om vilken infor-

mation som ett försäkringsbolag skall lämna till försäkringstagarna och

till den som avser att teckna en försäkring i bolaget. Sådana föreskrifter

har också utfärdats av inspektionen, [Finansinspektionens föreskrifter

och allmänna råd (FFFS 1998:9) om information rörande livförsäkring

samt sjuk- och olycksfallsförsäkring som meddelats som tillägg till sådan

försäkring samt föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1995:32) om infor-

mation avseende skadeförsäkring].

Den information som skall lämnas till försäkringstagare och andra en-

ligt FRL kompletteras av den ekonomiska information som skall lämnas

till olika kategorier av intressenter enligt redovisningslagstiftningen. I

samband med införlivandet av EG:s försäkringsredovisningsdirektiv

överfördes bestämmelserna om års- och koncernredovisning till lagen

(1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). Lagen

kompletteras av Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS

1997:27) om årsredovisning i försäkringsföretag.

Regler av betydelse för försäkringsbolagens information finns även

intagna i konsumentförsäkringslagen (1980:38). Informationsfrågor

regleras även på andra håll i generella lagar för företag i allmänhet, t.ex. i

marknadsföringslagen (1995:450) och i konsumentkreditlagen

(1992:830) (se vidare avsnitt 13.1.2).

Sundhetsprincipen

Enligt 19 kap. 1 § FRL skall Finansinspektionen verka för en sund ut-

veckling av försäkringsväsendet. Till skillnad från soliditets- och skälig-

hetsprinciperna utgör bestämmelsen enligt sin ordalydelse en riktlinje för

Finansinspektionens tillsyn.

Sundhetsregler av olika slag finns även för andra finansiella företag, se

bl.a. 7 kap. 3 och 11 §§ bankrörelselagen (1987:617) och 1 kap. 7 § lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse. I bankrörelselagen är sundhetskravet

utformat som en regel för Finansinspektionens tillsyn på samma sätt som

i FRL. I lagen om värdepappersrörelse är sundhetskravet utformat, dels

som en handlingsregel för bolagen, dels som ett krav för tillstånd . Både i

banker och försäkringsbolag ställs som ett krav vid tillståndsprövningen

att den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en

sund verksamhet, se bl.a. 2 kap. 3 § bankaktiebolagslagen (1987:618)

och 2 kap. 3 § FRL .

Innebörden av begreppet sundhet har inte preciserats närmare i lag.

Allmänt hävdas att sundhetsreglerna i förarbeten och i praxis framstår

som mycket vaga. Å andra sidan framhålls ofta reglernas värde som

grund för ingripanden mot missförhållanden. Sundhetskontrollen om-

fattar bolagens hela verksamhet, bl.a. marknadsföring och information

(se prop. 1981/82:180 s. 310 och 201).

Inom sundhetsbevakningen har även ansetts ligga en kontroll av att

företag följer gällande bestämmelser på försäkringsområdet (främst reg-

ler som vilar på soliditets- och skälighetsprincipen). Innebörden av sund-

hetsprincipen har anpassats i takt med försäkringsväsendets utveckling.

Med utgångspunkt i försäkringslagstiftningens sundhetsbegrepp har

Finansinspektionen utfärdat allmänna råd om styrning, intern information

och intern kontroll inom försäkringsbolag och understödsföreningar

(FFFS 1994:36). Enligt råden skall kontroll och uppföljning ske av för-

säkringsrisker, placeringsrisker och operativa risker. Samma princip har

också åberopats som utgångspunkt för allmänna råd (FFFS 1995:48) om

hantering av teckningsrisker och återförsäkringsrisker i försäkringsbolag.

I sammanhanget kan också nämnas Finansinspektionens allmänna råd

(FFFS 1996:25) om klagomålshantering avseende finansiella tjänster till

konsumenter samt inspektionens allmänna råd (FFFS 1995:46) om privat

sjukförsäkring som marknadsförs i Sverige.

Skälen för regeringens förslag

Som tidigare fastslagits bör de intressen som försäkringsrörelsereglerna

skall tillgodose komma till tydligt uttryck i FRL och sammanfattas i en

allmän rörelseregel för försäkringsbolagens verksamhet. En sådan regel

bör bestå av olika led som beskrivs i det följande under skilda rubriker.

Stabilitetsprincipen

Ett grundläggande krav enligt den allmänna rörelseregeln bör vara att

försäkringsbolaget skall kunna fullgöra sina åtaganden enligt försäkrings-

avtal. Den krets som lagstiftningen skall skydda är direktförsäkrings-

tagare och andra som kan få ersättning från försäkringen. I avsnitt 5.1 be-

handlas vems skyddsintressen som bör beaktas.

En allmän bestämmelse som tar sikte på bolagets förmåga att fullgöra

sina åtaganden bör därför i första hand gälla för bolag som uteslutande

bedriver direkt försäkringsrörelse. Bestämmelsen bör också gälla för för-

säkringsbolag som bedriver både direkt försäkringsrörelse och återför-

säkringsrörelse. Som flera gånger framhållits kan det få allvarliga konse-

kvenser för direktförsäkringstagare om ett återförsäkringsbolag inte kan

fullgöra sina åtaganden mot direktförsäkringsbolaget (jfr prop.

1994/95:184 s. 145). Det finns därför inte anledning att undanta rena

återförsäkringsbolag från den nu diskuterade stabilitetsregeln. Den bör,

av skäl som vi återkommer till, också omfatta s.k. captivebolag (jfr av-

snitt 5.4).

För att ett försäkringsbolag skall kunna fullgöra sina åtaganden mot

försäkringstagarna måste bolaget ha en tillräcklig soliditet i meningen

långfristig betalningsförmåga som ofta mäts i förhållandet mellan eget

och främmande kapital. Bolaget måste även ha en tillräcklig likviditet (i

meningen kortfristig betalningsförmåga). Nuvarande rörelseregler inne-

håller visserligen flera konkreta regler på olika delområden utformade för

att tillgodose sådana aspekter. Det finns t.ex. regler om minsta solvens-

marginal i 7 kap. 23 och 25 §§ och om matchning i 7 kap. 9 a §.

En allmän stabilitetsregel bör likafullt komma till klart uttryck i lag-

stiftningen. Regeln bör även betona likviditetens betydelse.

Det är viktigt att inskärpa bolagets eget ansvar för att upprätthålla en

med hänsyn till rörelsens förhållanden tillfredsställande soliditet och lik-

viditet. Det bör också framhållas att lagens regler om solvensmarginal

anger miniminivåer. Det finns normalt anledning att ställa större krav på

soliditet och likviditet i kapitalbasen än vad dessa regler kräver. Reglerna

innebär att en större vikt än tidigare måste läggas vid bolagens soliditet

och likviditet i framför allt livförsäkringsbolag.

Vid beviljande av koncession har det i praktiken också ställts högre

krav än som följer av EG:s solvenskrav.

Det vore sammanfattningsvis olyckligt om lagens solvensregler kom

att framstå som normalnivåer. Detta skulle bl.a. försvåra för Finansin-

spektionen att tidigt verka för förändringar i försäkringsbolag som enligt

välgrundade bedömningar uppvisar sådana tecken på soliditets- eller lik-

viditetssvaghet att bolaget sannolikt kan få svårt att fullgöra sina åtag-

anden i framtiden. Det har tidigare visserligen inte varit helt klart att

EG:s soliditetsregler utgjort minimiregler som får skärpas på nationell

basis (jfr prop. 1992/93:257 s. 116 f). Regeringen bedömer dock med

hänsyn bl.a. till förhållandena i andra medlemsländer att så är fallet.

Vissa ändringar bör göras i reglerna om lägsta driftskapital som en

följd av nya regler för försäkringstekniska avsättningar och hantering av

överskott (se vidare avsnitt 8.7). Dessa förslag innebär en viss skärpning

av soliditetskraven.

Det hade varit värdefullt om reglerna om solvensmarginal kunnat

omprövas mera grundligt eftersom mera differentierade regler för olika

slag av försäkringar framstår som lämpliga. Det har emellertid inte

funnits utrymme för att utreda och föreslå några sådana regler i detta

sammanhang. En diskussion i ämnet förs för närvarande av EU:s

medlemsländer och kommissionen. Det finns också skäl att avvakta detta

arbete.

Genom det nu föreslagna allmänna stabilitetskravet betonas soliditeten

och likviditeten likafullt kraftigt. Det bör också vara möjligt för

Finansinspektion att efter samråd med berörda organisationer och försäk-

ringsbolag genom allmänna råd ange rekommendationer för soliditeten

och likviditeten för olika slag av försäkringsverksamhet.

Det finns inte tillräcklig grund för ett bemyndigande som mer generellt

ger regeringen eller Finansinspektionen rätt att meddela föreskrifter om

skärpta solvenskrav. När klarhet nåtts om hur nya differentierade

solvensregler skall utformas bör de väsentliga delarna av reglerna tas in i

lag. Under sådana förhållanden framstår ett bemyndigande med före-

skriftsrätt för myndigheterna som lämpligt.

Ett allmänt krav på tillfredsställande soliditet och likviditet är under

alla förhållanden befogat som ett påbud för bolagets hela verksamhet.

Problem i andra delar än den egentliga försäkringsrörelsen riskerar näm-

ligen att försvåra för försäkringsbolaget att fullgöra sina åtaganden mot

försäkringstagarna. Svårigheter att fullgöra åtagandena mot borgenärer i

allmänhet kan ju drabba även möjligheterna att fullgöra åtagandena mot

försäkringstagarna. Även lämnade garantier och andra ställda säkerheter

och åtaganden måste beaktas (se vidare avsnittet om garantiförbindelser

nedan). Genom den nu föreslagna bestämmelsen ges också ett starkare

lagstöd än i dag för att beakta att vissa tillgångar som ingår i kapital-

basen, t.ex. organisationsinnehav och fastighetsinnehav, är mindre lik-

vida och därmed av sämre värde som buffertkapital för att möta snabba

förändringar i verksamheten (se vidare avsnitt 8.7). Det bör understrykas

att Finansinspektionen i dag har möjlighet att ingripa i ett enskilt till-

synsärende och kräva solvens utöver den lagreglerade miniminivån om

förhållandena i det enskilda bolaget motiverar detta. Förslaget ger ett

bättre stöd för sådana beslut.

Av stor betydelse för försäkringsbolagets förmåga att fullgöra sina åta-

ganden är att försäkringsbolag också har en god förmåga att identifiera

och följa upp olika slag av risker. Försäkringsbolagens risker brukar hän-

föras till försäkringsrisker, placeringsrisker och rörelserisker eller ope-

rativa risker, jfr FFFS 1994:36. I riskkontrollen innefattas också frågor

om intern styrning och intern kontroll. En motsvarighet till nuvarande

soliditetsprincip bör sålunda också uttrycka att försäkringsbolaget har en

god kontroll över försäkringsrisker, finansiella risker och rörelserisker.

Sammanfattningsvis bör som ett första led i en allmän rörelseregel för

försäkringsbolagen slås fast att försäkringsrörelse skall bedrivas med en

tillfredsställande soliditet, likviditet och kontroll över försäkringsrisker,

placeringsrisker och rörelserisker, så att åtaganden mot försäkrings-

tagarna tryggas (stabilitetsprincipen).

Genomlysningsprincipen

Ett av de skäl som motiverar särregleringen på försäkringsområdet är den

obalans i fråga om information som ofta föreligger mellan försäkrings-

givare och försäkringstagare. Försäkringsbolaget har ett stort informa-

tionsöverläge särskilt i förhållande till försäkringstagare som är konsu-

menter och mindre företagare. Detta kan inte enkelt lösas genom krav på

bättre information. De särskilda informationsproblem som föreligger

beträffande försäkringsrörelse bör beaktas i detta sammanhang. Det är

således inte tillräckligt att hänvisa till de regelsystem som finns för

företag i allmänhet för att förhindra vilseledande eller otillräcklig infor-

mation. Enligt vår mening bör i vart fall den ekonomiska informationen

till direktförsäkringstagare och presumtiva direktförsäkringstagare om

försäkringar och deras värdeutveckling klarare än i dag regleras i FRL

och ingå i den tillsyn som bedrivs med hänsyn till denna lag (jfr även

avsnitt 13.2 om tillsyn av försäkringsbolagens marknadsföring och annan

information).

Informationskraven måste anpassas med hänsyn till försäkringens art.

Således behöver ofta större krav ställas på informationen t.ex. för livför-

säkringar jämfört med skadeförsäkringar. Samma gäller för individuella

försäkringar jämfört med kollektiva försäkringar, dvs. försäkringar på

grundval av överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter eller

tecknade och hanterade av särskilda gruppföreträdare. Informationen

måste också ta hänsyn till hur komplicerad försäkringen är och om den är

förenad med en rätt till återbäring eller inte.

Informationen måste även anpassas efter den kategori av försäkrings-

tagare som informationen riktar sig till. Större krav på enkelhet och tyd-

lighet måste naturligtvis ställas på den ekonomiska information som

riktar sig till konsumenter jämfört med den som riktar sig till stora före-

tag. Ett sådant hänsynstagande ryms av ett krav på att informationen

måste anpassas med hänsyn till försäkringens art.

Återförsäkringstagare får regelmässigt anses ha tillräckliga kunskaper

och möjligheter att själv ta till vara sina intressen av information. Be-

stämmelsen om genomlysning bör därför redan nu begränsas till direkt

försäkringsrörelse. Samma bedömning är motiverad för försäkringstagare

i ett captivearrangemang. Som tidigare nämnts kan undantagsvis i sådana

förhållanden försäkringar tecknas som berör anställda eller risker utanför

koncernen. Captivebolag bör därför inte helt undantas från bestämmelsen

om genomlysning.

En allmän informationsregel bör betona informationens kvalitet. Det

är, som ett par remissinstanser varit inne på, viktigt att informationen är

enkel, lättillgänglig och tydlig med tonvikt på väsentliga förhållanden.

Informationen för likartade produkter bör om möjligt också vara jäm-

förbar mellan olika bolag så att kostnaderna och förmånerna för olika

försäkringsalternativ kan jämföras på ett meningsfullt sätt.

Betydelsen av att kunder på ett enkelt sätt kan jämföra olika försäk-

ringsvillkor har också betonats bl.a. av Näringsutskottet (se bet.

1990/91:NU 41).

Det är visserligen som Finansinspektionen påtalat förenat med svårig-

heter att utforma bra och enkel information om försäkringar. På en för-

säkringsmarknad där utbudet av försäkringsprodukter kan komma att öka

i förhållande till i dag är det emellertid särskilt viktigt att inskärpa försäk-

ringsgivarens ansvar för den information som lämnas till försäkrings-

tagarna och de som erbjuds att teckna en försäkring. Att införa ett krav i

FRL på att en sådan information som ger en god genomlysning alltid

skall lämnas, vilket bl.a. Hovrätten för Västra Sverige förordat, skulle

emellertid föra för långt mot bakgrund av de stora variationer som finns i

behov av information för olika försäkringsslag. Liksom i dag bör frågan

om vilka uppgifter som skall lämnas regleras genom

myndighetsföreskrifter.

Den information som i första hand bör tillgodoses genom rörelsereg-

lerna är information i ekonomiskt hänseende, t.ex. om avgifter och åter-

bäring. Även i andra delar än som direkt berör ekonomiska villkor är det

angeläget att informationen är tillfredsställande utformad. En begräns-

ning av regeln till information som ger en ekonomisk genomlysning kan

också innebära gränsdragningssvårigheter. Regeln bör därför inte be-

gränsas på detta sätt.

Sammanfattningsvis bör, som ett andra led i en allmän rörelseregel,

anges att information till liv- och skadeförsäkringstagare och sådana som

erbjuds att teckna en liv- eller skadeförsäkring i bolaget skall ge en god

genomlysning av försäkringens villkor och värdeutveckling (genomlys-

ningsprincipen). Bestämmelsen bör också anvisa att informationen skall

anpassas med hänsyn till försäkringens art.

Regeringen har nyligen beslutat direktiv för en bred konsumentpolitisk

översyn (dir. 1999:1). Utredningen skall ske i en parlamentariskt sam-

mansatt kommitté. På området för finansiella tjänster skall kommittén

analysera om det konsumenträttsliga skyddet är tillräckligt, särskilt i

fråga om informationskrav.

Regeringen avser även att uppdra åt Konsumentverket att presentera en

kartläggning rörande konsumentinriktad information knuten till olika

försäkringsprodukter.

Nuvarande informationsbemyndigande

Den information som omfattas av genomlysningsprincipen måste stan-

dardiseras. Ett sådant krav är särskilt viktigt mot bakgrund av att skälig-

hetsprincipen slopas och att möjligheterna till mer differentierade försäk-

ringslösningar förbättras. En sådan standardisering kan i och för sig ske

genom olika branschöverenskommelser. En tillsynsmyndighet på försäk-

ringsområdet bör dock ges ett övergripande ansvar och tillräckliga befo-

genheter för denna informationsgivning.

Det bemyndigande som finns i 7 kap. 19 § andra stycket för regeringen

eller Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter om den infor-

mation som skall lämnas till försäkringstagarna bör kunna utnyttjas även

i detta sammanhang. Bemyndigandet i 7 kap. 19 § bör emellertid tas in

under den nu föreslagna allmänna rörelseregeln.

Det kan i och för sig ifrågasättas om inte innehållet i bemyndigandet

borde förändras och särskilt knytas till genomlysningsprincipen. Genom

bemyndigandet har tvingande informationsregler i tredje generationens

direktiv införlivats i svensk rätt.

I samband med utarbetandet av den nya försäkringsavtalslagstiftningen

övervägs bl.a. i vad mån EG:s informationsregler bör tas in i en ny för-

säkringsavtalslag. En ny försäkringsavtalslag kommer dock att kunna in-

föras först efter det att den nu föreslagna rörelseformen genomförts. Be-

myndigandet som sådant bör därför inte ändras nu. I stället bör detta be-

myndigande tills vidare ligga till grund för föreskrifter om information i

viktiga frågor där konsumentförsäkringslagen i dag inte är tillämplig. Det

gäller främst för personförsäkring och andra försäkringar för konsumen-

ter som i dag inte omfattas av den lagen och där Finansinspektionens

föreskrifter är begränsade till informationskraven enligt EG:s direktiv.

Föreskrifterna bör utformas i samarbete med Konsumentverket.

Bör en sundhetsregel behållas?

Nuvarande sundhetsregel för försäkringsrörelse ger Finansinspektionen

förhållandevis stora möjligheter att fordra rättelser av förfaranden som

kan anses olämpliga från försäkringstagarnas synvinkel. Sundhetsbe-

stämmelsen lämnar samtidigt ringa ledning för vad som är tillåtet eller

förbjudet. Från rättssäkerhetssynpunkt är en sådan bestämmelse inte bra.

Det är emellertid svårt att förutse och i lag gardera sig mot alla slag av

missförhållanden som kan bli aktuella. Förhållandena på försäkrings-

området är samtidigt dynamiska. Detta gör att det behövs en mera gene-

rell reservbestämmelse för att tillvarata de intressen som skall skyddas

genom särregleringen. Motsvarande slag av bestämmelser har även an-

setts nödvändiga i flera andra länder. Försäkringsutredningen har också

föreslagit att nuvarande sundhetsbegrepp skall behållas i detta syfte,

vilket har godtagits av i princip samtliga remissinstanser. Enligt vår me-

ning bör bestämmelsen anknyta till det skydd för intresset för direktför-

säkringstagarna m.fl. som rörelsereglerna skall tillgodose utöver stabilitet

och genomlysning. Det är också lämpligt att tydligare än i dag och enligt

Försäkringsutredningens förslag försöka precisera bestämmelsens om-

fattning i författningstexten.

En sådan bestämmelse kan utformas som en regel för tillsynsmyndig-

hetens åtgärder eller som en handlingsregel för bolagen. Den sistnämnda

ordningen har valts för ifrågavarande slag av bestämmelser som införts i

lagen om värdepappersrörelse och i lagen (1993:931) om individuellt

pensionssparande. En sådan utformning är även i linje med reglerna om

koncessionsprövningen, där bedömningen i dag skall avse om den plane-

rade rörelsen kan antas komma att uppfylla bl.a. kraven på sund försäk-

ringsrörelse. Reservbestämmelsen bör därför, i likhet med de föreslagna

stabilitets- och genomlysningsprinciperna, utformas som en allmän

handlingsregel för försäkringsbolagen.

Flera skäl talar mot ett allmänt krav att bolaget skall handla sunt . Ett

skäl för att ändra terminologin är bl.a. att den skälighetsprincip som tidi-

gare utgjort en del av nuvarande sundhetskrav slopas. Det bör också

eftersträvas att närmare ange på vilka sätt företaget skall handla i för-

hållande till dem som rörelsereglerna avser att skydda, dvs. direktförsäk-

ringstagare och likställda ersättningsberättigade.

Reservbestämmelsens omfattning

Att försäkringsbolagen skall följa de författningar som gäller för försäk-

ringsrörelse är en självklarhet. Av särskilda bestämmelser framgår direkt

eller indirekt att bolagen även skall följa bolagsordningen och sådana

riktlinjer för verksamheten som bolaget antagit. Att inom ramen för en

reservbestämmelse ytterligare slå fast att bolaget skall handla på detta

sätt kan inte anses erforderligt.

En sådan bestämmelse bör däremot ta sikta på bolagets handlande vid

anskaffning av försäkringar och vid skaderegleringen. Det är som tidi-

gare framhållits av stor vikt för den skyddsvärda kretsen att företaget har

erforderliga och säkra rutiner vid anskaffning av försäkringar och vid

skaderegleringen samt att försäkringsbolagets organisation och interna

kontroll är utformad så att bolaget där handlar på ett ur försäkringstagar-

synpunkt omdömesgillt och skickligt sätt. Informationen till dem som

erbjuds att teckna försäkringar regleras också i det allmänna kravet på

bolagens anskaffningsverksamhet. Denna bestämmelse lappar delvis över

regeln om genomlysning. Regeln för anskaffningsverksamhet är i sådana

delar som tidigare påpekats dock avsedd att i första hand gälla fram till

dess en ny försäkringsavtalslag reglerat frågan.

En reglering av anskaffningen i rörelsereglerna är på så sätt alltjämt

befogad trots marknadsföringslagens regler om otillbörlig marknads-

föring. En ändrad ordning i detta avseende bör under alla förhållanden

förutsätta en ny avtalsrättslig reglering.

Reservbestämmelsen bör alltså tills vidare i vart fall innebära att

anskaffningen av försäkringar och skaderegleringen skall ske på ett

tillfredsställande sätt för direktförsäkringstagare och andra

ersättningsberättigade på grund av direktförsäkringar. Vad som nu sagts

gäller också organisationen och rutinerna i den övriga administrativa och

ekonomiska förvaltningen. Således bör t.ex. förvaring och dokumentation

avseende försäkringsavtal vara betryggande. Vidare bör t.ex. systemen

för information till försäkringstagarna och mottagande av

premieinbetalningar vara tillförlitliga och säkra. Det bör också finnas

rutiner för kundkontakter som säkerställer att korrekta och tillförlitliga

besked lämnas till försäkringstagarna. Reservregeln bör därför också ta

sikte på att förvaltningen skall ske på ett tillfredsställande sätt.

God försäkringsstandard

Någon typ av standard bör alltså ställas upp till ledning för bedömningen

av om i första hand anskaffningen av försäkringar, förvaltningen och

skaderegleringen är tillfredsställande anordnad.

Som norm har försäkringsrörelsepromemorian i likhet med Försäk-

ringsutredningen hänvisat till god försäkringssed. Därmed avsågs enligt

promemorian att försäkringsbolaget skall utforma sin verksamhet i över-

ensstämmelse med en faktiskt förekommande praxis hos en kvalitativ

representativ krets av försäkringsgivare.

Finansinspektionen har ansett att begreppet bör justeras främst för att

markera att praxis måste vara kvalitativ och ge klarare utrymme för an-

passning av verksamhet med internationell anknytning.

Regeringen delar Finansinspektionens bedömning. Verksamheten bör

bedrivas enligt god försäkringsstandard. Innebörden av detta uttryck är

att det skall vara fråga om en kvalitativt tillfredsställande standard hos en

representativ krets av försäkringsgivare. Därmed medges utrymme för

svenska bolag att anpassa sin utlandsverksamhet till förhållanden i detta

land. Utländska bolags verksamhet kan också uppfylla god försäkrings-

standard även om den inte bedrivs här på samma sätt som svenska för-

säkringsgivare.

Normen ger också utrymme för enklare standard eller avvikande ruti-

ner där skyddsbehoven är svagare. Det saknas därför anledning att un-

danta rena återförsäkringsbolag. Som tidigare anförts bör rörelsereglerna

tills vidare beakta återförsäkringsbolagens indirekta betydelse för direkt-

försäkringstagare och jämställda ersättningsberättigade. Även captive-

bolag, vars försäkringsverksamhet kan ha en sådan betydelse, bör om-

fattas av en regel som bygger på god försäkringsstandard.

Ett krav på god försäkringsstandard bör även avse vissa andra frågor

än de som direkt rör anskaffningen av försäkringar, förvaltningen och

skaderegleringen. Bolaget bör t.ex. handla så att inte särskilda skydds-

bestämmelser kringgås, t.ex. överskottsreglerna i livförsäkringsbolag.

Bolaget bör dessutom ha interna föreskrifter och rutiner för att främja en

tillbörlig behandling av den skyddsvärda kretsen.

Regeringen ansluter sig till Lagrådets uppfattning att en god

försäkringsstandard bör gälla för verksamheten i dess helhet och att

högre krav än att agerandet inte får vara otillbörligt bör ställas på

försäkringsbolagen.

God försäkringsstandard tar däremot inte sikte på solidaritets-, skälig-

hets-, effektivitets- eller konkurrensaspekter. Produktutformningen som

sådan skall vara fri, med de begränsningar som kan följa av avtalsrätts-

liga eller andra särskilda bestämmelser utanför FRL (se vidare författ-

ningskommentaren till 1 kap. 1 a §). Normen bör inte heller särskilt ta

sikte på ägarfrågor eller ledningsfrågor, som numera blivit föremål för

särskild reglering (se prop. 1995/96:173). Som framhållits kan det finnas

anledning att återkomma till nu behandlade frågor senare när en ny lag-

stiftning för försäkringsavtal föreligger.

Ändringar till följd av sundhetsprincipens avskaffande

Prövningen vid koncession samt av ägare och ledning

Enligt nuvarande bestämmelser förutsätter koncession bl.a. att den plan-

erade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på sund försäk-

ringsrörelse och att det kan antas att ägare med kvalificerat innehav inte

motverkar en sund utveckling av försäkringsrörelsen (se 2 kap. 3 §).

Den bedömning som görs av den planerade rörelsen och av ägare med

kvalificerat innehav vid koncessionsprövningen bör inte nödvändigvis

ske enligt samma kriterier som skall ligga till grund för Finansinspek-

tionens löpande tillsyn (se avsnitt 13.2). Hänvisningen till att den plane-

rade verksamheten kan antas uppfylla kraven på sund försäkringsrörelse i

2 kap. 3 §, bör ersättas med en skrivning att verksamheten kan antas upp-

fylla kraven i FRL och övriga författningar som gäller för verksamheten.

Vidare bör hänvisningen till att ägare med kvalificerat innehav inte skall

motverka en sund utveckling också ersättas av en hänvisning till FRL

och övriga författningar som gäller för verksamheten. En liknande änd-

ring som görs för innehavare av kvalificerade innehav bör även göras i

3 kap. 2 d § för den som förvärvar sådana innehav.

Försäkringar med enbart sparandeinslag

Sundhetskravet har ansetts ta sikte på att försäkringar skall täcka viss

försäkringsrisk. Frågan om meddelande av försäkringar utan inslag av

försäkringsrisk är för närvarande föremål för behandling inom en av

EG:s kommittéer. Regeringen är inte beredd att i detta sammanhang ta

ställning till om en möjlighet bör öppnas för försäkringsbolag att med-

dela vissa produkter utan försäkringsinslag. Att sundhetskravet nu slopas

kan inte anses innebära någon förändring av rättsläget på denna punkt.

Nuvarande krav på att en meddelad försäkring till någon del skall täcka

en försäkringsrisk får anses även följa av förbudet mot främmande rö-

relse och att det i FRL saknas en särskild försäkringsklass för försäk-

ringsprodukter med enbart sparandeinslag.

Garantiförbindelser m.m.

Vad som föreslagits i det föregående ger anledning till justeringar i vissa

bestämmelser.

I 7 kap. 12 § föreskrivs att försäkringsbolag inte får ingå borgen eller

ställa säkerhet, om inte Finansinspektionen medger det för visst fall. Be-

stämmelsen gäller inte åtaganden som gjorts inom försäkringsrörelse för

kredit- och borgensförsäkringar. I förarbetena till bestämmelsen har bl.a.

framhållits att det inte är förenligt med försäkringstagarnas intresse att

lämna garantier utan skälig ersättning för den ökade riskexponeringen

(prop. 1994/95:184 s. 201).

De slag av bedömningar som bolaget måste göra när borgen eller

annan säkerhet ställs bör i framtiden bedömas med hänsyn till bl.a. den

allmänna rörelseregeln i 1 kap. 1 a §. Prövningen bör inte bara begränsas

till frågan om ersättningens storlek för den ökade riskexponeringen, utan

ske på ett mer nyanserat sätt. I första hand bör hänsyn tas till de krav som

stabilitetsprincipen innebär på en betryggande soliditet. Bedömningen

bör dock även ske med hänsyn till principen om en god försäkrings-

standard. Om livförsäkringsrörelse bedrivs med ett vinstutdelningsförbud

kan t.ex. en vederlagsfri pantsättning strida mot förbudet.

Det anförda innebär alltså att det fortfarande kan finnas anledning att

kräva att säkerheter inte får ställas utan skälig ersättning. I vissa fall kan

emellertid åtagandet vara godtagbar med hänsyn till försäkringstagarnas

intresse, även om ingen skälig ersättning utgår för själva garantin. Er-

farenheterna från tillämpningen av paragrafen visar också att det i vissa

fall kan vara svårt att bestämma ersättningen för själva garantin, om

denna ingår som en del av en större affär (jfr regeringsbeslut den

7 november 1996, dnr Fi96/7016). Kravet på inspektionens samtycke till

varje garanti eller liknande åtagande bör därför slopas. Vid behov bör

inspektionen i stället kunna utfärda allmänna råd i ämnet. Det bör också

erinras om att mera omfattande och regelbunden garantigivning eller

ställande av säkerhet kan anses utgöra koncessionspliktig kreditförsäk-

ringsrörelse.

På grund av det anförda kan således bestämmelsen i 7 kap. 12 § upp-

hävas.

Användning av derivatinstrument

I 7 kap. 17 b § regleras frågor om användning av optioner, terminskon-

trakt och andra liknande finansiella instrument. Sådana instrument får

enligt lagrummet användas för att sänka den finansiella risken i ett för-

säkringsbolag eller för att effektivisera förvaltningen av bolagets till-

gångar. Det sistnämnda fallet anses inte bara kunna inrymma situationer

där ett befintligt innehav garderas, utan även en åtgärd som syftar till att

öka avkastningen på försäkringsbolagets tillgångar. Som en allmän be-

gränsning för användningen för att effektivisera förvaltningen gäller en-

ligt bestämmelsen att det kan ske utan att bolagets finansiella risker över-

stiger en nivå som är oförenlig med kraven på sund försäkringsrörelse.

Det framhölls i propositionen att särskilt optionsinstrumentens risk-

karaktär borde beaktas och hänsyn tas till att dessa instruments risknivå

varierar när kursen på den underliggande tillgången varierar (prop.

1994/95:184 s. 208).

Den nya allmänna rörelseregel som har föreslagits i detta sammanhang

innebär att en tillfredsställande kontroll måste föreligga beträffande bl.a.

alla slag av finansiella risker. Regeln får betydelse även för använd-

ningen av derivat. Det särskilda tillägget med hänsyn till sundhetskravet

som finns i 17 b § kan därför upphävas såsom obehövlig.

I sammanhanget kan framhållas att Försäkringsförbundet i en särskild

skrivelse (dnr Fi96/5184) begärt att reglerna om användning av derivat

skall ändras bl.a. så att derivatinstrument i sig får användas för skuld-

täckning. Frågan bör behandlas i samband med en allmän översyn av för-

säkringsbolagens placeringsregler (jfr avsnitt 3) Några sådana ändringar

som förbundet efterlyst föreslås därför inte nu.

Anskaffning av försäkringar

I 7 kap. 16 § första stycket finns en bestämmelse om att försäkringsbo-

lagens anskaffningsverksamhet skall ske enligt god försäkringssed. Som

framgått ovan skall bl.a. anskaffningen av försäkringar ske enligt god

försäkringsstandard. Därutöver är marknadsföringslagen tillämplig på

försäkringsområdet och kan bedömas ge goda möjligheter att motverka

en otillbörlig marknadsföring vid anskaffningen av försäkringar. Ifråga-

varande bestämmelse bör därför upphävas.

Uppgifter i försäkringsbrev

I 7 kap. 19 § första stycket finns en regel om att ett försäkringsbrev skall

innehålla uppgifter både om de allmänna villkoren och om de särskilda

villkoren för försäkringen. En sådan bestämmelse hör, med de nya ut-

gångspunkterna för rörelsereglerna, bättre hemma i försäkringsavtals-

lagstiftningen samordnad med övriga bestämmelser om försäkringsav-

talets innehåll. Bestämmelsen bör således överföras dit eller upphävas i

samband med genomförandet av en ny försäkringsavtalslag. En sådan

ändring bör dock ske först i samband med kommande förändringar i

försäkringsavtalsrätten.

Bör sundhetsreglerna i andra lagar ändras?

I enlighet med vad bl.a. Svenska Bankföreningen anfört finns det skäl att

överväga om även sundhetsbestämmelserna för bl.a. banker och värde-

pappersbolag borde förändras med anledning av nu genomförda föränd-

ringar för försäkringsbolag. Banklagskommitténs betänkande, Reglering

och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160), har

först nyligen presenterats, och frågor om ändringar av

sundhetsbestämmelserna på banksidan kommer att tas upp inom ramen

för beredningen av betänkandet. Frågan om den nyligen genomförda

sundhetsregeln i 1 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse bör ändras för-

utsätter överväganden som ligger utanför detta lagstiftningsärende. De

ändringar av sundhetsreglerna som nu görs bör alltså begränsas till för-

säkringsbolagen.

7 Disposition av överskott i livförsäkringsbolag

7.1 Bakgrund

Borgenärsskydd i associationer med begränsat ansvar

I företag där ägarna har ett begränsat ansvar för bolagets förpliktelser har

det ansetts viktigt med ett skydd så att företagets eget kapital inte sking-

ras till men för borgenärer och andra intressenter. Det begränsade person-

liga ansvaret uppvägs alltså av att aktieägarna i viss utsträckning inte har

fri dispositionsrätt över tillgångarna. Reglerna för disposition av över-

skott skyddar på så sätt borgenärerna. Kapital som bolaget inte har fri

dispositionsrätt till motsvaras av vad som normalt skall redovisas som

bundet eget kapital.

Grundläggande i detta avseende är de s.k. utdelningsbegränsningarna i

12 kap. aktiebolagslagen (1975:1385, ABL). Motsvarande regler gäller

för skadeförsäkringsaktiebolag och fondförsäkringsbolag. Enligt reglerna

får medel inte utbetalas till aktieägarna i större omfattning eller på annat

sätt än vad som följer av lagens bestämmelser om vinstutdelning, ned-

sättning av aktiekapitalet eller reservfond och utskiftning vid bolagets

likvidation (12 kap. 1 § ABL och 12 kap. 1 och 2 §§ FRL). Dessa be-

stämmelser är tvingande och omfattar i princip samtliga vederlagsfria

värdeöverföringar samt överföringar mot vederlag som inte står i pro-

portion till de förmåner som erhålls från bolaget.

Utdelningsbegränsningarna innebär något förenklat att endast årets

vinst i förekommande fall efter avdrag för täckande av balanserad

förlust och avsättning till bundna fonder samt s.k. fria fonder får delas

ut. Om bolaget är ett moderbolag i en koncern gäller också en särskild

koncernspärr som kan lägga begränsningar för vad som får delas ut. Där-

utöver finns en försiktighetsregel som anger att vinstutdelningen under

alla förhållanden inte får ske med ett så stort belopp att utdelningen med

hänsyn till bolagets eller koncernens konsolideringsbehov, likviditet eller

ställning i övrigt står i strid med god affärssed (se 12 kap. 2 § ABL och

12 kap. 2 § FRL).

Även reglerna om förbud mot lån och ställande av säkerhet till aktie-

ägare m.fl. som för försäkringsbolag begränsats till personer i ansva-

rig ställning (styrelseledamöter, verkställande direktören eller aktuarien)

och deras närmare släktingar utgör förstärkta skyddsregler för bola-

gets kapital (se 12 kap. 7 § ABL och 12 kap. 2 § FRL). Detsamma gäller

reglerna om förbud mot återköp av egna aktier, eftersom en sådan dispo-

sition på samma sätt som en vinstutdelning kan urholka kapitalet.

Det finns också ytterligare skydd för borgenärerna. För företag i all-

mänhet finns regler t.ex. om att viss andel av årsvinsten skall sättas av till

särskilda bundna fonder (reservfond, se vidare nedan).

Vid bedömningen av vad som är tillgängligt för utdelning har balans-

räkningen i årsbokslut och årsredovisning en central roll. De redovis-

ningsregler som gäller för bl.a. värdering av olika tillgångar och skulder

samt för klassificeringen av poster under eget kapital har således betydel-

se för tillämpningen av reglerna om utdelningsbegränsningarna.

Överträdelser av utdelningsbegränsningarna är sanktionerade främst

genom regler om civilrättslig ogiltighet och återbetalningsskyldighet. I

sammanhanget bör även nämnas de regler om tvångslikvidation som är

avsedda att säkerställa att förlustbolag inte driver sin rörelse för länge

och därigenom förvärrar förlusterna. Dessa regler träder bl.a. in när en

viss del av aktiekapitalet gått förlorat och inte återställs inom viss tid (se

13 kap. 2 § ABL och 14 kap. 2 § FRL).

Vinstutdelningsregler i skadeförsäkringsbolag

Bestämmelserna i 12 kap. ABL har som framgått utgjort förebild för

vinstutdelningsreglerna för skadeförsäkringsbolag i 12 kap. FRL. Skade-

försäkringsbolag får således inte överföra tillgångar till aktieägarna eller

garanter i större omfattning än vad som följer av bestämmelser om vinst-

utdelning, återbetalning av garantikapitalet för ömsesidiga bolag, utbe-

talning vid nedsättning av aktiekapitalet för skadeförsäkringsaktiebolag,

utbetalning vid nedsättning av reservfond och utskiftning vid bolagets

likvidation. Möjligheten att ta ut vinst har för skadeförsäkringsbolag

också en koppling till skälighetsprincipen (jfr avsnitt 6.1). I övrigt

överensstämmer bestämmelserna om vinstutdelning nära med bestäm-

melserna för aktiebolag i allmänhet.

Vinstutdelningsförbudet i livförsäkringsbolag

För traditionella livförsäkringsbolag gäller ett generellt vinstutdelnings-

förbud, dvs. ett förbud att dela ut vinst till aktieägare i livförsäkrings-

aktiebolag eller garanter i ömsesidiga livförsäkringsbolag (12 kap. 2 §

första stycket FRL). Något sådant förbud gäller dock inte för livförsäk-

ringsbolag som omfattas av lagen (1989:1079) om livförsäkringar med

anknytning till värdepappersfonder, fondförsäkringslagen (se vidare

avsnitt 10).

Utan hinder av vinstutdelningsförbudet i FRL får emellertid ömsesi-

diga traditionella livförsäkringsbolag betala ränta till garanterna på insatt

garantikapital. Livförsäkringsbolag får även besluta om gåvor till all-

männyttiga eller därmed jämförliga ändamål (5 och 11 §§).

Som en konsekvens av utdelningsförbudet skall årsvinsten på livför-

säkringsrörelsen i traditionella livförsäkringsbolag sättas av till en åter-

bäringsfond (5 §). Återbäringsfonden får i princip användas endast för

återbäring till försäkringstagarna eller för förlusttäckning. Finansinspek-

tionen kan dock medge att fonden minskas i andra fall, om det finns sär-

skilda skäl (6 §).

Vinstutdelningsförbudet infördes så sent som år 1982. Förbudet

stämde väl överens med föreskrifterna i bolagsordningarna i dåvarande

livförsäkringsbolag samt den äldre praxis som utvecklats bl.a. mot bak-

grund av skälighetsprincipen. Som tidigare nämnts ansågs det inte för-

enligt med denna princip att bedriva livförsäkringsverksamhet utan del-

aktighet i vinsten för försäkringstagare (se prop. 1948:50 s. 253 och 256,

prop. 1961:171 s. 192 samt prop. 1981/82 s. 262).

Inget annat EU-land har i dag ett vinstutdelningsförbud för livförsäk-

ringsbolag. Vissa länder har dock begränsningar för hur mycket som får

delas ut till aktieägarna. Även om inga sådana begränsningar finns er-

håller försäkringstagarna enligt Försäkringsutredningens redovisning av

utländska förhållanden vanligen mellan 90 och 95 procent av överskotten

i livförsäkringsverksamheten.

Främst mot bakgrund av vinstutdelningsförbudet finns bestämmelser

för livförsäkringsbolag om dispositioner av eget kapital m.m. som i vissa

avseenden avviker från skade- och fondförsäkringsbolag. Vissa mindre

skillnader föreligger även mellan, å ena sidan, skade- och fondförsäk-

ringsbolag och, å andra sidan, företag i allmänhet.

Ränta på garantikapitalet i ömsesidiga försäkringsbolag

I ömsesidiga försäkringsbolag saknas direkt motsvarighet till tillskott av

aktiekapital. Garantikapitalet kan i stället sägas ha till funktion att tillföra

det ömsesidiga bolaget start- och rörelsekapital. Ett ömsesidigt bolag får

inte bildas utan garantikapital, om det inte finns särskilda skäl (1 kap.

8 § FRL).

Det är förutsatt att garantikapitalet skall återbetalas till garanterna. En

sådan återbetalning måste ske när garantikapitalet inte längre behövs för

rörelsens ändamålsenliga bedrivande eller för att uppfylla solvenskraven.

En sådan återbetalning förutsätter att Finansinspektionen lämnat sitt

medgivande. Motiven för en återbetalning är att det ansetts önskvärt att

begränsa garanternas inflytande i ömsesidiga bolag (prop. 1948:50 s. 180

och 183). Det är också förutsatt att försäkringsbolaget kan betala ränta på

garantikapitalet. Detta gäller även ömsesidiga bolag där vinstutdelning

annars är förbjuden. Bestämmelser om och i vilken ordning ränta skall

betalas på garantikapitalet skall upptas i bolagsordningen (se 2 kap.

6 § 18). Bestämmelserna om vinstutdelning för skadeförsäkringsbolag i

12 kap. 2 § FRL skall tillämpas på betalning av sådan ränta.

Disposition av eget kapital m.m. i försäkringsbolag

Ökning av aktiekapitalet genom fondemission

En fondemission innebär att medel som sparats i bolaget förs över till

aktiekapitalet samt att nya aktier utfärdas och fördelas mellan aktieägarna

eller att det nominella beloppet på befintliga aktier höjs. En fondemission

förutsätter att bolaget bedrivs i aktiebolagsform. Till skillnad från en ny-

emission betalar aktieägarna inte in något kapital till bolaget.

I livförsäkringsaktiebolag är fondemission förbjuden (se 4 kap. 1 §

första stycket FRL). Det hör samman med principen att livförsäkrings-

rörelse skall bedrivas helt för försäkringstagarnas räkning (prop.

1981/82:180 s. 173).

Fondemission är däremot tillåten i skadeförsäkringsaktiebolag och

fondförsäkringsbolag (se 4 kap. 1 § första stycket och 18 § FRL samt

10 § fondförsäkringslagen). En fondemission kan göras med användning

av

 balanserad vinst eller andra utdelningsbara medel,

 reservfond och överkursfond eller

 uppskrivningsbelopp eller uppskrivningsfond .

En fondemission kan vara ett led för bolaget att senare dela ut en i kro-

nor räknat (men i procent bibehållen) högre vinst. En alltför stor vinst-

utdelning i skade- och fondförsäkringsbolag strider emellertid mot

skälighetsprincipen. En möjlighet att företa fondemission har dock inte i

sig ansetts strida mot denna princip (prop. 1981/82:180 s. 250).

De beskrivna bestämmelserna om fondemission i skade- och fondför-

säkringsbolag överensstämmer väl med reglerna för aktiebolag i all-

mänhet. En nyemission av aktier till underkurs tillåts dock inte i försäk-

ringsaktiebolag. Förfarandet har inte ansetts lämpligt med hänsyn till de

principer som försäkringsrörelselagen bygger på (prop. 1981/82:180

s. 175).

Nedsättning av aktiekapitalet

En fondemission innebär som nämnts att medel som sparats i bolaget förs

över till aktiekapitalet. Aktiekapitalet kan i sin tur sättas ned och använ-

das för olika ändamål.

I både liv- och skadeförsäkringsaktiebolag får nedsättning av aktie-

kapitalet ske för

 omedelbar täckning av förlust som inte kan täckas på något annat

sätt,

 återbetalning till aktieägarna eller

 avsättning till reservfond eller annan fond som kan användas enligt

beslut av bolagsstämman.

En nedsättning i de två senare fallen får inte avse större belopp än att

det efter nedsättningen finns full täckning för det bundna egna kapitalet,

som skall beräknas enligt balansräkningen för närmast föregående räken-

skapsår om balansräkningen fastställs vid stämman (se 4 kap. 1 § FRL).

Vidare krävs i dessa fall domstols tillstånd till nedsättningen om inte bo-

laget samtidigt genom nyemission tillförs samma belopp. Ett sådant till-

stånd föregås av ett särskilt kungörelseförfarande.

De nu beskrivna reglerna för försäkringsbolag om nedsättning av aktie-

kapitalet överensstämmer väl med reglerna för aktiebolag i allmänhet.

För försäkringsaktiebolag gäller dock vissa särregler med hänsyn till att

bolagets borgenärer består främst av ett stort antal försäkringstagare. Sär-

reglerna innebär bl.a. att domstolen skall inhämta Finansinspektionens

yttrande över nedsättningens inverkan på försäkringstagarnas rätt. Om en

försäkringstagare motsätter sig nedsättningen har detta inte samma

konsekvenser som ett bestridande från en annan borgenär. Om en vanlig

borgenär bestrider ansökningen skall precis som i allmänna aktiebolag

 tillstånd vägras om borgenären inte får full betalning eller betryg-

gande säkerhet ställd för fordringen. Om en försäkringstagare bestrider

ansökan skall tillstånd till nedsättning däremot vägras endast om

Finansinspektionens yttrande ger grund för ett avslag (se 6 kap. 6 § tredje

och fjärde stycket FRL).

Uppskrivning av tillgångar

En uppskrivning innebär att övervärden för en tillgång beaktas i balans-

räkningen genom en uppjustering av dess bokförda värde. Uppskriv-

ningsbeloppet redovisas inte i resultaträkningen och påverkar därför inte

heller uppskrivningsårets resultat. Uppskrivningsbeloppet skall sättas av

till en särskild fond (uppskrivningsfond) på balansräkningens skuldsida.

Uppskrivningsbeloppet respektive uppskrivningsfonden kan i aktiebolag

i allmänhet också användas för överföring till aktiekapitalet eller direkt

för förlusttäckning.

I både liv- och skadeförsäkringsbolag får uppskrivning ske bl.a. av

materiella och finansiella tillgångar som värderas med utgångspunkt i

anskaffningsvärde. En förutsättning är att tillgången har ett tillförlitligt

och bestående värde som väsentligt överstiger bokfört värde (se 4 kap.

6 §§ nya årsredovisningslagen som gäller enligt 4 kap. 1 § och 2 § 5 a

ÅRFL). Aktier och andelar i dotter- och intresseföretag får dock aldrig

skrivas upp till ett högre värde än vad som medges av Finansinspek-

tionen (4 kap. 2 § 5 b samma lag).

I traditionella livförsäkringsbolag skall uppskrivningsbeloppet sättas

av till en uppskrivningsfond inom ramen för återbäringsmedel, vilket för-

utsätter Finansinspektionens medgivande (4 kap. 2 § 6). Varken upp-

skrivningsbeloppet eller uppskrivningsfonden får användas för fond-

emission eller förlusttäckning. I sådana bolag har uppskrivningsfonden

alltså helt karaktär av en redovisningsmässig värderegleringsreserv. Om

t.ex. en uppskriven tillgång senare säljs eller måste skrivas ned skall upp-

skrivningsfonden minskas med belopp som hänför sig till tillgången. Vid

införandet av de nya redovisningsreglerna ifrågsattes därför särskilt om

en uppskrivningsmöjlighet alls var relevant när traditionella livbolag inte

längre skulle kunna använda en uppskrivning för t.ex. en kvittning mot

nedskrivning av andra tillgångar eller för en ökning av de försäkrings-

tekniska avsättningarna. Med hänsyn bl.a. till att hanteringen av åter-

bäringsmedlen var föremål för utredning inom Försäkringsutredningen

stannade regeringen för att tills vidare inte föreslå några regler som för-

hindrade en uppskrivning i livförsäkringsbolag. Uppskrivningsfonden

skulle dock redovisas som en särskild post under återbäringsmedel (prop.

1995/96:10 del 4 s. 57 61).

I skade- och fondförsäkringsbolag kan uppskrivningsbeloppet sättas av

till en uppskrivningsfond. Eftersom sådana medel inte skall kunna läggas

till grund för utdelning skall uppskrivningsfonden redovisas som bundet

eget kapital. I skade- och fondförsäkringsbolag får uppskrivningsbe-

loppet och uppskrivningsfonden användas för fondemission. Till skillnad

från allmänna företag får varken uppskrivningsbeloppet eller uppskriv-

ningsfonden direkt användas för förlusttäckning (4 kap. 2 § 7 ÅRFL).

Motsvarande särbestämmelser gäller för banker, se 4 kap. 2 § 3 lagen

(1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag

samt prop. 1995/96:10 del 3 s. 48 och del 4 s. 57 61.

Bolag kan ha olika motiv för en uppskrivning enligt de nya redovis-

ningsreglerna. I förarbetena till äldre bestämmelser i FRL bedömdes en

möjlighet till uppskrivning för fondemission som betydelsefull för bolag

med omfattande internationella engagemang. I sådana sammanhang

ansågs det vara av vikt för bolaget att ha en så stark ställning som möjligt

(prop. 1981/82:180 s. 250). Ett annat motiv för en uppskrivning i kom-

bination med fondemission är att säkerställa en i kronor höjd utdelnings-

nivå med bibehållande av samma utdelningsprocent. På motsatt sätt

skulle motivet kunna vara att ett bolag med bibehållande av samma ut-

delningsnivå i kronor räknat vill redovisa en sänkt utdelningsprocent.

Ett skäl för att i stället använda disponibla vinstmedel för fondemission

kan vara att stärka bolagets kreditvärdighet. Genom överföringen till

aktiekapitalet åstadkoms nämligen att medlen inte kan betalas ut till

aktieägarna annat än enligt de stränga reglerna för nedsättning av aktie-

kapitalet.

I förarbetena till 1995 års redovisningslagstiftning framhölls som skäl

för att tillåta uppskrivning att det borde påverka ställningen om till-

gångarnas värde förändras. Uppskrivningen skulle därigenom kunna

bidra till att ge en mer rättvisande bild genom att dolda reserver redovisas

öppet. Vidare framhölls, beträffande företag i allmänhet, att ett företag

med stora värden investerade i materiella eller finansiella tillgångar

borde kunna få beakta bestående övervärden innan aktiekapitalet tas i

anspråk (prop. 1995/96:10 del 2 s. 58 59 och del 4 s. 57).

Marknadsvärdering av placeringstillgångar

Såväl liv- som skadeförsäkringsbolag får värdera flertalet placerings-

tillgångar till verkligt värde. Undantagna från en sådan värderingsprincip

är aktier och andelar i koncern- och intresseföretag (4 kap. 5 § ÅRFL).

Införandet av en möjlighet till värdering till verkligt värde har främst

motiverats av analysskäl (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 67).

En värdering till verkligt värde innebär att värdeförändringar på till-

gångar beaktas i balansräkningen såväl när tillgångens värde överstiger

som underskrider anskaffningsvärdet. Till skillnad från en uppskrivning

redovisas i detta fall värdeökningen i resultaträkningen och påverkar

årets resultat. Den vinst som uppkommer till följd av att bokfört värde

överstiger anskaffningsvärdet skall sättas av till en fond för orealiserade

vinster. Denna fond skall, i likhet med uppskrivningsfonden, redovisas

under bundet eget kapital. Därmed förhindras att belopp motsvarande

fonden kan ligga till grund för utdelning (se 4 kap. 6 § och bilaga 1 till

ÅRKL samt prop. 1995/96:10 del 4 s. 73 och 74). I traditionella livför-

säkringsbolag, där vinstutdelning inte är möjlig, skall fonden för oreali-

serade vinster redovisas som en särskild post under återbäringsmedel.

Till skillnad från vad som gäller för uppskrivningsfonden kan fonden

för orealiserade vinster inte användas för förlusttäckning eller fond-

emission. Om summan av fonden vid utgången av ett räkenskapsår är

mindre än föregående år skall dock fonden sättas ned i samma mån.

Fonden har för samtliga försäkringsbolag alltså karaktär av en värde-

regleringsreserv. En avsättning till och nedsättning av fonden skall i

skade- och fondförsäkringsbolag redovisas som en omföring inom eget

kapital såsom en justering av posten balanserat resultat. I traditionella

livförsäkringsföretag skall omföringen ske inom återbäringsmedel som

en justering av posten övriga medel (se 3 kap. 2 § och 29 § bilaga 1 till

FFFS 1998:28).

Avsättningar till och nedsättningar av reserv- och överkursfond

Reservfonden och överkursfonden kan närmast ses som allmänna kon-

solideringsfonder som får tas i anspråk endast för särskilt angivna ända-

mål.

För traditionella livförsäkringsbolag saknas regler om avsättningar till

reservfond och överkursfond. Detta sammanhänger med nuvarande regler

för återbäringshantering. Således skall eventuell överkurs vid emission

av aktier i konventionella livförsäkringsaktiebolag redovisas i åter-

bäringsfonden (se 35 § bilaga 3 till FFFS 1998:28).

Skade- och fondförsäkringsaktiebolag skall till reservfonden sätta av,

dels belopp hänförliga till betalningar för förverkad aktie och preskri-

berad fordran vid fondemission, dels belopp som följer av eventuella

föreskrifter i bolagsordningen eller som enligt ett särskilt beslut av bo-

lagsstämman skall föras över från det redovisade fria kapitalet till reserv-

fonden. Till överkursfonden skall skade- och fondförsäkringsaktiebolag

sätta av överkurs som erläggs vid emission av aktier (12 kap. 9 § FRL

och 11 § fondförsäkringslagen).

Till skillnad från allmänna företag behöver inte skade- och fondförsäk-

ringsbolag sätta av en viss andel av nettovinsten till reservfonden. Som

motiv för ett sådant undantag har anförts att reservfonden varit av un-

derordnad betydelse för försäkringsbolagens konsolidering (prop.

1980/81:180 s. 270 271). Aktiebolag i allmänhet och bankaktiebolag

skall däremot till reservfonden sätta av minst 10 procent av den del av

nettovinsten för året som inte går åt för att täcka balanserad förlust, så

länge inte reservfonden och överkursfonden tillsammans uppgår till

20 procent eller mer av aktiekapitalet, se 12 kap. 4 § aktiebolagslagen

och 9 kap. 9 § bankaktiebolagslagen (1987:618). En ekonomiska för-

ening skall sätta av minst 5 procent av nettovinsten inklusive gottgörel-

ser. Uppgår reservfonden till minst 20 procent av inbetalt insatskapital

behöver en sådan avsättning inte ske, om summan av reservfonden och

det inbetalda insatskapitalet uppgår antingen till minst 40 procent av

nettovärdet av föreningens tillgångar eller till minst samma belopp som

föreningens skulder och avsättningar enligt balansräkningen, se 10 kap

6 § lagen (1987:667) lagen om ekonomiska föreningar. I en medlems-

bank skall avsättas minst 25 procent av den del av nettovinsten inklusive

gottgörelser, om inte reservfonden uppgår till minst 10 procent av ban-

kens utlåning vid utgången av föregående räkenskapsår, se 8 kap. 6 §

lagen (1995:1570) om medlemsbanker. I en kreditmarknadsförening skall

avsättas minst 10 procent om inte reservfonden uppgår endera till den

nivå som gäller för ekonomiska föreningar i allmänhet eller också till

10 procent av utlåningen vid utgången av föregående räkenskapsår.

Reservfonden och överkursfonden får efter beslut av bolagsstämman

användas endast för vissa angivna ändamål. I detta avseende överens-

stämmer reglerna för skade- och fondförsäkringsbolag med motsvarande

regler för företag i allmänhet. Fonderna kan enligt 12 kap. 9 § FRL an-

vändas för

 täckning av förluster som enligt fastställd balansräkning inte kan

täckas av fritt eget kapital,

 fondemission i skade- och fondförsäkringsaktiebolag eller

 något annat ändamål, om domstol ger tillstånd till nedsättningen en-

ligt ett visst förfarande som bl.a. innebär att Finansinspektionens yttrande

skall inhämtas.

Utgångspunkter för de föreslagna reglerna om överskottshanteringen

Tidigare (se avsnitt 5.3) har slagits fast att försäkringsbolag bör lyda un-

der samma regler som allmänna företag, om inte avvikelser är moti-

verade med hänsyn till verksamhetens inriktning, de ömsesidiga bolagens

särart, skyddet för försäkringstagarnas och andra ersättningsberättigades

intressen eller hänsynen till EG:s rättsregler. Reglerna bör inte medge

bolagsrättsliga dispositioner som står i konflikt med en avtalad rätt för

livförsäkringstagarna till överskott. Vidare bör det även särskilt över-

vägas om ömsesidiga bolag skall tillämpa delvis andra överskottsregler

än försäkringsaktiebolag.

Ändringar på detta område är beroende av annat lagstiftningsarbete.

Det gäller främst det arbete som pågår inom Finansdepartementet för att

bättre anpassa de associationsrättsliga reglerna för finansiella företag till

de regler som gäller för företag i allmänhet. Av betydelse är självfallet

också Aktiebolagskommitténs arbete med aktiebolagens regler om

vinstutdelning m.m. Arbetet har redovisats i betänkandet SOU 1997:168.

De regeländringar om överskottshanteringen som nu föreslås behöver

därför senare justeras och kompletteras för att samordnas med nya asso-

ciationsrättsliga regler (se avsnitt 3).

7.2 Vinstutdelning och förlusttäckning i förhållande till åter-

bäring

Regeringens förslag: Förbudet mot vinstutdelning till aktieägare i

livförsäkringsaktiebolag respektive garanter i ömsesidiga livförsäk-

ringsbolag tas bort. Användning av överskott för vinstutdelning eller

förlusttäckning i sådana bolag skall vara möjligt endast om det följer

av bestämmelser i bolagsordningen.

Årsvinsten och överföringar från bundet till fritt eget kapital i liv-

försäkringsbolag skall gottskrivas försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade som återbäring, om inte medlen får användas för

vinstutdelning eller förlusttäckning enligt bolagsordningen.

Bolaget skall informera den som erbjuds att teckna en livförsäkring

om bolagsordningens villkor om användning av överskott för vinst-

utdelning eller förlusttäckning.

Särskilda förutsättningar skall vara uppfyllda för stadfästelse av

bestämmelser i bolagsordningen om användning av överskott för

vinstutdelning eller förlusttäckning (se vidare avsnitt 14.3).

Regeringens bedömning: Bestämmelser om att livförsäkrings-

bolag skall garantera försäkringstagarna viss minsta andel av bolagets

överskott bör inte införas.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag (se utredningen s. 149 och 150). Utredningen har inte

föreslagit att vinstutdelning eller förlusttäckning skall regleras i bolags-

ordningen eller att vinster som inte får användas för sådant ändamål skall

gottskrivas som återbäring. Utredningen har föreslagit begreppet bonus

som benämning på överskott som försäkringstagare har rätt till enligt

försäkringsavtal.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 147 150). I promemorian knyts

begränsningarna för överskottshanteringen till livförsäkringsrörelsen och

inte till livförsäkringsbolaget.

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna har godtagit För-

säkringsutredningens förslag. Bl.a. Konkurrensverket har understrukit att

vinstutdelningsförbudet har allvarliga nackdelar från konkurrenssyn-

punkt. Några remissinstanser har förutsatt att försäkringstagares rätt till

del av överskott tydligt framgår av avtal och att informationen om för-

måner är fullständig, korrekt och lättbegriplig. Motorförarnas helnyk-

terhetsförbund har avstyrkt förslaget, eftersom skälen för förslaget inte

uppväger fördelarna för försäkringstagarna med dagens regler. TCO, LO

och Svea hovrätt har ansett att lagregler behövs för att garantera försäk-

ringstagarna skäliga överskott, eftersom ogynnsamma villkor kan bli

uppenbara först efter lång tid och att aktieägarna inte bör kunna tillgo-

doses på försäkringstagarnas bekostnad. Kammarrätten i Göteborg har

ansett att benämningen återbäring bör ersättas men att benämningen

 bonus inte är lämplig. Finansinspektionen har anfört att begreppet bo-

nus närmast motsvarar nuvarande tilldelad återbäring samt att ett nytt

begrepp inte bör införas utan en översyn av snarlika posters benämning i

ÅRFL.

Samtliga remissinstanser har i princip tillstyrkt försäkringsrörelse-

promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. Riksbanken har

ansett det angeläget att reglerna om förutsättningarna för utdelning är

tydliga, så att inte utdelningsmöjligheter riskerar att skada försäkrings-

tagarnas intressen samt att förslaget synes motsvara kraven. LO har an-

sett att vinstutdelning i livförsäkringsbolag i och för sig inte är önskvärt,

men att det med förslaget blir av största vikt att informationen till bli-

vande kunder är tillräcklig och att reglerna för tryggande av försäk-

ringstekniska åtaganden är tillfredsställande från konsumentskyddssyn-

punkt. Hovrätten för Västra Sverige har ifrågasatt att vinstutdelning skall

förutsätta bestämmelser i bolagsordningen och om inte regler bör ges om

att livförsäkringstagare skall gottskrivas skälig andel av överskott. Även

Konkurrensverket har ställt sig tvekande till ett vinstutdelningsförbud

som huvudregel men konstaterat att skillnaden mellan promemoria-

förslaget och Försäkringsutredningens förslag på denna punkt i praktiken

inte behöver bli så stor. Finansinspektionen har väckt frågan om

vinstutdelande fondförsäkringsverksamhet får bedrivas i ett bolag som i

övrigt inte är vinstutdelande.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Bör vinstutdelningsförbudet tas bort?

Vinstutdelningsförbudet för traditionella livförsäkringsbolag skall säker-

ställa att överskott i bolagets försäkringsrörelse förr eller senare tillfaller

försäkringstagarna. Flera skäl som är specifika för konventionell livför-

säkringsrörelse kan i och för sig också anföras för ett sådant förbud. Ett

skäl är att det på livförsäkringsområdet ofta är fråga om långsiktiga avtal

med ett stort inslag av sparande. Som Sveriges Livförsäkringsbolags

Aktuarienämnd påpekat uppstår regelmässigt överskott inom livförsäk-

ring med långa avtal på grund av försiktiga antaganden vid premiesätt-

ningen. Ogynnsamma villkor uppenbaras inte sällan först efter lång tid

och kunden har små eller inga möjligheter att byta försäkringsgivare

(angående flyttning av livförsäkringssparande, se avsnitt 12). Mot denna

bakgrund har vinstutdelningsförbudet ibland försvarats eller åsikten förts

fram att försäkringstagarna i vart fall genom lag bör garanteras viss

minsta andel av uppkommet överskott.

Frågan om sådana begränsningar bör finnas måste dock också bedömas

i ett större sammanhang med hänsyn till en alltmer internationell för-

säkringsmarknad. Redan i dag kan utländska företag från andra EES-

länder genom gränsöverskridande verksamhet tillhandahålla andra livför-

säkringar än fondförsäkringar där livförsäkringstagare inte är garanterade

överskott. Dessa försäkringar kan förmedlas av svenska försäk-

ringsgivare. I takt med att denna utveckling fortgår kommer ett svenskt

utdelningsförbud att förlora i sin betydelse som skydd för livförsäkrings-

tagare och motsvarande kategorier.

Som bl.a. Konkurrensverket anfört har ett vinstutdelningsförbud också

nackdelar från konkurrenssynpunkt. Ett slopande av förbudet förbättrar

förutsättningarna för nyetablering och produktutveckling på livförsäk-

ringsområdet vilket är till fördel för försäkringstagarna i framtiden. Sam-

tidigt förbättras svenska bolags möjligheter att verka internationellt på

likvärdiga villkor som utländska bolag vilket kan ge rationaliserings-

vinster och andra fördelar som kommer även svenska försäkringstagare

till godo.

Ett upphävande av vinstutdelningsförbudet är i praktiken också en nöd-

vändig förutsättning för att införa en ordning där riskkapitalet inte utgörs

av försäkringstagarnas medel. En följd av det nuvarande utdelnings-

förbudet och reglerna om återbäringshantering är att försäkringstagarnas

medel även utgör riskkapital i rörelsen. I regel står aktiekapitalet endast

någon reell risk i ett livförsäkringsbolags uppbyggnadsskede.

Vinstutdelningsmöjligheter är en förutsättning för ett system där ex-

ternt tillskjutet kapital bär en egentlig rörelserisk på livförsäkrings-

området. Det ger i sin tur incitament för ägare och företagsledningen att

sköta företaget effektivt vilket även kommer försäkringstagarna tillgodo.

Om aktieägarna eller andra tillskottsgivare saknar rätt till avkastning blir

möjligheterna små att få externt kapital som står för en reell risk till bo-

laget.

Medvetna avsteg från vinstutdelningsförbudet har även gjorts vid in-

förandet av fondförsäkringslagen och lagen om individuellt pensions-

sparande. Att upphäva vinstutdelningsförbudet i konventionella livför-

säkringsbolag är en naturlig följd av denna utveckling.

Vinstutdelningsförbudet för livförsäkringsbolag bör därför tas bort.

Som en konsekvens av denna förändring bör nuvarande regler i 12 kap. 5

och 6 §§ om avsättningar till återbäringsfonden upphävas. Även reglerna

i 12 kap. 7 § om användning av återbäringsfonden för förlusttäckning

kommer att sakna aktualitet. Frågan om upphävandet att för-

lusttäckningsregeln i 12 kap. 8 § för ömsesidiga bolag behandlas i avsnitt

9.1.

Det bör påpekas att livförsäkringsrörelse utan rätt till vinstutdelning till

aktieägare eller garanter kan bedrivas även i framtiden. Detta kan uppnås

antingen genom att livförsäkringsrörelsen bedrivs i ömsesidig bolags-

form eller i aktiebolagsform utan rätt till vinstutdelning. Det kan förut-

sättas att sådana alternativ kommer att vara tillgängliga även i framtiden.

En försäkringstagare kan därför även i framtiden välja att teckna livför-

säkringar i bolag som inte är vinstutdelande.

Utformning av reglerna om vinstutdelning i livförsäkringsbolag

Försäkringsutredningens förslag innebär att samma vinstutdelningsregler

skall gälla för livförsäkringsbolag som för skadeförsäkringsbolag. Detta

innebär att bolagsstämman disponerar över bolagens tillgångar med de

begränsningar som följer av lag eller bolagsordning. Försäkringsrörelse-

promemorians förslag innebär däremot att ett vinstutdelningsförbud skall

gälla som huvudregel. Vinstutdelning förutsätter i detta fall närmare

bestämmelser i bolagsordningen.

Som tidigare sagts är det på livförsäkringsområdet ofta fråga om lång-

siktiga avtal med ett stort inslag av sparande. Stora överskott uppstår på

grund av nödvändiga försiktiga antaganden vid premiesättningen. Liv-

försäkringsprodukter och livförsäkringsbolag är också särskilt svåra att

analysera. I allmänhet har livförsäkringstagare, som ett resultat av dagens

regelverk, ofta förväntningar på att överskott från förvaltningen av

premierna skall tillfalla dem. De anförda omständigheterna måste enligt

regeringens mening beaktas vid utformningen av vinstutdelningsreglerna.

Det finns annars en risk för att överskott från förvaltningen av försäk-

ringstagarnas medel kan tillföras ägarna, t.ex. genom förtäckt vinstutdel-

ning, utan att försäkringstagarna kan överblicka detta på förhand. Ofull-

ständigheter eller oklarheter i villkor om rätt till överskott kan också

drabba försäkringstagarna oväntat hårt helt enkelt eftersom försäkrings-

tagaren har svårt att bedöma och förutse vilka konkurrerande anspråk

från aktieägare eller andra som kan komma att ställas på nuvarande och

framtida överskott.

Det blir med andra ord tydligare och säkrare för försäkringstagarna om

försäkringsbolaget åläggs att i bolagsordningen precisera förutsättning-

arna för vinstutdelning. Vinstutdelning som inte följer dessa regler blir

därmed otillåten och kan angripas med samma sanktioner som andra

former av olovlig utdelning. Genom att reglerna skall framgå av bolags-

ordningen kommer även ändringar i fråga om utdelningsrätten i det en-

skilda bolaget att underkastas en särskild stadfästelseprövning. Det ger

även de bästa förutsättningarna för att tillvarata försäkringstagarnas in-

tressen vid regleringen av övergången till nya regler och ombildning till

vinstutdelande bolag (se avsnitt 14.3).

I livförsäkringsbolag bör alltså ett förbud mot vinstutdelning gälla som

huvudregel. Vinstutdelning bör få ske endast i den mån det följer av be-

stämmelser i bolagsordningen. Genom sådana bestämmelser bör klar-

göras hur vinstutdelning skall få ske, hur stor del av överskottet som får

delas ut och hur utdelningsbart belopp närmare skall bestämmas. När

beslutet att fastställa en bolagsordning för utdelning införts i försäkrings-

registret får nyordningen tillämpas för ett kommande räkenskapsår.

Vinstutdelande fondförsäkringsverksamhet kan inte, som Finansinspek-

tionen ifrågasatt, bedrivas i ett livförsäkringsbolag som saknar bestäm-

melser i bolagsordningen om vinstutdelningen.

I bolagsordningen bör på motsvarande sätt klargöras vad som får an-

vändas för förlusttäckning. Det sistnämnda är inte bara motiverat i fall då

vinstutdelning är möjlig. Det är också motiverat att klargöra vilka över-

skott som skall utgöra rörelsens riskkapital i livförsäkringsaktiebolag

eller ömsesidiga livförsäkringsbolag som i framtiden skall bedriva livför-

säkringsrörelse utan någon vinstutdelning till ägare eller garanter. Be-

stämmelserna i 12 kap. 2 § FRL bör alltså ändras så att detta framgår.

Bolagsordningen bör innehålla klara och tydliga bestämmelser om

vinstutdelning och förlusttäckning. Detta bör bevakas i samband med

stadfästelse av bolagsordningen, liksom att innehållet överensstämmer

med lag. Bestämmelserna hindrar inte att hela årets vinst förbehålls för

vinstutdelning eller förlusttäckning. Även delar av vinsten kan förbe-

hållas för detta ändamål. Fördelningen mellan försäkringstagare och

aktieägare genom gränsdragningen för vinstutdelning och förlusttäckning

kan som Aktuarieföreningen anfört också relateras till skilda grenar.

Konsekvensen av förslaget blir att redovisade vinster och andra över-

skott som inte är tillgängliga för vinstutdelning eller förlusttäckning en-

ligt bolagsordningen skall gottskrivas försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade som återbäring. En bestämmelse om detta bör också

tas in i 12 kap. FRL (se 12 kap. 5 §). Bestämmelsen är av näringsrättsligt

slag och skall därför inte i sig grunda någon rätt till återbäring för försäk-

ringstagare innan återbäringen gottskrivits dem. En sådan reglering har

ändå flera fördelar för livförsäkringstagarna. Vad som årligen gottskrivs

dem som återbäring undantas därmed från medel som kan användas för

allmän förlusttäckning. Regeln främjar även en årlig fördelning av över-

skott mellan riskkapital och försäkringstagarmedel, utan att förhindra

olika slag av livförsäkringsavtal med differentierade villkor anpassade

efter försäkringstagarnas behov. Därmed förhindras inte heller livför-

säkringsprodukter med olika rätt till överskott eller utan rätt till

överskott.

Bör begreppet bonus införas?

Försäkringsutredningen har föreslagit att termen bonus införs som be-

nämning på överskottsmedel som tillgodoförs försäkringstagare eller

andra ersättningsberättigade på grund av försäkringsavtal. Detta begrepp

används emellertid ofta på försäkringsområdet i en delvis annan mening,

t.ex. som beteckning på premierabatt med anledning av vissa års skade-

frihet. Termen passar inte väl ihop med den ordning som föreslås för

avsättningar i livförsäkringsbolag. Som Finansinspektionen varit inne på

skulle ett nytt begrepp även förutsätta ändringar av begreppen i

redovisningsreglerna vilka ansluter till EG:s

försäkringsredovisningsdirektiv. Det finns inte heller skäl för att införa

en helt ny terminologi på området. En annan sak är att användningen av

nuvarande begrepp som allokerad återbäring och återbäringsränta i

information till försäkringstagare och olika intressenter inte bör utnyttjas

(se avsnitt 8.3.3).

Bör FRL föreskriva att försäkringstagarna skall garanteras viss minsta

andel av överskottet?

Som några remissinstanser anfört kan det ligga nära till hands att i lag

föreskriva att försäkringstagarna måste garanteras en viss minsta andel av

överskottet. Sådana bestämmelser styr dock i praktiken

produktutformningen på liknande sätt som nuvarande

vinstutdelningsförbud. De internationella erfarenheterna visar också att

livförsäkringstagarna kommer att tillgodoföras en mycket stor del av

överskotten även om inga lagregler finns. Det finns också en viss risk för

att en i lag angiven gräns, som knappast kan sättas alltför snäv, kan

uppfattas som legitim och föranleda en större vinstutdelning än vad som

annars blivit fallet. En gräns skulle därmed kunna förfela sitt syfte. En

sådan gräns som remissinstanserna föreslagit utgör inte heller några

garantier för att försäkringstagarna verkligen tillgodoförs stora och

skäliga överskott. Enligt regeringens mening är det viktigare att anpassa

reglerna om vinstdisposition och förlusttäckning, bl.a. för att förhindra

att försäkringstagarnas medel i vinstutdelande livförsäkringsbolag står

den egentliga rörelserisken på det sätt som gäller för dagens åter-

bäringsmedel. Det är också angeläget att det tydligt framgår vad som är

riskkapital i bolag som inte får dela ut vinst. Det föreslås alltså inte något

krav på att försäkringstagarna skall gottskrivas en viss minsta andel av

bolagets vinst eller annat överskott.

Vissa frågor om bolagsordningens innehåll och om information

Med anledning av de föreslagna reglerna om överskottsbehandlingen i

livförsäkringsbolag bör bestämmelserna om bolagsordningens innehåll

justeras.

Bolagsordningen skall redan i dag innehålla de regler enligt vilka

bolagsstämman får förfoga över bolagets vinst. En sådan bestämmelse,

som saknas för aktiebolag i allmänhet, behövs alltjämt för

livförsäkringsbolag. Eftersom det är av värde med gemensamma regler

för liv- och skadeförsäkringsbolag bör bestämmelsen även i framtiden

omfatta skadeförsäkringsbolag.

I fortsättningen måste frågor om förlusttäckning i livförsäkringsbolag

regleras genom bestämmelser i bolagsordningen. Som Lagrådet har

föreslagit bör denna princip återspeglas i bestämmelserna om

bolagsordningen genom ett tillägg till 2 kap. 5 § 8.

Försäkringsbolagen måste informera blivande försäkringstagare om de

regler för vinstutdelning och förlusttäckning som gäller i bolaget.

Informationen om reglerna måste vara fullständig, korrekt och lättbe-

griplig. Det måste t.ex. klart framgå att bolagsordningen kan ändras be-

träffande framtida vinster i fall då inte all vinst redan är förbehållen bo-

laget. Det bemyndigande som i dag finns i 7 kap. 19 § och som föreslås

bli överfört till 1 kap. 1 a § ger stöd för regeringen eller Finansinspek-

tionen att utfärda föreskrifter om sådan information. De befintliga försäk-

ringstagarnas rättigheter enligt försäkringsavtal måste också självfallet

beaktas vid ändringar i bolaget ifråga om vinstutdelning och förlusttäck-

ning (jfr avsnitt 14.3).

Övergångsregler för traditionella livförsäkringsbolag

En möjlighet att dela ut vinst kan inte utan vidare införas för nuvarande

traditionella livförsäkringsbolag. Sådana aktiebolag och ömsesidiga bo-

lag har nämligen meddelat försäkringar under villkor när skälighetsprin-

cipen och ett generellt vinstutdelningsförbud har gällt. Införandet av en

möjlighet att dela ut vinst till aktieägare eller garanter måste förutsätta att

försäkringstagarens rättigheter och intressen tillgodoses. Vissa villkor

måste därför vara uppfyllda när villkor om vinstutdelning införs. En sär-

skild prövning bör också ske när villkor om vinstutdelning eller för-

lusttäckning ändras (se vidare angående ombildning av livförsäkrings-

bolag, avsnitt 14.3).

7.3 Avsättningar till försäkringstagarfonder?

Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser

om särskilda avsättningar av vinster till förmån för livförsäkrings-

tagarna under eget kapital (s.k. försäkringstagarfonder). Det bör inte

heller införas några nya bestämmelser om reserver inom ramen för

försäkringstekniska avsättningar vilka kan användas för förlust-

täckning.

Försäkringsutredningens förslag innebär att avsättningar till försäk-

ringstagarfonder skall kunna göras enligt 12 kap. 2 § FRL. Utredningen

har föreslagit att 8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § FRL ändras så att styrelsen

respektive bolagsstämman i detta fall inte skall kunna fatta beslut som

otillbörligt missgynnar försäkringstagarna i förhållande till bl.a. aktie-

ägarna (se betänkandet s. 158 160 och 283 285).

Försäkringsrörelsepromemorians bedömning: Överensstämmer

med regeringens bedömning (se promemorian s. 152 154).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har godtagit Försäk-

ringsutredningens förslag. Många remissinstanser har dock ansett att

olika förändringar krävs. (En redogörelse för remissutfallet finns i

försäkringsrörelsepromemorian s. 152 153).

Remissinstanserna har i princip inte invänt mot

försäkringsrörelsepromemorians bedömning i denna del.

Skälen för regeringens bedömning

Försäkringstagarfonder under eget kapital

Skadeförsäkringsaktiebolag, liksom aktiebolag i allmänhet, kan helt eller

delvis ha ett ideellt syfte som inte innebär att bereda vinst till aktie-

ägarna. I sådana fall skall bolagsordningen innehålla bestämmelser om

hur vinsten skall fördelas och de behållna tillgångarna vid bolagets likvi-

dation skall användas (12 kap. 2 § FRL). Bestämmelsen kan tillämpas så

att hela eller del av nettovinsten avsätts för vissa förmånstagare till sär-

skilda fonder under eget kapital.

Om livförsäkringsaktiebolag underkastas samma vinstutdelningsregler

som skadeförsäkringsaktiebolag kan det, som Försäkringsutredningen

antagit, ligga nära till hands att bestämmelsen i 12 kap. 2 § tillämpas så

att särskilda avsättningar görs för livförsäkringstagarnas räkning inom

ramen för eget kapital. En fördel är att försäkringstagarna i de vinstut-

delande bolagen då skulle kunna tillgodogöra sig vinster på rörelsen i

samma mån som aktieägarna. En sådan bolagsrättslig och redovis-

ningsmässig behandling skulle dock i högre grad än dagens regler

försvåra gränsdragningen mellan rörelsens riskkapital och åtaganden mot

livförsäkringstagare. Som utredningen antagit torde nämligen sådana

avsättningar skapa förväntningar hos försäkringstagarna om en

avkastning som svarar mot dessa vinstmedel. Det finns en risk för att

försäkringstagarna uppfattar vinstmedlen som likvärdiga med medel som

utfästs som återbäring genom avtal eller ett ensidigt beslut.

Som flera remissinstanser har anfört väcker den föreslagna ordningen

också flera tillämpningsproblem. Det kan dessutom ifrågasättas om inte

åtskilliga bestämmelser på annat håll, t.ex. om nyemission, behöver

justeras för att tillgodose att livförsäkringstagare inte ges sämre möjlig-

heter att tillvarata sina rättigheter än en minoritetsaktieägare. Om försäk-

ringstagarnas kapital skall behandlas på samma sätt som externt risk-

kapital i rörelsen, bör försäkringstagarna i princip också vara delägare i

bolaget, t.ex. i egenskap av aktieägare. Ett aktieinnehav ger ju även rätt

till inflytande i bolaget och möjligheter att avyttra aktieinnehavet. I denna

del bör utredningsförslaget alltså inte genomföras.

De bör framhållas att regeringens förslag till nya överskottsregler utgör

ett alternativ till Försäkringsutredningens förslag om

försäkringstagarfonder, för att tillgodose flera av remissynpunkterna,

utan att ändå frångå de principiella utgångspunkterna för utredningsför-

slaget i stort.

Avsättningar till skuldposter för medel som får användas för

förlusttäckning

Frågan är om det även finns anledning att ställa sig principiellt avvisande

till att det i vinstutdelande livförsäkringsbolag förekommer avsättningar

bland skuldposterna som är ofördelade mellan försäkringstagarkollek-

tivet och aktieägarkollektivet och som fritt kan återtas av försäkrings-

bolaget för förlusttäckning. Inom brittisk försäkring förekommer skuld-

avsättningar i form av s.k. terminal bonus som enligt vad som kunnat

inhämtas innebär att uppkomna överskott fördelas t.ex. efter avtalat

försäkringsbelopp. Återbäringen är dock inte garanterad för framtiden

utan kan komma att återtas av bolaget. Återbäring beräknas periodvis.

Informationen om återbäringen sker normalt på så sätt att uppgift lämnas

om den summa som betalas ut om försäkringsfall inträffar inom den

närmaste 12-månaders- eller 6-månadersperioden tillsammans med upp-

gift om att beloppet kan ändras från tid till annan.

En sådan återbäringshantering bidrar inte till att hålla en tydlig skillnad

mellan återbäring och riskkapital, vilket är en förutsättning för att införa

möjligheter till vinstutdelning i livförsäkringsaktiebolag. Det finns i

likhet med vad som anförts beträffande försäkringstagarfonder även en

risk för att försäkringstagare uppfattar sådana ofördelade avsättningar på

skuldsidan som likvärdiga med återbäring som försäkringstagarna har

garanterats. Det är också tveksamt om sådana avsättningar vilka i och

för sig tillåts enligt artikel 22 i försäkringsredovisningsdirektivet

skulle kunna läggas till grund för en förmånsrätt för livförsäkringstagarna

och hur fördelningen i så fall skall ske (se avsnitt 8.4.2). Den nu

diskuterade ordningen liknar visserligen nuvarande svenska åter-

bäringshantering. Den gäller dock under förutsättning av ett

vinstutdelningsförbud.

Som vi senare återkommer till bör 12 kap. 5 8 §§ inte heller behållas

ens för nuvarande traditionella livförsäkringsbolag som fortsätter verk-

samheten enligt tidigare premisser utan vinstutdelning och med använd-

ning av i huvudsak samma återbäringsteknik (se vidare avsnitt 14).

Det föreslås därför inte några bestämmelser om avsättningar av det

slag som regleras i artikel 22 i Försäkringsredovisningsdirektivet.

7.4 Avsättningar för återbäring

Regeringens förslag: Försäkringstekniska avsättningar skall göras för

garanterad och villkorad återbäring. Den garanterade återbäringen

utgörs av sådan återbäring som garanterats i nominella eller reala be-

lopp genom försäkringsavtal eller en ensidig utfästelse från bolaget.

Villkorad återbäring utgörs av avtalad eller ensidigt utfäst återbäring

som försäkringstagarna står en finansiell eller en försäkringsteknisk

risk för.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i vissa hänseen-

den med regeringens förslag. (se betänkandet s. 149 154 och 270).

Utredningen har föreslagit att försäkringstekniska avsättningar skall

göras för överskott som garanterats försäkringstagarna (bonus), att

avsättningarna kan göras till en ofördelad fond för att senare fördelas på

enskilda försäkringstagare och att bonus kan beräknas på andelar i

företagsinterna fonder.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 154 155).

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har godtagit För-

säkringsutredningens förslag (se dock avsnitt 7.3).

Remissinstanserna har över lag varit positiva till försäkringsrörelse-

promemorians förslag. Försäkringsförbundet har framhållit att villkorad

återbäring möjliggör nya produkter där försäkringstagaren bär en del av

den egna försäkringens risker utan att delta i den kollektiva riskutjäm-

ningen. Aktuarieföreningen har gjort samma bedömning men konstaterar

att genomlysningsprincipen ställer extra krav på nya produkter. Även

Aktuarienämnden har välkomnat möjligheten till nya produkter som kan

bestå av dels garanterade utfästelser och dels utfästelser som varierar

exempelvis med värdet på en tillgångsmassa eller det aktuariella utfallet

för ett enskilt försäkringsavtal. Vad som innefattas i begreppet villkorad

återbäring bör enligt Finansinspektionen klargöras.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare framgått är det väsent-

ligt att alla överskott som inte kan användas för vinstutdelning eller

förlusttäckning i bolaget och som har karaktär av ett ovillkorligt eller

villkorligt åtagande till försäkringstagarna behandlas som en försäkrings-

teknisk avsättning. Precis som i dag måste försäkringstekniska avsätt-

ningar göras enligt rörelsereglerna bl.a. för sådan garanterad återbäring

som försäkringstagarna har rätt till på grund av försäkringsavtal eller

ensidigt gjorda utfästelser, t.ex. beslut om att gottskriva återbäring utöver

vad som avtalet garanterar. Det är emellertid väsentligt att också andra

överskott inom konventionell livförsäkring som är avsedda att tillföras

försäkringstagarna senare och som inte är riskkapital i bolaget

behandlas på motsvarande sätt, även om den närmare fördelningen på

den enskilde försäkringstagaren eller en grupp av försäkringstagare har

gjorts beroende av tillgångarnas värdeförändring, aktuariella

förhållanden eller andra försäkringstekniska faktorer. Därför bör

försäkringstekniska avsättningar göras även för sådana villkorade

åtaganden.

Garanterad återbäring är en ovillkorlig skuld som kan bestämmas till

nominellt eller realt belopp. Villkorad återbäring föreligger om det åter-

bäringsbelopp som senare skall tillkomma försäkringstagarna är bero-

ende av vilket värde förvaltade tillgångar har vid utbetalningstidpunkten

eller av andra särskilda villkor som ännu inte är uppfyllda.

Den närmare avgränsningen av begreppet villkorad återbäring är vis-

serligen en fråga som i mycket måste bedömas i praxis. De villkor som

styr den villkorade återbäringen kan i princip se ut på olika sätt. De kan

vara finansiella eller aktuariella. De kan också vara kopplade till i avtalen

specificerade driftskostnader som dessutom skall vara möjliga att

identifiera och kontrollera så att försäkringstagarna får del av överskott

om kostnaderna blir lägre än vad avgiftsuttaget baserats på. Det är viktigt

att försäkringstagarna genom den villkorade återbäringen inte kommer att

stå en allmän rörelserisk. Den villkorade återbäringen skall däremot inte

ses som en direkt ersättning till det som i dag brukar benämnas för

allokerad återbäring.

Utformningen av avtalsvillkoren för återbäringen och hur detaljerade

villkoren skall vara styrs också av avtalsrätten.

Som tidigare nämnts skall också sådana överskott i livförsäkringsbolag

som enligt bolagsordningen inte får användas för vinstutdelning eller

förlusttäckning gottskrivas försäkringstagarna som återbäring. Beroende

på villkoren i bolagsordningen eller i en annan av stämman gjord ut-

fästelse kan återbäringsbeloppen vara att bedöma som garanterad eller

villkorad återbäring.

Frågan om försäkringstekniska avsättningar för bl.a. återbäring

behandlas ytterligare i avsnitt 8.1 och 8.8.1.

7.5 Fördelning av återbäring mellan försäkringstagare

Regeringens förslag: Livförsäkringsbolag som gottskriver återbäring

skall göra detta utgående från försäkringstagarnas och andra

ersättningsberättigades bidrag till överskottet. Om återbäringen skall

fördelas på annat sätt eller om rätt till återbäring saknas skall

fördelningsreglerna respektive villkoret framgå av försäkringsavtalet.

Samma principer skall gälla för återbäring enligt bolagsordningen.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer endast delvis

med regeringens förslag (se betänkandet s. 151 154 och 270 273).

Utredningen har inte föreslagit någon regel om återbäringens fördelning.

Utredningen har föreslagit en spärregel som innebär att ett bolag inte

får väsentligt sänka den andel av överskott som bolaget ensidigt utfäst

under en följd av räkenskapsår, om det inte följer av försäkringstekniska

riktlinjer eller annars finns särskilda skäl.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer väsent-

ligen med regeringens förslag (se promemorian s. 155 158). Av

promemorians förslag framgår inte klart att bestämmelsen skall tillämpas

också i andra fall än då återbäring gottskrivs enligt försäkringsavtal eller

nya 12 kap. 5 §.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Aktuarienämnden

har pekat på avsaknaden av riktlinjer för fördelningen av vinstmedel

mellan försäkringstagare. Advokatsamfundet har ansett att överskott i en

försäkringsgren inte bör få användas för att subventionera underskott i en

annan gren. Samfundet har dock ifrågasatt om detta kan förhindras

genom en väl fungerande marknad och konkurrens.

Remissinstanserna har godtagit försäkringsrörelsepromemorians för-

slag. Aktuarienämnden har ansett att det är bra att kontributionsmetoden

anvisas som huvudregel även i framtiden och föreslår en teknisk juste-

ring som bättre ansluter till dagens praxis. Finansinspektionen har ansett

att den föreslagna principen även bör gälla för återbäring från den före-

slagna konsolideringsfonden.

Skälen för regeringens förslag: Som en konsekvens av att skälig-

hetskravet utmönstras får försäkringsbolagen större frihet att komma

överens med försäkringstagarna om villkoren för återbäring. Därmed

skapas bättre förutsättningar för ett brett produktutbud och en effektiv

konkurrens. Försäkringsavtal med olika rätt till delaktighet i överskottet

bör också få förekomma. Man bör med andra ord inte i lag kräva att en

rätt till överskott under alla förhållanden måste föreligga i fråga om vissa

slag av försäkringslösningar. Skillnader kan vara naturliga t.ex. om den

garanterade avkastningen är olika eller om avtalsvillkoren medger en

större rätt till flyttning av livförsäkringssparande än nuvarande tradi-

tionella livförsäkringsavtal.

Mot bakgrund av denna bedömning blir det viktigare än i dag att prin-

ciperna för återbäring direkt framgår av avtalsvillkoren och att en avtalad

rätt till återbäring inte ensidigt kan ändras till försäkringstagarens nack-

del utan stöd i avtalsvillkoren. Även då en rätt till återbäring saknas bör

detta tydligt framgå av försäkringsavtalet. Det finns därför skäl för att

anvisa en handlingsregel för fördelningen av garanterad och villkorad

återbäring mellan olika försäkringstagare som bolaget skall tillämpa i

avtalen om den inte avtalas bort. En regel för fördelning av återbäring är

också befogad till följd av att vinster som inte får användas för

vinstutdelning eller förlusttäckning enligt bolagsordningen skall gott-

skrivas försäkringstagarna som återbäring, även om ingen rätt till över-

skott finns enligt försäkringsavtal.

Försäkringsutredningen har, såvitt avser förslaget om särskilda försäk-

ringstagarfonder, ansett att en proportionalitetsprincip för fördelning av

vinster och förluster mellan å ena sidan aktieägare och å andra sidan för-

säkringstagare är befogad, en princip som flera remissinstanser anslutit

sig till. En sådan proportionalitetsprincip är också naturlig vid fördelning

av återbäring mellan olika försäkringstagargrupper och enskilda

försäkringstagare inom gruppen för det fall att inte annat är avtalat mel-

lan bolaget och försäkringstagaren.

Med anledning av att försäkringstagare i allmänhet har förväntningar

på överskott i förhållande till inbetalda premier och att den s.k. kontri-

butionsmetoden gäller för överskottshanteringen i dag, bör denna princip

ligga till grund för den nu diskuterade huvudregeln om fördelning av

överskott mellan olika försäkringstagare. Metoden innebär att fördel-

ningen av återbäring i största möjliga utsträckning skall baseras på de

enskilda försäkringarnas bidrag till bolagets samlade överskott. Inom

ramen för denna metod kan något olika tillämpningar rymmas.

En sådan huvudregel bör utformas så att den riktar sig mot försäk-

ringsbolagen och ålägger dessa att i försäkringsvillkoren precisera vad

som närmare skall gälla för fördelningen av återbäring mellan olika för-

säkringstagare när detta inte sker enligt kontributionsmetoden eller när

försäkringstagaren saknar rätt till återbäring. På så sätt undviks att regeln

får en direkt civilrättslig karaktär som tolkningsregel i avtalsförhållan-

den.

Motsvarande principer bör gälla i fråga om bolagsordningen för sådan

återbäring av vinst som inte får användas för vinstutdelning eller för-

lusttäckning. Även sådan av bolagsordningens innehåll beroende återbä-

ring bör fördelas enligt kontributionsmetoden om inte andra regler följer

av bolagsordningen. Som Finansinspektionen framhållit bör detsamma

gälla för återbäring från konsolideringsfond som får ske i den mån det

har reglerats i bolagsordningen (se vidare avsnitt 7.6). Motsvarande bör

gälla om den villkorade återbäringen skall gottskrivas i andra fall, då en

avvikelse från kontributionsmetoden skall förutsätta bestämmelser i

bolagsordningen.

Även villkor för fördelningen av avtalsgrundad villkorad återbäring

som avviker från kontributionsmetoden skall således framgå av

försäkringsavtalet, t.ex. en villkorad rätt till återbäring ur avkastningen

från förvaltningen av vissa tillgångar.

Om återbäringsfördelningen regleras i bolagsordningen eller ensidigt

gottskrivs av försäkringsbolaget under flera år får denna typ av medel

inte förespeglas försäkringstagarna (se avsnitt 8.3.3). Därmed blir det

knappast fråga om det som Advokatsamfundet berört, nämligen att

förespeglade eller förväntade överskott tas från en försäkringsgren för

att subventionera en annan gren .

En annan sak är att slopandet av vinstutdelningsförbudet och skälig-

hetsprincipen samt en ökad konkurrens kan påverka premiesättningen.

Premierna kan inte bara bli lägre utan i vissa fall också högre än vad de

skulle ha varit vid tillämpningen av en princip där försäkringsgrenen

måste bära sina kostnader samt tilldelas alla överskott. En ökad konkur-

rens motverkar dock höjda premier genom ökad effektivitet.

De preciserade fördelningsgrunderna i försäkringsavtalet eller bolags-

ordningen bör återspeglas i sådana försäkringstekniska riktlinjer som

skall upprättas av försäkringsbolag (se vidare avsnitt 8.3.1).

Försäkringsutredningen har föreslagit en spärregel för sänkningar av

återbäring som kan ha tilldelats försäkringstagarna av fria vinstmedel

utan något stöd i avtal. Fråga uppkommer om en sådan bestämmelse be-

hövs.

Den föreslagna bestämmelsen skulle i och för sig kunna vara av värde

för försäkringstagarna i olika situationer. Med utgångspunkt i de förslag

som angetts ovan kan det antas att större delen av återbäringen i fram-

tiden kommer att tillgodoräknas försäkringstagarna med stöd av villkor

som framgår av försäkringsavtalet. Därmed minskar behovet av en spär-

regel, eftersom utrymmet för bolaget att under avtalsperioden fritt för-

foga över återbäringen reduceras. Det kan under alla förhållanden ifråga-

sättas om bestämmelsen i praktiken skulle få någon större betydelse,

eftersom bolaget enligt utredningens förslag ändå måste kunna förbehålla

sig en rätt till väsentliga ändringar i riktlinjerna. Det vore också olyckligt

om försäkringstagare i gemen i förlitan på en sådana skyddsbestämmelse,

som ju i sig godtar delvisa sänkningar varje år, avstår från att ställa an-

språk på klara avtalsvillkor om förutsättningar för fördelningen av

återbäring. Den föreslagna bestämmelsen skulle då närmast riskera att

motverka en utveckling där rätten till återbäring avtalsregleras. Den

aktuella spärregeln bör därför inte införas. Frågan om spärren berör

också en avtalsrättslig fråga om under vilka förutsättningar en försäk-

ringsgivare blir bunden av ett eget konsekvent agerande.

Frågan om förbudet att förespegla återbäring som inte har grund i

försäkringsavtal behandlas i avsnitt 8.3.3.

7.6 Avsättning till överkurs-, reserv- och konsolideringsfond

Regeringens förslag: Livförsäkringsaktiebolag skall i princip till-

lämpa samma regler som skadeförsäkringsaktiebolag i fråga om av-

sättningar till och nedsättningar av överkursfond. Livförsäk-

ringsbolag som får dela ut vinst skall tillämpa skadeförsäkrings-

bolagens regler om reservfond. Livförsäkringsbolag som inte får dela

ut vinst skall inrätta en konsolideringsfond för avsättning av belopp

som får användas för förlusttäckning. Konsolideringsfonden får an-

vändas även för annat ändamål som följer av föreskrifter i bolags-

ordningen.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med

regeringens förslag (se betänkandet s. 288). Utredningen har till skillnad

från regeringen föreslagit att reservfond skall inrättas även i icke vinst-

utdelande livförsäkringsbolag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens (se promemorian s. 160 162).

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot Försäkringsutred-

ningens förslag eller har avstått från att kommentera detta.

De flesta remissinstanser har godtagit försäkringsrörelsepromemorians

förslag. Försäkringsförbundet, Aktuarieföreningen och Aktuarie-

nämnden har dock ansett att reglerna om konsolideringsfond av konkur-

rensskäl bör gälla även vinstutdelande livförsäkringsbolag. En minoritet

inom förbundet och nämnden har dock motsatt sig detta och förordat

promemoriaförslaget. Finansinspektionen har ifrågasatt om promemo-

rians förslag sammantaget innebär så stor skillnad mot dagens åter-

bäringshantering. Revisorsamfundet har mera generellt förordat en

anpassning av överskottsreglerna till årsredovisningslagen.

Skälen för regeringens förslag

Med anledning av de förslag som lämnats i fråga om vinstutdelning och

slopande av återbäringsfonden måste övervägas i vad mån

livförsäkringsbolag skall följa samma regler som skadeförsäkringsbolag

såvitt avser avsättning till och nedsättning av överkursfond och

reservfond.

Överkursfond och reservfond

Som tidigare nämnts skall en överkursfond inrättas i skadeförsäkrings-

aktiebolag. I fonden redovisas den överkurs som erläggs vid emission av

aktier. Till reservfonden skall skadeförsäkringsbolag göra avsättningar

bl.a. vid en emission eller till följd av bestämmelse i bolagsordningen

och beslut av bolagsstämman. Överkursfonden och reservfonden får

användas endast för vissa ändamål, bl.a. för täckning av förluster som

inte kan täckas av fritt eget kapital och, i skadeförsäkringsaktiebolag, för

överföring till aktiekapitalet genom fondemission (12 kap. 9 § FRL). För

livförsäkringsbolag saknas däremot regler om såväl reservfond som

överkursfond. Det hänger samman med vinstutdelningsförbudet och

nuvarande regler för återbäringshanteringen. I traditionella livförsäk-

ringsaktiebolag skall överkurs vid emission av aktier sättas av till återbä-

ringsfonden (35 § bilaga 3 till FFFS 1998:28).

Överkurs vid emission av aktier bör jämställas med tillskjutet aktie-

kapital. Bestämmelserna i 12 kap. 9 § om avsättning till överkursfond

och användning av överkursfond för förlusttäckning bör därför gälla för

samtliga livförsäkringsaktiebolag, oavsett om bolaget får dela ut vinst

eller inte. I icke vinstutdelande bolag kan överskursfonden användas för

förlusttäckning.

Belopp som redovisas i överkursfond och reservfond får bl.a. användas

för överföring till aktiekapitalet genom fondemission. I ett senare avsnitt

7.7.2 konstateras dock att en fondemisson inte får ske i icke

vinstutdelande livförsäkringsbolag. Inrättandet av en reserv fond är också

olämpligt i sådana bolag med hänsyn till att reservfonden kan överföras

till aktiekapitalet. De livförsäkringsbolag som inte får dela ut vinst bör,

som behandlas nedan, inrätta en särskild fond för förlusttäckningsmedel,

och saknar därför också behov av en reservfond för

förlusttäckningsändamål.

Följaktligen bör endast livförsäkringsbolag som får dela ut vinst om-

fattas av de bestämmelser om reservfond som i dag gäller för

skadeförsäkringsbolag.

Konsolideringsfond

Livförsäkringsbolag som inte får dela ut vinst bör således inrätta en sär-

skild fond för de överskott som får användas för förlusttäckning. Denna

fond kan lämpligen benämnas konsolideringsfond. Fondens primära syfte

skall vara att fungera som konsolideringsbuffert i bolaget. Lagen bör

dock inte förhindra att medel i konsolideringsfonden även används för

återbäring till försäkringstagarna till den del fonden överstiger vad som

behövs för bolagets konsolidering. Lagen bör också ge utrymme för an-

nan användning än för förlusttäckning och återbäring, t.ex. bidrag till för

verksamheten nyttig forskning. Konsolideringsfondens användning för

olika ändamål bör regleras i bolagsordningen. Reglerna om använd-

ningen måste givetvis vara förenliga med andra regler, t.ex. vinstutdel-

ningsförbudet och den skälighetsprincip som skall gälla för äldre liv-

försäkringar (angående äldre försäkringar, se avsnitt 14.2). I likhet med

reservfonden bör dispositionen av konsolideringsfonden ankomma på

bolagsstämman.

Information om bolagsordningens regler om konsolideringsfondens

användning bör regleras i sådana myndighetsföreskrifter som får utfärdas

med stöd av den nya allmänna rörelsebestämmelsen 1 kap. 1 a §.

Konsolideringsfond i vinstutdelande livförsäkringsbolag?

En konsolideringsfond skall alltså inrättas i livförsäkringsbolag, såväl

aktiebolag som ömsesidiga bolag, som inte får dela ut vinst. De flesta

företrädare för försäkringsbranschen har ansett att vinstutdelande försäk-

ringsbolag av konkurrensskäl bör få inrätta en motsvarande konsolide-

ringsfond. De har pekat på svårigheterna för dagens livförsäkringsbolag

att övergå till en vinstutdelande verksamhet om inte återbäringsmedel får

utnyttjas i kapitalbasen.

En av de grundläggande målsättningarna för arbetet med försäkrings-

rörelsereformen är att en klar åtskillnad görs mellan försäkringstagarnas

medel och bolagets riskkapital i livförsäkringsaktiebolag som får dela ut

vinst till ägarna. Det kan ifrågasättas om det är möjligt att utforma be-

stämmelser som kan trygga försäkringstagarnas intressen med en konso-

lideringsfond i vinstutdelande bolag. Förslaget är neutralt mellan aktie-

bolag och ömsesidiga bolag på så sätt att båda associationsformerna skall

ha fonden under vissa förutsättningar. En konsolideringsfond bör således

inte medges i vinstutdelande livförsäkringsbolag.

Det bör också framhållas att regleringen inte i sig förhindrar att

vinstutdelande livförsäkringsbolag meddelar långa försäkringar med ut-

jämnad avkastning som dagens pensionsförsäkringar.

Konsolideringsfondens framtid bör bli föremål för fortsatta överväg-

anden. En översyn skall inom kort påbörjas av de associationsrättsliga

reglerna för försäkringsföretag. Förutsättningarna skall undersökas för en

ordning där företagen i stor utsträckning följer reglerna för allmänna

företag. Konsolideringsfonden tas upp i detta sammanhang.

Försäkringsförbundet och Aktuarienämnden har påpekat att en över-

gång till vinstutdelning i befintliga äldre livförsäkringsbolag, med inrikt-

ning på pensionsförsäkringar, kräver ett så stort tillskott av kapital att

åtgärden är orealistisk. Det finns inte nu skäl att ifrågasätta denna be-

dömning. Det är därför möjligt att försäkringsrörelse i vinstutdelande

livförsäkringsbolag framför allt kommer att avse kort sjuk- och olycks-

fallsförsäkring, fondlivförsäkring samt lång utjämnande livförsäkring

med nya former av återbäring inom ramen för villkorad återbäring.

Övrigt

De nya rörelsereglerna syftar inte till att styra produktutvecklingen. Såväl

nya som befintliga försäkringslösningar skall rymmas inom regelverket.

Reformen öppnar dock möjligheterna för en bred produktutveckling.

Förslaget ger också goda möjligheter att arbeta inom ett bolag som inte

delar ut vinst med sådan återbäringsteknik som i dag används för tradi-

tionella livförsäkringar. De nya reglerna kräver dock en ökad avtalsregle-

ring av återbäring och kommer sannolikt att på sikt leda till nya former

av utjämnad återbäring även i livförsäkringsbolag som inte får dela ut

vinst.

Även de närmare fördelningsregler som skall tillämpas enligt

kontributionsmetoden bör regleras i försäkringsavtalet. Detta gäller sär-

skilt om ett bolag meddelar försäkringar med olika rätt till överskott eller

i bolag där vinstutdelning kan äga rum. De förslag som vi lämnar beträf-

fande försäkringstekniska grunder bygger också på detta synsätt. Åt

samma håll verkar det föreslagna förbudet att förespegla återbäring som

inte är avtalsreglerad.

Det kan också anmärkas att den föreslagna konsolideringsfonden på

flera sätt skiljer sig från nuvarande återbäringsfond. Konsoliderings-

fonden skall till skillnad från återbäringsfonden redovisas inom ramen

för eget kapital. Därigenom klargörs att konsolideringsfondens primära

syfte är att tjäna som riskkapital. Detta förhållande tillsammans med

andra lämnade förslag kommer sannolikt efter hand att medföra att åter-

bäring tillförs försäkringstagarna på ett mer löpande sätt än vad som hit-

tills gällt för konventionell livförsäkring. Användningen av konsolide-

ringsfonden för annat än förlusttäckning skall till skillnad från använd-

ningen av återbäringsfonden dessutom regleras i bolagsordningen. Däri-

genom möjliggörs individuella anpassningar för användningen i olika

bolag samtidigt som bolaget får en skyldighet att på förhand fastställa de

närmare principerna för fondens användning som inte kan ändras på an-

nat sätt än genom en ändring av bolagsordningen.

7.7 Annan användning av överskott och kapital

7.7.1 Uppskrivning av tillgångar

Regeringens förslag: Nuvarande redovisningsregler som möjliggör

uppskrivningar av materiella och finansiella tillgångar tas bort i liv-

försäkringsbolag.

Försäkringsutredningen har inte särskilt behandlat frågan.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag (se promemorian s. 158 och 159). Promemorians

förslag avsåg även skadeförsäkringsbolag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har överlag inte haft några in-

vändningar mot promemorians förslag. Endast Försäkringsförbundet har

ansett att uppskrivningsmöjligheten bör behållas.

Skälen för regeringens förslag: De nya redovisningsreglerna för för-

säkringsbolag som införts genom ÅRFL innebär att positiva värdeför-

ändringar på tillgångar kan beaktas i redovisningen, dels inom ramen för

uppskrivningsreglerna vid en värdering med utgångspunkt i anskaff-

ningsvärdet, dels vid en värdering till verkligt värde (se avsnitt 7.1). En

värdering till verkligt värde innebär i jämförelse med uppskrivnings-

reglerna en mera konsekvent och systematisk behandling av s.k. dolda

reserver. Denna värderingsmetod ger samtidigt en bättre bild i balans-

räkningen av bolagets konsolidering, eftersom värdeökningar och värde-

nedgångar beaktas konsekvent. Från analyssynpunkt är därför en sådan

redovisning att föredra (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 67).

De skäl som motiverar uppskrivningsreglerna torde lika väl tillgodoses

av regler om en värdering till verkligt värde. Nuvarande uppskrivnings-

regler är dessutom mindre meningsfulla för konventionella

livförsäkringsbolag och i ömsesidiga skadeförsäkringsbolag sedan äldre

regler om uppskrivningsbeloppets användning för bl.a. utjämning mot

nedskrivningar på andra tillgångar utmönstrats.

Det kan visserligen argumenteras för att uppskrivningsreglerna skall

finnas kvar för att kunna tillämpas enbart på aktier och andelar i dotter-

och intresseföretag, som är undantagna från reglerna om en värdering till

verkligt värde. En alternativ väg kan dock vara att tillåta en värdering till

verkligt värde även för sådana tillgångar. Vid innehav i dotter- och in-

tresseföretag föreligger dessutom ett betydande inflytande som i vart fall

när det gäller dotterföretag ger försäkringsbolaget möjligheter att ge-

nomdriva en utdelning från det ägda företaget. På så sätt kan värdeök-

ningar i form av utdelningsbara vinster ändå komma försäkringsbolaget

tillgodo. Det kan vidare anmärkas att 7 kap. 22 och 24 §§ ger möjligheter

att, efter Finansinspektionens medgivande, beakta övervärden på till-

gångar i kapitalbasen även om ingen uppskrivning har skett i balansräk-

ningen.

I försäkringsrörelsepromemorian har föreslagits att reglerna om upp-

skrivning av finansiella och materiella tillgångar upphävs beträffande

såväl liv- som skadeförsäkringsbolag. Sveriges Försäkringsförbund har å

andra sidan förklarat att det inte finns tillräckliga skäl för detta. Enligt

förbundet har reglerna fortfarande betydelse för skadeförsäkringsbolag

och kan få det även i framtida livförsäkringsbolag.

Som flera gånger framhållits bör de reformerade rörelsereglerna bidra

till en klarare distinktion i livförsäkringsbolag mellan överskott som till-

kommer försäkringstagarna respektive överskott som utgör företagets

riskkapital. Det är från denna synpunkt tveksamt med uppskrivnings-

regler på livförsäkringssidan eftersom värdet på uppskrivna tillgångar

förs direkt till eget kapital. I skadeförsäkringsbolag kan uppkrivnings-

fonden föras till aktiekapitalet. En sådan ordning i livförsäkringsbolag

kan medföra problem om försäkringstagarna har rätt till återbäring

beräknat på rörelsens överskott. Vid en värdering till verkligt värde skall

det värde som överstiger anskaffningsvärdet visserligen sättas av till en

fond för orealiserade vinster under eget kapital. Sådana vinster ingår

dock i årets resultat samtidigt som fonden för orealiserade vinster, till

skillnad från uppskrivningsfonden, inte får användas för allmän

förlusttäckning.

Det bör därför tills vidare inte finnas någon uppskrivningsmöjlighet av

tillgångar i livförsäkringsbolag där reglerna hittills varit av liten bety-

delse.

Det är som framhållits i försäkringsrörelsepromemorian allmänt sett av

vikt att liv- och skadeförsäkringsbolag tillämpar samma värderingsregler

för redovisningen. Försäkringsförbundet har dock framhållit att en upp-

skrivningsmöjlighet är av särskilt värde för skadeförsäkringsbolagen. I

den associationsrättsliga översyn som aviserats tidigare finns anledning

att behandla även sådana frågor som berör försäkringsbolagens uppskriv-

ningsmöjligheter. Det finns då anledning att överväga frågorna på nytt.

Reglerna för skadeförsäkringsbolag bör därför inte ändras nu.

7.7.2 Fondemission

Regeringens förslag: En ökning av aktiekapitalet genom överföring

av utdelningsbara medel och belopp i reservfond eller överkursfond

(fondemission) tillåts i livförsäkringsaktiebolag som får dela ut vinst.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i sak med rege-

ringens förslag (se betänkandet s. 171 och 261).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer helt

med regeringens (se promemorian s. 159 och 160).

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: I traditionella livförsäkringsaktie-

bolag är fondemission förbjuden som en följd av nuvarande vinstutdel-

ningsförbud (4 kap. 1 § FRL och prop. 1981/82:180 s. 173). Som en

konsekvens av att vinstutdelningsförbudet avskaffas för konventionella

livförsäkringsaktiebolag bör även bestämmelserna om fondemission

ändras. I livförsäkringsaktiebolag som får dela ut vinst bör på samma

sätt som i skadeförsäkringsaktiebolag utdelningsbara medel eller

tillgängliga belopp i bl.a. reservfond kunna användas för en överföring

till aktiekapitalet. Fondemission bör däremot inte tillåtas i sådana

livförsäkringsaktiebolag som inte får dela ut vinst, främst eftersom

aktiekapitalet kan tillgodogöras aktieägarna efter ett beslut om ned-

sättning.

I ömsesidiga bolag saknas i dag motsvarighet till aktiebolagens aktie-

kapital. Några bestämmelser om fondemission är därför inte aktuella

för sådana bolag.

7.7.3 Tvångssparande

Regeringens bedömning: Det bör inte vara någon skyldighet för för-

säkringsbolag att spara en viss andel av årets nettovinst i en bunden

fond.

Försäkringsutredningens förslag: Utredningen har föreslagit att för-

säkringsbolag skall sätta av en viss andel av årsvinsten till reservfonden

(se betänkandet s. 171, 288 och 289).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 160 162).

Remissinstanserna har inte närmare kommenterat förslagen.

Skälen för regeringens bedömning: Försäkringsbolag behöver inte,

till skillnad från flertalet andra svenska företag, göra årliga avsättningar

till reservfonden baserade på nettovinsten. Undantaget har motiverats

med att reservfonden varit av underordnad betydelse för försäkringsbo-

lagens konsolidering (se prop. 1980/81:180 s. 270 och 271).

Genom slopandet av reglerna om återbäringsmedel, som tidigare tjänat

som primärt riskkapital, blir reservfonden respektive den föreslagna

konsolideringsfonden av central betydelse för konsolideringen i

vinstutdelande respektive icke vinstutdelande livförsäkringsbolag. Som

tidigare anförts bör försäkringsbolag omfattas av samma

associationsrättsliga regler som allmänna företag, om inte annat följer av

deras särart. Detta talar för att såväl liv- som skadeförsäkringsbolag skall

underkastas regler om tvångssparande.

Om ett krav på avsättningar införs måste det anges hur stor reserv-

fonden måste vara för att avsättningarna skall kunna underlåtas. Utred-

ningen har föreslagit att reservfonden och överkursfonden tillsammans

måste uppgå till tjugo procent av aktiekapitalet. Förslaget överens-

stämmer med nuvarande regler för de allmänna aktiebolagen (12 kap.

4 § aktiebolagslagen). Utredningens förslag kan dock inte utan vidare

tillämpas på de ömsesidiga försäkringsbolagen där det saknas en direkt

motsvarighet till aktiekapitalet som gränsen kan knytas till.

Mot bakgrund av att Aktiebolagskommittén i sitt delbetänkande

Vinstutdelning i aktiebolag (SOU 1997:168) föreslagit att motsvarande

bestämmelser i aktiebolagslagen tas bort bör ett avsättningskrav inte in-

föras nu för försäkringsbolag. Frågan får i stället tas upp i ett senare

sammanhang när slutsatser kan dras från de pågående beredningarna i

ämnet för allmänna aktiebolag.

7.7.4 Tvångsutdelning till minoritetsaktieägare

Regeringens förslag: En minoritet av aktieägare i skadeförsäkrings-

aktiebolag och i livförsäkringsaktiebolag som får dela ut vinst skall ha

rätt till vinstutdelning i samma mån som aktieägare i allmänna aktie-

bolag. En särskild erinran tas in om att sådan vinstutdelning inte får

stå i strid med stabilitetsprincipen.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i sak med rege-

ringens förslag men saknar en uttrycklig begränsning till vinstutdelande

livförsäkringsaktiebolag liksom en hänvisning till stabilitetsprincipen (se

betänkandet s. 288).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 163 och 164).

Remissinstanserna har godtagit förslagen.

Bakgrund: Beslut om vinstutdelning fattas enligt 12 kap. 3 § FRL av

bolagsstämman. Bestämmelser har sin motsvarighet i 12 kap. 3 § första

stycket aktiebolagslagen. För allmänna aktiebolag gäller, till skillnad från

försäkringsbolag, att en minoritet som representerar minst en tiondel av

aktiekapitalet har rätt att påkalla vinstutdelning med ett på visst sätt be-

stämt belopp. Minoriteten kan kräva utdelning av högst halva netto-

vinsten för året, men inte med mer än fem procent av bolagets egna

kapital, sedan avdrag skett för sådana belopp som enligt lag eller bolags-

ordning skall sättas av till bundet eget kapital eller användas för något

annat ändamål än vinstutdelning. Vidare får vinstutdelning inte stå i strid

med den s.k. försiktighetsprincipen (12 kap. 3 § andra stycket aktiebo-

lagslagen).

Bestämmelserna om tvångsutdelning utgör ett skydd mot maktmiss-

bruk i form av en vägran att besluta om vinstutdelning, s.k. utsvältning

(se prop. 1975:103 s. 249). I skadeförsäkringsaktiebolag har det emeller-

tid ansetts att aktieägarnas krav på vinstutdelning bör stå tillbaka för för-

säkringstagarnas intresse av låga premier och återbäring. Några bestäm-

melser om tvångsutdelning har därför inte införts för sådana bolag (prop.

1948:50 s. 307, se även prop. 1981/82:180 s. 264). Att motsvarande

bestämmelser saknas för traditionella livförsäkringsbolag är en konse-

kvens av vinstutdelningsförbudet.

Skälen för regeringens förslag: En särreglering för försäkringsbo-

lagen i frågan om minoritetsaktieägares rätt till tvångsutdelning har svaga

motiv. Andra förhållanden, bl.a. en förbättrad genomlysning av

försäkringsvillkor och en alltmer ökad konkurrens på försäkringsmark-

naden, har större betydelse för att främja försäkringstagarnas intresse av

låga premier och skälig återbäring. Den allmänna bolagsrättsliga be-

stämmelsens syfte är att skydda en minoritet av aktieägare från missbruk

av en majoritet genom utsvältning och avser i praktiken endast belopp

som är klart disponibla för vinstutdelning. Det framstår åtminstone nu-

mera som tveksamt om en avsaknad av en rätt till tvångsutdelning inne-

bär att medlen i stället kommer försäkringstagarna tillgodo genom låga

premier eller återbäring. De avsättningar som skall göras enligt lag eller

bolagsordning eller de behov av konsolidering som följer av försiktig-

hetsprincipen äger företräde framför minoritetens rätt till utdelning.

Detsamma bör naturligt nog gälla de krav på konsolidering som följer av

den stabilitetsprincip som föreslås lagfäst (se avsnitt 6.2). Därmed kan

inte heller försäkringstagarnas intresse av att åtagandena enligt försäk-

ringsavtal skall kunna fullföljas åberopas som ett skäl emot en rätt till

tvångsutdelning för minoritetsaktieägare.

I skadeförsäkringsbolag bör alltså aktieägare som representerar minst

en tiondel av aktiekapitalet ha rätt att påkalla vinstutdelning. En sådan

bestämmelse bör utformas i nära överensstämmelse med motsvarande

bestämmelse i aktiebolagslagen. Bland annat bör en erinran tas in om att

utdelning inte får ske i strid med försiktighetsprincipen enligt 12 kap. 2 §

FRL. I linje med denna hänvisning bör även erinras om att utdelning inte

heller får stå i strid med den särskilda stabilitetsprincip som föreslås lag-

fäst i 1 kap. 1 a §.

Som tidigare behandlats föreslås vinstutdelning bli tillåten i livförsäk-

ringsbolag som har bestämmelser om detta i bolagsordningen (se avsnitt

7.2). Bestämmelserna om tvångsutdelning bör därför gälla minoritets-

aktieägarna i sådana livförsäkringsaktiebolag. I livförsäkringsaktiebolag

där vinstutdelning överhuvudtaget inte kan ske saknas utrymme för

regler om tvångsutdelning.

I ömsesidiga försäkringsbolag ställer sig saken annorlunda. Om och i

vilken mån som avkastning skall utgå på det garantikapital som garan-

terna skjutit till regleras i samband med tillskottet. Det saknas därför an-

ledning att införa några lagregler om särskild rätt till tvångsutdelning för

garanter.

7.7.5 Låneförbud för aktieägare m.fl.

Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras nu i bestämmel-

serna om förbud för ledning och aktuarier att låna från försäkrings-

bolaget.

Försäkringsutredningens förslag: Utredningen har föreslagit att

aktuarier undantas från låneförbudet samt att aktieägare och garanter, lik-

som närstående till dessa, skall omfattas av låneförbudet (se betänkandet

s. 226 och 290).

Försäkringsrörelsepromemorians bedömning: Överensstämmer

med regeringens (se promemorian s. 164 166).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har över lag godtagit Försäk-

ringsutredningens förslag. Advokatsamfundet har efterlyst regler dels för

existerande lån som träffas av ett utvidgat förbud, dels för börsnoterade

försäkringsbolag som är aktiva med utlåning till försäkringstagare vilka

i sin tur kan äga aktier i bolaget.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot försäkringsrörelse-

promemorians bedömning.

Bakgrund: För aktiebolag i allmänhet gäller enligt 12 kap. 7 § aktie-

bolagslagen att bolag inte får lämna penninglån till den som äger aktier i

eller är styrelseledamot eller verkställande direktör i bolaget eller annat

bolag i samma koncern. Detsamma gäller i fråga om lån till den fysiska

eller juridiska person som är på visst sätt närstående till denna person-

krets. Från låneförbudet gäller vissa undantag om gäldenären är en kom-

mun, ett företag i en koncern där långivaren ingår, någon som driver

rörelse och lånet betingas av affärsmässiga skäl eller en aktieägare vars

innehav inte uppgår till viss storlek (understiger gränserna en procent av

aktiekapitalet och 500 aktier i bolaget respektive koncernen). Aktiebolag

får enligt paragrafen inte heller lämna penninglån i syfte att den angivna

personkretsen skall förvärva aktier i bolaget. Från denna regel gäller

vissa undantag för anställda. Bestämmelserna om förbud mot penninglån

äger motsvarande tillämpning på ställande av säkerhet.

Låneförbudet i 12 kap. 12 § FRL ansluter nära till låneförbudet i

12 kap. 7 § aktiebolagslagen, men omfattar till skillnad från det förbudet

inte aktieägare. Låneförbudet i FRL omfattar även aktuarier i försäk-

ringsbolag.

Förbudet i aktiebolagslagen mot att lämna penninglån till aktieägare

infördes i syfte att bl.a. komma till rätta med det skattemässiga problemet

att aktieägare i fåmansbolag ofta lånade pengar från bolaget för sin pri-

vata konsumtion och därmed sköt upp beskattningen (prop. 1973:93

s. 90). Skälet till att det nuvarande låneförbudet i FRL inte omfattar

aktieägare eller garanter är att försäkringsbolagens utlåningsverksamhet

inte har ansetts medföra någon egentlig risk för sådan skatteflykt eller ur-

holkning av det bundna egna kapitalet som utgör underlag för förbudet

enligt aktiebolagslagen (prop. 1981/82:180 s. 273).

För banker gäller i stället för aktiebolagslagens låneförbud bestäm-

melser om kreditjäv i 2 kap. 17 § bankrörelselagen (1987:617). Detta

hänger samman med att bankernas huvudsakliga verksamhet består i att

lämna krediter. Kreditjävsbestämmelserna innebär att en bank inte får

lämna kredit till styrelseledamöter, aktieägare m.fl. eller närstående till

dessa, på andra villkor än sådana som banken normalt uppställer. Bank-

lagstiftningens kreditjävsbestämmelser omfattar dock endast aktieägare

som äger minst tre procent av aktiekapitalet. Bestämmelserna har fått sin

nuvarande utformning i syfte att förhindra att denna krets beviljas kredit i

sådan omfattning eller på sådana villkor att det finns anledning att befara

att kreditgivningsrätten utnyttjas på ett otillbörligt sätt (prop. 1986/87:12

Band 1 s. 197).

Bestämmelser om kreditjäv har av samma skäl som för banker numera

införts även för kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag där kredit-

givning är ett naturligt inslag i rörelsen [3 kap. 10 § lagen (1992:1610)

om finansieringsverksamhet och 3 kap. 7 § lagen (1991:981) om värde-

pappersrörelse].

Aktiebolagens regler om låneförbud har nyligen föreslagits ändrad av

Aktiebolagskommittén i delbetänkandet Vinstutdelning i aktiebolag

(SOU 1997:168). Kommittén anser att aktiebolagslagen bör utformas

utan närmare skattemässiga hänsyn och att reglerna om lån från bolaget

till aktieägare och ledamöter i bolagsorganen bör ses som en del av

lagens kapitalskyddsregler och att den bärande tanken i reglerna bör vara

att förbjuda lån som riskerar att försvaga skyddet för borgenärskollek-

tivet. Kommittén föreslår att det nuvarande låneförbudet ersätts av en

bestämmelse av innebörd att aktiebolag får lämna penninglån till den

aktuella kretsen under förutsättning att de utlånade medlen skulle ha

kunnat betalas ut i form av vinstutdelning och att betryggande säkerhet

ställs för lånet (s. 87 89).

Skälen för regeringens bedömning: Som Advokatsamfundet påpekat

kan vissa försäkringsbolag vara aktiva långivare till bl.a. försäkrings-

tagare som i sin tur kan äga aktier i bolaget. Även i försäkringsbolag kan

alltså utlåning ingå som ett naturligt inslag i kapitalförvaltningen. Det

kan därför finnas skäl för att ha bestämmelser om kreditjäv i stället för

regler motsvarande aktiebolagslagens låneförbud. En sådan lösning

skulle även innebära en med andra finansiella företag gemensam regle-

ring.

Ett slutligt ställningstagande i denna fråga bör dock avvakta resultatet

av beredningen av Aktiebolagskommitténs nämnda delbetänkande. Även

behandlingen av frågan om regler för utlåning från försäkringsbolag till

garanter och aktuarier bör lämpligen anstå och behandlas gemensamt

med frågan om regler för utlåning till försäkringsbolagens aktieägare. I

det sammanhanget kan det även finnas anledning att överväga om inte

utlåning till delägare bör bedömas på samma sätt som utlåning till aktie-

ägare.

8 Placeringsregler m.m.

8.1 Försäkringstekniska avsättningar enligt FRL

Regeringens förslag: Rörelsereglerna om försäkringstekniska av-

sättningar i 7 kap. 1 2 §§ FRL justeras i flera avseenden:

Benämningarna på avsättningarna anpassas till terminologin i redo-

visningsreglerna i ÅRFL. Lagreglerna om avsättningarnas innehåll

och beräkning förtydligas.

Reglerna om avsättning för tilldelad återbäring ersätts av regler om

avsättningar för garanterad och villkorad återbäring.

Sådana åtaganden inom fondförsäkring som försäkringstagarna bär

risken för regleras i en särskild punkt.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med

regeringens förslag. Utredningen har inte kunnat beakta de lagändringar

som genomfördes den 1 januari 1996 i ÅRFL. Förslagen skiljer sig också

åt rörande överskottens disposition (se avsnitt 7 och betänkandet s. 149

154, 270 och 271).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i huvud-

sak med regeringens förslag (se promemorian s. 167-175, 319 och 320). I

promemoriaförslaget var den särskilda avsättningen för fondförsäkringar

inte begränsad till åtaganden som försäkringstagaren bär risken för. Vi-

dare saknade författningsförslaget en närmare definition av garanterad

återbäring.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte kommenterat

Försäkringsutredningens förslag. Finansinspektionen har påpekat att

utredningens förslag inte beaktat de ändringar som infördes den 1 januari

1996 och att det därför krävs en översyn av bestämmelserna i 7 kap. 1

och 2 §§ FRL. Inspektionen har vidare pekat på en oklarhet i synen på

betryggande värdering i premiereservgrunderna och relationen till andra

poster inom försäkringstekniska avsättningar och till solvenskraven. Det

har även ifrågasatts om inte viss regel strider mot kraven i artikel 18 i

tredje livförsäkringsdirektivet (92/96/EEG) och om den allmänna

bestämmelsen om avsättningarnas värdering passar för lång

livförsäkring. Vidare förordas att beräkningsreglerna för livförsäkringar

förs över till en egen paragraf.

Remissinstanserna har i stort inte haft några invändningar mot försäk-

ringsrörelsepromemorians förslag i dessa delar. Finansinspektionen har

anfört att det är oklart när en avsättning skall göras för sådan återbäring

av överskott som inte får användas för vinstutdelning eller förlusttäck-

ning enligt bolagsordningen. Enligt inspektionen bör begreppet garante-

rad återbäring definieras i lagen och gränserna mellan olika avsättningar

klargöras. Aktuarieföreningen och Aktuarienämnden har anfört att

reglerna om förstärkning av avsättningar även bör gälla fondförsäkringar

där inte fondförsäkringarnas tillgodohavanden påverkas enligt avtalet.

Enligt nämnden bör motsvarande gälla för villkorad återbäring.

Bakgrund

Försäkringstekniska avsättningar allmänt

I 7 kap. 1 och 2 §§ FRL finns rörelsereglerna om omfattningen och be-

räkningen av försäkringstekniska avsättningar. Utgångspunkten för såväl

liv- som skadeförsäkringsrörelse är att avsättningarna vid varje tidpunkt

skall motsvara de belopp som fordras för att uppfylla alla åtaganden som

skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäk-

ringsavtal (1 §). Bestämmelsen bygger på en soliditetsprincip och in-

fördes i samband med införlivandet av försäkringsredovisningsdirektivet

i svensk rätt (jfr artikel 56 i direktivet).

Lagens regler om försäkringstekniska avsättningar är relativt allmänt

hållna och kompletteras av föreskrifter och allmänna råd om klassifice-

ring och värdering [se främst Finansinspektionens föreskrifter och all-

männa råd (FFFS 1998:28) om årsredovisningen i försäkringsföretag

samt föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1997:32) om beräkning av pre-

miereserv för livförsäkringsrörelse samt för livränta eller sjukränta som

tillhör annan försäkring än livförsäkring].

Bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar är av grundläg-

gande betydelse vid tillämpningen av flera rörelseregler. Omfattningen

och beräkningen får t.ex. betydelse för hur stora skuldtäcknings-

tillgångarna måste vara vid varje tillfälle (se 9 §). Vidare får reglerna

betydelse för kravet på lägsta driftskapital (solvensmarginalen) inom

livförsäkringsrörelse (se 23 §).

Klassificeringen och beräkningen av försäkringstekniska avsättningar

enligt rörelsereglerna ligger till grund för årsredovisningen. I

årsredovisningen redovisas emellertid vissa avsättningar under

beteckningar som avviker från de som används i rörelsereglerna (se

4 kap. 9 § ÅRFL). De benämningar som används i ÅRFL föranleds av

föreskrifter i EG:s försäkringsredovisningsdirektiv.

I det följande beskrivs översiktligt rörelsereglerna om

försäkringstekniska avsättningar. Bestämmelserna har ändrats flera

gånger i samband med införlivandet av EG:s direktiv för försäkrings-

bolag. (En närmare beskrivning av EG:s regler om försäkringstekniska

avsättningar finns i betänkandet SOU 1993:108 s. 58-60 och i propo-

sitionen 1994/95:10 del 4 s 104-108.). Eftersom rörelsereglerna har

samband med indelningen och värderingen enligt årsredovisningen

berörs även redovisningsreglerna.

Premiereserven

De försäkringstekniska avsättningarna omfattar först och främst bolagets

åtaganden för löpande försäkringar. Denna avsättning kallas i rörelse-

reglerna premiereserven (se 1 § första stycket 1). Premiereserven omfat-

tar uppskattade ersättningsbelopp för framtida försäkringsfall och drifts-

kostnader för redan ingångna försäkringsavtal. Statistiska metoder an-

vänds oftast som hjälpmedel för att uppskatta hur många och hur stora

försäkringsfall som kan uppkomma. Hänsyn tas också till iakttagna tren-

der och prognoser om kostnadsökningar.

Reglerna om beräkning av premiereserven genomgick flera ändringar

vid införlivandet av reglerna i artikel 19 i EG:s tredje livförsäkringsdi-

rektiv respektive artikel 17 i första livförsäkringsdirektivet i dess lydelse

enligt artikel 18 i tredje livförsäkringsdirektivet (prop. 1994/95:184 s.

131).

Därefter infördes även för skadeförsäkringsrörelse regler om huvud-

principerna för beräkningen av premiereserven motsvarande artikel 25

och 26 i försäkringsredovisningsdirektivet (se prop. 1995/96:10, del 4).

Utgångspunkterna för beräkningen av premiereserven är i princip

samma för liv- och skadeförsäkringar. Beräkningarna är dock mera

komplicerade för livförsäkringar än för skadeförsäkringar. Avtalstiden är

ofta lång för livförsäkring. Premiereserven skall för såväl liv- som skade-

försäkringsrörelsen motsvara summan av alla premiereserver som var för

sig svarar mot ett enskilt försäkringsavtal.

I premiereserven för livförsäkringsrörelse skall räknas in ett tillägg för

att täcka förluster på grund av att försäkringar upphör i förtid.

I premiereserven för skadeförsäkringsrörelsen skall inkluderas ett för

bolaget beräknat tillägg som behövs för att möta förluster på grund av

kvardröjande risker.

I stället för att beräkna premiereserven individuellt för varje liv- eller

skadeförsäkringsavtal får reserven beräknas enligt en kollektiv beräk-

ningsmetod. Det skall dock ske genom en försäkringsmatematiskt ve-

dertagen metod. En förutsättning är också att beräkningen enligt en sådan

metod kan bedömas ge i stort samma resultat som om beräkningen hade

skett för varje försäkring (2 § första stycket).

Beräkningen av premiereserven för livförsäkringsavtal avviker på ett

betydelsefullt från beräkningarna av premiereserven för skadeförsäk-

ringsavtal. Den bestäms som huvudregel till skillnaden mellan det

förväntade kapitalvärdet av bolagets framtida utgifter för försäk-

ringsavtalet och det förväntade kapitalvärdet av bolagets framtida premi-

er för försäkringsavtalet (prospektiv beräkningsmetod). En annan försäk-

ringsmatematisk metod får dock användas, om reserveringarna beräknad

enligt en sådan metod inte blir lägre än om den prospektiva metoden till-

lämpats eller om den prospektiva metoden inte är möjlig att tillämpa på

försäkringsavtalet. Därigenom tillåts att premiereserven beräknas enligt

en s.k. retrospektiv beräkningsmetod. Enligt denna metod baseras beräk-

ningen på hur stor andel av premierna och kapitalavkastning som finns

kvar sedan hänsyn tagits till riskpremier, verkliga kostnader och utbetal-

da periodiska försäkringsersättningar. Beräkningarna av premiereserven

för ett livförsäkringsavtal skall grundas på betryggande antaganden om

dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader (2 § andra

stycket som hänvisar till 5 § första och andra stycket).

I balansräkningen i årsredovisningen skall premiereserven för skade-

försäkringsrörelsen tas upp under benämningen "Avsättning för ej intjän-

ade premier och kvardröjande risker". Premiereserven för livförsäkrings-

rörelsen, med tillägg för sådan tilldelad återbäring som inte förfallit till

betalning, skall betecknas "Livförsäkringsavsättning" (se 4 kap. 9 §

ÅRFL). Reglerna bygger på artikel 26 och 27 i EG:s försäkringsredo-

visningsdirektiv. Det ansågs att begreppet premiereserv tills vidare borde

behållas i rörelsereglerna i avvaktan på beredningen av Försäkringsut-

redningens slutbetänkande (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 17, 18, 108, 222

och 276 och 277).

Avsättning för oreglerade skador

De försäkringstekniska avsättningarna omfattar också ansvarigheten för

inträffade oreglerade försäkringsfall, kostnader som beräknas uppkomma

för regleringen av dessa samt tilldelad återbäring som har förfallit till

betalning, men ännu inte betalats ut (1 § första stycket 2). I äldre rätt an-

vändes i stället beteckningarna skadebehandlingsreserv och ersätt-

ningsreserv . De slopades som en följd av harmoniseringen till EG:s för-

säkringsdirektiv (artikel 28, prop. 1995/96:10 del 4 s. 276).

Avsättningen för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje

försäkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder an-

vändas om dessa leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av

skadornas art (1 § tredje stycket). Avsättningen beräknas till uppskattad

slutlig kostnad för att tillgodose alla krav som beror på händelser som

redan inträffat, men med avdrag för belopp som redan betalats ut med

anledning av ersättningskraven. Vidare ingår även framtida kostnader för

regleringen av inträffade försäkringsfall där regleringen påbörjats men

ännu inte avslutats. Genom avsättningen skall också beaktas inträffade

men ej inrapporterade skador (IBNR). Beräkningen av sådana okända

skador skall ske på basis av företagets erfarenhet och skadeutfall (39 §

bilaga 3 till FFFS 1998:28).

Avsättning för återbäring

Som en tredje post rymmer försäkringstekniska avsättningarna tilldelad

återbäring som inte förfallit till betalning. En uppdelning görs enligt lag-

rummet för sådan tilldelad återbäring som hör till livförsäkringsrörelsen

och sådan tilldelad återbäring som hör till annan rörelse än livförsäk-

ringsrörelse (1 § första stycket 3 och 4). Som nyss nämnts skall sådan

tilldelad återbäring som förfallit till betalning men ännu inte betalats ut

ingå i avsättningen för oreglerade skador.

I balansräkningen i årsredovisningen skall tilldelad återbäring inom

livförsäkringsrörelsen tas upp tillsammans med premiereserven under

benämningen livförsäkringsavsättning (EE.2), se 4 kap. 9 § ÅRFL. Enligt

Finansinspektionens allmänna råd bör detta avse sådan återbäring som

tilldelats enskilda försäkringstagare eller försäkringsavtal. Har liv-

försäkringsbolag i stället tilldelat återbäring utan sådan fördelning skall

beloppet i stället redovisas i posten avsättning för återbäring och rabatter

(EE.4), se allmänt råd till 40 § bilaga 3 till FFFS 1997:27.

Utjämningsavsättning för kreditförsäkring

Skadeförsäkringsbolag som meddelar kreditförsäkring skall göra särs-

kilda avsättningar att användas för förlusttäckning inom denna försäk-

ringsklass. Reglerna infördes i samband med att EES-avtalet genom-

fördes. De innebär att utjämningsavsättningen upp till viss nivå skall

redovisas som en försäkringsteknisk avsättning (jfr. prop. 1992/93:257

s. 114 ff.). Avsättningarna skall motsvara 75 procent av det tekniska

överskottet i kreditförsäkringsrörelse, men inte överstiga 12 procent av

premieintäkten för egen räkning. Avsättningarna skall ske till dess den

årliga premieintäkten motsvarar 150 procent av den högsta årliga

premieintäkten för de fem senaste räkenskapsåren. En återföring av av-

sättningarna får bara göras för att täcka ett tekniskt underskott hänförligt

till kreditförsäkringsrörelsen. Sådana avsättningar utgör inom den gräns

som anges i 12 kap. 9 a § en försäkringsteknisk avsättning (7 kap. 1 §

första stycket 5).

Skälen för regeringens förslag

Premiereserv (avsättning för ej intjänade premier och kvardröjande

risker respektive livförsäkringsavsättning)

I samband med genomförandet av försäkringsredovisningsdirektivet,

utmönstrades de äldre benämningarna ersättningsreserv och

skadebehandlingsreserv ur FRL. Sådana skuldposter ingår enligt FRL

och ÅRFL i "avsättning för oreglerade skador". En motsvarande

samordning föreslås i placeringspromemorian för premiereserven, som i

årsredovisningen skall redovisas under rubriken "avsättning för ej

intjänade premier och kvardröjande risker" i skadeförsäkring och under

rubriken "livförsäkringsavsättning" i livförsäkring.

Det är i och för sig en fördel om ett gemensamt begrepp kan användas

för skade- och livförsäkringar. Begreppen i rörelsereglerna bör dock

sammanfalla de som används i årsredovisningen. Begreppet

"premiereserv" har redan tidigare konstaterats vara mindre väl förenligt

med försäkringsredovisningsdirektivet. Betoningen på "reserv" är också

mindre lämplig för en skuldpost (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 276 och

277). Den naturligaste lösningen är att begreppet premiereserv

utmönstras ur rörelsereglerna och ersätts av redovisningsreglernas

begrepp.

Premiereserven definieras i FRL som bolagets ansvarighet för löpande

försäkringar. I samband med ändringarna i terminologin bör det i lag

något närmare förtydligas vilka slag av åtaganden som avses (se vidare

författningskommentaren till 7 kap. 1 §). Mera detaljerade regler om

vilka kostnader som skall beaktas bör vid behov regleras genom

myndighetsföreskrifter.

Avsättningar för återbäring

Nuvarande regler om försäkringstekniska avsättningar bygger på att av-

sättningar endast görs för s.k. tilldelad återbäring, dvs. sådan återbäring

som har garanterats den enskilde. Överskott som reserverats i nuvarande

återbäringsfond ingår inte i de försäkringstekniska avsättningarna. Dessa

överskott är inte säkrade för försäkringstagaren.

Som en följd av förslaget bör nuvarande regler ändras. Reglerna bör

bygga på att avsättningar görs för garanterad och villkorad återbäring.

En skillnad bör alltså göras mellan återbäring som är garanterad för-

säkringstagarna i nominella eller reala belopp respektive återbäring som

är villkorad på så sätt att försäkringstagarna står en finansiell eller en

försäkringsteknisk risk för att få återbäringen.

När det gäller villkorad återbäring kan det t.ex. ha avtalats att

försäkringstagarna helt står den finansiella risken för förvaltningen av

vissa tillgångar eller tillgångsvärden. En annan lösning är att

försäkringstagaren står en aktuariell risk beträffande rätten till ansamlad

återbäring, t.ex. på så sätt att en viss ålder skall uppnås för att den skall

tillgodoräknas I vilken omfattning som försäkringstagarna skall bära

risken bestäms av försäkringsavtalet eller av villkoren för en ensidig

utfästelse av bolaget.

Garanterad återbäring bör, som Finansinspektionen föreslagit, närmare

definieras i lagen. Författningstexten om villkorad återbäring bör också

förtydligas något. Villkorad återbäring torde få relevans endast för livför-

säkringar. Bestämmelsen om avsättningarna för villkorad återbäring har

därför begränsats till sådana försäkringar.

Det finns inte skäl för ytterligare regler i lag om gränsdragningen. Den

närmare regleringen av avsättningarna är av så teknisk natur att den med

fördel kan ske genom föreskrifter från regeringen eller myndighet när de

praktiska konsekvenserna av olika gränsdragningar bättre kan

överblickas. Det nuvarande bemyndigandet om försäkringstekniska av-

sättningar i FRL bör samtidigt justeras så att det klarare framgår att det

omfattar frågor om avsättningarnas innehåll. Det ger också utrymme för

myndigheterna att överväga om olika avsättningar bör göras beroende på

om återbäringen är individuellt eller kollektivt bestämd (jfr författnings-

kommentaren till posten EE i bilaga 1 till ÅRFL).

Finansinspektionen har väckt frågan om tidpunkten för försäk-

ringsteknisk avsättning för överskott som skall gottskrivas försäkrings-

tagarna eller motsvarande av vinster som inte får användas för vinstut-

delning eller förlusttäckning.

Avsättningen bör bedömas som en vinstdisposition i allmänhet. Av de

föreslagna rörelsereglerna följer inte heller annat än att en försäkrings-

teknisk avsättning skall göras först när balans- och resultaträkningen har

beslutats av bolagsstämman och en säker grund för gottskrivande före-

ligger.

Avsättningar för fondförsäkringar

Den typ av livförsäkringsverksamhet som avser fondförsäkring regleras i

dag av fondförsäkringslagen. Fondförsäkringslagen saknar bestämmelser

om att försäkringstekniska avsättningar skall göras för åtagandena

motsvarande värdet av andelarna i värdepappersfonder. En avsättnings-

skyldighet följer enligt FRL av att åtagandena ingår i premiereserven.

Enligt det balansräkningsschema som ÅRFL föreskriver skall avsätt-

ningar för livförsäkringar för vilka försäkringstagaren bär placerings-

risken redovisas som en särskild post.

Med anledning av detta bör 7 kap. 1 § kompletteras med en särskild

punkt för avsättningar inom fondförsäkring. Därigenom klargörs också

att sådana avsättningar inte omfattas av de föreslagna reglerna om av-

sättningar för villkorad återbäring. Till skillnad från vad som föreslagits i

försäkringsrörelsepromemorian bör bestämmelsen enbart ta sikte på så-

dana åtaganden som försäkringstagarna och likställda ersättningsberätti-

gade bär placeringsrisken för. Andra slag av åtaganden i fondförsäkring

hänförs till i första hand livförsäkringsavsättningen. Även på denna

punkt kan det finnas skäl för mer detaljerade föreskrifter på myndighets-

nivå för gränsdragningen.

Beräkningen av försäkringstekniska avsättningar

Enligt den allmänna principen om värderingen av de försäkringstekniska

avsättningarna i 7 kap. 1 § FRL skall avsättningarna vid varje tid vara så

stora som skäligen kan förväntas med anledning av ingångna försäk-

ringsavtal. Finansinspektionen har ansett att principen endast är lämplig

för skadeförsäkring och att bestämmelsen inte passar för livförsäkringar

där värderingen av nuvarande premiereserv skall ske med användning av

betryggande antaganden. Enligt inspektionen bör därför bl.a. övervägas

om bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar bör tas in i olika

paragrafer för skade- respektive livförsäkringar.

Det är lämpligt att ha en allmän bestämmelse för fastställandet av de

försäkringstekniska avsättningarna. Den nuvarande bestämmelsen är

tillräckligt allmän för att kunna avse även livförsäkringar. Bestämmelsen

har, som nämnts, införts i samband med införlivandet av

redovisningsdirektivet artikel 56. Inte heller i detta sammanhang

åsyftades en begränsning till livförsäkringar. Regeln bör alltså inte

begränsas på det sätt som Finansinspektionen föreslagit.

Det finns däremot anledning att dela upp bestämmelserna om beräk-

ningen av nuvarande premiereserv för skade- respektive livförsäkrings-

avtal i olika stycken. Bestämmelserna bör också justeras för att bli tyd-

ligare och för att anpassas till den ändrade terminologin för premie-

reserven.

Beräkningen av livförsäkringsavsättningar bör alltjämt grundas på an-

taganden om riskmått, ränta och kostnader som var för sig är betryg-

gande.

Med anledning av Finansinspektionens synpunkter om oklarheten i sy-

nen på betryggande värdering i premiereservgrunderna och relationerna

till andra försäkringstekniska avsättningar och till solvenskraven kan

följande framhållas.

Det är inte enkelt att entydigt peka ut vad som skall beaktas inom

ramen för avsättningen för ej intjänade premier och kvardröjande risker

respektive livförsäkringsavsättning eller inom ramen för andra försäk-

ringstekniska avsättningar respektive eget kapital. De bindande EG-

reglerna i ämnet är svårtillgängliga och ger utrymme för olika tolkningar.

I vissa EG-länder förekommer också exempel på olika avsättningar som

inte motsvarar den svenska premiereserven, t.ex. reserv för omkostnader,

reserv för bristande överensstämmelse mellan kontantflöden på tillgångs-

och skuldsidan och reserv för förlustrisk i vissa slag av tillgångar.

Finansinspektionen har med fog ifrågasatt om det är förenligt med

gemenskapsrätten eller i övrigt lämpligt med en regel som medger av-

vikelse från kraven på betryggande antaganden för riskmått m.m. därför

att avsättningarna är beräknade med särskilda säkerhetstillägg. En allmän

utgångspunkt bör vara att de försäkringstekniska avsättningarna endast

motsvarar vad som utifrån betryggande antaganden med rimliga tillägg

sannolikt kan komma att behöva infrias för ingångna försäkringsavtal.

Tillägg som har karaktär av mera allmänna konsolideringsreserver bör

beaktas inom ramen för eget kapital.

Det innebär bl.a. att om ursprungliga antaganden visar sig vara otill-

räckliga, så bör antagandena och storleken av de försäkringstekniska av-

sättningarna omprövas. Vilka avsättningar som närmare skall höra till

den ena eller andra slaget och hur förändringar i antaganden skall be-

handlas vid beräkningen av försäkringstekniska avsättningar bör inte

preciseras genom lag. Sådana frågor bör i stället behandlas i föreskrifter

från regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer (7 kap. 1 §,

jfr också det särskilda bemyndigandet i 7 kap. 2 § ränteantaganden i

premiereserven för livförsäkringsrörelse). Den gällande bestämmelsen

om avvikelse från kravet på betryggande antaganden om det finns sär-

skilda säkerhetstillägg bör därför slopas.

Den fråga som aktuarieorganisationerna berört om betryggande

antaganden för fondförsäkring och villkorad återbäring är beroende av

den närmare indelningen av försäkringstekniska avsättningar. För

livförsäkringsavsättningarna gäller ett sådant krav direkt enligt

beräkningsreglerna i 7 kap. 2 § FRL. Om de aktuella åtagandena kommer

att hänföras till andra slag av avsättningar kan det finnas skäl för

motsvarande regler om beräkningen i en myndighetsföreskrift.

8.2 Särskilda utjämningsavsättningar

Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser

om försäkringstekniska avsättningar i form av särskilda utjämnings-

avsättningar för livförsäkringar eller för avgångsbidragsförsäkringar.

Försäkringsutredningens förslag innebär att livförsäkringsbolag

skall vara skyldiga att göra avsättningar till en särskild utjämningsreserv

för att möta slumpmässiga variationer och täcka i övrigt svårbedömda

aktuariella risker samt att närmare regler om reservens uppbyggnad,

omfattning och användning skall ges genom föreskrifter av regeringen

eller Finansinspektionen (se betänkandet s. 157-158).

Försäkringsrörelsepromemorians bedömning: Överensstämmer

med regeringens (se promemorian s. 175-177).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har lämnat Försäkrings-

utredningens förslag utan erinran. Aktuarienämnden har i och för sig

tillstyrkt förslaget till särskilda utjämningsavsättningar inom

livförsäkring, eftersom livförsäkringsavtal är långfristiga och bolaget är

bundet av riskantagandena vid avtalstecknandet. Nämnden har påpekat

att antaganden om dödlighet, livslängd och sjuklighet måste vara

betryggande och att faktorerna inte är förutsägbara. Enligt nämnden kan

reserven också behöva vara så stor att ytterligare medel än överskott från

den aktuariella verksamheten måste sättas av. Eftersom

utjämningsreserven enligt nämnden skall skydda bolagets soliditet bör

reserven dock inte ingå i de försäkringstekniska avsättningarna utan i

kapitalbasen och redovisas i en post som varken är försäkringsteknisk

skuld eller eget kapital. Finansinspektionen har avstyrkt den föreslagna

utjämningsreserven, bl.a. eftersom problemen med antaganden om

framtida avkastning och omkostnader är större än antaganden om

aktuariella risker. Inspektionen har föreslagit att det bör övervägas att ge

möjlighet till förstärkningar av de försäkringstekniska avsättningarna

utöver nuvarande premiereserv. Bokföringsnämnden har anfört att det i

redovisningen inte bör förekomma avsättningar baserade på annat än en

uppskattning av reserveringsbehovet. Nämnden anser sig dock inte kunna

bedöma om det utifrån försäkringsmässiga överväganden är lämpligt att

på de föreslagna grunderna tilllåta eller föreskriva särskilda avsättningar

för aktuariella risker.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot Försäkringsrörelse-

promemorians förslag i denna del.

Bakgrund: Enligt 12 kap. 9 a § FRL skall skadeförsäkringsbolag som

meddelar kreditförsäkring göra särskilda avsättningar som skall användas

för förlusttäckning inom denna klass. Sådana avsättningar utgör inom

den gräns som anges i 12 kap. 9 a § en försäkringsteknisk avsättning

(7 kap. 1 § första stycket 5). Reglerna föranleds av bestämmelser i kredit-

försäkringsdirektivet (direktiv 87/343/EEG av den 22 juni 1987 om änd-

ring, såvitt avser kreditförsäkring och borgensförsäkring, av första direk-

tivet 73/239/EEG om samordning av lagar och andra författningar an-

gående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäk-

ring än livförsäkring).

Frågan om särskilda utjämningsavsättningar har även varit aktuell för

avgångsbidragsförsäkringar. Dessa försäkringar faller ut om ett anställ-

ningsförhållande upphör på grund av uppsägning eller sjukdom. När

EES-avtalets EG-regler införlivades framhöll Försäkringsförbundet att

avgångsbidragsförsäkringar kunde vara lika känsliga för konjuktur-

svängningar som kreditförsäkringar. Regeringen konstaterade då att det

kunde vara motiverat med likartade bedömningar men att frågan borde

tas upp i ett senare sammanhang (prop. 1992/93:257 s. 118).

Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare framhållits skall de

försäkringstekniska avsättningarna grundas på betryggande antaganden

om riskmått, ränta och kostnader. Redan inom ramen för sådana avsätt-

ningar måste alltså beaktas sådana förhållanden som motiverat utred-

ningens förslag till särskild utjämningsavsättning. I vart fall måste för-

stärkningar av de försäkringstekniska avsättningarna ske om antaganden

visar sig vara otillräckliga. Inom livförsäkring är problemen med anta-

ganden om framtida avkastning och omkostnader i regel större än för

antagandena om aktuariella risker. Även andra överskott än de från den

aktuariella verksamheten kan alltså behövas som en reserv för att möta

framtida förändringar. Som Sveriges Livförsäkringsbolags Aktuarie-

nämnd anfört finns det goda skäl för att ha särskilda utjämningsbuffertar

i livbolag för att skydda bolagets soliditet. Sådana konsolideringsreserver

bör, i överensstämmelse med de överväganden som tidigare gjorts,

byggas upp med belopp som är tillgängliga för vinstutdelning eller för-

lusttäckning inom ramen för eget kapital (Jfr avsnitt 7.3 och de i avsnitt

7.6 föreslagna reglerna för livförsäkringsbolag om inrättande av reserv-

fond respektive konsolideringsfond).

Nämndens uppfattning att sådana avsättningar bör redovisas som en

särskild post mellan försäkringstekniska avsättningar och eget kapital bör

alltså inte godtas. Det finns visserligen i dag särregler om särskilda ut-

jämningsavsättningar inom kreditförsäkring som skall behandlas och

redovisas som försäkringstekniska avsättningar. Dessa regler är emeller-

tid motiverade av tvingande EG-regler (se artikel 1.3 i kreditförsäkrings-

direktivet). Det bör alltså inte införas några särskilda rörelseregler om

särskilda utjämningsavsättningar för livförsäkringsrörelse efter mönster

från utjämningsavsättningar för kreditförsäkringar.

Den principiella bedömning som gjorts i frågan om särskilda utjäm-

ningsavsättningar inom livförsäkringsrörelse är relevant även för av-

gångsbidragsförsäkringar. Några särbestämmelser om utjämningsavsätt-

ningar bör således inte heller införas för sådana försäkringar.

8.3 Försäkringstekniska grunder respektive riktlinjer m.m.

8.3.1 Försäkringstekniska grunder respektive riktlinjer m.m.

Regeringens förslag: Nuvarande system för försäkringstekniska

grunder utmönstras.

Försäkringsbolag som bedriver direkt försäkringsrörelse och åter-

försäkringsrörelse för liv- eller lång skadeförsäkring skall upprätta

försäkringstekniska riktlinjer. Riktlinjerna skall innehålla principerna

för bl.a. premiesättning, försäkringstekniska avsättningar och solidi-

teten.

Riktlinjerna skall som huvudregel kompletteras med ett försäk-

ringstekniskt underlag som innehåller försäkringstekniska beräkningar

eller liknande uppgifter i fråga om bl.a. försäkringspremier. Ett

tekniskt underlag behöver inte upprättas om det med hänsyn till för-

säkringens särskilda beskaffenhet eller av annat särskilt skäl inte finns

behov av ett sådant underlag.

Riktlinjerna och underlaget skall till skillnad från nuvarande grun-

der inte ha någon betydelse för försäkringstagarnas rättigheter eller

skyldigheter gentemot bolaget.

Riktlinjerna för livförsäkringar skall ges in till Finansinspektionen

senast i samband med att de börjar användas efter antagande eller änd-

ring. De skall åtföljas av en redogörelse för konsekvenserna för bo-

laget och försäkringstagarna.

Som en följd av de nya reglerna om riktlinjer slopas kravet på

reglering av mottagen och återgiven återförsäkring i bolagsordningen.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

promemorians förslag. Utredningen har inte föreslagit att riktlinjerna

skall ta upp frågor om premier, återförsäkring eller soliditet. Utredningen

har inte heller föreslagit att tekniskt underlag för premier eller återbäring

som huvudregel skall behöva upprättas för skadeförsäkringar. Kravet på

tekniskt underlag har i utredningsförslaget begränsats till lång skade-

försäkring samt liv- och sjukränta som hör till annan försäkring än livför-

säkring. Det föreslås en möjlighet för inspektionen att medge dispens för

långa skadeförsäkringar, om det föranleds av försäkringens särskilda

beskaffenhet. Utredning har vidare inte förslagit någon generell undan-

tagsregel från skyldigheten att upprätta ett tekniskt underlag för livför-

säkringar, men har behållit dispensmöjligheten i 1 kap. 10 § för vissa

korta livförsäkringar (se betänkandet s. 220 222 och 272 274).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag överensstämmer i huvud-

sak med regeringens förslag (se promemorian s. 177 190). I promemo-

rian används dock försäkringstekniska riktlinjer som samlingsbegrepp för

överordnade regler och det tekniska underlaget. Enligt promemorians

förslag skall underlaget sändas in till inspektionen. I promemorians för-

slag är riktlinjerna och underlagets innehåll mera begränsat. Möjligheten

att underlåta att upprätta ett tekniskt underlag är å andra sidan begränsad

till skadeförsäkringar. Ett normgivningsbemyndigande föreslås be-

träffande vilka frågor som skall regleras i riktlinjerna och underlaget. I

promemorian föreslås inte någon ändring av bestämmelserna om bolags-

ordningen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i stort godtagit Försäk-

ringsutredningens och försäkringsrörelsepromemorians förslag. Finans-

inspektionen och Aktuarieföreningen har instämt i principen att ersätta

grunderna med en avtalsreglering men har samtidigt pekat på olika pro-

blem. Samma gäller de försäkringstekniska riktlinjerna och underlaget,

där Aktuarienämnden bl.a. har sett behov av en avstämning med bestäm-

melserna om återförsäkring i bolagsordningen. LO och TCO har generellt

efterlyst undantags- eller dispensregler för kollektivavtalade försäkringar.

Hovrätten för Västra Sverige har anfört att det tydligare bör framgå när

försäkringstekniskt underlag inte behöver upprättas.

Bakgrund

Allmänt om försäkringstekniska grunder

Ett försäkringsbolag skall upprätta grunder för livförsäkringar (7 kap. 3

8 §§ FRL). Grunderna, som är bindande för bolaget, skall bl.a. innehålla

regler om hur försäkringspremier och premiereserven beräknats samt

beräkning och fördelning av återbäring. Grunder skall i vissa avseenden

även upprättas för skadeförsäkringar som meddelas för en längre tid än

tio år (långvariga skadeförsäkringar). Detsamma gäller för livränta och

sjukränta som tillhör skadeförsäkringar (se 3 § i nu gällande lydelse).

Grunderna upptar till väsentlig del försäkringsmatematiska formler och

modeller för beräkningarna.

Syftet med systemet med grunderna är att trygga bolagets förmåga att

fullgöra sina förpliktelser enligt ingångna avtal och att meddela försäk-

ringar till en kostnad som är skälig. Systemet med grunder skall med

andra ord tillgodose soliditets- och skälighetskrav (se 4 §). Reglerna

kompletteras av ett förbud mot s.k. returprovisioner i 15 §. För sådana

försäkringar för vilka grunder inte behöver upprättas finns inte någon

allmän soliditets- och skälighetsbestämmelse. Ett soliditets- och skälig-

hetskrav har emellertid ansetts gälla även i dessa fall (se vidare avsnitt

6.1 och 6.2 om skälighets- och soliditetsprincipen).

Grunderna antas av försäkringsbolaget medan en ändring i grunderna

antas av styrelsen. Tidigare gällde att antagna grunder skulle fastställas

av regeringen och ändringar av Finansinspektionen eller i undantagsfall

av regeringen. Som en följd av tvingande regler i EG:s direktiv har

emellertid kravet på stadfästelse av antagande och ändring av grunder

slopats (se prop. 1994/95:184 s. 126).

Fortfarande gäller ett krav på anmälan av grunder. Senast när antagna

eller ändrade grunder börjar att användas skall de tillställas Finansin-

spektionen. Till anmälan skall fogas en redogörelse för de konsekvenser

som grunderna får för bolaget och försäkringstagarna. Regeringen eller

Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om denna redo-

görelses innehåll (se 8 a §).

För ömsesidiga livförsäkringsbolag gäller särskilda regler om nedsätt-

ningsgrunder vid förluster (se vidare avsnitt 9.1).

Grundernas innehåll för olika försäkringar

För livförsäkringar skall om det inte finns anledning till undantag med

hänsyn till försäkringarnas särskilda beskaffenhet grunder upprättas

för frågor som regleras närmare i 3 §. Grunderna skall innehålla regler

för beräkning av försäkringspremier (premiegrunder) och beräkning av

premiereserv (premiereservgrunder). Grunderna skall innehålla de antag-

anden om dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader

som krävs för beräkningen.

Avtalstiderna inom livförsäkring är ofta långa. Det har därför ansetts

nödvändigt med försiktiga antaganden. Antagandena om riskmått, ränta

och kostnader skall var för sig vara betryggande för det slag av försäk-

ringsrörelse som det är fråga om. Detta innebär att varje enskilt anta-

gande skall innehålla säkerhetsmarginaler (s.k. implicita säkerhets-

tillägg). Grunderna får dock också innehålla föreskrifter om särskilda

gemensamma säkerhetstillägg. Sådana säkerhetstillägg kan tas i anspråk i

händelse av en ogynnsam utveckling. Avvikelse från kravet att varje an-

tagande skall vara betryggande får enligt FRL ske om sådana säkerhets-

tillägg föranleder detta (se 3 och 5 §§).

För livförsäkringar skall grunder även upprättas för återbäring till för-

säkringstagarna (återbäringsgrunder). I denna del skall grunderna inne-

hålla reglerna för beräkning och fördelning av återbäring samt använd-

ning av återbäringsfonden (se 3 och 8 §§). I FRL anges dock inte vilken

närmare metod för återbäringen som skall gälla inom ramen för skälig-

hetsprincipen. I allmänhet tillämpas inom svensk försäkring ett system

med återbäring som baseras på den individuella försäkringens ekonomi.

I återbäringsgrunderna har flertalet livförsäkringsbolag även tagit in

bestämmelser om det s.k. kollektiva konsolideringskapitalet. Detta be-

räknas i ett av bolaget internt upprättat bokslut där tillgångarna mark-

nadsvärderas och överskott beräknas för försäkringstagarna i relation till

deras bidrag till överskottet. Det kollektiva konsolideringskapitalet utgör

förenklat uttryckt det överskottskapital som inte har "fördelats" på för-

säkringstagarna genom garanterad eller allokerad återbäring. Alloke-

ringen är inte juridiskt bindande gentemot försäkringstagarna utan utgör

snarast en beräkningsgrund för senare tilldelning av återbäring. Bestäm-

melserna om det kollektiva konsolideringskapitalet brukar vara allmänt

utformade. Det brukar inte heller framgå i vilka fall som det interna

"buffertkapitalet" skall utnyttjas.

Grunderna skall enligt gällande regler i FRL även innehålla föreskrifter

i vissa andra frågor. Det gäller frågor om försäkringstagarens rätt till

återköp och fribrev, beräkning av tekniskt återköpsvärde, belåning av

försäkringsbrev, verkan av underlåtenhet att betala premie, försäkrings-

tagarens rätt i andra fall när försäkringen upphör i förtid eller när bolaget

inte har ansvar för försäkringsfallet, skyldighet att teckna återförsäkring

och förräntning av försäkringsbelopp som förfallit till betalning (3, 5 och

8 §§).

För långvariga skadeförsäkringar skall grunder upprättas för beräk-

ning av premiereserv, för bestämmande av försäkringstagarnas rätt när

försäkringen upphör i förtid eller bolaget i övrigt inte har ansvar för för-

säkringsfallet (3 § andra stycket).

För liv- eller sjukränta som tillhör annan försäkring än livförsäkring

skall grunder upprättas för beräkning av premiereserv och rätt till åter-

köp. Då gäller i tillämpliga delar reglerna för premiereservgrunder för

livförsäkringar (3 § tredje och fjärde stycket och 5 §).

I FRL anges inga närmare regler för valet av antaganden om riskmått,

ränta och kostnader. Det ankommer i första hand på styrelsen att tillse att

grunderna är väl anpassade till växlande förhållanden (se 8 kap. 7 och

8 §§). Som en följd av införlivandet av EG:s tredje livförsäkringsdirektiv

har föreskrifter införts för högsta ränteantagande vid beräkning av

premiereserv inom livförsäkring och liv- och sjukränta inom annan

försäkring (se FFFS 1997:32 om beräkning av premiereserv för

livförsäkringsrörelse samt för liv- eller sjukränta som tillhör annan för-

säkring än livförsäkring).

Grundernas betydelse för avtalsinnehållet samt ändringar av grunder

Flertalet av de bestämmelser som enligt 3 § skall tas in i grunderna gäller

rättsförhållandet mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren. Re-

gelmässigt hänvisar också försäkringsavtalet till vissa delar av grunderna.

Grunderna är i dessa delar alltså en del av försäkringsavtalet. Detta gäller

bl.a. bestämmelser om försäkringstagarens rätt till återköp och fribrev,

belåning av försäkringsbrev, verkan av underlåtenhet att betala premie

och om återbäring. Några av ämnena i grunderna rör emellertid inte di-

rekt avtalsförhållandet mellan försäkringsgivaren och försäkringstagaren.

Detta gäller bestämmelserna om beräkning av premiereserv och

skyldigheten att teckna återförsäkring.

Vissa delar av grunderna kan ändras under avtalstiden utan att försäk-

ringstagaren hörs. Dit hör premiereservgrunder och återbäringsgrunder.

En ändring av återbäringsgrunder får betydelse för försäkringstagarens

rättigheter och skyldigheter. Detta avsteg från vedertagna principer be-

träffande förutsättningarna för ändring av avtal har motiverats med hän-

visning till de särskilda förhållanden som utmärker försäkringsavtalet

och till att ändringen krävt stadfästelse av myndighet. Ett annat motiv för

att tillåta avsteget från vedertagna avtalsrättsliga principer kan hänföras

till soliditets- och skälighetskraven i lagen som kringgärdar grunderna.

Grunderna har en central funktion i genomförandet av dessa lagkrav. Det

har emellertid ansetts att allmänna rättsgrundsatser förhindrar övergång

från en form av tilldelning av återbäring till en annan form av tilldelning.

Enligt FRL har bolagsledningen en skyldighet att se till att grunderna

ändras i vissa fall. Så är fallet om grunderna inte längre fyller sitt ända-

mål med hänsyn till soliditets- och skälighetskravet (4 § andra stycket).

Även Finansinspektionen har en skyldighet att ingripa om grunderna inte

är tillfredsställande (19 kap. 11 §).

Vid bedömningen av om ändringar av grunderna för premiereserven

för redan tecknade försäkringar bör ske, t.ex. för att antagandena visat sig

otillräckliga, skall hänsyn tas till den säkerhet som finns i andra antagan-

den samt till storleken av säkerhetstilläggen (7 kap. 5 §).

I FRL finns särskilda bestämmelser om särskilda premiereservgrunder

(övergångsgrunder). Dessa kan närmast beskrivas som övergångsregler

för att lindra de konsekvenser som en omedelbar ökning av premiere-

serven annars skulle få, dvs. en avveckling av bolaget och en överlåtelse

av försäkringsbeståndet. Enligt bestämmelserna kan särskilda över-

gångsgrunder tillämpas i två olika fall. Det första fallet är om det på

grund av ändrade förhållanden krävs en väsentlig ökning av premiere-

serven för redan tecknade livförsäkringar eller för liv- eller sjukränta

inom skadeförsäkring. Här är det frågan om att bolaget på grund av änd-

rade förhållanden får räkna med framtida underskott. Det andra fallet är

om bolaget tillfälligt lidit avsevärd förlust till följd av att tillgångarna

sjunkit i värde eller att dödligheten överstiger vad som antagits eller att

någon liknande omständighet inträffat. En förutsättning för övergångs-

grunder i detta fall är dock att det inte finns anledning att anta att bolaget

skall hamna på obestånd och att övergångsgrunder kan anses främja för-

säkringstagarnas intresse. Vid tillämpningen av övergångsgrunder får,

med avsteg från vad som annars gäller för premiereservens beräkning,

hänsyn tas till kapitalvärdet av den vinst som beräknas uppkomma under

den tid som övergångsgrunderna gäller. Detta får ske genom att kapital-

värdet av vinsten reducerar kapitalvärdet av framtida kostnader. Över-

gångsgrunder skall bestämmas för viss tid. Utan synnerliga skäl får över-

gångsgrunder inte gälla under längre sammanhängande tid än 10 år

(6 § ).

Ändringar i prop. 1994/95:184 av bestämmelserna om grunder

I samband med införlivandet av tredje generationens direktiv har ett

flertal lagändringar antagits rörande systemet med försäkringstekniska

grunder (prop. 1994/95:184 s. 126, bet. NU24 och SFS 1995:779). Som

tidigare nämnts upphävdes då kravet på offentlig stadfästelse av grunder

till följd av tvingande EG-regler. Vidare infördes en skyldighet för liv-

försäkringsbolag att reglera frågor om återförsäkring i bolagsordningen.

Därutöver beslutades vissa lagändringar i 7 kap. 3 § FRL om begräns-

ningar av grundernas innehåll. I sistnämnda del bedömdes dock att ett

genomförande borde samordnas med förslaget till en ny försäkringsav-

talslag. Eftersom det var osäkert när den lagen kunde komma att träda i

kraft beslutades att ikraftträdandet skulle ske den dag regeringen be-

stämde. I sammanhanget anfördes bl.a. att ändringar av kvarvarande

grunder liksom enligt gällande rätt fick antas ha effekt på redan ingångna

avtal (prop. 1994/95:184 s. 127, 128 och 247).

De av riksdagen beslutade ändringarna i 7 kap. 3 § FRL rörande be-

gränsningarna av grundernas innehåll har ännu inte trätt i kraft. Änd-

ringarna innebär att kravet på grundernas innehåll för livförsäkringar

begränsas till beräkning av försäkringspremier och premiereserv, beräk-

ning av tekniska återköpsvärden samt återbäring till försäkringstagarna.

För skadeförsäkringar som meddelas för längre tid än tio år behöver

grunder enbart upprättas för beräkning av premiereserv, men med en

möjlighet för Finansinspektionen att medge dispens från detta krav. För

sådan liv- eller sjukränta som tillhör annan försäkring än livförsäkring

skall grunder upprättas för beräkning av premiereserv och tekniska åter-

köpsvärden. Vidare bemyndigas regeringen eller Finansinspektionen att

meddela närmare föreskrifter om hur grunderna redaktionellt skall ställas

upp.

De beslutade ändringarna av grundernas innehåll bygger på synsättet

att villkoren för vad som skall gälla mellan bolaget och försäkringstag-

aren i möjligaste mån skall framgå av försäkringsavtalet (och inte av

grunderna). Därigenom får grunderna i huvudsak karaktär av ett tekniskt

beräkningsunderlag. I förarbetena till lagstiftningen hänvisades också till

att lagregler om t.ex. rätt till fribrev och återköp föreslagits införda i en

ny försäkringsavtalslag (Ds 1993:39).

Som en konsekvens av ändringen i 7 kap. 3 FRL om att berörda frågor

skall regleras i försäkringsavtalet och inte i grunderna, har även vissa

konsekvensändringar i 2 kap. 18 §, 10 kap. 5 § och 12 kap. 13 § ägt rum.

Även där villkorades ikraftträdandet av regeringens beslut.

Skälen för regeringens förslag

Bör nuvarande ordning med försäkringstekniska grunder utmönstras?

Vid en reformering av försäkringsrörelsereglerna är det av stor vikt att

tillse att avtalade försäkringsvillkor mellan försäkringsbolaget och för-

säkringstagaren inte kan ändras till försäkringstagarnas nackdel utan stöd

i avtalet. Således bör rörelsereglerna inte medge att t.ex. avtalade villkor

om premier och återbäring kan åsidosättas med anledning av bolagets

ekonomiska situation. För det fall att bolaget hamnar i ekonomiska

svårigheter bör dessa svårigheter lösas på samma sätt som gäller för an-

nan affärsverksamhet. Rörelsereglerna bör inte garantera försäkrings-

bolagens fortsatta drift på bekostnad av försäkringstagarnas avtalade

förmåner.

De nuvarande rörelsereglerna om försäkringstekniska grunder innebär

att villkoren för vad som skall gälla mellan försäkringsbolaget och för-

säkringstagaren i vissa fall kan ändras under avtalstiden utan att försäk-

ringstagaren hörs. En sådan ordning har tidigare uppvägts av att grunder-

na varit föremål för offentligt godkännande som innefattade bl.a. en soli-

ditets- och skälighetsprövning av premier.

En sådan offentlig kontroll har inte kunnat behållas med hänsyn till

EG:s regler. Redan detta är ett starkt skäl för att förändra dagens närings-

rättsliga reglering om grunder.

Förslagen om att slopa skälighetsprincipen och att möjliggöra en vin-

stutdelning i livförsäkringsbolag (se avsnitt 6.1 och 7.2) gör det än mer

angeläget att främja att försäkringstagarens förmåner och kostnader

klarare framgår på förhand. Det är viktigt att försäkringsbolag inte ensi-

digt, utan stöd i avtalet, kan ändra t.ex. regler för fördelning av återbäring

mellan olika generationer eller grupper under avtalsperioden. I vissa fall

kan olika slag av formler och tabeller behöva anges i försäkringsvill-

koren, t.ex. när det gäller återköpsvärdet. Villkoren bör dock självfallet

utformas så att de är lätta att förstå för konsumenter samtidigt som

formler och svårbegriplig information bör undvikas. Stora krav bör stäl-

las på försäkringsgivarna när det gäller ansträngningarna att uppnå klara

och tydliga villkor. Som Aktuarieföreningen påpekat kan alltför allmänt

hållna villkor medföra en risk för att vissa försäkringstagargrupper senare

kan godtyckligt gynnas framför andra. Avvägningen mellan full-

ständighet och klarhet måste ytterst bedömas i praxis med utgångspunkt

från allmänna avtalsrättsliga bedömningar och bestämmelser. På sikt kan

detta leda till tekniskt enklare livförsäkringsprodukter eller återbärings-

former i sådana avtalsförhållanden där särskilda konsumentskydds-

aspekter gör sig starkast gällande.

Även med hänsyn till svårigheterna i en övergång att formulera nya av-

tal står det klart att slopandet av försäkringstekniska grunder är nödvän-

digt för att mera marknadsmässiga spelregler skall kunna fungera även på

detta område och ofrånkomligt på en marknad som kännetecknas av en

allt större konkurrens.

Den nuvarande ordningen med försäkringstekniska grunder för livför-

säkringar m.m. bör alltså ersättas med en annan ordning som bl.a. bygger

på att villkoren för vad som skall gälla mellan bolaget och försäkrings-

tagarna bestäms på principiellt samma sätt som gäller för korta skade-

försäkringar och andra avtalsförhållanden. Reglerna om försäkringstek-

niska grunder i 7 kap. 3-8 §§ bör sålunda ändras genom att nuvarande

ordning med krav på att upprätta särskilda försäkringstekniska grunder

utmönstras.

Aktuarieföreningen har anfört att det behövs någon form av

reservutgång för framtida ändringar av återbäring, eftersom försäkrings-

avtalen kan sträcka sig över en mycket lång tid och det är svårt att förutse

variationer i livslängd o.d.

Rörelsereglerna i FRL bör, enligt regeringens mening, inte i sig

möjliggöra framtida ändringar av återbäring som är tillförsäkrad genom

försäkringsavtal. Det får dock förutsättas att visst utrymme finns för

bolagen att säkerställa en sådan rätt till justering inom ramen för avtalet.

Konsekvenserna av att utmönstra ordningen med grunder m.m.

Soliditeten inom livförsäkringsverksamheten har hittills primärt byggt på

att de beräkningsantaganden som ligger till grund för premiesättning och

avsättningar till premiereserv är betryggande samt att de överskottsmedel

som därigenom normalt uppkommer kan användas för konsolidering i

avvaktan på att de tilldelas försäkringstagarna som återbäring. Systemet

med grunder har här haft en central roll.

Med hänsyn till de tidigare redovisade förslagen måste soliditeten

inom livförsäkringsverksamheten säkerställas på delvis nya sätt. En

grundläggande roll har den i det föregående förslagna allmänna

stabilitetsregeln som tar sikte på bolaget i sin helhet och som bl.a. är

avsedd att betona uppbyggnaden av ett eget kapital som tjänar som ett

betryggande konsolideringskapital även i traditionella

livförsäkringsbolag. En viss roll har även de föreslagna reglerna om

möjligheten att utforma återbäringsvillkor för livförsäkringar så att

försäkringstagarna kan bära en finansiell, en aktuariell eller annan

försäkringsteknisk risk. Dessa förändringar är dock inte tillräckliga.

De nuvarande försäkringstekniska grunderna har, som tidigare fram-

gått, utgjort ett beräknings- och kontrollmaterial för i första hand bolaget

men också för tillsynsmyndigheten. Bolaget har på så sätt ålagts att ana-

lysera och dokumentera frågor om vilka premier som behöver tas ut samt

vilka avsättningar som erfordras för att åtagandena skall kunna fullföljas.

Kravet på betryggande antaganden om riskmått, ränta och kostnader har

då haft en viktig roll. Vidare har reglerna inneburit att företaget fort-

löpande haft att pröva om tidigare antaganden fortfarande varit betryg-

gande och att ta initiativ till förstärkningar om tidigare antaganden visat

sig otillräckliga.

Grundernas funktion som beräknings-, styrnings- och kontrollunderlag

bör tillgodoses även i framtiden. Visserligen tillgodoses sådana aspekter

delvis av annat bolagsinternt material, t.ex. det material som upprättas i

samband med att intern- och externredovisning tas fram. Det bör dock

finnas en mer formaliserad ordning som är lagfäst i FRL. Detta material

skall samordnas med annat material, t.ex. det räkenskapsmaterial som

skall ligger till grund för årsredovisningen.

Upprättande av försäkringstekniska riktlinjer och underlag

Vissa försäkringsbolag skall enligt 7 kap. 10 g § FRL upprätta riktlinjer

för tillgångar som används för skuldtäckning (placeringsriktlinjer). Syftet

med sådana riktlinjer är dels att säkerställa bolagets ansvar för att

tillämpa matchnings-, riskspridnings- och övriga placeringsregler, dels

att kunna ligga till grund för Finansinspektionens tillsyn (se prop.

1994/95:184 s. 163). Till följd av förslagen som lämnas i det följande

kommer placeringsriktlinjernas roll som styrande handlingsregler för

bolaget att förstärkas (se vidare avsnitt 13.3.2).

Ett motsvarande system med särskilda regler för det enskilda bolaget

bör föreskrivas för beräkning, styrning och kontroll av förhållanden som

hör samman med bolagets skuldsida. Motivet för sådana regler är ytterst

att trygga soliditeten och att åtagandena mot försäkringstagarna kan full-

följas.

Remissinstanserna har generellt tillstyrkt ordningen med försäkrings-

tekniska riktlinjer som innehåller en övergripande beskrivning av bo-

lagets policy och ett försäkringstekniskt underlag med mera beräknings-

mässiga beskrivningar. Regeringen delar denna inställning. På samma

sätt som gäller för placeringsriktlinjerna bör endast försäkringsbolag som

driver direkt försäkringsrörelse och bolag som bedriver liv- och lång

skadeåterförsäkringsrörelse omfattas av bestämmelserna. (Angående

antagande av riktlinjer, se avsnitt 13.3.1).

Någon klar skiljelinje för vad som är en lämplig uppdelning mellan

riktlinjerna och underlaget bör inte dras upp. Även de försäkringstek-

niska riktlinjerna kan behöva innehålla belopp, exempel och, som

Aktuarieföreningen framhållit, formler eller liknande beräkningar. Det

tekniska underlaget kan i sin tur behöva innehålla även beskrivningar

som kopplar samman underlaget med riktlinjerna. Det tekniska

underlaget måste givetvis upprättas i överensstämmelse med riktlinjerna

och vara samordnat med dessa samt kunna granskas som en helhet.

Riktlinjerna och underlagets omfattning och innehåll

Frågan är då vilka ämnen som riktlinjerna och, som huvudregel, det tek-

niska underlaget huvudsakligen bör behandla och vilka försäkringar som

bör omfattas.

I stabilitetshänseende är det av betydelse att samtliga försäkringstek-

niska avsättningar är tillräckligt beräknade, så att åtagandena för in-

gångna försäkringsavtal kan uppfyllas vid varje tidpunkt. Riktlinjerna bör

därför, till skillnad från grunderna, behandla även andra försäkringstek-

niska avsättningar än avsättningar för ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker samt livförsäkringsavsättningar. Också det tekniska under-

laget bör som huvudregel avse samtliga försäkringstekniska avsättningar

och ett eventuellt undantag därifrån prövas enligt särskilda bestämmelser

(se nedan). Därmed kommer även ersättningsreserven att omfattas av ett

principiellt krav på tekniskt underlag, vilket Aktuarieföreningen har

förordat.

Riktlinjerna och underlaget bör även innefatta frågor om den åter-

bäring som skall tillfalla försäkringstagarna och de ersättningsberättigade

som kan jämställas med försäkringstagarna. En skyldighet att beakta

återbäringen följer i och för sig av att avsättningar skall göras för avtalad

och ensidigt utfäst återbäring och att riktlinjerna och underlaget enligt

vad som nyss sagts skall upprättas för samtliga försäkringstekniska av-

sättningar. Riktlinjerna och underlaget bör emellertid ange även närmare

principer för fördelningen av återbäring mellan olika grupper och gene-

rationer av försäkringstagare och andra ersättningsberättigade på grund

av försäkringen.

Stabiliteten i bolaget påverkas av hur försäkringspremierna är beräk-

nade eller skall fastställas. Riktlinjer och underlag för premiesättningen

är av störst betydelse för långvariga liv- och skadeförsäkringar. Dessa

uppgifter har också samband med uppgifterna som gäller avsättningarna

för ej intjänade premier och kvardröjande risker respektive livförsäk-

ringsavsättningar. Riktlinjerna och underlaget bör alltså även ta upp

frågor om premiesättningen. Materialet bör också innehålla principerna

om återköp och belåning av försäkringar och, i förekommande fall, be-

räkningar av det tekniska återköpsvärdet.

Frågan blir då om riktlinjer och underlag för premier även bör finnas

för korta skadeförsäkringar?

Även för skadeförsäkringar måste det givetvis finnas kalkyler och

analyser för beräkning av premier. Som nyss angetts har riktlinjer och

underlag om premiesättningen också en koppling till motsvarande mate-

rial för avsättningar för ej intjänade premier och kvardröjande risker. En i

lag intagen skyldighet att upprätta riktlinjer och, som huvudregel ett tek-

niskt underlag, för premieberäkningen för skadeförsäkringar är naturlig

med hänsyn till förslaget att utmönstra den nuvarande bestämmelsen i

19 kap. 5 §. Den bestämmelsen reglerar i dag ledningens ansvar att över-

vaka att premien är skäligt avvägd med hänsyn till risk och driftskostna-

der och övriga omständigheter (se avsnitt 6.1).

I rörelsereglerna bör det således behållas en ordning som betonar upp-

rättandet av ett beräknings-, styrnings- och kontrollmaterial för premie-

sättningen även för skadeförsäkringar. Denna ordning skall dock numera

mera renodlat ta hänsyn till stabilitetsaspekter.

När det bestäms vilka frågor som riktlinjerna och underlaget bör be-

akta är det befogat att ta hänsyn till förändringen av återbäringsfondens

roll som buffertkapital. Konsolideringskapitalet i livbolag kommer i

framtiden att få utgöras av eget kapital och andra poster som får räknas in

i kapitalbasen. Riktlinjerna och underlaget bör därför även behandla

frågor om hur bolagets konsolidering skall säkerställas, t.ex. vilka säker-

hetsmarginaler som bör finnas inom ramen för eget kapital.

Att det finns ett beräknings- styrnings- och kontrollmaterial för det

kapital som skall tjäna som buffert för framtida svängningar i verksam-

heten är lika viktigt ur soliditetssynpunkt som att det finns riktlinjer för

beräkningen av premier och försäkringstekniska avsättningar. En sådan

lösning kan även anses som en naturlig utveckling av att många livbolag

brukat ta in frågor om den kollektiva konsolideringen i grunderna. Även

möjligheterna till en friare produktutveckling och premiesättning talar för

att riktlinjerna och underlaget bör behandla även frågor om konsolide-

ringen. Ett krav på riktlinjer och underlag för soliditeten bör gälla för

såväl liv- som skadeförsäkringar. Som Finansinspektionen påpekat bör

försäkringsrörelsepromemorians författningsförslag justeras på denna

punkt.

Det som nyss sagts talar för att även frågor om mottagande och avgi-

vande av återförsäkring bör regleras i riktlinjerna och underlaget. De

regler som bolaget tillämpar i detta avseende är av stor betydelse för

möjligheterna att fullgöra åtagandena mot försäkringstagarna.

Enligt nuvarande regler skall bolagsordningen innehålla den begräns-

ning som skall gälla för den ansvarighet som bolaget åtar sig för en och

samma risk, den s.k. maximalbestämmelsen (jfr prop. 1981/82:180

s. 151). Sådana frågor bör i stället beaktas i riktlinjerna och i förekom-

mande fall underlaget med hänsyn till de skyddsintressen som lagen skall

tillgodose. I konsekvens med detta bör reglerna om begränsningar för

mottagen återförsäkring för ömsesidiga bolag, som i dag skall regleras i

bolagsordningen, slopas. De ändringar som görs i uttaxeringsreglerna (se

vidare avsnitt 9.1) innebär att det saknas anledning att i detta sam-

manhang särbehandla ömsesidiga bolag i framtiden. Begränsningar som

skall gälla för mottagen återförsäkring hör med hänsyn till motiven för

ordningen med försäkringstekniska riktlinjer och underlag bättre hemma

i detta material. Hur detaljerade uppgifterna om återförsäkring bör vara

får tills vidare utvecklas genom tillsynspraxis.

Genom de här föreslagna reglerna om försäkringstekniska riktlinjer

och underlag inskärps bolagets ansvar för att tillämpa bl.a. den allmänna

soliditetsbestämmelsen och reglerna om försäkringstekniska avsätt-

ningar. De försäkringstekniska riktlinjerna och underlaget kan i likhet

med placeringsriktlinjerna även tjäna som grund för Finansinspektionens

tillsyn av försäkringsbolag.

I enlighet med vad Finansinspektionen anfört torde det inte heller vara

nödvändigt att ange fullständiga formler för beräkning av t.ex. premier i

det tekniska underlaget, utan enbart erforderliga beräkningselement.

Bestämmelserna bör därför ställa krav på att underlaget skall innehålla

erforderliga antaganden eller liknande uppgifter för beräkningen av för-

säkringstekniska avsättningar m.m. Justeringen torde även tillgodose

Försäkringsförbundets synpunkt om att reglerna om bl.a. beräkning av

premie- och ersättningsreserven inte skall behöva medföra någon större

ändring av nuvarande metodik.

Det bör i sammanhanget också framhållas att de försäkringstekniska

riktlinjernas och underlagets funktion som beräknings-, styrnings- och

kontrollunderlag även får betydelse för vilka regler som är lämpliga eller

möjliga att ta in i materialet. Det kan t.ex. vara lämpligt med regler för

hur bolaget bör förfara om olika antaganden visar sig otillräckliga. Som

Finansinspektionen påpekat kan emellertid inte sådana regler ges samma

innebörd som dagens övergångsgrunder.

Riktlinjernas och underlagets betydelse som avtalsinnehåll

De försäkringstekniska riktlinjerna och det kompletterande underlaget

skall till skillnad från dagens grunder inte ligga till grund för försäk-

ringstagarnas rättigheter och skyldigheter gentemot bolaget. Vad som

skall gälla mellan försäkringstagaren och bolaget bör framgå direkt av

avtalsvillkoren.

Enligt Finansinspektionen finns det inga hinder mot att hänvisa till

riktlinjerna eller underlaget i avtalsvillkoren på ett sådant sätt att de

skulle bli standardvillkor. Om riktlinjerna och underlaget inte görs till en

del av avtalet måste enligt Aktuarieföreningen sannolikt en stor del av

grunderna skrivas om i villkorsliknande text. Föreningen instämmer dock

i att texterna måste samordnas.

Med hänsyn till riktlinjernas och underlagets syfte är detta material

inte avsett och mindre lämpligt att i sig utgöra en del av avtalet som

någon typ av standardvillkor. De krav som i allmänhet ställs på standard-

avtal kommer även att gälla för livförsäkringar m.m. Det utesluter inte att

riktlinjerna och underlaget i vissa delar har samma innehåll som

standardvillkoren. Under alla förhållanden måste riktlinjerna och under-

laget återspegla avtalsvillkoren.

Det är inte uteslutet att riktlinjerna i praktiken kan påverka

fördelningen av t.ex. återbäring inom ramen för avtalet, vilket blir tydligt

i sådana fall där det på avtalsrättens område kan godtas att avtals-

villkoren om återbäring är allmänt utformade. Detta är emellertid inte

annorlunda än att redovisningen kan styra underlaget för återbäringen.

Det bör dock understrykas att den närmare utformningen av avtalen inte

regleras i detta lagstiftningsarbete. Dessa frågor behandlas i samband

med utformningen av en ny försäkringsavtalslag.

Undantag från kravet på försäkringstekniskt beräkningsunderlag

För skadeförsäkringar kan det i vissa fall vara onödigt att kräva ett full-

ständigt försäkringstekniskt underlag som innehåller närmare beräk-

ningsantaganden. Det gäller t.ex. om försäkringen har sådana särdrag att

det kan komma att återbetalas premier vid för få försäkringsfall eller att

utkrävas nya premier vid ogynnsamt skadefall eller om skadeförsäkring-

arna är av mindre värde (sådana principer bör i så fall framgå av de för-

säkringstekniska riktlinjerna). En möjlighet att underlåta att upprätta

försäkringstekniskt beräkningsunderlag för skadeförsäkringar bör därför

finnas, om det med hänsyn till försäkringens särskilda beskaffenhet eller

av annat särskilt skäl saknas anledning att upprätta ett underlag.

Sådana omständigheter kan föreligga även beträffande livförsäkringar.

Bestämmelsen om ett undantag från kravet på tekniskt beräknings-

underlag bör därför inte begränsas till skadeförsäkringar.

Det bör i övrigt framhållas att de försäkringstekniska riktlinjerna och

det försäkringstekniska underlaget generellt får anpassas efter försäkring-

arnas särskilda beskaffenhet och efter hur riskfyllda och väsentliga åtag-

andena är för bolaget.

Ingivande av riktlinjer och underlag

De försäkringstekniska riktlinjerna för livförsäkringar bör, så som före-

slagits, ges in till inspektionen efter att ha antagits. De bör ges in senast

när riktlinjerna börjar att användas första gången och efter ändringar.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag innebär att också underlaget

skall behandlas på motsvarande sätt. Enligt såväl Aktuarieföreningen

som Aktuarienämnden bör dock det tekniska underlaget göras tillgängligt

för inspektionen först vid behov.

Regeringen delar aktuarieorganisationernas uppfattning. Någon be-

stämmelse om att försäkringsbolagen mera löpande skall ge in ett tek-

niskt underlag bör alltså inte införas. Det bör dock erinras om att det

finns goda möjligheter att vid behov begära in ett sådant material i sam-

band med koncessionsprövningen eller inom ramen för den löpande till-

synen. Av betydelse för om materialet behövs är också riktlinjernas när-

mare innehåll.

Det kan för övrigt ifrågasättas om inte också riktlinjer för vissa skade-

försäkringar borde ges in till inspektionen i samband med att de antas.

Detta förutsätter emellertid ytterligare överväganden. En liknande fråge-

ställning uppkommer för placeringsriktlinjer och behandlas i avsnitt

13.3.2.

Normgivningsbemyndigande om riktlinjernas och underlagets utform-

ning och innehåll

För att de försäkringstekniska riktlinjerna och beräkningsunderlaget skall

kunna ligga till grund för Finansinspektionens kontroll behöver

materialet systematiseras.

Enligt dagens ordning kan regeringen eller Finansinspektionen med-

dela föreskrifter om hur grunderna redaktionellt skall ställas upp. Ett

normgivningsbemyndigande som även omfattade grundernas materiella

innehåll har däremot ansetts olämpligt eftersom det kan hämma produkt-

utvecklingen och konkurrensen (prop. 1994/95:184 s. 129).

Närmare regler om vilka frågor som skall upptas i riktlinjerna och

underlaget för olika försäkringsslag och den närmare avgränsningen

mellan olika delar kan ges i form av verkställighetsföreskrifter eller

allmänna råd. Detsamma gäller hur detaljerad informationen bör vara.

Enligt regeringens mening behövs inget särskilt normgivningsbemyndi-

gande till bestämmelserna.

Upplysningsregeln om försäkringstekniska avsättningar och

återförsäkring

I 7 kap. 9 § femte stycket FRL finns en särskild bestämmelse om att ett

försäkringsbolag skall lämna uppgift till Finansinspektionen om de för-

säkringstekniska avsättningarna och om återförsäkring. Bestämmelsen

kompletteras av ett bemyndigande om myndighetsföreskrifter.

De försäkringstekniska riktlinjerna skall nu innehålla principerna för

avsättningarna och återförsäkringen. Riktlinjerna skall enligt förslaget

ges in när de börjar användas. Det innebär att bestämmelserna om upp-

giftslämnande på den aktuella punkten kan slopas. Det kan i samman-

hanget anmärkas att 19 kap. 3 § ger utrymme för föreskrifter om infor-

mation av olika slag vid sidan av de uppgifter som inspektionen får från

bolagens offentliga redovisning.

Övergångsfrågor m.m.

I samband med lagändringarna år 1995 om grundernas innehåll ansågs att

ett ikraftträdande av förändringarna av reglerna om grundernas innehåll

borde avvakta den nya försäkringsavtalslag som för närvarande bereds

inom justitiedepartementet. Denna bedömning bör nu omprövas.

De nya regler som nu föreslagits bör utan inskränkningar gälla för för-

säkringsavtal som upprättas efter det att den nya lagen trätt i kraft. Reg-

lerna måste också gälla för livförsäkringar som meddelas i livförsäk-

ringsbolag där vinstutdelning skall kunna ske.

Det är inte lämpligt att behålla nuvarande system för grunder enbart för

vissa äldre försäkringsavtal. Försäkringsbolagen bör i stället formulera

om dessa avtal så att de väsentliga villkoren i grunderna direkt framgår

av avtalet. I dag förekommer regelmässigt hänvisningar i försäk-

ringsavtalet till bolagets återbäringsgrunder. Nuvarande grunder uppfyl-

ler inte i alla delar de krav på enkelhet och begriplighet som det finns

anledning att kräva för s.k. standardvillkor. Det får förutsättas att försäk-

ringsbolagen skyndsamt verkar för att nuvarande återbäringsgrunder ses

över till form och innehåll på ett sätt som gagnar tydligheten och förstå-

elsen samt att de på ett lämpligt sätt inkorporeras bland andra försäk-

ringsvillkor. Ett sådant arbete bör ske tillsammans med företrädare för

Finansinspektionen och Konsumentverket. En överföring av innehållet i

återbäringsgrunderna till försäkringsavtalet kan inte anses försämra

försäkringstagarnas ställning i förhållande till i dag där ju återbärings-

grunderna i praktiken ändå är styrande för försäkringstagarens rättigheter

och skyldigheter. I sammanhanget bör anmärkas att det under senare år

skett en positiv utveckling beträffande livförsäkringsbolagens infor-

mation som bl.a. innebär att en utökad information om återbäring numera

ges till kunderna och att informationsfrågorna fått en högre prioritet hos

bolagen (se Finansinspektionens rapport 1997-10-29 om Livförsäkrings-

bolagens informationsgivning).

De genom SFS 1995:779 beslutade konsekvensändringar i 2 kap. 18 §,

10 kap. 5 § och 12 kap. 13 § bör träda i kraft samtidigt med bestämmel-

serna om slopandet av grunder.

8.3.2 Fastställande av premier

Regeringens förslag: Försäkringspremier för livförsäkringar och

långa skadeförsäkringar skall beräknas med hänsyn till betryggande

antaganden om riskmått, ränta och kostnader. En avvikelse får ske om

det är försvarligt med hänsyn till bolagets ekonomiska situation.

Försäkringsutredningens förslag: Utredningen har föreslagit en mera

absolut regel om att försäkringspremier för livförsäkringar skall

bestämmas på grundval av betryggande antaganden om riskmått m.m. (se

betänkandet s. 271 och 272).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag överensstämmer i sak med

regeringens förslag (se promemorian s. 188 189).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har godtagit försäk-

ringsrörelsepromemorians förslag eller avstått från att närmare kommen-

tera det. Finansinspektionen har dock ansett att en avvikelse från be-

tryggande antaganden innebär en risk för att äldre försäkringskollektiv

får bidra till lägre premier för nya försäkringstagare. Även om skälighets-

principen slopas ifrågasätts om detta bör tillåtas. Bl.a. LO och TCO har

efterlyst undantags- eller dispensregler för kollektivavtalsgrundade för-

säkringar där bl.a. beräkning av premier bestäms i överenskommelse

mellan arbetsmarknadsparter. Enligt Svenska Aktuarieföreningen bör

bestämmelsen eller motiven klargöra att gruppförsäkringspremier får

bestämmas i enlighet med faktiska erfarenheter.

Skälen för regeringens förslag: Enligt EG:s regler skall premier för

ny verksamhet vara tillräckliga från aktuariella antaganden, så att försäk-

ringsföretaget kan uppfylla alla åtaganden och upprätta försäkringstek-

niska reserver i överensstämmelse därmed (artikel 19 i tredje livförsäk-

ringsdirektivet). Hänsyn får tas till företagets hela ekonomiska situation.

Emellertid får andra medel än försäkringspremier inte systematiskt an-

vändas på ett sätt som i längden äventyrar företagets soliditet.

I FRL bör finnas en bestämmelse om premiesättning som svarar mot

direktivets krav. Även om man bortser från EG:s regler är det väsentligt

att bolagens premiesättning tillgodoser stabilitetsprincipen.

Bestämmelsen bör i första hand gälla alla livförsäkringar och inte bara

sådana försäkringar där det i dag skall upprättas grunder. Den bör också

gälla för långa skadeförsäkringar. Vidare bör beräkningen anknyta till

samma betryggande antaganden som skall ligga till grund för beräkning-

arna av avsättningarna för ej intjänade premier och kvardröjande risker

respektive livförsäkringsavsättningar.

En bestämmelse om att försäkringspremier ovillkorligen måste be-

stämmas med stöd av de betryggande antaganden som används för beräk-

ningen av avsättningarna riskerar emellertid att komma i konflikt med

direktivet och kan hämma konkurrensen. Det kan inte anses strida mot

stabilitetshänsyn att sätta premierna lägre än vad antagandena föranleder

om det är försvarligt med hänsyn till företagets hela ekonomiska situa-

tion. Förhållanden kan ju vara sådana att ett stort och betryggande eget

kapital finns som gör att antagandena delvis kan frångås med tillfreds-

ställande soliditet och likviditet, eller att premierna bestäms utifrån

faktiska erfarenheter för en grupp som har en lämplig karaktär och

sammansättning för detta. Om bolagets situation medger detta kan pre-

mier även bestämmas enligt sådana kollektiva överenskommelser som

LO och TCO berört. Andra medel än försäkringspremier och avkastning

bör emellertid inte kunna beaktas i en sådan omfattning som i förläng-

ningen riskerar att äventyra företagets soliditet.

Finansinspektionen har väckt frågan om möjligheten att avvika från

betryggande antaganden medför en risk för att äldre försäkringskollektiv

får bidra till lägre premier för nya försäkringstagare.

Av avsnitt 14.2 framgår att skälighetsprincipen alltjämt skall gälla för

äldre försäkringsavtal. I den utsträckning äldre avtal lever kvar får pre-

mierna sättas på ett sådant sätt att nya försäkringstagare inte gynnas på de

äldres bekostnad. I andra fall kan det knappast anses att äldre försäk-

ringskollektiv bidrar till lägre premier för nya försäkringstagare i större

utsträckning än vad som följer av allmänna mekanismer om prisbildning

(jfr avsnitt 7.5).

Bestämmelsen om premiesättning skall alltså inte ta sikte på skälig-

hetsaspekter.

Till följd av det anförda bör bestämmelsen utformas så att försäkrings-

premierna för livförsäkringar och långa skadeförsäkringar skall be-

stämmas på grundval av sådana antaganden om riskmått, ränta och kost-

nader som skall ligga till grund för livförsäkringsavsättningen respektive

avsättningen för ej intjänade premier och kvardröjande risker, om inte en

avvikelse är försvarlig med hänsyn till bolagets ekonomiska situation.

För andra skadeförsäkringar bör premiesättningen i stället bedömas

med hänsyn till den allmänna stabilitetsprincip som föreslagits lagfäst. I

undantagsfall kan den bestämmelsen få betydelse även för premiesätt-

ningen. Det bör då vara fråga om premiesättning som riskerar att under-

gräva bolagets ekonomiska situation.

8.3.3 Förbudet att förespegla återbäring

Regeringens förslag: Nuvarande förbud att utfästa återbäring på

annat sätt än vad som följer av reglerna om tilldelning tas bort. I

stället införs ett förbud att förespegla återbäring som saknar grund i

försäkringsavtal.

Försäkringsutredningens förslag: Saknar motsvarighet till regering-

ens förslag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 189 och 322).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller avstått

från att närmare kommentera promemorians förslag. Flera centrala parter

på arbetsmarknaden har efterlyst undantags- eller dispensregler för

kollektivavtalsgrundade försäkringar där bl.a. beräkning av premier och

återbäring bestäms i överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter.

Finansinspektionen har ansett att bestämmelsens ordalydelse och kom-

mentar inte är helt överensstämmande.

Skälen för regeringens förslag: För försäkringstagarna är det av stor

betydelse att villkoren för återbäring finns i försäkringsavtalet. Det vore

olämpligt om de nya reglerna medgav att återbäring lämnades av medel

som kan användas för vinstutdelning eller förlusttäckning samtidigt som

försäkringstagarna förespeglas att en sådan återbäring kan förväntas även

i framtiden. Det skulle på ett olyckligt sätt locka försäkringstagarna att

ingå försäkringsavtal på felaktiga premisser. I FRL bör därför finnas ett

förbud mot att förespegla återbäring som saknar grund i försäkringsavtal.

Vidare bör nuvarande förbud mot att utfästa återbäring på annat sätt än

enligt nuvarande regler om tilldelning utmönstras.

Bestämmelsen bör gälla även för kollektiva försäkringar. Inte heller i

sådana fall bör information lämnas till försäkringstagarna eller andra om

att de kan räkna med framtida återbäring som saknar stöd i avtalet eller i

en överenskommelse mellan arbetsgivare och arbetstagare. En sådan

överenskommelse sker t.ex. mellan företrädare för arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer i styrelsen för vissa s.k. avtalsförsäkringsbolag.

Regeln får således en annan tillämpning för dessa fall.

Angående närmare vägledning för tillämpningen, se författnings-

kommentaren till 7 kap. 8 §.

8.3.4 Dispensmöjligheten för vissa korta livförsäkringar

Regeringens förslag: Nuvarande dispensmöjlighet för korta döds-

fallsförsäkringar utmönstras.

Försäkringsutredningens förslag: Saknar motsvarighet till regering-

ens förslag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 190).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft någon erin-

ran mot promemorians förslag. Försäkringsförbundet är dock negativt

inställda till förslaget. Enligt förbundet är det olyckligt att återinföra ett

krav på fixerade beräkningsantagande för premieberäkning och liv-

försäkringsavsättningar för gruppliv-, kort dödsfalls- och kollektivavtalad

försäkring. Aktuarienämnden har framfört liknande synpunkter.

Bakgrund: För livförsäkringar som gäller endast för dödsfall och som

meddelas för en tid om högst fem år eller mot en premie som är beräknad

och bestämd för längst fem år, får regeringen eller efter dess bemyndi-

gande Finansinspektionen medge undantag från bestämmelserna om liv-

försäkring. Från vissa bestämmelser, bl.a. om vinstutdelning och soliditet

får dock undantag inte medges (se 1 kap. 10 § FRL). Dispensregeln har

utnyttjats för grupplivförsäkringar och även viss individuell försäkring.

Syftet med dispensmöjligheten är främst att göra det möjligt att meddela

tekniskt enkla former av livförsäkringar utan ordningen med försäk-

ringstekniska grunder.

Skälen för regeringens förslag: Samma flexibilitet som uppnås med

dagens dispensregel i 1 kap 10 § FRL erbjuds inom ramen för de nya

reglerna om försäkringstekniska riktlinjer och beräkningsunderlag. Un-

dantaget från kravet på tekniskt underlag är särskilt utformat bl.a. för att

kunna beakta sådana förhållande som remissinstanserna tagit upp. Un-

dantaget har i jämförelse med försäkringsrörelsepromemorians förslag

utvidgats för att även kunna tillämpas på livförsäkringar (se avsnitt

8.3.1). Rörelsereglerna kan också beakta särdragen hos kollektiva

försäkringar (se vidare avsnitt 11.2). Nuvarande dispensregel i 1 kap. 10

§ har för övrigt försetts med flera restriktioner för dispens. Om

dispensregeln behålls skulle den behöva kompletteras med ytterligare

undantag till följd av andra förslag som läggs fram nu.

Dispensregeln i 1 kap. 10 § bör alltså slopas.

8.4 Vissa placeringsfrågor m.m.

8.4.1 Bakgrund

Placeringsreglernas nuvarande omfattning

Ett direktförsäkringsbolag skall vid varje tidpunkt ha tillgångar till ett

värde som motsvarar försäkringstekniska avsättningar och depositioner

från återförsäkringsgivare. Dessa tillgångar kallas skuldtäckningstill-

gångar. Ett återförsäkringsbolag som bedriver liv- eller lång skadeåter-

försäkring skall ha tillgångar till ett belopp som behövs för att säkerställa

direktförsäkringsbolagets förmånsrätt (7 kap. 9 § FRL). För skuldtäck-

ningstillgångar gäller vissa placeringsrestriktioner (se 9 a-10 e §§).

Placeringsreglerna fick sin huvudsakliga utformning vid genomföran-

det av tredje generationens försäkringsdirektiv. Regeringen redovisade då

sin principiella syn på försäkringsbolagens medelsförvaltning. Denna syn

innebär sammanfattningsvis att tillgångarna skall placeras med beaktande

av försäkringsrörelsens art, att tillgångarna är avpassade till de åtaganden

som bolaget har, s.k. matchning, och att kapitalförvaltningen bör präglas

av ett portföljtänkande (prop. 1994/95:184 s. 141). De placeringar som

inte är skuldtäckningstillgångar kallas fria tillgångar.

Placeringsreglerna gäller inte för tillgångar som bl.a. svarar mot medel

i livförsäkringsbolagens återbäringsfond trots att medlen är avsedda för

försäkringstagarnas räkning och inte sällan kan komma att förespeglas

försäkringstagarna genom årliga återbäringsbesked.

De fria tillgångar behöver inte heller registerföras enligt 7 kap. 9 §. En

följd av detta är att tillgångarna inte omfattas av försäkringstagarnas

förmånsrätt. Inte heller omfattas belopp motsvarande avsättningar till en

uppskrivningsfond eller fond för orealiserade vinster av några placerings-

regler. I sådana fonder ingår belopp som senare kan komma att tillfalla

försäkringstagarna. Den s.k. femprocentsregeln i 7 kap. 17 § och de sär-

skilda undantagsreglerna om innehav i andra finansiella företag i 7 kap.

17 a § FRL förhindrar stora innehav i vissa företag. (För en utförligare

beskrivning av reglerna i 17 och 17 a §§, se vidare avsnitt 8.5).

Vissa begränsningar för förvaltningen av fria medel följer av kravet på

sund försäkringsverksamhet. En kapitalförvaltning som innebär att risk-

koncentrationen i de fria medlen är så stor att ett försäkringsbolags soli-

ditet äventyras och därmed också dess förmåga att fullgöra sina förplik-

telser enligt ingångna försäkringsavtal har inte ansetts förenlig med

denna princip. Finansinspektionen har därför också möjligheter att ingri-

pa mot placeringen av de fria tillgångarna (prop. 1994/95:184 s. 151).

Tillgångsbegränsningar för skuldtäckningstillgångar

I 7 kap. 10 b § finns vissa absoluta gränser för vad som vid skuldtäck-

ningen kan godtas av ett och samma tillgångsslag (tillgångsbegräns-

ningar). Någon form av begränsningar har ansetts nödvändiga att upp-

ställa. I prop. 1994/95:184 har anförts att bedömningen av gränserna

måste göras med hänsyn till hur riskfyllt det aktuella tillgångsslaget är

och till diversifieringsmöjligheterna inom tillgångsslaget. Samtidigt

framhölls att det i och för sig är omöjligt att på ett objektivt sätt rang-

ordna tillgångarna efter hur riskfyllda de är som placeringsobjekt. Viss

vägledning ansågs dock kunna hämtas från EG:s försäkringsdirektiv,

bestämmelser på näraliggande områden, t.ex. kapitaltäckningsreglerna,

och historiska erfarenheter. Även om ett visst mått av subjektivitet an-

sågs ofrånkomligt poängterades att det var önskvärt att identifiera grup-

per där likheterna inom gruppen är stora samtidigt som skillnaderna i

förhållande till andra grupper är tydliga (s. 181). Angående en mera ut-

förlig beskrivning av reglerna, se prop. 1994/95:184 s. 180 184. Finans-

inspektionen får meddela tillfälliga avvikelser från bestämmelserna, om

det finns särskilda skäl, samt även andra än tillfälliga avvikelser från

vissa av bestämmelserna, om det finns synnerliga skäl.

Nuvarande tillgångsbegränsningar för aktier respektive fastigheter

Placeringsreglerna innebär bl.a. att det sammanlagda beloppet av vad

som skall skuldtäckas, dvs. försäkringstekniska avsättningar för egen

räkning med tillägg för depositioner från återförsäkringsgivare, får täckas

med aktier i publika bolag till en andel om högst 25 procent och med

fastigheter till en andel om högst samma nivå (se 7 kap. 10 b § första

stycket).

Begränsningarna för aktier i publika bolag omfattar även sådana

värdepapper som kan jämställas med aktier (se 7 kap. 10 § första stycket

11 och prop. 1994/95:184 s. 172 173 där frågan om vad som hör dit be-

rörs). Dessa värdepapper sammanfattas i den fortsatta framställningen

med begreppet aktier.

Begränsningen för fastigheter omfattar såväl tomträtter, byggnader och

andelar i nämnda tillgångar som aktier och jämställda värdepapper ut-

givna av sådana publika bolag som har till uppgift att äga fastigheter eller

fastighetsrelaterade tillgångar. Dessutom omfattas skuldförbindelser för-

enade med panträtt i fastighet eller tomträtt, se 10 § första stycket 13 14.

Dessa tillgångar sammanfattas i det följande med begreppet fastigheter.

De tillgångsbegränsningar som infördes vid genomförandet av EG:s

tredje skade- respektive livförsäkringsdirektiv för aktier respektive fas-

tigheter var snävare i förhållande till förslagen i den s.k. placeringspro-

memorian. I promemorian föreslogs en gräns vid 50 procent för aktier

respektive 30 procent för fastigheter (Ds 1993:57). Det hörde samman

med att placeringsreglernas omfattning inte fått det tillämpningsområde

som förutsattes i promemorian. De fria tillgångarna var alltså större en-

ligt regeringens förslag än enligt promemorians utgångspunkter (jfr prop.

1994/95:184 s. 142).

I 10 a § regleras användning av aktier och andelar i dotterföretag för

skuldtäckning. Endast aktier och andelar i vissa dotterföretag får använ-

das. Det gäller dotterbolag som har till uppgift att direkt eller indirekt äga

sådana tillgångar som avses i 10 § första stycket eller är ett publikt för-

säkringsaktiebolag eller är ett sådant publikt aktiebolag som avses i 17

a §, dvs. bedriver någon form av finansiell verksamhet. Vid

tillämpningen av reglerna om tillgångsbegränsningar, liksom reglerna om

enhandsbe-gränsningar, skall en genomsyn tillämpas och dotterbolagets

tillgångar behandlas som om de ägdes direkt av försäkringsbolaget.

Enhandsbegränsningar för skuldtäckningstillgångar

I 7 kap. 10 c § finns vissa absoluta gränser för vad som av skuldtäck-

ningsbeloppet får motsvaras av en enskild investering (enhandsbegräns-

ningar). Reglerna innebär bl.a. att högst 5 procent får utgöras av en

fastighet, tomträtt eller byggnad eller en grupp av sådan egendom som är

belägna på sådant sätt att de ur risksynpunkt utgör en investering. Samma

gräns gäller för aktier eller skuldförbindelser från samma emittent

respektive låntagare. En gräns på 10 procent gäller dock om emittenten

eller låntagaren är av visst särskild slag (kreditinstitut, etc). Det sam-

manlagda innehavet av sådana tillgångar får dock uppgå till högst 40

procent av skuldtäckningsbeloppet, men andelen aktier från samma

emittent får inte överstiga 5 procent av skuldtäckningsbeloppet. En gräns

på 10 procent gäller också för andelar i värdepappersfonder som förvaltas

av samma fondbolag eller fondföretag, om inte annat medges av

Finansinspektionen. Begränsningen för aktier och skuldförbindelser skall

 med vissa undantag tillämpas på motsvarande sätt på emittenter

eller låntagare som har en inbördes anknytning (se vidare prop.

1994/95:184 s. 187-190 för en utförligare beskrivning av reglerna).

Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om en lämplig

riskspridning samt medge tillfälliga avvikelser från bestämmelserna i

10 c § om det finns särskilda skäl.

Andra regler av betydelse för valet av placeringstillgångar

Reglerna om tillgångsbegränsningar och enhandsbegränsningar komp-

letteras av vissa andra bestämmelser som får betydelse för valet av

skuldtäckningstillgångar.

Enligt 7 kap. 10 d § skall, i fråga om skadeförsäkring, tillgångarna fin-

nas inom EES om risken är belägen inom EES. I fråga om livförsäkring,

skall tillgångarna finnas inom EES när verksamheten utövas där. För

risker och verksamhet utanför EES skall skuldtäckningstillgångarna

finnas i Sverige. Finansinspektionen får medge undantag från dessa

lokaliseringsregler.

Skuldtäckningstillgångarna skall även placeras så att risken för valuta-

kursförluster begränsas. Regeringen eller Finansinspektionen skall med-

dela föreskrifter om högsta tillåtna valutakursrisk (10 e §).

Fordringar på annan än försäkringstagare skall beaktas endast till den

del fordran överstiger det belopp som gäldenären har att fordra av bola-

get (10 f §). Regeln är främst en värderingsregel men diskvalificerar vis-

sa fordringar som skuldtäckningstillgångar om gäldenären har större

motfordringar.

Optioner, terminskontrakt och liknande finansiella instrument får an-

vändas endast för att sänka den finansiella risken i ett försäkringsbolag

eller för att effektivisera förvaltningen av bolagets tillgångar. En använd-

ning för att effektivisera förvaltningen är villkorad av att den kan ske

utan att bolagets finansiella risker överstiger en risknivå som är förenlig

med kraven på sund försäkringsverksamhet. Regeringen eller Finansin-

spektionen får meddela närmare föreskrifter om tillämpningen (17 b §).

EG:s placeringsregler

Placeringsreglerna i tredje generationens direktiv gäller endast tillgångar

som motsvarar de tekniska avsättningarna (artiklarna 20-22 i tredje gene-

rationens försäkringsdirektiv). Medlemsstaterna får inte fastställa några

regler för valet av tillgångar som inte används för skuldtäckning (artikel

18.1 i första skadeförsäkringsdirektivet enligt lydelse i artikel 26 i tredje

skadeförsäkringsdirektivet och artikel 21.1 i första livförsäkringsdirekti-

vet enligt lydelse i artikel 27 i tredje livförsäkringsdirektivet). Enligt arti-

kel 17 i första livförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 18 i

tredje livförsäkringsdirektivet) skall storleken på de tekniska avsättning-

arna för livförsäkring fastställas efter en tillräcklig betryggande prospek-

tiv aktuariell metod. Avsättningarna skall omfatta bl.a. alla garanterade

återköpsvärden samt återbäring som försäkringstagarna har rätt till, oav-

sett hur formerna för återbäring benämns.

Försäkringsdirektivens placeringsregler upptar till att börja med en

allmän regel som innebär att hänsyn skall tas till den typ av försäkrings-

rörelse som företaget bedriver vid valet av de tillgångar som svarar mot

tekniska avsättningar. Tillgångarnas risk, avkastning och likviditet skall

beaktas. Vidare skall försäkringsföretaget se till att portföljen är väldi-

versifierad, dvs. att riskerna är spridda på lämpligt sätt. Den allmänna

regeln kompletteras med relativt omfattande bestämmelser av detalj- och

riktlinjekaraktär. En lista finns över sådana tillgångar som kan godtas för

att täcka tekniska avsättningar. Det betonas dock att länderna skall fast-

ställa mer detaljerade regler för vilka tillgångar som får användas och att

medlemsländerna kan ställa upp strängare krav.

Direktiven anger vidare en rad principer som skall gälla bl.a. i fråga

om värderingen av tillgångar, säkerhetskrav, behandling av derivatin-

strument, likviditetskrav och koncerngenomlysning. EG:s regler

innehåller endast på några punkter uttryckliga begränsningar för hur stora

placeringar som får göras i visst tillgångsslag (tillgångsbegränsningar).

Högst 5 procent av de tekniska bruttoavsättningarna får investeras i lån

utan säkerhet, högst 3 procent i kassa och högst 10 procent i aktier som

inte omsätts på någon reglerad marknad (artikel 22 i tredje skade-

respektive livförsäkringsdirektivet). Om det bland tillgångarna ingår

någon investering i dotterbolag som helt eller delvis förvaltar

försäkringsbolagets tillgångar för dess räkning, skall hemlandet vid

tillämpningen av artikel 22 beakta de underliggande tillgångar som

innehas av dotterföretaget. Hemlandet får behandla dotterföretagets andra

tillgångar på samma sätt (se artikel 22.2 iv och prop. 1994/95:184 s.

180).

Direktiven innehåller även vissa begränsningsregler för enskilda in-

vesteringar (enhandsbegränsningar). Medlemmarna skall fastställa ytter-

ligare begränsningsregler även i denna del. För det ändamålet anges olika

allmänna riktlinjer, som t.ex. att tillgångsportföljen skall vara väldiversi-

fierad, att riskfyllda tillgångar bör behandlas med återhållsamhet och att

illikvida tillgångar bör behandlas med försiktighet.

Förmånsrätt för försäkringstagare

Enligt 7 kap. 11 a § har försäkringstagare förmånsrätt vid konkurs för

vissa fordringar på grund av försäkringsavtal. Det gäller livförsäkring,

sådan skadeförsäkring för vilken bestämmelserna om livförsäkring till-

lämpas med stöd av 1 kap. 5 § och sådan skadeförsäkring som meddelas

för längre tid än 10 år. En förmånsrätt följer också för fordran på grund

av återförsäkring avseende sådana försäkringar. Fordran på grund av di-

rektförsäkring har dock företräde framför fordran på grund av återförsäk-

ring. Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i skuld-

täckningsregistret när bolaget försätts i konkurs eller utmätning äger rum.

8.4.2 Skuldtäckning, registerföring och förmånsrätt

Regeringens förslag: Livförsäkringsbolags avsättningar för garan-

terad återbäring skall - på samma sätt som nuvarande avsättningar för

bl.a. tilldelad återbäring - skuldtäckas med registerförda tillgångar av

minst samma värde. I sådana tillgångar skall livförsäkringstagare på

samma sätt som i dag ha förmånsrätt. Även avsättningar för villkorad

återbäring och åtaganden inom fondförsäkring där försäkringstagaren

bär risken, skall skuldtäckas, registerföras och ligga till grund för liv-

försäkringstagarnas förmånsrätt. Vidare klargörs att även andra ersätt-

ningsberättigade på grund av försäkringsavtalet än försäkringstagarna

har förmånsrätt.

Försäkringsutredningens förslag: Saknar direkt motsvarighet till

regeringens förslag.

Kollektivförsäkringsutredningens förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag om förmånsrätt för andra ersättningsberättigade än

försäkringstagare (se betänkandet s. 110 och 111).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i sak

med regeringens förslag (se promemorian s.195-197).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt Kollektiv-

försäkringsutredningens förslag om förmånsrätt eller lämnat detta utan

erinran. Remissinstanserna har godtagit Försäkringsrörelsepromemorians

förslag.

Skälen för regeringens förslag

Skuldtäckning, registerföring och förmånsrätt

De försäkringstekniska avsättningar som skall göras för garanterad åter-

bäring bör naturligt nog omfattas av krav på skuldtäckning, registerföring

och placeringsrestriktioner. I sådana tillgångar har vissa försäkringstaga-

re även förmånsrätt (7 kap. 9-11 §§ FRL). Frågan är vad som skall gälla

för villkorad återbäring.

Villkorad återbäring skall enligt vad som tidigare anförts hänföras till

försäkringstekniska avsättningar. Även sådan återbäring bör därför

skuldtäckas med registerförda tillgångar.

Som en följd av att åtaganden inom fondförsäkring som försäkrings-

tagarna bär risken för utgör en försäkringsteknisk avsättning gäller mot-

svarande även för sådana avsättningar. Eftersom skuldtäckningstillgångar

för villkorad återbäring reserverats för försäkringstagarnas räkning bör

dessa, i likhet med tillgångar i fondförsäkringsrörelse, omfattas av

försäkringstagarnas förmånsrätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979), se 7 kap. 11 a § FRL. En sådan förmånsrätt får anses följa

redan av att villkorad återbäring utgör en försäkringsteknisk avsättning,

att tillgångar som svarar mot posten skall registerföras och att en villko-

rad rätt till återbäringen i och för sig framgår av försäkringsavtalet eller

är ensidigt utfäst av försäkringsbolaget.

I försäkringsrörelsepromemorian har föreslagits en ändring av 7 kap.

11 a § som innebär att den förmånsrätt som tillkommer försäkringstagare

skall tillkomma även andra ersättningsberättigade enligt de i paragrafen

angivna försäkringsavtalen.

Det finns skäl att klarlägga att den som är ersättningsberättigad på

grund av försäkringsavtal utan att vara försäkringstagare, t.ex. i egenskap

av förmånstagare, bör tillerkännas förmånsrätt. Som Hovrätten för

Västra Sverige har anmärkt bör motsvarande justering göras i 4 a § för-

månsrättslagen.

8.4.3 Placeringskrav för tillgångar som svarar mot återbäring

Regeringens förslag: Nuvarande placeringsregler skall gälla för till-

gångar motsvarande garanterad återbäring och andra försäkringstekniska

avsättningar än villkorad återbäring och fondförsäkringsåtaganden som

försäkringstagarna står risken för. Som i dag får därför bl.a. högst 25

procent av sådana avsättningar skuldtäckas med aktier i publika bolag

och högst 25 procent med fastigheter.

En allmän placeringsregel skall gälla för tillgångar som skuldtäcker

avsättningar för villkorad återbäring och åtaganden inom fondförsäkring

som försäkringstagaren står risken för. Tillgångarna skall placeras på ett

lämpligt sätt med hänsyn till försäkringsåtagandenas karaktär. Sådana

tillgångar skall däremot inte omfattas av tillgångsbegränsningarna för

aktier och fastigheter eller andra detaljerade placeringsregler. Till-

gångarna skall omfattas av försäkringsbolagets egna placeringsriktlinjer.

Försäkringsutredningen förslag innebär att tillgångsbegränsningarna

för aktier och fastigheter höjs till 50 procent respektive 30 procent.

Gränserna skulle, inom ramen för en ny allmän riskspridningsregel, vara

vägledande för tillgångar som svarar mot försäkringstagarfonder och

redovisade övervärden, liksom för tillgångar motsvarande eget kapital i

ömsesidiga bolag (se betänkandet s. 161 och 165).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag överensstämmer väsent-

ligen med regeringens förslag (se promemorian s. 197-201). I prome-

morian har den allmänna matchnings- och riskspridningsregeln gjorts

tillämplig på tillgångar motsvarande villkorad återbäring.

Remissinstanserna: Inställningen bland remissinstanserna till För-

säkringsutredningen förslag om ändrade tillgångsbegränsningar för aktier

och fastigheter har varit blandad. Riksbanken, Finansinspektionen och

Försäkringsförbundet har tillstyrkt att gränserna höjs. Kammarrätten i

Göteborg har däremot ansett att förslaget öppnar för ett ökat risktagande.

Riksgäldskontoret har ansett att förslagets effekter på riskerna i

försäkringsbolagens portföljer är oklara. Flera remissinstanser har god-

tagit Försäkringsutredningens förslag till en allmän riskspridningsregel i

och för sig men efterlyst olika förändringar, bl.a. att bestämmelserna

borde göras mer konkurrensneutrala mellan ömsesidiga bolag och

aktiebolag (för en närmare redogörelse av remissutfallet, se försäkrings-

rörelsepromemorian s. 197-198).

De flesta remissinstanser har tillstyrkt försäkringsrörelsepromemorians

förslag eller lämnat detta utan erinran. Försäkringsförbundet har dock

ansett att gränsen för aktier bör höjas. Riksbanken har anfört att en höj-

ning för både aktier och fastigheter bör prövas. Finansinspektionen har

befarat svårigheter vid tillsynen när den allmänna placeringsregeln gäller

tillgångar motsvarande villkorad återbäring och de detaljerade reglerna

gäller den garanterade. Någon remissinstans har ansett att man så långt

möjligt bör anpassa placeringsreglerna till vad som gäller i övriga

Europa.

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter för bedömningen

Det saknas anledning att ompröva den principiella syn på försäkringsbo-

lagens medelsförvaltning som regeringen gett uttryck för vid införandet

av tredje generationens försäkringsdirektiv. Samma gäller bl.a. de all-

männa bedömningsgrunder som åberopades i prop. 1994/95:184 för be-

stämmande av gränserna för innehav av olika tillgångsslag (prop.

1994/95:184 s. 141). Det bör också framhållas att placeringsreglerna ut-

gör viktiga och mera konkreta hjälpregler inom ramen för den stabilitets-

princip som lagfästs i den allmänna rörelseregeln för försäkringsbolag

och som särskilt avser att säkerställa att åtagandena mot försäkringsta-

garna och motsvarande ersättningsberättigade alltid skall kunna full-

följas. En självklar ledstjärna för medelsförvaltningen bör också vara att

inget tillgångsslag i ett försäkringsbolag blir alltför dominerande.

De placeringsregler som infördes i samband med införlivandet av EG:s

försäkringsdirektiv har nu tillämpats under ett antal år. Försäkringsför-

bundet har i detta sammanhang också tagit upp frågan om möjligheten att

använda derivatinstrument för att hantera risker på balansräkningens

skuldsida.

Enligt regeringens mening finns det skäl att på ett mera grundläggande

sätt se över nuvarande placeringsregler för försäkringsbolag. En sådan

översyn bör påbörjas inom kort. Fråga är nu snarast om det finns skäl för

att justera begränsningsreglerna för aktier och fastigheter, främst med

anledning av de övriga förslag som lämnas i detta sammanhang.

Placeringsbegränsningar för tillgångar som skuldtäcker garanterad

återbäring m.m.

Sådana belopp som motsvarar dagens försäkringstekniska avsättningar

(ej intjänade premier och kvardröjande risker, oreglerade skador, livför-

säkringsavsättningar och garanterad återbäring) måste alltid vara trygga-

de. Genom matchningskravet utgör visserligen åtagandenas karaktär och

löptid en spärr för placeringsmöjligheterna oavsett vilken gräns som be-

stäms i lag.

De reformerade rörelsereglerna innebär dock stora förändringar på kort

tid. Det är därför mycket svårt att förutse vilka effekter en höjning av

tillgångsbegränsningarna för sådana avsättningar skulle få. Det är därför

inte lämpligt att nu ändra tillgångsgränserna för sådana belopp som mot-

svarar dagens försäkringstekniska avsättningar. En eventuell justering av

tillgångsbegränsningarna kan med fördel invänta erfarenheterna från

tillämpningen av den nya särregleringen. Det finns emellertid anledning

att återkomma till denna fråga i samband med den översyn av placerings-

reglerna som aviserats.

Placeringsbegränsningar för tillgångar som skuldtäcker villkorad

återbäring

Som tidigare behandlats skall avsättningar för villkorad återbäring be-

handlas som en försäkringsteknisk avsättning (se avsnitt 8.1). Även om

en sådan återbäring inte är garanterad till belopp så är förutsättningarna

för en utbetalning reglerade i avtal eller i en ensidig utfästelse. Den en-

skilde har alltså en avtalsenlig rätt till återbäring i dessa fall. Avsätt-

ningar för villkorad återbäring bör därför omfattas av placeringsregler.

På så sätt undviks ett onödigt risktagande och skapas ett skydd för de

värden som förvaltas för försäkringstagarnas räkning. Det säkerställer

också en förvaltning av tillgångar som är förenlig med de åtaganden om

återbäring som bolaget gjort.

För dessa placeringar måste försäkringsbolaget även upprätta s.k.

placeringsriktlinjer. Någon ändring av 7 kap. 10 g § behövs inte för att

detta skall gälla.

I försäkringsrörelsepromemorian föreslås att tillgångar som skuld-

täcker villkorad återbäring skall omfattas av den allmänna placerings-

bestämmelsen i 9 a §. De mera detaljerade reglerna om bl.a. tillgångs-

och enhandsbegränsningar skall däremot inte gälla. Promemorian argu-

menterar för att en lämplig riskspridning skall ske med utgångspunkt från

villkoren om återbäring. Den placeringsinriktning som bestämts i försäk-

ringsavtalen blir i första hand bestämmande för vilken diversifiering på

olika tillgångsslag och enhandsengagemang som är lämplig. Match-

ningskravet får en delvis annorlunda innebörd än om åtagandena avser

betalningsutfästelser som kan beräknas till nominella eller reala belopp.

Det framhålls att placeringarna måste överensstämma med den place-

ringsinriktning som bolaget har utlovat eller gett uttryck för.

Regeringen delar väsentligen promemorians bedömning. Villkorad

återbäring bör skuldtäckas med de placeringstillgångar som är lämpligast

med hänsyn till utformningen av försäkringsavtalen och ensidiga ut-

fästelser. Om villkoren t.ex. knutits till vissa tillgångar eller tillgångs-

värden korresponderar tillgångarna och avsättningarna med varandra.

Placeringarna måste då överensstämma med den placeringsinriktning

som bolaget utlovat eller gett uttryck för. Om villkoren skulle vara an-

knutna till något slag av aktieindex eller referensvärde bör skuldtäck-

ningstillgångarna svara mot den värdeförändring som ett sådant index

eller dylikt anger (jfr artikel 23 i tredje försäkringsdirektivet). Även i

dessa fall utgör alltså villkoren för den villkorade återbäringen enligt

försäkringsavtalen utgångspunkten för valet och sammansättningen av

skuldtäckningstillgångarna. Det bör även vara fallet om försäkrings-

tagarnas rätt till återbäring är beroende av en aktuariell risk. Kravet att

undvika ett onödigt risktagande och att skydda den villkorade rätten till

återbäring kan ställa åtminstone vissa yttre gränser för vilken koncentra-

tion till tillgångsslag eller enhandsengagemang som är lämplig. Skillna-

der kan alltså vara befogade med hänsyn till om försäkringstagarna bär

en finansiell eller aktuariell risk.

Med hänsyn till att det tredje livförsäkringsdirektivet uttryckligen an-

ger att direktivets allmänna placeringsbestämmelse i artikel 20 inte får

tillämpas för bl.a. förmåner enligt försäkringsavtal som är anknutna till

någon form av index är det inte lämpligt att låta den allmänna placerings-

bestämmelsen i 9 a § gälla för tillgångar som motsvarar villkorad åter-

bäring. Det bör i stället utformas en mera allmän bestämmelse som ger

bättre uttryck för den bedömning som vi gjort och som anger att villkorad

återbäring skall skuldtäckas med tillgångar som är lämpliga med hänsyn

till åtagandenas karaktär. En sådan regel ger bättre uttryck för de över-

väganden som kan antas ligga bakom artikel 23 i tredje livförsäkrings-

direktivet.

Innehållet i sistnämnda artikel och konsekvensen talar för att denna

placeringsregel även skall gälla för fondförsäkringstillgångar som för-

säkringstagarna bär placeringsrisken för.

Finansinspektionen befarar vissa svårigheter vid tillsynen när bara den

allmänna placeringsregeln gäller för tillgångar som motsvarar villkorad

återbäring och de detaljerade reglerna gäller den garanterade. Enligt in-

spektionen kan efterlevnaden av placeringsreglerna i dag kontrolleras

relativt enkelt genom en jämförelse av placeringsriktlinjerna med

skuldtäckningsregistret. Som inspektionen uppfattar förslaget skall en-

dast ett register föras över samtliga skuldtäckningstillgångar.

Försäkringsbolag skall upprätta placeringsriktlinjer för tillgångar som

svarar mot såväl livförsäkringsavsättning som villkorad återbäring. I rikt-

linjerna skall bl.a. tas in närmare uppgifter om den placeringsinriktning

som med utgångspunkt i bolagets utfästelser om villkorad återbäring ut-

gör en lämplig placering. Genom olika delregister eller särskilda anteck-

ningar i registret kan bolaget internt säkerställa att placeringsriktlinjerna

efterlevs. Det måste samtidigt säkerställas att kontroller kan göras av

Finansinspektionen. Samma kontroller blir för övrigt aktuella i de fall att

fondförsäkringar och konventionella försäkringar meddelas i samma bo-

lag. Det är dock inte möjligt att nu ge närmare anvisningar för hur place-

ringsriktlinjerna eller skuldtäckningsregistret närmare skall utformas

eller kontrolleras. Sådana frågor bör i stället hanteras enligt nya myndig-

hetsföreskrifter och allmänna råd som får utarbetas av Finansinspek-

tionen efter samråd med branschen. Redan en större variation i hante-

ringen av överskotten för med sig större krav på kontrollmetoderna.

Övriga frågor

Försäkringsutredningen har föreslagit ett allmänt riskspridningskrav för

tillgångar som motsvarar övervärden i fonden för orealiserade vinster.

Med anledning av att placeringsreglerna enligt förslaget skall anknyta

till bl.a. garanterad och villkorad återbäring och att en värdering av

skuldtäckningstillgångar numera enligt 7 kap. 10 f § skall ske till verkligt

värde i skuldtäckningssammanhang, blir det inte aktuellt att knyta några

särskilda riskspridningsregler till belopp som ingår i fonden för oreali-

serade vinster.

Det kan i sammanhanget påpekas att en placering av fria tillgångar på

ett sätt som påverkar bolagets soliditet eller likviditet så att åtagandena

mot försäkringstagarna eller andra ersättningsberättigade äventyras, inte

är förenligt med den stabilitetsprincip som föreslagits (se avsnitt 6.2).

De föreslagna placerings- och förmånsrättsreglerna bör gälla både för

befintliga och nya försäkringsbolag. Vidare bör samma regler gälla för

såväl aktiebolag som ömsesidiga bolag. Det bör alltså inte införas några

särskilda placeringsregler som avser det egna kapitalet i ömsesidiga bo-

lag.

Placeringsreglerna kommer att gälla också för sådana skadeförsäk-

ringar som följer bestämmelserna om livförsäkring enligt 1 kap. 5 §.

Även de ändrade förmånsrättsreglerna kommer att gälla för sådana

skadeförsäkringar (se 7 kap. 11 a §).

8.4.4 Lokalisering av skuldtäckningstillgångar

Regeringens förslag: Nuvarande krav på lokalisering av tillgångar

som används för skuldtäckning mjukas upp. Skuldtäckningsbeloppet

får placeras i tillgångar som finns utanför EES-området om tillgång-

arna är lokaliserade på ett för försäkringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade betryggande sätt. En lokalisering utanför EES skall

inte anses betryggande bl.a. om den medför risk att svensk förmåns-

rätt urholkas. Under samma förutsättningar får skuldtäcknings-

tillgångar som i dag skall finnas i Sverige placeras i övriga EES-

länder.

Försäkringsutredningen har inte särskilt behandlat frågan. Förslaget i

Placeringspromemorian (Ds 1993:57) överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag (se placeringspromemorian s. 103-106). Förslaget är inte

villkorat av att tillgångarna är lokaliserade på ett för försäkringstagarna

betryggande sätt. En lokalisering utanför EES begränsas till 20 procent

av skuldtäckningstillgångarna. Utredningen föreslår också en föreskrifts-

rätt om lättnader i kraven.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag innebär att högst 20 pro-

cent av skuldtäckningsbeloppet får finnas utanför EES oavsett var risken

är belägen (skadeförsäkring) eller verksamheten bedrivs (livförsäkring)

(se promemorian s. 201-204). Utöver kravet på en betryggande

lokalisering föreslås att tillgångarna lokaliseras inom OECD.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt placeringspro-

memorians förslag eller lämnat förslaget utan erinran.

I remissyttrandet över Försäkringsutredningens slutbetänkande och i

en skrivelse (dnr Fi96/5184) har Försäkringsförbundet begärt att åtmin-

stone 20 procent av skuldtäckningstillgångarna skall få lokaliseras utan-

för EES. Förbundet anser att nuvarande regler är orealistiska och oprak-

tiska samt försvårar en verklig riskspridning.

Remissinstanserna har tillstyrkt försäkringsrörelsepromemorians för-

slag eller lämnat detta utan erinran. Försäkringsförbundet har dock be-

farat att nuvarande tillgångsbegränsningar för aktier medför att

undantaget inte kan utnyttjas fullt ut. Riksbanken, TCO och Försäk-

ringsmannaförbundet har ställt sig tveksamma till procentbegränsningen.

Bakgrund: I 7 kap. 10 d § FRL regleras var tillgångar skall finnas för

att få användas för skuldtäckning. För skadeförsäkringsrörelse innebär

reglerna att om risken är belägen inom EES skall tillgångarna finnas

inom EES. För livförsäkringsrörelse gäller att om verksamheten bedrivs

inom EES skall tillgångarna finnas inom EES. Om i stället risker finns

(för skadeförsäkringsrörelse) respektive verksamhet bedrivs (för livför-

säkringsrörelse) utanför EES skall tillgångarna finnas i Sverige. Reglerna

är dock inte absoluta. Finansinspektionen får i enskilda fall medge un-

dantag från lokaliseringskraven.

Bestämmelserna är delvis en följd av de tvingande bestämmelser om

lokalisering som finns i EG:s tredje försäkringsdirektiv. Direktiven inne-

bär att tillgångar med undantag för fordringar på återförsäkringstagare

 skall vara lokaliserade inom EES om, beträffande skadeförsäkring, ris-

ken är belägen inom gemenskapen, eller, i fråga om livförsäkring, verk-

samheten utövas där. Medlemsstaterna får inte kräva att tillgångarna skall

vara lokaliserade till viss medlemsstat. Hemlandet får dock medge lätt-

nader beträffande tillgångarnas lokalisering (artikel 15.2 i första skade-

försäkringsdirektivet i dess lydelse enligt artikel 17 i tredje skadeför-

säkringsdirektivet och artikel 17.3 i första livförsäkringsdirektivet i dess

lydelse enligt artikel 18 i tredje livförsäkringsdirektivet). Direktiven

innehåller inga lokaliseringskrav beträffande risker eller verksamhet

utanför gemenskapen.

De bestämmelser om lokalisering som tidigare fanns för livförsäkring

och s.k. lång skadeförsäkring, och som behållits för risker respektive

verksamhet utanför EES, krävde att tillgångarna fanns i Sverige. Det

motiverades av att reglerna på det internationellt konkursrättsliga områ-

det inte är tillräckligt samordnade (se prop. 1989/90:34 s. 76 och prop.

1994/95:184 s. 193 199).

I Placeringspromemorian föreslogs att undantagsmöjligheterna enligt

direktiven skulle utnyttjas på så sätt att 80 procent av tillgångarna skulle

vara lokaliserade inom EES men med möjlighet för regeringen eller

Finansinspektionen att i föreskrifter liberalisera lokaliseringskravet. För-

slaget var en kompromiss med hänsyn tagen till såväl förmånsrättens

betydelse som de praktiska olägenheter som ett 100-procentigt lokalise-

ringskrav medför (Ds 1993:57 s. 106). Något lokaliseringskrav uppställ-

des dock inte för risker eller verksamhet utanför EES.

Som framgått avstod emellertid regeringen från att föreslå något sådant

i lag intaget undantag. Detta motiverades med att regeringens förslag inte

innebar den utvidgning av försäkringstekniska skulder som i placerings-

promemorian åberopats som skäl för att införa undantaget. Regeringen

aviserade att det dock kunde finnas anledning att återkomma till frågan

vid behandlingen av Försäkringsutredningens slutbetänkande. Den

föreslagna möjligheten att liberalisera lokaliseringskravet genom

föreskrifter infördes inte heller. Det ansågs i stället lämpligare att

Finansinspektionen i enskilda fall kunde medge dispens (se prop.

1995/95:184 s. 198 och 199).

Innebörden av att en tillgång finns på ett visst ställe är inte helt klar. En

fordran torde generellt sett finnas där den skall betalas. Aktier i kupong-

bolag finns där aktiebrevet förvaras. Lokaliseringen av papperslösa

värdepapper är inte lika klar. Från Finansinspektionen har upplysts att

endast ett begränsat antal dispenser sökts. Frågan har därför inte blivit

föremål för någon mer omfattande genomgång.

Skälen för regeringens förslag: Det föreslås nu en utvidgning av om-

rådet för försäkringstekniska avsättningar. Inte minst mot denna bak-

grund är det påkallat med en uppmjukning av nuvarande lokaliserings-

regler.

Ett utrymme för försäkringsbolagen att placera skuldtäckningstill-

gångar utanför EES-området underlättar möjligheterna till riskspridning.

Detta gäller särskilt om EU-länderna till följd av det monetära samarbetet

i framtiden kommer att visa upp större likheter i fråga om finansiella

risker. Som regeringen redan tidigare framhållit kan en internationell

diversifiering även bidra till att sänka risken i en portfölj utan att place-

raren behöver göra avkall på den förväntade avkastningen (prop.

1994/95:184 s. 191 och 192). Vidare innebär förslagen i det föregående

förutsättningar för att en större andel av försäkringsbolagens tillgångar

kommer att omfattas av placeringskrav jämfört med i dag, även om de

mer detaljerade riskspridningsreglerna inte är direkt tillämpliga på till-

gångar som svarar mot villkorad återbäring. Beträffande vissa tillgångar,

liksom vissa risker, kan det även vara svårt att alltid avgöra var till-

gången respektive risken finns. Det finns alltså skäl som talar för att nu i

lag utnyttja en sådan möjlighet till lindring av lokaliseringskraven som

försäkringsdirektiven medger.

En ovillkorlig rätt att placera skuldtäckningstillgångar utanför EES-

området kan emellertid försämra försäkringstagarnas skydd. Det gäller

om tillgångarna skulle komma att lokaliseras till länder där de är oåt-

komliga för bolaget eller för försäkringstagarna vid en eventuell konkurs

eller där rimliga möjligheter saknas till kontroll av tillgångens existens

och värde. Kraven kan visserligen inte säkert tillgodoses ens för place-

ringar inom EES, eftersom gemenskapsreglerna på konkursområdet ännu

inte är tillräckligt samordnade. Försäkringsdirektiven innehåller emeller-

tid vissa bestämmelser om hemlandstillsyn som i viss mån kompenserar

avsaknaden av konkursregler (jfr prop. 1994/95:184 s. 195).

En begränsning är under alla förhållanden mer befogad om skuldtäck-

ningstillgångar skall få finnas utanför EES. Det sammanhänger med de

större olikheter som kan föreligga beträffande rättsregler och till-

synsmöjligheter i länder utanför EES-området.

De angivna delvis motstridiga kraven bör kunna tillgodoses på ett

lämpligt sätt om lagstiftningen tillåter lokaliseringar utanför EES när

tillgångarna är lokaliserade på ett betryggande sätt. Det innebär bl.a. att

den allmänna stabilitetsprincipen i 1 kap. 1 a § första stycket skall

upprätthållas. En möjlighet att lokalisera tillgångar utanför EES bör inte

bara avse risker som är belägna (skadeförsäkring) respektive verksamhet

som bedrivs (livförsäkring) inom EES. Möjligheten bör också avse risker

och verksamhet utanför EES, där tillgångarna i dag måste finnas i

Sverige. Skuldtäckningstillgångar som i dag måste finnas i Sverige bör,

som Lagrådet föreslagit, även få finnas i andra EES-länder om

tillgångarna är lokaliserade på ett betryggande sätt.

Myndighetsföreskrifter bör utfärdas till stöd för tillämpningen av dessa

bestämmelser.

Det kan i och för sig anföras skäl för att ett krav på betryggande lokali-

sering borde ställas upp för samtliga skuldtäckningstillgångar, dvs. även

för sådana tillgångar som enligt direktivet får finnas inom EES. Det är

emellertid inte säkert om en sådan begränsning skulle anses förenlig med

EG-rätten. Den föreslagna begränsningen bör därför endast gälla risker

och verksamhet utanför EES. En annan sak är att försäkringsbolaget

inom ramen för kravet på en god riskhantering enligt den allmänna

rörelseregeln även skall ha kompetens och förmåga att hantera och

reducera bl.a. legala risker, så att inte åtagandena mot försäkringstagarna

äventyras (se avsnitt 6.2). Vidare finns särskilda bestämmelser om

beaktande av valutakursrisker, se 7 kap. 10 e §.

Med förslaget saknas behov av en dispensregel.

8.5 Femprocentsregeln m.m.

Regeringens bedömning och förslag: Nuvarande begränsningar för

försäkringsbolag att - utan Finansinspektionens medgivande - inneha

en större andel av ett allmänt aktiebolag än fem procent av rösterna

(femprocentsregeln) har inte en lämplig utformning. En ändring bör

utformas mot bakgrund av bl.a. EG-rätten och ett ställningstagande till

motsvarande reglering för banker. En teknisk justering görs i

branschglidningsreglerna. De begränsningar som gäller för liv-

försäkringsbolags innehav i vissa finansiella företag relaterade till

återbäringsfonden skall tills vidare relateras till motsvarande nya

poster under eget kapital.

Försäkringsutredningens förslag innebär att såväl femprocentsregeln

som begränsningsregeln för innehav i finansiella företag tas bort utan att

någon annan ägarbegränsning införs, eftersom gällande och föreslagna

placerings- och värderingsregler ger tillfredsställande möjligheter att in-

gripa mot investeringar i strid mot försäkringstagarnas intresse (se be-

tänkandet s. 229).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens bedömning i frågan om att femprocentsregeln inte har en

lämplig utformning och behovet av en teknisk justering i

branschglidningsreglerna. Det föreslås att innehav av organisationsaktier

i andra än finansiella företag skall kräva särskilt tillstånd (se

promemorian s. 204-207).

Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har till-

styrkt Försäkringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran.

Bankföreningen har anfört att ändringen förutsätter motsvarande änd-

ringar för banker och värdepappersfonder. Finansinspektionen har anfört

att förslaget öppnar för att en främmande rörelse drivs i dotterbolag och

att någon annan begränsning i så fall bör övervägas.

Inställningen till försäkringsrörelsepromemorians förslag har varit

blandad. Advokatsamfundet har tillstyrkt promemorians förslag. Riks-

banken och Försäkringsförbundet har ansett att alla kvantitativa restrik-

tioner för innehav i icke-finansiella och finansiella företag bör tas bort.

Försäkringsmannaförbundet och Företagarnas riksorganisation har

ifrågasatt intresseföretagsspärren med hänvisning till andra länders

regler. Hovrätten för Västra Sverige och Banklagskommittén har ifråga-

satt begränsningens förenlighet med EG-rätten. Enligt kommittén borde

rimligen en begränsning kopplad till annat än röstvärdet vara effektivare

men skulle sannolikt strida mot direktivet. Finansinspektionen har be-

farat vissa tillämpningssvårigheter, eftersom det i vissa fall kan vara svårt

att kontrollera om det rör sig om kapitalplacerings- eller organisa-

tionsaktier.

Bakgrund: Femprocentsregeln behandlades senast vid genomförandet

av tredje generationens försäkringsdirektiv i prop. 1994/95:184. Rege-

ringen konstaterade då att ägarfrågan mer var en fråga om vilken verk-

samhet ett bolag skall få bedriva än en fråga om riskspridning. Rege-

ringen ansåg samtidigt att femprocentsregeln inte borde tas bort utan att

samtidigt ersättas med regler som närmare preciserar vilken verksamhet

ett försäkringsbolag får bedriva i det nu aktuella hänseendet. Dessutom

tillades att ett genomförande av Försäkringsutredningens slutbetänkande

kunde komma att medföra en väsentlig utvidgning av de försäkrings-

tekniska skulderna. Därmed skulle riskspridningsreglerna träffa en större

mängd tillgångar än förut. Om femprocentsregeln avskaffades

dessförinnan skulle det kunna medföra omställningsproblem och även

begränsa lagstiftarens möjlighet att genomföra önskvärda reformeringar

av reglerna om försäkringstekniska skulder. Regeringen var således inte

beredd att då avskaffa femprocentsregeln. Det konstaterades vidare att

även särregeln avseende förvärv i andra finansiella företag var nödvändig

att behålla (s. 205).

För en närmare redogörelse av tidigare behandling av frågan, se prop.

1994/95:184 s. 203 och 204.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Som tidigare nämnts

bör frågan om försäkringsbolagens ägande i andra bolag bedömas bl.a.

mot bakgrund av förbudet för försäkringsbolag att bedriva annan

verksamhet än försäkringsrörelse. Även EG:s regler innehåller ett sådant

förbud. Hur direktivet närmare skall tolkas på denna punkt är inte helt

klart. I försäkringsrörelsepromemorian görs, mot bakgrund av tillämp-

ningen i vissa andra medlemsländer, bedömningen att förbudet kan ges

en extensiv tillämpning på så sätt att bolagen tillåts äga även dotterbolag

inom andra branscher. Direktivet kan å andra sidan enligt promemorian

inte anses förhindra en mer restriktiv tillämpning, t.ex. genom begräns-

ningar för organisatoriska innehav i försäkringsfrämmande företag.

Regeringen har tidigare också gjort bedömningen att femprocentsregeln

är förenlig med EG-rätten. Denna fråga prövas för närvarande hos EG-

domstolen.

Eftersom utredningsarbetet genomförts och ett placeringskrav föreslås

gälla även för villkorad återbäring, bör femprocentsregeln omprövas

mera förutsättningslöst.

Regeln får nu praktiska konsekvenser i huvudsak för möjligheten till

kapitalplaceringar i små företag. På så sätt försämrar dagens ordning

kapitalförsörjningen för små och medelstora företag. Det är ett tungt skäl

för att ändra regeln. Mycket talar för att det behövs en ny regel som

ersätter dagens femprocentsregel och som förtydligar det allmänna

förbudet mot försäkringsfrämmande verksamhet.

Som tidigare nämnts motiveras nuvarande förbud mot försäkrings-

främmande verksamhet av soliditetsprincipen, dvs. att inslaget av främ-

mande verksamhet kan äventyra bolagets förmåga att fullgöra sina åta-

ganden mot försäkringstagarna. I placeringspromemorian har också

ifrågasatts om ett försäkringsbolag bör investera i andra företag än finan-

siella företag med ambitionen att deltaga i dess skötsel. Det ansågs att

försäkringsbolag borde undvika att bli en dominerande ägare i enskilda

företag, eftersom oförutsedda händelser kan leda till att bolaget tvingas

att deltaga i företagets skötsel. Om ett försäkringsbolag ändå, trots att det

kan ifrågasättas, uppträder i en roll som dominerande ägare, borde detta

endast ske inom ramen för fria medel (Ds 1993:57 s. 83).

Det kan således ifrågasättas om organisatoriska innehav i företag som

inte är finansiella och som saknar anknytning till försäkringsverksam-

heten kan leda till engagemang och ansvarsförhållanden för försäkrings-

bolaget som i ekonomiskt hänseende får konsekvenser av samma slag

som om rörelserna skulle bedrivas inom en och samma juridiska person.

Från försäkringsföretagens sida torde det i dag inte heller finnas något

intresse att i den finansiella verksamheten agera på annat sätt än som

portföljförvaltare. En förändring på sikt kan dock inte uteslutas.

Nuvarande begränsningsregel har inte en lämplig utformning. En

ändring kan ge förbättrade möjligheter till riskkapital för små tillväxt-

företag. Försäkringsbolagen får samtidigt bättre placeringsmöjligheter

och möjligheter att konkurrera med utländska försäkringsföretag där

motsvarande snäva begränsningar är ovanliga.

Frågan om vilka begränsningar som bör finnas när det gäller försäk-

ringsfrämmande verksamhet bör övervägas ytterligare. Frågan bör, som

nämnts, bl.a. behandlas mot bakgrund av EG-reglernas förbud om

försäkringsfrämmande rörelse. Förutsättningarna för sådana begräns-

ningar behandlas helt eller delvis av EG-domstolen i det mål som för

närvarande pågår. Banklagskommittén har först nyligen redovisat sitt

ställningstagande till ägarbegränsningen på banksidan. Ett lagförslag i

ämnet bör således redovisas senare med hänsyn till bl.a. denna

redovisning.

Det finns även skäl att då återkomma till frågan om begränsningarna

för ägande i andra finansiella företag (branschglidningsreglerna, se 7 kap.

17 § a §).

I ett avseende måste emellertid reglerna för försäkringsbolags innehav

i andra finansiella företag justeras redan nu. Det föreskrivs nämligen be-

gränsningar relaterade till bl.a. återbäringsmedlens storlek som bör juste-

ras till följd av förslaget om ändrad hantering av överskotten.

Ett särskilt problem uppkommer genom att innehaven är begränsade

till 4 procent av återbäringsmedel respektive försäkringstekniska avsätt-

ningarnas storlek, men kan uppgå till etthundra procent av eget kapital.

Nuvarande begränsningar för livförsäkringsbolagens innehav kommer

följaktligen att lindras i relation till storleken av de återbäringsmedel som

förs till bl.a. konsolideringsfonden under eget kapital. Det är mindre

lämpligt att ändra begränsningarna för livförsäkringsbolag i förhållande

till i dag innan det har tagits ställning till branschglidningsreglerna. Be-

stämmelserna i 7 kap. 17 a § bör således justeras så att livförsäkrings-

bolagens innehav enligt bestämmelsen begränsas till 4 procent av annat

eget kapital än aktiekapital och överkursfond.

Angående innehav i fondföretag, se vidare avsnitt 10.3.

8.6 Upplåning

8.6.1 Upplåningsmöjligheter

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs om försäk-

ringsbolagens möjligheter att ta upp eller överta lån (upplåning). En

upplåning får ske endast för att effektivisera kapitalförvaltningen eller

om det i övrigt är motiverat av den bedrivna försäkringsrörelsen som

sådan, allt under förutsättning att upplåningen är av ringa betydelse.

Ett bemyndigande införs om rätt att meddela föreskrifter om

tillämpningen av bestämmelsen. Vidare får Finansinspektionen medge

undantag från kravet att upplåningen skall vara av ringa betydelse, om

det finns särskilda skäl.

Försäkringsutredningen förslag: Motsvarar endast delvis

regeringens förslag. Utredningen har dock inte föreslagit någon närmare

begränsning med hänsyn till användningen eller någon särskild dispens-

regel. Enligt utredningen bör upplåning få ske så länge inte bolagets

totala risk ökar så att fullgörandet av försäkringsavtal råkar i fara eller så

att tillståndspliktig bank- eller finansieringsverksamhet bedrivs. Utred-

ningen har också anvisat en mer restriktiv tillämpning i ömsesidiga bolag

där delägarna bär ett personligt ansvar (se betänkandet s. 191-195).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 207-214).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har godtagit Försäk-

ringsutredningens förslag. Kammarrätten i Göteborg har avstyrkt för-

slaget, eftersom detta skulle innebära avsevärt ökade risker i förhållande

till i dag. Även Sveriges Ackordscentral i Malmö har avstyrkt förslaget

av det skälet att en hänvisning till allmänna bolagsrättsliga regler i före-

ning med inspektionens tillsyn och praxis borde räcka. Flera remissin-

stanser har ansett att bestämmelserna om upplåningsmöjligheterna borde

förändras och förtydligas. Finansinspektionen och Advokatsamfundet har

ansett att det inte är upplåningen i sig utan åtföljande räntekostnader samt

användningen av lånade medel som ökar risken. Inspektionen menar att

den senare frågan borde regleras samt även beaktas att en ökad upplåning

kan strida mot rimliga förväntningar hos livförsäkringstagare som har

begränsade möjligheter att byta bolag. Båda remissinstanserna har ansett

att innebörden av ökad risk måste förtydligas. Enligt Bankföreningen

borde lagstiftningen klargöra att nuvarande praxis, som innebär att

försäkringsbolagens kreditgivning skall baseras på de medel som

försäkringstagarna betalat in, alltjämt skall gälla.

Remissinstanserna har i allt väsentligt godtagit försäkringsrörelsepro-

memorians förslag. Kammarrätten i Göteborg har tillstyrkt de föreslagna

upplåningsreglerna, medan Försäkringsförbundet har avstyrkt begräns-

ningen att upplåningen skall vara av ringa betydelse. Förbundet har inte

sett heller något behov av den föreslagna föreskriftsrätten. Finansinspek-

tionen har ansett att den föreslagna dispensregeln är betänklig, eftersom

bolagets affärsmässiga bedömningar kan komma att övervältras på in-

spektionen. Enligt inspektionen bör nuvarande reglering behållas och

bolaget få avgöra om en upplåning som inte är endast ringa är förenlig

med den bedrivna affärsverksamheten. Inspektionen bör övervaka efter-

levnaden i efterhand.

Bakgrund: I FRL finns inga allmänna bestämmelser om försäkrings-

bolagens möjligheter att ta upp lån. Att upplåningsmöjligheterna ändå är

begränsade följer av den tolkning som gjorts av förbudet mot

försäkringsfrämmande rörelse. I 5 kap. FRL finns vidare bestämmelser

om förbud mot vissa upplåningsformer.

Nuvarande upplåningsmöjligheter

Nuvarande praxis sammanfattas i ett allmänt råd från Finansinspektionen

(cirkulär 1987:4). Utgångspunkten är att något ianspråktagande av låne-

marknaden från försäkringsbolagens sida normalt inte kommer ifråga.

Skadeförsäkringsbolagens möjligheter att ta upp vinstandelslån bör

huvudsakligen utnyttjas för en uppbyggnad av själva försäkringsrörelsen.

Kortfristig upplåning inom ramen för den långfristiga placeringsverk-

samheten eller för att möta tillfälliga likviditetsbehov i verksamheten kan

dock godtas. Däremot anses kortfristiga lån för spekulativa syften inte

godtagbara. Lån för förvärv av placeringsfastigheter anses inte heller

godtagbara, om inte särskilda skäl kan anses föreligga. Däremot godtas

det att ett försäkringsbolag behåller lån i en fastighet som redan är belå-

nad vid förvärvet eller att bolaget utnyttjar särskilda lån som staten med-

delat för reparationer, ombyggnader eller liknande ändamål. När det gäl-

ler fastigheter i utlandet sägs i det allmänna rådet att särskilda bedöm-

ningar kan behöva göras.

En kartläggning som Finansinspektionen gjort av upplåningen per den

31 december 1995 har visat att försäkringsbolagen inte har lånat upp me-

del i någon större utsträckning. De undersökta bolagen (ca 90 procent av

försäkringsmarknadens totala balansomslutning) hade en upplåning om

4,8 miljarder kronor motsvarande knappt 0,7 procent av balansräkningen,

varvid knappt en fjärdedel avsåg förlagslån. Något mer än hälften av

upplåningen skedde från koncernbolag och resterande del från kon-

cernexterna källor. Merparten av upplåningen användes för investeringar

i koncernbolag som bedriver försäkringsrörelse (62 procent) och fastig-

hetslån (28 procent). Resterande upplåning avsåg investeringar i kon-

cernbolag med annan rörelse, korttidslån och övriga ändamål. I rapporen

konstaterades att 97 procent av upplåningen använts till ändamål som var

godtagbara enligt Finansinspektionens allmänna råd (Finansinspek-

tionens rapport den 23 februari 1996 rörande försäkringsbolagens ut-

låning).

Tidigare behandling av frågan om försäkringsbolagens upplåning

Försäkringsbolagens upplåning behandlades av Försäkringsverk-

samhetskommittén. En väsentlig princip enligt kommittén var att försäk-

ringsbolagens placeringsverksamhet inte utvecklades till en allmän finan-

siell affärsrörelse, där gränsen gentemot banker och andra finansinstitut

suddas ut. Tillskott från andra källor än det genom försäkringsrörelsen

ackumulerade kapitalet för att öka försäkringsbolagens disponibla medel

för kapitalplaceringar ansågs alltså stå i strid med förbudet mot annan

rörelse än försäkringsrörelse. Enligt kommittén fick det anses som annan

rörelse om försäkringsbolaget genom upplåning vidgar underlaget för

sina kapitalplaceringar.

Kommittén föreslog därför ett principiellt förbud mot upplåning. Om

det fanns särskilda skäl skulle dock tillsynsmyndigheten kunna ge till-

stånd efter beslut i det enskilda fallet. Enligt kommitténs mening kunde

bl.a. särskilda skäl i några fall föreligga när ett försäkringsbolag vid ett

direkt eller indirekt fastighetsförvärv övertar lån för vilka den övertagna

fastigheten står som säkerhet. I sådana fall kunde lån vara bundna och en

omedelbar inlösen medföra kostnader, varvid ett anpassat anstånd med

att avveckla lånet borde kunna medges. Stor restriktivitet ansågs befogat

för lån för finansiering av nya bostadshus som uppförs av bolaget.

Kommittén ville inte ställa sig helt avvisande till att tillstånd medgavs för

att kunna utnyttja statligt stöd för bostadsbyggande när det förelåg

synnerligen starka skäl därför. Endast sällan kunde skäl anses föreligga

för medgivande till s.k. överbryggnadskrediter, dvs. att genom kortfristig

upplåning tillfälligt finansiera kapitalplaceringar i avvaktan på snart

inkommande premiemedel. För försäkringsbolag med verksamhet på den

internationella marknaden ansågs emellertid en något mindre rigorös

tillämpning vara motiverad, eftersom lagstiftningen och konkur-

rensbetingelserna kunde kräva anpassningar till där rådande finansie-

ringsförhållanden för försäkringsrörelse. En viss upplåning kunde därför

vara en förutsättning för möjligheten att göra affärer (SOU 1987:58 s.

269-273). Kommitténs förslag ledde aldrig till lagstiftning.

Försäkringsutredningen behandlade frågan om upplåning i sitt första

delbetänkande och anförde då att försäkringsbolagen i likhet med tidigare

borde få låna upp medel för att underlätta rörelsen. Det ansågs emellertid

inte meningsfullt att i lagtext försöka slå fast för vilka specifika ändamål

upplåning borde få ske. Utredningen konstaterade att upplå-ningen i sig

medför en risk men att denna risk är av mindre betydelse så länge

upplånade medel placeras i tillgångar som garanterat ger avkastning som

minst uppgår till kostnaderna för lånet. Om investeringen ger sämre

avkastning kan bolaget komma i den situationen att försäkringsbolaget

tvingas ta andra tillgångar i anspråk för att betala lånet. Därmed kan

försäkringstagarnas medel komma i fråga. Utredningen konstaterade att

försäkringstagarna i livförsäkringsbolag visserligen har förmånsrätt i

tillgångar motsvarande de försäkringstekniska skulderna men att motsva-

rande trygghet saknas för skadeförsäkringstagarnas del. Risken för för-

säkringstagarna konstaterades emellertid föreligga redan om tillgångar

motsvarande solvensmarginalen behöver tas i anspråk för lånebetalning-

ar.

En allmän utgångspunkt borde därför enligt utredningen vara att bola-

get åtminstone inte tar upp lån så att tillgångar motsvarande solvensmar-

ginalen riskeras. Det fick anses ankomma på tillsynsmyndigheten att i det

enskilda fallet bedöma vad som är en godtagbar upplåning. I fråga om

verksamheten i själva försäkringsbolaget ansågs att en viss uppmjukning

av tillämpade principer borde ske. Således ansågs att lån borde kunna tas

i en situation där ett skadeförsäkringsbolag tvingas att betala ut en ovan-

ligt stor försäkringsersättning, om alternativet hade varit att realisera

tillgångarna till underpris. Lånet medger då att tillgångarna kan behållas

tills de kan avyttras utan förlust. Vidare ansågs att ett livförsäkringsbolag

i syfte att utjämna effekterna av att premieinbetalningarna ofta sker vid

ett och samma tillfälle under året, t.ex. ett årsskifte, borde kunna ta upp

lån för att sprida placeringarna över hela året och därigenom undvika att

på ett inte önskvärt sätt pressa priserna på marknaden. Ett annat fall då

upplåning bedömdes godtagbar var då det motiverades av att minska

kostnaderna i försäkringsrörelsen, t.ex. upplåning i samband med fastig-

hetsaffärer utomlands där annars en onödig fördyring skulle ske på grund

av valuta- och skattekonsekvenser. Det skulle alltså hela tiden vara fråga

om upplåning för att underlätta försäkringsrörelsen och det fick aldrig bli

så att försäkringsbolaget närmade sig gränsen för vad som kan betecknas

som allmän upplåningsrörelse (SOU 1991:89 s. 191-192).

Upplåningsmöjligheterna berördes också i den departementsprome-

moria om placeringsregler m.m. som redovisades år 1993 (Ds 1993:57).

Det ifrågasattes där om det alls är lämpligt att ett försäkringsbolag får

belåna sina fastigheter, eftersom syftet med sådana lån knappast kan vara

annat än att skapa en hävstång i balansräkningen, vilket i sin tur leder till

ett ökat risktagande för bolaget. I promemorian pekades också på att man

i samband med att försäkringsbolag förvärvat fastighetsbolag kunnat

konstatera att en avsevärd upplåning ägt rum i fastighetsbolaget före för-

värvstillfället. Detta uppfattades i promemorian som ett medvetet utnytt-

jande av att inspektionen inte krävt amortering av befintliga lån för för-

värvade fastigheter och som en bekräftelse på det olämpliga i att försäk-

ringsbolag ges möjligheter att belåna egna fastigheter. Eftersom det i

vissa länder finns skatteregler som innebär att placeringar i fastigheter

inte blir praktiskt möjliga utan ett visst låneinslag ansågs emellertid att

det sannolikt var olämpligt att helt förbjuda upplåning av lån vid fastig-

hetsinvesteringar, men att tillståndsgivningen borde ske med stor restrik-

tivitet.

Det framhölls också att problemen i samband med hantering av växel-

kursrisk kunde undanröjas eller minskas om lån togs upp i samma valuta

som tillgångarnas valuta. Upplåningen i avsikt att öka risken i balansräk-

ningen, dvs. för att öka innehavet av riskbärande tillgångar, borde inte

tillåtas. En sådan upplåning ansågs emellertid kunna undvikas om försäk-

ringsbolagen ålades att investera i svenska statspapper i en utsträckning

som svarade mot värdet på lånet i den främmande valuta. Om den utländ-

ska upplåningen kunde ske till en lägre kostnad än vad svenska statspap-

per erbjuder konstaterades dessutom att avkastningen kunde höjas

(räntearbitrage i kombination med sänkt risknivå), vilket inte borde för-

hindras. Att fritt tillåta försäkringsbolagen låna upp medel ansågs emel-

lertid innebära möjligheter till ökat risktagande som knappast kunde an-

ses vara i försäkringstagarnas intresse. Att stävja ett eventuellt missbruk

genom en exakt reglering av i vilka situationer upplåning får ske be-

dömdes emellertid mindre ändamålsenligt, eftersom en viss lånetransak-

tion kan vara mer eller mindre lämplig beroende på omständigheterna i

övrigt. I promemorian föreslogs inga ändringar i FRL vad gällde

möjligheten att ta upp lån. Det uttalades dock att gällande stränga praxis

borde frångås så att upplåning möjliggörs i situationer då detta sänker

risken i försäkringsbolagens portföljer (se Ds 1993:57 s. 106-109).

Mot bakgrund av placeringspromemorians förslag berördes frågan om

försäkringsbolagens upplåning av regeringen i samband med införlivan-

det av tredje generationens försäkringsdirektiv. Eftersom frågan om för-

säkringsbolagens finansieringsmöjligheter var föremål för fortsatta över-

vägande inom Försäkringsutredningen var regeringen då inte beredd att

lägga fram något förslag till ändrade upplåningsregler. Den praxis som

dittills gällt kunde därför enligt regeringen även fortsättningsvis gälla.

Samtidigt framhölls att en förutsättning för ett försäkringsbolag att an-

vända ett dotterbolag för ägande och förvaltning av försäkringsbolagets

tillgångar är att samma praxis vad gäller upplåningen tillämpas av dotter-

bolaget (prop. 1994/95:184 s. 206-207).

Skälen för regeringens förslag: Nuvarande tillsynspraxis om försäk-

ringsbolagens upplåningsmöjligheter grundas som nämnts på förbudet

mot försäkringsfrämmande rörelse i 1 kap. 3 §. Denna bestämmelse bör

även fortsättningsvis i vissa avseenden ha betydelse som begränsning för

vilket slag av upplåning som får ske. Av förbudet bör även fortsättnings-

vis följa att upplåningen inte får ske under sådana förutsättningar att till-

ståndspliktig bank- eller finansieringsverksamhet bedrivs inom den juri-

diska personen, t.ex. inlåning på konton som är tillgängliga med kort

varsel eller upplåning för vidareutlåning till andra. Det är lämpligt att nu

uppställa närmare gränser för försäkringsbolagens upplåningsmöjligheter

inom ramen för försäkringsrörelsen.

Utgångspunkten för bestämmelserna om upplåningen i försäkringsrö-

relsen bör vara att upplåningen inte har sådan karaktär eller omfattning

att försäkringstagarnas skyddsintressen riskeras. Bestämmelserna bör, å

andra sidan, inte utformas med sådana begränsningar att en mera ordinär

upplåning som är affärsmässigt befogad och förenlig med försäkrings-

tagarnas intressen förhindras.

Försäkringsutredningen har i sitt slutbetänkande anfört att ett försäk-

ringsbolag bör så långt möjligt efter affärsmässiga bedömningar få avgö-

ra om lån skall tas upp, men att vissa begränsningar är befogade med

hänsyn till konsumentskyddsintresset. Av betydelse är enligt utredningen

bl.a. att en omfattande upplåning kan öka riskexponeringen i bolagen,

med ökad fara för förluster och obestånd. Enligt utredningen har aktie-

ägarna i normala fall knappast anledning att fatta beslut som innebär att

det egna kapitalet äventyras. Ett riskfyllt agerande kan enligt utredningen

i vissa lägen te sig attraktivt, t.ex. om företaget ändå går så dåligt att

aktiekapitalet är på väg att förloras. Genom ett ökat risktagande kan

aktieägarna få goda vinster, medan en förlust drabbar dem endast

marginellt, eftersom deras kapital ändå förlorat större delen av sitt värde.

Motsvarande synpunkter gör sig enligt utredningen gällande i ömsesidiga

bolag där såväl intresset som möjligheterna att utöva en aktiv

ägarstyrning kan vara svag. Enligt utredningen bör begränsningarna ta

sikte på enskilda bolags riskexponering och förhindra att upplåning sker i

sådan utsträckning att den totala risken i balansräkningen blir för

omfattande. Av betydelse i sammanhanget är självfallet

försäkringsbolagets soliditet. Enligt utredningen krävs emellertid en

helhetssyn så att bl.a. försäkringsrisker och risker i kapitalförvaltningen

beaktas. Det väsentliga från skyddssynpunkt bedöms i stället vara hur

stor den totala risken i företagets balansräkning är i förhållande till

kapitalbasens storlek och att lån alltid bör tas upp i sådana situationer då

detta sänker risken i balansräkningen (se betänkandet s. 191 och 192).

Den i det föregående föreslagna stabilitetsprincipen innebär bl.a. att

försäkringsrörelse skall bedrivas med sådan soliditet och likviditet att

åtagandena mot försäkringstagarna inte äventyras samt med en god kon-

troll över bl.a. ränterisker och likviditetsrisker. Bestämmelsen tar sikte på

hela bolagets verksamhet (se avsnitt 6.2). Även försäkringsbolagens

upplåning måste under alla förhållande vara anordnad så att de krav som

stabilitetsprincipen ställer tillgodoses. Med hänsyn till detta saknas an-

ledning att införa den särskilda begränsningsregel för upplåning som

Försäkringsutredningen föreslagit i sitt slutbetänkande.

Frågan blir då om det även med beaktande av den föreslagna stabili-

tetsprincipen finns skäl att ställa upp ytterligare begränsningar för försäk-

ringsbolagens upplåning.

I likhet med den bedömning som gjorts i placeringspromemorian finns

det skäl att ställa sig avvisande till upplåning som sker i syfte att skapa

hävstångseffekter i balansräkningen. Det finns även anledning att inte

godta en upplåning som sker i spekulativt syfte eller med enda avsikt att

tillföra försäkringsbolaget ytterligare placeringstillgångar. En sådan ut-

veckling kan, även med hänsyn till den föreslagna stabilitetsprincipen,

medföra att de finansiella riskerna i bolaget ökar i förhållande till i dag

och att de krav på solvensmarginal som finns blir praktiskt betydelselösa.

Det är i och för sig inte möjligt att utforma regler som exakt anger för

vilka ändamål som utlåning skall får ske. Något slag av allmän begräns-

ning om upplåningens användning är dock befogad för att förhindra så-

dan upplåning som nu nämnts. Även om användningen av lånemedel för

s.k. räntearbitrage alltid kan tyckas vara i försäkringstagarnas intresse,

kan eventuella misstag vid placeringen eller oförutsedda händelser med-

föra allvarliga återverkningar för försäkringstagarna om beloppen är

stora. De genomgripande förändringar som i övrigt föreslås i rörelse-

reglerna i detta sammanhang talar också för att en försiktig grundsyn bör

anläggas när det gäller möjligheterna att nu tillåta en fri upplåning från

försäkringsbolagens sida. Det motiverar att begränsningar ställs upp för i

vilken omfattning försäkringsbolagen får ta upp lån som är beroende av

försäkringsrörelsens omfattning. I detta avseende bör bedömningen ske

med hänsyn till storleken på försäkringstekniska avsättningar,

balansomslutningen i stort och till storleken av kapitalbasen. Genom en

sådan begränsning kan förhindras att försäkringsbolagens upplåning ökar

på ett beaktansvärt sätt i förhållande till i dag.

Med ett krav på att upplåningen skall vara av ringa betydelse med hän-

syn till rörelsens omfattning och kapitalbasens storlek bör en viss upp-

mjukning kunna ske för vilka ändamål försäkringsbolag får ta upp lån

eller överta befintliga lån. Som i dag bör kortfristiga lån kunna tas upp

inom ramen för den långfristiga placeringsverksamheten eller för att

möta tillfälliga likviditetsbehov i verksamheten. Lån bör också kunna tas

upp i en situation där ett skadeförsäkringsbolag annars tvingas att betala

ut en ovanligt stor försäkringsersättning, om alternativet är att realisera

tillgångarna till underpris.

Vidare bör ett livförsäkringsbolag i syfte att utjämna effekterna av att

premieinbetalningarna ofta sker vid ett och samma tillfälle under året,

t.ex. vid ett årsskifte, kunna ta upp lån för att sprida placeringarna över

hela året och därigenom undvika att på ett inte önskvärt sätt pressa pri-

serna på marknaden. Ett annat fall då upplåning kan vara godtagbar är

om det skulle minska kostnaderna i försäkringsrörelsen, t.ex. upplåning i

samband med fastighetsaffärer utomlands, där annars en onödig för-

dyring kan uppkomma på grund av valuta- och skattekonsekvenser. Det

samma gäller övertagande av bundna lån i samband med förvärv av

fastighet, vilka inte kan lösas utan onödiga merkostnader.

Upplåning bör även kunna godtas som ett ordinärt inslag inom kapital-

förvaltningen, t.ex. för att reducera valutakursrisker. Upplåning genom

användning av konvertibla skuldebrev, skuldebrev förenade med

optionsrätt till nyteckning och förlagslån bör även kunna godtas som ett

led i uppbyggnaden av själva försäkringsrörelsen.

Som en begränsning för upplåningens användning bör, utöver begräns-

ningen att upplåningen skall vara av ringa betydelse, sammanfattningsvis

ställas det kravet att upplåningen skall användas för att effektivisera

förvaltningen eller att upplåningen i övrigt skall vara motiverad av den

bedrivna försäkringsrörelsen som sådan.

Den allmänna begränsningen om upplåningens användning bör vid be-

hov kunna preciseras genom föreskrifter. Genom sådana föreskrifter kan

även bestämmas gränser för när en upplåning är att bedöma som ringa.

Med en föreskriftsrätt ges bättre möjligheter att anpassa upplåningsreg-

lerna med hänsyn till utveckling i bolagen utifrån erfarenheterna vid till-

lämpningen av de ändrade rörelsereglerna.

Det kan undantagsvis uppkomma situationer där det är befogat med en

upplåning som inte enbart är ringa. Det gäller om bolaget i ett uppbygg-

nadsskede- eller rekonstruktionsläge som en del i en större finansie-

ringsplan behöver ta upp lån för att säkerställa en fortsatt drift. Lagstift-

ningen bör inte generellt förhindra att en sådan upplåning kan ske genom

utfärdande av konvertibla skuldebrev eller andra former av lån som kan

förstärka kapitalbasen. Det är emellertid viktigt att det särskilt prövas att

en sådan upplåning är godtagbar med hänsyn till försäkringstagarnas

skyddsintressen, t.ex. att det finns en vederhäftig finansieringsplan samt

försiktiga och realistiska prognoser om framtida intäkter och kostnader.

En dispens bör även kunna komma i fråga där utländsk lagstiftning och

konkurrensbetingelser på utländska marknader kräver en viss upplåning

som förutsättning för möjligheten att göra affärer. En dispensregel bör

alltså införas för Finansinspektionen som möjliggör undantag från be-

gränsningen att upplåningen skall vara av ringa betydelse med hänsyn till

rörelsens omfattning och kapitalbasens storlek. Någon mera omfattande

upplåning bör dock inte komma ifråga att medge ens i dessa fall.

I propositionen om genomförande av tredje generationens EG-direktiv

anmärktes att en förutsättning för att ett försäkringsföretag skall få ut-

nyttja ett dotterbolag för ägande och förvaltning av tillgångar är att

samma praxis för upplåning tillämpas av dotterbolaget

(prop.1994/95:184 s. 207). Detta bör alltjämt gälla.

Försäkringsutredningen har föreslagit att särskilda begränsningar för

upplåningen skall gälla i ömsesidiga bolag där bestämmelser om uttax-

ering finns. Med hänsyn till bl.a. de särskilda begränsningar som införts

för delägares personliga ansvar i konsumentförsäkringar kan det inte an-

ses erforderligt att ställa upp några särregler för ömsesidiga försäkrings-

bolags upplåning.

8.6.2 Upplåningsformer

Regeringens förslag: Försäkringsaktiebolag får möjlighet att använda

vissa nya låneformer. Skadeförsäkringsaktiebolag och livförsäkrings-

aktiebolag som får dela ut vinst får ta upp lån mot konvertibla skulde-

brev och skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning. Livför-

säkringsaktiebolag som får dela ut vinst ges också möjlighet att ta upp

vinstandelslån.

Försäkringsutredningen förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Utredningen har inte gjort låneformernas användning

beroende av om livförsäkringsbolag får dela ut vinst (se betänkandet

s. 191 194).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer

väsentligen med regeringens förslag (se promemorian s. 215 217). I

promemorian har användningen av vinstandelsbevis inte uttryckligen

begränsats till försäkringsaktiebolag.

Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot

försäkringsrörelsepromemorians förslag. Försäkringsförbundet har

framhållit att 5 kap. 17 § bör ses över så att t.ex. lån även kan knytas till

aktieindex. Enligt förbundet bör det också förtydligas att förlagslån inte

skall förutsätta villkor om vinstutdelning.

Bakgrund

Konvertibla skuldebrev m.m.

Såväl liv- som skadeförsäkringsaktiebolag är förhindrade att använda

vissa låneformer som står öppna för aktiebolag i allmänhet. Det gäller

konvertibla skuldebrev och skuldebrev med optionsrätt till nyteckning.

För livförsäkringsbolag har dessa låneformer ansetts olämpliga med hän-

syn till att vinstutdelning varit förbjuden och att aktiekapitalet varit av

marginell betydelse. För skadeförsäkringsbolag har det bedömts inte

föreligga något behov av dessa låneformer. Vidare får endast skadeför-

säkringsaktiebolag utge vinstandelsbevis.

Användningen av konvertibla skuldebrev innebär att upplåning sker

mot utfärdande av skuldebrev som innehåller en utfästelse från bolaget

att långivaren skall ha rätt att helt eller delvis byta ut sin lånefordran en-

ligt skuldebrevet mot aktier i bolaget. Det konvertibla skuldebrevet måste

därför innehålla bestämmelser som avser att reglera låneförhållandet så

länge konvertering inte har skett, t.ex. ränta och förfallotid. Skuldebrevet

måste också innehålla bestämmelser om konverteringsrätten, t.ex. när

och till vilken kurs konverteringen skall ske. För bolaget torde

konvertibla skuldebrev ha främst de fördelarna att en finansiering

underlättas, eftersom fordringsägaren kan finna finansieringsformen mer

attraktiv än vanlig utlåning. Vidare kan ofta räntan sättas lägre än vid

vanlig upplåning, eftersom konverteringsrätten normalt har ett eget

värde.

Skuldebrev med optionsrätt till nyteckning innebär att upplåningen sker

mot utfästelse från bolaget att fordringsägaren skall ha rätt att teckna

aktier i bolaget mot betalning i pengar. Sådana optionsrätter måste skiljas

från optioner som medför rätt att sälja eller köpa aktier. Skillnaden mot

konvertibla skuldebrev, där mottagaren byter ut hela eller delar av sin

fordran mot aktier, är att fordringsägaren behåller fordran men har rätt att

därutöver teckna aktier mot kontant betalning. Villkoren för denna

optionsrätt kan framgå av skuldebrevet eller knytas till ett särskilt bevis,

s.k. optionsbevis.

Vinstandelsbevis är en form av upplåning där rätten till ränta helt eller

delvis anknyts till nettovinsten eller till den av bolagsstämman beslutade

vinstutdelningen. Vinstandelsbevis, som medför rätt till betalning med

nominellt eller indexreglerat belopp, s.k. lånedebentures, får utges av

skadeförsäkringsaktiebolag men inte av andra försäkringsbolag. Sådana

vinstandelsbevis där återbetalning av kapitalbeloppet anknyter till

bolagets ekonomiska ställning, s.k. delägardebentures, har däremot inte

ansetts tillåtna varken enligt aktiebolagslagen eller FRL.

Sådana lån som nu beskrivits måste beslutas av bolagsstämman eller

av styrelsen på grundval av ett av bolagsstämman lämnat bemyndigande.

Förlagslån och aktieägartillskott

Upplåning kan också ske i förening med villkor om att lånet skall vara

efterställda bolaget övriga skulder (förlagslån). Upplåning sker i dessa

fall mot skuldebrev med föreskrift att lånefordran vid likvidation eller

konkurs skall till såväl kapital som ränta betalas först sedan alla andra

fordringsägare fått betalt.

Förlagslån får efter Finansinspektionens godkännande räknas in i för-

säkringsbolagets kapitalbas. Förutsättningarna för ett sådant godkänn-

ande behandlas i allmänna råd i FFFS 1995:1. Enligt de allmänna råden

kan ett syfte med att ta upp förlagslån vara att förstärka kapitalbasen.

Enligt inspektionen bör de medel som erhålls inte användas till annan

verksamhet än bolagets försäkringsverksamhet. En upplåning med enda

syfte att tillföra försäkringsbolaget placeringsmedel godtas inte. Enligt

inspektionen får högst 50 procent av kapitalbasen bestå av förlagslån och

högst 25 procent bestå av förlagslån med fast löptid. Endast fullt inbe-

talda förlagslånemedel får ingå i kapitalbasen.

Från lån måste skiljas kapitalanskaffning genom aktieägartillskott,

dvs. ett tillskott utan villkor mot bolaget om återbetalning och utan sam-

band med aktieteckning. Vid sidan av sådana rena aktieägartillskott kan

även s.k. villkorade aktieägartillskott förekomma.

Finansiering av verksamheten genom förlagslån och rena aktieägartill-

skott står öppen för alla försäkringsbolag. I livförsäkringsaktiebolag har

emellertid en återbetalning av ett villkorat aktieägartillskott ansetts stå i

strid med vinstutdelningsförbudet (se dnr Fi95/4770). Aktieägartillskott

är inte relevant för ömsesidiga bolag där det finns särskilda regler om

uttaxering och garantikapital för att kunna tillgodose kapitalbehov.

Skälen för regeringens förslag: Som nyss utvecklats skall försäk-

ringsbolagens upplåningsmöjligheter vara begränsade enligt en viss ord-

ning (se avsnitt 8.6.1). En möjlighet för försäkringsaktiebolag att inom

ramen för dessa begränsningar ta upp lån mot konvertibla skuldebrev

eller skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning kan underlätta

en finansiering på mera fördelaktiga villkor än annars. Dessa låneformer

är även i allmänhet ägnade att förse bolag med riskkapital. Något skäl

med hänsyn till försäkringstagarnas skyddsintresse för att generellt ställa

sig avvisande till dessa upplåningsformer kan numera inte anses

föreligga. Dessa upplåningsformer bör därför möjliggöras i skadeförsäk-

ringsaktiebolag. Som en följd av förslaget att slopa vinstutdelningsför-

budet bör finansieringsformerna tillåtas även i livförsäkringsaktiebolag

som får dela ut vinst.

Vinstandelslån tillåts i dag endast i skadeförsäkringsaktiebolag. Sådana

lån bör i framtiden tillåtas även i livförsäkringsaktiebolag som får dela ut

vinst enligt villkor i bolagsordningen. Frågan om formerna för

anskaffning av externt riskkapital i ömsesidiga försäkringsbolag finns det

anledning att återkomma till i samband med den associationsrättsliga

översyn som tidigare aviserats.

Reglerna om användning av konvertibla skuldebrev, skuldebrev med

optionsrätt till nyteckning och vinstandelslån bör väsentligen utformas i

överensstämmelse med vad som gäller för aktiebolag i allmänhet (se

vidare författningskommentaren till 5 kap. 2-19 §§).

I det föregående har föreslagits bestämmelser som innebär att den del

av årets vinst som inte får användas för vinstutdelning eller

förlusttäckning skall gottskrivas försäkringstagarna som återbäring. Till

följd därav bör en särskild regel införas för vinstandelslån. I stället för att

relateras till årets vinst måste lånen vara relaterade till vad som är

tillgängligt för vinstutdelning i bolaget.

Bestämmelserna innebär att de nyss behandlade finansieringsformerna

inte får användas i traditionella livförsäkringsaktiebolag annat än om

bolaget genomgått det särskilda ombildningsförfarandet och tagit in

bestämmelser om vinstutdelning i bolagsordningen (se avsnitt 14.3).

Däremot innebär bestämmelserna inget hinder mot förlagslån eller rena

aktieägartillskott i livförsäkringsbolag som inte får dela ut vinst.

Som Försäkringsförbundet angett kan det finnas skäl att se över frågan

om lån som anknyter till aktieindex. En sådan översyn kan inte göras nu

utan bör lämpligen avvakta en översyn av motsvarande fråga för

aktiebolag i allmänhet.

8.7 Vissa soliditetsfrågor

Regeringens bedömning och förslag: Inga särskilda bestämmelser

om kapitalbasens beräkning bör införas nu.

Reglerna om minsta buffertkapital (solvensmarginalen) för livför-

säkringsrörelse skärps genom att samtliga försäkringstekniska avsätt-

ningar skall ligga till grund för beräkningen. Vid beräkningen skall

avsättningar för villkorad återbäring jämställas med avsättningar för

fondförsäkringar. I båda fallen skall rörelserisker beaktas.

Bestämmelserna om beaktande av den andra försäkringsrörelsens

kapitalbas när liv- och skadeförsäkringsrörelse bedrivs i samma juri-

diska person tas bort.

Försäkringsutredningen förslag: Överensstämmer endast delvis med

regeringens förslag (se betänkandet s. 226-228 och 278-271).

Försäkringsutredningen har föreslagit en särskild bestämmelse om att

kapitalbasen skall beräknas med beaktande av att bolagets betal-

ningsberedskap är tillfredsställande. Utredningens förslag saknar bestäm-

melser om tillskott av garantikapital under rörelsens gång. Vidare har

utredningen inte föreslagit någon utvidgning av underlaget för beräkning

av solvensmarginalen inom livförsäkring. Utredningen har inte heller

föreslagit någon förändring av reglerna om tillgodogörande av poster i

den andra rörelsens kapitalbas när skade- och livförsäkringsrörelse

bedrivs i samma bolag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens förslag. I promemorian har det inte föreslagits

någon regel om att rörelserisker i allmänhet skall beaktas vid

beräkningen av solvenskravet för villkorad återbäring och

fondförsäkringsåtaganden (se promemorian s. 217-223).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt eller inte

haft några invändningar mot Försäkringsutredningens förslag. Advokat-

samfundet har dock ansett att det är oklart vad som avses med att

 kapitalbasen skall beräknas med hänsyn till att betalningsberedskapen är

tillfredsställande . Samfundet har uppfattat att syftet är att fastslå att till-

gångar som svarar mot kapitalbasen skall vara av viss karaktär och inte

åsättas högre värden än vad de kan realiseras till på kort sikt. Enligt

samfundet borde i så fall detta tas in i lagtexten i stället för den före-

slagna lydelsen.

Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt försäkringsrörelsepro-

memorians förslag eller lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har

dock ansett att solvensreglerna bör justeras så att avdrag skall göras för

immateriella tillgångar vid beräkning av kapitalbasen. Inspektionen har

också efterlyst en möjlighet att meddela bindande föreskrifter om

solvenskrav som går längre än de direkt angivna kraven i lagen.

Bakgrund: Försäkringsbolag skall, utöver tillgångar motsvarande för-

säkringstekniska avsättningar, ha en tillräcklig kapitalbas. Den skall

minst uppgå till en nivå som beräknas med utgångspunkt i verksamhetens

art och omfattning enligt 7 kap. 23 § FRL för livförsäkringsrörelse och

enligt 7 kap. 25 § för skadeförsäkringsrörelse (solvensmarginal). Kapital-

basen får dock aldrig vara mindre än de belopp som anges i 7 kap. 26 och

27 §§ (garantibeloppet), se 1 kap. 8 a § FRL.

Kravet på solvensmarginalen i livförsäkringsrörelsen är beroende av

storleken av premiereserven och vissa positiva risksummor.

Utgångspunkten är att lägsta marginal bestäms till summan av två belopp

(fyra procent av premiereserven utan avdrag för återförsäkring respektive

tre tiondelars procent av risksummorna). Detta gäller inte bara för

livförsäkring utan också för lång sjuk- och olycksfallsförsäkring. För

försäkringar som enbart avser dödsfall gäller vissa lägre procentsatser av

risksummorna beroende på försäkringstidens längd (se 7 kap. 25 §). För

sådana åtaganden inom fondförsäkring som försäkringstagarna står

placeringsrisken för gäller ett krav på en procent av premiereserven men

endast under förutsättning att försäkringstiden överstiger fem år och att

belopp som täcker kostnaderna är bestämt för längre tid än fem år (13 §

fondförsäkringslagen).

I kapitalbasen för livförsäkringsrörelse och skadeförsäkringsrörelse får

till att börja med ingå inbetalt aktiekapitel (i aktiebolag) eller garanti-

kapital (i ömsesidiga försäkringsbolag). Kapitalbasen får också omfatta

hälften av tecknat men ännu inte inbetalt aktie- eller garantikapital, under

förutsättning av att minst 25 procent av sådant kapital har betalats in.

Kapitalbasen får dessutom omfatta övrigt eget kapital och återbärings-

medel (i livförsäkringsrörelse), men med avdrag för fond för orealiserade

vinster.

I ett ömsesidig skadeförsäkringsbolag får räknas in ett belopp som

motsvarar fordran på uttaxering enligt 13 kap. FRL, upp till ett belopp

som motsvarar hälften av skillnaden mellan den högst tillåtna ut-

taxeringen och vad som faktiskt har uttaxerats. En sådan fordran får dock

inte motsvara mer än hälften av kapitalbasen. Utöver vad som nu sagts

gäller att Finansinspektionen efter särskild prövning får medge att andra

poster än de som nu nämnts ingår i kapitalbasen. Finansinspektionen kan

därigenom medge att övervärden på tillgångar i förhållande till bokfört

värde och inbetalda medel från förlagslån räknas med inom ramen för

kapitalbasen (jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 283 och prop. 1994/95:184 s.

209).

Vidare finns vissa speciella regler om hur kapitalbasen skall vara be-

skaffad. Utöver det nyss nämnda fallet om begränsningar för uttaxerings-

rätten gäller bl.a. att halva kapitalbasen inom livförsäkringsrörelse måste

bestå av aktiekapital, garantikapital, eget kapital, återbäringsmedel eller

obeskattade reserver (se 7 kap. 22, 24 och 26 §§).

I 7 kap. 28 § finns regler om beräkningen av kapitalbasen vid s.k.

blandad rörelse. Om direkt livförsäkrings- och skadeförsäkringsrörelse

bedrivs i samma juridiska person skall enligt paragrafen kapitalbasen för

respektive rörelse redovisas separat. Om båda verksamhetsformerna upp-

fyller kraven på kapitalbasens storlek får dock överskjutande poster räk-

nas in i den andra kapitalbasen. Bestämmelserna utgår från föreskrifter i

artikel 14.1 i EG:s direktiv (79/262/EEG) om samordning av lagar och

andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrö-

relse (första livförsäkringsdirektivet).

Skälen för regeringens bedömning och förslag

Beräkning av kapitalbasen

I enlighet med vad Försäkringsutredningen anfört bör kapitalbasen ha en

viss kvalité för att kunna fungera som tillfredsställande buffert mot

framtida svängningar i verksamheten. Frågan är emellertid om det är

lämpligt att införa en sådan allmän bestämmelse om kapitalbasens be-

räkning som utredningen föreslagit eller mera konkreta beräkningsregler

som Advokatsamfundet har förordat.

Att den långfristiga och kortfristiga betalningsförmågan måste vara

tillfredsställande med hänsyn till rörelsens omfattning och beskaffenhet

följer under alla förhållanden av den tidigare föreslagna stabilitetsprinci-

pen (se avsnitt 6.2). Inom ramen för denna princip bör det alltså tillgodo-

ses att sådana tillgångar som fungerar som kapitalbuffert är tillfreds-

ställande för att möta förändringar i verksamheten. Detta förutsätter som

regel att tillgångarna kan realiseras inom rimlig tid om det skulle

behövas för att täcka förluster eller infria gjorda åtaganden. Vid

bedömningen av om bolagets soliditet och likviditet är tillfredsställande

för att bolaget skall kunna fullgöra sin åtaganden mot försäkringstagarna

måste det alltså inte bara säkerställas att solvensmarginalen eller andra

fastställda solvensnivåer är uppfyllda i och för sig, utan också att de

tillgångar som inte används för skuldtäckning, liksom andra belopp som

ingår i kapitalbasen, är av tillfredsställande karaktär och värde med

hänsyn till rörelsens omfattning och de olika åtaganden som bolaget har

och kan förväntas få. Således kan det t.ex. i allmänhet ofta finnas

anledning att ställa större krav på kapitalbasens likviditet i

skadeförsäkringsrörelse jämfört med livförsäkringsrörelse. Det

sammanhänger med de i normalfallet större svårigheterna att beräkna de

aktuariella riskerna i skadeförsäkringsrörelse jämfört med

livförsäkringsrörelse, och som innebär att större svängningar i

utbetalningar av försäkringsersättningar kan uppkomma från tid till

annan. Med hänsyn till stabilitetsprincipen torde alltså utredningens

utgångspunkter kunna tillgodoses relativt väl utan att den allmänna

bestämmelsen om kapitalbasens beräkning som utredningen föreslagit

behöver införas.

Inom ramen för stabilitetsprincipen möjliggörs således en allsidig be-

dömning av att kapitalbasen är tillfredsställande med hänsyn till hela bo-

lagets ekonomiska situation. En allmän stabilitetsprincipen är dock inte

lika lätt att tillämpa som mera detaljerade regler om att tillgångar mot-

svarande kapitalbasen eller andra belopp i kapitalbasen skall värderas på

visst sätt vid tillämpningen av rörelsereglerna, t.ex. till ett nettoförsälj-

ningsvärde. Sådana mera konkreta värderingsregler i lag eller föreskrifter

skulle således kunna fungera som hjälpregler vid tillämpningen av stabi-

litetsprincipen på samma sätt som mera detaljerade riskspridningsregler

införts inom ramen för den allmänna riskspridningsregeln i 7 kap. 9 a §.

Regeringen är alltså inte avvisande till mera detaljerade beräknings-

regler för kapitalbasen av sådant slag som Advokatsamfundet förordat.

Huvudprinciperna för en sådan reglering bör framgå av lag medan mera

detaljerade beräkningsregler kan fastställas genom föreskrifter av rege-

ringen eller Finansinspektionen.

Det måste emellertid konstateras att det i praktiken är svårt att närmare

avgöra vilka tillgångar som direkt motsvarar kapitalbasen, bl.a. med hän-

syn till att det egna kapitalet är en restpost i balansräkningen och att till-

gångar motsvarande det egna kapitalet, till skillnad från skuldtäcknings-

tillgångar, inte är särskilt registrerade. Även om man i och med förslagen

om en utökad registerskyldighet för tillgångar motsvarande villkorad

återbäring (se avsnitt 8.4.2) på ett bättre sätt än i dag kan identifiera vilka

övriga tillgångar som i stort svarar mot kapitalbasen, bör tillgångarna i

vissa fall möjligen kunna värderas till annat värde än ett netto-

försäljningsvärde, t.ex. om avtalen är långsiktiga och tillgångarna

motsvarande kapitalbasen utgörs av värdepapper som skall och kan

innehas till förfall. Särskilda överväganden kan även behövas i fråga om

värderingen av obeskattade reserver. Under alla förhållanden har det inte

funnits utrymme för att i detta sammanhang analysera och utreda vilka

effekter som nu antydda särskilda värderingsregler för beräkningen av

kapitalbasen skulle kunna få för försäkringsbolagen.

Det föreslås därför inte nu några särskilda regler om beräkning av

kapitalbasen. Denna fråga bör behandlas i samband med den översyn av

placeringsreglerna som vi tidigare aviserat (se avsnitt 3). I detta samman-

hang bör med förtur behandlas den fråga om avdrag från kapitalbasen för

immateriella värden som Finansinspektionen pekat på och som kan upp-

fattas som tvingande enligt EG:s regler (se artikel 18 i första livförsäk-

ringsdirektivet som har ändrats genom artikel 25 i tredje livförsäkrings-

direktivet).

Ej inbetalt aktie- och garantikapital

Som tidigare nämnts får kapitalbasen omfatta hälften av tecknat men än-

nu inte inbetalt aktie- eller garantikapital. Som villkor gäller att minst 25

procent av sådant kapital har betalats in (se 7 kap. 22 och 24 §§).

För att ett försäkringsaktiebolag skall kunna registreras krävs, som ti-

digare behandlats, att aktiekapitalet är helt inbetalt (se 2 kap. 13 §). För

att ett beslut om nyemission skall kunna registreras krävs att hälften av

penningbeloppet är inbetalt och att all eventuell apportegendom är till-

förd bolaget. Den resterande delen av penningbeloppet vid en nyemission

skall vara helt betald inom sex månader från registreringen av emissionen

(4 kap. 14 §).

Registrering av ett ömsesidigt försäkringsbolag förutsätter att

garantikapitalet är helt inbetalt (2 kap. 13 §). För garantikapital som

tillskjuts under rörelsens gång innebär förslaget att hälften av kapitalet

måste vara inbetalt för att kapitalökningen skall kunna registreras (se 2

kap. 17 §).

Det anförda innebär att minst hälften av aktie- och garantikapital måste

vara inbetalt innan bolaget eller kapitalökningen får registreras. Ett aktie-

respektive garantikapital kan vid de tidpunkter som kapitalet kan beaktas

således aldrig vara inbetalt till mindre än 50 procent. Villkoret om att

minst 25 procent av kapitalet skall ha betalats in kan därför utgå.

Solvensmarginal i livförsäkringsrörelse

Som en konsekvens av de ändrade reglerna om försäkringstekniska av-

sättningar måste reglerna om lägsta solvensmarginal i livförsäkrings-

rörelsen justeras. För beräkningen av solvenskravet är det befogat att

framdeles ta hänsyn till alla försäkringstekniska avsättningar. Således bör

bl.a. avsättningar får villkorad återbäring beaktas liksom avsättningar för

oreglerade skador.

Nuvarande återbäringsmedel får inräknas i kapitalbasen i

livförsäkringsbolag (se 7 kap. 22 § FRL). Någon sådan ordning kan inte

gälla för villkorad återbäring. Den skall utgöra en försäkringsteknisk

avsättning och får inte användas för förlusttäckning i bolaget.

Bestämmelserna i 7 kap. 22 § justeras genom att posten återbäringsmedel

utmönstras.

Avsättningen för villkorad återbäring bör vid beräkningen av

solvensmarginalen principiellt beaktas som en fondförsäkringsavsättning.

Vid beräkningen bör hänsyn tas till att försäkringstagaren och inte

bolaget bär risken. Stabilitetsskäl talar för att också rörelserisker beaktas

mera allmänt i den verksamhet som har samband med avsättningarna för

villkorad återbäring. Samma synpunkter gör sig gällande i fråga om

fondförsäkringsåtagandena. Enhetliga regler vid beräkningen av

solvensmarginalen är också rimligt med hänsyn till att försäkringstagarna

i båda fallen kan bära en finansiell risk för tillgångar.

Bestämmelserna i 7 kap. 23 § om beräkningen av solvensmarginalen

bör således justeras med hänsyn till detta.

Enligt 7 kap. 28 § får försäkringsbolaget tillgodoräkna poster i den

andra rörelsens kapitalbas när skade- och livförsäkringsrörelse bedrivs i

samma bolag. Bestämmelsen har dock fått en begränsad praktisk betydel-

se och har givit upphov till tillämpningsproblem i praxis, eftersom möj-

ligheten endast kan utnyttjas om respektive rörelse i sig uppfyller lagens

solvenskrav. Denna begränsning får dock anses tvingande enligt direkti-

vet (artikel 14.1 i första livförsäkringsdirektivet). Paragrafen bör i stället

justeras så att möjligheten att beakta den andra rörelsens poster vid

tillämpningen av lagens regler om solvensmarginal tas bort. En annan

sak är att Finansinspektionen, vid prövningen av en plan som försäk-

ringsbolaget upprättar för att återställa solvensen, inte i sig är förhindrad

att medge t.ex. att fria tillgångar i den ena rörelsen överförs för att ingå i

kapitalbasen för den andra rörelsen (jfr artikel 14.3 i första livförsäk-

ringsdirektivet).

8.8 Redovisningsfrågor

8.8.1 Redovisning av återbäring m.m.

Regeringens förslag: Lagen (1995:1560) om årsredovisning i för-

säkringsföretag (ÅRFL) anpassas till de ändrade överskotts- och åter-

bäringsreglerna i FRL. Det innebär bl.a. följande.

Uppställningsformen för balansräkningen ändras genom att post-

erna för redovisning av återbäringsmedel (DD) ersätts av poster för

redovisning av eget kapital. Livförsäkringsbolag som inte får dela ut

vinst skall redovisa en konsolideringsfond (AA.IV) under bundet eget

kapital för medel som får användas för förlusttäckning. Livförsäk-

ringsbolag som får dela ut vinst skall redovisa fritt eget kapital.

Balansräkningens tillgångssida kompletteras med poster för till-

gångar eller tillgångsvärden som svarar mot villkorad återbäring

(D.1). Skuldsidan kompletteras med en post för villkorad återbäring

(EE.1). Tillgångar och avsättningar inom fondförsäkring som livför-

säkringstagarna bär placeringsrisken för skall redovisas särskilt (D.2

respektive EE.2).

Resultaträkningens tekniska del för livförsäkringsrörelse komplet-

teras med poster för redovisning av värdeökningar och värdeminsk-

ningar på placeringstillgångar som försäkringstagaren står place-

ringsrisken för (II.3a och II.10a). De skall i sin tur delas upp på till-

gångar för villkorad återbäring och fondförsäkringstillgångar. Det in-

förs också en resultatpost för förändringar av försäkringstekniska av-

sättningar där försäkringstagaren bär risk (II.6b). Även den skall delas

upp på villkorad återbäring och fondförsäkringsåtaganden.

Nuvarande bestämmelser om redovisning av orealiserade vinster

vid en värdering till verkligt värde ändras inte.

Försäkringsutredningen har mera allmänt behandlat olika frågor om

redovisning (se betänkandet s. 164, 165 och 174 176). Utredningen har

bl.a. anfört att återbäringsfonden bör upplösas och redovisningen av

överskott anpassas till vad som gäller för företag i allmänhet, att

försäkringstekniska avsättningar skall göras för bonus , att vinstmedel

avsatta till försäkringstagarna skall utgöra en del av det egna kapitalet i

ett livförsäkringsbolag och att orealiserade vinster skall redovisas som en

bokslutsdisposition till en särskild fond för orealiserade överskott före

årets resultat. Utredningen har inte lämnat några konkreta förslag till

lagändringar eftersom ÅRFL var föremål för en lagrådsremiss när

utredningsarbetet slutfördes.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i huvud-

sak med regeringens förslag (se promemorian s. 223 229). Till skillnad

från regeringens förslag innebär promemorians förslag att samtliga av-

sättningar för fondförsäkringar redovisas i posten EE och att belopp som

skall gottskrivas försäkringstagarna av årets vinst enligt bolagsordningen

redovisas som bundet eget kapital.

Remissinstanserna: Några remissinstanser har närmare kommenterat

Försäkringsutredningens allmänna bedömningar i redovisningfrågorna.

Bl.a. Redovisningskommittén har erinrat om att förslagen till ändringar i

FRL måste samordnas med ÅRFL. Revisorsamfundet har ansett att

reglerna bör klargöras. Finansinspektionen har avstyrkt den av

utredningen föreslagna redovisningen av orealiserade överskott, bl.a.

med hänvisning till att årsredovisningens syfte inte är att ligga till grund

för beräkning av återbäring. Även Bokföringsnämnden har framfört

liknande synpunkter.

De flesta remissinstanser har tillstyrkt eller godtagit försäkrings-

rörelsepromemorians förslag. Finansinspektionen har dock påpekat att

redovisningen av sådan återbäring som enligt bolagsordningen inte kan

användas för vinstutdelning eller förlusttäckning inte är oproblematisk.

Eftersom stämmans förfoganderätt blir begränsad ifrågasätts om inte

avsättningen skall göras i balansräkningen för det räkenskapsår som bo-

lagsstämman skall besluta om. Enligt inspektionen finns också osäkerhet

om redovisningen av garanterad och villkorad återbäring (se avsnitt 8.1).

Enligt inspektionen innebär förslaget även en risk för att orealiserade

vinster binds två gånger. Revisorsamfundet har, i likhet med in-

spektionen, ansett att frågan om fördelningen av realiserade och orealise-

rade vinster mellan försäkringstagare och aktieägare bör klargöras.

Aktuarieföreningen har avstyrkt att fondförsäkringsavsättningar i sin

helhet redovisas som avsättningar för vilka försäkringstagarna bär risk

(EE), eftersom fonder kan ha avkastningsgarantier där bolaget står

risken.

Bakgrund

Vinstutdelning får ske i skadeförsäkringsbolag och i fond-

försäkringsbolag (2 kap. 2 § FRL och 10 § fondförsäkringslagen). För

traditionella livförsäkringsbolag råder enligt samma lagrum ett

vinstutdelningsförbud. Förbudet gäller även vinster som intjänats i

skadeförsäkringsrörelsen vid s.k. blandad verksamhet. Möjligheten att

bedriva blandad verksamhet begränsas enligt 1 kap. 3 § FRL till sjuk-

och olycksfallsförsäkringar (se vidare avsnitt 7.1).

Redovisning av eget kapital och återbäring

I skadeförsäkringsbolag och fondförsäkringsbolag redovisas, på samma

sätt som i allmänna aktiebolag, balanserat resultat och årets resultat så-

som fritt eget kapital eller ansamlad förlust. Fondförsäkringsbolag får

dock sätta av årsvinsten till en återbäringsfond (11 § fondförsäkrings-

lagen). I traditionella livförsäkringsbolags balansräkning saknas däremot

fritt eget kapital. I samtliga livförsäkringsaktiebolag och ömsesidiga liv-

försäkringsbolag skall aktiekapital respektive garantikapital tas upp som

bundet eget kapital (5 kap. 4 § ÅRFL).

I traditionella livförsäkringsbolag gäller särskilda bestämmelser för

överskottshanteringen. Årsvinsten skall i livförsäkringsrörelse sättas av

till en återbäringsfond, i den mån den inte används för förlusttäckning,

betalning av ränta till garanter eller gåvor till allmännyttiga eller därmed

jämförliga ändamål Enligt bestämmelserna får även årsvinsten från

skadeförsäkringsrörelsen sättas av till en särskild återbäringsfond för

denna rörelse (12 kap. 5-7 §§ FRL). I annat fall skall den enligt 36 §

bilaga 3 till FFFS 1998:28 sättas av till posten övriga medel (DD.IV).

övriga medel och återbäringsfond (DD.I) redovisas i balansräkningen

under återbäringsmedel (se bilaga 1 till ÅRFL).

Dispositionsrätten över återbäringsfonden är begränsad. Återbärings-

fonden får användas endast för återbäring och för förlusttäckning. Om

livförsäkringsbolaget bedriver blandad rörelse gäller att den särskilda

återbäringsfonden för respektive rörelse skall tas i anspråk i första hand.

Först om medlen i den fonden inte räcker får den andra

återbäringsfonden tas i anspråk (12 kap. 7 §).

Trots utdelnings- och dispositionsbegränsningarna skall bolagsstäm-

man fatta beslut om dispositionen av årets resultat (9 kap. 5 § FRL). Bo-

lagsstämmans dispositionsrätt över årets vinst skall också anges i bolags-

ordningen (2 kap. 5 §).

Återbäring kan tilldelas försäkringstagarna såväl löpande under försäk-

ringstiden (genom utökade garanterade förmåner eller via premierabatt)

som därefter (genom utökade betalningar vid försäkringsfall). I Sverige

tilldelas försäkringstagarna merparten av återbäringen först vid försäk-

ringsfallet, vilket gör att återbäringsfonden utgör en beloppsmässigt

betydande post i traditionella livförsäkringsbolags balansräkningar.

Återbäring får inte utfästas till försäkringstagaren på annat sätt än vad

som följer av reglerna om tilldelad återbäring (7 kap. 8 § andra stycket

FRL). Tilldelad återbäring tillkommer vissa bestämda försäkringstagare

eller motsvarande ersättningsberättigade och kan inte tas i anspråk för

förlusttäckning annat än i ömsesidiga bolag genom reglerna om nedsätt-

ning i 12 kap. 8 § FRL (se vidare avsnitt 9.1).

I de årliga värdebesked som livförsäkringsbolag lämnar försäkringsta-

garna ingår normalt upplysningar om dels det garanterade värdet på för-

säkringen (det tekniska återköpsvärdet), dels det totala pensionskapitalet,

som består av det tekniska återköpsvärdet med tillägg för preliminärt

fördelad återbäring. Tillägget kallas allokerad återbäring. Det tekniska

återköpsvärdet växer med den avtalade grundräntan medan pensions-

kapitalet växer med återbäringsräntan. Återbäringsräntan skall avspegla

den verkliga avkastningen på bolagets tillgångar, och bestäms i bolaget

så att det kollektiva konsolideringskapitalet, dvs skillnaden mellan till-

gångarnas verkliga värde och det samlade pensionskapitalet, uppgår till

0-10 procent av tillgångarnas verkliga värde. Allokerad återbäring finns

inte definierat som begrepp vare sig i FRL eller ÅRFL. Med termen av-

ses den på försäkringstagare beräknade men inte tilldelade andelen av

hittills uppkommet överskott i livförsäkringsverksamheten.

Balansräkningsposten återbäringsmedel (DD) innehåller normalt

huvuddelen av de överskott som allokerats försäkringstagarna. Under

återbäringsmedel skall traditionella livförsäkringsbolag, utöver åter-

bäringsfonden, redovisa uppskrivningsfond, fond för orealiserade vinster,

övriga medel och årets resultat (se bilaga 1 till ÅRFL och redogörelsen

för uppskrivningsfonden och fonden för orealiserade vinster i avsnitt

7.1).

Återbäringsfondens funktion i livförsäkringsbolag som det primära

riskbärande kapitalet motsvarar således det egna kapitalets funktion i

företag i allmänhet. Ofta är det endast i nystartade livförsäkringsbolag, i

vilka det ännu inte finns någon återbäringsfond av betydelse, som aktie-

kapitalet utgör ett primärt riskbärande kapital.

Det kan noteras att den återbäring som allokerats till försäkringsta-

garna enligt värdebeskeden som regel inte överensstämmer med vare sig

det belopp som redovisas under återbäringsmedel eller i delposten återbä-

ringsfond. Det beror på att återbäringsmedlen i stort sett utgör skillnaden

mellan tillgångarnas värde i balansräkningen och försäkringstekniska

avsättningar, medan de allokerade återbäringsmedlen utgör skillnaden

mellan tillgångarnas verkliga värde och summan av de tekniska åter-

köpsvärdena och det kollektiva konsolideringskapitalet.

Försäkringstekniska avsättningar enligt rörelsereglerna, som ligger till

grund bl.a. för tillämpningen av skuldtäcknings- och placeringsreglerna,

behöver endast göras för sådan avkastning som är garanterad och sådan

återbäring som är tilldelad. Motsvarande regler gäller även vid redovis-

ningen i balansräkningen (se 4 kap. 9 § ÅRFL som hänvisar till 7 kap. 1

och 2 §§ FRL). Vissa skillnader gäller dock för hur avsättningarna enligt

rörelsereglerna skall rubriceras i års- och koncernredovisningen. Vad

som ingår i premiereserven för skadeförsäkringsrörelse skall redovisas

under benämningen avsättning för ej intjänade premier och kvardröjande

risker (EE.1) i redovisningen. Vidare skall premiereserven i

livförsäkringsrörelse tas upp tillsammans med tilldelad men inte förfallen

återbäring under benämningen livförsäkringsavsättning.

I resultaträkningen för ett livförsäkringsbolag skall förändringar i

andra försäkringstekniska avsättningar (II.6) redovisas uppdelat på för-

ändringar i livförsäkringsavsättningar (II.6a) respektive övriga försäk-

ringstekniska avsättningar (II.6b). Resultaträkningen innehåller ingen

särskild post för särredovisningar av avsättningar inom fondförsäkring

anknutna till värdepappersfonder.

Redovisning av orealiserade värdeförändringar

Försäkringsbolag får värdera placeringstillgångar med utgångspunkt i

anskaffningsvärdet eller också, med undantag för aktier och andelar i

dotter- och intresseföretag, till verkligt värde (se 4 kap. 5 § ÅRFL). Vinst

eller förluster som uppkommer när tillgångar värderas till verkligt värde

enligt paragrafen skall redovisas som särskilda poster i resultaträkningen.

Vinst som uppkommer till följd av att det bokförda värdet överstiger an-

skaffningsvärdet skall i balansräkningen sättas av till en fond för oreali-

serade vinster. Om summan av orealiserade vinster ett räkenskapsår är

mindre än vid utgången av det föregående räkenskapsåret skall denna

fond sättas ned i samma mån (4 kap. 6 § ÅRFL). Enligt Finansinspek-

tionens föreskrifter skall avsättning till och nedsättning av fond för orea-

liserade vinster redovisas över balansräkningen genom en omföring inom

eget kapital respektive återbäringsmedel (3 kap. 2 § FFFS 1998:28). I

skadeförsäkringsbolag och fondförsäkringsbolag skall justering ske mot

posten balanserad vinst eller förlust (AA.V). I traditionella livförsäk-

ringsbolag skall justering ske mot posten övriga medel (DD.IV).

Särskilda regler finns för redovisning av intresseföretag i koncernredo-

visningen. Enligt 7 kap. 4 § 2 ÅRFL skall belopp som med tillämpning

av 7 kap. 2 § samma lag och 7 kap. 27 § andra stycket ÅRL avsatts till

kapitalandelsfond redovisas som bundet eget kapital under posten andra

fonder (AA.IV) i skadeförsäkringsbolag och under posten återbärings-

medel (DD) i livförsäkringsbolag.

Enligt Finansinspektionens föreskrifter skall försäkringsföretag som

meddelar fondförsäkring i uppställningsschemat för resultaträkningen

infoga posterna värdeökning av placeringstillgångar för vilka livförsäk-

ringstagare bär placeringsrisken (II.3a) respektive värdeminskning av

placeringstillgångar för vilka livförsäkringstagare bär placeringsrisken

(II.10a). I dessa poster redovisas såväl realiserade som orealiserade

värdeförändringar (13 och 17 §§ bilaga 4 till FFFS 1998:28).

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter

Vid införandet av ÅRFL bedömdes att den nuvarande svenska ordningen

för redovisning av vinster och återbäringsmedel i livförsäkringsbolag var

godtagbar med hänsyn till försäkringsredovisningsdirektivet. Det fram-

hölls emellertid att resultatet av Försäkringsutredningens arbete kunde ge

anledning att återkomma till frågan (prop. 1995/96:10 del 4 s. 37).

Som en konsekvens av de nya reglerna i FRL om vinstens disposition i

livförsäkringsbolag måste även redovisningsbestämmelserna om återbä-

ringsmedel ändras. Vad som i dag redovisas som delposter under åter-

bäringsmedel bör således fortsättningsvis, på i princip samma sätt som i

skadeförsäkringsbolag, redovisas antingen som en försäkringsteknisk

avsättning enligt reglerna för garanterad eller villkorad återbäring, eller

också under eget kapital. Denna redovisning bör ske enligt följande all-

männa principer.

Avkastning eller andra överskott som tillkommer försäkringstagare i

form av garanterad eller villkorad återbäring utgör en skuld och skall

redovisas som en försäkringsteknisk avsättning. Avgörande för gräns-

dragningen mellan garanterad och villkorad återbäring är villkoren i för-

säkringsavtalet eller i en ensidig utfästelse från försäkringsgivaren. Över-

skott som kan ligga till grund för utdelning till aktieägarna om de inte tas

i anspråk för förlusttäckning (se 12 kap. 5 § FRL) bör redovisas som fritt

eget kapital. Sådana överskott som inte får delas ut men väl användas för

förlusttäckning bör redovisas som bundet eget kapital. Under eget kapital

bör livförsäkringsbolag, i likhet med skadeförsäkringsbolag, även

redovisa sådana värderegleringsreserver som skall finnas enligt särskilda

bestämmelser, dvs. fond för orealiserade vinster och uppskrivningsfond.

Redovisning av återbäring och vinstmedel

Det anförda innebär att posten återbäringsmedel (DD) skall utmönstras

från uppställningsformen för balansräkningen. Balansräkningen bör där-

vid förändras för att möjliggöra en redovisning som försäkringsteknisk

avsättning eller eget kapital av de medel som tidigare redovisats som

återbäringsmedel.

Uppställningsformen bör kompletteras med en ny balanspost för vill-

korad återbäring. Den bör tas in som en underpost till posten avsättningar

för livförsäkringar där försäkringstagare bär en placeringsrisk. En sådana

redovisning är naturlig med hänsyn till att villkorad återbäring kan vara

kopplad till finansiell risk och torde i övrigt vara att föredra ur

analyssynpunkt i de fall villkorad återbäring beror av aktuariell eller

annan försäkringsteknisk risk.

Balansräkningen behöver samtidigt kompletteras med en post för kon-

solideringsfonden. Fondens primära syfte som konsolideringskapital och

särskilda karaktär motiverar att den redovisas särskilt och som eget

kapital. Fonden kan bara förekomma i livförsäkringsbolag som inte kan

dela ut vinst. Den bör klassificeras som bundet eget kapital.

Bestämmelserna om indelningen av eget kapital i livförsäkringsbolag

måste också justeras med hänsyn till att konventionella livförsäkrings-

bolag får dela ut vinst och att det därmed kan finnas fritt eget kapital. En

redovisning av fritt eget kapital skall däremot inte förekomma i livför-

säkringsbolag som inte får dela ut vinst. Några sådana poster har därför

inte tagits in i reglerna om indelningen av eget kapital (se vidare författ-

ningskommentaren till 5 kap. 4 § ÅRFL).

Utmönstrandet av posten Återbäringsmedel ger anledning till en änd-

ring i reglerna som berör balansräkningen i koncernredovisningen. På

samma sätt som i skadeförsäkringsbolag bör avsättningar till en kapital-

andelsfond redovisas som bundet eget kapital under posten andra fonder

(AA.V).

Redovisning av återbäring som försäkringsteknisk avsättning

Enligt 4 kap. 9 § ÅRFL skall försäkringstekniska avsättningar redovisas

med utgångspunkt från rörelsereglerna i 7 kap. 1 och 2 §§. De i avsnitt

8.1 föreslagna ändringarna av dessa regler innebär att rörelsereglernas

och redovisningsreglerna bättre ansluter till varandra. Andra och tredje

meningen i 4 kap. 9 § ÅRFL behövs därför inte och bör slopas.

Garanterad återbäring kan enligt nuvarande redovisningsregler ingå så-

väl i posten livförsäkringsavsättning som i en särskild post för återbäring

och rabatter (jfr 40 § bilaga 3 FFFS 1998:28). Det saknas anledning att

ändra denna ordning. De bestämmelser som föreslagits i avsnitt 8.1

förhindrar inte heller en liknande uppdelning i rörelsesammanhang.

Villkorad återbäring bör emellertid som nyss antytts redovisas som en

särskild post under försäkringstekniska avsättningar.

Uppställningsformen för balansräkningen innehåller redan i dag en

huvudpost för sådana åtaganden inom fondförsäkring som försäkrings-

tagaren bär risken för (DD). Avsättningar för villkorad återbäring bör

redovisas under denna post. Förändringarna i denna balanspost redovisas

särskilt i resultaträkningen för den tekniska redovisningen av livförsäk-

ringsrörelsen. Det görs i resultatposten förändring i andra försäkrings-

tekniska avsättningar (II.6). De försäkringstekniska avsättningar för vilka

försäkringstagarna bär risk bör så som föreslagits i

försäkringsrörelsepromemorian redovisas särskilt under denna

resultatpost. Posten bör i sin tur delas upp i avsättningar för villkorad

återbäring och avsättningar för fondförsäkringsåtaganden (se vidare

författningskommentaren till bilaga 2).

Regeringen ansluter sig alltså till Aktuarieföreningens uppfattning att

endast fondförsäkringsåtaganden som försäkringstagarna står risken för

bör redovisas i balansposten EE och nya resultatposten II.6. Detta följer i

sig av de föreslagna benämningarna på posterna och bör vid behov preci-

seras genom myndighetsföreskrifter.

Finansinspektionen har i sitt remissyttrande berört frågan om tid-

punkten för avsättningen i redovisningen av återbäring som är beroende

av bestämmelser i bolagsordningen. Som tidigare anförts innebär de före-

slagna rörelsereglerna inte annat än att avsättning skall ske när bolags-

stämman fastställt balans- och resultaträkningen (se avsnitt 8.1). Denna

princip bör ligga till grund även för redovisningen. Beloppet skuldförs

därför först det räkenskapsår när återbäring gottskrivs försäkringstagarna

eller andra ersättningsberättigade.

Särskilt om redovisning av orealiserade värdeförändringar

Försäkringsutredningen har föreslagit att avsättningar för orealiserade

värdeförändringar skall sättas av till särskilda fonder för orealiserade

överskott för att beakta försäkringstagarnas intressen. Finansinspektionen

och Bokföringsnämnden har dock framhållit att redovisningen av oreali-

serade värdeförändringar i princip bör ske oberoende av i vilken utsträck-

ning dessa skall ingå i underlaget för beräkning av återbäring. I anslut-

ning till försäkringsrörelsepromemorians förslag har Finansinspektionen

ansett att en avsättning av årets orealiserade vinster till fond till orealise-

rade vinster i kombination med att årets resultat redovisas som bundet

eget kapital vad gäller försäkringstagarnas andel, kan innebära att årets

orealiserade vinster binds två gånger. Vidare efterfrågar Finansinspek-

tionen och Revisorsamfundet en närmare belysning av fördelningen av

realiserade och orealiserade resultat mellan försäkringstagarna och aktie-

ägarna.

Den i promemorian föreslagna uppdelningen av årets resultat i balans-

räkningen på bundet respektive fritt eget kapital i vinstutdelande livför-

säkringsbolag kan som Finansinspektionen påpekat inte genomföras nu.

Årets resultat kommer därför att som brukligt i allmänna företag att

redovisas som fritt kapital, vilket även är fallet om bolagsordningen

innebär att en reservfondsavsättning skall göras. I stället bör särskilda

upplysningar om disponibel del lämnas (se vidare avsnitt 8.8.2).

De föreslagna överskottsreglerna kan därför åtminstone inte bedömas

vara oförenliga med nuvarande redovisningsregler för orealiserade

resultat. Dessutom är frågan om den närmare redovisningen beroende av

vilka återbäringsvillkor som kan komma att tillämpas. Villkoren för såväl

den garanterade som villkorade återbäringen måste anpassas efter hur

företagets resultat påverkas.

Det finns inte nu tillräcklig grund för att ändra i redovisningsreglerna

på den aktuella punkten. Det finns dock anledning att noga följa utveck-

lingen i detta avseende. Eventuella tillämpningsfrågor för redovisningen

bör också i första hand prövas inom ramen för den till ÅRFL komplette-

rande redovisningsnormgivningen.

Enligt förslaget skall fondförsäkringsrörelse kunna bedrivas i samma

bolag som konventionell livförsäkringsrörelse. Mot bakgrund av detta

bör regler om en särredovisning i resultaträkningen av värdeförändringar

för fondförsäkringstillgångar som i dag regleras i Finansinspektionens

föreskrifter tas in i lag. Efter förebild från Finansinspektionens före-

skrifter bör därför, i den tekniska redovisningen av livförsäkringsrörelse,

införas särskild poster i resultaträkningen för värdeökningar respektive

värdeminskningar på sådana tillgångar (II.3a och II.10a). Dessa poster

bör i sin tur delas upp med hänsyn till vad som belöper på tillgångar för

villkorad återbäring och fondförsäkringstillgångar.

Några detaljerade regler om redovisningen av bl.a. återbäring eller om

den närmare gränsdragningen mellan vad som skall ingå i olika balans-

poster bör inte införas i lag. Närmare regler för redovisningen bör i stället

vid behov utfärdas genom myndighetsföreskrifter.

8.8.2 Upplysningar i års- och koncernredovisningen

Regeringens förslag: Nya tilläggsupplysningar skall lämnas om bl.a.

villkorad återbäring. Informationen i resultatanalysen skall beakta

även avsättningar för villkorad återbäring och fondförsäkringar. Upp-

lysningar skall lämnas om belopp som inte får delas ut med hänsyn till

stabilitetsprincipen och försiktighetsprincipen. Upplysning skall också

lämnas om vad som inte får användas för vinstutdelning eller

förlusttäckning enligt bolagsordningen.

Försäkringsutredningens förslag saknar motsvarighet till regering-

ens förslag.

Kollektivförsäkringsutredningen har ansett att upplysningar i vissa

fall bör lämnas om kollektivavtalsgrundade försäkringar men har i likhet

med regeringen inte föreslagit några bestämmelser i lag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag (se promemorian s. 230-233). I promemorian

föreslås att upplysningar skall lämnas, dels om differenser mellan

värdeförändringar på tillgångar för villkorad återbäring och motsvarande

avsättningar, dels om konsolideringsfonden. Det föreslås ingen

upplysningsregel om belopp som inte får användas för vinstutdelning

eller förlusttäckning enligt bolagsordningen.

Remissinstanserna har inte särskilt kommenterat de redovisnings-

frågor som behandlats av kollektivförsäkringsutredningen.

Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt eller godtagit försäk-

ringsrörelsepromemorians förslag. Försäkringsförbundet och Aktuarie-

nämnden har avstyrkt tilläggsupplysningen om differenser mellan för-

ändringar i avsättningar för villkorad återbäring och motsvarande till-

gångar. Finansinspektionen har ifrågasatt om den särskilda upplysnings-

regeln om konsolideringsfonden behövs och om inte upplysningarna om

ej utdelningsbart belopp bör lämnas i förvaltningsberättelsen.

Bakgrund: I 5 kap. ÅRFL finns bestämmelser om tilläggsupplys-

ningar som skall lämnas i not men som får lämnas direkt i balans- eller

resultaträkningen om det inte står i strid med kravet på överskådlighet (se

5 kap. 1 §). Enligt bestämmelserna skall bl.a. olika upplysningar med

anknytning till balans- och resultaträkningens poster lämnas. Försäk-

ringsbolag skall lämna i huvudsak samma tilläggsupplysningar som

företag i allmänhet enligt 5 kap. årsredovisningslagen (jfr hänvisning i 5

kap. 1 § ÅRFL). Försäkringsbolagen skall därutöver lämna särskilda

tilläggsupplysningar enligt 5 kap. 2-6 §§ ÅRFL.

Om ett försäkringsföretags rörelse omfattar flera försäkringsgrenar

skall en resultatanalys ingå i årsredovisningen (2 kap. 1 § ÅRFL). I

resultatanalysen skall, fördelat på försäkringsgrenar, upplysningar läm-

nas om försäkringstekniska avsättningar, återförsäkrares andel av försäk-

ringstekniska avsättningar, intäkter, kostnader och rörelseresultat. Livför-

säkringsföretag skall även lämna upplysningar om återbäringsmedlens

fördelning på försäkringsgrenar (6 kap. 3 §). I förarbetena konstaterades

att den närmare regleringen lämpligen görs genom föreskrifter av rege-

ringen eller Finansinspektionen (prop. 1995/96:10 del 4 s. 235 och 236).

Finansinspektionen har meddelat sådana föreskrifter.

Skälen för regeringens förslag

Det är väsentligt att redovisningen utformas så att investerare liksom

försäkringstagare och andra borgenärer kan bedöma försäkringsbolagets

resultat och ekonomiska ställning. Det är därför viktigt att mottagaren av

informationen får ett bra underlag för en bedömning av såväl de risker

som tagits under resultatperioden som de framtida risker verksamheten är

förenad med. De ändrade rörelsereglerna och möjligheterna till nya

försäkringsprodukter ställer inte bara större krav på god genomlysning i

den information som lämnas direkt till försäkringstagarna utan också i

den offentliga redovisning som bolaget lämnar.

Upplysningar till balansräkningen och resultaträkningen

I försäkringsrörelsepromemorian föreslås vissa nya tilläggsupplysningar

till poster i balansräkningen. Det gäller i första hand posten tillgångar för

villkorad återbäring (D.1). Enligt promemorian bör avsättningar för vill-

korad återbäring anges uppdelade på sådana tillgångar för vilka försäk-

ringstagare direkt respektive indirekt bär en placeringsrisk. Med place-

ringstillgångar för vilka försäkringstagare direkt bär placeringsrisken

avses sådana tillgångar som bolaget innehar för att täcka försäkrings-

åtaganden och där försäkringstagarnas finansiella risk enligt villkoren är

direkt kopplad till dessa tillgångar. Med placeringstillgångar för vilka

försäkringstagaren indirekt bär placeringsrisken avses sådana tillgångar

som innehas för att täcka försäkringsåtaganden som är beroende av ex-

empelvis utvecklingen av ett externt index. En upplysningsplikt motive-

ras enligt promemorian av att det kan uppkomma en skillnad mellan av-

kastningen på de tillgångar för vilka försäkringstagarna indirekt bär

placeringsrisken och den i försäkringsavtalet utfästa och av indexet bero-

ende återbäringen till försäkringstagarna. En sådan risk finns inte enligt

promemorian om återbäringen är direkt beroende av värdeutvecklingen

på de tillgångar som försäkringsföretaget innehar.

Förslaget har inte mött någon erinran från remissinstanserna och bör

genomföras med vissa justeringar. Som framgått kan skuldposten villko-

rad återbäring komma att innehålla avsättningar där försäkringstagarna

bär placeringsrisk. Posten kan också komma att innehålla avsättningar

där försäkringstagaren bär en aktuariell eller annan försäkringsteknisk

risk. Upplysningarna om tillgångarna med hänsyn till om försäkrings-

tagarna bär en direkt eller indirekt placeringsrisk bör därför knytas till

tillgångsposten tillgångar för villkorad återbäring. (D.1). I linje med detta

bör vissa upplysningar lämnas om skuldposten villkorad återbäring

(EE.1). Avsättningen bör anges uppdelat på avsättningar för vilka försäk-

ringstagaren bär direkt respektive indirekt risk. För bedömningen av ett

försäkringsbolags ställning och resultat kan ytterligare information om

dessa avsättningar uppdelade på finansiell respektive försäkringsteknisk

risk vara av intresse. Den närmare utformningen av sådan information

bör emellertid inte föreskrivas genom lag utan lämpligen regleras i redo-

visningsföreskrifter från Finansinspektionen.

I promemorian föreslås också vissa upplysningsregler om att konsoli-

deringsfonden och förändringarna av denna skall specificeras i en not.

Finansinspektionen har ifrågasatt om bestämmelsen behövs med anled-

ning av regeln i 5 kap. 14 § årsredovisningslagen om att upplysningar om

förändringar i eget kapital skall lämnas.

Det kan vara befogat att ha särskilda upplysningsregler om fondens

användning i ÅRFL. Sådana upplysningar kan t.ex. vara befogade om

flera fonder inrättas inom ramen för konsolideringsfonden. Det kan bli

aktuellt om bolaget bedriver flera olika verksamheter, t.ex. skade- och

livförsäkringsrörelse eller meddelar fondförsäkringar jämte konven-

tionella livförsäkringar.

Det bör framhållas att tydliga regler om konsolideringsfondernas an-

vändning i sådana fall måste tas in i bolagsordningen. Om ett traditionellt

livförsäkringsbolag vid sidan av livförsäkringar där skälighetsprincipen

alltjämt skall gälla meddelar försäkringar utan koppling till principen är

det särskilt viktigt att organisera verksamheten och utforma

redovisningen så att livförsäkringstagarnas rätt enligt skälighetsprincipen

tillgodoses (se vidare avsnitt 14.2).

En särskild bestämmelse om upplysningar om konsolideringsfonden av

det mera allmänna slag som föreslagits i försäkringsrörelsepromemorian

bör i varje fall nu kunna undvaras i ÅRFL. Det finns inte heller skäl att

föreslå några alternativa upplysningsregler för sådana fall som disku-

terats här. Om upplysningarna om konsolideringsfonden blir otillräckliga

kan lämpligen kompletterande regler utfärdas genom myndighetsföre-

skrifter.

Livförsäkringsavsättning (nya DD.2) är en betydelsefull post i ett liv-

försäkringsbolags balansräkning. Livförsäkringsbolag bör därför lämnas

kompletterande tilläggsupplysningar om garanterad återbäring ingår i

posten. Förslaget innebär inte att garanterad återbäring alltid måste redo-

visas i posten livförsäkringsavsättning.

Även i andra avseenden kan det, med hänsyn till de nya

rörelsereglerna, finnas skäl att lämna tilläggsupplysningar. Detta gäller

bl.a. om olika slag av villkorad återbäring förekommer. Bestämmelserna

om sådan information bör dock i första hand regleras genom föreskrifter.

Det bör därför inte nu i lag införas någon sådan upplysningsregel till

resultaträkningen om resultatdifferenser vid användning av villkorad

återbäring som försäkringsrörelsepromemorian föreslagit.

Upplysningar i resultatanalysen

Om ett försäkringsbolag bedriver flera försäkringsgrenar skall, som nyss

nämnts, årsredovisningen innehålla en resultatanalys. Meddelas fondför-

säkringar i samma bolag som konventionell livförsäkringsrörelse torde

det i allmänhet finnas skäl att betrakta verksamheten som en särskild för-

säkringsgren. Den närmare regleringen om indelningen i, och upplys-

ningar om, försäkringsgrenar bör dock inte tas in i lag utan på samma sätt

som i dag utformas genom föreskrifter av regeringen eller Finansinspek-

tionen. Det är emellertid lämpligt att göra en justering av bestämmelserna

om resultatanalysens innehåll i 6 kap. 3 § så att det framgår att resul-

tatanalysen även skall beakta försäkringstekniska avsättningar för vilka

livförsäkringstagare bär risk (EE). Vidare bör, som en konsekvens av för-

slagen om överskottshanteringen, bestämmelserna om specificering av

posten Återbäringsmedel i resultatanalysen utmönstras.

Upplysningar om utdelningsbara medel m.m.

Enligt den stabilitetsprincip som förslås lagfäst i 1 kap. 1 a § FRL skall

försäkringsrörelse bl.a. bedrivas så att åtagandena mot försäkringstagare

och andra ersättningsberättigade kan fullgöras. Bestämmelsen är av

näringsrättsligt slag och tar sikte på bolagets handlande i stort. Bestäm-

melsen skall omfatta alla försäkringsbolag (se avsnitt 6.2). Enligt den till

vinstdispositioner begränsade s.k. försiktighetsregeln i 12 kap. 2 § FRL

får vinstutdelning inte ske med så stort belopp att utdelningen med hän-

syn till bolagets eller koncernens konsolideringsbehov, likviditet eller

ställning i övrigt står i strid med god affärssed.

De angivna bestämmelserna kan ofta medföra att utdelningsbegräns-

ningar gäller för vad som i redovisningen redovisas som fritt eget kapital.

Storleken av fritt eget kapital som med hänsyn till dessa bestämmelser

inte står tillgängligt för utdelning kan variera med hänsyn till t.ex. försäk-

ringsverksamhetens art och omfattning, investeringar, befarade förluster

eller andra förhållanden.

Det är av värde för försäkringstagare, liksom för investerare, med upp-

lysningar om vad som av fritt eget kapital inte står tillgängligt för utdel-

ning. En sådan upplysning bör kompletteras med upplysningar om de

närmare förhållanden som enligt bolagets bedömning motiverar en utdel-

ningsbegränsning.

Livförsäkringsbolag bör också ange det belopp som enligt bestämmel-

ser i bolagsordningen inte får delas ut eller användas för förlusttäckning.

En sådan upplysning blir angelägen genom att försäkringsrörelsprome-

morians förslag om att redovisa sådant belopp som bundet eget kapital

inte genomförs (se avsnitt 8.8.1).

De nu behandlade upplysningarna bör omfattas av reglerna om

tilläggsupplysningar och som huvudregel lämnas i en not.

Upplysningar om kollektivavtalsgrundade försäkringar

Kollektivförsäkringsutredningen har berört vissa redovisningsfrågor i

samband med översynen av rörelse- och tillsynsregler för kollektiva för-

säkringar. Som en konsekvens av att vissa särbestämmelser bedömts

nödvändiga har utredningen förordat att verksamhet avseende kollektiv-

avtalsgrundade försäkringar skall redovisas som en särskild försäkrings-

gren, om företaget samtidigt meddelar individuella försäkringar eller

gruppförsäkringar. Enligt utredningen bör Finansinspektionen även

kunna föreskriva att upplysningar skall lämnas om premier fördelade på

kollektivavtalsgrundade försäkringar respektive individuella försäkringar

och gruppförsäkringar.

Eftersom det i avsnitt 11.2 inte föreslås några särbestämmelser för

kollektivavtalsgrundade försäkringar i rörelsesammanhang bortfaller

detta motiv för en redovisning av sådana försäkringar som en särskild

försäkringsgren. Särskilda upplysningar om verksamhet avseende

kollektivavtalsförsäkringar kan dock ändå vara av intresse för olika in-

tressenter till bolag som meddelar sådana försäkringar parallellt med

andra försäkringar. Det saknas dock tillräckligt underlag för att ta ställ-

ning till dessa frågor nu. Frågan bör i stället på liknande sätt som för

fondförsäkringar prövas inom ramen för den kompletterande redovis-

ningsnormgivningen till ÅRFL.

9 Särskilt om ömsesidiga bolag

9.1 Förlusttäckning och delägaransvar

Regeringens förslag: Nuvarande lagkrav på nedsättning av ömsesi-

diga bolags ansvarighet mot försäkringstagarna vid förluster i livför-

säkringsrörelsen utmönstras. Detsamma gäller lagkraven på uttaxering

från försäkringstagarna vid förluster i skadeförsäkringsrörelsen. Sam-

tidigt slopas bestämmelserna om uttaxering i 13 kap. FRL.

Ömsesidiga försäkringsbolag kan även i framtiden bedriva försäk-

ringsrörelse med ett bristtäckningsansvar för delägarna. Bestämmelser

om detta skall i så fall finnas i bolagsordningen. Som allmänna be-

gränsningar skall gälla

att ansvaret får göras gällande endast mot delägare i skadeförsäk-

ringsbolag,

att uttaxering endast får ske på grund av förpliktelser eller förluster

i den direkta skadeförsäkringsrörelsen, samt

att uttaxering får ske endast i den mån bolaget saknar erforderliga

tillgångar eller medel för att täcka bolagets förpliktelser eller förluster.

Möjligheten till uttaxering för försäkringar som en konsument eller

ett dödsbo tecknat för enskilt eller i huvudsak enskilt bruk utmönstras.

En särskild dispensregel införs för mindre lokala skadeförsäkrings-

bolag som möjliggör uttaxering för konsumentförsäkringar, om det

finns särskilda skäl. Gränsen mellan större och mindre bolag knyts till

gränsen för skyldigheten att ha auktoriserad revisor.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag (se betänkandet s. 167 169, 255 och 258). Utred-

ningen har inte föreslagit några begränsningar för det personliga ansvaret

och därför inte heller någon dispensregel för mindre lokala bolag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens förslag. I promemorian knyts dispensregeln

avseende lokala bolag till den allmänna dispensregeln i 1 kap. 10 § FRL

(se promemorian s. 234 242).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt Försäkringsut-

redningens förslag eller lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har

föreslagit bestämmelser om att ett delägaransvar inte kan upphävas med

mindre än att soliditetskraven även därefter är uppfyllda.

Remissinstanserna har i stort godtagit försäkringsrörelsepromemorians

förslag. Bl.a. Konsumentverket och Advokatsamfundet har ställt sig posi-

tiva till att ta bort uttaxeringsmöjligheterna för konsumentförsäkringar.

Aktuarieföreningen har inte haft någon erinran mot förslagen men har

ansett att ett alternativ till nedsättning bör finnas för obeståndssituationer.

Hovrätten för Västra Sverige har anmärkt att begränsningar för del-

ägaransvar inte är i linje med ordningen i jämförbara länder. Försäk-

ringsförbundet och Sockenbolagens Riksförbund har anfört att flera

sockenbolag än de som omfattas av en dispens enligt 1 kap. 10 § FRL är

beroende av uttaxeringsvillkor för verksamheten. Riksförbundet har före-

slagit att dispensen i stället knyts till den storleksgräns som medför krav

på auktoriserad revisor. Försäkringsförbundet och Finansinspektionen

har ansett att det bör klargöras om förslaget förhindrar villkor om efter-

skottspremier anknutna till skadeutfallet som förekommer vid vissa

företagsförsäkringar.

Bakgrund

Enligt FRL kan skade- och livförsäkringsrörelse bedrivas i

försäkringsaktiebolag eller i ömsesidiga försäkringsbolag. Aktiebolaget

ägs av sina aktieägare och dessa svarar inte med mer än vad som har

skjutits till som aktiekapital. Ett ömsesidigt försäkringsbolag känneteck-

nas av att försäkringstagarna är ägare (betecknas i FRL som delägare )

och att dessa under vissa förutsättningar är personligt ansvariga för bo-

lagets förpliktelser. Återförsäkringstagare anses däremot inte som del-

ägare i ömsesidiga bolag på grund av återförsäkringen. Den som är be-

rättigad till livränta på grund av ett försäkringsfall anses inte heller som

delägare i bolaget. En utförligare beskrivning av ömsesidiga bolag som

associationsform finns i betänkandet SOU 1991:89 s. 142 145.

Delägares personliga ansvar

Delägarnas personliga ansvar för det ömsesidiga bolagets förpliktelser

varierar beroende på vilken försäkring som tecknats. I fråga om liv-,

sjuk-, olycksfalls- och avgångsbidragsförsäkringar samt återförsäkring

föreskrivs att endast bolagets tillgångar svarar för bolagets förpliktelser

(se 1 kap. 7 § FRL). Delägarna bär som försäkringstagare ändå ett slags

personligt ansvar, eftersom bolagets ansvarighet på grund av försäkrings-

avtalet i vissa fall skall reduceras enligt de särskilda förlusttäcknings-

reglerna i 12 kap. 8 § FRL. Reglerna innebär mer konkret att om förluster

i livförsäkringsrörelsen inte kan täckas med livförsäkringsrörelsens åter-

bäringsfond, medel avsatta till framtida förfogande för annan försäkring

eller garantikapitalet, så skall bolagets ansvarighet för löpande livför-

säkringar, dvs. premiereserven, och tilldelad återbäring sättas ned (ned-

sättning). Även återförsäkringstagarnas anspråk skall sättas ned. En ned-

sättning skall verkställas på ett skäligt sätt med hänsyn till förlustens or-

sak och andra omständigheter. För nedsättningen skall grunder upprättas.

I fråga om direkta skadeförsäkringar med undantag för sjuk-, olycks-

falls- och avgångsbidragsförsäkring (benämns i det följande ren skade-

försäkring ) svarar delägarna som huvudregel personligen för bolagets

förpliktelser (1 kap. 7 § FRL). Därvid skall delägarna vid förluster i

bolaget i första hand göra tillskott till bolaget och, i andra hand, tåla en

nedsättning enligt uttaxeringsreglerna i 13 kap. FRL. Dessa regler inne-

bär mera i detalj att om en förlust på den rena skadeförsäkringsrörelsen

inte kan täckas av befintliga reserver eller eget kapital, så skall förlusten

täckas genom uttaxering bland dem som varit delägare under någon del

av det räkenskapsår under vilket förlusten uppkommit. Om förlusten inte

kan täckas genom uttaxeringen skall den kvarvarande förlusten utjämnas

genom en nedsättning av delägarnas försäkringsanspråk (med undantag

för liv- och olycksfallsförsäkringar). Att uttaxering bara får ske för så-

dana förluster som inte täcks av garantikapitalet är en konsekvens av den

rättsliga ställning som lagen tilldelar garanter i förhållande till övriga

borgenärer (jfr prop. 1981/82:180 s. 275).

När det gäller skadeförsäkring kan delägarnas personliga ansvar be-

gränsas genom föreskrifter i bolagsordningen. Det kan föreskrivas att

delägarnas ansvar skall begränsas till visst belopp, att uttaxeringen i

första hand skall ske inom en bestämd grupp av delägare eller att uttaxe-

ringen skall ske på annat sätt än vad som följer av uttaxeringsreglerna i

13 kap. (se 1 kap. 7 §, 13 kap. 1 § och 2 kap. 5 § 14). I praktiken är det

vanligt att delägarnas ansvar begränsas, t.ex. till en eller ett par årspre-

mier.

De detaljerade bestämmelserna i 13 kap. 2-4 §§ FRL om hur en uttax-

ering skall verkställas är alltså i huvudsak dispositiva eftersom avvikande

bestämmelser kan föreskrivas i bolagsordningen. Avvikelser kan däremot

inte föreskrivas från 13 kap. 1 § tredje stycket som innebär att garanti-

kapitalet skall tas i anspråk innan en uttaxering får ske. Även bestämmel-

serna i 13 kap. 5 7 §§ om delägarens ansvarighet i bolagets konkurs och

om konkursförvaltningen kan uppfattas som i allt väsentligt tvingande.

Skillnaderna i reglerna om delägaransvaret mellan i första hand livför-

säkring och ren skadeförsäkring har två motiv. Livförsäkring avser ofta

ett godtyckligt sparande och inte ersättningar för egendomsförluster som

kan uppskattas åtminstone ungefärligt. Livförsäkring förutsätter inte

heller som försäkring av egendom en viss grad av solvens hos försäk-

ringstagaren. Att ett obligatoriskt undantag från personligt delägaransvar

infördes för livförsäkringar sammanhängde också med att i stort sett

samtliga ömsesidiga bolag hade infört sådana begränsningar i bolags-

ordningen (se NJA II 1904 s. 49 f. och prop. 1948:50 s. 333 f.).

Uttaxeringsreglerna innebär, å ena sidan, en skyldighet för delägarna

att godta en ekonomisk uppoffring. Å andra sidan ger de en rätt för del-

ägaren att fordra att bolaget genom uttaxering uppfyller försäkringså-

taganden gentemot honom själv.

En rätt till uttaxering tillmäts betydelse vid bedömningen av de ömse-

sidiga bolagens soliditet. Uttaxeringsrätten som sådan får ingå i det öm-

sesidiga skadebolagets kapitalbas vid prövningen av om kraven på lägsta

start- och driftskapital enligt 7 kap. 25 § är uppfyllda. Något beslut om

att utnyttja uttaxeringsrätten är således inte nödvändigt för att medräkna

värdet av uttaxeringsrätten. I kapitalbasen får dock endast tas upp ett

belopp som motsvarar högst hälften av högsta uttaxeringsbara belopp

(minskat med vad som eventuellt uttaxerats). Beloppet är också begränsat

till högst hälften av kapitalbasen (se 7 kap. 24 §).

Skyddsregler för delägare i ansvarshänseende

Som tidigare framgått är delägarnas ansvar för det ömsesidiga bolagets

förluster subsidiärt i förhållande till bolaget. Ansvaret kan bara göras

gällande om bolaget saknar reserver eller kapital för att täcka uppkom-

men förlust. Det föreskrivs också att delägarnas ansvar inte får göras

gällande på annat sätt än som föreskrivs i FRL (1 kap. 7 § tredje stycket).

Det har vidare ansetts att ömsesidiga bolag inte bör tillåtas att i

obegränsad omfattning ingå avtal som återförsäkringsgivare (prop.

1948:50 s. 333 f.). Reglerna om begränsningarna för

återförsäkringsrörelsen skall till skillnad från vad som gäller för

försäkringsaktiebolag tas in i bolagsordningen (2 kap. 5 § 16). Vidare

gäller att ett beslut om ändring av bolagsordningen som rör delägarnas

ansvarighet får börja att tillämpas först ett år efter registreringen av

beslutet, om inte samtliga delägare har biträtt beslutet. Delägare som inte

samtycker till en sådan ändring har dessutom rätt att häva

försäkringsavtalet och få ut den på försäkringen löpande andelen av

premiereserven (9 kap. 18 §). I en konkurs får det personliga ansvaret

göras gällande endast om bolagets tillgångar inte räcker för att betala

bolagets skulder (se 13 kap. 5 §).

Delägare omfattas för övrigt av samma skyddsregler som andra försäk-

ringstagare. De tillgångar som används för skuldtäckning och som an-

tecknas i registret skall alltså trygga och utgöra säkerhet för berörda för-

säkringstagares försäkringsanspråk (se 7 kap. 9-11 a §§).

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter för bedömningen

Reglerna om delägaransvaret bör utformas i överensstämmelse med den

inriktning som ligger till grund för de nya rörelsereglerna. Reglerna skall

ge ett gott skydd för försäkringstagarnas intressen samt främja en tydli-

gare gränsdragning mellan förpliktelser på grund av försäkringsavtal och

medel som tjänar som rörelsens riskkapital. En strävan bör också vara att

reglerna för ömsesidiga bolag närmar sig de regler som gäller för andra

associationsformer. Ömsesidiga bolag bör inte heller behandlas annor-

lunda än försäkringsaktiebolag i den mån det inte är särskilt motiverat av

företagsformen som sådan. Förslagen bör således inte innebära att man

genom utformningen av regelsystemet missgynnar den ömsesidiga före-

tagsformen och åstadkommer en styrning bort från denna företagsform

(jfr vad riksdagen uttalat angående den kooperativa företagsformen, rskr.

1993/94:222 och 1993/94:NU 15).

Allmän utformning av reglerna om delägaransvaret

I FRL finns, som ovan beskrivits, regler för ömsesidiga bolag som före-

skriver en nedsättning av bolagets ansvarighet för försäkringsavtal vid

förluster i livförsäkringsrörelsen (jfr 12 kap. 8 §) respektive en uttaxering

från delägare vid förluster i skadeförsäkringsrörelsen (jfr 1 kap. 7 § och

13 kap.). Försäkringstagarna i ömsesidiga bolag har därigenom i egen-

skap av delägare i bolaget ett ansvar för försäkringsrörelsens förluster.

En första fråga är om ett sådant ansvar bör finnas kvar i sin nuvarande

form eller helt avskaffas.

Vare sig de särskilda förlusttäckningsreglerna för livförsäkringsrörelse

(nedsättningsreglerna) eller ansvarsreglerna för ren skadeförsäk-

ringsrörelse (uttaxeringsreglerna) är sådana nödvändiga inslag i den

ömsesidiga bolagsbildningen att en nedsättnings- eller uttaxeringsrätt i

ömsesidiga bolag måste följa direkt av lag.

Det kan på goda grunder antas att ett uttaxeringsförfarande i ett större

bolag skulle möta stora hinder där försäkringstagarna är konsumenter och

har bristande kunskap om förfarandet. När det däremot gäller vissa slag

av företagsförsäkringar kan däremot kunskapen och beredskapen för att

godta ett uttaxeringsförfarande vara god. Många s.k. sockenbolag med-

delar företagsförsäkringar under förutsättning av ett obegränsat person-

ligt ansvar för delägarna. Regeringen är därför inte nu beredd att helt ta

bort möjligheten att bedriva ömsesidig försäkringsrörelse med ett per-

sonligt ansvar för delägare.

I dag har FRL som utgångspunkt att den som är försäkringstagare i

ömsesidiga bolag i sista hand skall täcka bolagets förluster genom ned-

sättning eller uttaxering. Ett lagkrav på nedsättning och uttaxering strider

mot principen om en tydlig åtskillnad mellan rörelsens riskkapital och

rättigheter och skyldigheter på grund av försäkringsavtalet. Försäkrings-

tagarnas fordringar enligt försäkringsavtal står ju hela tiden risken för att

drabbas av förluster i rörelsen för att trygga bolagets fortlevnad. Försäk-

ringstagaren står också rörelserisken utan annan överenskommelse än

försäkringsavtalet. Det är inte ens givet att försäkringstagaren har känne-

dom om förhållandet. Ett delägaransvar bör därför inte följa direkt av lag.

Ett sådant ansvar bör i stället förutsätta närmare regler i det ömsesidiga

bolagets bolagsordning.

I dag kan nedsättningsreglerna få konsekvenser för återförsäkrings-

tagare. En reduktion av en återförsäkringstagares fordran eller en uttax-

ering från återförsäkringstagare till följd av interna bestämmelser i bo-

lagsordningen är betänklig från associationsrättsliga utgångspunkter,

eftersom återförsäkringstagare inte ens är delägare i bolaget. Ett person-

ligt ansvar till följd av bestämmelser i bolagsordningen bör alltså inte

kunna binda andra än delägare.

Regleringen bör vidare utgå från att delägaransvaret kan aktualiseras

för att täcka uppkomna förluster under löpande drift eller för att infria

gjorda åtaganden om företagets tillgångar annars inte räcker till, t.ex. i

samband med en konstaterad kapitalbrist eller i en obeståndssituation.

Det finns anledning att utgå från att endast sådana former av ansvar som

regleras i nuvarande nedsättnings- och uttaxeringsreglerna kan vara rele-

vanta. Andra former av ansvarsåtaganden genom bolagsordningen kan

för övrigt vara behäftade med problem som kräver särskilda övervägan-

den. Att överväga någon form av solidariskt delägaransvar är inte heller

aktuellt.

Nuvarande ansvarsregler skiljer mellan förluster hänförliga till olika

försäkringsgrenar inom en och samma juridiska person. En sådan regel

kan i vissa fall medföra svårigheter att närmare bedöma vilka förluster

som hänför sig till olika grenar, inte minst genom förslaget i det föregå-

ende att utmönstra skälighetsprincipen (se avsnitt 6.1). Om olika be-

stämmelser skall gälla för delägarnas ansvar bör en grundläggande skill-

nad göras mellan liv- och skadeförsäkringsbolag. En annan sak är att

bolagsordningen kan innehålla sådana förlusttäcknings- och

uttaxeringsvillkor att en åtskillnad mellan olika försäkringsgrenar görs i

uttaxeringssammanhang.

Delägaransvar i livförsäkringsbolag

Som tidigare framhållits föreligger det särskilda svårigheter att analysera

en livförsäkringsverksamhet. Åtagandena är normalt av långsiktig natur.

Samtidigt kan det vara förenat med betydande kostnader och besvär att

byta försäkringsgivare. Livförsäkringstagare och andra ersättningsbe-

rättigade på grund av livförsäkringsavtal är alltså särskilt skyddsvärda. I

dessa fall kan det också antas att särskilda svårigheter skulle uppkomma

att genomföra ett nedsättnings- eller uttaxeringsförfarande. Ofta är ett

sådant byte otillåtet (jfr avsnitt 12). Det anförda talar emot att ett per-

sonligt ansvar skall kunna åläggas delägare på grund av en livförsäkring,

och i synnerhet genom nedsättning av livförsäkringsåtaganden.

Särskilda nedsättningsbestämmelser saknas dessutom för andra associ-

ationsformer. Här ligger det närmast till hands att jämföra med ekono-

miska föreningar, där en medlem ofta både är kund och delägare. Visser-

ligen omfattas ekonomiska föreningar av lagen (1996:764) om företags-

rekonstruktion som kan förenas med offentligt ackord. Ett sådant för-

farande handläggs emellertid av domstol och kräver särskilda förutsätt-

ningar för en ackordsuppgörelse. Ekonomiska föreningar kan också ha

villkor om avgifter beroende av särskilda beslut om uttaxering [jfr 2 kap.

2 § 5 lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar]. Till skillnad från de

ömsesidiga bolagen förekommer i sådana företag direkta och avgränsade

medlemsinsatser.

På grund av det anförda bör något delägaransvar inte kunna åläggas

delägare i ömsesidiga livförsäkringsbolag. Till följd av bedömningarna

bör också de särskilda nedsättningsreglerna för livförsäkringsrörelsen i

12 kap. 8 § FRL upphävas.

Livförsäkringsbolag kan förena livförsäkringsrörelse med viss skade-

försäkringsrörelse. Som tidigare nämnts bör dock reglerna för delägar-

ansvaret bero på om företaget är ett liv- eller skadeförsäkringsbolag.

Eftersom ett personligt ansvar inte medges i ömsesidiga livförsäkrings-

bolag kommer inte en nedsättning eller uttaxering att vara möjlig för s.k.

lång sjuk- och olycksfallsförsäkring.

Delägaransvar i skadeförsäkringsbolag

I fråga om skadeförsäkringsbolag bör lagen medge större möjligheter än

för livförsäkringsbolag att bestämma villkoren om delägaransvar. An-

svaret bör i framtiden kunna aktualiseras i vart fall genom uttaxering vid

olika slag av försäkringar som tecknats av företagare. Av hänsyn till del-

ägarnas intressen är det viktigt att villkoren om uttaxering i bolagsord-

ningen är tydliga (se vidare författningskommentaren till 2 kap. 5 §).

Till skillnad från i dag bör lagen alltså inte generellt förbjuda villkor

om uttaxering bland sådana företagare som är delägare genom att de

tecknar kort sjuk- och olycksfallsförsäkring. Denna utvidgning uppvägs

av de begränsningar som i det följande föreslås beträffande konsument-

försäkringar. Även om en försäkringsrörelse bedrivs med villkor om del-

ägaransvar bör nyss nämnda försäkringsgrupper kunna undantas från

uttaxering utan att föreskrifterna kommer i konflikt med den s.k. likhets-

principen i 9 kap. 19 § som föreslås omfatta delägare (se vidare avsnitt

9.3). Frågan blir då om ett delägaransvar i ett skadeförsäkringsbolag skall

kunna göras gällande även genom nedsättning av försäkringsåtaganden.

Ett delägaransvar genom nedsättning är som nyss framhållits inte bara

tveksamt med hänsyn till huvudmotivet för försäkringsrörelsereglerna,

nämligen att försäkringsrörelse skall bedrivas så att åtagandena mot för-

säkringstagarna och jämställda ersättningsberättigade tryggas.

En nedsättning är inte heller särskilt väl förenlig med inriktningen att

skapa en tydligare skillnad mellan vad som utgör försäkringstagarnas

fordringar enligt försäkringsavtal respektive rörelsens riskkapital. Ett

delägaransvar i form av nedsättning innebär dessutom en risk för att de

som har störst fordringar, t.ex. därför att skadefall uppkommit, drabbas

hårdast om ansvaret måste aktualiseras. Ett delägaransvar bör således

inte kunna göras gällande genom nedsättning.

Det personliga ansvaret som kan åläggas delägare i skadeförsäkrings-

bolag bör begränsas till förpliktelser eller förluster hänförliga till direkt

skadeförsäkringsrörelse. Delägare på grund av skadeförsäkring bör alltså

inte kunna uttaxeras för förpliktelser eller förluster hänförliga till mot-

tagen återförsäkring.

Förutsättningarna för en uttaxering och verkställigheten av ett uttaxe-

ringsförfarande skall som nämnts bestämmas genom föreskrifter i bo-

lagsordningen. Bestämmelserna i 1 kap. 6 och 7 §§ bör således ändras så

att det framgår att delägare inte svarar personligen för skadeförsäkrings-

bolagets förpliktelser, om inte annat följer av bolagsordningen. De i

huvudsak dispositiva bestämmelserna i 13 kap. FRL om uttaxering kan

upphävas. (Angående vissa obeståndsfrågor, se avsnitt 9.6).

Lagförslaget innebär att ett personligt delägaransvar som huvudregel

saknas och anger begränsningar för delägaransvaret. Bestämmelsen i 1

kap. 7 § FRL om att delägarens ansvar inte kan göras gällande på annat

sätt än vad som följer av FRL kan därmed utmönstras såsom obehövlig.

De nu föreslagna bestämmelserna avser skyldigheten att som delägare

skjuta till kapital till bolaget. Bestämmelserna får därför i sig ingen be-

tydelse för villkor i försäkringsavtal om s.k. efterskottspremier kopplade

till skadeutfall som förekommer i vissa försäkringsavtal.

Delägaransvar för konsumenter

Ett personligt ansvar kan drabba en delägare hårt samtidigt som konse-

kvenserna kan vara svåra att bedöma på förhand. När det gäller uttax-

ering avseende försäkringar som tecknats av en konsument finns det an-

ledning att ställa upp särskilda skyddsregler. Det kan även antas upp-

komma särskilda svårigheter att genomföra en uttaxering i ett konsu-

mentförhållande. Enligt regeringens mening bör en uttaxering därför inte

tillåtas för sådana skadeförsäkringar som en konsument eller dödsbo

tecknat för enskilt eller i huvudsak enskilt ändamål.

Uttaxering i mindre lokala bolag

Åtskilliga mindre lokala bolag meddelar försäkringar med ett obegränsat

personligt ansvar för delägarna. Med lokala bolag brukar avses att verk-

samheten är lokalt begränsad till ett visst län eller en del av länet. Verk-

samheten är i regel också begränsad till ett fåtal försäkringsklasser. Vissa

av försäkringarna i sådana bolag kan hänföras till konsumentförsäk-

ringar. I bland tecknas de under förhållanden som gör att det är tveksamt

om de är konsumentförsäkringar. Som Sockenbolagens Riksförbund på-

pekat kan försäkringstagarna vara företagare som samtidigt har sin pri-

vata egendom försäkrad i bolaget. Vissa lokala bolag har en verksamhet

av mindre omfattning. Det gäller framför allt sådana bolag som uteslu-

tande meddelar husdjursförsäkringar och som fått en mindre allmän be-

tydelse i takt med förändringarna inom jordbrukssektorn.

Försäkringar som meddelas i sådana fall torde regelmässigt vara av så-

dan art att några omfattande uttaxeringar inte är sannolika. Hos andra

lokala bolag kan verksamheten ha en något större omfattning och be-

drivas som ett samarbete inom en större intressegrupp där riskutjämning

inom gruppen sker genom återförsäkringsaffärer via ett gemensamt ägt

aktiebolag. I sådana bolag kan solvensmarginalen vara god men bolaget

ha svårt att uppfylla garantibeloppet på grund av att verksamheten har en

begränsad storlek.

Uttaxeringsvillkor som överensstämmer med äldre rätt bör för

närvarande få behållas för skadeförsäkringar som tecknats av

konsumenter i sådana fall som nyss beskrivits. En sådan ordning kan

gälla för försäkringar som meddelas av mindre lokala bolag och där det

personliga delägaransvaret är en nödvändig förutsättning för att kunna

bedriva verksamheten vidare. Uttaxeringen bör i första hand godtas för

lokala bolag med blygsam verksamhet som uteslutande meddelar

husdjursförsäkringar. Detsamma bör gälla för andra mindre lokala bolag

där den finansiella stabiliteten kan anses tryggad genom ett

riskutjämnande samarbete inom en större företagsgrupp. En förutsättning

bör vidare vara att uttaxeringsvillkoren är kända för försäkringstagarna

och att det kan antas att en uttaxering för konsumentförsäkringarna är

möjlig att genomföra med framgång. Det bör också krävas att ett

behållande av uttaxeringen inte medför några egentliga brister i

konkurrensneutraliteten på marknaden för konsumentförsäkringar.

Dessa frågor bör prövas inom ramen för en dispensordning. Därige-

nom kan på ett bättre sätt än genom en bestämmelse i lag beaktas de

skiftande förhållanden som kan förekomma för olika lokala bolag. De

särskilda förutsättningar som bör finnas för en dispens bör markeras ge-

nom ett krav på särskilda skäl.

Sockenbolagens Riksförbund har framhållit att den utökade risksprid-

ning som sker inom Sockenbolagsgruppen jämfört med andra socken-

bolag innebär att andelen premier för mottagen återförsäkring kan bli

större än vad som får föreligga för dispens enligt den allmänna dispens-

regeln i 1 kap. 10 § och att en annan gräns bör väljas. Även Försäkrings-

förbundet har varit inne på samma fråga.

Med hänsyn till vad remissinstanserna anfört bör dispensmöjligheten

knytas till den storleksgräns som bestämmer när ett försäkringsbolag

skall ha en auktoriserad revisor.

Övriga frågor

På samma sätt som enligt gällande rätt bör ett beslut om ändring av bo-

lagsordningen som rör delägarnas ansvarighet få börja att tillämpas först

ett år efter registreringen av ändringsbeslutet, om inte samtliga delägare

har biträtt beslutet. Ett beslut om att avskaffa bolagsordningens bestäm-

melser om delägaransvar bör vidare på samma sätt som vid ett utökat

ansvar föranleda en rätt till förtida hävning av försäkringsavtalet (se 9

kap. 18 §). Angående beräkningen av ersättning till delägare vid hävning,

se avsnitt 9.4.

Ett objektivt verifierbart underlag måste föreligga som grund för ut-

taxeringen. Ett uttaxeringsansvar för delägarna skulle dock bli illusoriskt

om alltför stränga krav uppställs i detta avseende, t.ex. ett krav på att

samtliga värden skall ha realiserats. Det bör i stället vara tillräckligt att

bolagets förpliktelser respektive förluster inte är täckta vid tillämpning av

ett för försäkringsföretag etablerat ekonomiskt regelverk (se vidare för-

fattningskommentaren till 1 kap. 7 §).

Den prövning som Finansinspektionen skall göra i samband med even-

tuella ändringar av ansvarsbestämmelserna i bolagsordningen innebär

också ett visst skydd för delägarna. En fastställelse av föreskrifter om

delägaransvar bör således inte bara vägras om föreskrifterna är oklara

eller behäftade med formella felaktigheter. En registrering bör också väg-

ras om föreskrifterna strider mot lag (se bl.a. avsnitt 9.3 om den s.k. ge-

neralklausulen i 9 kap. 19 §).

Finansinspektionen har föreslagit en uttrycklig bestämmelse om att

delägaransvar inte får upphävas med mindre än att FRL:s solvenskrav är

uppfyllda även därefter. Inspektionen torde syfta på en bestämmelse som

ger myndigheten rätt att vägra registrering av en ändrad bolagsordning

som begränsar delägaransvaret men samtidigt medför att kapitalbasen

(där uttaxeringsrätten får räknas in) skulle komma att understiga eller

riskera att understiga erforderlig solvensmarginal eller lägsta garanti-

belopp.

I det föregående har föreslagits att en allmän rörelseregel införs som

slår fast att all försäkringsrörelse skall bedrivas med bl.a. en sådan

soliditet att förpliktelserna tryggas mot försäkringstagarna och

ersättningsberättigade som kan likställas med dem (se avsnitt 6.2). En

sådan lagfäst stabilitetsprincip ger tillräckligt stöd för att vägra en

ändring av bolagsordningen i det av Finansinspektionen angivna fallet.

Det saknas därför behov av att införa en sådan särskild bestämmelse som

Finansinspektionen föreslagit.

Ett försäkringsbolag kan emellertid vara skyldigt att genomföra

ändringar av uttaxeringsreglerna i bolagsordningen till följd av de

begränsningar av uttaxeringsmöjligheterna som föreslagits i det

föregående. En sådan ändring bör, som Lagrådet anfört, stadfästas även

om det skulle medföra en otillåten försvagning av kapitalbasen. De

övergångsregler som föreslås i det följande ger dock enligt regeringens

mening gott rådrum för bolagen att förutse och hantera en sådan situation

(se punkten 4 i övergångsbestämmelserna). Den dispensregel för mindre

lokala försäkringsbolag som tidigare föreslagits har dessutom särskilt

tillkommit för att beakta sådana svårigheter som Lagrådet pekat på.

Enligt äldre förarbetsuttalanden gäller särskilda begränsningar för öm-

sesidiga bolags återförsäkringsrörelse. Frågan är om ett sådant särkrav

alltjämt bör gälla.

Genom att lagkraven på nedsättning och uttaxering föreslås upphävda

och att ett uttaxeringsförbud föreslagits för konsumentförsäkringar för-

svagas skälen för att upprätthålla ett sådant särkrav. Delägare skall inte

heller kunna göras ansvariga för förluster i återförsäkringsrörelsen. Den

grundläggande soliditetsprincip som nyss berörts medför för övrigt vissa

begränsningar för alla försäkringsbolag av innebörd att bolagets återför-

säkringsrörelse inte får ha en sådan omfattning eller karaktär att åtag-

andena mot direktförsäkringstagarna och jämställda äventyras. Några

särregler bör således inte gälla för ömsesidiga bolag i detta avseende.

Aktuarieföreningen har ansett att något alternativ till de borttagna ned-

sättningsreglerna bör finnas för obeståndssituationer.

För företag i allmänhet gäller som tidigare påpekats regler om före-

tagskonstruktion och offentligt ackord. Dessa regler omfattar inte för-

säkringsbolag. Det kan dock finnas anledning att behandla den frågan

och ansvarsregler inom ramen för den översyn av de associationsrättsliga

bestämmelserna för ömsesidiga bolag som tidigare aviserats. På sikt bör

också bestämmelserna om rätt till hävande av avtal m.m. vid ändrat

uttaxeringsansvar föras över från FRL till den avtalsrättsliga regleringen.

9.2 Tillskott av respektive ränta på garantikapital

Regeringens förslag: Det införs en möjlighet för tillskott av garanti-

kapital till ömsesidiga bolag under rörelsens gång. Garantikapitalet

skall registreras, vilket förutsätter att minst hälften av kapitalet har

inbetalts. Kapitalet skall vara helt inbetalt inom sex månader efter

registreringen.

Tidsfristen för inbetalning av garantikapital vid bolagets bildande

justeras. Kapitalet skall vara helt inbetalt före bolagets registrering.

Bestämmelserna om ränta på garantikapital i ömsesidiga försäk-

ringsbolag upphävs.

Försäkringsutredningen har inte särskilt behandlat dessa frågor.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer väsent-

ligen med regeringens förslag (se promemorian s. 243 och 244).

Remissinstanserna: Endast ett par remissinstanser har haft erinringar

mot förslaget. Enligt Hovrätten för Västra Sverige bör det klargöras när

tillskott av garantikapital får ske under rörelsens gång. Finansinspektio-

nen har påpekat att tidsfristen för när sådant garantikapital skall vara helt

inbetalt bör räknas från dagen för beslut om tillskott. Inspektionen har

inte sett någon anledning att ta bort reglerna om ränta på garantikapital.

Bakgrund: I ömsesidiga försäkringsbolag saknas motsvarighet till

aktiebolagens aktiekapital. Garantikapitalet kan i stället sägas ha till

funktion att tillföra det ömsesidiga bolaget erforderligt rörelsekapital vid

rörelsens start. Garantikapital, som skall redovisas som eget kapital, kan

användas för förlusttäckning och får ingå i kapitalbasen.

Ett ömsesidigt bolag får inte bildas utan garantikapital, om det inte

finns särskilda skäl. Garantikapitalet skall betalas med pengar (1 kap. 8 §

FRL). Vem som får skjuta till garantikapitalet regleras inte. Det kan så-

ledes vara fråga om samtliga eller vissa delägare eller någon utomstå-

ende.

Minst halva garantikapitalet skall vara inbetalt innan bolaget får regist-

reras. Dessutom skall garanterna ha lämnat skriftliga förbindelser på

obetalt belopp (se 2 kap. 13 §). Garantikapitalet skall vara helt inbetalt

senast inom två år från bolagets bildande (17 §).

Det är förutsatt att garantikapitalet skall återbetalas till garanterna. En

sådan återbetalning måste ske när kapitalet inte längre behövs för rörel-

sens ändamålsenliga bedrivande och en återbetalning är förenligt med

bestämmelserna om kapitalbasens sammansättning och storlek. Återbe-

talningen förutsätter att Finansinspektionen lämnat sitt medgivande

(12 kap. 4 §). Kravet på återbetalning motiveras av att det ansetts

önskvärt att begränsa garanternas inflytande i ömsesidiga bolag.

Försäkringsbolaget får betala ränta på garantikapitalet. Detta gäller

även ömsesidiga livförsäkringsbolag där vinstutdelning är förbjuden.

Bestämmelser om och i vilken ordning ränta skall betalas på garanti-

kapitalet skall tas upp i bolagsordningen (se 2 kap. 5 § 18). Bestämmel-

serna om vinstutdelning i 12 kap. 2 § FRL skall tilllämpas på betalning

av sådan ränta.

Enligt uppgift finns det inte i dag några ömsesidiga bolag som innehar

garantikapital.

I sammanhanget kan nämnas att ömsesidiga försäkringsbolag kan

emittera förslagslån. Sådana lån får efter Finansinspektionens medgi-

vande räknas in i kapitalbasen. Inspektionen har i allmänna råd utvecklat

vilka förutsättningar som inspektionen avser att tillämpa vid en prövning

av sådana ansökningar (FFFS 1995:1).

Skälen för regeringens förslag

Tillskott av garantikapital under rörelsens gång

Garantikapitalets funktion är att utgöra start- och rörelsekapital i ömse-

sidiga försäkringsbolag. Av nuvarande bestämmelser framgår att garanti-

kapital kan tillskjutas vid bolagets bildande. Det framgår emellertid inte

om garantikapital kan tillskjutas bolaget i ett senare skede om bolaget har

behov av kapital, t.ex. på grund av ekonomiska svårigheter.

Vi har tidigare föreslagit att vinstutdelning skall kunna ske till garanter

i ömsesidiga livförsäkringsbolag. Vidare godtas kapitalanskaffning

genom förlagslån även i ömsesidiga försäkringsbolag. I konsekvens med

detta bör det tas in bestämmelser om att garantikapital får tillskjutas

bolaget vid en senare tidpunkt än i samband med bolagets bildande.

Även sådant garantikapital bör, i likhet med tillskott vid bolagets bil-

dande, återbetalas när det inte längre behövs för verksamhetens ända-

målsenliga bedrivande. Vi är alltså inte nu beredda att frångå principen

att garantikapital bara skall finnas så länge kapitalet behövs i bolaget. Det

finns dock anledning att återkomma till frågor om garantikapital i ömse-

sidiga bolag inom ramen för den associationsrättsliga översyn som tidi-

gare aviserats.

Förutsättningarna för anskaffningen av garantikapitalet under rörelsens

gång blir således beroende av om tillskottet är motiverat av försäkrings-

rörelsens ändamålsenliga bedrivande. Ett sådant fall kan vara att ett

kapitalbehov uppkommer för att trygga eller förstärka kapitalbasen. Ett

annat fall kan vara att garantikapitalet behövs för en uppbyggnad av

själva försäkringsrörelsen (jfr vad som anförts beträffande upplåning i

allmänhet i avsnitt 8.6.1). Däremot kan anskaffning av garantikapital

med enda syfte att anskaffa placeringsmedel knappast anses godtagbart.

Det förhållande att kapital kan anskaffas genom t.ex. förlagslån bör inte i

sig förhindra att ett behov av garantikapital kan föreligga.

Tillskott av garantikapital under rörelsens gång bör, som Lagrådet

föreslagit, registreras. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. Av

bestämmelsen bör också framgå att garantikapitalet, i likhet med tillskott

av aktiekapital, är ökat när registreringen skett.

Tidsfrister för betalning av garantikapital m.m.

Enligt nuvarande regler skall garantikapital vid bolagets bildande vara

helt inbetalt inom två år från bolagets bildande. För att garantikapital

skall få beaktas i kapitalbasen måste kapitalet vara inbetalt till minst

hälften (jfr avsnitt 8.7).

I och med införandet av en möjlighet att skjuta till garantikapital under

rörelsens gång bör bestämmelserna ses över. Tidsfristerna för betalning

av garantikapital bör inte avvika från de som gäller för tillskott av aktie-

kapital (jfr 2 kap. 13 § och 4 kap. 15 §). Detta innebär att garantikapital

vid bolagets bildande skall vara helt inbetalt innan bolaget registreras. I

fråga om garantikapital som görs under rörelsens gång bör halva beloppet

ha betalats för att garantikapitalet skall få registreras. Återstående del bör

betalas inom sex månader från registreringen.

Som Lagrådet förordat bör det även tas in en bestämmelse om

återbetalning av garantikapital för det fall registrering inte kommer till

stånd.

Ränta på garantikapital i ömsesidiga bolag

Med en möjlighet att dela ut vinst till garanter i ömsesidiga livförsäk-

ringsbolag kan det ifrågasättas om nuvarande bestämmelser om ränta på

garantikapital fortfarande behövs.

Ingen remissinstans har invänt mot försäkringsrörelsepromemorians

bedömning att nuvarande regler om ränta på garantikapital kan ut-

mönstras. Såväl sådan ränta som vinstutdelning skall regleras i

bolagsordningen. Vidare gäller samma begränsningar för utbetalning av

ränta på garantikapital som vid en vinstutdelning. Som tidigare har

fastslagits bör särregler gälla för ömsesidiga bolag endast om det är mo-

tiverat av bolagsformens särart. Några sådana motiv har inte nu fram-

kommit. Särreglerna för ömsesidiga bolag om ränta på garantikapital bör

därför upphävas.

9.3 Minoritetsskydd för delägare

Regeringens förslag: Delägare skall ingå i den personkrets som inte

otillbörligt får gynnas eller förfördelas av styrelse eller bolagsstämma

i ömsesidiga försäkringsbolag.

Försäkringsutredningens, Banklagskommitténs och Försäkrings-

rörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med regeringens för-

slag (se utredningens betänkande s. 112 och 283 285, kommitténs del-

betänkande SOU 1998:27 s. 63 och promemorian s. 244 och 245).

Remissinstanserna har godtagit förslaget.

Bakgrund: Styrelse och bolagsstämma får inte fatta beslut ägnade att

ge otillbörliga fördelar åt aktieägare, garanter eller andra till nackdel

för bolaget, andra aktieägare eller garanter (8 kap. 15 § och 9 kap. 19 §

FRL). Bestämmelserna gäller inte i förhållande till delägare. Det har

motiverats med hänvisning till Finansinspektionens bevakning av att

bl.a. premiesättning och skadereglering är skälig (prop. 1981/82:180 s.

213).

Skälen för regeringens förslag: När nuvarande skälighetsprincip

upphävs faller de motiv bort som åberopats för att undanta delägarna från

tillämpningsområdet för 8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § FRL. Delägare bör

tas med bland de kategorier som bestämmelserna omfattar samt, i likhet

med aktieägare, ges ett skydd i egenskap av ägare till bolaget. Genom att

ta med delägare bland dem som anges i 8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § slås

fast att bolagsorganen måste handla lojalt och behandla delägare lika

efter generella principer i olika ägarfrågor, bl.a. i frågor om delägar-

ansvar, skifte av tillgångar i samband med likvidation samt i fråga om

disposition av medel som får användas för förlusttäckning (se vidare

författningskommentaren till 9 kap. 19 §).

9.4 Ersättning till delägare i visst fall

Regeringens förslag: Ersättningsreglerna vid hävning av försäk-

ringsavtal i ömsesidiga bolag i samband med ändringsbeslut om per-

sonligt ansvar ändras som en följd av att nuvarande definition på pre-

miereserven tas bort.

Försäkringsutredningen har inte behandlat frågan.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 245).

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget.

Bakgrund: Enligt 9 kap. 18 § FRL har en delägare som får säga upp

ett försäkringsavtal på grund av ett ändrat beslut om personligt ansvar

rätt till ersättning. Ersättningen skall bestämmas till den andel av premie-

reserven som belöper på försäkringen vid den tidpunkt då avtalet upphör.

Bestämmelsen är relevant för ömsesidiga skadeförsäkringsbolag som

skall införa eller ändra villkor om personligt ansvar för delägare.

Skälen för regeringens förslag: Som en konsekvens av att nuvarande

definition av premiereserven faller bort och att nya bestämmelser om

garanterad och villkorad återbäring införs måste 9 kap. 18 § ändras. En-

ligt nuvarande bestämmelser skall ersättningen bestämmas till den på

försäkringen belöpande andelen av premiereserven. Ersättningen bör i

stället bestämmas efter den på försäkringen belöpande andelen av ej in-

tjänade premier och återbäring.

9.5 Skifte av tillgångar mellan delägare

Regeringens förslag: Nuvarande dispositiva regler om en fördelning

av tillgångar i förhållande till de fem senaste årens premier vid en

likvidation utmönstras. Tillgångarna skall i stället skiftas mellan del-

ägare enligt reglerna i bolagsordningen.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag. Utredningen har dock inte behållit någon bestämmelse om att

tillgångarna skall skiftas mellan delägarna (se betänkandet s. 258 och

259).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 245-246).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Advokatsamfun-

det har ansett att förslaget gör det möjligt att skifta tillgångarna i ömse-

sidiga bolag till andra än delägarna och att det leder till osäkerhet om

delägarnas rättigheter och bolagsstämmans behörighet. Samfundet har

bedömt att frågan är viktig med hänsyn till framtida omstruktureringar.

Remissinstanser har godtagit försäkringsrörelsepromemorians förslag.

Försäkringsförbundet har dock avstyrkt förslaget att reglerna för fördel-

ningen regleras i bolagsordningen. Enligt förbundet förekommer det fall

då fördelningen inte bestäms direkt i bolagsordningen.

Bakgrund: I 14 kap. 14 § andra stycket FRL regleras hur tillgångar

skall skiftas i ömsesidiga försäkringsbolags likvidation. Enligt bestäm-

melserna skall den som var delägare vid tiden för likvidationsbeslutet få

del i tillgångarna i förhållande till det sammanlagda beloppet av inbetalda

premier för de fem senaste räkenskapsåren. Om bolagsordningen inne-

håller regler om andra fördelningsgrunder gäller dock dessa. Bestämmel-

serna är alltså tvingande på så sätt att tillgångarna måste skiftas bland

delägarna, men är delvis dispositiva genom att fördelningen kan baseras

på annan grund än de fem senaste årens premieinbetalningar. Bestäm-

melserna, som har sin bakgrund i 1905 års försäkringsrörelselag, har fått

betydelse i några fall under senare år. Det har då gällt ombildning av öm-

sesidiga skadeförsäkringsbolag till aktiebolag.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller försäkringsaktiebolag

följer av 3 kap. 1 § FRL att aktieägarna har rätt till egendom som belöper

på hans aktier i den mån inte annat följer av bolagsordningen (jfr prop.

1981/82:180 s. 287 och 288). Motsvarande bestämmelse saknas för del-

ägare i ömsesidiga bolag. Ett genomförande av Försäkringsutredningens

förslag kan därför, som Advokatsamfundet påpekat, komma att tolkas

som att bolagets tillgångar får tillskiftas även andra än delägarna, t.ex.

garanter. Detta bör undvikas. I FRL bör det därför anges att tillgångarna

skall tillskiftas delägarna.

Viss kritik har riktats mot nuvarande dispositiva fördelningsgrunder.

Reglerna innebär bl.a. att delägare kan få del av överskott som denne inte

har bidragit till. En regel om skifte efter var och ens bidrag till överskot-

tet kan dock inte vara helt utan undantag. Av praktisk nödvändighet kan

vissa schabloner behövas. Begränsningar kan också behöva göras bakåt i

tiden beträffande vilka premieinbetalningar som skall beaktas. Sådana

aspekter torde också ligga bakom nuvarande bestämmelse att delägarens

andel skall beräknas i förhållande till inbetalda premier för de fem

senaste åren.

Med hänsyn bl.a. till den utveckling som skett på ADB-området fram-

står dock nuvarande fördelningsgrunder som alltför schablonartade. En

lämpligare ordning är att låta dessa frågor bli föremål för delägarnas av-

görande genom bestämmelser i bolagsordningen.

Som Advokatsamfundet påpekat kan avsaknaden av en bestämmelse i

bolagsordningen om hur tillgångarna skall fördelas i ett ömsesidigt bo-

lags likvidation leda till osäkerhet för de berörda. Detta gäller särskilt om

delägarna inte snabbt kan nå sådan enighet som krävs för att införa före-

skrifter om fördelningen i bolagsordningen. De nuvarande dispositiva

bestämmelserna om fördelningen bör enligt en särskild övergångsregel

gälla för nuvarande ömsesidiga försäkringsbolag fram tills dess att en

bolagsordning med regler om den närmare fördelningen enligt den nya

lagen registrerats.

9.6 Vissa obeståndsfrågor

Regeringens bedömning: Inga särskilda bestämmelser bör ställas

upp såvitt avser uttaxering i ömsesidiga försäkringsbolags konkurs.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i sak med rege-

ringens bedömning.

Försäkringsrörelsepromemorians bedömning: Överensstämmer

med regeringens (se promemorian s. 247 och 248).

Remissinstanserna har inte särskilt kommenterat frågorna.

Bakgrund: I 13 kap. FRL finns särskilda bestämmelser om uttaxering

i samband med konkurs. Vid en konkurs får delägarnas personliga ansvar

för företagets förpliktelser göras gällande endast om bolagets tillgångar

inte räcker för att betala bolagets skulder. Uttaxeringen skall ske enligt

det särskilda förfarande som föreskrivs i 6 och 7 §§. Förfarandet innebär

att ett särskilt förslag till uttaxering (uttaxeringsförslag) skall upprättas

först om det konstateras en brist i förslaget till slututdelning (utdelnings-

förslaget). I uttaxeringsförslaget skall bristen fördelas på delägarna så

långt deras ansvarighet räcker. Vid fördelningen skall de bestämmelser

som enligt 1-3 §§ gäller för uttaxering utom konkurs tillämpas. Uttaxe-

ringen skall emellertid avse dem som var delägare när konkursansökan

gavs in eller under någon del av året som föregick konkursansökan.

Underrättelse om upprättandet av uttaxeringsförslaget skall tas upp i den

kungörelse som utfärdas om utdelningsförslaget. Vidare skall delägare

underrättas om adressen är känd. Vad som föreskrivs i konkurslagen

(1987:672) om tillhandahållande av utdelningsförslag samt om sättet för

klander skall tillämpas även på uttaxeringsförslaget. Det framhålls sär-

skilt att uttaxeringsförslaget kan klandras av delägare (6 §).

När uttaxeringen vunnit laga kraft eller prövats av underrätt i konkurs-

ärendet skall konkursförvaltaren genast kräva in de uttaxerade beloppen.

Sker inte betalning av beloppen skall konkursförvaltaren genast begära

utmätning av beloppen. Uttaxeringsförslaget gäller då som lagakraftvun-

nen dom. Om en delägare vid en utmätningsförrättning saknar utmät-

ningsbara tillgångar till full betalning eller är i konkurs skall dennes brist

täckas genom uttaxering hos övriga delägare. Om förslaget till uttaxering

inte har godkänts av alla borgenärer och delägare, får utdelning inte ske.

Om förslaget överklagas får belopp som överklagandet avser inte delas ut

annat än mot borgen. Annars förutsätter utdelningen att frågan har av-

gjorts genom dom som vunnit laga kraft (7 §).

Skälen för regeringens bedömning: Huvudregeln om ett personligt

ansvar för delägare har även gjort det nödvändigt att särskilt reglera ut-

taxeringsförfarandet i konkurs. De förslag som lämnats i det föregående

innebär emellertid att delägare som huvudregel saknar ett personligt an-

svar för det ömsesidiga bolagets förpliktelser och förluster. Ett

delägaransvar får göras gällande endast genom uttaxering i vissa fall och

förutsättningarna måste framgå av bolagsordningen. Detta skall även

gälla vid uttaxering från delägare i en konkurs. Fordringar på delägare

avseende sådana kapitaltillskott bör därför, i likhet med t.ex. villkorade

aktieägartillskott och förlagslån, hanteras inom ramen för konkurslagens

allmänna bestämmelser. Det saknas alltså anledning att ställa upp särbe-

stämmelser i FRL eller i konkurslagen om uttaxering i samband med

konkurs.

10 Särskilt om fondförsäkring

10.1 Bakgrund

I lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepap-

persfonder (fondförsäkringslagen) finns bestämmelser om sådana liv-

försäkringar där premierna skall placeras i en eller flera värdepappers-

fonder eller utländska fondföretag (fondförsäkring). För dessa place-

ringar står försäkringstagaren placeringsrisken. Det utesluter dock inte att

vissa avkastningsgarantier till försäkringstagarna kan lämnas (prop.

1989/90:34 s. 44).

Fondförsäkringsrörelse får förenas endast med försäkringsrörelse som

avser premiebefrielse vid arbetsoförmåga (2 §). Det innebär att fondför-

säkringsrörelse måste bedrivas i en särskild juridisk person (fondförsäk-

ringsbolag). Rörelsen får alltså inte förenas med traditionell livförsäk-

ringsrörelse inom en och samma juridiska person. I övrigt kan fondför-

säkringsbolag meddela olika slag av livförsäkringar samt både indivi-

duella försäkringar och gruppförsäkringar. Liksom annan försäkring skall

avtalet avse en försäkringsrisk.

För fondförsäkringsbolag gäller i tillämpliga delar FRL och lagen

(1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL) om inte an-

nat föreskrivs i fondförsäkringslagen (3 §). Regeringen eller Finans-

inspektionen får dessutom medge undantag från FRL, om det finns

särskilda skäl (7 §). I första hand har undantag ansetts möjliga att med-

dela såvitt gäller skyldigheten att upprätta försäkringstekniska grunder,

eftersom grunderna normalt inte fyller samma funktion i fondförsäkring

som i annan livförsäkring (prop. 1989/90:34 s. 46 och 47).

Restriktioner för placeringar och för disposition av fondandelar m.m.

Fondförsäkringsbolaget skall placera premierna i de värdepappersfonder

eller utländska fondföretag som försäkringstagaren från tid till annan be-

stämmer. Bolaget får dock begränsa antalet fonder eller utländska fond-

företag (4 §). Bolaget får dock inte förvalta fonderna som en del av den

egna kapitalförvaltningen. Förvaltningen skall på samma sätt som för

andra värdepappersfonder handhas av ett särskilt fondbolag. Försäk-

ringsbolaget kan inte heller vara förvaringsinstitut enligt lagen

(1990:1114) om värdepappersfonder och förvara fondens värdepapper

samt ombesörja in- och utbetalningar.

Premierna får placeras endast i sådana utländska fondföretag som är

underkastad offentlig reglering som i huvudsak överensstämmer med den

som gäller för svenska värdepappersfonder (se prop. 1994/95:184 s.

310). Regeringen eller Finansinspektionen skall enligt 1 § meddela före-

skrifter om vilka utländska stater som kan komma i fråga (FFFS

1997:24).

Fondförsäkringslagen begränsar försäkringsbolagets möjlighet att dis-

ponera över fondandelarna. Utdelningen på andelarna och ersättningen

vid inlösen av andelarna får användas endast för förvärv av nya fond-

andelar, utbetalning enligt försäkringsavtalet eller täckning av försäk-

ringstagarens kostnader för försäkringen (5 och 6 §§). För byte av fond

har försäkringsbolaget rätt till ersättning genom premieinbetalning, ian-

språktagande av utdelning eller inlösen av fondandelar. Detta skall regle-

ras i avtalet och informeras tydligt om. Det har ansetts ankomma på

Finansinspektionen att med stöd av 19 kap. 11 § FRL bevaka att bolagen

inte tar ut oskäliga avgifter som förhindrar byte av värdepappersfond

(prop. 1989/90:34 s. 49).

Försäkringstagaren saknar rätt att övergå från fondförsäkring till kon-

ventionell försäkring eller omvänt, om inte avtalet skulle medge detta.

Eftersom fondförsäkringsrörelse skall bedrivas i en särskild juridisk per-

son måste byte i så fall ske till annan försäkringsgivare.

Lättnader för placeringarna och beräkning av solvensmarginal

Inom fondförsäkring bär försäkringstagaren regelmässigt den finansiella

risken för placeringarna. De försäkringstekniska avsättningarna skall lik-

väl skuldtäckas. Bolaget är inte bundet av reglerna om tillgångs- och en-

handsbegränsningar i 7 kap. 10 b och 10 c §§ FRL, om inte försäkrings-

bolaget undantagsvis står den finansiella risken (8 § fondförsäkringsla-

gen). För fondförsäkringsbolag gäller inte heller 7 kap. 10 e § om att till-

gångarna skall placeras så att valutakursförlusterna begränsas (se 10 §

fondförsäkringslagen).

Utan hinder av reglerna i 7 kap. 17 a § om begränsningar för innehav i

vissa finansiella företag får fondförsäkringsbolag äga aktier i fondbolag

vars enda uppgift är att förvalta värdepappersfonder uteslutande avsedda

för fondförsäkringsplaceringar (9 § fondförsäkringslagen).

För fondförsäkringsbolag gäller att balanserad vinst, som inte kan före-

komma i andra livförsäkringsbolag, får räknas in i kapitalbasen (12 §

fondförsäkringslagen). Vidare gäller särskilda bestämmelser för

beräkning av solvensmarginalen. Bestämmelserna har sin bakgrund i

EG:s regelverk och innebär bl.a. att solvensmarginalen bestäms med en

lägre procentsats för den del av premiereserven som inte innebär en risk

för försäkringsbolaget.

Särskilda bolagsrättsliga regler i förhållande till andra livförsäkrings-

bolag

Till skillnad från andra livförsäkringsbolag får fondförsäkringsbolag dela

ut vinst till aktieägarna och göra fondemission på samma sätt som skade-

försäkringsbolag. Fondförsäkringsbolagen behöver inte heller sätta av

årsvinsten till en återbäringsfond. Till skillnad från andra livförsäkrings-

bolag skall fondförsäkringsbolag göra vissa avsättningar till reservfond

och, i förekommande fall, till överkursfond. I samband med anmälan av

grunder får regeringen eller Finansinspektionen meddela även villkor för

avsättning till reservfonden. Vidare skall fondförsäkringsbolag redovisa

eget kapital på samma sätt som skadeförsäkringsbolag (10 och

11 §§ fondförsäkringslagen).

10.2 Fondförsäkring i förhållande till konventionell

livförsäkring

Regeringens förslag: Fondförsäkringar och andra livförsäkringar får

meddelas i samma juridiska person. Fondförsäkringar får även med-

delas av nuvarande traditionella livförsäkringsbolag som får kon-

cession till detta.

Även i framtiden skall premier för fondförsäkringar placeras i ex-

terna värdepappersfonder eller fonder som förvaltas av vissa utländ-

ska fondförvaltare.

De särbestämmelser som alltjämt skall gälla för fondförsäkring tas

in i FRL. Lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till

värdepappersfonder upphävs.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i stort med

regeringens förslag (se betänkandet s. 150, 153 och 163). Försäkrings-

utredningen har ansett att återbäring kan beräknas på andelar i företags-

interna värdepappersfonder.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens (se promemorian s. 252 och 253).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Finansinspek-

tionen har avstyrkt förslaget om företagsinterna värdepappersfonder.

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit försäkringsrörelseprome-

morians förslag. Finansinspektionen har ansett att det bör klargöras att

fondförsäkringsbolag kan utöka sitt sortiment med konventionella försäk-

ringar. Försäkringsförbundet har ansett att fondförsäkring även bör

omfatta s.k nationella fonder enligt dispensbestämmelsen i 3 § lagen om

värdepappersfonder.

Skälen för regeringens förslag

Förening av fondförsäkringsrörelse och annan livförsäkringsrörelse?

En möjlighet att meddela fondförsäkringar i samma juridiska person som

konventionell livförsäkringsrörelse har kostnadsmässiga och administra-

tiva fördelar. En sådan möjlighet finns i flera jämförbara europeiska län-

der. Utgångspunkten är att fondförsäkringar bör få meddelas i samma

juridiska person som meddelar konventionella livförsäkringar, om inte

försäkringstagarnas skyddsintressen talar mot en sådan lösning.

Vid tillkomsten av fondförsäkringslagen anfördes flera skäl mot att

fondförsäkringsrörelse skulle få förenas med annan livförsäkringsrörelse.

Som skäl anfördes olikheterna i placeringsregler och att fondförsäk-

ringsbolagen borde tillåtas äga fondbolag utan hinder av begränsningarna

för innehav i andra finansiella företag. Vidare framhölls att fondför-

säkringsbolag undantogs från krav på avsättning till återbäringsfond och

att vinstutdelning skulle bli möjlig i sådana bolag (se prop. 1989/90:34

s. 42).

Som tidigare föreslagits bör nuvarande bestämmelser om avsättning till

återbäringsfond upphävas och vinstutdelning bli tillåten även i konven-

tionella livförsäkringsbolag (se avsnitt 7.2). Dessa bestämmelser skall

gälla för nybildade livförsäkringsbolag och traditionella livförsäkrings-

bolag som ombildats enligt särskilda regler (se avsnitt 7.2 och 14.3). Där-

med bortfaller ett väsentligt motiv för att kräva att fondförsäkringar med-

delas i en särskild juridisk person.

För fondförsäkringsbolag och andra livförsäkringsbolag gäller också

mera enhetliga placeringsregler än förut, bl.a. genom att andelar i värde-

pappersfonder tillåts för skuldtäckning i alla försäkringsbolag. Vissa

skillnader gäller visserligen i placeringshänseende och vid beräkning av

solvensmarginal med hänsyn till att det är försäkringstagaren och inte

försäkringsbolaget som normalt står placeringsrisken. Sådana skillnader

bör emellertid kunna beaktas genom särskilda undantagsregler till mot-

svarande bestämmelser för andra livförsäkringar. Samma gäller möjlig-

heten till innehav i fondföretag (se vidare avsnitt 10.3).

Fondförsäkringar bör således få meddelas i samma juridiska person

som vinstutdelande konventionell livförsäkringsrörelse. Denna möjlighet

öppnas om nuvarande förbud i 2 § fondförsäkringslagen att förena fond-

försäkringsrörelse med annan rörelse än försäkring för premiebefrielse

vid arbetsförmåga slopas.

Borttagandet av förbudet innebär också att fondförsäkringsbolag som

får koncession till detta får meddela andra slag av livförsäkringar. Inom

ramen för koncessionsärendet bör det bevakas att det inte ställs lägre

krav på sådana bolag jämfört med traditionella bolag och att de intressen

som rörelsereglerna skyddar tillgodoses i den utvidgade verksamheten.

Ändringen innebär samtidigt att livförsäkringsrörelse som omfattar

fondförsäkringar får meddelas tillsammans med vissa skadeförsäkringar

(jfr 1 kap. 3 och 4 §§ FRL). Därmed saknas också behov av en särskild

bestämmelse om att fondförsäkringsverksamhet får förenas med försäk-

ring för premiebefrielse vid arbetsoförmåga.

En särskild fråga är om även nuvarande traditionella livförsäkringsbo-

lag, såväl aktiebolag som ömsesidiga bolag, bör tillåtas att meddela fond-

försäkringar i samma juridiska person, även om bolaget inte genomgått

ett ombildningsförfarande för att bli vinstutdelande.

Det förhållande att vinstutdelning till aktieägare och garanter inte får

äga rum bör inte förhindra att traditionella livförsäkringsbolag får med-

dela fondförsäkringar. En sådan fondförsäkringsverksamhet kan således

inte alstra medel för vinstutdelning. Vid prövningen av tillstånd till en

sådan verksamhetsändring, som förutsätter ändrad koncession, och i den

löpande tillsynen, bör det bevakas att ändringen av verksamheten är för-

enlig med befintliga försäkringstagares intressen, bl.a. så att inte fondför-

säkringsverksamheten subventioneras på den konventionella livförsäk-

ringsrörelsens bekostnad i strid med den skälighetsprincip som alltjämt

skall gälla för äldre livförsäkringsavtal (se avsnitt 14.2). Detta torde bl.a.

kräva att fondförsäkringsverksamheten hålls väl avgränsad från den tra-

ditionella livförsäkringsverksamheten och att en särskild konsoliderings-

fond inrättas för förlusttäckning inom denna gren.

De särbestämmelser som alltjämt skall gälla för fondförsäkring bör

alltså tas in i FRL. Fondförsäkringslagen kan därför upphävas.

Skall försäkringspremier få placeras i interna värdepappersfonder?

Utmärkande för fondförsäkring är att försäkringsbolaget inte får förvalta

fonderna inom ramen för den egna kapitalförvaltningen. Förvaltningen

skall i stället skötas av ett särskilt fondbolag eller ske inom ramen för ett

utländskt fondföretag.

Försäkringsutredningen har i samband med diskussioner om hur bonus

(återbäring) kan utgå till försäkringstagaren ansett att återbäring bör få

beräknas på andelar i andra förmögenhetsmassor än värdepappersfonder

eller på andelar i företagsinterna värdepappersfonder. Enligt utredningen

bör Finansinspektionen meddela föreskrifter så att sådana interna värde-

pappersfonder kan underkastas samma regler som externa värdepappers-

fonder.

Finansinspektionen har ansett att det inte är möjligt att utfärda före-

slagna föreskrifter för interna värdepappersfonder inom ramen för FRL,

att flera särbestämmelser behövs om en rätt till fondbyte i princip skall

gälla samt att svårlösta redovisningsmässiga konsekvenser uppkommer.

Som tidigare föreslagits skall konventionella livförsäkringsavtal i

framtiden kunna utformas med villkor om återbäring som innebär att för-

säkringstagaren står den finansiella risken för tillgångars förvaltning.

Sådana åtaganden skall föranleda försäkringstekniska avsättningar och

medföra vissa placerings- och solvenskrav (jfr avsnitt 8.1, 8.4.3 och 8.7).

Vidare har redovisningsreglerna i ÅRFL föreslagits anpassade till sådan

villkorad återbäring (jfr avsnitt 8.8). Det bör också framhållas att de före-

slagna nya rörelsereglerna inte i sig förhindrar förekomsten av olika for-

mer av återbäringsvillkor som beräknas på utfallet av bolagets förmö-

genhetsförvaltning, t.ex. finansiellt överskott, eller på marknadsföränd-

ringar, t.ex. ränteutvecklingen. Det bör dock understrykas att villkoren

måste vara förenliga med regleringen på avtalsområdet och de bestäm-

melser om god riskkontroll m.m. som uppställs i den allmänna rörelse-

regeln i 1 kap. 1 a §.

Regeringen ansluter till försäkringsrörelsepromemorians förslag att det

inte bör införas någon särskild reglering om återbäring knuten till ande-

lar i företagsinterna värdepappersfonder. En annan sak är att premier för

fondförsäkring får placeras i sådana fonder som en fondförvaltare får

bedriva enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder (jfr avsnitt

10.2).

De problem avseende rätt till fondbyte och svårlösta redovisningsmäs-

siga konsekvenser som Finansinspektionen pekat på aktualiseras således

inte. Det kan i sammanhanget också erinras om att det föreslagna infor-

mationsbemyndigandet i 1 kap. 1 a § ger stöd för närmare föreskrifter om

information som försäkringsbolaget bör lämna om olika slag av villkorad

återbäring.

10.3 Särbestämmelser för fondförsäkring

Regeringens förslag: Nuvarande begränsningar inom fondförsäkring

om placeringar av premier, disposition av utdelning och ersättning vid

inlösen skall alltjämt gälla. Det slås fast att placering får ske i sådana

värdepappersfonder eller s.k. nationella fonder som förvaltas av den

som har rätt att driva verksamhet enligt lagen om värdepappersfonder.

Bemyndigandet för regeringen eller Finansinspektionen att med-

dela från lag avvikande föreskrifter för fondförsäkringar, liksom att

kräva särskilda reservfondsavsättningar, upphävs.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag (se betänkandet s. 172, 256, 257, 275 277, 280, 281

och 288). Utredningen har inte behandlat frågor om nationella fonder

eller undantag från branschglidningsreglerna för innehav i fondföretag.

Utredningen har vidare föreslagit att bemyndigandet att meddela från lag

avvikande föreskrifter behålls.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer väsent-

ligen med regeringens förslag (se promemorian s. 253 257). I promemo-

rian föreslås en bestämmelse om att avgift vid byte av fond skall vara

skälig.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt

Försäkringsutredningens förslag eller lämnat detta utan erinran. Aktuarie-

föreningen har påpekat att förslaget inte behandlar vilka solvenskrav som

skall gälla för andelar i interna värdepappersfonder.

Remissinstanserna har i stort tillstyrkt försäkringsrörelsepromemorians

förslag. Flera instanser har dock avstyrkt regeln om skäliga avgifter vid

byte av värdepappersfond. Hovrätten för Västra Sverige och Aktuarie-

föreningen har ifrågasatt bestämmelsen eftersom skälighetsprincipen

slopas. Aktuarienämnden har ansett att bolaget bör få ta ut lägre avgift.

Finansinspektionen har ansett att prövningen förutsätter en helhetsbe-

dömning. Inspektionen har vidare framhållit att reglerna om innehav i

fondföretag inte går att tillämpa på fonder som tillkommit efter den

1 januari 1994 eftersom dessa fonder måste vara öppna för alla former av

fondsparande.

Skälen för regeringens förslag

Begränsningar för premiers placering m.m.

I 4 § fondförsäkringslagen slås fast att fondförsäkringsbolag är skyldiga

att placera premier för fondförsäkringar i de värdepappersfonder eller ut-

ländska fondföretag som försäkringstagaren från tid till annan bestäm-

mer. Bolaget får dock i villkoren begränsa antalet tillgängliga fonder

eller fondföretag. Bestämmelsen om flyttningsrätt för placeringarna är

utmärkande för fondförsäkring och bör utan saklig ändring överföras till

FRL.

Premier för fondförsäkring får placeras i svenska värdepappersfonder.

Fondförsäkringspremier får också placeras i utländska fondföretag om

dessa är underkastad lagstiftning eller offentlig reglering som väsentligen

stämmer överens med den som gäller för värdepappersfonder här i landet

(1 § fondförsäkringslagen).

Denna bestämmelse bör ändras. Premierna bör kunna placeras i alla

sådana fonder som får förvaltas av fondförvaltare som har rätt att driva

verksamhet enligt lagen om värdepappersfonder. Även s.k. nationella

värdepappersfonder drivs enligt denna lag men med undantag för en eller

flera bestämmelser (jfr 3 § lagen om värdepappersfonder). Även sådana

värdepappersfonder bör kunna omfattas av fondförsäkring under förut-

sättning att de allmänna skyddsreglerna för försäkringstagarna om infor-

mation m.m. är uppfyllda. Premierna får också placeras i sådana utländ-

ska fonder som bedrivs av utländsk förvaltare med tillstånd enligt lagen

om värdepappersfonder. Dessa förvaltare står under särskild tillsyn och

är underkastade en reglering som i huvudsak överensstämmer med den

för svenska värdepappersfonder (jfr prop 1997/98:151 del 2 s. 723). Det

finns därför inte längre behov av ett bemyndigande om rätt att utfärda

föreskrifter om vilka länder som godtas i sammanhanget.

En justering bör således göras i reglerna om definitionen av fondför-

säkring och i reglerna om skuldtäckningstillgångar (se vidare författ-

ningskommentaren till 2 kap. 3 b § och 7 kap. 10 §).

I 5 och 6 §§ fondförsäkringslagen regleras hur försäkringsbolaget får

disponera över utdelning från fondandelar och ersättning vid inlösen av

fondandelar. Dessa bestämmelserna bör utan sakliga ändringar föras över

till FRL.

I försäkringsrörelsepromemorian har det föreslagits en regel om att av-

gift vid byte av värdepappersfond skall vara skälig.

Som flera remissinstanser påtalat är den föreslagna regeln om avgifts-

uttaget tveksam när skälighetsprincipen slopas. Det kan också ifråga-

sättas om den skulle kunna få någon självständig betydelse. Det bör

därför inte införas en sådan bestämmelse.

Särregler i placerings- och solvenshänseende

Fondförsäkringsbolag får använda andelar i värdepappersfonder och

motsvarande fonder som förvaltas av utländska fondförvaltare för skuld-

täckning utan de begränsningar som föreskrivs i 7 kap. 10 b och 10 c §§

FRL (tillgångs- och enhandsbegränsningar). Detsamma gäller bestäm-

melserna i 7 kap. 10 e § FRL om att tillgångarna skall placeras så att

valutakursförluster begränsas (se 8 och 10 §§ fondförsäkringslagen).

Undantagen från dessa bestämmelser är naturliga att göra med hänsyn till

att försäkringstagaren normalt står den finansiella risken vid fondför-

säkring. Bestämmelserna bör därför utan ändringar i sak tas in i FRL. Av

bestämmelserna bör dock klarare än i dag framgå att undantaget gäller

inom fondförsäkring för sådana åtaganden som försäkringstagaren står

den finansiella risken för.

I försäkringsrörelsepromemorian har föreslagits att en särskild place-

ringsbestämmelse införs som knyter an till de andelar i värdepappers-

fonder som försäkringsbolaget innehar. I avsnitt 8.4.3 har det föreslagits

en särskild placeringsregel för tillgångar som skuldtäcker villkorad åter-

bäring som utgår från EG:s försäkringsdirektiv. Denna placeringsregel,

som i likhet med nuvarande 8 och 10 §§ fondförsäkringslagen föreskriver

undantag från de vanliga placeringsreglerna, bör kunna tillämpas även

för andelar i värdepappersfonder som svarar mot de åtagandena som

fondförsäkringstagarna bär risken för. Den generella systematiken för

placeringsreglerna kan gälla även i dessa fall (se författningskommenta-

ren till 7 kap. 13 §).

I promemorian föreslås att reglerna i 13 § fondförsäkringslagen om be-

räkningen av solvensmarginal för avsättningar inom fondförsäkring utan

några sakliga ändringar tas in i FRL. Enligt regeringens förslag skall

rörelserisker som föreligger i samband med förvaltningen beaktas mera

generellt (jfr avsnitt 8.7).

Innehav i fondföretag

De branschglidningsregler som finns i 7 kap. 17 a § FRL för innehav i

andra finansiella företag föreslås inte ändrade i detta sammanhang (jfr

avsnitt 8.5). Frågan blir då i vilken utsträckning som reglerna i 9 § fond-

försäkringslagen, som föreskriver ett generellt undantag från bransch-

glidningsreglerna i 7 kap. 17 a § FRL för fondförsäkringsbolags innehav

i fondföretag, bör behållas.

I princip bör samma regler gälla för alla livförsäkringsbolag, om inte

avvikelser är motiverade med hänsyn till livförsäkringens särart. Om ett

livförsäkringsbolag meddelar fondförsäkring framstår ett innehav i ett

fondbolag som ett naturligt sätt att organisera verksamheten. Det måste

alltså förutsättas att innehavet av fondbolaget är motiverat av fondför-

säkringsverksamhet. Om ett undantag från 7 kap. 17 a § för innehav i

fondföretag skall behållas bör undantaget vara villkorat av att innehavet

ingår som ett led i organiserandet av bolagets fondförsäkrings-

verksamhet.

I försäkringsrörelsepromemorian har dessutom föreslagits att innehavet

på samma sätt som i dag bara skall avse fondbolag vars enda uppgift är

att förvalta värdepappersfonder som uteslutande är avsedda för place-

ringar hänförliga till fondförsäkring.

Finansinspektionen har påpekat att fonder som tillkommit efter den 1

januari 1994 måste vara öppna för alla former av fondsparande. Fonden

kan till skillnad från tidigare fonder inte vara stängda på så sätt att endast

fondförsäkringsbolag kan förvärva fondandelar. Det innebär att om en

bestämmelse med nyss angivet innehåll tas in i FRL kommer

bestämmelsen i praktiken att sakna betydelse för fonder som tillkommit

efter 1994.

Undantaget från branschglidningsreglerna för vissa fondföretag bör

därför inte nu föras över från fondförsäkringslagen till FRL. Eftersom det

inte kan uteslutas att bestämmelsen kan få betydelse för vissa äldre

innehav bör bestämmelsen övergångsvis behållas för befintliga innehav.

Bolagsrättsliga särbestämmelser

I det föregående har föreslagits att nuvarande vinstutdelningsförbud för

konventionella livförsäkringsbolag skall upphävas och att livförsäkrings-

bolag som får dela ut vinst skall inrätta reservfond samt redovisa

balanserad vinst (se avsnitt 7.6 och 8.8.1). Nuvarande särbestämmelser i

10 § fondförsäkringslagen om möjligheter till vinstutdelning till

aktieägare, om indelning av eget kapital och om beaktande av balanserad

vinst i kapitalbasen kommer således i sak att följa av FRL för

fondförsäkringsbolag som har villkor om vinstutdelning i

bolagsordningen.

Bemyndigande att meddela undantag från FRL

I 7 § fondförsäkringslagen finns ett bemyndigande att meddela från FRL

avvikande föreskrifter. När bemyndigandet infördes ansågs det i första

hand avsett för dispenser från kravet på grunder (se prop. 1989/90:34 s.

46 och 47). När ordningen med upprättandet av grunder nu upphävs (jfr

avsnitt 8.3.1) och reglerna för fondförsäkringar och andra livförsäkringar

görs mera enhetliga minskar behovet av att behålla ett så generellt be-

myndigande som det här är fråga om. Detta bemyndigande bör därför

upphävas.

I samband med anmälan av grunder får regeringen eller Finansinspek-

tionen uppställa särskilda villkor för avsättning till reservfond (11 §

fondförsäkringslagen). Bestämmelsen är inte bara tveksam med hänsyn

till att regler för beräkning av solvensmarginalen numera har anpassats

till fondförsäkring. I den mån buffertkapitalet i ett försäkringsbolag är

otillfredsställande bör utrymme för krav på kapitalbasförstärkningar

dessutom kunna ställas enligt den allmänna rörelseregel som föreslås

lagfäst i 1 kap. 1 a §. Särbestämmelsen i 11 § avseende möjligheten att

ställa särskilda villkor om avsättningar till reservfond bör inte föras över

till FRL.

Angående vissa övergångsfrågor för nuvarande fondförsäkringsbolag,

se avsnitt 14.2

11 Särskilt om kollektiva försäkringar

11.1 Bakgrund

Individuella och kollektiva försäkringar

Med individuell försäkring brukar avses sådana försäkringar där försäk-

ringstagarna var för sig ansvarar för premier m.m. sedan de enskilt ingått

ett försäkringsavtal med försäkringsgivaren.

Kollektiva försäkringar finns i två former. En typ är gruppförsäkringar

där en gruppföreträdare förhandlat fram standardiserade villkor för

medlemmar i en på förhand avgränsad grupp. En annan form är

kollektivavtalsgrundade försäkringar som baseras på kollektivavtal eller

i övrigt förhandlas fram mellan parter som har rätt att träffa bindande

kollektivavtal enligt arbetsrättsliga principer.

Såväl liv- som skadeförsäkringar meddelas i dag genom kollektiva för-

säkringar. De kollektiva försäkringarna har emellertid störst utbredning i

fråga om liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkringar. Av de totala tillgångar

om 1 200 miljarder kronor som är hänförliga till dessa försäkringsslag

svarar försäkringar grundade på kollektivavtal för över halva beloppet.

De kollektiva försäkringarna har från början normalt omfattat olika grup-

per av anställda men har efterhand kommit att utsträckas till andra grup-

per som föreningsmedlemmar och låntagare i bank.

Gruppförsäkringar (obligatoriska och frivilliga)

Gruppförsäkringar avtalas efter förhandlingar mellan en gruppföreträdare

och en försäkringsgivare. Gruppförsäkring meddelas genom ett grupp-

avtal som utgör en plan för försäkringen för en i avtalet angiven grupp

personer. Gruppförsäkringsavtalet är vanligtvis en ensidigt utfärdad

handling, varigenom försäkringsbolaget förbinder sig att meddela försäk-

ring i enlighet med i avtalet angivna villkor. Avtalet brukar vanligtvis

grundas på en av försäkringsbolaget upprättad offert där det anges t.ex.

beräkningsgrunder för premier, hur många personer som minst måste

ansluta sig för att avtal skall komma till stånd, eventuella hälsokrav, för-

säkringsbelopp, förmånstagarförordnande och tidpunkt för försäkringens

ikraftträdande.

Inte sällan kan medverkan från andra än medlemmen ställas upp som

en förutsättning för gruppavtalet, t.ex. genom medverkan i rutinerna för

inkassering och redovisning av premier eller genom intyg att nyanmälda

personer är fullt arbetsföra. Gruppförsäkringar avtalas ofta utanför

arbetsmarknaden men kan många gånger ha anknytning dit genom

arbetsgivarens eller fackföreningens medverkan vid premieinbetalningen.

Försäkringsvillkoren kan anknyta till regler i lag eller avtal om anställ-

ningsförhållanden.

Medverkan av någon annan än gruppmedlemmen är en förutsättning i

s.k. obligatoriska gruppförsäkringar där den enskilde inte kan välja att

stå utanför försäkringen. I dessa fall har de försäkrade normalt inte någon

kontakt med försäkringsgivaren som i sin tur oftast inte känner till vilka

de enskilda försäkrade är. De obligatoriska försäkringarna lägger normalt

inte några skyldigheter på gruppmedlemmen, t.ex. att betala premier. På

den svenska marknaden förekommer obligatoriska grupplivförsäkringar

och olycksfallsförsäkring vid fritidsskador eller i samband med idrottsut-

övning.

En medverkan av annan är också vanlig vid gruppförsäkringar där

medlemmen endast kan reservera sig mot försäkringsavtalet. Andra

gruppförsäkringar är däremot utformade som ramavtal mellan gruppföre-

trädaren och försäkringsgivaren där medlemmen själv har att ta ställning

till om han vill ingå försäkringsavtalet i enlighet med ramavtalet. Med-

lemmen är därefter själv ansvarig för premiebetalningarna m.m. Grupp-

försäkringar där den enskilde har reservationsrätt eller skall ansluta sig

till försäkringen med ansvar för premier o.d. brukar betecknas frivillig

gruppförsäkring.

Särskilt när det gäller gruppförsäkringar för stora kollektiv förs för-

handlingar av gruppföreträdare med stor kompetens. Även sedan avtalet

kommit till stånd upprätthålls kontakten med försäkringsbolaget av

gruppföreståndaren, som kan ha till uppgift att anmäla sådana ändrade

förhållanden inom gruppen som enligt gruppavtalet har betydelse. Som

nyss framgått kan gruppföreträdaren även ha vissa administrativa upp-

gifter som premieinsamling.

Vid gruppförsäkring bestäms försäkringsbeloppet i allmänhet enligt

generella regler, dvs. med lika belopp eller i relation till basbeloppet eller

på grundval av ålder, kön, civilstånd, lön eller personalkategori. Även

premieberäkningen brukar ske enligt generella grunder och omräknas

inför varje nytt räkenskapsår, s.k. årsomräkning, utifrån de uppgifter som

gruppföreträdaren lämnat. Då träffas ofta också överenskommelser om

uppkomna överskott skall användas för att reducera premierna eller höja

ersättningsnivåerna. Genom att försäkringsgivaren kan ändra premien

kan säkerhetsmarginalerna hållas låga. Begränsade kostnader för an-

skaffning, marknadsföring och administration bidrar också till låga pre-

mier.

Endast naturligt sammansatta grupper kan godtas vid gruppförsäkring.

Gruppen får heller inte bestå av mindre goda försäkringsrisker. Dåvar-

ande Försäkringsinspektionen har i ett cirkulär 1991:1 godtagit grupp-

bildningar i form av personalgrupper hos viss arbetsgivare, viss bransch

eller koncern. Enligt cirkuläret godtas även föreningsgrupper bestående

av fackföreningar samt grupper bestående av personer som är låntagare

eller sparare hos en penninginrättning. I praxis har också andra grupp-

bildningar godtagits, t.ex. nykterhets- och studentföreningars medlem-

mar, medlemmar i en bostadsrättsförening och kommunala förtroende-

män. Vidare kan gruppförsäkringar omfatta t.ex. kunderna i ett varuhus

respektive deltagare och publik vid en idrottsanläggning.

Kollektivavtalsgrundade försäkringar

Kollektivavtalsgrundade försäkringar har sin grund i förhandlingarna på

arbetsmarknaden. De skiljer sig från gruppförsäkringar i det hänseendet

att de ingår som en del i arbetsmarknadsparternas uppgörelser om

anställningsförhållanden. Försäkringsvillkoren bestäms ofta i arbets-

rättslig ordning genom kollektivavtal som ett led i uppgörelsen mellan

arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer om anställningsvillkor.

Arbetsmarknadsparterna kan vidare träffa separata avtal, som inte be-

höver komma till uttryck i något dokument, om att försäkringsgivaren

har kontraheringsplikt.

I kollektivavtalsförhållanden disponerar parterna i stort sett fritt över

avtalet och kan genom ändringar påverka kollektivavtalets utformning.

Försäkringsavtalet ingås emellertid formellt mellan den enskilde arbets-

givaren och försäkringsgivaren. Där kan ändringar inte utan vidare göras

eftersom försäkringsavtalet styrs av kollektivavtalet. Det är också arbets-

givaren som ansvarar för att försäkringen tecknas hos en överenskommen

försäkringsgivare, att försäkringspremier betalas och att för försäkringen

nödvändig information ges in till försäkringsgivaren. Det är emellertid

den anställde eller dennes familj som enligt försäkringsbestämmelserna

har rätt till försäkringsersättning.

Tolkning och tillämpning av försäkringsvillkoren har i praxis skett i

första hand efter arbetsrättslig praxis. Försäkringsvillkoren avviker även

på olika sätt från andra försäkringar. Det förekommer t.ex. garantivillkor

som innebär att ett försäkringsskydd gäller även om arbetsgivaren inte

betalar premierna. Vidare kan arbetsgivaren inte säga upp försäkringen så

länge denna är bunden av avtalet. Kollektivavtalsförsäkringarna innebär

från de försäkrades synpunkt en förstärkt trygghet genom att anställ-

ningsförhållandet i sig utgör en grund för försäkringen och att ställningen

gentemot försäkringsgivaren säkerställs av organisationerna som för-

handlat fram försäkringsvillkoren. Från försäkringsgivarens synpunkt är

kollektivavtalsförsäkringarna speciella eftersom de ofta inte saluförs på

samma sätt som individuella försäkringar i konkurrens med andra försäk-

ringar.

Sistnämnda förhållande hänger samman med att arbetsmarknadens

parter har inflytande på val av försäkringsgivare, premiesättning och

återbäringsmedlens behandling samt utformningen av försäkringsvill-

koren och tilllämpningen av dessa. Kollektivavtalsparternas inflytande är

särskilt starkt när det gäller försäkringsbolag som de äger. Under senare

år har det blivit allt vanligare med kollektivavtal som helt eller delvis

medger konkurrens mellan olika försäkringsgivare.

Kollektivavtalsgrundade försäkringar förekommer vanligast i form av

tilläggspensionsförsäkringar, liv- och sjukförsäkringar, arbetsskadeför-

säkringar och avgångsbidragsförsäkringar. Den sistnämnda försäk-

ringstypen är försäkringar som faller ut om anställningsförhållandet upp-

hör på grund av uppsägning eller sjukdom. I kollektivavtalsgrundade

försäkringar tillämpas i vissa fall än mera generella principer för premie-

beräkningen än vid gruppförsäkring. Avtalen kan inte sällan rymma en

omfördelning mellan olika åldersgrupper, kön o.d. Premiens storlek kan

som framgått normalt vid behov fortlöpande ändras och är också be-

roende av hur återbäringsmedlen hanteras. Förhandlingarna mellan

kollektivavtalsparterna avgör om överskotten utnyttjas för att öka pen-

sionsförmånerna eller för att sänka arbetsgivarnas premier. I vissa fall

bestäms t.ex. återbäringen genom beslut av arbetsmarknadsparternas

representanter i försäkringsgivarens styrelse. Detta beslut har således

såväl närings- och bolagsrättslig som arbetsrättslig karaktär.

Vilka särdrag kännetecknar kollektiva försäkringar?

Ett gemensamt drag hos kollektiva försäkringar i förhållande till dagens

individuella försäkringar är som framgått att en individuell riskprövning

är mindre markerad och att mer eller mindre enhetliga premier och vill-

kor tillämpas för samtliga medlemmar i kollektivet. Tillhörigheten till

kollektivet bestämmer också försäkringsskyddet och kan i vissa fall med-

föra även automatisk anslutning med eller utan reservationsrätt och

ett skydd efter det att personen lämnat kollektivet. En kollektiv riskpröv-

ning och enhetliga villkor utgör således ett särdrag i kollektiva försäk-

ringar.

En grundidé bakom kollektiva försäkringar är att förenkla administra-

tionen genom att den individuella riskprövningen begränsas, att kollekti-

vets föreståndare handhar insamling och redovisning av premier. An-

skaffnings-, marknadsförings- och skaderegleringskostnaderna kan då

begränsas. Därigenom kan även premierna sättas lägre. Ett mer eller

mindre starkt intresse kan också vara att förbättra försäkringsskyddet för

personer som kanske annars stått utan försäkring. Förenklingar av admi-

nistrationen och meddelandet av solidarisk försäkring utgör alltså ett

annat särdrag hos kollektiva försäkringar.

Särskilt kollektivavtalsgrundade försäkringar, men i stor utsträckning

också gruppförsäkringar, är på ett eller annat sätt förknippade med

arbetsmarknaden. Även individuella försäkringar kan dock ha en sådan

anknytning. De olika försäkringsformerna kan dessutom vara samord-

nade med varandra. Skillnaden mellan kollektiva försäkringar och in-

dividuella försäkringar är störst i sådana fall där försäkringsvillkoren till-

kommer i arbetsrättslig ordning och de kollektivavtalsslutande parterna

har ett väsentligt inflytande över försäkringsverksamheten. Det särskilda

inflytandet över försäkringsgivaren eller försäkringsvillkoren skiljer ofta

kollektivavtalsgrundade försäkringar från många gruppförsäkringar. För

såväl kollektivavtalsgrundade försäkringar som gruppförsäkringar är det

vanligt att försäkringstagarna företräds av kompetenta företrädare. An-

knytningen till arbetsmarknaden, ett mer eller mindre starkt inflytande

över försäkringsvillkoren från försäkringstagarnas sida och särskild

kompetens hos försäkringstagarnas företrädare är således andra särdrag

som finns i kollektiva försäkringar.

Nuvarande särreglering av kollektiva försäkringar

Gällande rörelseregler för försäkringsbolag är i huvudsak utformad med

tanke på individuella försäkringar och med utgångspunkt från skyddet för

enskilda försäkringstagare. I nuvarande försäkringsrörelselagstiftning

saknas i princip särbestämmelser för kollektiva försäkringar. I 1 kap. 10

§ första stycket FRL finns för vissa slag av livförsäkringar dock en

möjlighet till dispens som kommit att få betydelse för gruppliv-

försäkringar. Denna möjlighet har utnyttjats när det gäller kravet på upp-

rättande av försäkringstekniska grunder (jfr avsnitt 8.3.1).

I praxis har avsteg från skälighetsprincipens traditionella tillämpnings-

område ansetts godtagbara för kollektivavtalsgrundade försäkring och

frivillig gruppförsäkring (se avsnitt 6.1). I stället för att kräva att premien

är skälig i förhållande till den enskildes risk har det ansetts tillräckligt att

kollektivets totala premie är skälig i förhållande till vad försäkringen

avser att täcka. En utjämnad premiesättning har skett inom kollektivet

och en annorlunda hantering av överskottsmedlen har då godtagits. Den

gällande soliditetsprincipen har inte heller förhindrat de kollektiva

försäkringarnas utveckling (se avsnitt 6.2).

Särbehandlingen av kollektiva försäkringar har i större utsträckning

gjorts på civilrättens område. Således gäller t.ex. inte konsumentförsäk-

ringslagen (1980:38) för försäkringar som grundas på kollektivavtal eller

på gruppavtal som handhas av företrädare för gruppen. Särskilda regler

för kollektiva försäkringar har även föreslagits i ett promemoriaförslag

till ny försäkringsavtalslag (Ds 1993:39) som nu är föremål för beredning

inom Justitiedepartementet.

11.2 Särbestämmelser för kollektiva försäkringar

Regeringens bedömning och förslag: Det bör inte införas några sär-

skilda rörelse- eller tillsynsregler för kollektivavtalsgrundad försäk-

ring eller gruppförsäkringar (kollektiva försäkringar). De särförhål-

landen som finns för sådana försäkringar skall i stället beaktas inom

ramen för de allmänna rörelsereglerna.

En särbestämmelse införs när det gäller delägarskap i ömsesidiga

försäkringsbolag. En försäkrad som inte samtidigt är försäkrings-

tagare får göras till delägare på grund av en försäkring som meddelas

på grundval av ett kollektivavtal. Det förutsätter dock att delägarska-

pet medges i det ömsesidiga bolagets bolagsordning.

Försäkringsutredningen har förordat att det i avvaktan på en särskild

översyn införs en dispensmöjlighet så att bolag som meddelar avtalsför-

säkringar i vissa fall och efter särskild prövning kan medges undantag

från FRL men att en närmare bestämmelse bör avvakta genomförandet av

ny lagstiftning om försäkringsavtal (se betänkandet s. 84).

Kollektivförsäkringsutredningen har med hänvisning till pågående

beredning av Försäkringsutredningens förslag inte lämnat några lagför-

slag utan mera allmänt diskuterat om särregler fordras i förhållande till

gällande rätt och Försäkringsutredningens förslag. Utredningen har ansett

att särregler för kollektiva försäkringar bör införas om skälighetsprinci-

pen behålls och att kollektivavtalsgrundade försäkringar definierade

på visst sätt bör undantas från en av Försäkringsutredningen föresla-

gen bestämmelse om sänkning av återbäring i vissa fall. Utredningen har

också föreslagit att de försäkrade skall kunna göras till delägare i ömse-

sidiga försäkringsbolag när det är fråga om kollektivavtalsgrundade för-

säkringar (se Kollektivförsäkringsutredningens betänkande s. 99-111).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens förslag (se promemorian s. 261 268). I pro-

memorian föreslås att det bolag där delägarskapet skall förekomma är

förutsatt i kollektivavtalet.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Finansinspektio-

nen har ansett att frågorna om kollektivavtalsförsäkringarna borde över-

vägas ytterligare. Försäkringsförbundet, SAF och LO har påtalat vikten

av en dispens.

Remissinstanserna har även i allt väsentligt godtagit Kollektivförsäk-

ringsutredningens förslag. Flera remissinstanser har dock haft erinringar

mot den definition av kollektivavtalsgrundad försäkring som föreslagits

till grund för speciella rörelseregler Bl.a. Försäkringsförbundet, TCO,

SAF, LO och PTK har ansett att den i olika hänseenden är för snäv.

Kommunförbundet har anfört att ett krav i definitionen kan komma i kon-

flikt med reglerna i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling som

bl.a. gäller kommuners upphandling av försäkringstjänster. SAF har lagt

till att det inte går att så kategoriskt avgöra vilka försäkringar som skall

särbehandlas. Försäkringsförbundet har angett att en närmare avgräns-

ning bör avvakta den nya försäkringsavtalslagen. PTK har ansett att en

särreglering bör gälla där den behövs utifrån kollektivavtalsparternas

bedömning. Konkurrensverket har ifrågasatt syftet med att den som bara

är försäkrad får göras till delägare. Enligt Statens löne- och pensionsverk

borde förslaget kompletteras med regler om rätten till redan upparbetade

överskott. Konsumentverket/KO har ifrågasatt om förslaget tillgodoser

konsumentintresset av information om de kollektiva försäkringarnas om-

fattning. Vidare anser verket att frågor om kontraheringsplikt för försäk-

ringsgivaren och överprövning av försäkringsbolagens beslut borde ha

behandlats av utredningen. Pressens Pensionskassa m.fl. har framhållit

att det från konkurrenssynpunkt är angeläget att motsvarande särbehand-

ling kan göras enligt rörelsereglerna för understödsföreningar.

Flertalet remissinstanserna har godtagit försäkringsrörelsepromemo-

rians förslag eller lämnat detta utan erinran. Remissinstanserna har dock

varit oeniga om speciella rörelseregler bör finnas för kollektivavtals-

grundade försäkringar. Försäkringsförbundet har instämt i att särdragen

för kollektiva försäkringar kan beaktas i tillämpningen utan särregler

eller dispens. SAF har konstaterat att särdragen tidigare kunnat beaktas

av Finansinspektionen men anser att dispens- eller särregler är av värde

som uttryck för att kollektivavtalsförsäkring får verka under speciella

förhållanden. Även LO, TCO och PTK har framhållit betydelsen av dis-

pens- eller särregler. Endast ett par remissinstanser har haft någon erinran

mot förslaget om delägarskap för försäkrade i ömsesidiga bolag.

Konkurrensverket har ansett att detta är principiellt tveksamt eftersom

förmånerna inte balanserar ägarskyldigheter. Hovrätten för Västra Sve-

rige och Försäkringsförbundet har ansett att ett delägarskap kan förut-

sättas i annan överenskommelse än mellan kollektivavtalsparter.

Skälen för regeringens bedömning och förslag

Utgångspunkter

Grundtanken med de kollektiva försäkringarna är densamma som för in-

dividuell försäkring, nämligen att flera försäkringstagare delar på risken

för att ett försäkringsfall skall inträffa. De kollektiva försäkringarna har

emellertid som nyss beskrivits flera särdrag i förhållande till de nuvar-

ande individuella försäkringarna. Förekomsten och omfattningen av sär-

dragen varierar emellertid mellan olika kollektiva försäkringar. Även om

försäkringar traditionellt brukar indelas i å ena sidan kollektivavtalsgrun-

dade försäkringar och gruppförsäkringar och å andra sidan individuella

försäkringar kan exempelvis en gruppförsäkring ha inslag av såväl

kollektivavtalsgrundad försäkring som individuell försäkring och vice

versa. (En närmare beskrivning av de kollektiva försäkringar som i dag

förekommer på den svenska försäkringsmarknaden och deras historiska

framväxt finns i Kollektivförsäkringsutredningens betänkande s. 45 70).

Ett behov av speciella rörelseregler i FRL måste enligt regeringens

mening bedömas mot bakgrund av rörelsereglernas syfte och de svårig-

heter som kan uppkomma vid tillämpningen av de reformerade rörelse-

reglerna.

Behovet av särregler för gruppförsäkringar

De ändringar i rörelseregler tidigare föreslagits, bl.a. ett slopande av skä-

lighetsprincipen, kommer inte i konflikt med den tillämpning av en kol-

lektiv riskprövning eller enhetliga villkor som kännetecknar gruppför-

säkringar. De krav på god kontroll över bl.a. försäkringsrisker som följer

av den föreslagna allmänna rörelseregeln i 1 kap. 1 a § är befogade att

uppställa även vid gruppförsäkringar och innebär inte i sig något krav på

en individuell riskprövning. Samma förhållande gäller för reglerna om

premieberäkningen i 7 kap. 4 § och övriga bestämmelser som ger uttryck

för soliditetsprincipen.

Det har visserligen föreslagits en bestämmelse om att återbäring som

gottskrivs i livförsäkringsbolag skall fördelas mellan försäkringstagarna

och andra ersättningsberättigade som återbäring med utgångspunkt från

bidragen till överskottet (se 12 kap. 6 §). Denna ordning kan emellertid

frångås genom försäkringsavtalet respektive bolagsordningen. Därmed

möjliggörs en sådan särskild återbäringsteknik som kännetecknar olika

gruppförsäkringar. De nu anförda särdragen hos gruppförsäkringar

motiverar således inga särregler i FRL.

Även grundidén bakom gruppförsäkringar att förenkla administratio-

nen och, i vissa fall, meddela solidariska försäkringar kan tillgodoses väl

genom de föreslagna rörelsereglerna. Som tidigare anförts finns det bl.a.

utrymme för förenklingar av innehållet i de försäkringstekniska

riktlinjerna i de fall då det inte sker någon individuell riskprövning. Den

möjlighet som lagen ger att underlåta att upprätta försäkringstekniskt

beräkningsunderlag med hänsyn till försäkringens beskaffenhet innebär

också goda möjligheter att beakta särförhållanden vid gruppförsäkringar

(se avsnitt 8.3.1). De föreslagna bestämmelserna om att verksamheten

skall bedrivas enligt god försäkringsstandard ger också utrymme för

förenklingar av administrationen av kollektiva försäkringar. Inte heller

nu nämnda särdrag hos gruppförsäkringar motiverar således några

särskilda undantagsregler i FRL.

Behov av särregler för kollektivavtalsgrundade försäkringar

Skillnaden mellan individuella och kollektiva försäkringar är störst när

försäkringen tillkommit i arbetsrättslig ordning och de kollektivavtals-

slutande parterna bestämmer över försäkringsvillkoren och försäkrings-

verksamheten. Parterna bestämmer i så fall även vilken eller vilka för-

säkringsgivare som skall förvalta premierna m.m. I sådana fall finns

också särskilda av parterna tillsatta nämnder som tolkar försäkringsavta-

len samtidigt som parterna beslutar om ändringar m.m. I sådana fall kan

de motiv för särreglering som sammanhänger med att försäkringsavtalet

är speciellt (se vidare avsnitt 5.1) i allt väsentligt tillgodoses och bevakas

av de kollektivavtalsslutande parterna. Det skydd för försäkringstagarna

som partsföreträdarna ger kan emellertid inte helt ersätta det skydd som

rörelseregler och tillsyn skall tillgodose. Också för kollektivavtalsgrun-

dade försäkringar finns det vilket samtliga remissinstanser anslutit sig

till skäl för att genom rörelseregler sörja för att de försäkrades och

andra ersättningsberättigades intressen tillgodoses. Reglerna skall bl.a.

säkerställa att åtagandena mot dessa kan fullgöras och att förvaltningen

och skaderegleringen bedrivs på ett tillfredsställande sätt.

Bedömningen innebär att försäkringsbolag som endast meddelar

kollektivavtalsgrundade försäkringar inte bör undantas från rörelseregler

eller Finansinspektionens tillsyn. Ett sådan ordning är också motiverad

av att även kollektivavtalsgrundade försäkringar kan förutsätta olika grad

av individuell medverkan från de försäkrade, t.ex. möjligheter till val av

placeringar.

De bindande EG-direktiven anger också ett stort antal krav som måste

tillgodoses.

Som framgått tidigare kan särdragen hos kollektivavtalsgrundade för-

säkringar beaktas i rörelsereglerna på i princip två olika sätt. Särdragen

kan antingen beaktas i den praktiska tillämpningen inom ramen för gene-

rella rörelseregler. Alternativet är att beakta särdragen genom en dispens-

regel eller genom speciella rörelseregler för kollektivavtalsgrundade för-

säkringar. Organisationerna på arbetsmarknaden har förordat en ordning

med dispens eller speciella rörelseregler.

Det första alternativet är bäst ägnat att hantera de varierande förhål-

landen som kan gälla för kollektivavtalsgrundade försäkringar. En dis-

pens eller speciella rörelseregler som knyts till vissa bestämmelser förut-

sätter en definition av kollektivavtalsgrundad försäkring. För att kunna

skilja skyddsvärda och inte skyddsvärda försäkringar kan definitionen

inte utformas alltför vid (jfr Kollektivförsäkringsutredningens förslag).

Det skulle också behövas en relativt strikt definition av tillämpningsskäl.

Det medför en risk för att särdragen inte kan beaktas för försäkringar

med anknytning till arbetsmarknaden som faller utanför definitionen trots

att detta kan vara väl motiverat.

En dispens eller särregel för kollektivavtalsgrundade försäkringar kan

alltså leda till uppfattningen att särdragen hos sådana försäkringar i första

hand skall tillgodoses genom dispenser eller bara i sådana delar där ut-

tryckliga särregler finns.

Ett hänsynstagande till särdragen inom ramen för de allmänna rörelse-

reglerna hanterar också på ett bättre sätt än en dispensordning eller spe-

ciella rörelseregler den utveckling som kan komma att ske i praxis. De

föreslagna rörelsereglerna tillåter bl.a. en friare produktutveckling på

livförsäkringsområdet än tidigare, vilket gör att skillnaderna mellan indi-

viduella och kollektiva försäkringar kan minska. Redan i dag har nya

försäkringslösningar på arbetsmarknaden medgivit ett större inslag av

individuella lösningar än tidigare.

En ordning med ett beaktande av särdragen vid tillämpningen av van-

liga rörelseregler har samtidigt den fördelen att den möjliggör en gräns-

dragning i tillsynspraxis som i huvudsak kan ansluta till en kommande

definition av kollektivavtalsgrundade försäkringar i en ny försäkringsav-

talslag, utan att förhindra att den definitionen frångås vid tillämpningen

av vissa rörelseregler. På så sätt kan det beaktas att rörelsereglerna och

avtalsreglerna avser att tillgodose försäkringstagarnas skyddsintressen i

olika avseenden.

Hänsyn kan alltså behöva tas till att rörelsereglerna reglerar hur

näringsverksamheten skall bedrivas och att FAL reglerar avtalsförhål-

landet. Därigenom ges också större utrymme för att, som många remiss-

instanser varit inne på, beakta att olika gruppförsäkringar kan ha väsent-

liga inslag av kollektivavtalsgrundad försäkring och vice versa.

Många försäkringsrörelseregler är relativt allmänt hållna och avsedda

att kunna tillämpas under skiftande förhållanden. I sådana delar där

remissinstanserna angett att en dispens eller särregler skulle kunna få

betydelse ger de föreslagna reglerna enligt regeringens mening ett gott

utrymme för att beakta särdragen hos kollektivavtalsgrundade försäk-

ringar. Den föreslagna rörelseregeln om att verksamheten skall bedrivas

enligt god försäkringsstandard ger exempelvis utrymme för att i den

praktiska tillämpningen och i tillsynen beakta de särförhållanden som

sammanhänger med att försäkringsvillkoren tillkommer i arbetsrättslig

ordning och att de kollektivavtalsslutande parterna har ett dominerande

inflytande över försäkringsvillkorens tillämpning.

Även vid prövningen om soliditeten och likviditeten är tillfredsstäl-

lande bör hänsyn tas till om sådana aspekter tillgodoses på särskilt sätt.

Den ekonomiska information som försäkringsbolaget kan komma att

lämna till försäkringstagarna och de försäkrade bör uppfylla rimliga krav

på god ekonomisk genomlysning. När den kollektivavtalsgrundade för-

säkringen inte medger individuella val ligger det i sakens natur att infor-

mationskraven till väsentliga delar tillgodoses genom uppgifter till parts-

företrädarna. På avtalsområden där en konkurrens medges mellan olika

försäkringsgivare och där utrymme lämnas för individuella val bör en

god information lämnas till den enskilde.

En närmare ledning för informationen kan ges genom de föreskrifter

och allmänna råd om information som regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får utfärda med stöd av FRL (angående frågor om

information, se även avsnitt 13.2).

Fördelningen av återbäringen sker som nämnts ibland genom styrelse-

beslut i det av avtalsparterna ägda bolaget. En sådan ordning förhindras

inte heller genom rörelsereglerna. Som tidigare anförts kan nämligen

särdragen hos kollektivavtalsgrundade försäkringar även beaktas enligt

den föreslagna bestämmelsen i 7 kap. 8 § som anger att försäkringsbolag

inte får förespegla framtida återbäring som saknar grund i avtal (jfr av-

snitt 8.3.3). Den bestämmelse som föreslagits i 7 kap. 4 § om premiernas

beräkning ger också möjlighet att ta hänsyn till om premierna årligen kan

omräknas.

De undantagsbestämmelser som anges i 7 kap. 3 och 10 g §§ i fråga

om upprättande av försäkringstekniskt beräkningsunderlag eller place-

ringsriktlinjer kan också få särskild relevans för vissa slag av kollektiva

försäkringar. Till skillnad från Försäkringsutredningen föreslår rege-

ringen inte heller någon regel om vilka sänkningar som kan godtas för

återbäring som tilldelats under en följd av år utan stöd i avtal (se avsnitt

7.5). Någon särbestämmelse blir således inte heller aktuell i detta avse-

ende.

Inte heller i övrigt kan de reformerade rörelsereglerna bedömas bli

direkt hämmande för utvecklingen av olika slag av kollektiva försäk-

ringar eller föranleda svårigheter vid tillämpningen.

Det är sammanfattningsvis inte lämpligt att införa en dispensregel eller

speciella rörelseregler för kollektivavtalsgrundade försäkringar. Rege-

ringen avser dock att noga följa utvecklingen på detta område så att inte

onödiga svårigheter uppstår.

En konsekvens av bedömningen är att det saknas anledning att införa

någon definition av kollektivavtalsförsäkring i FRL som skall ligga till

grund för särskilda rörelseregler. Det finns därför inte heller anledning att

närmare gå in på de erinringar mot Kollektivförsäkringsutredningens

gränsdragning kring begreppet som remissinstanserna fört fram.

De försäkrade som delägare i ömsesidiga försäkringsbolag

Enligt 1 kap. 7 § FRL är försäkringstagare delägare i ömsesidiga bolag.

Försäkrade arbetstagare enligt försäkringar som grundas på kollektivavtal

har emellertid i praxis kommit att tas in som delägare i vissa ömsesidiga

bolag. Ett sådant delägarskap är viktigt i de s.k. avtalsbolag som är upp-

byggda på en lika delning av makten mellan arbetsgivare och arbets-

tagare. Det ger t.ex. möjlighet till lika behandling vid fördelning av över-

skott, t.ex. i samband med likvidation En möjlighet att i dessa fall låta

försäkrade bli delägare i ömsesidiga bolag kan inte heller anses oförenlig

med den ömsesidiga associationsformen som sådan. En uttrycklig be-

stämmelse bör därför införas som gör att de försäkrade kan bli delägare i

ömsesidiga försäkringsbolag med stark arbetsrättslig anknytning.

Den av Kollektivförsäkringsutredningens föreslagna definitionen på

kollektivavtalsgrundad försäkring bör läggas till grund för avgränsningen

av vilka försäkrade som kan bli delägare (se vidare författningskommen-

taren till 1 kap. 7 §). Regeringen anser dock, i likhet med Hovrätten för

västra Sverige och Försäkringsförbundet, att det inte är nödvändigt att

kollektivavtalet måste förutsätta att de försäkrade skall bli delägare. Vill-

kor om att försäkrad görs till delägare i bolaget kan därmed ingås även i

en annan överenskommelse än ett kollektivavtal. Det finns dock skäl att

utgå från att de försäkrade blir delägare bara i sådana bolag som står

under väsentligt inflytande av arbetsmarknadens parter.

Den av Kollektivförsäkringsutredningen föreslagna definitionen av

kollektivavtalsgrundad försäkring avser även s.k. fortsättningsförsäk-

ringar. Dessa ger den försäkrade eller medförsäkrade rätt att teckna avtal

utan hälsoprövning då denne lämnar kollektivet. Eftersom den försäkrade

därmed blir delägare i egenskap av försäkringstagare saknas anledning

att beakta sådana försäkringar i detta sammanhang.

Ett delägare kan under vissa förutsättningar göras ansvarigt för ett öm-

sesidigt bolags förpliktelser eller förluster (se avsnitt 9.1). Ett personligt

ansvar bör endast kunna åläggas den som är delägare i egenskap av för-

säkringstagare och inte de försäkrade. Bestämmelserna om personligt

ansvar i 1 kap. 7 § bör följaktligen begränsas på detta sätt.

Även delägare i egenskap av försäkrad kommer för övrig att omfattas

av skyddsregler som gäller för delägare i allmänhet (jfr avsnitt 9.3).

Det faktum att en möjlighet öppnas att göra de försäkrade till delägare

ger inte i sig anledning att i lag reglera frågan om hur ackumulerade

överskott i ömsesidiga bolag skall fördelas, vilket Statens löne- och pen-

sionsverk har förordat. I sammanhanget kan även erinras om att frågan

om hur tillgångar i ett ömsesidigt bolag skall fördelas mellan delägare

vid bolagets upplösning i framtiden skall tas in i bolagsordningen (se

avsnitt 9.5). Vilket krav som i detta avseende bör ställas på utformningen

av sådana regler bör på samma sätt som i dag närmare bedömas i praxis.

Särbestämmelse för kollektiva försäkringar i vissa andra sammanhang

Kollektivförsäkringsutredningen har även diskuterat frågan om en särbe-

handling av kollektivavtalsförsäkringar i vissa andra sammanhang, dels

frågan om upplysningar om kollektivavtalsgrundade försäkringar i års-

redovisningen, dels frågan om särbehandling av sådana försäkringar i det

fall lagen om oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare utsträcks till

verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn. Dessa frågor

behandlas i avsnitt 8.8.2 och 13.3.6.

Pressens pensionskassa m.fl. har ansett att särbestämmelser för kollek-

tivavtalsgrundade försäkringar av konkurrensskäl bör genomföras i lagen

om understödsföreningar samtidigt med genomförandet av Kollektivför-

säkringsutredningens förslag.

Som framgått föreslår vi inga särskilda rörelseregler för kollektiva för-

säkringar i FRL. Däremot finns det anledning att generellt anpassa lag-

stiftningen för understödsföreningar med hänsyn till de reformerade

rörelseregler som föreslås i detta sammanhang. Detta arbete kan inte ske

nu utan måste göras i den kommande beredningen av Försäkringsföre-

ningsutredningens betänkande (SOU 1998:82).

De frågor som Konsumentverket/KO har tagit upp rör ställningstagan-

den som i första hand bör göras inom ramen för en ny försäkrings-

avtalslagstiftning. Det finns därför inte anledning att behandla frågorna i

detta sammanhang. (Bemyndigandet att meddela närmare föreskrifter om

information till försäkringstagarna behandlas i avsnitt 6.2. Frågan om

fördelningen av tillsynen mellan Finansinspektionen och Konsument-

verket/KO när det gäller försäkringsbolagens information tas upp i av-

snitt 13.2).

12 Flyttning av livförsäkringssparande

Regeringens förslag: I inkomstskattereglerna klargörs att värdet av

en pensionsförsäkring får föras över direkt till en annan pensionsför-

säkring hos samma eller en annan försäkringsgivare utan hinder av in-

skränkningarna för återköp av pensionsförsäkringar.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag (se s 201 206 och 306). Utredningen har inte särskilt

behandlat frågan om flyttning av pensionsförsäkringar inom ett och

samma bolag.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 269 272).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har över lag tillstyrkt Försäk-

ringsutredningens förslag. Konkurrensverket har dock beklagat att utred-

ningen funnit att skälen mot en generell flyttningsrätt överväger. Försäk-

ringsförbundet har ifrågasatt ändringen i skattereglerna då det i praxis

redan godtas att ett försäkringssparande flyttas utan att återköpsinstitutet

används.

De flesta remissinstanser har godtagit försäkringsrörelsepromemorians

förslag. Bl.a. Aktuarieföreningen och Aktuarienämnden har tillstyrkt be-

dömningen att en generell flyttningsrätt inte bör införas. Konkurrensver-

ket har vidhållit att en generell flyttningsrätt för nytt och äldre livförsäk-

ringssparande bör införas. Enligt verket bör problemen i samband med

detta lösas. Kammarrätten i Göteborg har tillstyrkt förslaget till änd-

ringarna i skattereglerna. RSV har tillstyrkt förslaget såvitt avser privata

pensionsförsäkringar men ansett att frågan bör utredas vidare beträffande

tjänstepensionsförsäkringar. Enligt verket bör det i motiven klargöras att

kontrolluppgift inte behöver lämnas vid flyttning. Konkurrensverket har

ansett att flera steg bör tas i framtiden för att öka konkurrensen mellan

företag som handhar skattegynnat pensionssparande.

Bakgrund: På den svenska försäkringsmarknaden förekommer med

avseende på de aspekter som nu är aktuella i princip två olika former av

livförsäkringar. Den ena är fondförsäkringar som ger en rätt att flytta för-

säkringssparandet mellan de värdepappersfonder som försäkringsavtalet

pekar ut. Bytet av värdepappersfond görs alltså inom ramen för ett och

samma avtal hos ett fondförsäkringsbolag. Den andra formen av livför-

säkringar är konventionella livförsäkringar där en generell rätt att flytta

ett tillgodohavande för en livförsäkring från ett bolag till ett annat sedan

avtal väl har slutits i princip saknas. I det senare fallet blir en flyttning

således normalt beroende av försäkringsgivarens samtycke.

I det pensionssparande som omfattas av lagen (1993:931) om indivi-

duellt pensionssparande kan ett pensionssparavtal flyttas till ett nytt pen-

sionssparinstitut. Det nya pensionssparavtalet ses som en direkt fortsätt-

ning på det gamla avtalet.

Det finns emellertid bestämmelser som oavsett försäkringsgivarens

samtycke begränsar möjligheten att återköpa ett försäkringssparande.

Begränsningarna tar sikte på det skattegynnade sparandet i pensionsför-

säkringar och i individuellt pensionsparande utan försäkringsinslag (IPS).

Syftet med begränsningarna är att inskränka skattesubventionen till spa-

rande som fyller ett verkligt pensionsändamål. En rad villkor ställs därför

upp såväl i inkomstskattereglerna som i FAL för att skattelättnaden skall

inskränkas till ett långsiktigt bundet sparande. En sådan inskränkning är

ett principiellt förbud mot förtida uttag som i fråga om försäkringar be-

nämns återköp. De livförsäkringar som är skattegynnade på detta sätt

kallas i inkomstskattereglerna för pensionsförsäkringar.

Möjligheten att få en pensionsförsäkring återköpt behandlas i punkt 1

av anvisningarna till 31 § kommunalskattelagen (KL). Återköp av pen-

sionsförsäkringar får enligt bestämmelserna ske endast om det tekniska

återköpsvärdet uppgår till högst ett basbelopp och försäkringen inte är

förenad med ett oåterkalleligt förmånstagarförordnade samt premier för

försäkringen inte har betalats senare än tio år före återköpet, eller om det

tekniska återköpsvärdet uppgår till högst 30 procent av ett basbelopp

enligt lagen om allmän försäkring. Skattemyndigheterna får därutöver

medge återköp av en pensionsförsäkring, endast om det finns synnerliga

skäl för återköp och detta får ske enligt försäkringstekniska grunder.

Återköpsbegränsningarna för pensionsförsäkringar innehåller inget ut-

tryckligt undantag för försäkringstagare som med stöd av avtalsvillkoren

eller försäkringsgivarens samtycke enbart vill flytta sitt avtal till andra

försäkringsgivare och som inte har någonting emot att där binda spar-

andet den tid som krävs för att erhålla skatteförmånen.

Skälen för regeringens förslag: En överföring av försäkringsavtal

från en försäkringsgivare till en annan försäkringsgivare kan principiellt

sett ske på olika sätt. I den renodlade formen innebär överföringen att en

ny försäkringsgivare övertar avtalet utan att försäkringsvillkoren ändras.

Ett partsbyte sker alltså på försäkringsgivarsidan, s.k. substitution. I FRL

finns redan i dag ett flertal bestämmelser om sådana överföringar (se

främst 15 kap. 1 7 §§ om överlåtelse av försäkringsbestånd). Frågor om

sådana överföringar behandlas inte vidare i detta sammanhang.

En annan form av överföring är det fall då försäkringen flyttas via ett

återköp. Försäkringstagaren erhåller då det värde som belöper på försäk-

ringen samt använder beloppet för att teckna en helt ny försäkring hos ett

annat bolag. I detta fall finns inget direkt samband mellan återköpet och

den nya försäkringen. Överföringarna kan också bestå i att den enskilde

överför på försäkringen belöpande värden direkt till en annan försäkring.

Att villkoren inom ramen för avtalen delvis förändras utesluter inte att

det nya avtalet ändå kan ses som en direkt fortsättning på det gamla av-

talet.

Frågan är först om FRL bör innehålla regler som ger försäkrings-

tagarna en generell rätt att få återköpa eller, efter mönster från det indi-

viduella pensionssparandet, flytta livförsäkringssparandet till andra bo-

lag.

En sådan bestämmelse skulle innebära ett långtgående ingrepp i avtals-

friheten. En sådan bestämmelse bör inte införas annat än om tunga skäl

talar för detta med hänsyn till försäkringstagarnas intressen.

En lagfäst rätt till återköp eller flyttning skulle visserligen förbättra

konkurrensen på livförsäkringsområdet och förbättra försäkringstagarnas

valfrihet. Som Försäkringsutredningen närmare utvecklat kan det inte

uteslutas att en sådan bestämmelse medför extra kostnader för försäk-

ringstagarna i allmänhet och i synnerhet om de tillämpas på nuvarande

traditionella försäkringar. Detta sammanhänger framför allt med proble-

men att bestämma ett rimligt återköpsvärde för alla försäkringar och för-

delningen av kostnaderna för flyttningarna.

En annan svårighet är vilken hänsyn som bör tas och vilka krav som

skall ställas på undersökningar av försäkringstagarens hälsotillstånd vid

återköps- eller flyttningstidpunkten.

En ytterligare konsekvens är den påverkan på försäkringsbolagens pla-

ceringsinriktning som ett sådant förslag skulle kunna få till följd av att

tillgångarna måste placeras mer försiktigt med hänsyn till osäkerheten

om återköp eller flyttning. Det går inte att bortse från den risk för för-

sämrad avkastning som då kan uppkomma. En annan konsekvens kan bli

att försäkringstagarna får betala initialkostnader för samma försäkringar

flera gånger.

Det finns som nyss nämnts redan i dag fondlivförsäkringar med en rätt

att flytta mellan olika värdepappersfonder (se vidare avsnitt 10.1). Dess-

utom finns det möjligheter att flytta mellan olika institut inom ramen för

det individuella pensionssparandet. Båda fallen kan ses som alternativ till

traditionell livförsäkring vilka är särskilt utformade för att tillgodose in-

tresset av valfrihet för det långssiktiga sparandet. Det bör även poäng-

teras att förslagen i detta sammanhang, bl.a. att upphäva nuvarande skä-

lighetsprincip, ger nya och förbättrade förutsättningar att utforma nya

livförsäkringsprodukter efter försäkringstagarnas behov. Ändringarna

möjliggör också konventionella livförsäkringsprodukter i ny form där en

flyttningsrätt kan föreligga och där kostnaderna för en flyttning och kon-

sekvenserna för kapitalförvaltningen kan beaktas och regleras redan vid

avtalets ingående.

Konkurrensen och valfriheten på livförsäkringsområdet kan tillgodoses

väl utan att man måste gå så långt som att införa en generell rätt till flytt-

ning av allt livförsäkringssparande.

Det bör därför inte införas en lagfäst rätt att återköpa eller flytta tillgo-

dohavandet i en konventionell livförsäkring, vare sig för nya eller gamla

avtal. Det finns skäl att understryka att frågan om en sådan reglering kan

väckas på nytt om oacceptabla hinder för spararnas rörlighet mellan för-

säkringsgivarna ställs upp.

För att inte förhindra möjligheterna att flytta ett livförsäkringssparande

i de fall parterna träffat ett avtal med en sådan flyttningsrätt bör i vart fall

reglerna om återköp av en pensionsförsäkring förtydligas. En försäk-

ringstagare som med stöd av försäkringsvillkor eller med försäkrings-

givarens samtycke vill flytta sitt tillgodohavande för att fortsätta försäk-

ringssparandet hos en annan försäkringsgivare bör kunna göra det utan

att hindras av nuvarande inskränkningar i KL för återköpsrätten. En

förutsättning för att inte överföringen skall anses som återköp bör vara att

det nya avtalet kan ses som en direkt fortsättning av det gamla livför-

säkringsavtalet. De skäl som motiverar nuvarande återköpsbegränsningar

för pensionsförsäkringar måste också beaktas. Om försäkringstagaren

uppfyller kraven på ett långsiktigt sparande genom den gamla försäk-

ringen bör inte redan erhållna skatteförmåner förloras då behållningen

förs över till motsvarande långsiktiga sparande hos ett annat försäkrings-

bolag. Bestämmelser av detta slag gäller redan för det individuella pen-

sionssparandet.

Det bör således krävas som förutsättning för flyttning att den nya för-

säkringen är av motsvarande slag som den tidigare försäkringen samt att

försäkringens behållning överförs direkt från den gamla försäkringsgiva-

ren till den nya försäkringsgivaren, så att t.ex. inga kontanter betalas ut.

Som Riksskatteverket har framhållit bör en eventuell ändring i skatte-

reglerna även gälla överföringar mellan pensionsförsäkringar hos en och

samma försäkringsgivare. Skäl till sådana byten torde nämligen finnas i

den mån en önskad förändring inte kan göras genom att ändra villkoren i

den försäkring som redan finns. Om det finns flera sådana försäkringar i

samma bolag bedöms varje försäkring för sig.

Det bör därför införas ett uttryckligt undantag från reglerna i KL om

återköp av pensionsförsäkringar för flyttning av livförsäkringssparande.

Som en förutsättning skall gälla att hela värdet överförs direkt till en ny

pensionsförsäkring. Det innebär att försäkringen skall uppfylla kraven för

den erhållna skatteförmånen, såväl före som efter flyttningen, samt, om

flyttningen skall ske till en försäkring hos annan försäkringsgivare, att

försäkringens behållning överförs direkt till den nya försäkringsgivaren.

Från skattesynpunkt torde de olika försäkringarna vid flyttning därmed

kunna betraktas som samma avtal.

En annan fråga som Riksskatteverket fört fram är om möjligheten till

flyttning även bör gälla tjänstepensionsförsäkringar. Verket avstyrker att

överföringsreglerna skall gälla tjänstepensionsförsäkringar innan det bl.a.

övervägts om en överföring av en försäkring som arbetsgivaren äger

skall förutsätta även den anställdes, dvs. den försäkrades, medgivande.

Tjänstepensionsförsäkringar är regelmässigt förenade med oåterkalle-

liga förmånstagarförordnanden till förmån för den anställde. Förmånerna

kan inte förändras utan den anställdes samtycke. Det oåterkalleliga för-

ordnandet måste således kvarstå för en tjänstepensionsförsäkring. En

tjänstepensionsförsäkring kan överlåtas till följd av ändrade anställnings-

förhållanden. Försäkringen skall dock även efter överlåtelsen ha karaktär

av en tjänstepensionsförsäkring. Ett återköp av en pensionsförsäkring

torde därför inte medges (jfr prop. 1993/94:85 s. 53). Försäkringen kan

emellertid överlåtas till den försäkrade, dvs. till den anställde. Sist-

nämnda möjlighet till överlåtelse bör inte förhindra en tillämpning av

flyttningsreglerna.

Riksskatteverket uttrycker också farhågor för en rätt att flytta från

konventionell livförsäkring till fondförsäkring med hänsyn till risken att

fondandelarna förlorar sitt värde.

I nya tjänstepensionsavtal på arbetsmarknaden har den enskilde fått

möjlighet att själv välja försäkringsgivare för hela eller del av pen-

sionskapitalet. Fondförsäkring har erbjudits från åtskilliga försäkrings-

givare. Mot denna bakgrund är det särskilt angeläget att hindren mot en

flyttning mellan försäkringsgivare undanröjs. Det finns därför inte skäl

att undanta tjänstepensionsförsäkringar från den föreslagna lagbestäm-

melsen.

Vissa åtgärder kan vara befogade för att förebygga informations-

problem förenade med livförsäkringsavtal. Det bör ställas högre krav på

innehållet i försäkringsvillkoren och på försäkringsbolagens information.

Ett av kraven är att försäkringstagarna innan de sluter avtal ges infor-

mation om i vad mån försäkringen kan återköpas och hur återköpsvärdet

beräknas. Kraven bör tillgodoses genom sådana informationsföreskrifter

som regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

(jfr det till 1 kap. 1 a § FRL överförda informationsbemyndigandet och

den genomlysningsprincip som föreslagits reglerad i paragrafen).

Det kan ifrågasättas om inte fler steg bör tas för att öka konkurrensen

mellan olika finansiella företag som handhar det skattegynnade pensions-

sparandet.

Det framstår som angeläget att också införa en möjlighet att på ett

skatteneutralt sätt flytta en försäkring från ett försäkringsbolag till ett

individuellt pensionssparande och tvärtom. Denna fråga kräver dock

ytterligare överväganden kring olika juridiskt-tekniska problem. Ett så-

dant problem är skilda regler om utmätningsfrihet och återkrav i konkurs.

Den sistnämnda flyttningsfrågan kräver ytterligare beredning och för-

slag kan därför inte lämnas nu.

13 Tillsyn m.m.

13.1 Bakgrund

13.1.1 Utgångspunkter för övervägandena

I det följande behandlas vilka uppgifter som Finansinspektionens tillsyn

över försäkringsrörelse bör omfatta. Förslagen omfattar inte direkt

kontrollen vid koncessionsprövning. Vissa av förslagen i det föregående

får emellertid betydelse även för koncessionsprövningen (se avsnitt 6.1

och 6.2). Prövningen vid beviljande eller förverkande av koncession

berörs i författningskommentaren till 2 kap. 3 § och 19 kap. 11 § FRL.

Vid sidan av tillsynen över försäkringsrörelse fullgör Finansinspektio-

nen vissa funktioner till följd av särskilda bestämmelser i FRL eller andra

författningar, t.ex. registrering av försäkringsbolag och prövning i

samband med överlåtelser av försäkringsbestånd. Någon bedömning av

om inspektionens arbetsuppgifter i sådana delar bör förändras görs inte i

detta sammanhang.

Det tas också upp vissa frågor om ledningens ansvar för riktlinjer och

information, sanktioner vid överträdelser av riktlinjer och

Finansinspektionens tillstånd till vissa försäkringsavtal. Däremot görs

ingen grundläggande omprövning av sanktionsmöjligheterna.

En kontroll av försäkringsrörelse sker inte bara genom Finansinspek-

tionens bevakning. En kontroll sker också genom de aktuarier som skall

finnas i livförsäkringsbolagen. I det följande behandlas vissa frågor om

aktuariens ställning. Vidare föreslås bl.a. vissa EG-rättsliga anpassningar

av bestämmelserna om revisorer.

13.1.2 Finansinspektionens nuvarande tillsynsuppgifter

Lagar som utgör grunden för Finansinspektionens tillsyn

Grundvalen för Finansinspektionens tillsyn av svenska försäkringsbolag

är FRL. För utländska försäkringsgivare som verkar här finns

bestämmelser i lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige (se vidare avsnitt 15.8).

Inspektionen har uppgifter enligt trafikskadelagen (1975:1410), lagen

(1976:357) om motortävlingsförsäkring, lagen (1989:1079) om

livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder och den särskilda

lagstiftningen om vissa livräntor. Inspektionen skall också fullgöra olika

åligganden enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd av angivna spe-

ciallagar. Inspektionen har dessutom tillsynsuppgifter enligt vissa andra

lagar med anknytning till försäkringsområdet, t.ex. enligt lagen

(1998:710) med vissa bestämmelser om premiepensionsmyndigheten.

Finansinspektionen har uppgift som normgivare på

redovisningsområdet med stöd av bemyndiganden i lagen (1995:1559)

om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag och lagen

(1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag.

Finansinspektionens övergripande tillsynsuppgifter

Hur tillsynen över de svenska försäkringsbolagen skall skötas framgår

dels av FRL, dels av förordningen (1996:596) med instruktion för

Finansinspektionen.

Den övergripande tillsynsuppgiften är att verka för en sund utveckling

av försäkringsväsendet (19 kap. 1 § första stycket FRL). Bestämmelser

som slog fast denna s.k. sundhetsprincip infördes i lagstiftningen år 1982

och hämtades ur dåvarande instruktion för inspektionen. Sundhetsregler

finns också i 2 kap. 3 § FRL, enligt vilka koncession får beviljas om den

planerade verksamheten kan antas uppfylla kraven på en sund verksam-

het. Som tidigare utvecklats i avsnitt 6.2 har innebörden av sundheten

inte preciserats närmare. Det har bl.a. uttalats att sundhetskontrollen om-

fattar bolagens hela verksamhet (prop. 1981/82:180 s. 102). I sundhets-

bevakningen har också ansetts ligga dels att Finansinspektionen skall

övervaka att företagen följer gällande bestämmelser på området, dels att

inspektionen skall ge föreskrifter och allmänna råd, dels att myndigheten,

när det bedöms påkallat, anmäler till regeringen sådana tendenser som

strider mot en sund utveckling av försäkringsväsendet och som därför

bör föranleda lagändringar eller andra åtgärder (se SOU 1987:58 s. 441).

I förordningen om instruktion för Finansinspektionen fastslås att de

övergripande målen för inspektionens verksamhet är att bidra till det

finansiella systemets stabilitet och effektivitet samt att verka för ett gott

konsumentskydd (se även prop. 1990/91:177 s. 8). Det konstateras också

att inspektionen skall utöva tillsyn i enlighet med vad som anges i lag

eller annan författning samt att följa och analysera utvecklingen inom

verksamhetsområdet.

Tillsyn av soliditet, skälighet och solidaritet

Som redan framgått vilar försäkringsrörelselagstiftningen främst på prin-

ciperna om soliditet och skälighet. Det har följaktligen ansetts särskilt an-

geläget med en kontroll av efterlevnaden av de bestämmelser som grun-

dar sig på dessa principer. Främst skall tillsynsmyndigheten övervaka att

försäkringsbolagen bedriver verksamheten med bevarad soliditet. Över-

vakningen begränsas inte till att bolagen följer gällande regler, utan den

tar också sikte på hur ett bolag utvecklas i fråga om soliditeten i allmän-

het, så att krav på åtgärder i tid kan ställas på bolagsledningen för att för-

söka bryta en oroande trend. I enlighet med skälighetskravet skall in-

spektionen se till att de svenska bolagen meddelar försäkringar mot pre-

mier och andra villkor som är skäliga samt bevaka att skaderegleringen

sker korrekt. Den offentliga tillsynen över det enskilda försäkringsväsen-

det syftar alltså sedan länge till att skapa garantier för att försäkrings-

tagarnas intresse av ett effektivt och ändamålsenligt riskskydd till skäligt

pris tillgodoses (se prop. 1961:171 s. 282).

Från och med år 1995 granskas försäkringsvillkors skälighet även av

Konsumentverket/KO enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i kon-

sumentförhållanden. Även efter den ändringen har dock Finansinspek-

tionen i allt väsentligt behållit sina arbetsuppgifter. Konsumentverket har

emellertid det ansvar och de befogenheter som följer med Konsu-

mentombudsmannens uppgifter att föra talan inför Marknadsdomstolen

om förbud (prop. 1994/95:17 s. 74 ff).

Enligt lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare kan en

sammanslutning av näringsidkare eller en enskild näringsidkare som be-

rörs på motsvarande sätt få villkors skälighet prövade av Marknadsdom-

stolen. Detta gäller emellertid inte villkor i verksamhet som står under

Finansinspektionens tillsyn.

Finansinspektionens sundhetsbevakningen sträcker sig, som utvecklats

i avsnitt 6.2, längre än till en kontroll av efterlevnaden av soliditets- och

skälighetsprinciperna. Sundhetsregeln har bl.a. till en del tyckts fylla en

liknande funktion som skälighetskravet vid kontrollen av en rättvis för-

delning av medel mellan olika försäkringstagargrupper. Det har också

förekommit att den har åberopats i fall där den kollektiva konsolider-

ingen bedömts som otillräcklig, dvs. som ett komplement till soliditets-

principen. Sundhetsregeln har också, i likhet med skälighetsprincipen,

ansetts kräva hänsyn till behovet av försäkring för vissa utsatta riskgrup-

per, vilket kunde äventyras genom att bolagen specialiserar sig på

mycket goda risker eller i en utsatt konkurrenssituation differentierar sina

premier (prop. 1984/85:77 s. 50 f).

Sundhetsregeln har också ansetts kräva att varje försäkringsavtal täcker

en försäkringsrisk (prop. 1989/90:34 s. 42). Kraven på storleken av risk-

momentet i försäkringen har sänkts under senare år som en följd av bl.a.

internationell påverkan.

Här kan också nämnas att Finansinspektionen med stöd av sundhets-

regeln har meddelat allmänna råd om ränta på försäkringsbelopp för viss

tid som förflutit sedan försäkringsfall inträffat (FFFS 1993:15).

Tillsyn av organisationen, ägare och ledning m.m.

I samband med ändringar av lagstiftningen om koncessionsprövning har

slagits fast att kravet på sundhet i sådana sammanhang skall avse endast

förhållandena i det enskilda bolaget och inte i försäkringsväsendet som

helhet. Samma krav skall gälla som i fråga om bankverksamhet. Med

stöd av sundhetskravet skall ett försäkringsbolags organisation, verksam-

het enligt bolagsordningen samt inre kontroll- och säkerhetsuppbyggnad

prövas. Bolagets verkställande ledning, dvs. företagsledning och styrelse,

samt större ägare skall uppfylla de kunskapsmässiga krav och vara så

omdömesgilla i sitt handlande som erfordras för att de skall kunna på ett

långsiktigt och stabilt sätt driva sund försäkringsverksamhet. Även de

organisatoriska förhållandena skall bedömas. Uppmärksamheten skall

också riktas på t.ex. verksamhet som en ägare driver vid sidan av den

tillståndspliktiga rörelsen (se prop. 1992/93:257 s. 87). Med stöd av

sundhetskravet skall inspektionen vidare kunna ingripa mot sådana för-

hållanden även sedan koncession har meddelats. Kontrollen av att verk-

samheten leds av lämpliga och kompetenta personer har också ansetts

ingå som en del i Finansinspektionens löpande tillsyn (se prop.

1984/85:184 s. 123).

Nyligen har lämplighetskraven på större ägare skärpts samtidigt som

kunskapskraven och lämplighetskraven på ledningen blivit föremål för en

tydligare lagreglering (se 2 kap. 3 § och 3 kap. 2 § FRL). Samtidigt har

möjligheterna att bedriva en effektiv tillsyn av finansiella företag för-

bättrats i och med att det s.k. BCCI-direktivet (95/26/EG) införlivats i de

svenska rörelsereglerna. Genom bestämmelserna avses att förhindra att

finansiella företag kommer att ingå i så svåröverskådliga företagsgrupper

att inspektionen inte kan bedriva en effektiv tillsyn (se prop. 1995/96:173

s. 92).

Vissa krav som tidigare omfattades av sundhetskravet vid kon-

cessionsprövningen har således kommit att framgå av särskilda regler.

Det framgår också tydligare att sanktioner kan vidtas beträffande brister i

angivna avseenden som visar sig sedan koncessionen har meddelats (se

19 kap. 11 §).

Som ett led i prövningen av ägare och ledning gäller det allmänna kra-

vet att det skall kunna antas att ägare och ledning inte kommer att mot-

verka en sund utveckling av verksamheten. Som tidigare nämnts har in-

spektionen med stöd av sundhetsregeln fastställt allmänna råd om styr-

ning, intern information och intern kontroll (FFFS 1994:36).

Tillsyn av försäkringsbolagens marknadsföring m.m.

Med stöd av sina allmänna tillsynsbefogenheter kan inspektionen ingripa

mot försäkringsbolagens marknadsföring. Detta följer bl.a. av bestäm-

melserna i 7 kap. 16 § första stycket FRL som anger att styrelsen och

verkställande direktören skall övervaka att anskaffning av ansökningar

om försäkring hos företaget sker på ett sätt som överensstämmer med

god försäkringssed.

Marknadsföringslagen (1995:450) gäller all näringsverksamhet och

omfattar alltså även försäkringsområdet. Tillämpningen av den lagen

ankommer på Konsumentverket/KO samt Stockholms tingsrätt och

Marknadsdomstolen. Konsumentombudsmannen har en övervakande

funktion och agerar i stor utsträckning genom förhandlingar med

näringsidkare eller branschorganisationer. Prövning av förbuds- och

informationsfrågor enligt den lagen görs av Marknadsdomstolen efter

ansökan av Konsumentombudsmannen eller vissa andra. Enligt uppgift

är det i praktiken nästan uteslutande Konsumentverket/KO som ingriper

mot försäkringsbolagens marknadsföring, vid behov efter samråd med

Finansinspektionen (se prop. 1994/95:123 s. 134 f).

Förutom försäkringsrörelselagstiftningen tillämpar Finansinspektionen

också delar av konsumentlagstiftningen, bl.a. konsumentförsäkringslagen

(1980:38) och konsumentkreditlagen (1992:830), där viss

informationsplikt föreskrivs. Även den tillsynen bedrivs med stöd av

sundhetsreglerna i FRL. Kopplingen till marknadsföringslagens

regelsystem innebär att även Konsumentverket övervakar att för-

säkringsbolagen efterlever konsumentförsäkringslagens bestämmelser

om information. Av 35 § konsumentkreditlagen följer att Finansinspek-

tionen utövar tillsyn över att bestämmelserna i den lagen efterlevs av

försäkringsgivarna (se prop. 1991/92:82 s. 95 och 145 f.). Inspektionen

har också lämnat allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden

(FFFS 1997:33).

Nya regler om lämnande av information infördes år 1995 i lagstift-

ningen om försäkringsrörelse. Enligt 7 kap. 19 § FRL skall regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen utfärda före-

skrifter om information i enlighet med bestämmelserna i tredje genera-

tionens direktiv. Sådana föreskrifter har också utfärdats (FFFS 1995:30

och 1995:32). Överträdelser av dessa myndighetsföreskrifter kan resul-

tera i offentligrättsliga åtgärder som bara regeringen och Finansinspek-

tionen kan tillgripa (se prop. 1994/95:184 s. 212

Tillsyn av pris- och konkurrensförhållanden m.m.

Finansinspektionen skall enligt sin instruktion också följa utvecklingen

av och främja allmän kännedom om pris- och konkurrensförhållanden

samt andra viktiga förhållanden inom försäkringsväsendet. Inspektionen

skall också samråda med Konkurrensverket i frågor om tillämpningen av

uppgiftsskyldighet för företag rörande pris och konkurrensförhållanden.

Konkurrenslagen är tillämplig även för försäkringsbolagens verksamhet

och Konkurrensverkets undersökningar omfattar därför t.ex. företagsför-

värv på försäkringsområdet. Även Finansinspektionen skall pröva sådana

förvärv. Prövningarna görs med stöd av föreskrifterna om förvärv av

aktier och andelar i 7 kap. 17 och 17 a §§ FRL och enligt bestämmelserna

om frivillig överlåtelse av försäkringsbestånd i 15 kap. FRL.

Inspektionen har även uppgifter vid sidan av dem som har reglerats i

specialförfattning. Dit hör hanteringen av allmänhetens frågor och klago-

mål. En skyldighet att allmänt lämna upplysningar, vägledning, råd och

annan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhets-

område följer dock redan av bestämmelserna i 4 § förvaltningslagen

(1986:223).

Sanktionsmöjligheter

Om Finansinspektionen finner anledning till anmärkning mot en försäk-

ringsgivare kan inspektionen vidta åtgärder mot bolaget (19 kap. 11 §

FRL). Myndigheten får till en början meddela de erinringar om bolagets

verksamhet som behövs. Det lindrigaste formella ingripandet består i att

inspektionen skriftligen meddelar sina erinringar. Är avvikelsen av mera

allvarlig karaktär skall inspektionen förelägga bolaget eller styrelsen att

vidta rättelse. Detta gäller bl.a. om avvikelse skett från lagstiftningen om

försäkringsrörelse eller föreskrifter som har meddelats med stöd av den

lagstiftningen. Detsamma gäller för avvikelser från bolagsordningen eller

grunderna. Inspektionen får i vissa fall även begränsa bolagets förfogan-

derätt eller förbjuda bolaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige.

Den mest långtgående åtgärden, att förverka en koncession, har tidigare

ankommit på regeringen. Riksdagen har nyligen beslutat en ändrad ord-

ning fr.o.m. den 1 maj 1999 (prop. 1997/98:186, bet. 1998/99:FiU 14 och

rskr. 1998/99:130). Rätten att förverka övergår då i normalfallet på

Finansinspektionen. I 19 kap. 2 och 11 §§ anges de grunder enligt vilka

en koncession kan förklaras förverkad.

13.1.3 Finansinspektionens kontrollmöjligheter

Allmänna bestämmelser

Finansinspektionen har flera vägar att få insyn i försäkringsbolagens

verksamhet. För de svenska försäkringsbolagens del slås till en början

fast att styrelsen, verkställande direktören och andra befattningshavare i

ansvarig ställning i försäkringsbolag skall lämna inspektionen de upp-

lysningar om verksamheten som inspektionen begär (19 kap. 3 § FRL).

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, inspektionen får med-

dela föreskrifter om vilka upplysningar en försäkringsgivare skall lämna.

Vidare får Finansinspektionen, när det anses nödvändigt, sammankalla

ett försäkringsbolags styrelse. Har styrelsen inte rättat sig efter en be-

gäran från inspektionen om att kalla till en extra bolagsstämma, får

inspektionen utfärda en sådan kallelse (8 §).

Dessutom skall styrelsen och verkställande direktören på tid som in-

spektionen bestämmer hålla försäkringsbolagets kassa, övriga tillgångar,

räkenskapsmaterial och andra handlingar tillgängliga för granskning av

befattningshavare hos inspektionen eller av någon annan som inspek-

tionen har förordnat. Företrädare för inspektionen får närvara vid styrel-

sesammanträde, som inspektionen har utlyst, och vid bolagsstämma samt

delta i överläggningarna (9 §).

Ytterligare möjligheter att kontrollera de svenska försäkringsbolagen

ges genom bestämmelserna om revision i 10 kap. 2 § FRL. Enligt det

stadgandet skall Finansinspektionen förordna en eller flera revisorer i

varje försäkringsbolag, om inte inspektionen med hänsyn till rörelsens

ringa omfattning eller av andra skäl anser det obehövligt. För sådana

revisorer har inspektionen utfärdat allmänna råd (FFFS 1998:5). De av

inspektionen förordnade revisorerna har till uppgift att tillsammans med

de övriga revisorerna delta i granskningen av bolagets räkenskaper och

årsredovisning samt av styrelsens och verkställande direktörens förvalt-

ning (prop. 1981/82:180 s. 233).

Några särskilda kontrollbestämmelser

Anmälan av grunder

Under lång tid har de s.k. grunderna spelat en central roll för främst liv-

försäkringsverksamheten. Grunderna innehåller bl.a. de antaganden som

utgör bas för beräkning av premier och försäkringsersättningar, t.ex. an-

taganden om dödlighet och kostnadsutveckling. I avsnitt 8.3.1 och SOU

1993:108 s. 38 ff finns en utförlig redogörelse för systemet med grunder.

Senast samtidigt med att grunderna för livförsäkringar börjar att an-

vändas skall de enligt 7 kap. 8 a § FRL tillställas Finansinspektionen. Till

grunderna skall fogas en redogörelse för de konsekvenser grunderna får

för försäkringstagarna och försäkringsbolaget. Kraven gäller också vid

ändring av livförsäkringsgrunder. För skadeförsäkringsverksamhet gäller

inte någon anmälningsskyldighet.

Grunderna är bindande för försäkringsbolagens verksamhet. Det är

t.ex. förbjudet för ett försäkringsbolag eller dess ombud att till fördel för

enskilda försäkringstagare eller grupper av försäkringstagare, på annat

sätt än genom återbäring, medge direkt eller indirekt nedsättning av de

livförsäkringspremier som bolaget bestämt enligt sina grunder (7 kap.

15 § FRL). Bestämmelsen tillkom för de svenska bolagens del år 1914 i

syfte att bekämpa illojala konkurrensmedel, främst s.k. returprovisioner.

Dessa innebar att försäkringstagare fick rabatt på ett bolags standardpre-

mier genom att erhålla viss del av försäkringsagentens provision. Detta

ansågs vara ett otillbörligt gynnande av somliga försäkringstagare på

andras bekostnad. Bestämmelsen avsåg att förhindra premienedsättning i

sådana fall då den var godtycklig och inte hållbar efter försäkringstek-

niska grunder (se NJA II 1915 s. 62 ff).

Rapportering av försäkringstekniska avsättningar

Krav på rapporteringsskyldighet har införts även på andra områden. Ett

försäkringsbolag skall till Finansinspektionen lämna uppgift om de för-

säkringstekniska avsättningarnas storlek, hur dessa har beräknats samt

uppgift om avgiven återförsäkring och dess storlek. Regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall meddela när-

mare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten (7 kap. 9 § FRL).

Upprättande av placeringsriktlinjer

Ett försäkringsbolag skall upprätta riktlinjer för placering av de skuld-

täckningstillgångar som motsvarar försäkringstekniska avsättningar.

Riktlinjerna skall beakta de särskilda placeringsreglerna. Finansinspek-

tionen kan begära att få ta del av ett bolags riktlinjer, och de kan därmed

tjäna som stöd för inspektionens tillsyn av bolaget. Det ankommer på

styrelsen att fastställa placeringsriktlinjerna och se till att de följs.

Styrel-

sen skall vidare fortlöpande pröva om riktlinjerna behöver ändras (8 kap.

7 § FRL). Ändringar kan behövas bl.a. med hänsyn till förändringar av

det belopp som skall skuldtäckas och utvecklingen på de finansiella

marknaderna (se prop. 1994/95:184 s. 163 och 281).

Övervakning av förbudet mot annan rörelse

En uppgift i soliditetskontrollen fyller tillsynsmyndighetens bevakning

av efterlevnaden av förbudet för försäkringsbolag att driva annan rörelse

än försäkringsrörelse. Endast om det finns särskilda skäl får en

försäkringsgivare driva främmande verksamhet (1 kap. 3 § första stycket

FRL). Förbudet kompletteras av de s.k. femprocents- och branschglid-

ningsreglerna (7 kap. 17 och 17 a §§ FRL). Reglerna behandlas i avsnitt

8.5.

Övervakning av återförsäkringsavtal

Även för övervakningen av återförsäkringsavtal på livförsäkringens om-

råde har det ställts upp särskilda bestämmelser. I 7 kap. 14 § FRL före-

skrivs bl.a. att ett försäkringsbolag inte utan Finansinspektionens

medgivande får sluta avtal där bolaget förbinder sig att i återförsäkring

avge ännu inte tecknade livförsäkringar, om bolaget inte kan säga upp

avtalet utan ersättning senast ett år efter uppsägningen (se vidare avsnitt

13.3.3).

Finansinspektionens kontroll i praktiken

I praktiken följer Finansinspektionen försäkringsgivarnas verksamhet lö-

pande genom s.k. finansiell tillsyn där t.ex. bokslut, verksamhetsberättel-

ser och löpande rapporter granskas. Särskilda rapporter begärs in för att

belysa olika risker i verksamheten. I granskningsarbetet ingår även att

göra skälighetsbedömningar av nya produkter och avtalsvillkor, huvud-

sakligen på livförsäkringens område.

Finansinspektionen gör även regelbundna besök hos försäkringsföre-

tagen, vissa efter förhandsavisering, andra inte. Beroende på syftet under-

söks antingen hela verksamheten eller viss funktion eller verksamhets-

gren.

Myndigheten för även kontinuerliga överläggningar med branschorga-

nisationerna i tillsynsfrågor. Med erfarenheter från de senaste årens ut-

veckling har inspektionen startat ett förändringsarbete för att utveckla

tillsynen. Inspektionen har i sitt operativa tillsynsarbete allt mer inriktat

sig på att följa upp försäkringsbolagens centrala riskområden, som intern

kontroll, försäkringsrisker, placeringsrisker och operativa risker (rörelse-

risker). Denna utveckling kommer att fortsätta.

Ett stort antal klagomålsärenden, främst avseende försäkringsbolagens

skadehantering, kommer varje år in till Finansinspektionen. Klagomålen,

ca 300 om året, avser oftast bristande aktivitet från bolagets sida, långa

handläggningstider samt dålig information.

Utgångspunkten vid handläggningen av klagomålsärenden är att in-

spektionen i första hand skall koncentrera sina resurser till de klagomål

som är av särskilt intresse från tillsynssynpunkt. Tidigare har Finans-

inspektionen delat in inkomna ärenden i tre olika kategorier. Den första

kategorin avsåg ärenden som innehåller frågeställningar som kan besva-

ras direkt av inspektionen. Den andra kategorin gällde ärenden som var

av principiellt intresse från tillsynssynpunkt. Dit hörde främst frågor där

myndigheten inte tidigare gjort uttalanden och fall där det angetts före-

komma flagranta övergrepp. Dessa ärenden handlades genom sedvanligt

remissförfarande med bolaget. Därefter underrättades klaganden om in-

spektionens ställningstagande i ärendet. Även andra som hade anknyt-

ning till eller intresse av inspektionens ställningstagande fick del av be-

slutet. Den tredje kategorin rörde smärre felaktigheter eller andra pro-

blem som kunde lösas direkt av bolaget. Dessa ärenden överlämnades till

berört bolag som svarade direkt till den klagande. Klaganden erhöll ett

brev från inspektionen som förklararde åtgärden samt vart denne kunde

vända sig om frågan inte kunde lösas. Varje bolag avrapporterade där-

efter kvartalsvis i enlighet med vissa fastlagda normer hur reklamations-

fallen hade hanterats.

Handläggningen av klagomålsärendena har nyligen ändrats. Det före-

kommer inte längre någon kategorisering av klagomålsärenden. Klago-

mål och förfrågningar hanteras nu på ett enhetligt sätt. Den som skriftli-

gen vänder sig till inspektionen får ett svar enligt vissa mallar med an-

passning till respektive ärende. I svaren klargörs att inspektionen inte

ingriper i enskilda kundförhållanden och att den inte tar ställning i civil-

rättsliga frågor eller uttalar sig om god sed i enskilda ärenden. Inspektio-

nen lämnar däremot upplysningar i den mån det kan ske genom informa-

tion om föreskrifter, allmänna råd, beslut och liknande som rör den aktu-

ella frågeställningen. Klagomålsärendena utgör en del av arbetet med att

fånga upp problem som behandlas i inspektionens tillsynsarbete.

13.2 Den löpande tillsynens inriktning

Regeringens förslag: Finansinspektionens nuvarande uppgift att

verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet renodlas till att

tillse att reglerna om näringsverksamheten följs. Tillsynen begränsas

därmed väsentligen till kontroll av stabilitet och genomlysning. Till-

synen skall däremot inte längre avse skälighets-, effektivitets- eller

konkurrensfrågor.

Inspektionens klagomålshantering behöver inte gå längre än vad

förvaltningslagen kräver.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i stort med rege-

ringens förslag (se betänkandet s. 218 219).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens (se promemorian s. 282 286).

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i stort varit positiva till

Försäkringsutredningens förslag att renodla tillsynens inriktning. Fond-

handlareföreningen har ansett att motsvarande bör gälla för annan finan-

siell verksamhet. Finansinspektionen har anfört att den måste få behålla

tillsynen över avtalsvillkoren, eftersom dessa påverkar hela bolagets

verksamhet och inspektionens uppgift är att verka för ett gott konsu-

mentskydd. Detsamma har anförts för den marknadsföring som regleras i

inspektionens föreskrifter. Inspektionen har också velat behålla huvud-

ansvaret för bolagens övriga information. Ett klarare lagstöd för ingri-

pande mot villkor som är otydliga för konsumenter i allmänhet har

efterlysts av inspektionen.

Remissinstanserna har över lag godtagit försäkringsrörelsepromemo-

rians förslag. Banklagskommittén har tillstyrkt att rörelsereglernas

skyddsintressen läggs till grund för Finansinspektionens tillsynsuppgifter

och att uppgifterna renodlas till att tillse att reglerna om närings-

verksamheten följs på bekostnad av uppgifter gällande konkurrens,

effektivitet och klagomålshantering. Enligt kommittén bör arbetet

rörande marknadsföring och information drivas i samma riktning. Enligt

Industriförbundet bör renodlingen av tillsynsuppgiften regleras klarare i

FRL. Finansinspektionen har befarat svårigheter att övervaka genom-

lysningsprincipen och ifrågasätter förenligheten med EG:s regler om

löpande förhandskontroll. Förslaget förutsätter enligt inspektionen en

granskning av samtliga villkor. Även stickprovskontroller förutsätter

utökad produktkompetens. En ökad komplexitet och mångfald ökar

också resursbehovet. Enligt inspektionen bör det klargöras vilka lagar

utanför FRL som tillsynen av information skall avse. Inspektionen

ifrågasätter också med hänsyn till revisorernas granskning att tillsynen

skall omfatta bokföringslagen. Advokatsamfundet har ansett att inspek-

tionen bör ha huvudansvaret för tillsynen över avtalsvillkorens skälighet.

TCO och Försäkringsmannaförbundet har anfört att Finansinspektionen

som expertorgan har en väsentlig roll i konsumentrådgivningen.

Skälen för regeringens förslag

Med anledning av de reformerade rörelsereglerna måste också

Finansinspektionens tillsynsuppgifter av försäkringsbolagen behandlas.

Det hade varit en fördel om tillsynsfrågorna för olika slag av finansiell

verksamhet kunnat behandlas i ett sammanhang. När det gäller t.ex.

banker har ett betänkande med liknande frågor först nyligen presenterats

(SOU 1998:160) och beredningen av betänkandet pågår. Det saknas

därför underlag för att nu ta ställning till hela Finansinspektionens

tillsynsområde. Enbart företag som omfattas av FRL behandlas således

här.

Tillsynens allmänna inriktning

Nuvarande bestämmelser om Finansinspektionens tillsynsuppgifter är

relativt allmänt hållna. I FRL slås det fast att Finansinspektionen skall

verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet (19 kap. 1 §). I för-

ordningen om instruktion för Finansinspektionen anges att målen för

verksamheten är att bidra till det finansiella systemets stabilitet och

effektivitet samt att verka för ett gott konsumentskydd.

I ett tidigare avsnitt har det sagts att rörelsereglernas skyddsintressen

också skall ligga till grund för Finansinspektionens tillsynsuppgifter (se

avsnitt 5). Detta förhindrar i och för sig inte att inspektionen har vissa

andra uppgifter på området än att verka för ett gott försäkrings-

tagarskydd. När det gäller den löpande tillsynen av försäkringsrörelse bör

emellertid Finansinspektionens tillsyn mer renodlat än i dag tillvarata

försäkringstagarnas intressen i de avseenden som försäkringsrörelsereg-

lerna tar sikte på.

En huvuduppgift för tillsynen bör således vara att främja att ingångna

försäkringsavtal kan fullföljas mot dem som rörelsereglerna i första hand

avser att skydda (direktförsäkringstagare och andra ersättningsberät-

tigade med samma behov av skydd). Tillsynen bör här avse sådana för-

hållanden som rör försäkringsgivarens förmåga att betala utlovad för-

säkringsersättning och att infria andra förpliktelser på grund av försäk-

ringsavtal. Bevakningen av att försäkringsrörelsen bedrivs med en till-

fredsställande soliditet, likviditet och riskhantering är särskilt betydelse-

full. Av betydelse är också kontrollen av bolagets organisation och dess

interna ekonomiska kontroll och säkerhet. Även tillsynen av att återför-

säkringen är tillfredsställande anordnad är motiverad utifrån detta in-

tresse. Här är det är alltså sammanfattningsvis fråga om tillsyn för att

tillgodose stabilitetsprincipen och efterlevnaden av de mera detaljerade

bestämmelser som bygger på denna princip. Hit kan man också räkna

kontrollen av att bolaget inte överträder de lagar som gäller för försäk-

ringsrörelse respektive bolagsordningen eller de riktlinjer och interna

föreskrifter, t.ex. för riskhanteringen, som antagits för verksamheten.

Finansinspektionens första och främsta tillsynsuppgift bör alltså vara att

verka för försäkringsrörelsens stabilitet i en vid bemärkelse.

En annan uppgift för tillsynen bör vara att främja att försäkringsbola-

gens information till direktförsäkringstagare ger en god genomlysning av

försäkringens villkor och värdeutveckling. En viktigt roll får här den

ekonomiska informationen om kostnader och förmåner. Även den in-

formation som lämnas till livförsäkringstagare under avtalstiden hamnar i

fokus. I denna del är det alltså fråga om tillsyn av sådana förhållanden

som hör samman med genomlysningsprincipen och de informationsregler

som följer av EG:s tredje livförsäkringsdirektiv.

Med anledning av Finansinspektionens farhågor i denna del bör starkt

framhållas att avsikten inte är att det skall ske en löpande förhandskon-

troll av försäkringsbolagens informationsmaterial. Tillsynen bör i stället

vara allmänt dirigerande och styrande genom föreskrifter och allmänna

råd i kombination med vissa uppföljningar eller stickprovskontroller i

efterhand. De klagomål som lämnas till inspektionen bör också kunna

tjäna som grund för att fånga upp problemområden där allmänna tillsyn-

sinsatser behövs. Det bör också framhållas att ansvaret för att informa-

tionen ger en god genomlysning i första hand åvilar försäkringsbolagen.

En tillsyn med hänsyn till genomlysningsprincipen förutsätter under

alla förhållanden att Finansinspektionen har en god produktkompetens.

Även den tillsyn som skall ske med hänsyn till bestämmelser om premie-

beräkning och andra soliditetsbestämmelser förutsätter god villkorskom-

petens. En ökad produktutveckling och mångfald ställer i dessa avseen-

den större krav på Finansinspektionens tillsyn. Sammantaget medför de

nya rörelsereglerna ökade krav på insatser från inspektionens sida.

Tillsynen av försäkringsbolagens information skall också gälla efter-

levnaden av vissa särskilda bestämmelser om information i FRL. Det

gäller bl.a. innehållet i placeringsriktlinjer.

I samma mån som i dag skall Finansinspektionens tillsyn tills vidare

gälla även information som krävs enligt viss lagstiftning utanför FRL.

Tills vidare skall inspektionens tillsynsuppgifter även avse försäkrings-

bolagens årsredovisningar och annan extern redovisningsinformation (se

vidare avsnittet om information nedan).

Att verka för en god genomlysning av försäkringar och försäkringsrö-

relse kan alltså sammanfattningsvis beskrivas som en andra huvuduppgift

för tillsynen.

Vidare bör Finansinspektionen verka för att den skyddsvärda kretsens

intressen inte eftersätts i en del andra avseenden som inte direkt rör

frågor om stabilitet och ekonomisk genomlysning. Tillsynen bör här avse

bl.a. rutiner och agerande vid anskaffning av försäkringar, förvaltningen

och skaderegleringen. Den bör också avse t.ex. att bolagen löpande

upprättar och förvarar den dokumentation som behövs för att den

skyddsvärda kretsen skall kunna ta tillvara sin rätt mot bolaget. Som ett

led i tillsynen i denna del bör också ingå en kontroll av att använda

villkor inte är otydliga för konsumenter i allmänhet, att inte särskilda

skyddsbestämmelser kringgås, t.ex. de särskilda överskottsreglerna i

livförsäkringsbolag, samt att bolaget har interna föreskrifter och rutiner

för att främja en korrekt behandling av kunderna. Tillsynen i dessa delar

hör samman med principen om god försäkringsstandard.

Finansinspektionens löpande tillsyn kan inte begränsas till efterlevna-

den av bestämmelser i FRL. Tillsynen bör även avse tillämpningen av

bestämmelser som ställts upp i andra författningar för försäkringsrörelse

för att skydda försäkringstagarna. Det gäller i första hand efterlevnaden

av särskilda bestämmelser för verksamheten i trafikskadelagen, lagen om

motortävlingsförsäkring och trafikförsäkringsförordningen (1976:359).

Finansinspektionens tillsyn bör också med hänsyn till dessa författningar

ha den allmänna inriktning som nyss behandlats, om inte särskilda

bestämmelser innebär annat.

De skyddsintressen som skall tillgodoses enligt rörelsereglerna kan

undantagsvis motivera att Finansinspektionens löpande kontroll av för-

säkringsbolagens verksamhet sker med hänvisning till andra författningar

för näringsverksamheten, t.ex. bokföringslagen (1976:125) och lagen om

årsredovisning i försäkringsföretag. Inspektionen bör alltså inte förtas

möjligheten att i den löpande tillsynen kunna ingripa mera direkt mot

överträdelser av författningar som reglerar försäkringsbolagens

näringsverksamhet. Det ligger dock i sakens natur att tillsynen skall

begränsas till efterlevnaden av sådana bestämmelser, vare sig de finns i

FRL eller i någon annan författning, som är av betydelse för det skydd

för direktförsäkringstagarnas och jämställdas intressen som sär-

regleringen skall tillgodose. Tillsynen skall inte heller behöva ta sikte på

sådana frågor som faller inom andra myndigheters ansvarsområden, t.ex.

anställnings- och miljöfrågor, eller förhållanden där en tillfredsställande

kontroll gjorts av andra funktionärer, t.ex. av bolagets revisorer. Den

närmare avgränsningen av Finansinspektionens tillsyn i nu behandlade

delar bör, som Lagrådet funnit, närmare utvecklas genom tillsynspraxis

med hänsyn till de utgångspunkter som utvecklas i det följande.

Tillsyn av skälighet

Som en konsekvens av slopandet av skälighetsprincipen i rörelsereglerna,

bör Finansinspektionens tillsyn inte ta sikte på frågor om sådana soli-

daritets- och skälighetsaspekter som denna princip har omfattat. Avtals-

villkorens skälighet på konsumentområdet kommer därmed mer renodlat

än i dag att ankomma på Konsumentverket/KO att granska och beivra

enligt lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Inspektionens

tillsyn skall inte heller avse prövningar av avtalsrättsliga tvister, t.ex. om

ett försäkringsfall föreligger eller om en erbjuden försäkringsersättning

är skälig. Att tillsynen skall kunna omfatta försäkringsbolagens vill-

korsutformning med hänsyn till stabilitetsprincipen, genomlysnings-

principen och principen om god försäkringsstandard följer av vad som

tidigare anförts.

Att tillsyn med hänsyn till skälighetsprincipen blir relevant för vissa

äldre försäkringar följer av förslagen i avsnitt 14.2.

Marknadsföring och annan information

Information till försäkringstagarna kan vara av olika slag. Information

kan t.ex. lämnas mer allmänt genom annonser eller reklammaterial. In-

formation kommer också försäkringstagare till del genom att dessa tar

del av själva avtalsvillkoren. Information lämnas också i samband med

förnyelse av försäkringsavtal. Dessutom överförs information till för-

säkringstagare eller dem som är intresserade av en försäkring genom per-

sonkontakter, t.ex. i samband med bolagets anskaffning av försäkrings-

avtal eller i samband med skaderegleringen. Vidare kommer bolagens

information försäkringstagarna indirekt till del, t.ex. via tidningsartiklar

med analyser av bolagens årsredovisningar eller annat externt material.

Det kan med andra ord vara svårt att urskilja vad som närmare hör till

marknadsföring och vad som hör till annan slag av information.

Tillsynen av försäkringsbolagets marknadsföring och information är i

dag uppdelad mellan Finansinspektionen och Konsumentverket/KO. An-

svarsfördelningen kan förenklat beskrivas som så att Finansinspektionen

har huvudansvaret för marknadsförings- och informationsfrågorna, me-

dan Konsumentverket/KO har det ansvar och den befogenhet som följer

med KO:s uppgift att föra talan inför Marknadsdomstolen om förbud.

Inom Regeringskansliet pågår för närvarande ett arbete där ansvarsför-

delningen och arbetsuppgifterna mellan Finansinspektionen och Kon-

sumentverket/KO behandlas. I det sammanhanget diskuteras informa-

tionsfrågor för försäkringsrörelse och andra slag av finansiell rörelse.

Det har nyss angivits att Finansinspektionens tillsyn med stöd av FRL i

vart fall bör angå frågor om villkorens tydlighet samt frågor om ekono-

misk information om kostnader och förmåner för försäkringar. Med stöd

av principen om god försäkringsstandard kan inspektionens tillsyn även

komma att ta sikte på att bolagets informationsrutiner är tillfredsstäl-

lande, t.ex. att information lämnas till försäkringstagare och att infor-

mationen inte innehåller felaktigheter.

Frågan om en ändring av tillsynsuppgifterna mellan Finansinspektio-

nen och Konsumentverket/KO i övriga delar bör som berörts inte avgöras

nu. Sådana frågor bör i stället behandlas inom ramen för nyss nämnda

arbete inom Regeringskansliet. Det innebär att Finansinspektionen tills

vidare skall behålla huvudansvaret för marknadsförings- och informa-

tionsfrågorna samt att KO med stöd av Konsumentverket har ansvaret

och befogenheten att föra talan inför Marknadsdomstolen. Finansinspek-

tionens tillsyn med stöd av lagar utanför FRL gäller på samma sätt som i

dag i första hand konsumentkreditlagen men också marknadsföringsla-

gen. Inspektionen bör dessutom fullgöra vissa tillfälliga uppgifter i av-

vaktan på en ny försäkringsavtalslag (se avsnitt 6.2). Myndigheterna bör

självfallet även fortsättningsvis samråda med varandra.

Inom Justitiedepartementet bereds också ett förslag från Redovisnings-

kommittén angående tillsynen av de finansiella företagens redovisning

(SOU 1996:157). Förslaget innebär mycket förenklat att Bokförings-

nämnden skall ha huvudansvaret för den till lag kompletterande redovis-

ningsnormgivningen och tillsynen över redovisningslagstiftningen i fråga

om finansiella företag.

Frågan om ansvaret för den kompletterande normgivningen och tillsy-

nen av de finansiella företagens offentliga redovisning bör inte heller

avgöras nu. Tills vidare bör alltså Finansinspektionen ha kvar sina upp-

gifter på redovisningsområdet avseende de finansiella företagens bok-

föring och redovisning

Informationsfrågor kontra EG:s regler

När bemyndigandet i 7 kap. 19 § FRL om närmare föreskrifter för infor-

mationsgivningen infördes uppfattades EG:s förteckning i ämnet som i

princip tvingande (se prop. 1994/95:184 s. 211). Frågeställningen har

sedan dess varit föremål för en mer fördjupad analys inom Regerings-

kansliet. Erfarenheterna från tillämpningen i andra länder av de aktuella

direktivsbestämmelserna och analysen i övrigt visar att krav kan ställas

på informationen som går längre än vad som direkt framgår av förteck-

ningen i direktivet.

Konkurrensfrågor

Som ett utflöde av skälighetsprincipen och som en del av uppgiften att

verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet omfattar Finans-

inspektionens tillsyn även konkurrensfrågor. Remissinstanserna är ense

om att Finansinspektionens tillsyn inte särskilt skall ta sikte på konkur-

rensaspekter. Regeringen delar bedömningen att sådana frågor inte längre

bör ankomma på Finansinspektionen utan på Konkurrensverket. En

annan sak är om inspektionen bör underrätta Konkurrensverket om

förhållanden som kan vara överträdelser av konkurrenslagstiftningen

eller av särskilt intresse från konkurrensbegränsningssynpunkt. Dessa

frågor bör inte lagregleras. Frågan bör lämpligen prövas av regeringen

och regleras i förordningen för inspektionens verksamhet.

Klagomålshantering

Finansinspektionens hantering av allmänhetens klagomål har under

senare år minskat i omfattning. I stället har inspektionen verkat för att

bolagen utformar egna system för att ta hand om klagomålen.

En viktig roll för rådgivning till försäkringstagarna har Konsumenter-

nas Försäkringsbyrå. Även Konsumentverket har numera en särskild en-

het som behandlar bl.a. försäkringsfrågor.

Finansinspektionen bör som en konsekvens av de ändrade rörelsereg-

lerna inte behöva gå längre i sin hantering av allmänhetens klagomål än

vad serviceregeln i 4 § förvaltningslagen kan anses kräva. Några sär-

skilda bestämmelser behövs inte för att detta skall gälla. Det utesluter

inte att Finansinspektionen använder allmänhetens klagomål som ett led i

sin allmänna tillsyn av försäkringsbolagen.

13.3 Övriga frågor

13.3.1 Ledningens ansvar för riktlinjer och information

Regeringens förslag: Styrelsen skall fastställa såväl försäkringstek-

niska riktlinjer som placeringsriktlinjer, se till att riktlinjerna följs och

fortlöpande pröva om de behöver ändras. Däremot skall det försäk-

ringstekniska beräkningsunderlaget inte behöva antas av styrelsen.

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon bestämmelse

om att styrelsen ansvarar för att föreskriven informationsskyldighet

till försäkringstagarna och Finansinspektionen fullgörs.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag (se betänkandet s. 221, 282 och 283). Det föreslås en be-

stämmelse om att styrelsen ansvarar för information till försäkringstagare

och Finansinspektionen.

Banklagskommitténs förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens (se betänkandet s. 56 och 57). Kommittén föreslår också en be-

stämmelse om styrelsens ansvar för information.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens (se promemorian s. 287 och 288). En bestämmelse om

styrelsen ansvar för föreskriven informationsskyldighet föreslås. Vidare

föreslås att också det tekniska underlaget skall antas av styrelsen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har godtagit de remitte-

rade förslagen. Främst Aktuarienämnden har dock ansett att styrelsen

inte skall behöva anta det tekniska underlaget. Hovrätten för Västra Sve-

rige och Försäkringsförbundet har anfört att styrelsen ansvarar för in-

formationen enligt regler om ledningens ansvar och att det därför inte

behövs någon särbestämmelse.

Bakgrund: Enligt särskilda regler skall styrelsen fastställa placerings-

riktlinjer och se till att de följs. Styrelsen skall även fortlöpande pröva

om riktlinjerna behöver ändras (8 kap. 7 § FRL). Enligt sanktionsreg-

lerna kan Finansinspektionen meddela föreläggande om rättelse bl.a. om

placeringsriktlinjerna inte är tillfredsställande med hänsyn till rörelsens

omfattning och beskaffenhet (19 kap. 11 §). Av reglerna följer således att

styrelsen skall ändra riktlinjerna om de inte uppfyller dessa krav.

I FRL finns också vissa bestämmelser som tar sikte på information.

Således finns i 8 kap. 7 § bestämmelser om att styrelsen ansvarar för in-

formationen som skall lämnas om placeringsriktlinjer.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Fastställande och omprövning av riktlinjer

Placeringsriktlinjerna och de föreslagna försäkringstekniska riktlinjerna

är motiverade av försäkringsrörelsens särskilda inriktning. Fastställandet

bör på samma sätt som gäller för nuvarande grunder regleras i lag. Som

tidigare utvecklats bör en bestämmelse införas där bolaget åläggs en

skyldighet att upprätta och följa försäkringstekniska riktlinjer (se avsnitt

8.3.1). På samma sätt som för nuvarande placeringsriktlinjer bör de

försäkringstekniska riktlinjerna fastställas och fortlöpande omprövas av

styrelsen. Styrelsen bör även åläggas att se till att riktlinjerna följs. En

bestämmelse om detta bör finnas i 8 kap. FRL (se 8 kap. 7 §).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag innebär att även det försäk-

ringstekniska underlaget skall antas av styrelsen. Framförallt Aktuarie-

nämnden har avstyrkt detta förslag.

Med den uppdelning mellan försäkringstekniska riktlinjer och beräk-

ningsunderlag som föreslagits skall riktlinjerna innehålla de övergripande

principerna och ramarna för premiesättning m.m., medan det komplette-

rande underlaget skall innehålla mera detaljerade beräkningsantaganden

och liknande uppgifter. Det är i första hand riktlinjerna som bör prövas

och fastställas av styrelsen. Till skillnad mot de försäkringstekniska

grunderna skall de försäkringstekniska riktlinjerna och det tekniska

underlaget inte ligga till grund för försäkringstagarnas rättigheter och

skyldigheter gentemot försäkringstagarna. Det bör därför kunna

ankomma på bolaget att bedöma om det beräkningstekniska underlaget

bör behandlas och beslutas av styrelsen. Det torde i vart fall inte nu vara

nödvändigt att kräva att styrelsen utöver riktlinjerna regelmässigt skall

fastställa också de beräkningsmässig uppgifterna i underlaget.

Styrelsens ansvar för information

Senast i försäkringsrörelsepromemorian har det föreslagits en allmän

bestämmelse om att styrelsen skall ansvara för information som skall

lämnas till försäkringstagare och Finansinspektionen. En sådan regel är

också konsekvent med hänsyn till nuvarande bestämmelse som ålägger

styrelsen ett särskilt ansvar för information till försäkringstagarna om

innehållet i placeringsriktlinjerna.

En sådan bestämmelse tydliggör i och för sig styrelsens ansvar för in-

formationsfrågor. Styrelsens ansvar för den löpande förvaltningen täcker

dock även informationsfrågorna. En särregel för försäkringsbolagen är

därför knappast motiverad (jfr avsnitt 5.3). Enligt regeringens mening

bör en sådan så pass allmänt hållen bestämmelse om informationsansva-

ret inte införas.

Till följd av bedömningen bör nuvarande regler i 8 kap. 7 § om styrel-

sens ansvar för information om placeringsriktlinjer tas bort.

13.3.2 Sanktioner vid överträdelser av riktlinjer

Regeringens förslag: Finansinspektionen får förelägga försäkrings-

bolag att vidta rättelse om de försäkringstekniska riktlinjerna eller

placeringsriktlinjerna inte följs. Detsamma gäller om riktlinjerna eller

det försäkringstekniska underlaget inte är tillfredsställande med

hänsyn till rörelsens omfattning och beskaffenhet.

Överträdelser av riktlinjerna skall omfattas av sanktioner enligt be-

stämmelserna om skadestånd och om klander av bolagsstämmobeslut.

Vid registrering av ett beslut av bolagsstämman skall Finansin-

spektionen vägra registrering, om det anmälda beslutet strider mot de

försäkringstekniska riktlinjerna. Någon motsvarande bestämmelse in-

förs inte nu för placeringsriktlinjer.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Utredningen har dock inte föreslagit någon uttryck-

lig möjlighet till rättelseföreläggande för placeringsriktlinjernas utform-

ning. Vidare har utredningen föreslagit att även beslut som strider mot

placeringsriktlinjer skall vägras registrering (se betänkandet s. 219 224,

294 och 295).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer väsent-

ligen med regeringens förslag. Enligt promemorians förslag var sanktio-

nerna i form av skadestånd och klander även kopplade till överträdelser

av det försäkringstekniska beräkningsunderlaget (se promemorian s.

288 290).

Remissinstanserna har i stort tillstyrkt försäkringsutredningens för-

slag eller lämnat det utan erinran. Finansinspektionen har avstyrkt att

placeringsriktlinjerna skall behandlas på samma sätt som försäkringstek-

niska riktlinjer vid registreringen, eftersom endast de förstnämnda mera

rutinmässigt skall ges in till inspektionen. Enligt inspektionen finns det

inte heller skäl att kräva att placeringsriktlinjer regelmässigt skall ges in.

Remissinstanserna har lämnat försäkringsrörelsepromemorians förslag

utan erinran. Aktuarienämnden har som tidigare redovisats ansett att en-

dast riktlinjerna skall behöva antas av styrelsen och sändas in till inspek-

tionen.

Bakgrund: Om ett försäkringsbolag inte följer de bestämmelser som

antagits i bolagsordningen eller grunderna skall Finansinspektionen fö-

relägga bolaget eller styrelsen att vidta rättelse (19 kap. 11 § FRL). En

sådan rättelse kan ske, dels genom att bolaget undanröjer förhållandet

som strider mot bolagsordningen eller grunderna, dels genom att bolags-

ordningen eller grunderna anpassas till de nya förhållandena. I det senare

fallet blir en ändring av bolagsordningen föremål för särskild prövning.

Motsvarande bestämmelse saknas för placeringsriktlinjer. Enligt lag-

rummet kan inspektionen dock fordra att placeringsriktlinjer rättas, om

de inte är tillfredsställande med hänsyn till omfattningen och beskaffen-

heten av bolagets rörelse. Samma möjlighet att kräva rättelse föreligger i

fråga om bolagsordningen och grunderna.

Om ett beslut som anmäls för registrering eller en handling som ges in

i samband med anmälan strider mot lag, bolagsordning eller grunder,

skall sökanden föreläggas att inom viss tid avge yttrande eller vidta rät-

telse. Om inte föreläggandet följs skall anmälningen avskrivas. Om

yttrande inkommer men hindret kvarstår skall registrering vägras

(20 kap. 4 §). Motsvarande regler saknas för placeringsriktlinjer.

Skälen för regeringens förslag

Sanktioner vid överträdelser av riktlinjerna

Efterlevnaden av försäkringstekniska riktlinjer och placeringsriktlinjer

bör i princip sanktioneras på samma sätt som gäller bolagsordningen och

nuvarande grunder. Finansinspektionen bör därför kunna förelägga

bolaget eller styrelsen att vidta rättelse om riktlinjerna överträds. Till

följd av vad som föreslagits i det föregående skall regler tas in i FRL om

att bolaget och styrelsen skall följa riktlinjerna. Det behövs därför inte

någon sådan särskild bestämmelse om rättelseföreläggande i 19 kap. 11 §

för dessa fall.

För att riktlinjerna skall kunna fungera som analys-, styrnings- och

kontrollunderlag måste de naturligtvis vara av tillräcklig kvalitet. Finans-

inspektionen bör därför kunna förelägga bolaget att vidta rättelse om

riktlinjerna inte är tillfredsställande med hänsyn till omfattningen eller

beskaffenheten av bolagets rörelse.

När det gäller placeringsriktlinjer tillkommer visserligen den kompli-

kationen att de inte rutinmässigt måste ges in till Finansinspektionen. Det

finns skäl att avvakta med ett ställningstagande till om en sådan an-

mälningsskyldighet bör införas. Som tidigare anförts har riktlinjerna bl.a.

en betydelsefull roll för att tillgodose sådana aspekter som samman-

hänger med matchningskravet. Det faktum att placeringsriktlinjerna inte

löpande behöver ges in till Finansinspektionen bör inte förhindra att

inspektionen får fordra rättelser om sådana riktlinjer konstateras vara

otillfredsställande, t.ex. i samband med den löpande tillsynen. Rättelse-

sanktionen bör även gälla för de fall att det försäkringstekniska beräk-

ningsunderlaget inte är tillfredsställande utformat.

De försäkringstekniska riktlinjerna och placeringsriktlinjerna är av-

sedda av vara bindande för verksamheten på samma sätt som bolagsord-

ningen. En ändring bör därför göras i bestämmelserna om skadestånd i

16 kap. 1 och 3 §§ och om bolagsstämmobeslut i 9 kap. 20 § varigenom

riktlinjerna jämställs med bolagsordningen.

Riktlinjernas betydelse vid registrering av beslut

Ett bolagsbeslut som strider mot riktlinjerna bör inte registreras. Det an-

förda kan under alla förhållanden tillämpas på anmälda beslut som strider

mot de försäkringstekniska riktlinjerna, vilka skall ges in till inspektio-

nen när de börjar att användas första gången eller när de börjar att an-

vändas efter en ändring.

Det är i och för sig inte bra om inspektionen registrerar beslut som

strider mot placeringsriktlinjerna. Utan att införa en rapporteringsskyl-

dighet för sådana riktlinjer skulle emellertid registreringen bli beroende

av om inspektionen har kännedom om innehållet i riktlinjerna. I prakti-

ken skulle inspektionen då tvingas att infordra riktlinjerna i registrerings-

ärendet för en närmare kontroll.

Eftersom det inte nu införs något krav på löpande anmälan av place-

ringsriktlinjer bör den av utredningen föreslagna ändringen av 20 kap.

4 § genomföras endast för de försäkringstekniska riktlinjerna.

13.3.3 Tillstånd till vissa återförsäkringsavtal

Regeringens förslag: Kravet på Finansinspektionens medgivande till

vissa återförsäkringsavtal inom livförsäkring slopas.

Försäkringsutredningens och försäkringsrörelsepromemorians

förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 235

och se promemorian s. 290 och 291).

Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dessa utan er-

inran.

Skälen för regeringens förslag: För övervakningen av återförsäk-

ringsavtal på livförsäkringens område har det uppställts särskilda be-

stämmelser. I 7 kap. 14 § FRL föreskrivs att Finansinspektionens med-

givande krävs för avtal där bolaget förbinder sig att i återförsäkring avge

ännu inte tecknade livförsäkringar. Medgivande behövs dock inte om

bolaget kan säga upp avtalet utan ersättning senast ett år efter uppsäg-

ningen. Utan inspektionens medgivande får ett bolag inte heller sluta

avtal om att avge återförsäkring av en redan tecknad livförsäkring, om

försäkringen vid avtalets ingående varit i kraft i längre tid än ett halvt år.

Bestämmelserna gäller dock inte rena återförsäkringsbolag. Reglerna

infördes år 1914 och avsåg att förebygga osunda återförsäkringsavtal

inom livförsäkringen. Sådana avtal ansågs kunna leda till att livförsäk-

ringstagarna gick miste om skälig återbäring (se prop. 1914:50 s. 51).

Bestämmelsen har även ansetts ha ett soliditetssyfte (se SOU 1986:8 s.

82).

Det bör i princip vara bolagets sak att avgöra vilka återförsäkringsavtal

som skall ingås, om inte särskilda skäl talar för en prövning med hänsyn

till de skyddsintressen som FRL skall tillgodose. Bestämmelserna i 7

kap. 14 § FRL om medgivande för att ingå vissa avtal bör alltså kunna

upphävas. En annan sak är att Finansinspektionen i sin tillsyn också i

framtiden skall kunna ingripa om avtal om återförsäkring inte är till-

fredsställande med hänsyn till den allmänna stabilitetsprincip som före-

slagits i 1 kap. 1 a §.

13.3.4 Förbudet mot nedsättning av vissa premier

Regeringens förslag: Nuvarande förbud mot nedsättning av premier

för vissa livförsäkringar slopas.

Försäkringsutredningens och Försäkringsrörelsepromemorians

förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 224

och se promemorian s. 290 och 291).

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagen.

Bakgrund: Ett uttryck för nuvarande grunders bindande verkan mot

försäkringstagarna är förbudet för ett försäkringsbolag eller dess ombud

att till fördel för enskilda försäkringstagare eller grupper av försäkrings-

tagare, på annat sätt än genom återbäring, medge direkt eller indirekt

nedsättning av de livförsäkringspremier som bolaget bestämt enligt sina

grunder (7 kap. 15 § FRL). Bestämmelsen tillkom år 1914 i syfte att be-

kämpa användande av illojala konkurrensmedel, främst s.k. returprovi-

sioner. Dessa innebar att försäkringstagare fick rabatt på ett bolags stan-

dardpremier genom att erhålla viss del av försäkringsagentens provision.

Detta ansågs vara ett otillbörligt gynnande av somliga försäkringstagare

på andras bekostnad. Bestämmelsen avsåg att förhindra premienedsätt-

ning i sådana fall då den var godtycklig och inte hållbar enligt försäk-

ringstekniska grunder (se NJA II 1915 s. 62 ff).

Skälen för regeringens förslag: Eftersom systemet med försäkrings-

tekniska grunder slopas och rörelsereglerna inte längre skall ta sikte på

konkurrensaspekter, bör även nuvarande förbud i 7 kap. 15 § FRL mot

premienedsättning i livförsäkringsrörelse kunna tas bort. Frågan om så-

dana förfaranden i vissa fall kan utgöra någon form av otillbörlig kon-

kurrens bör i stället avgöras enligt konkurrenslagstiftningen. Att det

generella förbudet tas bort utesluter dock inte att ett sådant handlande

ändå kan vara oförenligt med FRL. Det kan gälla t.ex. bestämmelser om

överskottens disposition, om premiesättning eller den likhetsprincip för

delägare i ömsesidiga bolag som föreslagits. Vidare bör framhållas att

den typ av frågor som bestämmelsen behandlar skall regleras i de försäk-

ringstekniska riktlinjerna (se avsnitt 8.3.1). Avviker bolaget från sådana

regler kan inspektionen fordra rättelse enligt 19 kap. 11 §. Något gene-

rellt förbud mot premienedsättning bör däremot inte behållas.

13.3.5 Aktuariens ställning

Regeringens förslag: I såväl liv- som skadeförsäkringsbolag skall de

försäkringstekniska utredningarna och beräkningarna utföras under

överinseende av minst en av bolaget utsedd aktuarie. En grundläg-

gande bestämmelse om kompetens och yrkeserfarenhet för aktuarier

tas in i lag. Inspektionen kan medge undantag från aktuariekravet och

behörighetskraven. Finansinspektionen ges rätt att, om så behövs, för-

ordna en särskild aktuarie i ett försäkringsbolag.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag. Utredningen har inte tagit upp frågan om möjlighet för

Finansinspektionen att utse aktuarie i försäkringsbolag. Utredningen har

inte heller föreslagit någon lagregel om aktuariens kompetens (se betän-

kandet s. 225 och 226).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i sak

med regeringens förslag (se promemorian s. 291 293).

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna har tillstyrkt eller

godtagit Försäkringsutredningen förslag. Finansinspektionen framhöll att

det ligger en motsägelse i att förorda en stark ställning för aktuarien utan

att ställa ett tydligt ansvarskrav. Inspektionen ansåg också att aktuariens

särskilda kompetens och ansvar bör lagregleras samt att inspektionen bör

få medge dispens från kravet på aktuarie. Dessutom bör inspektionen vid

behov kunna få förordna en aktuarie i ett försäkringsbolag.

Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt försäkringsrörelsepro-

memorians förslag eller lämnat det utan erinran. Försäkringsförbundet

och Aktuarieföreningen framhåller att det inte bör krävas att aktuarien är

anställd hos bolaget. Föreningen anser också att Finansinspektionens

möjlighet att förordna en aktuarie bör begränsas till verkligt kritiska situ-

ationer, t.ex. då bolagets soliditet är hotad, och att kompetenskraven för

aktuarier inte i onödan bör avvika från föreningens egna krav och den

internationella samarbetsorganisationens krav. TCO och Försäkrings-

mannaförbundet understryker vikten av aktuariens fristående ställning.

De anser också att denna i likhet med revisorer bör underteckna verk-

samhetsberättelsen som garanti för att försäkringstekniska antaganden

och beräkningar är korrekta. Även Aktuarienämnden anser att formen för

aktuariens intyg bör övervägas. Enligt en remissinstans bör i lag anges att

aktuarien skall ha rätt till den insyn i verksamheten som krävs för att

fullgöra sitt uppdrag. Flera remissinstanser anser att ansvarsförhållan-

dena mellan olika aktuarier bör klargöras för det fall flera aktuarier ut-

setts eller om Finansinspektionen förordnat en aktuarie. Det måste t.ex.

framgå vem som omfattas av skadeståndskyldigheten. Enligt Finansin-

spektionen bör den rättsliga ställningen av inspektionens förordnade

aktuarier klargöras.

Bakgrund: I försäkringsbolag som meddelar livförsäkring skall de

försäkringstekniska utredningarna och beräkningarna utföras under

överinseende av en aktuarie (8 kap. 18 § FRL). Bestämmelserna gäller

också livräntor och sjukräntor som tillhör skadeförsäkringsrörelsen (1

kap. 5 § FRL).

Aktuarien kan vara anställd i bolaget eller uppdragstagare. Finansin-

spektionen har meddelat föreskrifter om behörigheten att tjänstgöra som

aktuarie. Sådana villkor finns i en kungörelse angående behörighetsvill-

kor (1984:290). I särskilda fall kan myndigheten medge undantag från

dessa villkor. När en aktuarie antagits eller frånträtt sin befattning skall

detta genast anmälas för registrering. Finns flera aktuarier i bolaget är

endast en, som ofta kallas chefaktuarie, registrerad hos Finansinspektio-

nen.

Aktuarien har en särskild ställning i försäkringsbolaget. Aktuarien

jämställs i vissa avseenden med verkställande direktören, bl.a. genom

förbudet för försäkringsbolag i 12 kap. 12 § FRL att lämna penninglån

till aktuarien i bolaget. Dessutom omfattas en aktuarie av de särskilda be-

stämmelserna om skadestånd i 16 kap. FRL.

Skälen för regeringens förslag: Aktuarien har en betydelsefull roll i

försäkringsverksamhet. Vikten av aktuariens kontroll ökar när den

offentliga regleringen av försäkringsrörelsen förändras och ger utrymme

för större produktutveckling.

Ansvaret för ett försäkringsbolags verksamhet i sin helhet bör i princip

ligga på bolagets ledning. Styrelsen har alltså även ett ansvar för att

bolaget har samlat den kunskap som fordras för rörelsen. Dit hör den

kompetens som behövs för att de försäkringstekniska utredningarna och

beräkningarna skall ske på ett korrekt sätt. Detta bör markeras. Under-

laget för riskbedömningarna är ofta mer osäkert på skade- än på livför-

säkringssidan. Det bör således krävas att minst en aktuarie har kontroll

över den försäkringstekniska verksamheten oavsett försäkringsform.

Regeringen föreslår därför att kravet på aktuarie i försäkringsbolag ut-

sträcks från livförsäkringsbolag till skadeförsäkringsbolag.

Det är viktigt att en aktuarie har den kompetens som behövs för att

säkerställa en tillräcklig kvalitet på de försäkringstekniska bedömning-

arna. Lagkravet bör därför kombineras med en grundläggande bestäm-

melse om aktuariens kompetens och yrkeserfarenhet. Det bör alltjämt

finnas en rätt för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

att meddela närmare föreskrifter om villkoren för kompetenskraven.

Den myndighet som meddelar föreskrifterna bör också kunna medge

dispens från behörighetskraven i enskilda fall.

Som några remissinstanser anfört är det viktigt att den eller de som ut-

ses till aktuarier i bolaget har en självständig ställning gentemot andra

bolagsorgan. Det är dock mindre lämpligt att nu införa något krav som

skulle innebära att en aktuarie inte får vara anställd av bolaget. En aktua-

rie bör således kunna vara såväl anställd av bolaget som uppdragstagare.

Finansinspektionen har föreslagit att inspektionen ges rätt att förordna

en aktuarie i försäkringsbolagen om detta behövs. Även om en sådan

åtgärd mer sällan kan vara påkallad kan möjligheten i enstaka fall ha ett

betydande värde. Ett förslag om en sådan regel lämnas därför. De in-

struktioner som Finansinspektionen skall ge sådana aktuarier kan, i likhet

med instruktionerna för av Finansinspektionen förordnade revisorer, i

huvudsak ha formen av allmänt råd. Instruktionen kan också i sin helhet

ges genom ett särskilt beslut.

Det är angeläget att inspektionen har kännedom om vilka personer som

hanterar de aktuariella frågorna i ett försäkringsbolag. Bolagen bör därför

anmäla de aktuarier som utsetts för registrering hos inspektionen. Anlitar

ett bolag flera aktuarier bör anmälningsplikten omfatta den eller de som i

bolaget utsetts att ansvara för de försäkringstekniska frågorna.

Mot bakgrund av den vikt som bör läggas vid den aktuariella kontrol-

len bör nuvarande bestämmelser om särskilt skadeståndsanvar för en

aktuarie kvarstå. Om flera aktuarier utses av bolaget gäller därvid samma

regler om skadestånd som mellan t.ex. flera utsedda revisorer eller styrel-

seledamöter (se 16 kap. 4 § FRL). Något skadeståndsansvar enligt dessa

bestämmelser bör dock inte anses åligga en sådan aktuarie som förord-

nats av Finansinspektionen.

Utvidgningen av aktuarieplikten från livbolag till skadebolag kan med-

föra övergångssvårigheter. För vissa bolag kan på grund av verksam-

hetsförutsättningarna ett krav på aktuarie framstå som mindre befogat.

Finansinspektionen bör därför ges rätten att medge undantag från kravet

på aktuarie i enskilda fall.

Flera remissinstanser har berört frågan om aktuarien skall intyga de

försäkringstekniska beräkningar. Frågan bör inte lösas nu. Formen för en

sådan ordning bör i första hand utvecklas i praxis.

Tills vidare bör även bestämmelserna om låneförbudet för aktuarier

behållas (jfr avsnitt 7.7.5).

13.3.6 Prövning av oskäliga villkor mellan näringsidkare

Regeringens förslag: En rätt för en sammanslutning av näringsidkare

eller en enskild näringsidkare att få villkors skälighet prövade av

Marknadsdomstolen skall gälla även på det finansiella tjänsteområdet.

Försäkringsutredningen har förordat att undantaget enligt lagen om

oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare slopas, men har avstått från

att lämna något förslag till lagändring (se betänkandet s. 234).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 293).

Remissinstanserna har inte kommenterat Försäkringsutredningens

bedömning.

De flesta remissinstanserna har godtagit försäkringsrörelspromemo-

rians förslag. Banklagskommittén och Försäkringsförbundet har ut-

tryckligen tillstyrkt förslaget. Förbundet anser dock att ställning måste

tas till hur prövningsrätten påverkar den fria förhandlingsrätten på

kollektivavtalsområdet. LO, TCO och SAF har däremot avstyrkt förslaget

med hänvisning till den fria förhandlingsrätten. Marknadsdomstolen har

tillstyrkt förslaget men lämnat vissa tekniska synpunkter.

Skälen för regeringens förslag: Skäligheten i försäkringsvillkor kan

prövas av Marknadsdomstolen på talan av Konsumentombudsmannen

och vissa andra enligt lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Möjligheten till denna prövning öppnades år 1995. Enligt lagen

(1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare kan en sammanslut-

ning av näringsidkare eller en enskild näringsidkare mot vilken villkoren

ställts upp på motsvarande sätt få villkors skälighet prövade av Mark-

nadsdomstolen. Detta gäller emellertid inte villkor i verksamhet som står

under Finansinspektionens tillsyn.

Enligt förslagen skall skälighetsprincipen inte längre ligga till grund

för rörelsereglerna och Finansinspektionens tillsyn. Det är därför viktigt

att försäkringsvillkor på näringsidkarsidan kan prövas enligt samma

ordning som gäller för avtal i allmänhet. Undantaget i lagen om avtals-

villkor mellan näringsidkare för finansiella företag bör slopas så att lagen

omfattar försäkringsbolagens verksamhet. Detsamma bör gälla för annan

finansiell verksamhet under inspektionens tillsyn. En villkorsprövning

enligt lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare kan därmed ske också

för avtalsvillkor som bl.a. banker och värdepappersbolag använder

gentemot näringsidkare.

När det gäller villkor i försäkringsavtal som meddelas på grund av

överenskommelse i kollektivavtal eller en annan överenskommelse

mellan parterna på arbetsmarknaden är utrymmet för att tillämpa lagen

mycket begränsat. Det är särskilt angeläget att tillämpningen inte sker på

sätt som ställer upp begränsningar för parternas fria förhandlingsrätt på

arbetsmarknadsområdet. Ett villkor i ett försäkringsavtal kan således

svårligen bedömas som oskäligt om villkoret tillkommit till följd av så-

dana förhandlingar.

En försäkring som grundas på kollektivavtal kan innehålla villkor

utanför det område som arbetsgivare och arbetstagare avtalat om. Att

lagen formellt gäller även för försäkringar som grundas på kollektivavtal

bör därför lika lite som nuvarande skälighetsprincip förhindra eller be-

gränsa utrymmet för arbetsmarknadsparternas fria förhandlingsrätt.

13.3.7 Ett garantisystem för försäkringar

Regeringens bedömning: En garantiordning för försäkringsersätt-

ningar behöver inte införas med anledning av försäkringsrörelse-

reformen.

Försäkringsgarantiutredningens förslag: Utredningen har lämnat

förslag till ett garantisystem för försäkringstagarna. En utgångspunkt för

förslaget har varit att en försäkringsrörelsereform genomförs på det sätt

Försäkringsutredningen föreslagit.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har besvarat remissen

innan försäkringsrörelsepromemorian redovisades. Remissinstanserna

har utgått från Försäkringsutredningens förslag och har i de flesta fall

varit positiva till en garantiordning. Bankföreningen och Konkurrens-

verket har ifrågasatt behovet av ett sådant system. Finansinspektionen

och Försäkringsförbundet har efter att ha tagit del av försäkringsrörelse-

promemorian avstyrkt en garantiordning.

Skälen för regeringens förslag: Försäkringsutredningen föreslog i sitt

slutbetänkande Försäkringsrörelse i förändring 3 (SOU 1995:87) en

genomgripande reformering av försäkringsrörelselagstiftningen. Refor-

men innefattade långtgående inskränkningar i nuvarande näringsrättsliga

reglering på området.

För att stärka skyddet för försäkringstagarna föreslog utredningen att

ett särskilt garantisystem som kunde träda in när ett försäkringsbolag

hamnar i obestånd borde övervägas.

Mot denna bakgrund tillkallade regeringen en särskild utredare i ämnet

(dir. 1996:88). Utredningen som tog sig namnet Försäkringsgarantiut-

redningen redovisade år 1998 sitt betänkande Försäkringsgaranti (SOU

1998:22). Det föreslås där en garantiordning som administreras av ett

privaträttsligt organ i form av en ideell förening. Ramen för föreningen

regleras i lag. De försäkringsgivare som meddelar försäkringar som ger

rätt till ersättning från garantin måste vara medlemmar i föreningen. För-

slaget omfattar svenska försäkringsbolag och försäkringsföretag från

länder utanför EES som driver verksamhet här i landet. Finansieringen av

garantin föreslås ske först efter det att ett obestånd inträffat som grundar

ersättning från garantin.

Någon egentlig analys av behovet av en garantiordning rymdes inte

inom utredningens ram.

Utredningen föreslår också att försäkringstagarnas förmånsrätt i de till-

gångar som registerförts för att täcka de försäkringstekniska avsättning-

arna utvidgas från livförsäkringssidan till att omfatta även skadeförsäk-

ringsfordringar.

Regeringen gör följande bedömning.

En övergång bort från nuvarande system med återbäringsfond i tradi-

tionella livförsäkringsbolag, som har utgjort en betryggande buffert mot

förluster, innebär att soliditets- och likviditetsproblem kommer att bli

mera synliga och kännbara för livförsäkringsbolag. Detsamma gäller

slopandet av de särskilda nedsättningsreglerna för ömsesidiga livförsäk-

ringsbolag, som fungerat som ytterligare ett skydd mot ekonomiska

svårigheter.

Genom dessa förändringar blir konkursrisken i livförsäkringsbolag inte

lika försumbar som i dag. Det förslag till försäkringsrörelsereform som

nu läggs fram avviker dock på många punkter från Försäkringsutredning-

ens förslag. På flera sätt lyfts skyddet för försäkringstagaren fram.

Det gäller inte minst förslagen till en tydligare reglering av soliditets-

principen och krav på en god riskkontroll (stabilitetsprincipen). Vidare

föreslås en ny genomlysningsprincip avsedd att främja en god informa-

tion till försäkringstagarna om kostnader och förmåner. Även den nya

principen om en god försäkringsstandard får genom förslagen en klarare

och tydligare reglering samt inriktas mot att skydda försäkringstagarnas

intressen. Dessa förslag gäller såväl liv- som skadeförsäkringsbolag. Av

stor betydelse i sammanhanget är att en betydligt större andel av livför-

säkringsbolagens åtaganden beläggs med skuldtäcknings- och place-

ringskrav genom reglerna om villkorad återbäring. Därigenom ökar

också underlaget för livförsäkringstagarnas förmånsrätt.

Kraven på lägsta solvensmarginal skärps också i viss utsträckning för

livförsäkringsbolag.

Försäkringstagarnas enskilda intressen förbättras genom ett slopande

av regler om nedsättning av förluster i ömsesidiga livförsäkringsbolag.

Detsamma gäller för de föreslagna begränsningarna av uttaxering i ömse-

sidiga skadeförsäkringsbolag. Även en övergång från ordningen med

grunder till en avtalsbaserad ordning stärker den enskilde livförsäkrings-

tagarens rätt gentemot försäkringsbolaget.

Genom ändringarna kommer aktieägarnas kapital och annat eget

kapital att utgöra det reella riskkapitalet i livförsäkringsaktiebolag. De

effekter som detta kan få för bolagen som incitament till en effektiv och

betryggande riskhantering och kapitalförvaltning bör inte underskattas.

Ett försäkringsbolag som driver försäkringsrörelsen under ömsesidiga

principer, dvs. utan att lämna utdelning, får utnyttja den nya konsolide-

ringsfonden för att behålla en soliditet som svarar mot dagens åter-

bäringsmedel.

De reformerade rörelsereglerna behöver således inte i sig innebära att

riskerna i de svenska livförsäkringsbolagen generellt sett ökar för försäk-

ringstagarnas del jämfört med i dag.

En garantiordning är förenad med ett flertal problem. En grundläg-

gande problemställning är frågan om systemet i sig lockar fram en bete-

endeförändring med ett högre risktagande. Andra frågor rör

finansieringen och avgränsningen av systemet. Erfarenheterna av en

garantiordning på försäkringssidan är små eftersom få förebilder finns i

utlandet.

Mot bakgrund av det anförda finns det inte tillräckliga skäl att nu in-

föra en garantiordning på försäkringssidan. Det hindrar dock inte att

frågan kan prövas på nytt när erfarenhet finns från tillämpningen av de

nya försäkringsrörelsereglerna.

Frågan om en utvidgning av den särskilda förmånsrätten på försäk-

ringssidan till skadeförsäkringar bör beredas ytterligare.

13.3.8 Revision och allmän granskning i försäkringsbolag

13.3.8.1 Kompetenskrav för revisorer i försäkringsbolag

Regeringens förslag: Endast den som är auktoriserad eller godkänd

revisor skall kunna utses till revisor i ett försäkringsbolag. Ett försäk-

ringsbolag skall ha minst en revisor utsedd av bolagsstämman.

Associationsrättspromemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag. Därutöver föreslås i promemorian ytterligare

ändringar innebärande en närmare anpassning till aktiebolagslagens

regler om revisorer.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft någon erinran

mot detta förslag i sig.

Bakgrund: EG:s revisorsdirektiv (Rådets åttonde direktiv av den

10 april 1984 grundat på artikel 54.3 g i fördraget, om godkännande av

personer som har ansvar för lagstadgad revision av räkenskaper

84/253/EEG) innehåller bestämmelser om revisors kvalifikationer. Kva-

lifikationskraven gäller, förutom bolag som avses i det fjärde bolags-

rättsliga direktivet (Rådets fjärde direktiv av den 25 juli 1978 grundat på

artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag

78/660/EEG), bl.a. försäkringsbolag som avses i försäkringsredovis-

ningsdirektivet (Rådets direktiv 91/674/EEG av den 19 december 1991

om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag).

Riksdagen har nyligen beslutat ändringar i aktiebolagslagen som syftar

till genomförande av revisorsdirektivets bestämmelser om revisorers

kvalifikationskrav (SFS 1998:760; se prop. 1997/98:99 s. 133 ff, där

bakgrunden till genomförandet närmare utvecklas). Dessa

kvalifikationskrav gäller som nämnts även för revisorer i

försäkringsbolag. Det följer av hänvisningar som görs i

försäkringsredovisningsdirektivet (artikel 1.1) till bestämmelserna om

revision i fjärde bolagsdirektivet (artikel 51.1). Försäkrings-

redovisningsdirektivet omfattar såväl försäkringsaktiebolag som ömsesi-

diga försäkringsbolag. Vissa mindre ömsesidiga försäkringsbolag är dock

undantagna från redovisningsbestämmelserna (se artikel 1.a i försäk-

ringsredovisningsdirektivet). En möjlighet att för dessa bolag föreskriva

undantag från vissa bestämmelser i FRL finns i 1 kap. 10 § FRL.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av det anförda och de

slutsatser som regeringen redovisar i prop. 1997/98:99 (avsnitt 8) bör

bestämmelserna om kvalifikationskrav för revisorer i försäkringsbolag

ändras för att överensstämma med EG-rättens regler. Som regeringen

påpekar i nämnda arbete löpte tiden för genomförande av revisorsdirekti-

vet ut vid utgången av 1997 (se a.a. s. 136). Genomförandet av dessa

bestämmelser bör därför inte avvakta det pågående reformarbetet med de

associationsrättsliga reglerna för försäkringsbolag, vilket inte kan för-

väntas leda till lagstiftning förrän efter den 1 januari 2000. Motsvarande

bestämmelser som för revisorer i de allmänna aktiebolagen och därmed

även bl.a. bankaktiebolagen bör alltså införas för revisorer i såväl försäk-

ringsaktiebolag som ömsesidiga försäkringsbolag. Endast den som är

auktoriserad eller godkänd revisor skall således kunna vara revisor i ett

försäkringsbolag. Det innebär att s.k. lekmannarevisorer inte längre

kommer att få delta i räkenskapsrevisionen i dessa bolag. Möjlighet att

låta lekmannarevisorer göra en allmän granskning av försäkringsbolag

behandlas i nästföljande avsnitt.

Med införandet av strängare kompetenskrav finns det anledning att

överväga om kravet på antalet revisorer utsedda av bolagsstämman bör

ändras. I 10 kap. 1 § första stycket FRL föreskrivs att bolagsstämman i

ett försäkringsbolag skall välja minst två revisorer. Något krav på flera

revisorer gäller varken bankaktiebolag eller allmänna aktiebolag. Kravet

på minst två revisorer i försäkringsbolag infördes i 1948 års FRL, men i

praktiken innebar detta inte någon nyhet för försäkringsbolagen (prop.

1948:50 s. 323). Tidigare gällde kravet på minst två revisorer även i all-

männa aktiebolag med aktiekapital överstigande visst belopp. Den be-

stämmelsen avskaffades med motiveringen att det lätt kan leda till att det

förutom den egentlige revisorn utses en person utan lämpliga kvalifi-

kationer, men även med hänsyn till att det infördes möjlighet att utse ett

revisionsbolag till revisor (SOU 1971:15 s. 250, prop. 1975:103 s. 418).

Motiven till att bestämmelsen om minst två revisorer i försäkringsbolag

behölls i 1982 års FRL framgår inte av förarbetena. Med det nu före-

slagna kravet på att en revisor i ett försäkringsbolag alltid skall vara

auktoriserad eller godkänd revisorer och att endast en sådan kvalificerad

revisor får delta i räkenskapsgranskningen finns inte några starka skäl att

behålla särbestämmelsen om krav på minst två revisorer i försäkrings-

bolag. I fortsättningen bör därför föreskrivas att det skall finnas minst en

revisor, som väljs av bolagsstämman.

I försäkringsbolag är kraven på när bolaget skall ha auktoriserad revi-

sor inte lika långtgående som för allmänna aktiebolag. För bankaktiebo-

lag gäller dock alltid krav på att minst en revisor skall vara auktoriserad

(9 kap. 15 § bankrörelselagen). För såväl försäkringsbolag (20 kap. 4 §

andra stycket FRL) som allmänna aktiebolag gäller att bolaget måste ha

en auktoriserad revisor om balansomslutningen överstiger 1 000 basbe-

lopp. Dessutom gäller enligt 10 kap. 12 § aktiebolagslagen punkterna 2-3

att bolaget måste ha en auktoriserad revisor om antalet anställda hos bo-

laget uppgått till över 200 de senaste två åren eller om bolagets aktier

eller skuldebrev är noterade vid börs eller auktoriserad marknadsplats.

Dessa sistnämnda krav har inte ansetts lämpliga som kriterium på försäk-

ringsbolags betydelse (prop. 1981/82:180 s. 235). Regeringen gör för

närvarande inte någon annan bedömning. Samma synsätt gäller naturligt-

vis även för moderbolag i en koncern. Reglerna för när det krävs att ett

försäkringsbolag har en auktoriserad revisor bör därför behållas oföränd-

rade.

I 10 kap. 4 § första stycket FRL föreskrivs att minst en av revisorerna i

ett försäkringsbolag måste vara godkänd eller auktoriserad om försäk-

ringsbolagets verksamhetsområde omfattar hela riket eller om balansom-

slutningen överstiger 100 basbelopp. Med de nya bestämmelserna kom-

mer revisorn alltid att vara auktoriserad eller godkänd oavsett dessa rek-

visit. Det första stycket i 4 § tjänar därmed inte längre något syfte utan

bör upphävas.

Som en följd av att reglerna om kompetenskrav ändras bör även reg-

lerna om registrering ändras och inte längre knyta an till bestämmelsen

om särskilda kvalifikationskrav. Registrering av revisorer bör alltid ske

på samma sätt som gäller för styrelseledamöter i ett försäkringsbolag.

Slutligen bortfaller syftet med de särskilda bestämmelserna om bosätt-

ningskrav för de som inte är godkända eller auktoriserade revisorer.

13.3.8.2 Lekmannarevisorer i försäkringsbolag

Regeringens förslag: Bestämmelser om lekmannarevisorer införs,

efter mönster i aktiebolagslagen. En eller flera lekmannarevisorer

skall kunna utses, såväl i ett försäkringsaktiebolag som ett ömsesidigt

försäkringsbolag, att utföra en allmän granskning av bolagets verk-

samhet utöver den lagstadgade revisionen. Lekmannarevisorns uppgift

är att granska att bolagets ändamål följs och att bolaget sköts på ett

från ekonomisk synpunkt tillfredsställande sätt. Lekmannarevisorn

skall också granska att den kontroll som görs inom företaget är till-

räcklig. Lekmannarevisorn får inte underteckna en revisionsberättelse.

En lekmannarevisor omfattas av i huvudsak samma skadeståndsregler

som en revisor.

Associationsrättspromemorians förslag: Till skillnad från

regeringens förslag föreslås i promemorian att 11 kap. aktiebolagslagen i

sin helhet skall tillämpas på försäkringsbolagen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft någon erinran

mot Associationsrättspromemorians förslag i sig.

Bakgrund: Som redogjorts för i det närmast föregående avsnittet in-

nebär EG:s revisorsdirektiv att s.k. lekmannarevisorer, dvs. revisorer som

varken är godkända eller auktoriserade, inte längre tillåts delta i räken-

skapsrevisionen av vissa typer av bolag. Mot denna bakgrund har det

införts nya bestämmelser i aktiebolagslagen som ger möjlighet att i

aktiebolag utse lekmannarevisorer med uppgift att göra en allmän

granskning av bolagets verksamhet utöver den lagstadgade revisionen

(SFS 1998:760; se prop. 1997/98:99 s. 170 ff om de bakomliggande

skälen).

I försäkringsbolag förekommer det inte sällan att lekmannarevisorer

deltar i revisionen. Försäkringsförbundet anförde i sitt remissyttrande

över Revisorsutredningens slutbetänkande Revisorerna och EG (SOU

1993:69) bl.a. att särskilt i de ömsesidiga försäkringsbolagen spelar lek-

mannarevisorerna en stor roll för att stärka sambanden mellan försäk-

ringstagarna och bolaget. Skälen kan enligt förbundet också vara att till-

varata viss specialkompetens när det gäller granskningen av styrelsens

och VD:s förvaltning eller bereda olika ägarintressen möjlighet att följa

bolagets utveckling.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av de ändringar som

nyligen gjorts i aktiebolagslagen och vad Försäkringsförbundet anfört i

det ovan nämnda remissvaret, finns det starka skäl att låta bestämmelser

om lekmannarevisorer tillämpas även på försäkringsbolag. Det är även

med hänsyn till det pågående arbetet med att reformera de

associationsrättsliga bestämmelserna för försäkringsbolag önskvärt att

reglerna för åtminstone försäkringsaktiebolagen överensstämmer med de

för de allmänna aktiebolagen och inte minst bankaktiebolagen, om inte

särskilda skäl motiverar en särreglering. Regeringen anser därför att

bestämmelser motsvarande dem i aktiebolagslagen om

lekmannarevisorer bör införas även för försäkringsbolag.

Mot bakgrund av att regeringen avser att närmare se över vilka asso-

ciationsrättsliga regler som skall gälla för framför allt de ömsesidiga för-

säkringsbolagen anpassas inte reglerna i FRL i detta sammanhang helt till

aktiebolagslagen. Aktiebolagslagens bestämmelser om lekmannarevi-

sorer är emellertid sådana att de är väl lämpade att införas även för för-

säkringsbolagen, såväl för försäkringsaktiebolagen som för de ömsesi-

diga bolagen. Vissa särregler krävs dock, bl.a. för de fall där motsva-

rande bestämmelser i 10 kap. FRL om revisorer inte anpassats till de nya

revisorsbestämmelserna i aktiebolagslagen. Det gäller t.ex. jäv för aktie-

ägare, bestämmelser om åtgärder vid misstanke om brott, registrering och

tid för avlämnade av rapport. Dessa skillnader kommenteras närmare i

författningskommentaren.

Enligt förarbetena till aktiebolagslagens regler om lekmannarevisorer

innebär bestämmelserna om allmän granskning bl.a. att en eller flera

lekmannarevisorer skall kunna utses i ett aktiebolag att granska att bola-

gets ändamål följs och att bolaget sköts på ett från ekonomisk synpunkt

tillfredsställande sätt. Lekmannarevisorn skall också granska att den

kontroll som görs inom företaget är tillräcklig. Det är också viktigt att en

lekmannarevisor inte får underteckna en revisionsberättelse (prop.

1997/98:99 s. 177 179). Samma regler bör gälla för en lekmannarevisor i

ett försäkringsbolag. Lekmannarevisorn i ett försäkringsbolag bör vidare

ha samma rätt till insyn som en lekmannarevisor i ett vanligt aktiebolag

och vara bunden vid samma tystnadsplikt (se a. prop. s. 179 181). På

samma sätt som i allmänna aktiebolag bör lekmannarevisorn redovisa

resultatet av sin granskning i en granskningsrapport (a.a. s. 181 183).

Det bör också gälla samma regler i fråga om antal och sättet att utse en

lekmannarevisor samt vem som får utses som lekmannarevisor (a.a.

s. 170 177). Jävsreglerna bör dock knyta an till vad som gäller för van-

liga revisorer i försäkringsbolag. Detsamma bör gälla i fråga om vissa

andra mindre skillnader mellan revisorsbestämmelserna i FRL och aktie-

bolagslagen. Skillnaderna kommenteras närmare i författningskommen-

taren.

Lekmannarevisorerna bör inte omfattas av den särskilda rapporterings-

skyldigheten till Finansinspektionen enligt 10 kap. 8 a § FRL. Någon

skyldighet därtill föreligger inte enligt det s.k. BCCI-direktivet. Inte hel-

ler lekmannarevisorer i bankaktiebolag omfattas av en sådan bestäm-

melse (jfr prop. 1997/98:166 s. 142).

På samma sätt som lekmannarevisorer i allmänna aktiebolag bör lek-

mannarevisorerna i försäkringsbolag omfattas av i princip samma skade-

ståndsregler som revisorer i allmänhet. Bestämmelser om detta bör infö-

ras.

I samband med att regler införs om allmän granskning som utförs av

lekmannarevisorer, bör det övervägas om inte även regler om särskild

granskning bör införas för försäkringsbolagen. Regler om särskild

granskning finns i 11 kap. aktiebolagslagen och har länge även funnits

för banker och ekonomiska föreningar. En särskild granskare utses som

en extraordinär åtgärd, t.ex. när det finns misstanke om oegentligheter

eller andra missförhållanden i bolaget. En särskild granskare i ett

aktiebolag, en bank, eller en ekonomisk förening kan utses efter ett

minoritetsbeslut.

För försäkringsbolagen finns inte några motsvarande regler om sär-

skild granskare, liksom det inte heller finns regler om t.ex. minoritetsre-

visor. Allmänna associationsrättsliga regler bör som huvudregel gälla

även för försäkringsbolag, om inte avvikelser är särskilt befogade med

hänsyn till dessa bolags särart. En sådan bedömning bör lämpligen göras

i samband med den tidigare nämnda allmänna översynen av de associa-

tionsrättsliga reglerna för försäkringsbolag. Detta särskilt som det inte

framkommit att det föreligger något speciellt behov av att nu införa reg-

ler om särskild granskning i försäkringsbolag.

14 Övergångsfrågor för svenska försäkringsbolag

14.1 Allmänna utgångspunkter

De förslag som lämnats i tidigare avsnitt innebär åtskilliga förändringar i

rörelsereglerna för framförallt traditionell livförsäkringsrörelse. Av

betydelse i övergångssammanhang är inte minst förslagen att slopa

skälighetsprincipen för såväl liv- som skadeförsäkringsbolag samt att till-

låta vinstutdelning i livförsäkringsbolag. Stor betydelse har även de reg-

ler för livförsäkringsbolag som är avsedda att främja en mera löpande

och konsekvent fördelning än i dag av överskott mellan försäkringsta-

garna (som återbäring) och bolaget (som riskkapital). Även förslaget att

slopa nuvarande återbäringsfond och att kräva försäkringstekniska av-

sättningar för villkorad återbäring måste beaktas vid övergången från

gamla till nya regler. Detsamma gäller förslaget att slopa nuvarande ord-

ning med försäkringstekniska grunder till förmån för en ordning där rät-

tigheterna och skyldigheterna mellan bolaget och försäkringstagarna

skall avtalsregleras samtidigt som bolaget skall upprätta försäkringstek-

niska riktlinjer och underlag som ett analys-, styrnings- och

kontrollmaterial för verksamheten.

Vid bedömningen av övergångsfrågorna bör även förslagen om vissa

lättnader i nuvarande rörelse- och placeringsregler beaktas. Det föreslås

bl.a. att fondförsäkringar skall få meddelas i samma juridiska person som

annan livförsäkringsrörelse.

De reformerade försäkringsrörelsereglerna ställer under alla förhållan-

den större krav på de enskilda försäkringsbolagen jämfört med tidigare.

Möjligheter till en friare produktutformning på livförsäkringsområdet

och en fastare reglering av försäkringstagarnas rättigheter och skyldig-

heter i avtal ställer större krav på livförsäkringsbolagens förmåga att

hantera olika slag av risker och att utforma tydliga livförsäkringsavtal.

De svenska livförsäkringsbolagen kan dock antas vara väl rustade för att

leva upp till de större krav som ställs.

Även kraven på Finansinspektionens operativa tillsyn ökar.

14.2 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Regeringens förslag: Den nya lagstiftningen skall träda i kraft den

1 januari 2000 och tillämpas utan inskränkningar på försäkringsbolag

som beviljas koncession första gången därefter (nya bolag). Liv- och

skadeförsäkringsbolag som beviljats koncession dessförinnan (äldre

bolag) får tillämpa äldre bestämmelser om försäkringstekniska grun-

der och återbäringshanteringen samt vissa därtill anknutna bestäm-

melser under de två första åren efter ikraftträdandet.

Skälighetsprincipen skall gälla även i fortsättningen för sådana liv-

och skadeförsäkringar som meddelats före den 1 januari år 2000

(äldre försäkringar), om inget annat avtalas mellan försäkringsbolaget

och försäkringstagaren.

Återbäringsfonden för livförsäkringsrörelse och medel avsatta till

framtida förfogande för annan försäkring skall före ingången av

räkenskapsår som påbörjas den 1 januari 2002 återföras och

gottskrivas försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade som

återbäring eller föras till konsolideringsfonden. Övriga fonder under

återbäringsmedel skall föras till motsvarande fonder under bundet

eget kapital.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag (se betänkandet s. 176 183, 295 och 296). Utredningen

har inte klart angivit koncessionsbeslutet som avgörande för tillämp-

ningen av nya rörelseregler respektive övergångsregler. Utredningen har

inte heller föreslagit några övergångsregler för äldre skadeförsäkringar.

Försäkringsrörelsepromemorians förslag överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens förslag (se promemorian s. 296 299). I pro-

memorian saknas regler om att fondförsäkringsbolag skall tillämpa vissa

äldre regler till dess att en ny bolagsordning med vinstutdelningsvillkor

blir gällande. Det föreslås inga särskilda sanktionsregler för bolagens

underlåtenhet att se till att en ny bolagsordning registreras. Promemorian

innehåller inte heller något förslag om att bolagsstämman får besluta om

ändringar av bolagsordningen enligt nya bestämmelser före lagens

ikraftträdande.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt eller god-

tagit Försäkringsutredningens förslag. Svea hovrätt, Finansinspektionen,

Försäkringsförbundet, m.fl. har framhållit vikten av att alla överskott för

redan tecknade livförsäkringar återgår till försäkringstagarna. Förbundet

har tillagt att bolag borde få fortsätta att sälja gamla produkter parallellt

med försäljningen av nya produkter enligt nya bestämmelser. Vidare har

förbundet förordat ett års senare ikraftträdande för icke vinstutdelande

bolag. Förbundet har också ansett att koncession enligt nya regler bör

kunna meddelas så snart riksdagen beslutat lagändringarna. Aktuarie-

nämnden har däremot förutsatt att förändringsarbetet inte kan påbörjas

förrän lagändringarna trätt i kraft. Konkurrensverket har framhållit att

bolagen bör få organisera vinst- och icke vinstdrivande verksamhet enligt

vad de själva finner effektivast och att lagstiftningen inte bör anvisa viss

metod för detta.

Remissinstanserna har överlag tillstyrkt eller lämnat försäkrings-

rörelsepromemorians förslag utan erinran (se promemorian s. 296 299).

Försäkringsförbundet och Bankföreningen har anfört att en bibehållen

konkurrenskraft visavi utländska företag kräver att reformen träder i kraft

den 1 januari 2000. Förbundet har dock ifrågasatt om en ettårig

övergångsfrist är tillräcklig, särskilt för de bolag som vill ombildas till

vinstutdelande. Nya villkor, försäkringstekniska riktlinjer, informations-

och återbäringssystem kräver viss uppbyggnadstid. Aktuarieföreningen

har instämt i att skälighetsprincipen bör gälla för försäkringar som med-

delats före år 2000, om inget annat avtalats. Vidare har föreningen påpe-

kat att det är oklart i vad mån övergångsreglerna om grunder m.m. skall

gälla fondförsäkringsbolag. Enligt Finansinspektionen bör över-

gångsreglerna om uttaxering justeras och äldre villkor gälla tills änd-

ringen av bolagsordningen blir gällande.

Skälen för regeringens förslag

Ikraftträdande

De ändrade rörelsereglerna bör träda i kraft utan dröjsmål. Föränd-

ringarna är emellertid av sådant slag att ikraftträdandet bör ske vid ett

årsskifte. Bestämmelserna bör alltså träda i kraft den 1 januari 2000.

Tillämpningen av nya rörelseregler på nya bolag

Livförsäkringsbolag och skadeförsäkringsbolag som beviljas koncession

första gången efter ikraftträdandet av lagen bör tillämpa den nya

lagstiftningen utan inskränkningar. Genom att anknyta till koncessions-

beslutet i stället för t.ex. en senare registrering säkerställs att prövningen

redan vid koncessionen sker med hänsyn till förutsättningarna enligt nya

rörelseregler, t.ex. en slopad skälighetsprincip, en förändrad sund-

hetsprincip och en avsaknad av ordningen med grunder. Övergången till

de nya reglerna behöver inte invänta den nya försäkringsavtalslag som

bereds inom Justitiedepartementet.

Det bör i sammanhanget erinras om att svenska vinstutdelande företag

redan i dag kan meddela produkter i form av individuellt pensionsspa-

rande och fondlivförsäkringar utan att några särskilda avtalsrättsliga

regler har ansetts nödvändiga.

Försäkringsförbundet har ansett att försäkringsbolag bör kunna

beviljas koncession och meddela försäkringar enligt nya regler så snart

riksdagen fattat beslut om lagändringarna utan att deras ikraftträdande

måste inväntas.

Med nuvarande tidsplan för riksdagsbehandling och ikraftträdande

kommer tiden mellan riksdagens beslut och reglernas ikraftträdande att

uppgå till ungefär ett halvår. En skäligt rådrum krävs bl.a. för handlägg-

ning av nya koncessionsansökningar och ändringar av bolagsordningar.

Myndighetsbeslut som beviljas eller försäkringar som meddelas innan

nya regler trätt i kraft kan också medföra komplikationer vid

tillämpningen. Regeringen är således inte beredd att tillmötesgå för-

bundets begäran på denna punkt. Det anförda utesluter dock inte att

eventuella ansökningar om koncession m.m. kan ges in och börja att

handläggas före ett ikraftträdande, så att erforderliga beslut och tillstånd

kan meddelas snabbare än annars när reglerna trätt i kraft. Vidare bör en

övergångsbestämmelse ges om att bolagsstämman redan före ikraft-

trädandet får meddela sådana beslut som den annars kan anta först där-

efter.

Tillämpning av nya rörelseregler på äldre bolag

Det är givetvis i allmänhet av värde om en ny reglering i så stor utsträck-

ning som möjligt kan tillämpas på äldre förhållanden. Försäkringstagarna

kan ha svårt att bedöma eventuella skillnader som gäller beroende på om

en försäkring tecknas hos ett gammalt eller nytt bolag samt vilka konse-

kvenser som detta kan få. Även tillsynen underlättas om försäkringsbolag

följer ett så enhetligt regelverk som möjligt. Inspektionens resurser kan

därmed också mera koncentrerat inriktas på tillämpningen av de nya

reglerna.

Med hänsyn till försäkringsbranschens utveckling och effektivitet vore

det olyckligt att låta de nya reglerna i stor utsträckning gälla endast för

nya livförsäkringsbolag. Den kapacitet och de resurser som finns i de

svenska bolagen skulle inte kunna användas effektivt om lagstiftningen

helt förhindrade äldre bolag från att utveckla och differentiera verksam-

heten med nya livförsäkringar som inte bygger på skälighetsprincipen

samt hänvisade ägarna till att bygga upp och utveckla parallella resurser i

nya bolag där försäkringar med olika rätt till överskott godtas. En sådan

utveckling skulle även kunna vara till nackdel för försäkringstagarna i

bolaget. Det skulle exempelvis förhindra en utveckling där vinsterna från

den nya verksamheten även skulle komma dem tillgodo, t.ex. i form av

en ökad återbäring eller större bidrag till kostnadstäckningen.

Det måste emellertid i görligaste mån säkerställas att livförsäk-

ringstagarnas och andra ersättningsberättigades rätt till ansamlade och

framtida överskott från premier enligt avtal som är tecknade enligt nu-

varande skälighetsprincip inte försämras. En bestämmelse behövs således

som slår fast att skälighetsprincipen gäller för sådana livförsäkringar som

tecknats före lagändringarnas ikraftträdande. Eftersom principen i fram-

tiden inte skall vara obligatorisk enligt lag bör parterna ges ett utrymme

för att avtala om att principen inte skall gälla för försäkringen. Även för

sådana skadeförsäkringar som har meddelats på basis av skälighetsprin-

cipen bör samma regel gälla. Eftersom bestämmelsen torde få betydelse

under lång tid bör den tas in i FRL.

Övergångsregler behövs också med hänsyn till de konsekvenser som

ändringarna medför för försäkringsbolagen. Vissa av reglerna förutsätter

ändringar av bolagens datasystem. Förslagen förutsätter även

förberedelser och analyser hos bolagen som inte alltid är möjliga att göra

på den korta tid som återstår till ikraftträdandet. Försäkringsbolagen bör

därför ges en möjlighet att tillämpa nuvarande bestämmelser om grunder

och återbäringshanteringen under de två första räkenskapsåren från

ikraftträdandet. Detsamma gäller vissa bestämmelser i FRL och ÅRFL

som har anknytning dit (se vidare författningskommentaren till

ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna).

För bolag som inte vidtagit erforderliga ändringar inom den tvååriga

anspassningstiden skall koncessionen kunna förverkas. Detta bör framgå

av de föreslagna övergångsbestämmelserna.

En bestämmelse bör införas i övergångsreglerna som anger att åter-

bäringsmedel skall tillföras som återbäring eller på annat sätt gottskrivas

försäkringstagarna eller överföras till relevanta poster under eget kapital.

En sådan bestämmelse innebär att återbäringsfonden och andra till fram-

tida förfoganden avsatta medel skall gottskrivas försäkringstagarna som

garanterad eller villkorad återbäring eller tillgodoföras dem på annat sätt,

eller överföras till sådan konsolideringsfond som skall finnas enligt 12

kap. 9 §. För en eventuell uppskrivningsfond och fond för orealiserade

vinster blir en redovisning som särskilda poster under bundet eget kapital

aktuell.

Vissa övergångsfrågor för fondförsäkringsbolag

I detta sammanhang föreslås att fondförsäkringsbolag skall omfattas av

ett flertal nya bestämmelser. Många av ändringarna är emellertid beting-

ade av att bestämmelserna för livförsäkringsföretag i FRL närmar sig

reglerna för fondförsäkringsbolag eller att bestämmelserna i fondförsäk-

ringslagen utan större ändringar i sak förs över till FRL. Som tidigare

nämnts omfattas fondförsäkringsbolag av bestämmelser om livförsäk-

ringsbolag i FRL i den mån inte särregler finns i fondförsäkringslagen.

Någon ändring av koncessionen krävs inte i sig till följd av de regeländ-

ringar som föreslås.

Fondförsäkringslagen bör upphävas i sin helhet när den nya försäk-

ringsrörelselagstiftningen träder i kraft. Övergångskonsekvenserna av det

nya regelverket för nuvarande fondförsäkringsbolag bör vid behov hante-

ras inom ramen för ikraftträdande- och övergångsreglerna till FRL.

Som tidigare sagts är det lämpligt att också nuvarande fondförsäk-

ringsbolag som även fortsättningsvis skall vara vinstutdelande har ut-

tryckliga bestämmelser i bolagsordningen om vad som får användas för

förlusttäckning eller vinstutdelning (jfr avsnitt 7.2). För de fall då nöd-

vändiga ändringar av bolagsordningen inte kan verkställas på denna

punkt i tid behövs en övergångsregel. Vissa äldre bestämmelser i

fondförsäkringslagen bör därför gälla fram till dess att en ändrad

bolagsordning finns (se punkterna 5 i övergångsbestämmelserna). En

sista tidpunkt för tillämpningen av sådana övergångsbestämmelse bör

bestämmas. Om inte en ändring av bolagsordningen registrerats inom två

år från lagens ikraftträdande skall koncessionen kunna förverkas.

Även i sådana bolag bör eventuella avsättningar till återbäringsfonden

ha tillförts försäkringstagarna som återbäring innan nya villkor om

vinstutdelning eller förlusttäckning stadfästs.

Såsom aviserats i avsnitt 3, under rubriken Lagrådet, kommer

regeringen att senare ta ställning till de äldre övergångsbestämmelser

som alltjämt kan ha betydelse och som har påverkats av de lagförslag

som redovisas.

14.3 Ombildning av livförsäkringsbolag m.m.

Regeringens förslag: Stadfästelse av en bolagsordning för ett livför-

säkringsbolag där det tagits in eller ändrats ett villkor om

vinstutdelning skall förutsätta

att en kvalificerad majoritet röstar för beslutet på bolagsstämman,

att de försäkringstagare i ett livförsäkringsaktiebolag vars rätt

berörs underrättats,

att en viss andel av de underrättade inte är emot ändringen (mer än

50 procent av de som hörts av eller mer än 10 procent av samtliga),

samt

att det kan antas att ändringen inte försämrar försäkringstagares och

andra ersättningsberättigades rättigheter på grund av försäkringarna.

När ett villkor om vinstutdelning tas in i bolagsordningen för ett

livförsäkringsaktiebolag skall detta förutsätta att återbäringsfond,

konsolideringsfond och övervärden, med avdrag för aktiekapitalet och

överkursfond, gottskrivits försäkringstagarna och motsvarande

ersättningsberättigade som återbäring eller på annat sätt.

Stadfästelse av en bolagsordning där ett villkor om förlusttäckning

tas in eller ändras skall förutsätta att försäkringstagarnas och andra

ersättningsberättigades rätt inte försämras.

De förutsättningarna som krävs för en övergång till vinstutdelande

verksamhet skall gälla även vid beståndsöverlåtelser till ett

vinstutdelande livbolag och vid fusion med ett sådant bolag. I dessa

fall får dock undantag göras om det finns särskilda skäl.

Ombildningsreglerna skall gälla både för äldre och nya

livförsäkringsbolag.

Försäkringsutredningens förslag: Överensstämmer delvis med rege-

ringens förslag. Utredningsförslaget innebär att nuvarande livförsäk-

ringsbolag kan ombildas till vinstutdelande bolag endast om mer än

90 procent av samtliga försäkringstagare medger det och försäkrings-

tagarna eller andra ersättningsberättigade har tillförsäkrats skälig ersätt-

ning. I sådana fall skall inte någon skälighetsprincip gälla för för-

säkringarna. Vidare har ombildningsreglerna tagits in i

övergångsreglerna och begränsats till nuvarande bolag. Utredningen har

pekat på att parterna i ett försäkringsavtal kan komma överens om att

försäkringen flyttas till ett bestånd där nya rörelseregler gäller men i

övrigt inte behandlat beståndsöverlåtelser och fusioner (se betänkandet s.

173 183, 295 och 296).

Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer i huvud-

sak med regeringens förslag. Övergångstiden för tillämpning av de nya

rörelsereglerna var begränsad till ett år i promemorians förslag (se

promemorian s. 299 301).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte kommenterat

Försäkringsutredningens förslag. Sveriges Advokatsamfund har påpekat

att icke vinstutdelande livförsäkringsbolag kan komma att ombildas även

i framtiden, varför reglerna bör tas in i FRL i stället för i övergångsreg-

lerna. Enligt samfundet bör reglerna gälla även vid beståndsöverlåtelser

till vinstutdelande bolag.

Remissinstanserna har i allt väsentligt godtagit försäkringsrörelsepro-

memorians förslag. Försäkringsförbundet har anfört att ombildnings-

reglerna är väl avvägda. Enligt förbundet måste dock återbäringsmedel

kunna tillföras en konsolideringsfond även i bolag som blir vinstutde-

lande. Advokatsamfundet har i princip tillstyrkt de föreslagna ombild-

ningsreglerna. Villkoret att mer än 50 procent av de som avhörts skall

vara för en ändring kan dock enligt samfundet utgå. Enligt samfundet är

det oklart om reglerna för ändring av villkor i bolagsordningen om för-

lusttäckning kan tillämpas vid beståndsöverlåtelser och fusioner.

Finansinspektionen har ifrågasatt hur överskottsmedel vid en ombildning

kan komma försäkringstagarna till godo genom emittering av aktier.

Skälen för regeringens förslag

Det är viktigt att försäkringstagarnas och andra ersättningsberättigades

rätt till ansamlade och framtida överskott inte försämras genom att ny

vinstutdelande verksamhet bedrivs i samma bolag. Hänsyn måste dock

samtidigt tas till intresset av att livförsäkringsrörelsen kan organiseras

och bedrivas på det mest ekonomiskt effektiva sättet. Reglerna bör med

andra ord inte i onödan utformas så restriktiva att ekonomiskt befogade

förändringar av verksamheten i praktiken omöjliggörs.

Ombildning till vinstutdelande verksamhet

En lämplig avvägning mellan olika intressen uppnås om särskilda för-

utsättningar ställs upp för att äldre bolag skall få ta in bestämmelser i

bolagsordningen om vinstutdelning. Som en generell förutsättning bör

gälla att försäkringstagarnas rätt inte skall kunna antas bli försämrad

genom ändringen. Det bör bl.a. krävas att bolaget beaktat och sörjt för

tillgodoseende av den rätt till återbäring som kan föreligga enligt för-

säkringsavtalet och den skälighetsprincip som skall gälla för äldre för-

säkringar.

De försäkringstagare vars rätt enligt försäkringsavtal berörs av

ombildningen bör underrättas om bolagsordningens villkor om

vinstutdelning. Det är också rimligt att kräva att en aktiv majoritet eller

minoritet av dessa inte är emot den ändring som skall göras. En lämplig

avvägning uppnås om en ändring inte får genomföras om fler än 50

procent av de försäkringstagare som avhörts till bolaget är emot en

ändring. Regeringen anser alltså till skillnad från Advokatsamfundet att

ett sådant krav trots allt är motiverat. Oavsett antalet som hörs av bör en

minoritet av 10 procent av de berörda kunna förhindra en ombildning.

Om ett livförsäkringsaktiebolag skall kunna dela ut vinst bör det säker-

ställas att aktieägarnas kapital och eventuellt annat externt kapital tjänar

som riskkapital i stället för medel som byggts upp från försäkringstag-

arnas premier när en vinstutdelning inte varit möjlig. Om ett livförsäk-

ringsbolag skall ombildas från icke vinstutdelande till vinstutdelande bör

som förutsättning gälla att nuvarande återbäringsfond, framtida konsoli-

deringsfond och övervärden med avdrag för aktiekapital eller even-

tuell överkurs som aktieägarna betalt in vid emittering av aktier till-

förts eller på annat sätt gottskrivits försäkringstagarna. Denna bedömning

grundas på att alla ansamlade medel utom aktiekapitalet och motsvarande

tillskott i överkursfonden tillhör försäkringstagarna till följd av vinstut-

delningsförbudet. Det bör emellertid inte närmare regleras hur värdena

skall gottskrivas försäkringstagarna eftersom betydande olikheter kan

föreligga mellan olika livförsäkringsbolag. Det kan inte uteslutas att sär-

skilt övervärden i tillgångar kan komma försäkringstagarna till del

genom någon form av riktad emission.

Något krav på att återbäringsfonden m.m. skall ha tillförts försäk-

ringstagarna bör inte införas för ömsesidiga försäkringsbolag som villkor

för vinstutdelning till garanter. Skillnaden mot aktiebolagen är motiverad

av att försäkringstagarna är delägare i ömsesidiga bolag. Av samma skäl

bör det inte heller ställas upp något krav på hörande av dessa i egenskap

av försäkringstagare.

När ett villkor om förlusttäckningen tas in eller ändras i bolags-

ordningen bör, vid sidan av allmänna beslutsregler för stämman, ställas

upp ett materiellt krav att försäkringstagarnas och jämställdas rätt inte

försämras. I sådana fall bör således inte krävas att försäkringstagarna

hörs särskilt.

Vikten av tydliga avtalsvillkor om rätten till överskott har tidigare

starkt understrukits. Detta är inte minst viktigt i vinstutdelande bolag.

Tvekan kan råda om en vinstutdelande verksamhet praktiskt kan omfatta

även försäkringar med en långtgående rätt till överskott enligt kontri-

butionsprincipen. Ett första krav är att det finns försäkringstekniska för-

utsättningar att kontinuerligt särskilja dessa försäkringars del i

överskottet. Utöver en tydlig avtalsreglering av rätten till överskott krävs

en full anpassning till systemet med garanterad eller villkorad återbäring.

De nu aktuella försäkringarna torde under alla förhållanden inte kunna

förvaltas i samma försäkringsgren som försäkringar vilka bidrar till de

medel som är tillgängliga för vinstutdelning.

En ombildning från icke vinstutdelande till vinstutdelande verksamhet

kan inte bara bli aktuell vid lagens ikraftträdande utan också i framtiden.

Samma förutsättningar bör alltså gälla även för framtiden om ett äldre

livförsäkringsbolag eller ett i framtiden bildat icke vinstutdelande bolag

övergår till vinstutdelande verksamhet. Som Advokatsamfundet

framhållit bör därför reglerna om ombildningen tas in i FRL och inte i

övergångsregler till de föreslagna lagändringarna.

Eftersom vinstutdelning eller förlusttäckning i livförsäkringsbolag

skall förutsätta bestämmelser i bolagsordningen, är det naturligt att knyta

prövningen av förutsättningarna till stadfästelsen av bolagsordningsänd-

ringen. Prövningen av om förutsättningarna för en ombildning är upp-

fyllda bör således i första hand ankomma på Finansinspektionen.

Ändring av villkor i bolagsordningen om vinstutdelning

Redan när villkor om vinstutdelning tas in i bolagsordningen första

gången måste bl.a. återbäringsmedel och övervärden i bolaget ha

gottskrivits försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade som

återbäring eller på annat sätt. Som tidigare nämnts förutsätter en

ombildning i praktiken bl.a. en full anpassning till systemet med

garanterad och villkorad återbäring. Det torde alltså i regel saknas

anledning att höra försäkringstagarna vid ändringar av villkor om

vinstutdelning i redan vinstutdelande livförsäkringsbolag, eftersom deras

rättigheter på grund av försäkringar inte berörs av ändringen.

Visserligen kan försäkringstagarna påverkas för framtiden genom att

den andel av framtida vinst som skulle ha tillfallit dem minskar jämfört

med om bolagsordningen inte ändrats. Enligt förslaget skall nämligen

belopp som inte kan användas för vinstutdelning eller förlusttäckning

gottskrivas som återbäring av bolagsstämma.

På samma sätt som om bolaget utan avtalsenlig skyldighet under flera

år ensidigt gottskrivit återbäring av fria vinstmedel påverkas i dessa fall

inte försäkringstagarnas avtalsenliga rätt. Någon rätt till denna typ av

medel på grund av försäkringarna har inte försäkringstagarna förrän

återbäringen har gottskrivits av bolagsstämman. Det anförda talar för att

bestämmelserna om hörande och samtycke av försäkringstagarna kan

begränsas till de fall då villkor om vinstutdelning tas in första gången.

Det kan i sammanhanget påminnas om förbudet att förespegla framtida

återbäring som saknar grund i försäkringsavtal.

Det är dock svårt att nu förutse alla fall som kan förekomma i

praktiken. När ändringen av bolagsordningen stadfästs skall det under

alla förhållanden särskilt prövas att försäkringstagarnas och andra

ersättningsberättigades rätt inte försämras genom ändringen. Om

försäkringstagarnas rätt på grund av försäkringar trots allt skulle beröras

av en ändring av villkor om vinstutdelning bör deras samtycke

efterfrågas. Bestämmelserna om försäkringstagarnas hörande och

samtycke bör alltså även gälla för ändringar av villkor om vinstutdelning.

Beståndsöverlåtelser och fusion

En liknande bedömning som vid ombildningen till vinstutdelande

verksamhet är motiverad om ett försäkringsbestånd skall överlåtas till ett

vinstutdelande bolag eller genom fusion upptas i ett sådant bolag. Även i

sådana situationer bör ombildningsreglerna gälla i tillämpliga delar.

I överlåtelse- och fusionsfallet bör utrymme för undantag från ombild-

ningsvillkoren finnas, eftersom förhållandena i samband med likvidation

eller annan rekonstruktion kan vara att några alternativa lösningar inte

står till buds eller inte skäligen kan godtas. I sådana fall kan en avväg-

ning med hänsyn till försäkringstagarnas intressen göra att en överlåtelse

eller fusion trots allt bör ske även om inte försäkringstagarna gett erfor-

derligt samtycke. Undantagsbestämmelsen bör villkoras av att det före-

ligger särskilda skäl.

I överlåtelse- och fusionsfallet bör prövningen knytas till myndighe-

tens tillstånd till beståndsöverlåtelsen och fusionen.

Det bör inte ställas upp några särbestämmelser om vilka slag av livför-

säkringar som nuvarande traditionella livförsäkringsbolag skall få med-

dela i framtiden. Verksamheten i traditionella bolag kan redan i dag

genomgå förändringar av åtskilliga slag. Att sådana ändringar är fören-

liga med försäkringstagarnas intressen bör prövas i koncessionsärendet

och i den löpande tillsynen.

15 Utländska försäkringsgivare

15.1 Bakgrund

Den 1 juli 1998 trädde lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige (LUFV) i kraft. Lagen innehåller regler för alla

utländska försäkringsgivare som yrkesmässigt erbjuder försäkringstjäns-

ter här i landet, men är endast tillämplig på direkt försäkringsverksamhet.

Försäkringsgivare från länder utanför EES (försäkringsgivare från

tredje land) kan etablera sig här i landet genom generalagent eller filial.

Samma etableringsformer står till buds för försäkringsgivare med säte

inom EES (EES-försäkringsgivare). För den sistnämnda gruppen försäk-

ringsgivare tillkommer dessutom möjligheten för en försäkringssam-

manslutning att etablera sig här i landet genom en generalrepresentation.

Begreppet sekundäretablering brukar användas som en sammanfattande

beteckning för filial, generalagentur och generalrepresentation.

För att en försäkringsgivare från tredje land skall få verka i Sverige

krävs tillstånd (koncession). En EES-försäkringsgivare kan däremot,

efter ett enkelt anmälningsförfarande, bedriva verksamhet här i landet på

basis av koncessionen i hemlandet. EU har nämligen utvecklat ett om-

fattande regelverk för försäkringsverksamhet. Det grundläggande syftet

med regleringen har varit att genomföra en inre marknad för försäk-

ringstjänster. Denna målsättning har i huvudsak uppnåtts genom godkän-

nandet och införlivandet av tredje generationens försäkringsdirektiv i den

nationella lagstiftningen i respektive medlemsland [jfr rådets direktiv

92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra

författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om

ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om

annan direkt försäkring än livförsäkring) och rådets direktiv 92/96/EEG

av den 10 november 1992 om samordning av lagar och andra

författningar som avser direkt livförsäkring och om ändring av direktiven

79/267/EEG och 90/619/EEG (tredje livförsäkringsdirektivet)].

I Sverige fullbordades genomförandet av tredje generationens direktiv

den 1 juli 1995 genom ändringar i lagstiftningen för svenska och utländ-

ska försäkringsföretag (prop. 1994/95:184, bet. 1997/98:FiU22, rskr.

1997/98:215).

EU:s gemensamma försäkringsmarknad bygger lagtekniskt på princi-

perna om en enda auktorisation och om hemlandstillsyn. Den första

principen innebär att ett inom EU auktoriserat försäkringsföretag har rätt

att med stöd av detta tillstånd bedriva försäkringsverksamhet i alla de

länder som hör till EU. Den andra principen innebär att de behöriga

myndigheterna i försäkringsgivarens hemland (dvs. det land där försäk-

ringsgivaren har sitt säte) har det primära ansvaret för övervakningen av

försäkringsgivarens verksamhet var den än bedrivs inom gemenskapen.

En förutsättning för detta är dock existensen av principerna om minimi-

harmonisering och om ett ömsesidigt erkännande. Innebörden av dessa

principer är att det i EG:s försäkringsdirektiv har fastlagts vissa minimi-

nivåer för harmonisering av grundläggande regler för försäkringsverk-

samhet samtidigt som medlemsländerna genom ömsesidigt erkännande

godtagit hela det gällande regelsystemet på området i respektive hem-

land.

Utländska försäkringsföretag som driver rörelse på den svenska

marknaden genom ett i Sverige bildat dotterbolag omfattas inte av LUFV

utan av regleringen i FRL.

I dag bedriver 15 utländska försäkringsgivare försäkringsverksamhet i

Sverige genom generalagent. Endast en kommer från ett land utanför

EES; Schweiz. Denna försäkringsgivare driver skadeförsäkringsrörelse

och omfattas vid sidan av LUFV av förordningen (1996:222) om

schweiziska försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i Sverige.

Förordningen grundas på ett avtal mellan EG och Schweiz på skade-

försäkringsområdet som innebär att schweiziska försäkringsföretag till

viss del likställs med försäkringsföretag med säte inom EU när det gäller

att etablera skadeförsäkringsverksamhet inom EU.

För närvarande har tio EES-försäkringsgivare etablerat filial i Sverige.

Däremot har ingen försäkringsgivare från tredje land ännu etablerat sig

på detta sätt i Sverige.

15.2 Allmänna utgångspunkter

Även vid en översyn av reglerna för utländska försäkringsgivare bör

grundförutsättningen vara att rörelsereglerna och tillsynen skall skydda

direktförsäkringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av

försäkringsavtal. Den naturliga utgångspunkten för ändringarna i LUFV

är därför att de regler som nu föreslås i FRL skall gälla även för

utländska försäkringsgivare.

Skälighetsprincipen och vinstutdelningsförbudet är i dag inte tillämp-

liga för de utländska försäkringsgivarna. Även i övrigt finns påtagliga

skillnader i regleringen av inhemska respektive utländska försäkrings-

givare. Den försäkringsverksamhet som omfattas av LUFV utgör en del

av den rörelse, som bedrivs av ett utländskt företag. Den lyder också

under hemlandets regler om associationsrätt m.m. De svenska försäk-

ringsbolagen är däremot självständiga juridiska personer och bestämmel-

serna i FRL anpassade med hänsyn till detta. För att kunna bli tillämpliga

på de utländska försäkringsgivarna måste därför vissa av de lösningar

som valts för de svenska försäkringsbolagen modifieras, medan andra

över huvud taget inte kan eller bör bli tillämpliga.

Skillnad måste dessutom göras mellan försäkringsgivare från tredje

land och EES-försäkringsgivare eftersom olika verksamhetsförutsätt-

ningar gäller för dem. De ändrade försäkringsrörelsereglerna får mindre

betydelse för EES-försäkringsgivare på grund av principerna om en enda

koncession och om hemlandstillsyn.

Flera av de ställningstaganden som gjorts beträffande de svenska

försäkringsbolagen blir tillämpliga även för de utländska

försäkringsgivarna. Således bör inte heller LUFV innehålla några

bestämmelser om särskilda utjämningsavsättningar för

livförsäkringsrörelse eller för avgångsbidragsförsäkringar. Det bör inte

heller införas några särskilda rörelse- eller tillsynsregler för kollektiva

försäkringar. De ändringar som föreslås i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare får även betydelse för näringsidkare

som tecknat försäkring hos en sådan försäkringsgivare.

Bland de förslag som överhuvudtaget inte blir aktuella för de utländska

försäkringsgivarna kan nämnas de regler som särskilt rör de ömsesidiga

bolagen. Inte heller förslagen om ändrade redovisningsregler (avsnitt 8.8)

blir direkt tillämpliga för de utländska försäkringsgivarna annat än för

sådana filialer som omfattas av lagen (1992:160) om utländska filialer

m.m. (filiallagen; se vidare avsnitt 15.6).

Enligt den tidigare nämnda förordningen om schweiziska försäk-

ringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i Sverige gäller i tillämpliga

delar reglerna för försäkringsgivare från tredje land om inte annat före-

skrivs i förordningen. Av förordningen framgår bl.a. att bestämmelserna i

Schweiz gäller för ett schweiziskt försäkringsföretags kapitalbas, sol-

vensmarginal och garantibelopp och att den behöriga myndigheten i

Schweiz ansvarar för kontrollen av att de bestämmelserna följs. Det inne-

bär att de nu föreslagna reglerna för försäkringsgivare från tredje land

endast blir aktuella för de schweiziska försäkringsgivarna i begränsade

delar. I sammanhanget kan nämnas att den aktuella förordningen är

föråldrad och kommer att bli föremål för en översyn inom en snar

framtid.

15.3 Allmänna rörelseregler

Regeringens förslag: En allmän rörelseregel införs i LUFV. Regeln

får olika utformning för utländska försäkringsgivare inom respektive

utanför EES.

För försäkringsgivare från tredje land skall stabilitetsprincipen och

genomlysningsprincipen gälla.

För EES-försäkringsgivare skall endast genomlysningsprincipen

gälla.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Endast Finansinspektionen har lämnat synpunk-

ter på förslagen i denna del. Inspektionen anser att det inte bör införas en

stabilitetsregel i LUFV som är identisk med den som gäller för svenska

försäkringsbolag. Inspektionen pekar på att soliditeten i den utländska

försäkringsgivarens svenska verksamhet till stora delar är beroende av

försäkringsgivarens verksamhet utanför Sverige och att det i vissa fall

borde vara möjligt att beakta försäkringsgivarens totala situation, i den

mån den är känd. När det gäller EES-försäkringsgivarna ställer sig

inspektionen tveksam till om det är möjligt att ställa krav på hur t.ex.

administration och skadereglering skall skötas.

Bakgrund: Skälighetsprincipen gäller inte för utländska försäk-

ringsgivare. Anledningen till detta är främst svårigheten att beräkna över-

skottet på den svenska rörelsen och att skäligheten av de i Sverige tilläm-

pade premierna inte enbart kan bedömas med ledning av skaderesultat

och omkostnader här i landet (se bl.a. prop. 1950:94 sid. 40 ff). Finansin-

spektionen anses ändå kunna kontrollera premier och andra villkor samt

skadereglering med stöd av allmänna tillsynsregler (jfr SOU 1986:8 sid.

254). De särskilda bestämmelserna om skälighet i trafikförsäkringsrö-

relse gäller dock även utländska försäkringsgivare enligt trafikförsäk-

ringsförordningen (1976:359).

Regleringen av försäkringsgivare från tredje land bygger bl.a. på den

så kallade säkerhetsprincipen. Denna princip är en motsvarighet till soli-

ditetsprincipen i FRL. Olikheterna i beteckning beror på att reglerna för

verksamheten skiljer sig från ordningen för svenska bolag. Även i LUFV

finns regler om miniminivåer för start- och driftkapital, regler om för-

säkringstekniska avsättningar, bestämmelser om grunder samt skuldtäck-

nings- och placeringsregler. Därutöver krävs av försäkringsgivarna från

tredje land att de ställer deposition för att trygga de svenska försäkrings-

tagarnas intressen.

För EES-försäkringsgivarna är, som tidigare sagts, principerna om en

enda koncession och om hemlandstillsyn de grundläggande principerna.

Detta system har som förutsättning att varje EES-land godtar vissa

minimiregler i övriga EES-länders regelsystem för försäkringsrörelse,

som i sin tur skall stå i samklang med tredje generationens försäkrings-

direktiv. Av denna anledning innehåller inte reglerna för EES-försäk-

ringsgivare några detaljerade rörelse-, solvens- eller tillsynsregler utan

endast vissa grundläggande regler för verksamheten i Sverige. Regel-

systemet i den nationella lagstiftningen i försäkringsgivarens hemland

gäller i stora delar även för den verksamhet som bedrivs i Sverige.

Sundhetsprincipen gäller även för utländska försäkringsgivare, om än i

endast begränsad utsträckning för EES-försäkringsgivare.

Samma typ av informationsregler som gäller enligt FRL gäller även för

försäkringsgivare från tredje land och i viss mån även för EES-försäk-

ringsgivare.

Av 8 kap. 1 § LUFV, som gäller samtliga utländska försäkringsgivare,

framgår att företrädaren skall övervaka att försäkringsgivaren i sin

verksamhet i Sverige iakttar god affärssed.

LUFV gäller inte för återförsäkringsrörelse.

Skälen för regeringens förslag: Ett borttagande av skälighetsprin-

cipen i FRL får ingen direkt betydelse för de utländska försäkrings-

givarna eftersom de redan i dag saknar en sådan reglering. Den särskilda

bestämmelsen om skälighet i trafikförsäkringsrörelse kvarstår för såväl

svenska som utländska försäkringsgivare.

Liksom i FRL bör de intressen som försäkringsrörelsereglerna skall

tillgodose komma till tydligt uttryck i LUFV. De bör sammanfattas i en

allmän rörelseregel för försäkringsgivarnas verksamhet.

Redan i dag finns bestämmelser i 8 kap. 1 § LUFV som nära överens-

stämmer med den princip om god försäkringsstandard som föreslås i

FRL. Det finns därför inte något behov av en justering i LUFV på denna

punkt. En viss språklig och redaktionell ändring bör dock göras.

För försäkringsgivarna från tredje land bör i övrigt en reglering införas

som motsvarar den som föreslås för de svenska försäkringsbolagen. Vid

en tillämpning av stabilitetsprincipen är det i första hand endast den

svenska delen av rörelsen som skall beaktas. Därutöver bör det i vissa

fall finnas möjlighet att ta hänsyn även till försäkringsgivarens totala

finansiella situation.

Någon motsvarighet till stabilitetsprincipen bör inte införas för EES-

försäkringsgivarna. Skälet till detta är de gemensamma principer som

ligger till grund för deras verksamhet. En tillämpning av den s.k.

stabilitetsprincipen skulle kunna komma i konflikt med den finansiella

tillsyn som utövas av den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens

hemland.

Genomlysningsprincipen bör fullt ut kunna införas även för EES-

försäkringsgivarna.

Med hänsyn till att stabilitetsprincipen inte införs för EES-försäkrings-

givarna bör den allmänna rörelseregeln delas upp i LUFV. En motsvarig-

het till stabilitetsprincipen bör tas in i 5 kap. LUFV, som endast gäller för

försäkringsgivare från tredje land, medan genomlysningsprincipen bör

tas in i 8 kap.

Vid tillämpningen av reglerna bör hänsyn självfallet tas till de sär-

skilda förutsättningar som gäller för utländska försäkringsgivare och då

särskilt EES-försäkringsgivarna.

I likhet med vad som föreslås i FRL bör reglerna om prövningen vid

koncession samt av ägare och ledning ändras till följd av att sundhets-

principen avskaffas. En ändring bör även görs i 4 kap. 10 § LUFV som

reglerar under vilka förutsättningar Finansinspektionen skall lämna

tillstånd till försäkringsgivare från tredje land som inte är etablerade i

Sverige att marknadsföra försäkringar här.

I 8 kap. 3 § LUFV finns en regel om att ett försäkringsbrev skall inne-

hålla uppgifter både om de allmänna villkoren och om de särskilda vill-

koren för försäkringen. Denna typ av bestämmelse hör bättre hemma i

försäkringsavtalslagstiftningen. Bestämmelsen bör således överföras dit

eller upphävas i samband med genomförandet av en ny försäkrings-

avtalslag. En sådan ändring bör dock ske först i samband med kommande

förändringar i försäkringsavtalsrätten.

15.4 Frågor rörande återbäring m.m.

Regeringens bedömning: Några regler om vinstutdelning bör inte

införas i LUFV. Det bör inte heller införas några regler om vilka

medel som skall gottskrivas försäkringstagarna som återbäring eller

någon allmän regel om fördelning av överskott mellan försäkrings-

tagarna.

Regeringens förslag: Även utländska försäkringsgivare skall infor-

mera den som avser att teckna en livförsäkring om villkoren för an-

vändning av överskott.

Försäkringsgivare från tredje land skall göra försäkringstekniska

avsättningar för såväl garanterad som villkorad återbäring.

LUFV-promemorians bedömning och förslag: Överensstämmer

med regeringens bedömning och förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat bedömningen och

förslagen utan erinran men Finansinspektionen har diskuterat om den

uppdelning mellan garanterad och villkorad återbäring som föreslås kan

upprätthållas för utländska försäkringsgivare. Inspektionen har godtagit

reglerna mot bakgrund av den frihet de ger för produktutformningen.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: I LUFV finns

varken något vinstutdelningförbud eller några regler om överskotts-

hantering. Det finns inte heller någon skyldighet för utländska försäk-

ringsgivare att upprätta grunder för återbäring.

Frågan om att införa en sådan skyldighet togs upp i samband med att

frågan om att införa skälighetsprincipen för utländska försäkringsgivare

behandlades i början av 1950-talet. Anledningen till att någon skyldighet

att upprätta återbäringsgrunder inte infördes var främst svårigheten att

beräkna överskottet på den svenska rörelsen (prop. 1950:94).

Däremot framgår av 5 kap. 5 § LUFV att försäkringstekniska avsätt-

ningar skall göras för försäkringsgivarens åtaganden mot försäkrings-

tagarna. Det gäller bl.a. tilldelad (dvs. utfäst eller garanterad) men ännu

inte förfallen återbäring.

I FRL föreslås en rad regler för hur överskott i livförsäkringsbolag får

hanteras. Huvuddelen av dessa regler förutsätter att försäkringsbolagen är

självständiga juridiska personer med säte i Sverige och är inte relevanta

för de utländska försäkringsgivarna. I några fall bör dock reglerna i

LUFV ändras. Det gäller främst bestämmelserna för försäkringsgivare

från tredje land.

Försäkringsgivarens vinstutdelning och återbäringshantering samt krav

på bolagsordningen är frågor som regleras i försäkringsgivarens hem-

land.

Däremot bör även utländska försäkringsgivare, såväl de från tredje

land som EES-försäkringsgivare, informera blivande försäkringstagare

om de villkor för vinstutdelning och förlusttäckning samt återbäring som

gäller hos försäkringsgivaren.

Som nyss nämnts skall försäkringsgivare från tredje land i dag göra

försäkringstekniska avsättningar för tilldelad men ännu inte förfallen

återbäring. Orsaken till detta är att tilldelad återbäring utgör en fordran

som försäkringstagaren har gentemot försäkringsgivaren och som bör

säkerställas. Även villkorad återbäring kan anses utgöra en sådan fordran

på försäkringsgivaren även om försäkringstagaren står en finansiell eller

aktuariell risk. Övervägande skäl talar därför för att försäkringstekniska

avsättningar bör göras även för denna form av återbäring.

Finansinspektionen har i sitt remissyttrande diskuterat om den före-

slagna uppdelningen mellan garanterad och villkorad återbäring kan

upprätthållas för utländska försäkringsgivare. Reglerna i FRL om garan-

terad respektive villkorad återbäring är allmänt hållna och ger utrymme

för stora variationer i återbäringshanteringen. Regeringen delar därför

inspektionens slutsats att reglerna kan tillämpas även för utländska

försäkringsgivare.

I FRL föreslås att avsättningar för återbäring skall göras även för

sådana överskott som inte får användas för vinstutdelning eller

förlusttäckning enligt bestämmelser i bolagsordningen. Någon

motsvarande bestämmelse bör inte införas för de utländska

försäkringsgivarna eftersom hemlandets bolagsrätt reglerar dessa frågor.

Försäkringsrörelsereglerna bör inte heller i övrigt ange ramen för de

utländska försäkringsgivarnas hantering av återbäringen.

15.5 Placeringsregler m.m.

15.5.1 Försäkringstekniska avsättningar enligt LUFV

Regeringens förslag: Rörelsereglerna om försäkringstekniska av-

sättningar, som gäller för försäkringsgivare från tredje land, justeras i

flera avseenden.

Benämningarna på avsättningarna anpassas till den terminologi som

föreslås i FRL. Liksom i FRL införs en uttrycklig bestämmelse om

avsättningar för åtaganden inom fondförsäkring.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna har lämnat förslagen utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: För försäkringsgivare från tredje land

finns i LUFV i princip samma typ av regler för försäkringstekniska av-

sättningar som i FRL. Avsättningar skall även göras för tilldelad åter-

bäring. När det gäller beräkning av premiereserv för livförsäkringsrörelse

finns i 5 kap. 5 § sista stycket LUFV en hänvisning till 7 kap. 2 § FRL.

Liksom i FRL bör begreppet premiereserv utmönstras och ett förtyd-

ligande göras av vilka åtaganden som avses.

Samma definitioner för indelningen av försäkringstekniska avsätt-

ningar som föreslås gälla för svenska försäkringsbolag bör gälla även en-

ligt LUFV. Försäkringsgivare från tredje land skall, som tidigare konsta-

terats, göra försäkringstekniska avsättningar för såväl garanterad som

villkorad återbäring.

För svenska försäkringsgivare finns i de nya reglerna ett samspel

mellan å ena sidan regler för avsättningarna och å andra sidan bestäm-

melser av bolagsrättslig karaktär. De senare reglerna tar sikte på villkor i

bolagsordningen om förlusttäckning och vinstutdelning. Om avtalen är

förenade med en rätt till återbäring förutsätter det nya systemet att denna

rätt är tydligt reglerad i avtalet.

I LUFV föreslås inte några regler av den bolagsrättsliga karaktär som

finns i FRL. Bedömningen av vilken typ av återbäring det är fråga om får

avgöras med hänsyn till de återbäringsvillkor som faktiskt tillämpas och

de utfästelser som görs av den enskilde försäkringsgivaren.

Hur återbäringen skall fördelas mellan försäkringstagarna bör åter-

speglas i de försäkringstekniska riktlinjerna (se följande avsnitt). På

samma sätt som föreslås i FRL bör den närmare regleringen av försäk-

ringstekniska avsättningar ske genom myndighetsföreskrifter. I före-

skrifterna kan hänsyn tas till de särskilda förutsättningarna för utländska

försäkringsgivare.

Villkorad återbäring torde endast bli aktuell inom livförsäkringar. Be-

stämmelsen om avsättningarna för villkorad återbäring bör därför även i

LUFV begränsas till sådana försäkringar.

Liksom enligt FRL bör bestämmelserna om försäkringstekniska avsätt-

ningar kompletteras med en särskild punkt för avsättningar inom fond-

försäkringar.

Genom den befintliga hänvisningen till 7 kap. 2 § FRL blir de före-

slagna ändringarna i FRL om beräkningen av de tekniska avsättningarna

tillämpliga även för de utländska försäkringsgivarna.

15.5.2 Försäkringstekniska grunder respektive riktlinjer m.m.

Regeringens förslag: Nuvarande system med försäkringstekniska

grunder utmönstras även i LUFV. I likhet med vad som föreslås i FRL

skall för försäkringsgivare från tredje land i stället upprättas försäk-

ringstekniska riktlinjer, som enligt huvudregeln skall kompletteras

med ett tekniskt underlag. Till skillnad mot vad som föreslås i FRL

skall inte frågor om återförsäkring regleras i de försäkringstekniska

riktlinjerna enligt LUFV.

Även enligt LUFV skall försäkringspremier för livförsäkringar be-

räknas med hänsyn till betryggande antaganden om riskmått, ränta

och kostnader. En avvikelse får ske om det är försvarligt med hänsyn

till försäkringsgivarens ekonomiska situation.

För samtliga utländska försäkringsgivare införs ett förbud att före-

spegla återbäring som saknar grund i försäkringsavtalet.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Enligt promemorians förslag är riktlinjernas och

underlagets innehåll mer begränsat. Möjligheten att underlåta att upprätta

ett tekniskt underlag har begränsats till skadeförsäkringar. Det föreslås i

promemorian att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

får meddela närmare föreskrifter.

Remissinstanserna har lämnat förslagen utan erinran.

Bakgrund: I likhet med vad som gäller för svenska försäkringsbolag

enligt FRL skall försäkringsgivare från tredje land upprätta grunder för

livförsäkringar. LUFV innehåller däremot inga regler om att grunder

skall upprättas för återbäring eller skyldighet att teckna återförsäkring.

Anledningen till att några återbäringsgrunder inte skall upprättas har

redovisats tidigare. LUFV innehåller inte heller några bestämmelser om

upprättande av grunder för långa skadeförsäkringar. I vissa avseenden

skall dock grunder upprättas för livränta och sjukränta som tillhör skade-

försäkringar. Vad grunderna skall innehålla framgår av 5 kap. 7 § LUFV,

som till viss del hänvisar till bestämmelserna i FRL. I likhet med vad

som gäller enligt FRL kompletteras reglerna av ett förbud mot s.k. retur-

provisioner.

Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall utan anma-

ning lämna grunderna till Finansinspektionen. Till grunderna skall fogas

en redogörelse för de konsekvenser grunderna får för försäkringstagarna

och försäkringsgivaren. Regeringen eller Finansinspektionen får meddela

närmare föreskrifter om denna uppgiftsskyldighet.

Även enligt LUFV får regeringen eller Finansinspektionen medge

undantag från bestämmelserna för livförsäkringar som gäller endast för

dödsfall och som meddelas för en tid om högst fem år och mot en premie

som är beräknad och bestämd för längst fem år. Detta undantag gäller för

samtliga utländska försäkringsgivare.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som föreslås i FRL

bör systemet med grunder ersättas av försäkringstekniska riktlinjer.

Sådana riktlinjer bör endast upprättas av sådana utländska försäkrings-

givare som kommer från tredje land. Eftersom lagen inte gäller återför-

säkringsrörelse omfattas alla de försäkringsgivare från tredje land som

omfattas av LUFV av bestämmelserna. Liksom för svenska försäkrings-

bolag skall försäkringstekniska riktlinjer upprättas även för skadeför-

säkringar.

De försäkringstekniska riktlinjerna bör även enligt LUFV omfatta prin-

ciperna för fördelning av återbäring mellan generationer och grupper av

försäkringstagare. Hur en sådan fördelning skall ske när det gäller utländ-

ska försäkringsgivare bestäms av reglerna i försäkringsgivarens hemland.

Principerna för den tillämpade fördelningen bör dock kunna anges i rikt-

linjerna.

Däremot bör inte de försäkringstekniska riktlinjerna enligt LUFV inne-

hålla principerna för avgivande och mottagande av återförsäkring. Att

detta skall gälla mottagen återförsäkring följer av att lagen inte gäller

återförsäkringsrörelse. Tvekan kan däremot råda när det gäller avgiven

återförsäkring. Användningen av återförsäkring påverkar i hög grad

kapitalbasen som i sin tur är reglerad i LUFV. Det talar för att även prin-

ciper för avgiven återförsäkring bör redovisas i riktlinjerna. Det kan dock

antas att denna information ofta är av ett begränsat värde eftersom den

präglas av de särskilda förhållandena i utlandet. De uppgifter som behövs

för kontrollen kan i stället ges i den solvensdeklaration som regelbundet

skall lämnas till Finansinspektionen och där försäkringsgivaren är skyl-

dig att göra avdrag för avgiven återförsäkring. Regeringen finner därför

att något krav att ange principerna för återförsäkring inte behöver införas.

Riktlinjerna och underlaget bör i övrigt ha samma omfattning som

enligt FRL.

Liksom enligt FRL bör de försäkringstekniska riktlinjerna för livför-

säkringar ges in till inspektionen efter att de antagits. Inte heller i LUFV

bör det införas någon bestämmelse om att det tekniska underlaget skall

ges in fortlöpande. Bestämmelsen i 6 kap. 3 § 3 att försäkringsgivaren

skall lämna uppgift till Finansinspektionen om de försäkringstekniska

avsättningarna och avgiven återförsäkring bör, i likhet med vad som

föreslås i FRL, kunna tas bort. Det kan anmärkas att 6 kap. 4 § LUFV ger

Finansinspektionen rätt att utfärda föreskrifter om skyldigheten att lämna

de upplysningar som behövs för tillsynen.

Premier för livförsäkringar bör fastställas på samma sätt som enligt

FRL.

Även om inte några regler föreslås beträffande utländska försäkrings-

givares återbäringshantering bör ett förbud mot att förespegla återbäring

som saknar grund i försäkringsavtal införas även i LUFV. En regel av

detta slag är viktig för att säkerställa försäkringstagarnas skyddsintress-

en.

Även i LUFV bör dispensmöjligheten för korta dödsfallsförsäkringar

utmönstras.

15.5.3 Vissa placeringsfrågor m.m.

Regeringens förslag: Skuldtäckning, registerföring och förmånsrätt

avseende återbäringsavsättningar och avsättningar för åtaganden inom

fondförsäkring där försäkringstagaren bär placeringsrisken regleras

för försäkringsgivare från tredje land på ett sätt som svarar mot ord-

ningen i FRL. Detsamma gäller placeringsreglerna i dessa delar. Det

klargörs att även andra ersättningsberättigade på grund av försäkrings-

avtalet än försäkringstagarna har förmånsrätt.

Regeringens bedömning: Någon ändring av nuvarande lokalise-

ringskrav föreslås inte.

LUFV-promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Enligt promemorians

förslag har den allmänna matchnings- och riskspridningsregeln i FRL

gjorts tillämplig på tillgångar motsvarande villkorad återbäring.

Remissinstanserna har lämnat förslagen och bedömningen utan

erinran.

Bakgrund: Försäkringsgivare från tredje land som är verksamma i

Sverige är underkastade i princip samma skuldtäcknings- och place-

ringsregler som gäller för svenska försäkringsbolag. Således stadgas i

5 kap. 8 § LUFV att de försäkringstekniska avsättningarna skall täckas

med tillgångar på det sätt som gäller för skuldtäckning enligt 7 kap. 9 §

första, tredje och fjärde styckena, 9 a 10 c, 10 e samt 10 f §§ FRL.

Eftersom LUFV inte gäller återförsäkringsrörelse har en uttrycklig regel

införts om att skuldtäckning endast skall omfatta direkt försäkrings-

rörelse.

Av andra stycket i 5 kap. 8 § LUFV framgår att den deposition som

skall göras av försäkringsgivare från tredje land i vissa fall får räknas in

när de försäkringstekniska avsättningarna skall täckas. I tredje stycket

anges att de tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i

Sverige.

Även LUFV innehåller regler om placeringsriktlinjer, registerföring

och förmånsrätt som svarar mot reglerna för inhemska försäkringsbolag.

Enligt LUFV följer dock förmånsrätt bara med en fordran som grundas

på avtal om livförsäkring eller återförsäkring avseende livförsäkring.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: De föreslagna

ändringarna berör i den del som behandlas nu endast försäkringsgivare

från tredje land.

Livförsäkringsgivares avsättningar för garanterad återbäring skall allt-

så på samma sätt som nuvarande avsättningar för bl.a. tilldelad åter-

bäring skuldtäckas med registerförda tillgångar av minst samma

värde. I sådana tillgångar skall livförsäkringstagare som i dag ha för-

månsrätt. Även avsättningar för villkorad återbäring och avsättningar för

åtaganden inom fondförsäkring där försäkringstagaren bär placerings-

risken skall skuldtäckas, registerföras och ligga till grund för livförsäk-

ringstagarnas förmånsrätt. Vidare klargörs att även andra ersättnings-

berättigade än försäkringstagarna har förmånsrätt.

Nuvarande placeringsregler skall inte gälla för tillgångar som är hän-

förliga till försäkringstekniska avsättningar för villkorad återbäring och

fondförsäkringsavsättningar. För dessa båda typer av avsättningar blir i

stället, genom en hänvisning till 7 kap. 13 § FRL, den allmänna bestäm-

melsen om att avsättningarna skall skuldtäckas med tillgångar som är

lämpliga med hänsyn till åtagandens karaktär tillämplig.

Kravet att skuldtäckningstillgångar skall finnas i Sverige är direktiv-

bundet. Till skillnad från vad som gäller för försäkringsgivare inom EES

finns det inte någon möjlighet till undantag för försäkringsgivare från

tredje land. Kravet har utformats i enlighet med reglerna i första genera-

tionens försäkringsdirektiv som rör agenturer och filialer till företag med

huvudkontor utanför gemenskapen [artikel 24 i första skadeförsäkrings-

direktivet (dvs. rådets direktiv 73/239/EEG om samordning av lagar och

andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet

med annan direkt försäkring än livförsäkring) och artikel 28 i första

livförsäkringsdirektivet (dvs. rådets direktiv 79/267/EEG om samordning

av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt

livförsäkringsrörelse)]. Dessa direktivbestämmelser har inte ändrats

genom tredje generationens direktiv.

Någon ändring av kravet är alltså inte möjlig.

15.5.4 Upplåning

Regeringens bedömning: Någon motsvarighet till de i FRL före-

slagna reglerna om upplåning införs inte för de utländska försäkrings-

givarna.

LUFV-promemorians bedömning: Överensstämmer med regering-

ens bedömning.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot bedömningen.

Skälen för regeringens bedömning: LUFV saknar bestämmelser om

utländska försäkringsgivares möjligheter att ta upp lån. För försäkrings-

givare från tredje land finns däremot, i likhet med vad som gäller enligt

FRL, ett förbud mot att driva annan rörelse än försäkringsrörelse. Av den

tolkning som gjorts av motsvarande förbud i FRL följer att upplånings-

möjligheterna därmed är begränsade.

Den verksamhet som bedrivs av en utländsk försäkringsgivare här i

Sverige är, som tidigare anförts, en del av en rörelse som bedrivs i ut-

landet. De skäl som har anförts för att föreslå en reglering av upplånings-

möjligheterna för svenska försäkringsbolag har inte samma aktualitet för

dessa försäkringsgivare. Vilken upplåning som är möjlig för den utländ-

ska försäkringsgivaren blir beroende av de regler om borgenärsskydd

m.m. som finns i hemlandet och det är knappast möjligt att föreskriva

särskilda regler för den del av rörelsen som bedrivs i Sverige. Om det

uppstår ett tillfälligt likviditetsbehov för en utländsk försäkringsgivare

kan inte bara tillgångarna i Sverige utan försäkringsgivarens samtliga

tillgångar användas för att finansiera behovet. Det torde därför inte finnas

något behov av eller ens vara möjligt att införa några särskilda krav på

detta område för de utländska försäkringsgivarnas filialer och agenturer i

Sverige.

15.6 Redovisningsfrågor

Regeringens bedömning: Några uttryckliga bokförings- och redo-

visningsregler bör inte nu införas i LUFV.

LUFV-promemorians bedömning: Överensstämmer med regering-

ens bedömning.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot den gjorda bedöm-

ningen.

Skälen för regeringens bedömning: I sitt remissyttrande över betän-

kandet Utländska försäkringsgivare med verksamhet i Sverige (SOU

1996:77), påpekade Finansinspektionen, att det är oklart vilka bok-

förings- och redovisningsregler som gäller för utländska försäkrings-

givare som bedriver verksamhet i Sverige genom generalagent, men att

samma regler borde gälla oavsett vilken etableringsform en utländsk

försäkringsgivare väljer. Frågan togs aldrig upp i prop. 1997/98:141,

Utländska försäkringsgivare med verksamhet i Sverige, som ligger till

grund för LUFV.

Frågan om redovisningsregler har mindre betydelse för EES-försäk-

ringsgivarna eftersom dessa, som tidigare sagts, omfattas av principerna

om en enda auktorisation och om hemlandstillsyn.

Försäkringsgivare från tredje land kan, som tidigare nämnts, etablera

sig i Sverige antingen genom en filial eller genom en generalagent. För

filialerna gäller enligt 1 kap. 10 § LUFV, förutom LUFV, även filial-

lagen. Enligt 14 § filiallagen är utländska filialer i Sverige bokförings-

skyldiga enligt bokföringslagen (1976:125). Filialen skall ha en egen

bokföring, upprätta årsbokslut och, i fråga om försäkringsgivare från

tredje land, en årsredovisning som skall skickas in till registrerings-

myndigheten, PRV. Filialen skall granskas av en auktoriserad eller god-

känd revisor. För de försäkringsgivare från tredje land som etablerar sig i

Sverige genom en generalagent finns emellertid inga motsvarande regler

och det är främst för dessa försäkringsgivare som frågan om nya redo-

visningsregler kan vara aktuell.

I LUFV ställs krav, som gäller samtliga etableringsformer, på att

Finansinspektionen skall ha rätt att granska den verksamhet som drivs i

Sverige samt att räkenskaper och andra handlingar som rör den svenska

försäkringsverksamheten skall hållas tillgängliga för granskning. För

försäkringsgivare från tredje land finns bl.a. krav på koncession och

deposition. Enligt 6 kap. 3 § LUFV skall företrädaren utan anmaning

lämna Finansinspektionen bl.a. en redogörelse för försäkringsgivarens

verksamhet i Sverige och ett intyg om depositionen. Beräkningen av de

försäkringstekniska avsättningarna regleras i 5 kap. 5 § LUFV. De

tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i Sverige och före-

trädaren skall föra ett register över dessa.

De försäkringstekniska avsättningarna och de tillgångar som motsvarar

dessa utgör de väsentligaste balansposterna i ett försäkringsbolags redo-

visning. Det är också dessa poster som har en särställning vid säkerstäl-

landet av försäkringstagarnas intressen. Något krav på att de försäkrings-

givare från tredje land som bedriver verksamhet i Sverige genom en

generalagent, i likhet med en filial, även skall upprätta årsbokslut och

redovisning enligt bokföringslagen och årsredovisningslagen

(1995:1554) avseende den försäkringsrörelse som bedrivs i Sverige samt

åläggas ett revisionskrav är inte påkallat enbart med hänsyn till Finans-

inspektionens tillsyn.

En särskild utredare har nyligen tillkallats med uppgift att bl.a. analy-

sera om det är möjligt och lämpligt att gå över till konventionell beskatt-

ning av utländska skadeförsäkringsföretag (dir. 1998:74). Den frågan är

starkt kopplad till frågan om redovisningsregler för utländska försäk-

ringsgivare som driver verksamhet i Sverige. I avvaktan på utredningens

analys bör inte ställning tas till frågan om redovisningsregler för ut-

ländska försäkringsgivare som driver verksamhet i Sverige genom en

generalagent.

15.7 Särskilt om fondförsäkring

Regeringens förslag: Särbestämmelser som skall gälla för fondför-

säkringar enligt FRL skall även gälla för försäkringsgivare från tredje

land.

Det generella bemyndigandet i LUFV för regeringen eller

Finansinspektionen att meddela från lag avvikande föreskrifter för

fondförsäkringar upphävs. Detsamma gäller särbestämmelsen om

kapitalbas och solvensmarginal för livförsäkringar som är anknutna

till värdepappersfonder.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer i princip med

regeringens förslag. I promemorian föreslås en bestämmelse om att

avgift vid byte av fond skall vara skälig.

Remissinstanserna har lämnat förslagen utan erinran.

Bakgrund: I LUFV görs vissa hänvisningar till fondförsäkringslagen.

I 1 kap. 15 § LUFV anges att regeringen eller Finansinspektionen får

medge undantag från lagens bestämmelser för livförsäkringar som är

anknutna till värdepappersfonder. För sådana försäkringar gäller också,

enligt 5 kap. 15 § LUFV, de särskilda bestämmelserna om kapitalbas och

solvensmarginal i 12 och 13 §§ fondförsäkringslagen. Bestämmelserna

gäller endast försäkringsgivare från tredje land. Trots förbudet i 2 §

fondförsäkringslagen får det antas att utländska försäkringsgivare har

möjlighet att meddela fondförsäkringar parallellt med konventionella

livförsäkringar i sin svenska rörelse.

Skälen för regeringens förslag: Tidigare har föreslagits att

fondförsäkringslagen skall upphävas och att de särbestämmelser som

skall gälla för fondförsäkringar förs över till FRL. Följdändringar måste

därför göras även i LUFV.

Som framgått bör utländska försäkringsgivare redan i dag kunna med-

dela fondlivförsäkringar och konventionella livförsäkringar parallellt.

Förslagen får därför i det avseendet ingen större betydelse för dessa

försäkringsgivare. I andra delar får bestämmelserna betydelse för försäk-

ringsgivare från tredje land.

Genom en befintlig hänvisning till 7 kap. 10 § FRL blir den i FRL

föreslagna bestämmelsen om hur avsättningarna för fondförsäkringar

skall skuldtäckas tillämplig även för försäkringsgivare från tredje land.

Den frihet för placeringarna som lämnas där begränsas dock genom

lokaliseringskravet i 5 kap. 8 § LUFV. Kravet innebär att de tillgångar

som en försäkringsgivare från tredje land använder för skuldtäckning

måste finnas i Sverige. En bestämmelse om placeringar i fonder av

premier, disposition av utdelning och ersättning vid inlösen, som svarar

mot den som föreslås i 7 kap. 29 § FRL, bör införas även i LUFV.

Bemyndigandet i 1 kap. 15 § att meddela undantag från bestämmel-

serna i LUFV bör upphävas. Detsamma gäller särbestämmelsen i 5 kap.

15 § LUFV, som hänvisar till bestämmelserna om kapitalbas och sol-

vensmarginal i fondförsäkringslagen. Eftersom hänvisningar görs i 5 kap.

14 § LUFV till 7 kap. 22, 23 och 26 §§ FRL blir de ändringar som

föreslås där, för att beakta att lagen även skall tillämpas på fondför-

säkringar, också tillämpliga för försäkringsgivarna från tredje land.

15.8 Den löpande tillsynens inriktning

Regeringens förslag: Finansinspektionens uppgifter renodlas även på

området för utländska försäkringsgivare.

För försäkringsgivare från tredje land införs i princip samma regler

som föreslås för de svenska försäkringsbolagen. För EES-försäk-

ringsgivarna, som redan i dag endast är föremål för begränsad tillsyn i

Sverige, görs mindre justeringar.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Finansinspektionen har i sitt remissyttrande i det

tidigare lagstiftningsärendet om FRL ifrågasatt om inte de nya reglerna

innebär ett krav på förhandsgranskning av avtalsvillkor m.m. Inspek-

tionen har nu hänvisat till det remissvaret.

Bakgrund: När det gäller försäkringsgivare från tredje land har

Finansinspektionen huvudansvaret för tillsynen över den verksamhet som

försäkringsgivaren bedriver i Sverige. En försäkringsgivare från tredje

land skall i långa stycken granskas på samma sätt som ett svenskt försäk-

ringsbolag som bedriver verksamhet enligt FRL. Sådana avvikelser skall

göras som följer av att tillsynen endast gäller den del av en utländsk

försäkringsgivares verksamhet som är förlagd till Sverige. En utländsk

återförsäkringsrörelse är över huvud inte föremål för tillsyn i Sverige.

Av principen om hemlandstillsyn enligt tredje generationens försäk-

ringsdirektiv följer att Finansinspektionen har rätt att övervaka EES-för-

säkringsgivares verksamhet i Sverige endast till den del övervakningen

inte ankommer på den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hem-

land. Detta innebär att Finansinspektionens tillsynsansvar för EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige inte omfattar den finansiella till-

synen utan i huvudsak är begränsad till kontroll av att försäkringsgivaren

iakttar gällande bestämmelser i fråga om konsumentskydd, information

och principer beträffande god affärssed.

Av 3 kap. 2 § första stycket LUFV framgår att Finansinspektionen, i

samarbete med den behöriga myndigheten i EES-försäkringsgivarens

hemland, skall verka för en sund utveckling av den verksamhet för-

säkringsgivaren bedriver enligt LUFV. Att Finansinspektionen har en

skyldighet att biträda den utländska tillsynsmyndigheten framgår av

3 kap. 2 § andra stycket LUFV. Inspektionen har rätt att få de uppgifter

som behövs för att inspektionen skall kunna fullgöra sin

övervakningsfunktion.

Skälen för regeringens förslag: Vad som tidigare har sagts om den

framtida tillsynens inriktning när det gäller svenska försäkringsbolag bör

få motsvarande tillämpning även för Finansinspektionens tillsyn över

försäkringsgivare från tredje land. Således bör även tillsynen över dessa

försäkringsgivare i huvudsak begränsas till kontroll av stabilitet och

genomlysning. Även i framtiden måste hänsyn tas till de avvikelser som

följer av att tillsynen endast gäller den del av en utländsk

försäkringsgivares verksamhet som är förlagd till Sverige och endast av-

ser direkt försäkringsrörelse.

När det gäller EES-försäkringsgivarna måste det beaktas att den finan-

siella tillsynen ankommer på den behöriga myndigheten i försäk-

ringsgivarens hemland. De ändrade reglerna får därför endast begränsad

betydelse för Finansinspektionens tillsyn av dessa försäkringsgivare.

Den nuvarande bestämmelsen om att Finansinspektionen skall verka

för en sund utveckling av EES-försäkringsgivarens verksamhet bör an-

passas till den som utnyttjats för svenska bolag. Det bör alltså föreskrivas

att inspektionen skall utöva tillsyn över att den verksamhet som bedrivs

av en EES-försäkringsgivare i Sverige sker i enligt med LUFV och andra

författningar som reglerar försäkringsgivarens näringsverksamhet.

Med anledning av Finansinspektionens remissynpunkter vill rege-

ringen upprepa vad som tidigare sagts om att avsikten inte är att det skall

ske en löpande förhandskontroll av försäkringsbolagens avtalsvillkor

m.m.

15.9 Övriga frågor

15.9.1 Bestämmelser om företrädare m.m.

Regeringens förslag: En företrädare för försäkringsgivare från tredje

land skall fastställa försäkringstekniska riktlinjer, se till att de följs

och fortlöpande pröva om de behöver ändras. Däremot behöver inte

företrädaren anta det försäkringstekniska underlaget.

Finansinspektionen får förelägga försäkringsgivare från tredje land

eller dennes företrädare att vidta rättelse om de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsriktlinjerna inte följs. Detsamma gäller om

riktlinjerna eller det försäkringstekniska underlaget inte är

tillfredsställande med hänsyn till rörelsens omfattning och

beskaffenhet.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer delvis med

regeringens förslag. I promemorian föreslås att företrädaren även skall

anta det tekniska underlaget. Vidare föreslås en bestämmelse om

företrädarens ansvar för föreskriven informationsskyldighet.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagen i denna

del.

Bakgrund: Med företrädare avses enligt 1 kap. 8 § andra stycket

LUFV generalagent, verkställande direktör för en filial samt ombud för

generalagent eller för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning.

Företrädaren svarar för verksamheten från den utländska försäkrings-

givarens sekundäretablering här i landet och företräder försäkringsgiv-

aren i rättsförhållanden som gäller sekundäretableringens verksamhet.

Med undantag av ombud för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning leder företrädarna också försäkringsrörelsen

vid sekundäretableringen. Av propositionen om Utländska försäkrings-

givare med verksamhet i Sverige framgår att företrädarens ställning

närmast kan jämföras med en kombination av den ställning en

verkställande direktör och en styrelse i ett svenskt försäkringsbolag har

(prop. 1997/98:141, s. 96).

Enligt 5 kap. 9 § första stycket LUFV skall företrädaren för en för-

säkringsgivare från tredje land se till att placeringsriktlinjer upprättas och

följs. Företrädaren skall också fortlöpande pröva om riktlinjerna behöver

ändras. Enligt sanktionsreglerna kan Finansinspektionen meddela för-

säkringsgivaren föreläggande om rättelse bl.a. om placeringsriktlinjerna

inte är tillfredsställande med hänsyn till rörelsens omfattning och be-

skaffenhet.

Om en försäkringsgivare från tredje land avviker från grunderna skall

Finansinspektionen förelägga denne att vidta rättelse. En sådan rättelse

kan ske dels genom att försäkringsgivaren undanröjer de förhållanden

som strider mot grunderna, dels genom att grunderna anpassas till de nya

förhållandena. Motsvarande bestämmelse saknas för placeringsriktlinjer.

Enligt samma lagrum kan dock inspektionen i vissa fall fordra rättelse av

dessa riktlinjer.

I LUFV finns vissa bestämmelser som tar sikte på information. Således

finns i 5 kap. 9 § andra stycket bestämmelser om att företrädaren skall se

till att information lämnas om placeringsriktlinjerna.

Skälen för regeringens förslag: Nu aktuella ändringar gäller endast

försäkringsgivare från tredje land.

Som tidigare utvecklats bör en bestämmelse införas där försäkrings-

givare från tredje land åläggs en skyldighet att upprätta och följa försäk-

ringstekniska riktlinjer (se avsnitt 15.5.2). På samma sätt som nu gäller

för placeringsriktlinjerna bör de försäkringstekniska riktlinjerna

fastställas och fortlöpande omprövas av företrädaren.

I likhet med vad som föreslås i FRL är det i första hand de försäkrings-

tekniska riktlinjerna som skall fastställas av företrädaren. I praktiken

torde det ofta bli företrädaren som upprättar även beräkningsunderlaget.

På motsvarande sätt som föreslås i FRL bör efterlevnaden av försäk-

rings- och placeringsriktlinjerna sanktioneras på i stort samma sätt som

gäller för nuvarande grunder. Finansinspektionen bör därför kunna före-

lägga försäkringsgivare från tredje land att vidta rättelse om riktlinjerna

överträds. Till skillnad mot vad som gäller i dag bör Finansinspektionen

även ha möjlighet att förelägga företrädaren att vidta rättelse.

Till följd av vad som nu föreslagits skall regler tas in i LUFV om att

försäkringsgivaren och företrädaren skall följa riktlinjerna. Finans-

inspektionen bör kunna förelägga försäkringsgivaren eller företrädaren

att vidta rättelse om riktlinjerna inte är tillfredsställande med hänsyn till

omfattningen eller beskaffenheten av försäkringsgivarens rörelse.

Det faktum att placeringsriktlinjerna inte löpande behöver ges in till

Finansinspektionen bör inte förhindra att inspektionen får fordra rättelse

om sådana riktlinjer konstateras vara otillfredsställande, t.ex. i samband

med den löpande tillsynen. Rättelsesanktionen bör även gälla för det fall

att det försäkringstekniska beräkningsunderlaget inte är tillfredsställande

utformat.

Inte heller i LUFV bör införas någon allmän bestämmelse om ansvaret

för information som skall lämnas till försäkringstagarna och Finans-

inspektionen. Ansvaret i denna del torde även utan särskilda bestämmel-

ser ligga på företrädaren.

15.9.2 Förbudet mot nedsättning av vissa premier

Regeringens förslag: Nuvarande förbud mot nedsättning av premier

för vissa livförsäkringar slopas.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Till följd av att bestämmelsen i FRL

upphävs bör motsvarande lagändring ske även i LUFV.

15.9.3 Aktuariens ställning

Regeringens förslag: Hos såväl liv- som skadeförsäkringsgivare från

tredje land skall de försäkringstekniska utredningarna och beräkning-

arna utföras under ledning av minst en av försäkringsgivaren utsedd

aktuarie. Finansinspektionen ges rätt att, om så behövs, förordna en

särskild aktuarie.

LUFV-promemorians förslag: Överensstämmer i sak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 kap. 19 § LUFV skall en

försäkringsgivare från tredje land som meddelar livförsäkringar i Sverige

utföra försäkringstekniska beräkningar och utredningar under ledning av

en aktuarie. Genom en hänvisning till FRL gäller samma behörighetskrav

för dessa aktuarier som för de aktuarier som anlitas av svenska för-

säkringsbolag.

De lagändringar som föreslås beträffande aktuarier i LUFV bör

genomföras även i LUFV. Ändringarna gäller bara försäkringsgivare från

tredje land. Den grundläggande bestämmelsen om kompetens och yrkes-

erfarenhet för aktuarier blir indirekt tillämpliga för försäkringsgivarna

från tredje land genom hänvisningen till FRL i 5 kap. 19 § LUFV.

15.10 Övergångsfrågor

De aktuella lagändringarna är i stor utsträckning inriktade på livförsäk-

ringsbolagens regler. Reglerna för utländska försäkringsgivare saknar en

skälighetsprincip och ett förbud mot vinstutdelning. Det är framför allt

försäkringsgivarna från tredje land som blir berörda av de ändrade

rörelsereglerna. I dag bedriver emellertid endast en försäkringsgivare

från tredje land verksamhet i Sverige med stöd av LUFV. Denna för-

säkringsgivare driver dessutom skadeförsäkringsrörelse.

Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte finns tillräckliga

skäl för att införa särskilda övergångsbestämmelser för lagändringarna i

LUFV.

16 Ekonomiska konsekvenser

I avsnitt 4.1 finns en allmän redovisning av den föreslagna regleringens

konsekvenser för försäkringsbolagen och försäkringsmarknaden. I denna

redovisning och i den fortsatta genomgången diskuteras skälen och

effekterna av förslagen. Här bör endast anmärkas att förslagen ställer

krav på ett större eget kapital i vissa livförsäkringsbolag.

De nya reglerna är utformade så att de ökade kapitalkraven i huvudsak

inträder först vid en omläggning av den befintliga verksamheten. Andra

delar av förslagen innebär i många fall en förenkling av regelverket vil-

ket kan leda till lägre omkostnader i bolagen i framtiden.

De nya reglerna innebär en större omläggning i fråga om försäkrings-

tekniska avsättningar m.m. för livförsäkringsbolagen. I

försäkringsrörelsepromemorian antogs att arbetsbelastningen för

Finansinspektionen skulle öka under ett övergångsskede.

Finansinspektionen har emellertid framhållit att den tonvikt som lagts på

information i det nya systemet kommer att öka inspektionens

resursbehov. Detta gäller även frågan om hanteringen av

överskottsmedel. Där krävs enligt inspektionen delvis en annan kompe-

tens än den som i dag finns. Resurser krävs också för anpassning av före-

skrifter och allmänna råd.

Det är riktigt att inspektionens arbetsuppgifter påverkas i inte obetydlig

mån av de nya näringsrättsliga reglerna. Inte minst viktigt är arbetet med

att utveckla nya modeller för tillsyn. Detsamma gäller omarbetningen av

allmänna råd och föreskrifter. I flera fall krävs omfattande samråd med

bransch och berörda myndigheter, främst Konsumentverket. De

ändringar som föreslås beträffande de utländska försäkringsgivarna torde

endast marginellt påverka Finansinspektionens arbetsbelastning.

En engångsvis förstärkning av inspektionens resurser har beslutats för

år 1999 mot bakgrund av bl.a. försäkringsrörelsereformen. Förstärk-

ningen beslutades med reservation för riksdagens godkännande av ett

förslag i ämnet (prop. 1989/99:1 volym 2, anslagsavsnitt 5.5).

Finansieringen av de ökade kostnaderna för år 2000 och framåt kom-

mer att beaktas i den långsiktiga översyn av Finansinspektionens upp-

gifter och kostnader som pågår. Regeringen räknar med att de ökade

arbetsuppgifter som de nya näringsrättsliga reglerna innebär kommer att

uppvägas av omprioriteringar i arbetsuppgifter i samband med denna

översyn.

17 Författningskommentar

17.1 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Genom denna lag upphävs lagen (1989:1079) om livförsäkringar med

anknytning till värdepappersfonder (fondförsäkringslagen). Det ställs upp

övergångsbestämmelser för de livförsäkringsbolag som bedrivit rörelse

enligt den lagen (se punkterna 1, 5 och 6 i ikraftträdande- och över-

gångsbestämmelserna). Vissa bestämmelser i fondförsäkringslagen har

inarbetats i försäkringsrörelselagen (FRL) och gäller även fortsätt-

ningsvis för livförsäkringsbolag som meddelar fondförsäkringar. Dessa

justeringar kommenteras i det följande i anslutning till berörda bestäm-

melser.

I förevarande lag har kapitel 13 om uttaxering i ömsesidiga bolag upp-

hävts. Ändringen är en följd av att nuvarande huvudregel om ett uttaxe-

ringsansvar för delägare i ömsesidiga bolag har utmönstrats och att ett

betalningsansvar genom uttaxering skall förutsätta närmare bestämmelser

i bolagsordningen. Upphävandet av bestämmelserna i kapitlet är närmare

motiverat i den allmänna motiveringen, avsnitt 9.1 och 9.6.

I flera av bestämmelserna i FRL finns ett bemyndigande för regeringen

eller, efter vidare delegation, Finansinspektionen, att meddela före-

skrifter. Sådana paragrafer har ändrats på så sätt att Finansinspektionen

inte särskilt pekas ut. I överensstämmelse med vad som är brukligt i fråga

om s.k. subdelegation har bestämmelserna utformats så att det ankommer

på regeringen att bestämma till vilken myndighet rätten att meddela

föreskrifter skall delegeras. Sådana ändringar, som i enlighet med

Lagrådets påpekande genomförts konsekvent i lagen, kommenteras inte

särskilt i författningskommentarerna.

Inom ramen för det europeiska monetära samarbetet har beteckningen

ecu ersatts av valutaenheten euro från och med den 1 januari 1999 (jfr

rådets förordning av den 17 juni 1997 om vissa bestämmelser som har

samband med införandet av euron). De bestämmelser i FRL där ecu

används har ändrats med hänsyn till detta. Ändringarna kommenteras inte

mera i det följande.

Rubriken till 5 kap. har ändrats. Vidare har flera rubriker framför

enskilda paragrafer ändrats eller utgått. Det har också införts nya rubriker

framför vissa bestämmelserna. Detta gäller främst 5 kap. och 11 kap.

som i allt väsentligt motsvarar befintliga kapitel i aktiebolagen

(1975:1385). Som Lagrådet förordat bör dock de rubriker som föreslagits

i 7 kap. och 10 kap. kunna undvaras nu. En mer konsekvent

rubriksättning i olika kapitel bör anstå till den författningstekniska

översyn som aviserats.

1 kap. Inledande bestämmelser

Ett flertal bestämmelser har ändrats i kapitlet. I 1 a § har tagits in en all-

män rörelseregel som innehåller vissa kvalitativa krav på hur försäk-

ringsrörelse skall bedrivas. Dit har också ett normgivningsbemyndigande

förts från 7 kap. 19 §. En uppstramning av terminologin kring personligt

ansvar för delägare görs i 6 §. Genom en ändring i 7 § får anställda som

omfattas av en kollektivavtalsgrundad försäkring under vissa förutsätt-

ningar göras till delägare i ett ömsesidigt försäkringsbolag. En ändring i

7 § innebär att delägare i ömsesidiga försäkringsbolag som huvudregel

inte längre skall ha något uttaxeringsansvar enligt lag för bolagets

skulder eller förluster. Ett ansvar skall i framtiden förutsätta att be-

stämmelser om detta tagits in i bolagsordningen. För ett sådant ansvar

skall dessutom gälla vissa begränsningar. I 8 § införs regler för ömse-

sidiga försäkringsbolag som gör det möjligt att skjuta till garantikapitel

under rörelsens gång. Genom en ändring i 10 § har den nuvarande

dispensbestämmelsen för s.k. korta dödsfallsförsäkringar upphävts. Änd-

ringarna i övrigt avser 1, 3, 5 och 11 §§ och är väsentligen justeringar till

följd av materiella ändringar i andra kapitel.

1 kap. 1 §

I första stycket har en hänvisning ändrats till följd av en ändring i 10 §.

1 kap. 1 a §

I paragrafen, som är ny, ställs upp vissa grundläggande krav på hur för-

säkringsrörelse skall bedrivas. Bestämmelserna har utformats som en

handlingsregel för försäkringsbolagen och har till syfte att skydda försäk-

ringstagarna som ett kollektiv.

Den allmänna stabilitetsprincip som anges i första stycket avser all för-

säkringsrörelse. I stycket anges aspekter som är av central betydelse för

ett försäkringsbolags möjligheter att fullgöra åtaganden mot försäk-

ringstagare och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringar.

Vid bedömningen av om soliditeten och likviditeten är tillfredsställande

kan inte hänsyn bara tas till de försäkringstekniska avsättningarna. Hän-

syn måste också tas till bolagets betalningsförpliktelser och åtaganden

mot andra borgenärer än försäkringstagarna och till dem som har rätt till

ersättning från försäkringarna. Även garantiförbindelser och andra åta-

ganden som inte tagits in i balansräkningen skall beaktas.

Rörelsen skall enligt reglerna i första stycket bedrivas så att företaget

alltid har en tillfredsställande soliditet. Därmed avses i första hand att

den långfristiga betalningsförmågan måste vara tillfredsställande mätt i

förhållandet mellan eget kapital och främmande kapital. En tillfredsstäl-

lande soliditet innebär även att rörelsens kapitalbas är tillräcklig. Det kan

också finnas anledning att kontrollera soliditeten mot någon annan rättvi-

sande bedömningsgrund. Rörelsen måste enligt stycket också bedrivas så

att bolaget har en tillfredsställande likviditet. Därmed avses den kortfris-

tiga betalningsförmågan. En tillfredsställande likviditet måste även före-

ligga beträffande kapitalbasen.

Enligt första stycket skall rörelsen också bedrivas med en tillfredsstäl-

lande kontroll över olika slag av risker som direkt eller indirekt berör

möjligheterna att fullgöra åtagandena mot försäkringstagarna och andra.

Detta gäller försäkringsrisker (teckningsrisker, reservsättningsrisker och

återförsäkringsrisker), placeringsrisker (marknadsrisker, likviditetsrisker,

kredit- och motpartsrisker) och rörelserisker (ADB-risker, andra tekniska

risker, administrativa risker och legala risker).

Bedömningen av om soliditeten, likviditeten och riskhanteringen är

tillfredsställande skall enligt paragrafen avgöras med hänsyn till rörel-

sens omfattning och beskaffenhet. Omfattningen av rörelsen har natur-

ligtvis i första hand betydelse för storleken av det buffertkapital och lik-

vida kapital som måste finnas. Det är också befogat att ställa helt skilda

krav på system för riskhanteringen beroende på om verksamheten t.ex.

avser flera försäkringsgrenar med omfattande internationell verksamhet

eller om den endast avser husdjursförsäkringar med begränsad omfatt-

ning. Hänsyn måste också tas bl.a. till vilka slag av försäkringar som

meddelas. Det bör t.ex. beaktas om försäkringarna är konjunkturkänsliga,

svåra att beräkna eller har särskilda riskegenskaper därför att produkten

är ny och oprövad eller avviker från traditionella försäkringsrisker. Det

finns som regel anledning att ställa större krav på likviditet och kontroll

av försäkringsrisker inom skadeförsäkring, där variationer i skadefre-

kvensen normalt är svårare att förutse, än inom livförsäkring, där döds-

fallsrisken varierar relativt lite. Det kan också finnas anledning att ställa

större krav på soliditet och finansiell riskhantering i livförsäkring, där

avtalen normalt är långfristiga och de finansiella riskerna är svårare att

bemästra, än i skadeförsäkring där avtalen ofta är ettåriga.

Den genomlysningsprincip som föreskrivs i andra stycket avser att för-

bättra direktförsäkringstagarnas möjligheter till genomlysning av försäk-

ringens villkor och försäkringens värdeutveckling, i första hand såvitt

avser kostnader och förmåner för konsumentförsäkringar. Bestämmelsen

avser information som direkt eller indirekt är riktad mot direktförsäk-

ringstagare (liv- eller skadeförsäkringstagare). Den avser också informa-

tion till samma kategorier som erbjuds att teckna en liv- eller skadeför-

säkring. Reglerna avser såväl information som lämnas före köpet som

information som lämnas under försäkringens löptid. Bestämmelsen inne-

bär inte att bolaget måste förvissa sig om att information verkligen kom-

mit kunden tillhanda eller att kunden rent faktiskt har läst eller förstått

villkoren (krav på säkra och betryggande informationsrutiner följer av

tredje stycket). Stycket behandlar dessutom information till försäkrade

som inte är försäkringstagare, förmånstagare och andra

ersättningsberättigade enligt försäkringen. För denna grupp är behovet av

fullständig information om försäkringsvillkoren ofta begränsad.

Principen om en god försäkringsstandard i tredje stycket syftar till att

skydda direktförsäkringstagare, de försäkrade och andra som är ersätt-

ningsberättigade på grund av försäkringar. Bestämmelsen tar främst sikte

på skyddet för konsumenter och mindre företag. Regeln träffar dock inte

enbart direktförsäkringsbolag utan även återförsäkringsbolag. Detta

motiveras av att det kan få allvarliga konsekvenser för

direktförsäkringstagarna om ett återförsäkringsbolag brister i sina

förpliktelser, t.ex. beträffande skaderegleringen, mot ett bolag som är

återförsäkringstagare. Ett krav på god försäkringsstandard är inte

begränsat till själva försäkringsrörelsen utan gäller bolagets verksamhet i

dess helhet.

Med god försäkringsstandard avses att verksamheten skall

överensstämmelse med en kvalitativ tillfredsställande standard hos en

representativ krets av försäkringsgivare. Som Lagrådet anfört får inne-

börden av begreppet god försäkringsstandard fyllas ut främst i tillsyns-

praxis. Finansinspektionens allmänna råd kan därmed ge vägledning för

vad som är god försäkringsstandard. Förekommande praxis hos den

aktuella kretsen av försäkringsgivare kan också ge viss ledning för

tillämpningen. Stycket har utformats på det sätt Lagrådet förordat.

I fjärde stycket har tagits in ett normgivningsbemyndigande i fråga om

information. Bemyndigandet fanns tidigare i 7 kap. 19 §. I bestämmelsen

klargörs att bemyndigandet omfattar också sådan information som

lämnas till presumtiva försäkringstagare när det är oklart om försäkrings-

tagaren har för avsikt att teckna försäkringen, t.ex. information i samband

med förnyelse av en försäkring.

Paragrafen kommenteras också i den allmänna motiveringen, avsnitt

6.2.

1 kap. 3 §

Ett nytt femte stycke har införts. I stycket hänvisas till bestämmelserna

om upplåning och om gränserna för innehav i vissa företag.

Begränsningarna för försäkringsbolagets möjligheter att ta upp eller

överta penninglån har tidigare motiverats av det allmänna förbudet mot

försäkringsfrämmande verksamhet. Som framhållits i den allmänna -

motiveringen (se avsnitt 8.6.1) är en upplåningsverksamhet, som utgör

tillståndspliktig bank- eller kreditgivningsverksamhet inte förenlig med

förbudet i paragrafen mot försäkringsfrämmande verksamhet, även om

upplåningen i sig inte skulle strida mot 5 kap. 1 §.

1 kap. 5 §

En ändring har gjorts i paragrafens fjärde stycke som behandlar vilka

regler som skall gälla för sådan sjuk- och livränta som inte tillhör livför-

säkring. Som en följd av att bestämmelserna om aktuarier i 8 kap. 18 §

även skall gälla för skadeförsäkring har hänvisningen till detta lagrum

slopats.

1 kap. 6 §

Första stycket i paragrafen har justerats. Rätten att i vissa fall kräva

kapitaltillskott genom uttaxering hos delägare i ett ömsesidigt bolag be-

tecknas inte längre som ett personligt ansvar eftersom ansvaret enligt

uttaxeringsreglerna inte gäller mot tredje man utan enbart mot bolaget.

En hänvisning tas dock in till de nya uttaxeringsreglerna. Bestämmelsen

har fått sin slutliga utformning i enlighet med Lagrådets förslag.

1 kap. 7 §

I paragrafen regleras vilka som är delägare i ömsesidiga bolag och vilket

delägaransvar som kan åläggas delägarna.

I första stycket anges att försäkringstagarna är delägare. Andra ersätt-

ningsberättigade på grund av försäkringar skall alltså inte anses som del-

ägare enligt bestämmelsen. Återförsäkringstagare anses inte som

delägare på grund av återförsäkringen.

Genom det nya andra stycket utvidgas kretsen delägare till att omfatta

andra än försäkringstagare. Det gäller de som är försäkrad i kollektiv-

avtalsgrundad försäkring i egenskap av anställd. En grundläggande

förutsättning för de försäkrades delägarskap är att bolagsordningen

innehåller särskilda föreskrifter om detta (se vidare 2 kap. 5 §).

Delägarskap för en försäkrad förutsätter enligt andra stycket första

punkten att försäkringen syftar till att ge försäkringsskydd för den an-

ställde. Sådana försäkringar kan i vissa fall kompletteras med försäk-

ringsskydd även för andra, t.ex. skydd för närstående till den anställde.

Eftersom bestämmelsen inte kräver att skyddet uteslutande skall avse den

anställde förhindras inte att även sådana försäkringar kan ligga till grund

för den anställdes delägarskap.

Enligt andra punkten skall delägarskap för en försäkrad även förutsätta

att försäkringen grundas på kollektivavtal. Ett kollektivavtal ingås nor-

malt mellan en arbetsgivarorganisation och en arbetstagarorganisation.

En enskild arbetsgivare kan dock också vara avtalspart i ett kollektiv-

avtal. Någon särskild erinran om detta eller någon särskild definition av

kollektivavtal fordras inte i paragrafen. Försäkringen skall enligt bestäm-

melsen ha grund i ett kollektivavtal. Det föreligger därmed inget hinder

mot en tillämpning i fall då kollektivavtalet delegerat vissa frågor att

avgöras genom annan överenskommelse mellan arbetsgivarorganisation

och arbetstagarorganisation eller på annat särskilt sätt. Även delägar-

skapet för den försäkrade kan bestämmas i en överenskommelse av sist

nämnda slag. I sammanhanget bör framhållas att själva delägarskapet i

bolaget rent faktiskt uppkommer när försäkringsavtalet kommer att avse

den försäkrade.

Av tredje stycket, som i sak motsvarar det tidigare första stycket, följer

att en delägare som huvudregel inte har något bristtäckningsansvar gen-

temot bolaget. Tvångsvisa kapitaltillskott i form av uttaxeringar medges

dock i vissa fall. För att förutsättningar för uttaxering skall föreligga

måste bestämmelser om detta ha tagits in i bolagsordningen. Bestämmel-

serna ger inte utrymme för nedsättning hos delägarna genom föreskrifter

i bolagsordningen. I fråga om utformningen av uttaxeringsföreskrifter i

bolagsordningen hänvisas till författningskommentaren till 2 kap. 5 §.

Av fjärde stycket följer att endast den som är delägare i ett skadeför-

säkringsbolag kan bli föremål för en uttaxering. Ansvaret kan endast gö-

ras gällande i skadeförsäkringsbolag för skulder, avsättningar eller för-

luster som är hänförliga till den direkta skadeförsäkringsrörelsen. Där-

igenom utesluts att delägare kan uttaxeras i en återförsäkringsrörelse.

Delägaransvaret enligt bolagsordningen kan endast göras gällande i den

formen att skadeförsäkringstagare åläggs en skyldighet att skjuta till

pengar till bolaget utöver ordinarie avtalade premieinbetalningar. Enligt

stycket kan ett sådant ansvar inte åläggas den som är delägare i egenskap

av försäkrad enligt andra stycket.

Fjärde stycket uppställer vissa ramar för delägaransvaret. Första

punkten innebär att en uttaxering inte kan komma i fråga för försäkringar

som en konsument eller ett dödsbo tecknat för enskilt eller i huvudsak

enskilt bruk. Vid avgränsningen av detta område bör avgränsningen en-

ligt konsumentförsäkringslagstiftningen tjäna som vägledning.

Av andra punkten följer att delägarnas ansvar är subsidiärt. Utgångs-

punkten är att uttaxering skall kunna föreskrivas i bolagsordningen för

sådana situationer där bolaget hamnat i ekonomiska svårigheter och är i

behov av kapitaltillskott från delägarna för verksamhetens ändamålsen-

liga drift. Det är tillräckligt för ett ansvar att åtagandena eller förlusterna

inte kan täckas av tillgångar eller medel värderade och beräknade enligt

ett etablerat ekonomiskt regelsystem för försäkringsbolag.

Det förhållande som utlöser delägaransvaret kan relateras såväl till

företagets skulder eller avsättningar som förluster. Någon förlust behöver

alltså inte ha uppkommit för att ansvaret skall kunna göras gällande. Om

inträdet av uttaxeringsansvaret knyts till uppkomna förluster, är det till-

räckligt att förlusten inte fullt ut kan täckas av obeskattade reserver eller

eget kapital enligt en balansräkning som är upprättad och reviderad enligt

tillämplig årsredovisningslag. Det krävs dock inte att bolaget helt saknar

medel för förlusttäckning. Ansvaret kan också knytas till den situationen

att medel saknas för en viss försäkringsgren på grund av att tillgängliga

medel enligt bolagsordningen bara får användas för förlusttäckning i en

annan försäkringsgren. Det kan i bolagsordningen också finnas sådana

regler om förlusttäckning som innebär att uttaxering får ske trots att

obeskattade reserver finns. Om ansvaret knyts mera direkt till bolagets

oförmåga att svara för skulder och avsättningar, bör det vara tillräckligt

att tillgångarnas värde inte täcker sådana poster beräknade enligt de

redovisningsregler som företaget tillämpar, de regler som tillämpas vid

en tvångslikvidation eller de regler som gäller för skuldtäckning. Som

bestämmelsen är utformad kan uttaxering föreskrivas även för insolvens-

situationer då bolaget saknar erforderliga kontanta medel för att infria

skulder som förfallit till betalning. Detsamma gäller för en konstaterad

brist i ett försäkringsbolags konkurs.

Det bör framhållas att bestämmelserna inte kräver att tillgångar med ett

bokfört värde som är lägre än verkligt värde måste ha avyttrats innan ett

delägaransvar kan göras gällande.

Femte stycket motsvarar tidigare tredje stycket. Bestämmelsen har

genomgått en redaktionell justering i enlighet med Lagrådets förslag.

Den innebär ingen saklig ändring i förhållande till tidigare lydelse.

I ett nytt sjätte stycke har tagits in en dispensregel som gör det möjligt

för lokala ömsesidiga skadeförsäkringsbolag att behålla uttaxeringsvill-

kor i bolagsordningen som överensstämmer med äldre rätt utan hinder av

ansvarsbegränsningarna för konsumentförsäkringar enligt fjärde stycket.

Dispensregeln är avsedd för mindre lokala försäkringsbolag. De särskilda

skäl som bör föreligga för dispens har utvecklats i den allmänna motive-

ringen, avsnitt 9.1.

1 kap. 8 §

I paragrafen behandlas tillskott av garantikapital i ömsesidiga försäk-

ringsbolag. Genom ändringen anges att garantikapital inte bara kan före-

komma vid bolagets bildande utan även kan tillskjutas bolaget vid senare

tillfällen, om det skulle behövas. Frågan om registrering m.m. av sådana

tillskott av garantikapital behandlas i 2 kap. 17 §.

Paragrafen kommenteras närmare i allmänmotiveringen, avsnitt 9.2.

1 kap. 10 §

Dispensmöjligheten för vissa livförsäkringar i det tidigare första stycket

har upphävts. Ändringen är en konsekvens av att nuvarande ordning med

försäkringstekniska grunder slopas (se 7 kap. 3 §).

Ändringen kommenteras närmare i den allmänna motiveringen, avsnitt

8.3.4.

Som en konsekvens av ändringen i första stycket har hänvisningen i

nya första och fjärde styckena ändrats.

1 kap. 11 §

Paragrafen har kompletterats med anledning av att försäkringsaktiebolag

får använda vissa nya finansieringsformer enligt 5 kap. Bestämmelsen

motsvarar 1 kap. 4 § aktiebolagslagen.

2 kap. Bildande av försäkringsbolag

I kapitlet har bestämmelserna i 2 och 3 §§ om prövningen av bolaget och

kvalificerade ägare inför beslut om koncession ändrats som en följd av

slopandet av sundhetsprincipen. I 3 b § har termen fondförsäkring ut-

nyttjats i lagtexten. I paragrafen har också bestämmelserna om vilka fon-

der som sådana försäkringar kan vara anknutna till justerats. Ändringarna

i 5 §, som behandlar bolagsordningens innehåll, är föranledda av

materiella ändringar i andra kapitel. Genom ändringar i 13 och 17 §§

införs nya regler om tidsfrister för inbetalning av garantikapital i

ömsesidiga bolag.

2 kap. 3 §

I paragrafen regleras bl.a. vilka krav som den planerade verksamheten

och ägare med kvalificerat innehav skall uppfylla för att försäkringsbola-

get skall beviljas koncession.

Femte stycket har ändrats bl.a. med anledning av att sundhetsprincipen

slopats. Äldre bestämmelser i första punkten som knyter an till sundhets-

principen har ersatts av ett allmänt krav att den planerade verksamheten

skall vara förenlig med FRL och andra författningar för försäkrings-

bolagets verksamhet. Begreppet författning har därvid samma mening

som i 1 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författ-

ningar och fångar således in förordningar och myndighetsföreskrifter.

Därmed ges alltså ett klart författningsstöd att vägra koncession om det

framkommer att den planerade verksamheten kan innebära överträdelser

av annan lagstiftning utanför FRL, t.ex. konkurrens- och försäkringsav-

talslagarna. Vidare har reglerna i andra punkten om prövningen av ägare

med ett kvalificerat innehav anpassats på motsvarande sätt genom

införandet av en hänvisning till första punkten. I punkten har också gjorts

en redaktionell ändring.

2 kap. 3 b §

Vissa ändringar har gjorts i första stycket tredje punkten som avser liv-

försäkringar anknutna till värdepappersfonder. Ett förtydligande har in-

förts om att sådana försäkringar kan vara anknutna till fonder förvaltade

av fondförvaltare med tillstånd enligt lagen (1990:1114) om värde-

pappersfonder. Genom justeringen följer också att livförsäkringarna kan

vara anknutna till fonder som förvaltas av utländska fondförvaltare enligt

nyss nämnda lag och till s.k. nationella fonder enligt 3 § samma lag.

Vidare har termen fondförsäkring införts som en sammanfattande

benämning på de livförsäkringar som faller in under punkten.

2 kap. 5 §

I paragrafen har ändringar gjorts i första stycket såvitt avser bolagsord-

ningens innehåll.

Ändringen i åttonde punkten avser livförsäkringsbolag. I sådana bolag

skall årsvinsten och belopp som förs över från bundet eget kapital till fritt

eget kapital användas för återbäring i den mån inte vinsten eller det

överförda beloppet får tas i anspråk för vinstutdelning eller förlust-

täckning (12 kap. 5 §). I fortsättningen skall således frågan om förlust-

täckning i livförsäkringsbolag regleras i bolagsordningen. Regeringen

delar Lagrådets bedömning att principen bör återspeglas också i före-

varande paragraf. Bestämmelserna tar även sikte på sådana

livförsäkringsbolag som inte delar ut vinst. Enligt 12 kap. 9 § skall dessa

bolag inrätta en konsolideringsfond. Fonden skall användas för att täcka

förluster men kan också, i den utsträckning den inte utnyttjas för

förlusttäckning, användas för andra ändamål. Konsolideringsfonden

påverkar självfallet regleringen i bolagsordningen av förlusttäckningen.

Bestämmelserna i den tidigare nionde punkten har utmönstrats som en

följd av att frågor om återförsäkring skall ingå i de försäkringstekniska

riktlinjerna enligt nya bestämmelser i 7 kap. 3 §.

De nya nionde och tionde punkterna motsvarar tidigare punkterna 10

och 11.

En ny elfte punkt har tillkommit som en följd av att anställda som är

försäkrade utan att vara försäkringstagare i vissa fall skall kunna vara

delägare (se 1 kap. 7 §). Enligt bestämmelsen skall bolagsordningen ange

vilken krets som är delägare, om försäkrade i kollektivavtalsgrundad för-

säkring är delägare.

Fjortonde punkten har ändrats till följd av att ett uttaxeringsansvar för

delägare i ömsesidiga bolag inom de i lagen angivna begränsningarna

skall förutsätta bestämmelser om detta i bolagsordningen (se 1 kap. 7 §).

Reglerna är en följd av att äldre bestämmelser i 13 kap. om uttaxeringen

har slopats. Föreskrifterna skall vara så tydliga att de kan ligga till grund

för ett exekutivt förfarande. I bolagsordningen bör därför regleras i vilka

närmare situationer ansvaret skall träda in, vilka försäkringar som ansva-

ret skall avse, till vilket belopp som ansvaret kan göras gällande, i vad

mån och hur en delägares brist skall täckas av en annan delägare och hur

uttaxeringen närmare skall genomföras. Bolagsordningen bör ange om

ansvaret skall gälla i konkurs och hur det i så fall skall fullgöras.

Sextonde punkten har lagts till som en konsekvens av att reglerna om

fördelning av tillgångar efter upplösning av ömsesidiga försäkringsbolag

skall regleras i bolagsordningen (se 14 kap. 14 §). Även i detta fall är det

viktigt att föreskrifterna är tillräckligt klara och fullständiga. Sådana fö-

reskrifter som punkten skall innehålla måste även vara förenliga med

bestämmelserna om att en delägare inte otillbörligt får gynnas på andra

delägares bekostnad (se vidare 9 kap. 19 §).

Artonde punkten har ändrats på grund av att ordningen med ränta på

garantikapital har tagits bort. Ändringen kommenteras i avsnitt 9.2.

2 kap. 13 §

En ändring har gjorts i fjärde stycket. Den innebär att avtalat garantika-

pital skall vara inbetalt i sin helhet för att bolaget skall få registreras.

Som en följd av denna ändring har bestämmelsen om skriftliga förbindel-

ser på belopp som inte betalats slopats.

Motiven för ändringen kommenteras i den allmänna motiveringen, av-

snitt 9.2.

2 kap. 17 §

Paragrafen reglerar sådana tillskott av garantikapital som görs under

rörelsens gång (se 1 kap. 8 §). Bestämmelserna har kompletterats i

förhållande till lagrådsremissen (se den allmänna motiveringen, avsnitt

9.2).

Upptagande av garantikapital under rörelsens gång skall enligt första

stycket registreras. En registrering skall förutsätta att hälften av avtalat

garantikapital har betalats. I likhet med nyemission av aktiekapital

föreskrivs att garantikapital skall anses upptaget när registrering har

skett. I stycket har även intagits bestämmelser om tidsfrister för anmälan

av registrering av garantikapitalet och betalning av återstående del av

kapitalet.

I nya andra stycket regleras återbetalning av inbetalda tillskott om

registrering inte sker. En återbetalning aktualiseras alltså om anmälan för

registrering inte lämnas inom föreskriven tid samt om anmälan återkallas

eller registrering vägras av Finansinspektionen.

Om återbetalning av garantikapital när det inte längre behövs för

rörelsens ändamålsenliga bedrivande finns bestämmelser i 1 kap. 8 §.

Angående förutsättningarna för att räkna in tillskott av garantikapital i

kapitalbasen, se 7 kap. 22 och 24 §§.

3 kap. Aktier, aktiebrev och aktiebok m.m. i försäkringsaktiebolag

I kapitlet har 2 och 2 d §§ om prövningen av förvärvare av kvalificerat

innehav i försäkringsaktiebolag justerats. Vidare har 3, 4 och 6 §§

ändrats med anledning av att försäkringsaktiebolag enligt 5 kap. ges

tillfälle att använda vissa nya finansieringsformer.

3 kap. 2 och 2 d §§

Ändringarna motsvarar den ändring som gjorts i 2 kap. 3 § femte stycket

2 om prövning av kvalificerade ägare i samband med beviljande av kon-

cession. Ändringarna kommenteras under denna paragraf.

3 kap. 3 §

Femte stycket har ändrats med anledning av att skadeförsäkringsaktie-

bolag och livförsäkringsaktiebolag som får dela ut vinst skall kunna ge ut

konvertibla skuldebrev och skuldebrev förenade med optionsrätt till ny-

teckning. Med den gjorda ändringen överensstämmer paragrafen i sak

med 3 kap. 3 § aktiebolagslagen.

3 kap. 4 §

I första stycket har en ny tredje punkt tillkommit som en följd av att

vinstutdelande försäkringsaktiebolag skall kunna ge ut konvertibla skul-

debrev och skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning. Av

samma anledning har femte stycket kompletterats. Paragrafen överens-

stämmer efter ändringarna i sak med 3 kap. 4 § aktiebolagslagen.

3 kap. 6 §

Första och andra styckena har ändrats som en följd av att vinstutdelande

försäkringsaktiebolag skall kunna ge ut konvertibla skuldebrev och skul-

debrev förenade med optionsrätt till nyteckning. Paragrafen överens-

stämmer efter ändringarna i sak med 3 kap. 6 § aktiebolagslagen.

4 kap. Ökning av aktiekapitalet i försäkringsaktiebolag genom

nyemission eller fondemission

De ändringar som har gjorts i detta kapitel avser 1, 5 och 8 §§.

4 kap. 1 §

Genom ändringen i första stycket öppnas en möjlighet att göra fondemis-

sion i livförsäkringsaktiebolag som enligt villkoren i bolagsordningen får

dela ut vinst (se 12 kap. 2 §). I den mån ett livförsäkringsaktiebolag inte

får dela ut vinst är fondemission förbjuden på samma sätt som tidigare.

4 kap. 5 §

Första stycket har ändrats som en följd av att vinstutdelande livförsäk-

ringsaktiebolag och skadeförsäkringsaktiebolag skall kunna ge ut kon-

vertibla skuldebrev. Paragrafen överensstämmer efter ändringarna i sak

med 4 kap. 2 § aktiebolagslagen.

4 kap. 8 §

I tredje stycket har en felaktig hänvisning justerats. Ändringen är ny i

förhållande till lagrådsremissen.

5 kap. Upplåning

I kapitlet, som fått en ny rubrik, har uttryckliga bestämmelser om försäk-

ringsbolagens upplåningsmöjligheter tagits in i 1 §. Enligt 2 § tillåts för-

säkringsaktiebolag att använda vissa nya finansieringsformer som står till

buds för aktiebolag i allmänhet. Det gäller upplåning mot konvertibla

skuldebrev och skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning.

Dessa ändringar berör såväl skadeförsäkringsaktiebolag som sådana

livförsäkringsaktiebolag som enligt villkor i bolagsordningen får dela ut

vinst. Genom en ändring i 18 § får vinstandelslån inte bara användas i

skadeförsäkringsbolag utan också av sådana livförsäkringsaktiebolag

som får dela ut vinst.

I övrigt har 3 17 §§ tillkommit med anledning av de nya finansierings-

formerna. Slutligen har nuvarande 2 § om emissionsprospekt överförts

till en ny 19 § och anpassats med hänsyn till ändringarna avseende kon-

vertibla skuldebrev och vinstandelslån. Bestämmelserna, som kommente-

ras närmare under varje paragraf, motsvarar i allt väsentligt gällande

bestämmelser i aktiebolagslagen.

5 kap. 1 §

I paragrafen, som är ny, regleras försäkringsbolagens möjligheter att ta

upp eller ta över penninglån (upplåning). Paragrafen gäller såväl försäk-

ringsaktiebolag som ömsesidiga försäkringsbolag. Bestämmelserna inne-

bär att upplåning endast får ske inom vissa ramar.

Som framhållits i allmänmotiveringen (avsnitt 8.6.1) kan i vissa fall en

upplåning, som i och för sig är tillåten enligt paragrafen, kräva tillstånd

som bank- eller kreditgivningsverksamhet. Bestämmelsen är inte avsedd

att ändra gällande rätt i detta avseende. Gränsdragningen av försäkrings-

bolagens verksamhet gentemot annan finansiell rörelse skall alltså som

tidigare prövas med hänsyn till förbudet mot försäkringsfrämmande

verksamhet i 1 kap. 3 §. I sammanhanget kan också erinras om att det för

skuldsättning genom att ge ut vissa finansiella instrument finns särskilda

bestämmelser i 7 kap. 17 b §.

Av första stycket följer att ett upptagande eller övertagande av pen-

ninglån måste vara förenligt med de begränsningar som anges i andra

stycket. En upplåning i strid med dessa begränsningar förutsätter dispens

enligt fjärde stycket.

I andra stycket regleras för vilka ändamål upplåning får ske samt vil-

ken omfattning upplåningen kan ha. Som en allmän begränsning gäller

att upplåningen skall vara motiverad av den bedrivna försäkringsrörelsen

samt av ringa betydelse med hänsyn till rörelsens omfattning och

kapitalbas.

Tredje stycket innehåller ett bemyndigande för regeringen eller av

regeringen utsedd myndighet att meddela närmare föreskrifter om

tillämpningen. Sådana föreskrifter kan bl.a. avse vilka gränser som bör

iakttas för att upplåningen skall vara att bedöma som ringa.

I fjärde stycket har tagits in en möjlighet för Finansinspektionen att

medge dispens från kravet på omfattningen av upplåningen. En dispens

är dock beroende av att det föreligger särskilda skäl. Det ligger i sakens

natur att dispens inte kan ges om den ifrågavarande upplåningen skulle

strida mot andra bestämmelser, som förbudet mot försäkringsfrämmande

verksamhet i 1 kap. 3 § eller stabilitetsprincipen i 1 kap. 1 a §.

Paragrafen kommenteras ytterligare i allmänmotiveringen, avsnitt

8.6.1.

5 kap. 2 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som gör det möjligt att ta upp pen-

ninglån mot konvertibla skuldebrev och skuldebrev förenade med

optionsrätt till nyteckning. Reglerna gäller för skadeförsäkringsaktie-

bolag och sådana livförsäkringsaktiebolag som enligt bestämmelser i

bolagsordningen får dela ut vinst till aktieägarna. Bortsett från denna

anpassning överensstämmer paragrafen med 5 kap. 1 § aktiebolagslagen.

En skillnad i förhållande till aktiebolagslagen är dock att Finansinspek-

tionens tillstånd krävs om skuldebrevet skall betalas med annan egendom

än pengar, s.k. apportemission.

5 kap. 3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om aktieägares rätt till företräde att

teckna skuldebrev vid en kontantemission. Bestämmelserna överens-

stämmer i sak med 5 kap. 2 § aktiebolagslagen.

5 kap. 4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om emissionsbeslutet. Bestämmel-

serna överensstämmer i huvudsak med 5 kap. 3 § aktiebolagslagen.

Skillnaden i förhållande till aktiebolagslagen är att om emissionen kräver

en ändring av bolagsordningen får emissionsbeslutet fattas av bolags-

stämman först efter bolagsstämmans beslut om ändring av bolagsord-

ningen. Ett beslut om emission får dock fattas innan en ändring av

bolagsordningen har stadfästs, om beslutet görs beroende av att stadfäs-

telse sker.

5 kap. 5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som skall anges i beslutet

om emission. Paragrafen ansluter nära till 5 kap. 4 § aktiebolagslagen.

Till skillnad från aktiebolagslagen och i likhet med 4 kap. 8 § föreva-

rande lag finns bestämmelser om att emissionsbeslutet måste ange den

rätt till vinstutdelning som tillkommer de nya aktierna samt det räken-

skapsår för vilket rätten till utdelning inträder. Detta överensstämmer

ändå i sak med aktiebolagslagen där motsvarande skyldighet följer

indirekt av 5 kap. 15 § aktiebolagslagen. I överensstämmelse med 4 kap.

8 § har den minsta tid inom vilken företrädesrätten skall utövas bestämts

till två veckor.

5 kap. 6 §

Paragrafen slår fast att bestämmelserna i 4 kap. 3 och 4 §§ om apport och

kvittningsrätt samt om revisors yttrande vid nyemission av aktier, skall

gälla även vid emission av konvertibla skuldebrev. Paragrafen överens-

stämmer i sak med 5 kap. 5 § aktiebolagslagen.

5 kap. 7 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om kungörelse av emissionsbeslutet

och om underrättelse till aktieägarna. Bestämmelserna överensstämmer

med 5 kap. 6 § aktiebolagslagen.

5 kap. 8 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om emissionsbeslutet i de fall det

finns föreskrifter om teckning av visst belopp eller minimibelopp och

registrering av emissionsbeslut. Bestämmelserna överensstämmer nära

med 5 kap. 7 § aktiebolagslagen. Till skillnad från aktiebolagslagen och i

likhet med 4 kap. 12 § förevarande lag anges, dels att om kapital-

ökningen har förfallit så skall vad som kan ha inbetalts betalas tillbaka,

dels att en registrering av emissionen skall förutsätta att behövliga änd-

ringar av bolagsordningen har stadfästs.

5 kap. 9 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om styrelsens möjligheter att fatta

beslut om emission och om avvikelse från aktieägares företrädesrätt.

Bestämmelserna överensstämmer nära med 5 kap. 8 § aktiebolagslagen.

5 kap. 10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om bolagsstämmans bemyndigande

till styrelsen att fatta beslut om emission och om avvikelse från aktie-

ägares företrädesrätt. Bestämmelserna överensstämmer nära med 5 kap.

9 § aktiebolagslagen. Till skillnad från aktiebolagslagen är bemyndigan-

det begränsat till sådana beslut som kan fattas utan ändring av bolagsord-

ningen. Någon saklig skillnad föreligger ändå inte eftersom bolagsstäm-

man inte kan delegera sin rätt att besluta om ändring i bolagsordningen.

5 kap. 11 §

Paragrafen slår fast att bestämmelserna i 4 kap. 6 § förevarande lag om

emissionsbevis och om aktieägares företrädesrätt skall tillämpas. Para-

grafen överensstämmer med 5 kap. 10 § aktiebolagslagen.

5 kap. 12 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet vid utbyte och ny-

teckning. Paragrafen överensstämmer med 5 kap. 11 § aktiebolagslagen.

5 kap. 13 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om nyteckning, om ogiltighet vid

aktieteckning och om tilldelning av tecknade aktier. Paragrafen överens-

stämmer med 5 kap. 12 § aktiebolagslagen.

5 kap. 14 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om betalning av tecknade aktier och

om kvittning. Paragrafen överensstämmer med 5 kap. 13 § aktiebolags-

lagen.

5 kap. 15 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om registrering av kapitalökning

som uppkommer genom utbyte eller nyteckning enligt förevarande kapi-

tel. Paragrafen överensstämmer med 5 kap. 14 § aktiebolagslagen.

5 kap. 16 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt till vinstutdelning för de nya

aktierna. Paragrafen överensstämmer med 5 kap. 15 § aktiebolagslagen.

5 kap. 17 §

Paragrafen upptar ett förbud mot s.k. delägardebentures. Paragrafen mot-

svarar delvis äldre bestämmelser i 1 § första stycket och överensstämmer

med 7 kap. 3 § första stycket aktiebolagslagen.

5 kap. 18 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vinstandelsbevis. Paragrafen

motsvarar äldre bestämmelser i 1 § andra stycket samt överensstämmer

nära med 7 kap. 3 § andra stycket aktiebolagslagen.

Bestämmelsen innebär till skillnad från i dag att även andra aktiebolag

än skadeförsäkringsaktiebolag får ge ut vinstandelsbevis. För

livförsäkringsaktiebolag gäller detta endast om bolaget får dela ut vinst.

Paragrafen har justerats på inrådan av Lagrådet. I förhållande till

lagrådsremissen framgår det direkt av bestämmelsen att den gäller för

försäkringsaktiebolag.

I aktiebolagslagen föreskrivs att vinstandelsbeviset kan avse bolagets

vinst. För att beakta livförsäkringsbolagens särskilda vinstutdelnings-

regler i 12 kap. 2 § föreskrivs att lånet måste relateras till sådan vinst som

kan användas för vinstutdelning.

5 kap. 19 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om emissionsprospekt. Paragrafen

motsvarar äldre bestämmelser i 2 § samt överensstämmer med 5 kap.

16 § och 7 kap. 4 § aktiebolagslagen. I likhet med vad som gäller för

ekonomiska föreningar krävs inte emissionsprospekt för ömsesidiga

försäkringsbolags kapitalanskaffning.

7 kap. Rörelsen

I kapitlet har åtskilliga ändringar gjorts. Bestämmelserna om försäkrings-

tekniska avsättningar i 1 och 2 §§ har ändrats både redaktionellt och

materiellt.

Bestämmelserna om försäkringstekniska grunder i 3 6 §§ har upp-

hävts. Nya 3 § innehåller regler om försäkringstekniska riktlinjer och för-

säkringstekniskt beräkningsunderlag. I nya 4 § har tagits in en

bestämmelse om beräkning av premier för livförsäkringar och långa

skadeförsäkringar. Ett förbud för försäkringsbolag att förespegla återbä-

ring som inte har grund i avtalsvillkoren har införts i 8 §. Att de försäk-

ringstekniska riktlinjerna skall ges in till Finansinspektionen följer av

ändringarna i 8 a §.

Bestämmelserna i 9 § har justerats med hänsyn till de särskilda place-

ringsregler som skall gälla för tillgångar som svarar mot villkorad återbä-

ring eller fondförsäkringsåtaganden som försäkringstagaren bär risken

för. Vidare har en regel i paragrafen om skyldighet att lämna viss infor-

mation till Finansinspektionen utmönstrats bl.a. som en följd av att för-

säkringstekniska riktlinjer skall sändas in dit. I 10 § har främst reglerna

om användningen av andelar i värdepappersfonder och motsvarande

utländska fonder för skuldtäckning justerats. Genom en ändring i 10 d §

införs större möjligheter för försäkringsbolagen att lokalisera skuldtäck-

ningstillgångar utanför EES.

I 10 g och 11 a §§ har gjorts vissa närmast redaktionella ändringar i

reglerna om placeringsriktlinjer och om försäkringstagarnas förmånsrätt.

Bestämmelserna i 12 § om tillstånd till ställande av säkerhet har

utmönstrats främst som en följd av den införda stabilitetsprincipen i

1 kap. 1 a §. I 13 § har, med undantag från kapitlets mera detaljerade

placeringsregler, föreskrivits en allmän placeringsregel för tillgångar som

svarar mot villkorad återbäring och fondförsäkringsåtaganden som

försäkringstagarna bär risken för.

Den särskilda bestämmelsen i 14 § om krav på Finansinspektionens

medgivande till vissa avtal om återförsäkring har upphävts. Detsamma

gäller för det generella förbudet mot nedsättning av livförsäkrings-

premier i 15 §. Regeln i 16 § om ledningens ansvar för att anskaffning av

försäkringar sker enligt god försäkringssed har tagits bort som en följd av

den nya principen om god försäkringsstandard i 1 kap. 1 a §.

I föreskrifterna i 17 a § om ägarbegränsningar i vissa finansiella

företag har ändringar gjorts till följd av de nya överskottsreglerna för

livförsäkringsbolag. Som en följd av slopande av sundhetsprincipen har

justeringar gjorts i 17 b § om användning av optioner.

Reglerna om kapitalbasens beräkning i 22 och 24 §§ har genomgått

förändringar främst till följd av ändrade regler för hantering av överskott

och för uttaxering. Vidare har bestämmelserna i 23 § om

solvensmarginalen i livförsäkringsrörelse skärpts genom att underlaget

för beräkningen har utvidgats och genom att rörelserisker skall beaktas i

fråga om fondförsäkringsåtaganden och villkorad återbäring. Paragrafen

har också kompletterats med bestämmelser om beräkning av solvens-

marginal för fondförsäkringar som hämtats från samtidigt upphävda

fondförsäkringslagen. Det har också tagits in regler om den solvens-

marginal som krävs för villkorad återbäring. Vidare har bestämmelserna i

paragrafen om behandlingen av kapitalbasen vid förening av skade- och

livförsäkringsrörelse inom samma juridiska person upphävts. Vissa sär-

regler för fondförsäkringar har överförts från fondförsäkringslagen till 29

§.

7 kap. 1 §

Genom ändringarna i första stycket har rörelsereglerna om försäkrings-

tekniska avsättningar genomgått såväl redaktionella som materiella för-

ändringar.

I första punkten har begreppet premiereserv ersatts av de benämningar

för motsvarande avsättningar som EG:s redovisningsdirektiv på försäk-

ringsområdet föreskriver ( ej intjänade premier och kvardröjande risker

i skadeförsäkringsrörelse respektive livförsäkringsavsättning i livför-

säkringsrörelse). Samtidigt har författningstexten om vad som skall

beaktas genom sådana avsättningar förtydligats. Av bestämmelsen följer

att avsättningar skall göras för beräknade försäkringsfall, förvaltnings-

kostnader och andra kostnader som är hänförliga till löpande försäk-

ringars återstående avtalsperiod. Bestämmelserna överensstämmer dock i

sak med äldre bestämmelser. Livförsäkringsavsättning omfattar också

ansvarighet för fondförsäkringar som försäkringsbolaget står risken för.

Sådana fondförsäkringsåtaganden som försäkringstagarna eller andra er-

sättningsberättigade på grund av försäkringen står placeringsrisken för

regleras i den nya sjätte punkten.

I andra punkten har redaktionella ändringar gjorts. Någon ändring i sak

är inte avsedd.

Tredje och fjärde punkterna har ändrats som en följd av de nya över-

skottsreglerna för livförsäkringsbolag, bl.a. slopandet av återbäringsfon-

den och frångåendet av en ordning där tilldelningen av återbäring av-

gör vad som är försäkringsteknisk avsättning respektive riskkapital.

Reglerna om garanterad och villkorad återbäring tar i stället sin utgångs-

punkt i det civilrättsliga förhållandet mellan å ena sidan försäkringsbola-

get och å andra sidan försäkringstagaren eller en annan likställd

innehavare av rättighet enligt försäkringsavtalet.

Med garanterad återbäring enligt tredje punkten avses visst eller vissa i

framtiden utfallande nominellt eller realt bestämda belopp som försäk-

ringstagaren eller en annan ersättningsberättigad har en ovillkorlig rätt

till. En sådan rätt kan inte bara uppkomma genom villkor i försäkrings-

avtalet utan också genom att bolaget ensidigt har gjort en sådan utfäs-

telse. Avsättningar skall göras uppdelat på skade- och livförsäkrings-

rörelsen.

Den villkorade återbäringen enligt fjärde punkten utgör i och för sig

återbäring som är garanterad försäkringstagaren i den meningen att

försäkringsbolaget inte ensidigt kan ta tillbaka rätten till återbäring i sig.

I detta fall är återbäringsbeloppet emellertid beroende av det faktiska ut-

fallet i fråga om förvaltningen eller annat särskilt förhållande som försäk-

ringstagarna står risken för (se vidare avsnitt 7.4 i den allmänna moti-

veringen). Den villkorade återbäringen skiljer sig således från den garan-

terade på så sätt att försäkringstagaren, en grupp av försäkringstagare

eller försäkringstagarkollektivet bär en finansiell, aktuariell eller annan

försäkringsteknisk risk som rör storleken på återbäringen eller rätten till

återbäring överhuvudtaget. Även den villkorade återbäringen grundas

normalt på villkor i försäkringsavtalet men kan också uppkomma genom

en ensidig utfästelse från bolagets sida.

Både när det gäller garanterad och villkorad återbäring kan den ensi-

diga utfästelsen grundas på villkor i bolagsordningen eller följa av ett

särskilt beslut.

I den nya sjätte punkten har avsättningar för sådana åtaganden för

fondförsäkring som försäkringstagarna bär placeringsrisken för tagits in

som en egen punkt. En skyldighet för fondförsäkringsbolag att ta hänsyn

till sådana avsättningar har tidigare följt av att dessa beaktats redan inom

ramen för premiereserven.

Bemyndigandet i fjärde stycket har justerats. Föreskrifter kan inte bara

meddelas om avsättningarnas beräkning utan också om gränsdragningen

och vilka närmare kostnader som skall beaktas.

7 kap. 2 §

Paragrafen har ändrats genom att bestämmelserna om beräkning av

tidigare premiereserv i skade- respektive livförsäkringsrörelse delats upp

i skilda stycken. I första stycket återfinns reglerna för skadeförsäkrings-

rörelsen och i andra stycket reglerna för livförsäkringsrörelsen.

Paragrafen har också genomgått vissa begreppsmässiga anpassningar och

andra redaktionella justeringar, främst med anledning av att termen pre-

miereserv ersatts med benämningen ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker och livförsäkringsavsättning (se 1 §).

I paragrafen har också materiella förändringar företagits. Kopplingen

mellan de försäkringstekniska grunderna och de belopp som skall beaktas

som försäkringstekniska avsättningar har slopats. I paragrafen hänvisades

tidigare direkt till grundernas antaganden som styrande för de

försäkringstekniska avsättningarna enligt 1 §. I ett nytt fjärde stycke

anges det nu mera självständiga kravet att livförsäkringsavsättningarna

skall beräknas med betryggande antaganden om riskmått, ränta och

kostnader. Samtidigt har nuvarande regler om särskilda säkerhetstillägg

utöver de använda betryggande antagandena utgått genom att 5 §

upphävts. Ändringen kommenteras närmare i avsnitt 8.1 i den allmänna

motiveringen.

7 kap. 3 §

Tidigare regler om försäkringstekniska grunder har slopats och ersatts av

en ordning med försäkringstekniska riktlinjer och som huvudregel ett

försäkringstekniskt beräkningsunderlag. Riktlinjernas syfte är att utgöra

ett analys-, styrnings- och kontrollmaterial i försäkringsrörelsen (se

vidare allmänmotiveringen, avsnitt 8.3.1). Riktlinjerna är till skillnad från

grunderna inte avsedda att bestämma rättigheter och skyldigheter mellan

bolaget och försäkringstagarna.

I första stycket slås fast en skyldighet för bolaget att upprätta och följa

de försäkringstekniska riktlinjer som antagits för verksamheten (angå-

ende antagandet av riktlinjer, se 8 kap. 8 §). Den krets bolag som skall

upprätta sådana riktlinjer har begränsats till sådana försäkringsbolag som

i dag skall upprätta placeringsriktlinjer (se 9 §). Skyldigheten gäller alltså

inte för alla återförsäkringsbolag. De försäkringstekniska riktlinjerna

skall ange de närmare principerna för de förhållanden som anges i

stycket.

Som huvudregel skall de angivna principerna preciseras ytterligare i ett

försäkringstekniskt beräkningsunderlag. Underlaget skall innehålla de

beräkningsantaganden som fordras i de avseenden som anges i andra

stycket.

Som framhållits i avsnitt 8.3.1 i allmänmotiveringen skall riktlinjerna

och underlaget anpassas med hänsyn till bl.a. vilka slag av försäkringar

som meddelas. Redan bestämmelsen i sig ger utrymme för förenklingar

av underlaget för tekniskt enklare försäkringar.

Skyldigheten att upprätta försäkringstekniska riktlinjer och beräk-

ningsunderlag gäller såväl för livförsäkringar som skadeförsäkringar.

Enligt tredje stycket ges emellertid en möjlighet att underlåta att upprätta

ett beräkningsunderlag eller delar av ett sådant underlag i vissa fall. Det

skall då vara fråga om fall där försäkringens särskilda beskaffenhet gör

att något beräkningsunderlag i aktuella delar inte behövs, t.ex. försäk-

ringar där det återbetalas premier vid för få försäkringsfall och utkrävs

nya premier vid ogynnsamt skadefall, vilket i så fall skall beskrivas när-

mare i de försäkringstekniska riktlinjerna. Undantagsregeln kan även få

betydelse för sådana livförsäkringar där dispens hade varit aktuell enligt

de upphävda bestämmelserna i 1 kap. 10 §. Därmed kan också särdragen

hos kollektivavtalsgrundade försäkringar och gruppförsäkringar beaktas.

Ett undantag kan också vara relevant för fondförsäkringar där försäk-

ringstagaren står all placeringsrisk.

Enligt tredje stycket kan underlaget slopas även i andra fall då det av

särskilda skäl inte är meningsfullt, t.ex. om en viss försäkring är av

mindre värde för bolaget.

7 kap. 4 §

Paragrafen, som till innehållet är ny, reglerar hur försäkringspremier för

livförsäkringar och långa skadeförsäkringar skall bestämmas. Till

livförsäkringar hör även fondförsäkringar. Paragrafen får också betydelse

för sådana skadeförsäkringar för vilka bestämmelserna om livförsäkring

tillämpas. Enligt bestämmelsen skall premierna bestämmas på grundval

av sådana antaganden som ligger till grund för beräkningen av de

försäkringstekniska avsättningarna enligt rörelsereglerna. För att en

avvikelse skall få göras måste det vara försvarligt med hänsyn till

bolagets ekonomiska situation. Premierna får alltså inte bestämmas på

sådant sätt att det systematiskt och varaktigt måste tillföras bidrag från

andra medel än premierna och dess avkastning (jfr artikel 19 i tredje

livförsäkringsdirektivet).

Paragrafen kommenteras också i den allmänna motiveringen, avsnitt

8.3.2.

7 kap. 8 §

De nya bestämmelserna innebär att försäkringsbolaget inte får förespegla

försäkringstagarna framtida återbäring som inte motsvaras av villkor i

försäkringsavtalet. Bestämmelsen främjar indirekt en ökad avtals-

reglering av villkor om återbäring samt att motverka information eller

annat handlande som kan förleda försäkringstagarna att förlita sig på

och räkna med viss framtida återbäring som inte är reglerad i försäk-

ringsavtalet. Om t.ex. viss återbäring har lämnats på grund av en ensidig

utfästelse bör det klart anges att så är fallet och att försäkringstagarna

inte kan räkna med att få motsvarande återbäring i framtiden. Och om

t.ex. avsikten är att vissa långvariga pensionsavtal skall värdesäkras bör

det klart framgå att denna inriktning kan frångås och hur detta kan ske.

Bestämmelsen innebär således inte att bolaget är förhindrat att lämna

varje slag av information om t.ex. en försäkrings andel i en förmögen-

hetsmassa eller att lämna illustrativa räkneexempel. Det är emellertid

väsentligt att försäkringstagarna inte förespeglas att det är fråga om åter-

bäring som denne har rätt till eller kan räkna med att få i framtiden.

Bestämmelsen tar sikte på framtida återbäring . Det föreligger alltså

inget hinder i sig enligt paragrafen att lämna information om hur utveck-

lingen historiskt har sett ut. Det är emellertid viktigt att även detta görs i

sådana former och på sådant sätt att försäkringstagaren är klart medveten

om att förhållandena kan ändras i sådana fall där ingen avtalad rätt till

återbäringen föreligger.

Vid tillämpningen av bestämmelsen måste hänsyn även tas till vilka

försäkringar som informationen avser och i vilket sammanhang infor-

mationen lämnas. Således kan t.ex. information som lämnas om lång-

variga pensionsavtal som är under utbetalning behöva bedömas annor-

lunda än information som lämnas till försäkringstagare inför tecknandet

av en försäkring. Det finns också anledning att ställa större krav på infor-

mation som riktar sig till konsumenter jämfört med information som

lämnas till större företag.

7 kap. 8 a §

Paragrafen reglerar skyldigheten att ge in försäkringstekniska riktlinjer

till Finansinspektionen. Riktlinjerna skall, i likhet med tidigare grunder,

ges in till Finansinspektionen när de börjar att användas, såväl första

gången som efter en ändring. Riktlinjerna skall också åtföljas av en redo-

görelse för vilka konsekvenser riktlinjerna får för i första hand bolaget.

Även konsekvenserna för försäkringstagarna och andra ersättningsberät-

tigade på grund av försäkringarna bör beskrivas. Det tekniska beräk-

ningsunderlaget behöver dock inte ges in till inspektionen.

7 kap. 9 §

I paragrafen, som ändrades senast genom prop. 1997/98:54, har första

stycket ändrats. Genom ändringarna hänvisas till de särskilda placerings-

regler som skall gälla för tillgångar som svarar mot villkorad återbäring

och åtaganden inom fondförsäkring som försäkringstagarna bär risken

för (se vidare 13 och 29 §§).

Det tidigare bemyndigandet i femte stycket har upphävts främst med

anledning av de nya reglerna i 3 § om upprättande av försäkringstekniska

riktlinjer. Motivet för borttagandet behandlas i avsnitt 8.3.1 i den all-

männa motiveringen.

7 kap. 10 §

I paragrafen har första stycket åttonde punkten ändrats beträffande All-

männa pensionsfonden. I ett regeringsrättsfall från 1984 (RÅ 84 2:101)

och i ett avgörande från Högsta domstolen år 1992 (NJA 1992 s. 581) har

en sådan fondstyrelse ansetts som en statlig förvaltningsmyndighet. All-

männa pensionsfonden faller således in under första punkten och kan

därför tas bort från åttonde punkten.

I sjuttonde punkten föreskrevs tidigare att det skulle vara fråga om

andelar i värdepappersfonder eller utländska fondföretag som är under-

kastade offentlig reglering väsentligen överensstämmande med den för

svenska värdepappersfonder. Genom det nya villkoret att det skall vara

fråga om andelar i fonder som förvaltas av fondförvaltare som får

bedriva verksamhet enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder

omfattas inte bara svenska värdepappersfonder utan också utländska

företag med rätt att bedriva fondverksamhet här i landet med stöd av

nämnda lag. Vidare omfattas även s.k. nationella fonder som bedrivs

enligt 3 § samma lag men med undantag för en eller flera bestämmelser i

lagen.

Som en konsekvens av denna ändring har bemyndigandet i fjärde

stycket tredje punkten justerats. Föreskriftsrätten om i vilka länder som

utländska fondföretag skall höra hemma har utgått.

7 kap. 10 d §

Paragrafen reglerar krav på lokalisering av tillgångar som används för

skuldtäckning.

Det nya andra stycket innebär att tillgångar som används för skuld-

täckning får, utan hinder av bestämmelserna i första stycket första

meningen, avse tillgångar som finns utanför EES. Som Lagrådet förordat

bör det också medges som ett undantag från kravet på lokalisering i

Sverige enligt första stycket andra meningen att tillgångar finns inom

övriga EES-länder.

Vissa förutsättningar måste vara uppfyllda för att en lokalisering skall

få ske utom EES respektive Sverige. Om försäkringstagare eller andra

ersättningsberättigade enligt försäkringsavtal har förmånsrätt i tillgång-

arna skall det vara sörjt för att förmånsrätten inte går förlorad till följd av

att en tillgång lokaliseras utanför EES respektive Sverige. Lokaliseringen

skall även i övrigt vara betryggande. Det bör således vara säkerställt att

tillgångarna i samma mån som en motsvarande placering i Sverige är

åtkomliga för att täcka skulderna till berörda försäkringstagare samt att

det finns tillfredsställande möjligheter till kontroll av tillgångarnas

existens och värde. Försäkringsbolaget bör vidare (jfr Ds 1993:57 s. 105)

ha tillfredsställande möjligheter och kompetens att kunna bedöma t.ex.

konkursrisken hos en utländsk depåbank där tillgången förvaras.

Som en följd av ändringen saknas behov av en sådan dispensregel som

tidigare fanns i tredje stycket och som därmed tagits bort. I tredje stycket

har i stället tagits in en bestämmelse som innebär att regeringen eller

myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter

om en betryggande lokalisering enligt andra stycket.

7 kap. 10 g §

I första stycket har en redaktionell ändring gjorts genom att termen

 placeringsriktlinjer införts. Som en anpassning till bestämmelserna om

försäkringstekniska riktlinjer har uttryckligen angetts att bolaget skall

följa sådana riktlinjer samt att placeringsriktlinjerna skall innehålla prin-

ciperna för placeringarna. En rent språklig ändring har också gjorts

genom att medel bytts ut mot tillgångar . Förändringarna innebär inte

någon saklig ändring i förhållande till äldre rätt.

Försäkringsutredningen har föreslagit en särskild komplettering av

paragrafen som föreskriver att riktlinjerna skall vara förenliga med place-

ringsbegränsningarna i kapitlet. Att riktlinjerna skall vara förenliga med

lagens placeringsregler måste dock anses gälla även utan särskild

bestämmelse varför en sådan komplettering kan undvaras.

I andra stycket har en redaktionell ändring gjorts genom att den som

avser att teckna en försäkring ersatts med de som erbjuds att teckna

livförsäkringar. Ändringen överensstämmer därigenom med det informa-

tionsbemyndigande som tagits in i 1 kap. 1 a § (se vidare kommentaren

till den paragrafen). Samtidigt har möjligheten att underlåta att lämna

information utsträckts. Information kan inte bara underlåtas med hänsyn

till försäkringens särskilda beskaffenhet utan också om det av annat

särskilt skäl saknas anledning att lämna informationen.

Undantagsbestämmelsen överensstämmer därmed med bestämmelsen om

undantag från skyldigheten att upprätta försäkringstekniskt beräknings-

underlag (se 7 kap. 3 §).

7 kap. 11 a §

Genom ändringen framgår det att förmånsrätt följer inte bara med försäk-

ringstagares utan också med andra ersättningsberättigades fordringar som

grundas på försäkringsavtal [se författningskommentaren till 4 a §

förmånsrättslagen (1970:979) som samtidigt ändras].

7 kap. 13 §

Bestämmelsen, som är ny, innebär att ett allmänt placeringskrav åläggs

tillgångar motsvarande den del av beloppet för försäkringstekniska av-

sättningar som utgörs av villkorad återbäring enligt 1 § 4. Detsamma

gäller för fondförsäkringsåtaganden för vilka försäkringstagaren bär pla-

ceringsrisken (jfr 1 § 6). De närmare motiven för bestämmelsen kom-

menteras i allmänmotiveringen, avsnitt 8.4.3.

Tillgångarna skall enligt paragrafen placeras på ett sätt som är lämpligt

med hänsyn till åtagandets karaktär. Detta innebär att placeringarna skall

vara avpassade efter de åtaganden mot försäkringstagarna som kan ha

gjorts beträffande förvaltningen av det kapital som svarar mot villkorad

återbäring. Om t.ex. bolaget i avtalet eller på annat sätt gjort utfästelser

om en mera försiktig förvaltningspolitik, bör detta naturligtvis avspeglas

även i placeringarna. Även åtaganden som har kopplats till något slag av

index eller ett annat referensvärde bör skuldtäckas med ur matchnings-

synpunkt lämpliga tillgångar. Sådana fondförsäkringsåtaganden där för-

säkringstagarna bär risken skuldtäcks primärt av andelarna i de anknutna

fonderna.

Genom att de mera detaljerade placeringsreglerna inte skall gälla för

avsättningar för villkorad återbäring kan emellertid parterna även i kon-

ventionell livförsäkring avtala om villkor som innebär en friare förvalt-

ning än vad som annars skulle följa av tillgångs- och enhandsbegräns-

ningarna i 10 och 10 b §§. Detsamma gäller reglerna om tillåtna

tillgångslag i 10 §, om lokaliseringar av tillgångar i 10 d § och om risken

för valutakursförluster i 10 e §. De begränsningar som gäller för möjlig-

heten att använda aktier och andelar i dotterföretag (10 a §) och de sär-

skilda värderingsreglerna (10 f §) gäller dock även i förevarande fall.

De detaljerade gränserna för bl.a. tillåtna tillgångsslag och enhands-

begränsningar är således varken direkt eller analogt tillämpliga. Det för-

hindrar inte att dessa regler ändå kan tjäna som vägledning i de fall då

åtagandet inte är kopplat till vissa tillgångar eller referensvärden eller till

klara åtaganden om förvaltningen för avtalsperioden. Om de formella

gränserna för skuldtäckningstillgångar är uppfyllda bör det nämligen i

nu berört avseende ofta mera mekaniskt kunna anses att tillgångarna är

placerade på ett lämpligt sätt. En lämplig placering kan dock föreligga

även vid vissa avvikelser från de formella gränserna, allt under förutsätt-

ning att tillgångarna är placerade på ett affärsmässigt och omdömesgillt

sätt för att utan onödigt risktagande ge en hög avkastning till försäk-

ringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringen.

7 kap. 16 §

Ändringen innebär att tidigare första stycket, som medför att anskaffning

av ansökningar om försäkringar skall ske enligt god försäkringssed, har

upphävts. Liknande regler har i stället tagits in i den allmänna rörelse-

regeln i 1 kap. 1 a §. Såvitt avser marknadsföring finns även särskilda

regler i marknadsföringslagen (1995:450). Motiven för ändringen kom-

menteras i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.

Det tidigare andra stycket kvarstår som en egen paragraf. Genom

slopandet av första stycket har hänvisningen dit fått utgå och uttryckliga

regler tas in. Bestämmelsen, som utformats efter synpunkter från

Lagrådet, innebär en skyldighet för Finansinspektionen att utfärda intyg

över verksamhet som bedrivits av den som biträtt ett försäkringsbolag på

sätt som anges i artikel 9.2 i EG:s försäkringsmäklardirektiv

(77/92/EEG). Det kan gälla dels personer som varit verksamma som

försäkringsombud eller som på annat liknande sätt biträtt bolaget, dels

medhjälpare till ett försäkringsombud eller liknande biträde.

7 kap. 17 a §

Paragrafen ställer upp begränsningar för ägande i vissa finansiella före-

tag.

Tredje stycket har ändrats med anledning av att livförsäkringsbolagens

överskott i framtiden skall redovisas fördelat på försäkringstekniska av-

sättningar och eget kapital. Motivet för ändringen kommenteras i den

allmänna motiveringen, avsnitt 8.5.

Fjärde stycket har justerats med anledning av att återbäringsmedel inte

längre skall förekomma i livförsäkringsbolag och att fond för orealise-

rade vinster skall redovisas inom eget kapital även i livförsäkringsbolag.

7 kap. 17 b §

Den tidigare i paragrafen angivna erinran om att finansiella instrument

inte får användas på ett sätt som överstiger en risknivå som är förenlig

med kravet på sund försäkringsrörelse har utmönstrats. Ändringen har

gjorts med anledning av att sundhetsprincipen slopas för att bl.a. ersättas

av den allmänna rörelseregeln för försäkringsverksamhet i 1 kap. 1 a §.

Den paragrafen innefattar bl.a. ett krav på god riskkontroll och ställer

minst lika höga krav på användningen av finansiella instrument som

tidigare.

Ändringen kommenteras även i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.

7 kap. 19 §

Bemyndigandet i det upphävda andra stycket för regeringen eller Finans-

inspektionen att meddela närmare föreskrifter om information till försäk-

ringstagarna och den som avser att teckna en försäkring har överförts till

1 kap. 1 a § (se vidare författningskommentaren till nämnda paragraf).

Ändringen kommenteras även i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.

7 kap. 22 §

I paragrafen, som behandlar kapitalbasens sammansättning, har vissa

ändringar av teknisk karaktär gjorts.

Första stycket andra punkten har justerats. Bestämmelsen om att minst

25 procent av aktie- eller garantikapitalet skall vara inbetalt för att

hälften av kapitalet skall får medräknas i kapitalbasen har utgått. Av

garantikapital som tillskjuts vid bolagets bildande måste hela beloppet

vara inbetalt enligt bestämmelserna i 2 kap. 13 §. För tillskott av

garantikapital som numera får göras under rörelsens gång och av

aktiekapital som tecknats genom nyemission måste minst hälften vara

inbetalt för att registrering skall få ske (se 2 kap. 17 § och 4 kap. 14 §).

Någon särskild gräns för hur stor andel som måste vara tillskjutet för att

kapitalet skall få beaktas i kapitalbasen behövs därmed inte eftersom

regeln tar sikte på registrerade tillskott.

En bestämmelse i tredje punkten om att återbäringsmedel får ingå i

kapitalbasen har utmönstrats, eftersom bolagen i fortsättningen inte

kommer att inneha sådana medel. Återbäringsmedel skall vid lagens

ikraftträdande eller inom en viss tid därefter överföras som återbäring

och/eller till föreskrivna poster under eget kapital.

Bestämmelsen i tidigare tredje punkten om möjligheten att beakta även

obeskattade reserver i kapitalbasen har av redaktionella skäl överförts till

en ny fjärde punkt.

Motiven för ändringarna utvecklas närmare i den allmänna motive-

ringen, avsnitt 8.7.

7 kap. 23 §

Paragrafen reglerar storleken på det buffertkapital som minst måste fin-

nas i livförsäkringsrörelsen under rörelsens gång (solvensmarginal).

Genom ändringen av andra stycket första punkten har underlaget för

beräkningen av solvensmarginalen utsträckts från nuvarande premie-

reserv till samtliga försäkringstekniska avsättningar. Paragrafen har

också ändrats med hänsyn till att den skall gälla för fondförsäkringar.

Vidare har de regler om solvensmarginal i 13 § fondförsäkringslagen,

som upphävs i detta sammanhang, inarbetats i den nya andra punkten.

Storleken på solvensmarginalen är enligt bestämmelserna bl.a.

beroende på om bolaget eller försäkringstagarna står den finansiella eller

försäkringstekniska risken. För sådana åtaganden inom fondförsäkring

där försäkringstagarna bär den finansiella risken gäller i huvudsak

samma regler som i dag. Det innebär i praktiken ett lägsta krav på sol-

vensmarginal som uppgår till 1 procent av underlaget till skillnad mot ett

krav på 4 procent om försäkringsbolaget står risken. En nyhet är att

rörelserisker i allmänhet skall beaktas vid bestämmandet av solvensmar-

ginalen.

Enprocentskravet gäller även för sådan villkorad återbäring som för-

säkringstagaren står den finansiella risken för. Vid sådan återbäring kan

försäkringstagaren också stå en aktuariell eller annan försäkringsteknisk

risk. Genom kompletteringen av första punkten följer att solvensmargi-

nalen bestäms enligt samma principer som för den finansiella risken.

Äldre bestämmelser i andra punkten har utan ändringar överförts till

den nya tredje punkten. Till följd av detta har hänvisningen i tredje

stycket ändrats.

I fjärde stycket har en felaktig hänvisning justerats.

7 kap. 24 §

I paragrafen har vissa ändringar av i huvudsak teknisk karaktär gjorts.

Ändringarna i första stycket andra punkten är av motsvarande slag som

ändringarna i 7 kap. 22 § första stycket 2.

I tredje punkten har reglerna som förtydligar att eget kapital kan vara

såväl bundet som fritt utgått såsom obehövliga. Vidare har tredje punkten

delats upp i två punkter (jfr kommentaren till 7 kap. 22 §).

Den nya femte punkten, som motsvarar tidigare fjärde punkten, har

justerats med hänsyn till att lagkraven på uttaxering upphävs och att en

rätt till uttaxering skall vara beroende av bestämmelser i bolagsord-

ningen. Vidare har en ändring skett varigenom det slås fast att i kapital-

basen får räknas in endast vad som kan uttaxeras från delägare under ett

räkenskapsår, med avdrag för vad som faktiskt har uttaxerats för detta

räkenskapsår.

Bestämmelsen hänvisar till sådana uttaxeringsvillkor som avses i

1 kap. 7 § tredje stycket. Den gäller därför även för sådana lokala försäk-

ringsbolag som med stöd av dispensen i sist nämnda paragrafs sjätte

stycke får behålla uttaxeringsvillkor som överensstämmer med äldre rätt.

7 kap. 26 §

Tredje stycket har ändrats som en konsekvens av ändringen i 22 §.

7 kap. 28 §

Paragrafen reglerar vissa frågor om hur kapitalbasen bestäms när skade-

respektive livförsäkringsrörelse bedrivs i samma bolag.

Det tidigare andra stycket har tagits bort. Enligt bestämmelsen kunde

poster som ingick i kapitalbasen i den ena rörelsen beaktas som tillägg

till kapitalbasen i den andra rörelsen. Motivet för ändringen behandlas i

den allmänna motiveringen, avsnitt 8.7.

7 kap. 29 §

Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om placering av premier

för fondförsäkringar.

Första stycket slår fast att premier för fondförsäkringar skall placeras i

sådana till försäkringen anknutna fonder som försäkringstagaren bestäm-

mer och att försäkringsbolaget får begränsa urvalet tillgängliga fonder.

Bestämmelsen överensstämmer i sak med 4 § i den samtidigt upphävda

fondförsäkringslagen. Vilka fonder som kan vara anknutna till fondför-

säkringar regleras närmare i 2 kap. 3 b § första stycket 3.

I andra stycket regleras hur försäkringsbolaget får förfoga över ersätt-

ning vid inlösen av andelar och över utdelning från andelar i fonder som

är anknutna till fondförsäkring. Bestämmelserna är med redaktionella

ändringar överförda från 5 och 6 §§ fondförsäkringslagen.

8 kap. Försäkringsbolagets ledning m.m.

I kapitlet har vissa bestämmelser i 7 § om styrelsens skyldigheter ändrats.

Reglerna om styrelsens ansvar för viss information har upphävts. Reg-

lerna om styrelsens skyldigheter i fråga om placeringsriktlinjerna har

överförts till 8 §. Sistnämnda paragraf har kompletterats med regler om

fastställande m.m. av försäkringstekniska riktlinjer. En ändring som rör

ömsesidiga bolag har skett i 15 §. Delägare har tagits in bland dem som

inte får otillbörligt gynnas eller missgynnas genom beslut av ställföre-

trädare för bolaget. I 18 § har gjorts flera ändringar angående aktuarier.

8 kap. 7 §

Bestämmelserna i det tidigare tredje stycket har inarbetats i 8 §.

Bestämmelserna i fjärde stycket om styrelsens ansvar för viss infor-

mation till Finansinspektionen och försäkringstagarna har slopats. Moti-

vet till ändringen kommenteras i den allmänna motiveringen, avsnitt

13.3.1.

8 kap. 8 §

I paragrafen reglerades tidigare antagande och ändring av grunder. Till

paragrafen har överförts regler som i sak motsvarar tidigare 7 § tredje

stycket angående styrelsens skyldighet att fastställa, upprätthålla och vid

behov ändra antagna placeringsriktlinjer. I bestämmelsen har även införts

en motsvarande skyldighet för försäkringstekniska riktlinjer.

Motiven för ändringarna kommenteras i avsnitt 13.3.1.

8 kap. 15 §

Paragrafens första stycke har ändrats genom att delägare tagits in bland

dem som inte får gynnas eller förfördelas genom beslut av styrelsen eller

annan ställföreträdare. Ändringen överensstämmer med ändringen i

9 kap. 19 § som avser beslut av bolagsstämman, se vidare kommentaren

till den paragrafen.

8 kap. 18 §

Bestämmelsen om aktuarie har byggts ut som ett uttryck för den ökade

vikt som läggs vid försäkringsbolagets egen interna kontroll.

Kravet på aktuarie i första stycket har utsträckts till att gälla inte bara i

livförsäkringsbolag utan även för skadeförsäkringsbolag. I stycket har

också tagits in en allmän bestämmelse om kompetens och yrkeserfaren-

het.

I andra stycket finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om be-

hörighet. Den myndighet som fått föreskriftsrätten har också möjlighet

att i enskilda fall medge undantag från behörighetsvillkoren och kravet

på aktuarie enligt första stycket.

Dessutom har Finansinspektionen genom ett nytt fjärde stycke givits

rätt att förordna en aktuarie i bolaget om ett sådant behov uppkommer.

Sistnämnda bestämmelse är avsedd att tillämpas med en betydande

restriktivitet.

Ändringarna kommenteras närmare i avsnitt 13.3.5.

9 kap. Bolagsstämma

I kapitlet har 18 och 19 §§ ändrats. De gjorda ändringarna berör delägare

i ömsesidiga försäkringsbolag. Med anledning av att de försäkringstek-

niska grunderna ersätts av en ordning med försäkringstekniska riktlinjer

har en ändring företagits i 20 §.

9 kap. 18 §

I paragrafen behandlas delägares rättigheter i samband med ändring av

bolagsordningen rörande delägarnas uttaxeringsansvar.

I första stycket har en ändring gjorts med anledning av ändringarna om

reglerna för delägaransvar i 1 kap. 7 §. Ändringen är av redaktionellt

slag.

I andra stycket har en mindre ändring gjorts.

Tredje stycket har justerats med anledning av utmönstrandet av be-

greppet premiereserv i 7 kap. 1 §. Bestämmelsen innebär att ej intjä-

nade premier och upplupen återbäring som belöper på den individuella

försäkringen skall omfattas av den ersättning som försäkringstagaren har

rätt att få ut om avtalet hävs på grund av ändrade villkor om delägar-

ansvar i bolaget. Begreppet premiereserv har omfattat avsättningar för

kvardröjande risker. Sådana avsättningar beräknas emellertid kollektivt

för försäkringstagarna och belastar andra medel än försäkringstagarens

premier. Avsättningen kan därför redan i sig inte anses belöpa på en

delägares försäkring och har därför inte tagits med i bestämmelsen.

9 kap. 19 §

Ändringen av förevarande paragraf tillsammans med ändringen av 8 kap.

15 § innebär att delägare tagits in bland dem som inte får otillbörligt

gynnas eller förfördelas genom beslut av ställföreträdare eller bolags-

stämma i ömsesidiga försäkringsbolag. Bestämmelserna ger uttryck för

den associationsrättsliga s.k. likhetsprincipen och syftar bl.a. till att inga

otillbörliga fördelar bereds vissa delägare på bekostnad av andra del-

ägare. Den likhetsprincip som paragrafen ger uttryck för kan, till skillnad

från den i 1 kap. 1 a § intagna principen om god försäkringsstandard, få

betydelse för beslut i frågor som mera renodlat avser försäkringstagarens

ställning som delägare i bolaget, t.ex. i frågor som rör delägarnas

uttaxeringsansvar för bolagets förpliktelser eller förluster, användning av

bolagets kapital för förlusttäckning eller för sådan återbäring som inte

följer av försäkringsavtalet. Vid tillämpningen av likhetsprincipen bör

man bl.a. beakta de premier som en delägare har betalat till bolaget. Det

kan dock inte anses strida mot bestämmelserna att ta in villkor om att

t.ex. en uttaxering skall gälla endast för delägare inom en viss försäk-

ringsgrupp eller försäkringsklass, om det finns giltiga skäl för att göra en

sådan åtskillnad.

Att den nuvarande skälighetsprincipen skall tillämpas på försäkringar

som tecknats före ikraftträdandet av den nya lagstiftningen följer av

12 kap. 14 §.

9 kap. 20 §

Paragrafen har ändrats främst med anledning av att nuvarande ordning

med grunder upphävts för att ersättas av ett system med försäkringstek-

niska riktlinjer. Ändringen innebär också att möjligheterna att beivra

bolagsstämmans beslut omfattar beslut som strider mot fastställda

placeringsriktlinjer.

Bestämmelsen kommenteras även i den allmänna motiveringen, se

avsnitt 13.3.2.

10 kap. Revision

Bestämmelserna i 3 och 4 §§ om kompetenskrav för revisorer har

ändrats. Till följd därav har en justering gjorts i 7 § och en ny 15 §

tillkommit. I 1 § har reglerna om antalet revisorer i försäkringsbolag

ändrats.

10 kap. 1 §

Enligt första stycket räcker det numera med att minst en revisor har ut-

setts av bolagsstämman. Skälen till ändringen har behandlats i den all-

männa motiveringen (avsnitt 13.3.8.1). I stycket har därutöver tagits in en

hänvisning till 11 kap. som innehåller regler om lekmannarevisorer. Som

uttryckligen anges i 11 kap. 3 § är bestämmelserna i 10 kap. inte tillämp-

liga på lekmannarevisorer.

Andra stycket har justerats språkligt.

10 kap. 3 §

I likhet med vad som gäller för allmänna aktiebolag och bankaktiebolag

får endast den som är auktoriserad eller godkänd revisor utses som revi-

sor i ett försäkringsbolag. Detta framgår av ett nytt första stycke. Enligt

kravet, som är EG-relaterat, får endast kvalificerade revisorer delta vid

räkenskapsrevisionen i nämnda bolag. Vid sidan om dessa revisorer får

det utses lekmannarevisorer att utföra en allmän granskning av bolagets

verksamhet. Regler om lekmannarevisorer finns i 11 kap.

Som en följd av de nya bestämmelserna om kvalificerade revisorer i

försäkringsbolag har bestämmelserna om bosättningskrav för andra än

kvalificerade revisorer i det tidigare första stycket upphävts. Av samma

anledning och i överensstämmelse med 10 kap. 10 § aktiebolagslagen

innefattas inte längre den som är underårig bland obehörighetsgrunderna

(jfr prop. 1997/98:99 s. 260), vilka numera återfinns i andra stycket.

10 kap. 4 §

Som en följd av kravet på att revisorerna i ett försäkringsbolag alltid

skall vara godkända eller auktoriserade revisorer (3 §) har bestämmel-

serna i första stycket upphävts. Reglerna för när det krävs att ett försäk-

ringsbolag har en auktoriserad revisor är oförändrade, dvs. när balansom-

slutningen överstiger 1 000 basbelopp. Dessa bestämmelser i förutva-

rande andra stycket utgör numera första stycket. Till följd av dessa änd-

ringar har hänvisningarna i efterföljande stycken justerats.

Bestämmelserna om registrering som tidigare fanns i sista stycket har

flyttats till en ny paragraf, 15 §.

10 kap. 7 §

Till följd av ändringarna i 3 och 4 §§ har hänvisningarna i paragrafen

justerats.

10 kap. 15 §

Paragrafen, som är ny, motsvarar delvis det förutvarande sista stycket i

4 §. På samma sätt som tidigare skall alltså registrering ske av de god-

kända och auktoriserade revisorerna, dvs. numera samtliga revisorer

eftersom inga andra får vara revisorer i ett försäkringsbolag.

11 kap. Allmän granskning

Kapitlet är nytt och innehåller bestämmelser om lekmannarevisorer.

Bestämmelserna har utformats efter förebild i 11 kap. aktiebolagslagen.

En närmare redogörelse för motiven och en kommentar till bestämmel-

serna finns i prop. 1997/98:99 Aktiebolagets organisation.

11 kap. 1 §

Enligt paragrafen får lekmannarevisorer utses i såväl försäkringsaktie-

bolag som ömsesidiga försäkringsbolag, om inte bolagsordningen före-

skriver annat. Paragrafens utformning stämmer helt överens med mot-

svarande 11 kap. 1 § aktiebolagslagen.

11 kap. 2 §

Liksom för revisorer får suppleant utses för lekmannarevisor. Paragrafen

överensstämmer helt med motsvarande 11 kap. 2 § aktiebolagslagen.

11 kap. 3 §

I paragrafen klargörs att bestämmelserna för vanliga revisorer inte

tillämpas på lekmannarevisorer, vilket överensstämmer med motsvarande

11 kap. 3 § aktiebolagslagen (jfr prop. 1997/98:99 Lagrådets yttrande

s. 425).

11 kap. 4 §

I paragrafen anges omfattningen och inriktningen på lekmannarevisorns

granskning. En utförlig redogörelse lekmannarevisorns granskning i

aktiebolag finns i kommentaren till motsvarande 11 kap. 4 § aktiebo-

lagslagen (prop. 1997/98:99 s. 276-277). Vad som där sägs bör kunna

vara vägledande även för lekmannarevisorer i försäkringsbolag, men

granskningen måste också självklart anpassas bl.a. till den speciella verk-

samhet som försäkringsbolagen bedriver.

11 kap. 5 §

I likhet med vad som gäller för revisorer (10 kap. 8 § tredje stycket FRL)

kan det i bolagsordningen meddelas särskilda anvisningar för

lekmannarevisorns granskningsuppdrag. Detta överensstämmer även med

11 kap. 5 § aktiebolagslagen.

11 kap. 6 §

Av paragrafen framgår att lekmannarevisorn efter varje räkenskapsår

skall lämna en granskningsrapport (motsvarande bestämmelse finns i

11 kap. 6 § aktiebolagslagen).

11 kap. 7 §

Till följd av att EG:s åttonde bolagsrättsliga direktiv inte tillåter att andra

än kvalificerade revisorer deltar i räkenskapsgranskningen föreskrivs i

överensstämmelse med motsvarande 11 kap. 7 § aktiebolagslagen att en

lekmannarevisor inte får underteckna revisionsberättelsen.

11 kap. 8 §

På motsvarande sätt som när det gäller revisorer (10 kap. 9 §) skall led-

ningen ge lekmannarevisorerna tillfälle att genomföra granskningen samt

lämna de upplysningar och det biträde som lekmannarevisorn begär.

Paragrafen överensstämmer med 11 kap. 8 § aktiebolagslagen.

11 kap. 9 §

En lekmannarevisor väljs som huvudregel av bolagsstämman. Detta

överensstämmer med vad som gäller enligt 11 kap. 9 § aktiebolagslagen.

På samma sätt som i allmänna aktiebolag har lekmannarevisorn i ett för-

säkringsbolag rätt till ersättning från bolaget och uppdraget att vara lek-

mannarevisor kommer även i dessa bolag att gälla tills vidare om inget

annat angetts (jfr prop. 1997/98:99 s. 175 och s. 279).

11 kap. 10 §

Till skillnad från vad som gäller för revisorer anges även att en lekman-

narevisor inte får vara underårig (jfr kommentaren till 10 kap. 3 § ovan).

Detta överensstämmer med motsvarande 11 kap. 10 § aktiebolagslagen.

11 kap. 11 §

Jävsgrunderna är desamma som för revisorer i försäkringsbolag (10 kap.

5 §). Paragrafen skiljer sig därmed i vissa avseenden från aktiebolags-

lagen och vad som således även gäller för bankaktiebolag, bl.a. eftersom

den inte innehåller något förbud för aktieägare att vara revisor.

11 kap. 12 §

Jävsreglerna enligt 11 § gäller även revisorsbiträden.

11 kap. 13 §

Någon bestämd mandattid gäller inte för lekmannarevisorer utan uppdra-

gets längd bestäms normalt av bolagsstämman (jfr 9 § ovan). Av paragra-

fen framgår att lekmannarevisorns uppdrag, i likhet med vad som gäller

för vanliga revisorer, kan upphöra när som helst. Motsvarande bestäm-

melse finns i 10 kap. 13 § aktiebolagslagen.

11 kap. 14 §

Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 11 kap. 14 § aktiebolags-

lagen. Granskningsrapporten skall dock lämnas inom samma tid som

revisionsberättelsen; två veckor före stämman i försäkringsbolaget i

stället för tre veckor enligt aktiebolagslagen.

11 kap. 15 §

Paragrafen motsvarar 11 kap. 15 § första stycket aktiebolagslagen. På

samma sätt som revisionsberättelsen och redovisningshandlingarna skall

granskningsrapporten hållas tillgänglig hos bolaget inför den ordinarie

bolagsstämman (9 kap. 9 §). Även granskningsrapporten skall sändas till

de aktieägare och röstberättigade som begär det.

11 kap. 16 §

Att lekmannarevisorn har rätt att närvara vid bolagsstämman och i vissa

fall dessutom skyldighet därtill överensstämmer med vad som gäller för

revisorer (10 kap. 13 §). Motsvarande bestämmelse finns i 11 kap. 16 §

aktiebolagslagen.

11 kap. 17 §

Reglerna om tystnadsplikt överensstämmer med vad som gäller för revi-

sorer enligt 10 kap. 14 § första stycket. Paragrafen motsvarar 11 kap.

17 § aktiebolagslagen.

11 kap. 18 §

Även reglerna om upplysningsskyldighet motsvarar vad som gäller för

revisorer (10 kap. 14 § andra stycket) och har sin motsvarighet i 11 kap.

17 § aktiebolagslagen.

11 kap. 19 §

Paragrafen överensstämmer med 11 kap. 19 § första stycket aktiebolags-

lagen. Lekmannarevisorn omfattas inte av rapporteringsskyldigheten för

revisorer enligt 10 kap. 8 a §. En lekmannarevisor i ett försäkringsbolag

är inte heller, till skillnad från lekmannarevisorer i allmänna aktiebolag,

skyldig att på begäran lämna upplysningar om bolagets angelägenheter

till undersökningsledaren under förundersökning i brottmål. En sådan

skyldighet finns inte heller för revisorerna i ett försäkringsbolaget (jfr

10 kap. 14 §).

11 kap. 20 §

Paragrafen motsvarar nya 10 kap. 15 § om registrering av revisorer.

12 kap. Vinstutdelning och annan användning av försäkringsbola-

gets egendom

Bestämmelserna i kapitlet har ändrats främst såvitt avser behandlingen av

överskott i livförsäkringsbolag. Nuvarande regler i 5 8 §§ om avsättning

av årsvinsten i livförsäkringsrörelse till en återbäringsfond och

motsvarande åtgärd i skadeförsäkringsrörelse har slopats. Genom en

ändring av 2 § har möjligheter till vinstutdelning införts även i konven-

tionella livförsäkringsbolag. I 3 § har tagits in bestämmelser om en rätt

till s.k. tvångsutdelning för minoritetsaktieägare efter mönster från vad

som gäller för aktiebolag i allmänhet.

Regler om fördelningen av vinster mellan bolaget och försäkrings-

tagarna, som är beroende av bolagsordningens villkor, har införts i nya 5

§. I nya 6 § har tagits in dispositiva bestämmelser om fördelning av

återbäring i livförsäkringsbolag. Som en följd av de nya reglerna om

överskottshanteringen har även reglerna om reservfond och överkursfond

i 9 § justerats. I den paragrafen har även införts nya bestämmelser för

icke vinstutdelande livförsäkringsbolag om inrättande av en

konsolideringsfond under eget kapital för förlusttäckning eller för annat

ändamål som föreskrivs i bolagsordningen.

I 14 § slås fast att skälighetsprincipen skall gälla för försäkringar som

tecknats före lagändringarnas ikraftträdande, om inte annat avtalas. I 15

och 16 §§ regleras förutsättningarna för att ta in eller ändra villkor om

vinstutdelning eller förlusttäckning i livförsäkringsbolag. Bestämmel-

serna i 15 § skall även tillämpas vid fusion m.m. med ett vinstutdelande

livförsäkringsbolag.

12 kap. 2 §

Ändringen av första stycket innebär att ett förbud mot vinstutdelning till

aktieägare eller garanter skall gälla som legal huvudregel i ett livförsäk-

ringsbolag. För att en vinstutdelning skall kunna ske måste bestämmelser

om detta finnas i bolagsordningen. (Angående den särskilda prövning

som krävs för stadfästelse av en bolagsordning med sådana bestämmel-

ser, se 15 och 16 §§).

Genom bestämmelser i bolagsordningen kan föreskrivas att hela eller

viss del av årsvinsten skall kunna användas för vinstutdelning. I den mån

inte hela årsvinsten får användas för vinstutdelning eller förlusttäckning

gäller 5 och 6 §§.

Andra stycket har justerats med hänsyn till att vinstutdelning blir

tillåten i livförsäkringsbolag. De begränsningar för vinstutdelning som i

dag gäller för skadeförsäkringsbolag kommer därmed att gälla även för

livförsäkringsbolag som får dela ut vinst.

I andra stycket har en ny första punkt tillkommit för att beakta de nya

bestämmelserna i 5 §. Till följd av den nya punkten har övriga punkter

numrerats om. I nya tredje punkten har en ändring skett genom att

beteckningen skadebolagsgrupp bytts ut mot koncern. Ändringen kan

inte anses innebära någon ändring i sak.

Det tidigare fjärde stycket i paragrafen, som upptagit bestämmelser om

ränta på garantikapital, har upphävts. Sådana bestämmelser har ansetts

obehövliga som en konsekvens av att ömsesidiga livförsäkringsbolag

tillåts dela ut vinst till garanter.

12 kap. 3 §

Första stycket har ändrats som en följd av att bestämmelserna om ränta

på garantikapital upphävts.

I det nya andra stycket har bestämmelser införts om s.k. tvångsutdel-

ning till förmån för minoritetsaktieägare. Bestämmelsen får betydelse för

skadeförsäkringsaktiebolag och för livförsäkringsaktiebolag som får dela

ut vinst. Bestämmelsen överensstämmer i sak med 12 kap. 3 § andra

stycket aktiebolagslagen, bortsett från att det särskilt erinrats om att

sådan tvångsutdelning inte heller får stå i strid med stabilitetsprincipen i

1 kap. 1 a §.

12 kap. 5 §

Paragrafen avser livförsäkringsbolag. Den innebär, till skillnad från den

nuvarande 5 §, att sådan del av årsvinsten som inte får användas för

vinstutdelning eller förlusttäckning direkt skall gottskrivas försäkrings-

tagarna och andra ersättningsberättigade som återbäring, dvs. utan

förmedling av någon återbäringsfond. Sådan ensidigt utfäst återbäring

kan ske t.ex. genom att återbäringen gottskrivs försäkringstagarna genom

en utbetalning, lägre premier e.d. eller som garanterad eller villkorad

återbäring. Det bör framhållas att bestämmelsen inte hindrar att bolags-

ordningen innehåller bestämmelser om att hela årsvinsten skall kunna

användas för vinstutdelning eller förlusttäckning. (Angående förutsätt-

ningarna för att ta in eller ändra sådana villkor, se 15 och 16 §§).

Motsvarande regler gäller för belopp som omförs från bundet eget

kapital till fritt eget kapital. Bestämmelsen beaktar att vissa överskott kan

ha förts direkt till eget kapital utan att dessförinnan ingå i resultatet.

Paragrafen kommenteras också i allmänmotiveringen, avsnitt 7.2.

Det bör i sammanhanget framhållas att återbäring som skall utgå enligt

villkor i försäkringsavtalet i regel inte ingår i årets resultat utan skall

löpande kostnadsföras och skuldtäckas.

Frågan om hur de belopp som skall gottskrivas som återbäring skall

fördelas mellan försäkringstagarna och andra återbäringsberättigade

behandlas under 6 §.

12 kap. 6 §

Paragrafen innehåller bestämmelser för livförsäkringsbolag om

fördelning av återbäring mellan försäkringstagare och andra

ersättningsberättigade. Därigenom avses att slå fast att den s.k.

kontributionsprincipen skall gälla vid fördelningen när bolaget

gottskriver återbäring om inte annat är föreskrivet i försäkringsavtalet

respektive bolagsordningen. Metoden innebär att fördelningen av

överskottet i största möjliga utsträckning skall baseras på de enskilda

försäkringarnas bidrag till överskottet.

Paragrafen riktar sig mot livförsäkringsbolagen och är inte avsedd att

grunda några rättigheter till återbäring för enskilda försäkringstagare.

Paragrafen har förtydligats efter förslag från Lagrådet. Det kan

framhållas att sådan återbäring som försäkringstagarna eller andra har

rätt till enligt försäkringsavtal naturligtvis inte kan frångås av

försäkringsbolaget genom bestämmelser i bolagsordningen.

Bestämmelserna får i första hand betydelse för utformningen av för-

säkringsavtalen. För det fall att återbäring, som skall gottskrivas

försäkringstgarna och jämställda, skall fördelas enligt annan grund än

utifrån försäkringarnas bidrag till överskottet skall närmare bestämmelser

om fördelningen finnas i försäkringsavtalet. Genom att

kontributionsmetoden slås fast som huvudregel för återbäringsfördel-

ningen främjas en avtalsreglering i de fall då bolaget avser att inte följa

denna metod. Det bör dock framhållas att försäkringsavtalet normalt skall

innehålla regler om försäkringstagarens rätt till överskott även när

kontributionsprincipen tillämpas. En sådan avtalsreglering är särskilt

viktig i vinstutdelande livförsäkringsbolag.

Reglerna får i andra hand betydelse för framtida vinster som kan

komma att gottskrivas som återbäring till följd av att inte hela vinsten

skall tas i anspråk för vinstutdelning eller förlusttäckning enligt

bolagsordningen (jfr 5 §). Stycket får också betydelse för sådan

återbäring som kan regleras i bolagsordningen inom ramen för

konsolideringsfondens användning (jfr 9 § fjärde stycket). Även sådana

villkor kan innehålla bestämmelser som gör att överskott senare skall

gottskrivas endast vissa försäkringstagargrupper.

Bestämmelsen får till sist även betydelse för återbäring som bolaget

ensidigt vill gottskriva genom andra beslut än de som har anknytning till

5 § och 9 § fjärde stycket. Även då bör en likhetsprincip upprätthållas

och återbäringen fördelas med hänsyn till premiernas bidrag till

överskottet. En avvikelse bör förutsätta bestämmelser i bolagsordningen.

Att skälighetsprincipen gäller för äldre försäkringar, om inte annat

avtalats, följer av 14 §. Nämnda paragraf måste beaktas också vid

tillämpningen av förevarande bestämmelser.

Paragrafen kommenteras också i avsnitt 7.5 i den allmänna motive-

ringen.

12 kap. 9 §

Bestämmelserna om avsättning till reservfond och överkursfond i första

och andra stycket har ändrats och gjorts mer lika mellan liv- och

skadeförsäkringsbolag. Ändringen är en följd av att reglerna om

återbäringsfond utmönstrats och att även konventionella livförsäk-

ringsbolag skall kunna dela ut vinst.

I första stycket har en ny femte punkt tillkommit som avser utbyte av

fordran enligt skuldebrev mot aktie. Bestämmelsen är en konsekvens av

att försäkringsaktiebolag skall kunna ge ut konvertibla skuldebrev. Enligt

bestämmelsen skall skillnaden mellan fordringsbeloppet och aktiens

nominella belopp sättas av till reservfonden. Punkten motsvarar efter

ändringen i sak 12 kap. 4 § första stycket 4 aktiebolagslagen.

I nya fjärde stycket har det tagits in en bestämmelse om att livförsäk-

ringsföretag som inte får dela ut vinst skall inrätta en konsolideringsfond

för förlusttäckning. Bestämmelsen avser ömsesidiga livförsäkringsbolag

och livförsäkringsaktiebolag som bedriver försäkringsrörelse utan villkor

i bolagsordningen om vinstutdelning till garanter eller aktieägare. Av

bestämmelserna framgår motsatsvis att en sådan fond till skillnad från

reservfonden inte får användas för överföring till aktiekapitalet eller

motsvarande kapital. Konsolideringsfondens syfte är att ligga till grund

för förlusttäckning i livförsäkringsbolaget. Genom regler i bolags-

ordningen kan det bestämmas att fonden, i den utsträckning den inte

behövs för förlusttäckning, får användas även för andra ändamål. Det kan

i första hand vara frågan om villkor om att fonden, i den mån den inte

behövs för bolagets konsolidering, skall tillföras försäkringstagarna eller

andra ersättningsberättigade som återbäring.

Paragrafen kommenteras också i avsnitt 7.6 i den allmänna motive-

ringen.

12 kap. 14 §

Bestämmelsen innebär att skälighetsprincipen fortfarande skall gälla för

sådana liv- och skadeförsäkringar som tecknats före ikraftträdandet av de

nya reglerna. Det innebär bl.a. att överskott på inbetalda premier för

sådana försäkringar även framdeles skall tillföras försäkringstagarna i

förhållande till inbetalda premier. Av bestämmelsen framgår också att

detsamma skall gälla om en sådan försäkring förnyats efter ikraft-

trädandet. Bestämmelsen gäller även om vissa villkor skulle förändras

inom ramen för försäkringen. Däremot omfattas inte helt nya försäk-

ringar som försäkringstagaren tecknar. Enligt paragrafen kan dock för-

säkringstagaren och försäkringsbolaget avtala om att skälighetsprincipen

inte längre skall gälla för den gamla försäkringen.

Vilken information som i sådana fall kan behöva lämnas till försäk-

ringstagaren bör tills vidare kunna regleras i sådana föreskrifter som

avses i 1 kap. 1 a §.

Lagrådet har ifrågasatt om inte paragrafen hellre borde tas in i lagens

första kapitel när den inte tas in i övergångsbestämmelserna.

Paragrafen är allmänt hållen och av mera grundläggande slag. Detta

talar för att den hellre borde tas in lagens inledande kapitel.

Bestämmelsen har emellertid också samband med bestämmelserna om

återbäringshanteringen och ombildning av livförsäkringsbolag, vilket

talar för att paragrafen finns i förevarande kapitel. Det finns dock

anledning att ompröva placeringen vid den kommande översynen av

lagen, särskilt om den associationsrättsliga lagstiftningen för företag i

allmänhet görs tillämplig även på försäkringsbolag.

Paragrafen kommenteras också i avsnitt 14.2.

12 kap. 15 §

Paragrafen, som är ny, behandlar förutsättningarna för att livförsäkrings-

bolag skall kunna ta in och ändra villkor i bolagsordningen om vinstut-

delning eller förlusttäckning. Bestämmelsen får betydelse både för livför-

säkringsaktiebolag och ömsesidiga livförsäkringsbolag. I ömsesidiga

bolag ställs dock inget krav på hörande av och samtycke från försäk-

ringstagarna.

Reglerna har utformats så att förutsättningarna skall vara uppfyllda för

att bolagsordningen skall få stadfästas. Bestämmelserna förhindrar där-

med inte att samtycke från försäkringstagarna inhämtas innan ändringen

av bolagsordningen beslutas på stämman.

I första stycket behandlas förutsättningarna för att stadfästa helt nya

eller ändrade villkor om vinstutdelning. Enligt första punkten anges att

en kvalificerad majoritet på stämman skall ha godkänt beslutet. En sådan

majoritet krävs såväl för en utvidgning som inskränkning av

utdelningsbart belopp. Detta är motiverat av den stora betydelse

ändringen kan antas ha för bolaget.

Av andra punkten följer att de försäkringstagare vars rätt berörs av

villkoret skall underrättas om ändringen. Med försäkringstagare vars rätt

berörs avses sådana försäkringstagare vars ekonomiska rättigheter på

grund av försäkringarna påverkas av ändringen. Vilka som på detta sätt

berörs av ändringen beror alltså på förhållandena i det enskilda bolaget.

Bestämmelsen har justerats i enlighet med Lagrådets synpunkter..

Enligt tredje punkten krävs att viss andel av de försäkringstagarna vars

rätt berörs av det nya villkoret i bolagsordningen, och som följaktligen

skall underrättas enligt andra punkten, inte motsätter sig att villkoret tas

in eller ändras. Ett krav på samtycke gäller även för villkor som i första

hand kan tyckas vara till fördel för försäkringstagarna. Detta är motiverat

av att sådana ändringar kan påverka bolagets kapitalförsörjning och

därmed indirekt storleken av försäkringstagarnas framtida återbäring.

Det kan noteras att andra och tredje punkterna gäller hörande av och

samtycke från försäkringstagarna. De som är försäkrade m.m. utan att

vara försäkringstagare behöver alltså inte höras eller ge sitt samtycke till

ombildningen. Reglerna avser inte heller försäkringstagare i ömsesidiga

livförsäkringsbolag, vilket motiveras av att försäkringstagarna är

delägare i sådana bolag och att samtycke från en kvalificerad majoritet av

dessa redan krävs enligt första punkten.

Rättigheterna för andra ersättningsberättigade än försäkringstagarna

skall dock beaktas enligt fjärde punkten. Den punkten avser såväl livför-

säkringsaktiebolag som ömsesidiga livförsäkringsbolag. Enligt bestäm-

melsen skall ändring av bolagsordningen varigenom villkor om

vinstutdelning tas in eller ändras förutsätta att ombildningen inte kan

antas försämra försäkringstagarnas och andra ersättningsberättigades rätt.

Med rätt avses även här ekonomiska rättigheter på grund av befintliga

försäkringar.

Den rätt på grund av försäkringar som skall beaktas enligt andra och

fjärde punkten tar i första hand sikte på den rätt till återbäring som kan

föreligga enligt försäkringsavtalen. Det innebär också att bolaget skall ha

beaktat och tillgodosett den rätt till överskott som enligt 14 § följer av att

skälighetsprincipen framdeles skall gälla för försäkringar som tecknats

före lagens ikraftträdande eller som förnyats efter ikraftträdandet. Det

måste alltså finnas goda garantier för att försäkringstagarnas rättigheter

inte försämras genom en ombildning. Det torde i sin tur bl.a. förutsätta

att äldre verksamhet och ny verksamhet hålls väl åtskilda.

Motsvarande bedömning måste också göras i fråga om rättigheter som

följer av de avtal som tecknas efter ikraftträdandet. Av betydelse är också

att ombildningen inte försämrar försäkringsbolagets stabilitet och

möjligheter att infria den rätt till försäkringsersättning vid framtida

försäkringsfall som försäkringstagarna eller andra har enligt

försäkringsavtalen. Det måste således vid prövningen enligt fjärde

punkten tillses att ett betryggande kapital behålls för förlusttäckning i den

fortsatta verksamheten.

Som tidigare framgått utgör en ändring av villkor om vinstutdelning i

bolagsordningen en ensidig disposition av bolaget avseende framtida

vinster. Enbart det förhållandet att försäkringstagarna berörs ekonomiskt

genom att villkor i bolagsordningen om vinstutdelning ändras i ett redan

vinstutdelande bolag kan alltså inte i sig anses försämra

försäkringstagarnas eller andra ersättningsberättigades rätt enligt

försäkringsavtalet. Däremot får naturligtvis inte återbäring som redan

gottskrivits försäkringstagarna till följd av sådana bestämmelser

äventyras.

I andra stycket regleras förutsättningarna för stadfästelse av villkor i

bolagsordningen om förlusttäckning. Även i detta fall krävs att det nya

villkoret inte kan antas försämra rätten för försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade enligt försäkringarna. Detta framgår av hänvis-

ningen till första stycket fjärde punkten om ändring av villkoren för

vinstutdelning. Vad som nyss anförts om denna bestämmelse blir av

betydelse även här.

I tredje stycket regleras hur bolagets underrättelse till försäkrings-

tagarna skall ske och vad denna skall innehålla.

Fjärde stycket behandlar vissa fall som för försäkringstagarnas vid-

kommande kan jämställas med en ombildning till vinstutdelande bolag.

Det gäller fusion med och beståndsöverlåtelser till ett vinstutdelande

försäkringsbolag. Även i dessa fall gäller reglerna om underrättelse till

försäkringstagarna, kraven på visst samtycke och den särskilda pröv-

ningen av att försäkringstagarkollektivets rätt inte försämras. Här får

dock undantag göras om det finns särskilda skäl. Som framhållits i den

allmänna motiveringen är undantaget avsett för likvidation eller annan

rekonstruktion. I sådana fall kan nämligen en avvägning med hänsyn till

försäkringstagarnas intressen medföra att förändringen bör komma till

stånd trots att tillräckligt samtycke inte erhållits eller att ändringen kan

försämra försäkringstagarnas rätt. Förhållandena kan nämligen vara

sådana att alternativa lösningar saknas eller inte skäligen kan godtas.

Paragrafen kommenteras också i allmänmotiveringen, se avsnitt 14.3.

12 kap. 16 §

Paragrafen gäller endast livförsäkringsaktiebolag som före ombildningen

driver verksamhet utan villkor om vinstutdelning i bolagsordningen.

Fondförsäkringsbolag som delat ut vinst enligt den nu upphävda

fondförsäkringslagen har varit skyldiga att reglera frågan om använd-

ningen av vinsten i bolagsordningen (jfr 2 kap. 5 §). För sådana

livförsäkringsbolag blir alltså innehållet i bolagsordningen avgörande för

om förevarande paragraf och bestämmelserna i 15 § första stycket 2 och

3 alls blir tillämpliga i de fall villkor om vinstutdelning i

bolagsordningen behöver ändras för att anpassas till föreskrifterna om

överskottshanteringen. Däremot gäller bestämmelserna i 15 § första

stycket 4 i sådana fall.

Bestämmelsen innebär att samtliga värden i bolaget, med undantag för

medel som motsvarar aktiekapital och överkursfond, skall komma

försäkringstagarna tillgodo innan bolaget kan övergå till vinstutdelande

verksamhet. Med övervärden avses enligt bestämmelsen skillnaden

mellan bokfört värde och verkligt värde samt sådana affärsvärden, s.k.

goodwill, som förekommer i bolaget.

Enligt paragrafen skall belopp som svarar mot nyss angivna medel och

fonder gottskrivas försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade

som återbäring eller på annat sätt. Värdena kan således tillförsäkras dem i

form av garanterad eller villkorad återbäring. Paragrafen ger också ut-

rymme för att värdena tillgodogörs den angivna kretsen på annat sätt. Det

utesluts således inte att kretsen kompenseras genom att de berörda

erhåller aktier i försäkringsbolaget. Däremot kan värden inte anses

gottskrivna försäkringstagarna eller andra ersättningsberättigade genom

att de utan bindande rätt förutsätts få del i framtida vinster till följd av

sådana bestämmelser i bolagsordningen som avses i 5 §

Paragrafen kommenteras också i allmänmotiveringen, se avsnitt 14.3.

14 kap. Likvidation och upplösning

I 14 § har nuvarande dispositiva regler om fördelning av tillgångar vid

ömsesidiga bolags likvidation utgått. Hur tillgångarna skall tillskiftas del-

ägarna skall i samtliga fall bestämmas genom regler i bolagsordningen.

14 kap. 14 §

I andra stycket föreskrevs tidigare att en fördelning av ömsesidiga bolags

överskott efter likvidation skulle baseras på de fem senaste årens premier

för det fall bolagsordningen saknade särskilda bestämmelser. I stycket

föreskrivs numera rent allmänt att tillgångarna skall fördelas mellan del-

ägarna enligt de grunder för fördelningen som bolagsordningen innehål-

ler. (Angående vilka som är delägare, se 1 kap. 7 §).

Som en följd av de nya reglerna blir det alltså obligatoriskt att ta in

bestämmelser om fördelningen mellan delägarna i bolagsordningen (se

författningskommentaren till 2 kap. 5 §). Bolagsstämmans beslut om

sådana föreskrifter skall vara förenliga med den likhetsprincip som regle-

ras i 9 kap. 19 §.

Motiven för ändringen kommenteras i den allmänna motiveringen, se

avsnitt 9.5.

I fjärde stycket har två redaktionella ändringar gjorts.

15 a kap. Fusion

I kapitlet har en ändring gjorts föranledd av ändringar i 5 kap.

15 a kap. 3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser till skydd för innehavare av värde-

papper med särskilda rättigheter i ett bolag som blir föremål för fusion.

Bestämmelserna har kompletterats med anledning av att försäkringsbolag

skall kunna ge ut konvertibla skuldebrev och skuldebrev förenade med

optionsrätt till nyteckning. Paragrafen överensstämmer efter ändringarna

i sak med 14 kap. 3 § aktiebolagslagen.

16 kap. Skadestånd m.m.

I kapitlet har ändringar i 1 och 3 §§ gjorts med anledning av att ord-

ningen med försäkringstekniska grunder har slopats och ersätts bl.a. av

en ordning med försäkringstekniska riktlinjer. Ändringarna i 2 och 6 §§

är föranledda av de nya reglerna om lekmannarevisorer.

16 kap. 1 §

I paragrafen har en ändring gjorts som innebär att en överträdelse av de

försäkringstekniska riktlinjerna eller placeringsriktlinjerna kan medföra

skadestånd för styrelseledamot m.fl. under samma förutsättningar som

överträdelser av bolagsordningen.

16 kap. 2 §

Även en lekmannarevisor kan bli skadeståndsskyldig på grund av oakt-

samhet eller om han uppsåtligen vållar skada när han fullgör sitt uppdrag.

Motsvarande gäller enligt 15 kap. 2 § aktiebolagslagen.

16 kap. 3 §

Ändringen är av samma slag som ändringen i 1 §.

16 kap. 6 §

I första stycket har en ny fjärde punkt införts med en bestämmelse om

preskriptionsfrist för talan mot lekmannarevisor. Tiden utgår från det att

granskningsrapporten lades fram på stämman, på motsvarande sätt som

preskriptionsfristen vid talan mot en revisor utgår från det att

revisionsberättelsen presenterades på stämman. Detta innebär en viss

skillnad i förhållande till 15 kap. 13 § aktiebolagslagen.

Till följd av ändringen har tredje punkten justerats språkligt och

efterföljande numrering ändrats.

Till skillnad från aktiebolagslagen har preskriptionsfristerna inte juste-

rats.

19 kap. Tillsyn

Som en följd av renodlingen av Finansinspektionens tillsyn gällande för-

säkringsbolag har 1 § ändrats. Bestämmelserna i 5 och 6 §§ har upphävts

som en konsekvens av att rörelsereglerna och inspektionens tillsyn inte

längre skall bygga på skälighetsprincipen. Vidare har vissa ändringar

gjorts i sanktionsbestämmelserna i 11 §.

19 kap. 1 §

Finansinspektionens tidigare uppgift att verka för en sund utveckling av

försäkringsväsendet har renodlats till att utöva tillsyn av att försäkrings-

bolaget bedriver verksamheten i enlighet med FRL och andra författ-

ningar som reglerar näringsverksamheten. Begreppet författning används

därmed i samma mening som i 1 § lagen (1976:633) om kungörande av

lagar och andra författningar.

Enligt paragrafen skall tillsynen vid sidan av FRL avse också andra

författningar som reglerar näringsverksamheten. Med andra författningar

för näringsverksamheten avses i första hand efterlevnaden av särskilda

bestämmelser för försäkringsrörelse utanför FRL, bl.a. vissa regler i tra-

fikskadelagen (1975:1410), lagen (1976:357) om motor-

tävlingsförsäkring och trafikförsäkringsförordningen (1976:359). Para-

grafen är emellertid inte begränsad till sådana bestämmelser utan undan-

tagsvis kan de skyddsintressen som rörelsereglerna skall tillgodose

motivera att den löpande tillsynen sker med hänvisning till andra

författningar som reglerar försäkringsbolagets näringsverksamhet, t.ex.

bokföringslagen (1976:125) och lagen (1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag och andra författningar för redovisningen. Frågan

behandlas ytterligare i den allmänna motiveringen avsnitt 13.2.

Bestämmelserna om inspektionens skyldighet att samarbeta med

utländska tillsynsmyndigheter har lagts i andra stycket.

I tredje stycket har en rent redaktionell ändring gjorts.

19 kap. 11 §

I paragrafen har ändringar gjorts i andra stycket om föreläggande om

rättelse.

Den tidigare uppräkningen av lagar i första punkten har ersatts med en

hänvisning till överträdelser av FRL eller någon författning som reglerar

bolagets näringsverksamhet. Därmed överensstämmer möjligheterna att

förelägga om rättelse närmare med omfattningen av Finansinspektionens

tillsynsuppgifter enligt 1 §. Även en avvikelse från myndighets-

föreskrifter som meddelats med stöd av FRL eller övriga aktuella

författningar faller in under denna punkt.

Det kan anmärkas att bestämmelserna om beviljande och förverkande

av koncession på samma sätt som i dag ger stöd för att beakta huruvida

överträdelser skett av en författning som reglerar försäkringsbolagets

verksamhet (jfr 2 kap. 3 §).

Andra punkten har ändrats som en följd av att ordningen med grunder

ersatts av en ordning med försäkringstekniska riktlinjer. Om dessa inte är

tillfredsställande skall ett föreläggande om rättelse meddelas. Detsamma

gäller om beräkningsunderlaget inte är tillfredsställande utformat. Till

denna punkt har även införts regler om ett sådant föreläggande när

placeringsriktlinjerna inte är tillfredsställande, som delvis motsvarar

tidigare tredje punkten. Den tidigare tredje punkten har i resterande delar

liksom fjärde punkten utmönstrats. Att rättelseföreläggande ändå kan

meddelas i dessa fall följer av att de missförhållanden som regleras i

nämnda punkter utgör en överträdelse av FRL som ger grund för ett

ingripande enligt första punkten.

Nya tredje och fjärde punkten motsvarar äldre bestämmelser i paragra-

fen.

Den tidigare sjätte punkten om att rättelseföreläggande skall meddelas

om det i övrigt finns allvarliga anmärkningar mot verksamheten har

utmönstrats. Ändringen har gjorts som en följd bl.a. av den införda stabi-

litetsprincipen och ändringen av första punkten. Utrymmet för rättelse-

föreläggande är därmed tillräckligt med hänsyn till de skyddsintressen

som rörelsereglerna skall tillgodose varför punkten bör utgå.

Det tredje stycket har ändrats till följd av att sundhetsprincipen slopats.

20 kap. Registrering m.m.

I kapitlet har en ändring gjorts med anledning av att försäkringstekniska

grunder slopats och ersatts av en ordning med försäkringstekniska rikt-

linjer.

20 kap. 4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om registrering av beslut. Ändringen

innebär att bestämmelserna skall tillämpas även på beslut som står i strid

med bl.a. de försäkringstekniska riktlinjerna. Ett bolagsbeslut som strider

mot sådana riktlinjer skall således i sista hand vägras registrering.

Paragrafen kommenteras även i den allmänna motiveringen, avsnitt

13.3.2.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Första punkten

Lagändringar skall träda i kraft den 1 januari 2000. Genom första punk-

ten upphävs samtidigt lagen (1989:1079) om livförsäkringar med

anknytning till värdepappersfonder (fondförsäkringslagen). De regler

som fortfarande är motiverade till följd av den upphävda fondförsäk-

ringslagen har inarbetats i FRL. För fondförsäkringsbolag gäller över-

gångsvis vissa bestämmelser i fondförsäkringslagen enligt punkterna 5

och 6 nedan.

Andra punkten

De föreslagna lagändringarna innebär störst förändringar för livförsäk-

ringsbolag. Vid en uppdelning av vilka bolag som skall tillämpa de nya

lagändringarna utan inskränkningar och vilka som skall eller får tillämpa

vissa övergångsbestämmelser dras den huvudsakliga skiljelinjen vid tid-

punkten för koncession. De företag som får koncession efter det att lagen

trätt i kraft (nya bolag) skall tillämpa de nya rörelsereglerna utan

inskränkningar. Sådana bolag kan meddela livförsäkringar utan att t.ex.

nuvarande skälighetsprincip skall gälla. De företag som fått koncession

före den nya lagens ikraftträdande (gamla bolag) skall för försäkringar

som tecknats före lagens ikraftträdande (gamla livförsäkringar) även

fortsättningsvis tillämpa nuvarande skälighetsprincip på sådana

försäkringar om inte annat avtalas (se 12 kap. 14 § FRL). Skälig-

hetsprincipen för livförsäkringar, som kommer till uttryck i 7 kap. 4 §,

skall också tillämpas för försäkringar som meddelas efter den 1 januari

2000 (nya försäkringar) så länge övergångsreglerna i förevarande punkt

tillämpas.

Som framhållits i allmänmotiveringen (se avsnitt 14.2) bör även gamla

försäkringsbolag som huvudregel tillämpa de nya rörelsereglerna. Det

innebär bl.a. att försäkringsbolaget skall ersätta nuvarande försäkrings-

tekniska grunder med dels en avtalsreglering av rättigheter och

skyldigheter mellan bolaget och försäkringstagare och andra ersättnings-

berättigade, dels det system med försäkringstekniska riktlinjer och

tekniskt beräkningsunderlag som den nya lagen föreskriver. Detta skall

gälla både gamla och nya försäkringar.

I förevarande punkt medges emellertid att nuvarande ordning med bl.a.

försäkringstekniska avsättningar enligt 7 kap. 1 2 §§, grunder enligt

7 kap. 3 8 §§ och regler om återbäringshanteringen m.m. i 12 kap. 5

8 §§ tillämpas under de två första åren efter lagens ikraftträdande. Även

skyldigheten att ta in villkor om vinstutdelning eller förlusttäckning i

bolagsordningen får skjutas upp ett eller två år. Uppskovet är avsett att

underlätta anpassningen och ge tid för den omarbetning av avtal och

nuvarande grunder som de nya reglerna förutsätter.

Ett motsvarande uppskov har inte ansetts erforderligt för fondförsäk-

ringsbolag där bestämmelserna om avsättning till återbäringsfond inte är

obligatoriska och där undantag från grunder kunnat medges med stöd av

7 § fondförsäkringslagen. Sådana livförsäkringsbolag bör alltså mera

generellt tillämpa de nya rörelsereglerna från ikraftträdandet. Ett

utrymme för fondförsäkringsbolag att övergångsvis tillämpa vissa upp-

hävda bestämmelser i fondförsäkringslagen följer av punkt 5 och 6.

För livförsäkringsbolag som med stöd av förevarande punkt tillämpar

äldre bestämmelser om grunder och återbäringshantering skall vissa äldre

bestämmelser som har anknytning till den gamla ordningen också

tillämpas. Det gäller bl.a. den nu upphävda dispensregeln i 1 kap. 10 §

och vissa ändrade bestämmelser i bolagsordningen om återförsäkring i

2 kap. 5 § första stycket 9 och 16. Sistnämnda bestämmelser skall enligt

de nya reglerna tas in i de försäkringstekniska riktlinjerna. De äldre

reglerna om reglering i bolagsordningen av vinstförfoganden i nyss

nämnda stycke 8 bör också gälla för försäkringsbolag som övergångsvis

tillämpar äldre bestämmelser. Detsamma gäller reglerna i 7 kap. 9, 14

och 15 §§ om upplysningar om försäkringstekniska avsättningar,

samtycke till vissa återförsäkringsavtal och förbudet mot

premienedsättning. Äldre bestämmelser om antagande m.m. av grunder i

7 kap. 8 § och 8 kap. 8 § samt ingivande av grunder i 7 kap. 8 a § gäller

också i dessa fall, liksom bl.a. 9 kap. 20 § om att bolagsstämman inte får

fatta beslut som strider mot grunderna. Ett bolag som tillämpar äldre

regler skall inte tillämpar de nya överskottsreglerna och bör inte heller

omfattas av de nya reglerna om konsolideringsfond i 12 kap. 9 §. Det

skall inte finnas en möjlighet att avtala bort skälighetsprincipen enligt

nya 12 kap. 14 § i dessa fall. Ett sådant avtal kräver enligt förevarande

punkt att den nya ordningen för överskottshanteringen tillämpas. Vidare

bör de rättsföljder som är anknutna till överträdelser av grunder enligt 16

kap. 1 och 3 §§ i dess äldre lydelse alltjämt gälla för de bolag som

övergångsvis följer den äldre ordningen. Dessutom skall 19 kap. 5 §, som

ger uttryck för skälighetsprincipen för skadeförsäkringar, fortfarande

gälla i dessa fall. Äldre regler i 19 kap. 11 § om sanktioner tillämpas

också om övergångsreglerna utnyttjas. Detsamma gäller äldre regler om

registrering av beslut i 20 kap. 4 §.

Vidare skall de äldre bestämmelser om ägarbegränsningar i 7 kap.

17 a §, som är relaterade till återbäringsmedel, alltjämt tillämpas så länge

sådana återbäringsmedel kvarstår i bolaget. Detsamma gäller möjligheten

enligt 7 kap. 22 § att räkna in sådana återbäringsmedel i kapitalbasen.

Sedan återbäringsmedlen överförts till försäkringstekniska avsättningar

eller eget kapital gäller 7 kap. 17 a § i sin nya lydelse.

Övergångsbestämmelserna i dessa avseenden har tagits in under denna

punkt i överensstämmelse med vad Lagrådet föreslagit.

Tredje punkten

Punkten anger hur nuvarande återbäringsmedel skall behandlas vid över-

gången till nya rörelseregler. Bestämmelsen innebär sammanfattningsvis

att återbäringsmedel skall gottskrivas försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade på grund av försäkring som återbäring i den mån

de inte förs till konsolideringsfonden eller sådana fonder som skall redo-

visas enligt ÅRFL. Denna behandling skall enligt föreskriften anknyta till

och sammanfalla med försäkringsbolagets tillämpning av nya regler

enligt andra punkten.

I sista meningen slås fast att även sådana återbäringsmedel som kan

finnas kvar enligt övergångsreglerna i andra punkten skall gottskrivas

försäkringstagarna innan villkor om vinstutdelning till aktieägarna kan

tas in i bolagsordningen. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets

förslag.

Fjärde punkten

Punkten innehåller bestämmelser för ömsesidiga bolag och innebär att

nuvarande regler om uttaxering och fördelning av tillgångar i samband

med likvidation skall gälla fram tills dess att nya regler om detta tagits in

i en bolagsordningen som registrerats av Finansinspektionen.

Föreskriften anger också att sådana regler i bolagsordningen skall vara

registrerade inom viss tid. Det innebär en skyldighet för bolaget att vidta

de åtgärder som skäligen kan krävas för att en registrering kan äga rum

inom den angivna tiden.

Femte punkten

Övergångsbestämmelsen avser fondförsäkringsbolag. De uppräknade be-

stämmelserna skall övergångsvis tillämpas till dess att nya villkor om

vinstutdelning eller förlusttäckning som överensstämmer med nya

bestämmelser gäller enligt en registrerad bolagsordning. Även i detta

avseende skall bolaget vidta sådana åtgärder som behövs för att bolags-

ordningen skall kunna registreras inom föreskriven tid.

Sjätte punkten

Övergångsbestämmelsen får betydelse för fondförsäkringsbolag. Bestäm-

melsen innebär att undantaget från branschglidningsreglerna i 7 kap.

17 a § alltjämt gäller för aktier i fondföretag vilka förvärvats före ikraft-

trädande av lagändringarna i förevarande sammanhang. Motivet för be-

stämmelsen kommenteras i den allmänna motiveringen, avsnitt 8.5.

Sjunde punkten

På samma sätt som vid införandet av de nya revisorsreglerna i aktiebo-

lagslagen ges försäkringsbolagen möjlighet att låta revisorer som inte är

godkända eller auktoriserade verka under en övergångsperiod. I försäk-

ringsbolagen har det hittills, till skillnad från de allmänna aktiebolagen,

alltid funnits minst två revisorer. I de fall som anges i det nu upphävda

första stycket i 10 kap. 4 § har en av dessa varit godkänd eller auktorise-

rad revisor. Det är framförallt i de mindre lokala bolagen som en kvalifi-

cerad revisor saknas.

Åttonde punkten

Föreskrifterna innebär att bolagsstämman före det att de nya bestämmel-

serna skall tillämpas kan fatta de beslut om ändring av bolagsordningen

som flera av de nya bestämmelserna förutsätter. Ett sådant beslut får tas

in i bolagsordningen först vid tidpunkt som följer av ikraftträdande- och

övergångsbestämmelserna i övrigt.

Nionde punkten

De allmänna sanktionerna enligt FRL skall gälla för de fall att bolaget

eller dess ställföreträdare underlåter att vidta de övergångsåtgärder som

anges i angivna delar och som behövs för övergången till nya regler. Det

bör anmärkas att sanktioner även kan följa vid underlåtenhet att följa vad

som föreskrivs i de nya bestämmelserna sedan övergångsfristen enligt

andra punkten löpt ut.

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:779) om

ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

Lagen innebär att vissa bestämmelser som införts genom lagändring år

1995 och som ännu inte trätt i kraft skall träda i kraft den 1 januari 2000.

Det gäller bestämmelser som förutsätter att vissa frågor skall regleras

direkt i försäkringsavtalet och inte i grunderna. Till dessa bestämmelser

fogas en övergångsregel kopplad till övergångsordningen för befintliga

bolag enligt ändringarna i grundförfattningen som redovisas i avsnitt 2.1

(jfr punkten 2 i övergångsbestämmelserna till den lagen). Ändringarna i

7 kap. 3 § i 1995 års ändringslag skall inte träda i kraft. Den till bestäm-

melsen anknutna övergångsregeln i punkten 5 skall därmed inte heller

gälla.

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:293) om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

I flera av bestämmelserna i LUFV finns ett bemyndigande för regeringen

eller, efter vidare delegation, Finansinspektionen att meddela föreskrifter.

Sådana paragrafer har konsekvent ändrats även här på så sätt att

Finansinspektionen inte särskilt pekas ut. I överensstämmelse med vad

som är brukligt i fråga om s.k. subdelegation har bestämmelserna utfor-

mats så att det ankommer på regeringen att bestämma till vilken

myndighet rätten att meddela föreskrifter skall delegeras. Sådana

ändringar kommenteras inte särskilt i författningskommentarerna.

1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser

Utöver en närmast redaktionell ändring i 6 § har bemyndigandet i 15 § att

meddela undantag från bestämmelserna i LUFV upphävts.

1 kap. 6 §

En ändring har gjorts i paragrafens fjärde stycke som behandlar vilka

regler som skall gälla för sådan sjuk- och livränta som inte tillhör liv-

försäkring. Som en följd av att bestämmelsen om aktuarier i 5 kap. 19 §

 som felaktigt angivits till 20 § i den nu aktuella paragrafen även

skall gälla för skadeförsäkring har hänvisningen till det aktuella lag-

rummet tagits bort.

3 kap. Tillsyn över EES-försäkringsgivare

Som en följd av förslaget om en renodling av Finansinspektionens tillsyn

har 2 § ändrats.

3 kap. 2 §

Ändringarna i denna paragraf motsvarar de ändringar som genomförts i

19 kap. 1 § försäkringsrörelselagen (1982:713, FRL) och 6 kap. 1 §. Som

nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt 15.8) får de ändrade

tillsynsreglerna ingen större betydelse för EES-försäkringsgivarna

eftersom dessa står under finansiell tillsyn av den behöriga myndigheten

i hemlandet.

Finansinspektionens nuvarande tillsynsuppgift beträffande EES-för-

säkringsgivarna, att i samarbete med den behöriga myndigheten i försäk-

ringsgivarens hemland verka för en sund utveckling av verksamheten,

har dock anpassats till den som utnyttjats för svenska bolag. Inspektionen

skall i stället utöva tillsyn över att försäkringsgivaren bedriver verksam-

heten i enlighet med LUFV och andra författningar som reglerar närings-

verksamheten. Begreppet författning används i samma mening som i 1 §

lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar. Det

innebär att hänsyn endast skall tas till svenska författningar. Tillsynen

skall naturligtvis även i fortsättningen ske i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

Enligt första stycket skall tillsynen vid sidan av LUFV också avse

andra författningar som reglerar näringsverksamheten. Med andra

författningar för näringsverksamheten avses i första hand efterlevnaden

av särskilda bestämmelser för försäkringsrörelse utanför LUFV, bl.a.

vissa regler i trafikskadelagen (1975:1410), lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring och trafikförsäkringsförordningen (1976:359).

Paragrafen är emellertid inte begränsad till sådana bestämmelser utan

undantagsvis kan de skyddsintressen som rörelsereglerna skall tillgodose

motivera att den löpande tillsynen sker med hänvisning till andra

författningar som reglerar försäkringsgivarens näringsverksamhet, t.ex.

filiallagen. Däremot är svenska författningar om redovisning endast i

begränsad utsträckning tillämplig för utländska försäkringsgivare.

4 kap. Inledande av verksamheten

I kapitlet har bestämmelserna i 5 § om prövningen av försäkringsgivare

från tredje land och kvalificerade ägare inför beslutet om koncession

ändrats som en följd av slopandet av sundhetsprincipen. Av samma skäl

har bestämmelsen i 10 § första stycket ändrats.

4 kap. 5 §

Ändringarna svarar mot de nya reglerna i 2 kap. 3 § FRL, som ersätter

sundhetsprincipen.

4 kap. 10 §

I paragrafen anges bl.a. under vilka förutsättningar Finansinspektionen

skall lämna en försäkringsgivare från tredje land, som inte är etablerad i

Sverige, tillstånd att marknadsföra försäkringar här (jfr 1 §).

Första stycket har ändrats med anledning av att sundhetsprincipen har

slopats. Den ändrade formuleringen ansluter till vad som enligt 5 § gäller

för att en försäkringsgivare från tredje land skall få koncession i Sverige.

5 kap. Solvenskrav och bedrivande av verksamheten

Ett flertal bestämmelser har ändrats och några nya har införts i detta

kapitel, som endast gäller försäkringsgivare från tredje land.

I 4 a § har stabilitetsprincipen införts. Bestämmelserna om försäkrings-

tekniska avsättningar i 5 § har ändrats både redaktionellt och materiellt

med ändringarna i 7 kap. 1 § FRL som förebild. Bestämmelserna om

försäkringstekniska grunder i 6 7 §§ har upphävts. 6 § innehåller i stället

regler om försäkringstekniska riktlinjer och försäkringstekniskt beräk-

ningsunderlag. Paragrafen innehåller också reglerna om företrädarens

skyldigheter i fråga om dessa riktlinjer. I 7 § har tagits in en bestämmelse

om beräkning av premier för livförsäkringar. Hänvisningarna i 8 § har

justerats för att de nya placeringsreglerna i FRL för tillgångar som svarar

mot villkorad återbäring eller fondförsäkringsåtaganden som

försäkringstagaren bär risken för skall bli tillämpliga även för

försäkringsgivare från tredje land. De justerade reglerna om användning

av andelar i värdepappersfonder och motsvarande utländska fonder för

skuldtäckning blir tillämpliga genom befintliga hänvisningar. Vissa

särregler för fondförsäkringar har införts i den nya 8 a §. I 9 och 11 §§

har gjorts vissa närmast redaktionella ändringar i reglerna om

placeringsriktlinjer och om försäkringstagarnas förmånsrätt. I 14 § har

gjorts vissa mindre ändringar. Ändringarna i FRL:s regler om

kapitalbasens beräkning och solvensmarginalen i livförsäkringsrörelse

blir tillämpliga även för försäkringsgivare från tredje land genom

befintliga hänvisningar. Bestämmelserna avser även fondförsäkringar.

Den särskilda bestämmelsen i 15 § om kapitalbas och solvensmarginal

för fondförsäkringar har därför upphävts. I 19 § har gjorts flera ändringar

angående aktuarier.

5 kap. 4 a §

Paragrafen, som är ny, motsvarar stabilitetsprincipen i den allmänna

rörelseregel som införs i FRL. Stabilitetsprincipen gäller endast för-

säkringsgivare från tredje land (se den allmänna motiveringen avsnitt

15.3). Eftersom bestämmelsen motsvarar den i 1 kap. 1 a § första stycket

FRL hänvisas till författningskommentaren till den bestämmelsen.

Vid en tillämpning av bestämmelsen måste hänsyn tas till dels de

särskilda verksamhetsförutsättningar som gäller för utländska försäk-

ringsgivare, dels det faktum att den del av en utländsk försäkringsgivares

rörelse som omfattas av LUFV utgör en del av en annan rörelse. Det bör

vid tillämpning av bestämmelsen i vissa fall finnas möjlighet att ta

hänsyn till försäkringsgivarens totala finansiella situation. De i LUFV

uppställda soliditetskraven måste dock alltid vara uppfyllda.

5 kap. 5 §

Genom ändringarna i första stycket har rörelsereglerna för försäkrings-

givare från tredje land om försäkringstekniska avsättningar genomgått

såväl redaktionella som materiella förändringar. Ändringarna motsvarar

dem i 7 kap. 1 § FRL. Bedömningen av vilken typ av återbäring det är

fråga om måste dock avgöras med hänsyn till de återbäringsvillkor som

faktiskt tillämpas och de utfästelser som görs av den enskilde försäk-

ringsgivaren (jfr den allmänna motiveringen avsnitt 15.5.1).

Bemyndigandet i fjärde stycket har justerats. Föreskrifter kan inte bara

meddelas om avsättningarnas beräkning utan också om gränsdragningen

mellan olika avsättningar och vilka närmare kostnader som skall beaktas.

Femte stycket gällde tidigare endast beräkning av premiereserv för liv-

försäkringsrörelse. Det finns dock ingen anledning begränsa regelns om-

fattning på detta sätt utan i framtiden skall motsvarande beräkningar även

göras för skadeförsäkringsrörelser. I övrigt görs vissa begreppsmässiga

anpassningar i stycket. Genom hänvisningen till 7 kap. 2 § FRL blir de

föreslagna ändringarna när det gäller beräkningen av de aktuella tekniska

avsättningarna i FRL tillämpliga även för försäkringsgivare från tredje

land.

5 kap. 6 §

Med FRL som förebild har tidigare regler om försäkringstekniska

grunder ersatts av en ordning med försäkringstekniska riktlinjer och som

huvudregel ett försäkringstekniskt beräkningsunderlag. Bestämmelserna i

denna paragraf motsvarar i princip dem i 7 kap. 3 § och 8 kap. 8 § FRL.

Som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 15.5.2) omfattas alla

försäkringsgivare från tredje land av bestämmelserna.

Till skillnad mot FRL föreskrivs inte att de försäkringstekniska rikt-

linjerna skall innehålla principerna för avgivande och mottagande av

återförsäkring. Skälet för detta har angetts i den allmänna motiveringen.

5 kap. 7 §

Motsvarande ändringar om betryggande aktuariella antaganden har

genomförts som i 7 kap. 4 § FRL. Till skillnad från FRL gäller inte

bestämmelsen långa skadeförsäkringar. Anledningen till det är att man

bör kunna utgå från att utländska försäkringsgivare inte meddelar sådana

mycket speciella försäkringar, nämligen brandförsäkringar och

avgångsförsäkringar som meddelas för längre tid än tio år.

5 kap. 8 §

Första stycket har ändrats genom att en hänvisning nu också görs till den

nya placeringsregeln i 7 kap. 13 FRL.

Genom hänvisningen blir det allmänna placeringskravet för tillgångar

som skuldtäcker avsättningar för villkorad återbäring och åtaganden

inom fondförsäkring som försäkringstagaren står placeringsrisken för

tillämpligt även för försäkringsgivare från tredje land.

5 kap. 8 a §

Paragrafen är ny. Motsvarande bestämmelser för fondförsäkring har

införts i 7 kap. 29 § FRL. Se därför författningskommentaren till det

lagrummet.

5 kap. 9 §

I paragrafen har redaktionella ändringar gjorts. Ändringarna motsvarar

dem i 7 kap. 10 g § FRL.

5 kap. 11 §

Ändringen, som tar sikte på andra ersättningsberättigade på grund av ett

försäkringsavtal än försäkringstagaren, motsvarar den i 7 kap. 11 a §

FRL.

5 kap. 14 §

Paragrafen har ändrats som en konsekvens av ändringen i 7 kap. 22 FRL.

Dessutom har valutabenämningen ECU ersatts av euro.

5 kap. 19 §

Ändringarna angående aktuarier i denna paragraf motsvarar ändringarna i

8 kap. 18 § FRL.

6 kap. Tillsyn över försäkringsgivare från tredje land

1 § i kapitlet, som gäller försäkringsgivare från tredje land, har ändrats

som en följd av renodlingen av Finansinspektionens tillsyn. I 3 § har

ändringar gjorts beträffande de uppgifter som en företrädare är skyldig

att tillställa Finansinspektionen. Slutligen har vissa ändringar gjorts i

sanktionsbestämmelserna i 8 och 9 §§.

6 kap. 1 §

Ändringarna i denna paragraf angående tillsynen svarar mot dem i

19 kap. 1 § FRL och 3 kap. 2 §. Till skillnad mot vad som gäller för

EES-försäkringsgivarna har Finansinspektionen huvudansvaret över den

verksamhet som försäkringsgivaren bedriver i Sverige (se vidare den all-

männa motiveringen avsnitt 15.8).

6 kap. 3 §

I paragrafen anges uppgifter som företrädaren är skyldig att självmant

och utan anmaning lämna till Finansinspektionen. Såväl materiella som

redaktionella ändringar har gjorts i paragrafen.

Bestämmelsen om att företrädaren skall lämna uppgift om de försäk-

ringstekniska avsättningarna har upphävts med anledning av de nya

reglerna i 5 kap. 6 § om upprättande av försäkringstekniska riktlinjer.

Bl.a. genom att 6 kap. 4 § ger utrymme för föreskrifter om lämnande av

information kan förevarande bestämmelse undvaras.

Punkten 3 i första stycket som motsvarar nuvarande punkt 4, reglerar

skyldigheten att lämna in försäkringstekniska riktlinjer till Finansinspek-

tionen. Efter förebild i 7 kap. 8 a § FRL anges det att riktlinjerna skall

tillställas inspektionen när de börjar användas första gången eller efter en

ändring. Till riktlinjerna skall enligt andra stycket fogas en redogörelse

för konsekvenserna för försäkringsgivaren, försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade på grund av försäkringarna. Det tekniska

underlaget behöver dock inte ges in till inspektionen.

6 kap. 8 §

Ändringarna i denna paragraf angående inspektionens sanktioner i form

av erinringar och förelägganden att vidta rättelse motsvarar i huvudsak de

ändringar som genomförts i 19 kap. 11 § andra stycket FRL. Till skillnad

mot tidigare kan Finansinspektionen även förelägga företrädaren för en

försäkringsgivare från tredje land att vidta rättelse.

6 kap. 9 §

Punkten 1 i första stycket har ändrats till följd av att sundhetsprincipen

har slopats. Eftersom 5 kap. 15 § har upphävts har även hänvisningen i

punkten 2 ändrats.

7 kap. Avslutande av verksamheten

Ändringar har gjorts i reglerna i 7 § om underrättelser vid beståndsöver-

låtelser.

7 kap. 7 §

Ändringar har gjorts i tredje stycket för att bättre överensstämma med

bestämmelserna i 14 kap. 26 b § FRL. Genom ändringarna ges Finans-

inspektionen möjlighet att i varje enskilt fall ange på vilket sätt bl.a.

försäkringstagarna skall underrättas om en beståndsöverlåtelse.

Enligt lagrådsremissens lagförslag skulle endast övertagande försäk-

ringsgivare med koncession i Sverige underrätta försäkringstagarna m.fl.

om överlåtelsen av ett försäkringsbestånd. Denna begränsning kräver,

som Lagrådet antyder, ytterligare överväganden och införs inte nu.

8 kap. Marknadsföring m.m.

I första paragrafen har gjorts en redaktionell ändring. Genomlysnings-

principen har införts i den nya 1 a §. Det nuvarande bemyndigandet i 2 §

andra stycket har också överförts till den paragrafen. Ett förbud för

utländska försäkringsgivare att förespegla återbäring som saknar grund i

avtalsvillkoren har, efter förebild av 7 kap. 8 § FRL, förts in 4 §. 5 § har

ändrats med 7 kap. 16 § FRL som förebild.

8 kap. 1 §

I paragrafen har ordet affärssed ändrats till försäkringsstandard. Änd-

ringen syftar inte till en materiell förändring utan har gjorts för att skapa

mer enhetliga termer i förhållande till FRL. Bestämmelsen motsvarar

närmast den i 1 kap. 1 a § tredje stycket FRL.

När det gäller EES-försäkringsgivarna är det den behöriga myndig-

heten i hemlandet som skall övervaka att försäkringsgivaren har sunda

metoder för administration och bokföring och adekvata rutiner för intern

kontroll.

8 kap. 1 a §

Den genomlysningsprincip som föreskrivs i första stycket motsvarar den

som föreskrivs i 1 kap. 1 a § FRL.

I andra stycket har tagits in ett normgivningsbemyndigande i fråga om

information. Bemyndigandet fanns tidigare i 2 §. I bestämmelsen klar-

görs att bemyndigandet omfattar också sådan information som lämnas till

andra ersättningsberättigade på grund av försäkringsavtalet än försäk-

ringstagaren och till presumtiva försäkringstagare.

8 kap. 2 §

Bemyndigandet i andra stycket för regeringen eller Finansinspektionen

att meddela närmare föreskrifter om information till försäkringstagarna

och den som avser att teckna en försäkring har överförts till 1 a §.

8 kap. 4 §

Det nuvarande förbudet mot nedsättning av premier för vissa livför-

säkringsavtal har upphävts (se den allmänna motiveringen avsnitt

15.9.2). I stället har det tagits in en ny bestämmelse, som innebär att inte

heller utländska försäkringsgivare får förespegla försäkringstagarna

sådan återbäring som inte har sin grund i villkor i avtalet. En

motsvarande bestämmelse har införts i 7 kap. 8 § FRL.

8 kap. 5 §

Ändringarna, som motsvarar dem i 7 kap. 16 § FRL, har införts efter

Lagrådets granskning.

10 kap. Särskilda bestämmelser

Vissa redaktionella ändringar har gjorts i 1 §.

10 kap. 1 §

I första stycket 6 har en hänvisning gjorts till 6 kap. 4 §. Hänvisningen

borde rätteligen ha avsett 6 kap. 3 §. Bestämmelsen har därför ändrats.

En ändring har också gjorts med anledning av att bestämmelsen i 6 kap.

3 § 6 har flyttas till punkt 5 i samma paragraf.

17.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag

3 kap. 3 §

Paragrafen innehåller vissa från årsredovisningslagen (1995:1554)

avvikande bestämmelser beträffande vilka poster som får slås samman i

balans- eller resultaträkningen. Enligt årsredovisningslagen får poster

sammanslås om de är av ringa betydelse med hänsyn till kravet på rätt-

visande bild eller om en sammanslagning främjar överskådligheten. I det

senare fallet skall delposterna i stället redovisas i en not.

Ändringen i paragrafen är främst motiverad av de nya reglerna om

redovisning av villkorad återbäring. Den innebär att en sammanslagning

enligt årsredovisningslagens bestämmelser inte heller får tillämpas på

tillgångar som redovisas i delposter under placeringstillgångar för vilka

försäkringstagaren bär placeringsrisk (D). Vad som skall redovisas i

posterna tillgångar för villkorad återbäring (D.1) och fondförsäkrings-

tillgångar (D.2) får alltså inte sammanslås till en post. Genom ett tillägg

har beaktats de ändrade beteckningarna på posterna under försäkrings-

tekniska avsättningar. Bestämmelserna innebär bl.a. att vad som redo-

visas som avsättningar för vilka försäkringstagarna bär risk (EE) inte får

slås samman i balansräkningen.

4 kap. 2 §

Nuvarande bestämmelser som möjliggör en uppskrivning av placerings-

tillgångar och vissa materiella tillgångar har begränsats till att avse

skadeförsäkringsbolag. Skälet för ändringen behandlas i den allmänna

motiveringen, se avsnitt 7.7.

4 kap. 9 §

Bestämmelsen i paragrafen har anpassats med hänsyn till ändringarna i

7 kap. 1 och 2 §§ försäkringsrörelselagen (1982:713, FRL).

Ändringen i första stycket beaktar att avsättning för livförsäkringar där

försäkringstagaren bär placeringsrisken har tagits in som en särskild

punkt bland försäkringstekniska avsättningar i 7 kap. 1 och 2 §§ FRL.

Vidare har avsättningarnas beteckningar justerats i överensstämmelse

med ändringarna i bilaga 1.

De tidigare andra och tredje styckena har utmönstrats. Dessa be-

stämmelser behövs inte eftersom rörelsereglerna om försäkringstekniska

avsättningar i FRL samordnats med redovisningsreglerna (jfr avsnitt 8.1 i

den allmänna motiveringen).

5 kap. 3 §

I paragrafen har en ny fjärde punkt införts. Enligt bestämmelsen skall

upplysningar lämnas om placeringstillgångar uppdelade på tillgångar

eller tillgångsvärden för vilka livförsäkringstagaren bär direkt placerings-

risk respektive indirekt bär placeringsrisk. Upplysningsskyldigheten

motiveras av att risken för bolaget inte är densamma i de olika fallen (se

allmänmotiveringen, avsnitt 8.8.1).

Nya femte punkten motsvarar tidigare fjärde punkten. Beteckningen på

skuldposten återförsäkrares andel av förutbetalda anskaffningskostnader

har ändrats från (JJ.I) till (II.I). Ändringen är en följd av att balansposten

återbäringsmedel (DD) utmönstrats.

Sjätte punkten motsvarar tidigare femte punkten.

5 kap. 4 §

Paragrafen behandlar indelningen av eget kapital samt upplysningar om

vissa avsättningar i balansräkningen.

I paragrafen har inledningen justerats redaktionellt genom att be-

greppet skulder ersatts av begreppet avsättningar.

Första och andra punkten har ändrats som en följd av de nya över-

skottsreglerna för livförsäkringsbolag.

Första punkten avser indelningen av eget kapital i livförsäkringsbolag

som inte får dela ut vinst. Vissa poster som tidigare redovisas under

återbäringsmedel enligt den tidigare tredje punkten skall enligt bestäm-

melsen i stället redovisas som bundet eget kapital. Som bundet kapital

skall också redovisas den konsolideringsfond som skall inrättas enligt

12 kap. 9 § FRL. Det har däremot inte införts några poster som gör det

möjligt att redovisa balanserad vinst eller balanserad förlust.

Andra punkten, som i dag gäller skadeförsäkringsbolag, har gjorts

tillämplig också på sådana livförsäkringsbolag som får dela ut vinst.

De tidigare bestämmelserna i tredje punkten, som avsåg uppdelningen

av återbäringsmedel, har utmönstrats som en följd av ändrade bestäm-

melser om överskottshanteringen. Till tredje punkten har förts de be-

stämmelser om upplysningar om kvardröjande risker som tidigare fanns i

fjärde punkten.

Av den nya fjärde punkten följer att storleken på garanterad återbäring

som redovisas i posten livförsäkringsavsättning skall anges om den

uppgår till väsentligt belopp.

Nya upplysningsregler, som är motiverade av de nya rörelsereglerna

för försäkringsbolag, har dessutom införts i punkterna 6-8.

Enligt nya sjätte punkten skall upplysningar lämnas om avsättningar

för villkorad återbäring. Posten skall delas upp på åtaganden för vilka

försäkringstagaren direkt respektive indirekt bär risken. Med risk avses

såväl placeringsrisk som försäkringsteknisk risk. Upplysningsskyldig-

heten är i likhet med 3 § 4 motiverad av att risken för bolaget inte är

densamma i de båda fallen. Om försäkringstagaren direkt bär risken för

åtagandet så kommer eventuella värdeförändringar normalt inte att

påverka bolagets ställning. Bär försäkringstagaren en indirekt risk kan

situationen vara en annan. Skillnader i värdeutveckling mellan det index

eller dylikt som bestämmer åtagandets storlek och de tillgångar som

innehas för att matcha åtagandet påverkar i regel försäkringsbolagets

ställning och resultat.

Sjunde punkten anger att försäkringsbolag skall lämna närmare upplys-

ningar om vilket belopp som av fritt eget kapital inte kan anses till-

gängligt för utdelning till aktieägare eller garanter med hänsyn till

stabilitetsprincipen i 1 kap. 1 a § FRL och försiktighetsprincipen i

12 kap. 2 § tredje stycket samma lag. Enligt bestämmelsen skall bolaget

även ange skälen för denna bedömning. Upplysningen är motiverad av

den ökade vikt som läggs vid bolagets finansiella stabilitet.

Enligt åttonde punkten skall livförsäkringsbolag lämna upplysning om

det belopp av överskott som enligt bolagsordningen inte får användas för

förlusttäckning eller vinstutdelning till aktieägare eller garanter.

Upplysningsregeln är införd mot bakgrund av de nya bestämmelserna i

12 kap. 5 § FRL.

Paragrafen kommenteras också i allmänmotiveringen, avsnitt 8.8.2.

5 kap. 5 §

Fjärde punkten har ändrats med anledning av att återbäring kan utgå i

form av villkorad återbäring (jfr 7 kap. 1 § FRL). Bestämmelsen i c) III

om upplysningar om premier för avtal för vilka försäkringstagaren bär

placeringsrisk har ändras till att avse upplysningar om sådana avtal för

vilka försäkringstagaren bär risk.

6 kap. 3 §

Paragrafen behandlar resultatanalysens allmänna innehåll.

Genom att postbeteckningarna (DD och EE) lagts till framgår tydligt

att resultatanalysen skall omfatta även sådana avsättningar för vilka

försäkringstagare bär risk. Resultatanalysen skall således även innehålla

upplysningar om sådana avsättningars fördelning på försäkringsgrenar.

Paragrafen har också justerats med anledning av att ordningen med

återbäringsmedel utmönstras.

7 kap. 4 §

Genom paragrafens hänvisningar får de ändringar som i detta samman-

hang har gjorts i bestämmelserna för årsredovisningen som regel be-

tydelse även för koncernredovisningen.

Ändringen i andra punkten innebär att kapitalandelsfonden skall tas

upp i koncernbalansräkning som bundet eget kapital under posten andra

fonder (AA.V) i såväl livförsäkringsbolag som skadeförsäkringsbolag.

Beteckningen på posten har samtidigt ändrats.

En rättelse har gjorts i fjärde punkten. Undantaget för 5 kap. 2 § 1 skall

rätteligen avse 5 kap. 2 § 4 som behandlar vilken myndighet som prövar

dispenser från skyldigheten att lämna upplysningar om vissa företags-

innehav. Undantaget motiveras av att samma regel för koncern-

redovisningens del finns i 7 kap. 3 § 4 ÅRFL.

8 kap. 4 §

Ändringen i paragrafen innebär att bolaget skall överlämna årsredo-

visningen även till lekmannarevisorn. Syftet är att säkerställa ett gott

samarbete mellan revisorn och lekmannarevisorn och ge lekmanna-

revisorn möjlighet att delge revisorn sina erfarenheter och iakttagelser

(jfr prop. 1997/98:99 s. 298). Paragrafen överensstämmer på denna punkt

med motsvarande 8 kap. 2 § årsredovisningslagen.

8 kap. 7 §

Som en följd av att lagen (1989:1079) om livförsäkringar med

anknytning till värdepappersfonder upphävs har paragrafens första stycke

ändrats. Den tidigare hänvisningen till annan författning har tagits bort

(jfr prop. 1995/96:10 del 4 s. 246).

Bilaga 1

I bilagan finns bestämmelser om uppställningsformen för balans-

räkningen i års- och koncernredovisningen. Flera ändringar har gjorts i

uppställningsformen. Posterna för redovisning av återbäringsfond m.m.

under återbäringsmedel (DD) har utgått. Med anledning därav har

bokstavsbeteckningarna på i schemat efterföljande poster justerats, så att

bl.a. försäkringstekniska avsättningar (EE) betecknas som (DD). I övrigt

har några nya poster tillkommit och vissa benämningar ändrats. Dessa

ändringar kommenteras närmare i det följande.

D. Placeringstillgångar för vilka livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk

Ändringen innebär att två nya poster tillkommit; tillgångar för villkorad

återbäring (D.1) och fondförsäkringstillgångar (D.2). Den förstnämnda

posten skall omfatta tillgångar där placeringsrisken bärs av försäkrings-

tagarna till följd av villkor om villkorad återbäring. Posten kan i

förekommande fall bli aktuell för motsvarande tillgångsvärden avseende

tillgångar som i övrigt skall redovisas som placeringstillgångar (C).

Posten D.2 skall omfatta till fondförsäkringar anknutna andelar i fonder

där försäkringstagarna bär placeringsrisken.

Det kan anmärkas att de införda delposterna inte får slås samman (se

författningskommentaren till 3 kap. 3 §) och att tillgångarna i posterna

alltid skall värderas till verkligt värde (se 4 kap. 5 §).

I sammanhanget kan också anmärkas att orealiserade vinster på place-

ringstillgångar skall sättas av till en fond för orealiserade vinster (4 kap.

6 §). Till den del de orealiserade värdeförändringarna på tillgångar för

vilka försäkringstagaren bär placeringsrisken svarar mot förändringar i

åtagandena mot samma försäkringstagare torde de dock redovisas under

posten Avsättning för livförsäkringar för vilka försäkringstagaren bär

risk (DD). Någon del i årets resultat som kan sättas av till fonden för

orealiserade vinster blir då inte aktuell.

E. Återförsäkrares andel av försäkringstekniska avsättningar

Benämningar på posterna E.1, E.3, E.4 och E.6 har ändrats på samma sätt

som posterna under försäkringstekniska avsättningar (DD och EE), se

vidare kommentaren till ändringen av dessa poster.

AA. Eget kapital

Under eget kapital har konsolideringsfond (AA.IV) tillkommit som en ny

post. Posten får betydelse i sådana livförsäkringsbolag som inte får dela

ut vinst (se vidare 12 kap. 9 § FRL). Till följd av den nytillkomna posten

har beteckningarna på efterföljande poster ändrats.

Som en följd av att posterna för redovisning av återbäringsmedel

upphävts skall livförsäkringsbolag redovisa vissa nya poster under eget

kapital (se 5 kap. 4 §).

DD. Försäkringstekniska avsättningar

Beteckningen på posterna under denna rubrik har ändrats från EE till DD.

Vidare har benämningarna förenklats genom att tillägget Avsättningar

för har utmönstrats. Det gäller posterna; Ej intjänade premier och

kvardröjande risker (DD.1), Oreglerade skador (DD.3) och Återbäring

och rabatter (DD.4).

EE. Försäkringsteknisk avsättning för livförsäkringar för vilka

livförsäkringstagarna bär risk

Beteckningen på posten har ändrats från FF till EE.

En post för villkorad återbäring (EE.1) har införts vid sidan av sådana

fondförsäkringsavsättningar som försäkringstagarna står placeringsrisken

för (EE.2).

I fråga om villkorad återbäring bör särskilt framhållas att avsättningen

avser rätt till återbäring som gjorts beroende av en särskild händelse. Det

faktum att försäkringsersättning till försäkringstagaren gjorts beroende av

att ett försäkringsfall inträffar medför inte att detta åtagande skall

redovisas som villkorad återbäring. Liksom tidigare skall varje ytterligare

avsättning som görs för att täcka dödsfallsrisker, driftskostnader eller

övriga risker redovisas under posten livförsäkringsavsättning (DD.2), se

prop. 1995/96:10 del 4 s. 258.

Sådana åtaganden som skall redovisas i posten villkorad återbäring

(EE.1) kan vara beroende av andra faktorer än värdeförändringar på vissa

tillgångar. Benämningen på rubricerad post har därför anpassats genom

att placeringsrisk ändrats till risk . Genom tillägget försäkrings-

teknisk har markerats att även ifrågavarande slag av avsättningar skall

hänföras till bolagets försäkringstekniska avsättningar.

Som tidigare framhållits är i första hand villkoren i försäkringsavtalet

styrande för gränsdragningen mellan garanterad och villkorad återbäring.

För återbäring som bolaget ensidigt har utfäst är på samma sätt villkoren

för den gjorda utfästelsen avgörande.

Det kan alltså inom livförsäkring förekomma två slag av åtaganden för

framtida återbäring; dels garanterad återbäring, dels villkorad återbäring.

Eftersom konventionella livsförsäkringsbolag får meddela fondförsäk-

ringar i samma juridiska person, kan det i vissa juridiska personers

balansräkningar förekomma två kategorier av tillgångar för vilka försäk-

ringstagare bär placeringsrisken; dels tillgångar eller tillgångsvärden som

svarar mot villkorad återbäring (tillgångar för villkorad återbäring, D.1),

dels tillgångar som svarar mot åtaganden för fondförsäkringsavsättningar

(fondförsäkringstillgångar, D.2). De tillgångar som innehas för att täcka

försäkringstagarnas villkorade återbäring kan utgöras dels av sådana

tillgångar som enligt försäkringsavtal innehas för att täcka försäkrings-

åtaganden vars finansiella risk bestäms av i avtalet angivna tillgångar,

dels av andra tillgångar eller tillgångsvärden för vilka försäkringstagaren

bär placeringsrisken.

Vid den närmare gränsdragningen mellan vad som skall ingå i olika

balansposter bör det inte uteslutas att det finns skäl att beakta om åter-

bäringen tillkommer enskilda försäkringstagare eller kollektivet. Vad

som skall tillkomma enskilda försäkringstagare såsom garanterad åter-

bäring skulle därför kunna tas upp i posten livförsäkringsavsättning

(DD.2) respektive försäkringsteknisk avsättning för livförsäkringar för

vilka försäkringstagaren bär risk (EE). Sådan återbäring som inte har

gottskrivits enskilda försäkringstagare skulle däremot, om förutsättningar

för en skuldföring föreligger, kunna särredovisas i posten återbäring och

rabatter (DD.4). Denna typ av frågor bör vid behov regleras genom redo-

visningsföreskrifter till ÅRFL.

FF. Avsättningar för andra risker och kostnader

Beteckningen på posten har ändrats från GG till FF.

Rubriceringen av posterna pensioner och liknande förpliktelser (FF.1)

och Skatter (FF.2) har ändrats genom att tillägget Avsättningar för

tagits bort

Bilaga 2

I bilagan finns föreskrifter om uppställningsformen för resultaträkningen.

Bilagan har kompletterats med nya poster för särredovisning av

värdeökningar och värdeminskningar på placeringstillgångar uppdelade

på balansräkningsposterna tillgångar för villkorad återbäring (D.1)

respektive fondförsäkringstillgångar (D.2).

II.3a och II.3b Värdeökningar på placeringstillgångar

Det har införts nya poster för redovisning av värdeökning på place-

ringstillgångar för vilka livförsäkringstagaren bär placeringsrisk (II.3a)

respektive värdeökning på övriga placeringstillgångar (II.3b). Under

förstnämnda post särredovisas värdeökningarna uppdelade på tillgångar

för villkorad återbäring (II.3a.aa) respektive fondförsäkringstillgångar

(II.3a.bb).

II.6 Förändring i andra försäkringstekniska avsättningar

En ny post för redovisning av förändringarna i de åtaganden för vilka

livförsäkringstagarna bär risk har tillkommit (II.6b). Denna post skall i

sin tur delas upp på förändringar hänförliga till villkorad återbäring

(II.6b.aa) respektive fondförsäkringsavsättning (II.6b.bb).

II.10a och II.10b Värdeminskning på placeringstillgångar

Det har tillkommit nya poster för redovisning av värdeminskning på

placeringstillgångar för vilka livförsäkringstagaren bär placeringsrisk

(II.10a) respektive värdeminskning på övriga placeringstillgångar

(II.10b). Under förstnämnda post särredovisas värdeminskningarna

uppdelade på tillgångar för villkorad återbäring (II.10a.aa) respektive

fondförsäkringstillgångar (II.10a.bb).

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Första punkten

Föreskriften innebär att de nya redovisningsreglerna skall träda i kraft

den 1 januari år 2000 och börja att tillämpas första gången på räken-

skapsår som påbörjas efter den 31 december 1999.

Andra punkten

Föreskriften slår fast att de försäkringsbolag som utnyttjar övergångs-

möjligheterna till FRL i visst avseende alltjämt skall tillämpa angivna

äldre redovisningsregler. Det innebär bl.a. att försäkringsbolagen skall

redovisa återbäringsmedel och lämna de upplysningar om återbärings-

medel som följer av äldre redovisningsbestämmelser. Från och med det

räkenskapsår som de nya bestämmelserna om överskottshanteringen i

FRL tillämpas, skall de nya redovisningsreglerna följas. Det införda

förbudet mot uppskrivning i livförsäkringsbolag gäller däremot från

ikraftträdandet.

Tredje punkten

Föreskriften avser sådana livförsäkringsbolag som redovisar en uppskriv-

ningsfond vid ikraftträdande av nya redovisningsregler. För en sådan

fond gäller tidigare begränsningar för användningen. Av föreskriften

följer också att en sådan uppskrivningsfond skall redovisas som bundet

eget kapital i den mån inte övergångsbestämmelsen i punkten 2 är

tillämplig och fonden alltjämt redovisas som återbäringsmedel. Av

upplysningsreglerna för försäkringsbolag i 5 kap. följer att vissa upplys-

ningar om uppskrivningsfond skall lämnas. Dessa upplysningsregler får

betydelse även för uppskrivningsfonder som kvarstår med stöd av före-

varande punkt.

17.5 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Anvisningarna till 31§ kommunalskattelagen:

Punkt 1 av anvisningarna till 31§

I sextonde stycket har ett tillägg gjorts beträffande flyttning av en

pensionsförsäkring. I stycket har också följdändringar skett med anled-

ning av att reglerna om försäkringstekniska grunder i försäkringsrörelse-

lagen (1982:713, FRL) slopats.

I syfte att underlätta möjligheten att flytta ett livförsäkringssparande

godtas en överföring av värdet från en pensionsförsäkring till en annan

pensionsförsäkring med samma person som försäkrad. Överföringen

skall varken utgöra en skattepliktig intäkt eller medföra avdragsrätt för

pensionsspararen.

En förutsättning för att detta skall få ske är att det ingås ett nytt

försäkringsavtal som uppfyller de krav som gäller för att försäkringen

skall anses som pensionsförsäkring. Det åligger den försäkringsgivare

med vilket avtal ursprungligen har träffats att kontrollera att det före-

ligger ett sådant avtal innan försäkringens värde överförs. Överföringen

av medel skall ske direkt till den nya försäkringen. En motsvarande

ordning gäller vid byte av pensionssparinstitut enligt lagen (1993:931)

om individuellt pensionssparande (se prop. 1992/93:187 s. 187).

Ett annat villkor för att få till stånd en flyttning är naturligtvis att detta

är tillåtet enligt det ursprungliga försäkringsavtalet eller att försäkrings-

bolaget annars medger det.

Flyttningen av medel bör endast kunna avse hela tillgodohavandet för

en och samma försäkring.

En följdändring till ändringarna i försäkringsrörelselagen har gjorts i

tjugotredje stycket.

En övergångsbestämmelse till ändringarna har införts efter lagrådets

granskning. Bestämmelsen beaktar försäkringsgivares möjlighet att

tillämpa ordningen med försäkringstekniska grunder enligt

övergångsbestämmelserna till ändringarna i FRL.

Bestämmelserna kommenteras också i den allmänna motiveringen,

avsnitt 12.

17.6 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979)

4 a §

Paragrafen behandlar den förmånsrätt som följer med försäkringstagares

fordran hos försäkringsgivare. Genom ändringen klargörs att förmånsrätt

följer inte bara med försäkringstagares utan också med andra

ersättningsberättigades fordringar som grundas på försäkringsavtal. Dit

räknas bl.a. försäkrad tredje man vid skadeförsäkring och förmånsrätts-

tagare vid livförsäkring samt skadelidande vid ansvarsförsäkring, i den

utsträckning denne kan rikta direkta krav mot försäkringsbolaget.

17.7 Förslaget till lag om ändring i konsumentförsäkrings-

lagen (1980:38)

4 §

Ändringen innebär att andra stycket har utgått. I det stycket hänvisades

till tillsynen över avtalsvillkorens skälighet enligt försäkrings-

rörelselagen. Tillsyn av skälighet skall visserligen i fortsättningen ske

övergångsvis med stöd av 12 kap. 16 § försäkringsrörelselagen

(1982:713) och punkten 2 i övergångsbestämmelserna till lagen om

ändring i den lagen. Bestämmelserna om skälighet i

försäkringsrörelselagen upphävs däremot för nya försäkringar.

Förevarande paragrafs hänvisning till försäkringsrörelselagen bör därför

redan nu utgå, i enlighet med vad Lagrådet förordat. Någon övergångs-

bestämmelse för äldre avtal behövs inte för denna lagändring.

17.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare

1 §

Lagens tillämpningsområde har ändrats genom att undantaget i andra

stycket för villkor i verksamhet som står under Finansinspektionens till-

syn har tagits bort.

Ändringen innebär att villkor i försäkringsavtal som ett försäkringsbo-

lag ingår eller avser att ingå med en näringsidkare kan förbjudas av

Marknadsdomstolen, om det är att anse som oskäligt.

Ändring innebär att också avtalsvillkor i annan verksamhet som står

under Finansinspektionens tillsyn, t.ex. avtalsvillkor i bankverksamhet,

kan förbjudas på samma sätt.

Motivet för ändringen kommenteras i den allmänna motiveringen, av-

snitt 13.3.6.

Som där närmare utvecklats berör ändringen formellt även försäk-

ringsvillkor i försäkringar som meddelas av ett försäkringsbolag på grund

av ett kollektivavtal eller annan bakomliggande överenskommelse mellan

en arbetsgivar- och arbetstagarorganisation. Det praktiska utrymmet för

att tillämpa lagens förbudsregler på villkor som följer av sådana överens-

kommelser mellan arbetsgivar- och arbetstagarorganisation torde dock

vara mycket begränsat (jfr kommentaren till 36 § avtalslagen, prop.

1975/76:81 s. 11). Särskild hänsyn måste tas till organisationernas fria

förhandlingsrätt på arbetsmarknadsområdet.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagändringen bör träda i kraft samtidigt med de ändrade rörelsereglerna

för försäkringsbolag. Övergångsbestämmelserna har samordnats med

bestämmelserna i nya 12 kap. 14 § försäkringsrörelselagen (1982:713)

som föreskriver att skälighetsprincipen fortfarande skall tillämpas för

vissa försäkringar. Villkor som omfattas av Finansinspektionens tillsyn

enligt nämnda lag omfattas därmed inte av förfarandet enligt förevarande

lag.

17.9 Förslaget till lagen om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

3 §

En rättelse har gjorts i punkten 4 på grund av ett förbiseende vid utfärd-

andet av SFS 1998:1493 (jfr SFS 1998:295).

Efter påpekande från Lagrådet föreslås ändringen träda i kraft den 1

juli 1999.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Försäkringsrörelse i förändring 3

(SOU 1995:87)

Sveriges Riksbank, Svea Hovrätt, Kammarrätten i Göteborg, Bokfö-

ringsnämnden, Kommerskollegium, Finansinspektionen, Riksgäldskon-

toret, Konsumentverket, Konkurrensverket, Riksskatteverket, Redovis-

ningskommittén, Sveriges Försäkringsförbund, Svenska Aktuarieföre-

ningen, Svenska Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd, Trafikförsäk-

ringsföreningen, Svenska Bankföreningen, Stadshypotek AB, Sveriges

allmänna hypoteksbank, Allmänna Pensionsfonden första-tredje fondsty-

relserna, Finansbolagens förening, Svenska Fondhandlareföreningen,

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF),

Sveriges Industriförbund, Svenska Handelskammarförbundet, Sveriges

Advokatsamfund, Svenska Revisorssamfundet (SRS), Sveriges Livför-

säkringsföreningars Riksförbund, Sveriges Ackordscentral, Konkursför-

valtarkollegiernas förening, Sveriges Aktiesparares Riksförbund, Aktie-

främjandet, Värdepapperscentralen (VPC), Motorförarnas Helnykterhets-

förbund, Motormännens Riksförbund, Svenska Kommunförbundet, Pres-

sens Pensionskassa, Försäkringsbranschens pensionskassa, Sparinstitu-

tens pensionskassa, Konsumentkooperationens pensionskassa, Sveriges

Köpmannaförbunds pensionskassa, Försäkringstjänstemannaförbundet,

Arkitekternas pensionskassa, Fondbolagens förening.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Reformerade försäkringsrörelseregler

(Ds 1998:45)

Sveriges Riksbank, Hovrätten för Västra Sverige, Kammarrätten i

Göteborg, Marknadsdomstolen, Finansinspektionen, Riksskatteverket,

Konkurrensverket, Konsumentverket, Banklagskommittén, Sveriges För-

säkringsförbund, Trafikförsäkringsföreningen, Svenska Aktuarieföre-

ningen, Försäkringsjuridiska föreningen, Konsumenternas försäkrings-

byrå, Svenska Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd, Svenska Bankföre-

ningen, Fondbolagens Förening, Svenska Revisorsamfundet (SRS),

Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Sveriges Advokatsamfund,

Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska Arbets-

givareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänste-

männens Centralorganisation (TCO), Privattjänstemannakartellen (PTK),

Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Sveriges Industri-

förbund, Företagarnas Riksorganisation, Försäkringstjänstemannaför-

bundet, Sockenbolagens Riksförbund.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Översyn av rörelse- och tillsynsregler för

kollektiva försäkringar (SOU 1998:7)

Sveriges Riksbank, Göta Hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Finans-

inspektionen, Riksskatteverket, Konkurrensverket, Konsumentverket,

Sveriges Försäkringsförbund, Svenska Kommunförbundet, Landstings-

förbundet, Lantbrukarnas Riksförbund, Företagarnas Riksorganisation,

Svenska Bankföreningen, Sveriges Akademikers Centralorganisation

(SACO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Landsorganisatio-

nen i Sverige (LO), Försäkringsjuridiska Föreningen, Svenska Aktuarie-

föreningen, Svenska Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd, Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Pressens Pensionskassa, Sparinstitutens

pensionskassa, Konsumentkooperationens pensionskassa (KP), Sveriges

Köpmannaförbunds pensionskassa, Arbetsgivarverket, Statens löne- och

pensionsverk, Privattjänstemannakartellen.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Försäkringsgaranti - ett garantisystem för

försäkringsersättningar (SOU 1998:22)

Sveriges Riksbank, Svea Hovrätt, Kammarrätten i Göteborg, Finans-

inspektionen, Riksgäldskontoret, Riksskatteverket, Juridiska avdelningen

Skatteförvaltningen, Insättningsgarantinämnden, Konkurrensverket,

Konkursförvaltarkollegiernas förening, Konsumentverket, Sveriges

Advokatsamfund, Juridiska fakulteten vid Uppsala Universitet, Svenska

Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund, Sve-

riges Köpmannaförbund, Svensk Handel, Lantbrukarnas Riksförbund,

Företagarnas Riksorganisation, Svenska Bankföreningen, Sveriges Aka-

demikers Centralorganisation (SACO), Tjänstemännens Centralorganisa-

tion (TCO), Försäkringstjänstemannaförbundet, Finansförbundet, Lands-

organisationen i Sverige (LO), Försäkringsjuridiska Föreningen, Före-

ningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Svenska Aktuarieföreningen,

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges Ackordscentral,

Pressens Pensionskassa.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om ny associationsrätt för bankaktie-

bolag och försäkringsbolag (dnr Fi98/476)

Sveriges Riksbank, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i

Stockholm, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Riksskatteverket,

Konkurrensverket, Patent- och registreringsverket, Länsstyrelsen i

Stockholms län, Juridiska Fakulteten vid Stockholms Universitet,

Sveriges Försäkringsförbund, Svenska Bankföreningen, Postgirot Bank

AB, Sveriges Industriförbund, Föreningen Auktoriserade Revisorer

(FAR), Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Aktiesparares Riksförbund,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO).

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Nya ledningsregler för bankaktiebolag

och försäkringsbolag (SOU 1998:27)

Sveriges Riksbank, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i

Stockholm, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Riksskatteverket,

Konkurrensverket, Länsstyrelsen i Stockholms län, Sveriges Försäkrings-

förbund, Svenska Bankföreningen, Postgirot Bank AB, Svenska

Aktuarieföreningen, Sveriges Industriförbund, Föreningen Auktoriserade

Revisorer (FAR), Sveriges Advokatsamfund, Landsorganisationen i Sve-

rige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO).

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om reformerade rörelseregler för

utländska försäkringsgivare (dnr Fi98/3282)

Finansinspektionen, Sveriges Försäkringsförbund, Utländska

försäkringsbolags förening, Svenska Aktuarieföreningen, Svenska

Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd.

Lagförslaget i lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler

Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs i fråga om försäkringsrörelselagen (1982:713)

dels att 7 kap. 5, 6, 12, 14 och 15 §§, 12 kap. 7 och 8 §§, 13 kap. samt

19 kap. 5 och 6 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 7 kap. 14 17 §§ skall utgå,

dels att nuvarande 5 kap. 1 § skall betecknas 5 kap. 17 § och nuvarande

5 kap. 2 § skall betecknas 5 kap. 19 §,

dels att 1 kap. 1, 3, 5 8, 10 och 11 §§, 2 kap. 3, 3 b, 5, 13 och 17 §§,

3 kap. 2, 2 d, 3, 4 och 6 §§, 4 kap. 1 och 5 §§, de nya 5 kap. 17 och

19 §§, 7 kap. 1 4, 8, 8 a, 9, 10, 10 d, 10 g, 11 a §, 16, 17 a 17 b, 19, 22

24, 26 och 28 §§, 8 kap. 7, 8, 15 och 18 §§, 9 kap. 18 20 §§, 10 kap. 1, 3,

4 och 7 §§, 12 kap. 2, 3, 5, 6 och 9 §§, 14 kap. 14 §, 15 a kap. 3 §,

16 kap. 1 3 och 6 §§, 19 kap. 1 och 11 §§, 20 kap. 4 §, samt rubriken till

5 kap. och rubrikerna närmast före 7 kap. 1 § och 12 kap. 5 §, skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas 24 nya paragrafer, 1 kap. 1 a §, 5 kap.

1 16 och 18 §§, 7 kap. 13 och 29 §§, 10 kap. 15 §, 12 kap. 14 16 §§, och

ett nytt kapitel, 11 kap., samt närmast före 5 kap. 1, 2, 4, 9, 11, 12, 17

och 19 §§, 7 kap. 29 §, 10 kap. 15 § och 12 kap. 14 § nya rubriker, av

följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §

Försäkringsrörelse får drivas

endast av försäkringsaktiebolag

och ömsesidiga försäkringsbolag

som fått tillstånd (koncession) till

detta enligt denna lag, om inte an-

nat följer av 2 § eller 10 § fjärde

stycket.

Försäkringsrörelse får drivas

endast av försäkringsaktiebolag

och ömsesidiga försäkringsbolag

som fått tillstånd (koncession) till

detta enligt denna lag, om inte

annat följer av 2 § eller 10 § tredje

stycket.

Finansinspektionen skall efter ansökan lämna förhandsbesked om

huruvida koncession enligt första stycket krävs för en planerad verksam-

het.

Försäkringsbolagen skall stå under tillsyn av Finansinspektionen och

vara registrerade hos denna.

För varje försäkringsbolag skall finnas ett huvudkontor i Sverige.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 a §

Försäkringsrörelse skall bedri-

vas med en för rörelsens omfatt-

ning och beskaffenhet tillfreds-

ställande soliditet, likviditet och

kontroll över försäkringsrisker,

placeringsrisker och rörelserisker,

så att åtagandena mot försäk-

ringsagarna och andra ersätt-

ningsberättigade på grund av för-

säkringarna kan fullgöras.

Information till liv- och skade-

försäkringstagare och dem som

erbjuds att teckna en sådan för-

säkring, skall vara anpassad efter

försäkringens art och tydligt visa

försäkringens villkor och värde-

utveckling. Även andra ersätt-

ningsberättigade på grund av liv-

och skadeförsäkringar skall ges

den information de behöver.

Anskaffning av försäkringar,

förvaltning och skadereglering

skall ske enligt god försäkrings-

standard. Försäkringsrörelsen

skall bedrivas så att försäkrings-

tagarnas och andra ersätt-

ningsberättigades intressen på

grund av direkt försäkring inte

otillbörligt åsidosätts.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vilken information som ett försäk-

ringsbolag skall lämna till försäk-

ringstagarna, andra ersättnings-

berättigade på grund av försäk-

ringarna och till dem som erbjuds

att teckna en försäkring i bolaget.

3 §

Ett försäkringsbolag får inte driva annan rörelse än försäkringsrörelse,

om det inte finns särskilda skäl för det.

Rörelse som avses i 2 kap. 3 b § (direkt livförsäkringsrörelse) får för-

enas endast med direkt skadeförsäkringsrörelse som avses i 2 kap. 3 a §

första stycket klasserna 1 och 2 samt med rörelse avseende återförsäkring

(indirekt försäkring) av försäkring enligt någon av dessa klasser och av

livförsäkring, om inte annat följer av tredje stycket.

Utöver vad som följer av andra stycket får direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse bedrivas i samma försäkringsbolag, om så-

dan verksamhet samtidigt bedrevs vid tidpunkten för undertecknandet av

avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, den 2 maj 1992.

Direkt livförsäkringsrörelse och skadeförsäkringsrörelse som bedrivs i

samma försäkringsbolag enligt andra eller tredje stycket skall hållas åt-

skilda hos bolaget.

Särskilda bestämmelser finns i

5 kap. 1 § om försäkringsbolagets

upplåning samt i 7 kap. 17 och

17 a §§ om innehav av aktier och

andelar i vissa företag.

5 §

Bestämmelserna om livförsäkring, med undantag för 1 kap. 8 a § samt

7 kap. 22, 23 och 26 §§, får tillämpas för skadeförsäkringar som avses i

2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1 och 2 samt för avgångsbidrags-

försäkringar.

Bestämmelserna om livförsäkring, med undantag för 1 kap. 8 a § samt

7 kap. 2, 22, 23 och 26 §§, behöver inte tillämpas för sådana livförsäk-

ringar som avses i 2 kap. 3 b § första stycket klasserna 1 b och 4 om

premien är beräknad och bestämd för längst fem år.

Ersättning, som utges i form av livränta eller sjukränta, tillhör endera

livförsäkring eller annan försäkring beroende på vilket av dessa slag av

försäkringar som har meddelats. Har en sådan ränta inköpts i ett livför-

säkringsbolag, skall den dock i detta bolag höra till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör annan försäkring

än livförsäkring gäller de särskilda

bestämmelserna om livförsäkring i

7 kap. 2 och 11 a §§, 8 kap. 18 §

samt 14 kap. 7, 21 och 24 28 §§.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör annan försäkring

än livförsäkring gäller de särskilda

bestämmelserna om livförsäkring i

7 kap. 2 och 11 a §§ samt 14 kap.

7, 21 och 24 28 §§.

6 §

I ett försäkringsaktiebolag sva-

rar delägarna inte personligen för

bolagets förpliktelser.

I ett försäkringsbolag svarar

delägarna inte personligen för bo-

lagets förpliktelser. I 7 § finns

bestämmelser om kapitaltillskott i

form av uttaxering hos delägare.

Försäkringsaktiebolag är privat försäkringsaktiebolag eller publikt för-

säkringsaktiebolag. Denna lag gäller för samtliga försäkringsaktiebolag,

om inte annat föreskrivs.

Är bolagets aktiekapital fördelat på flera aktier, skall dessa lyda på lika

belopp.

7 §

Delägare i ett ömsesidigt försäk-

ringsbolag är försäkringstagarna.

Återförsäkringstagare skall dock

inte på grund av återförsäkringen

anses som delägare. I fråga om

livförsäkring, sjuk- och olycks-

fallsförsäkring som avses i 2 kap.

3 a § första stycket klasserna 1

och 2, avgångsbidragsförsäkring

samt återförsäkring svarar endast

bolagets tillgångar för dess för-

pliktelser. För försäkringar av

annat slag svarar delägarna per-

sonligen för bolagets förpliktelser

utan begränsning eller med be-

gränsning till ett visst belopp.

Delägarnas ansvarighet får gö-

ras gällande endast på det sätt

som föreskrivs i denna lag.

Delägare i ett ömsesidigt försäk-

ringsbolag är försäkringstagarna.

Återförsäkringstagare skall dock

inte på grund av återförsäkringen

anses som delägare.

I bolagsordningen får det före-

skrivas att också de försäkrade

skall vara delägare, även om de

inte samtidigt är försäkringstag-

are, för en försäkring som

1. tecknas av en arbetsgivare för

att ge försäkringsskydd åt an-

ställda, och

2. grundas på kollektivavtal.

I bolagsordningen för ett skade-

försäkringsbolag får föreskrivas

att en sådan delägare som avses i

första stycket skall täcka skulder,

avsättningar eller förluster i direkt

skadeförsäkringsrörelse genom att

göra kapitaltillskott till bolaget

(uttaxering).

En delägares skyldighet enligt

tredje stycket får endast göras

gällande

1. för skadeförsäkring som inte

tecknats av en konsument eller ett

dödsbo för enskilt eller i huvudsak

enskilt ändamål, och

2. om det saknas tillgångar eller

medel för att täcka skulderna och

avsättningarna respektive förlus-

ten.

Med delägare avses i de följande

kapitlen endast delägare i ett öm-

sesidigt försäkringsbolag.

Med delägare avses i denna lag,

med undantag för 6 §, endast del-

ägare i ett ömsesidigt försäkrings-

bolag.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge undan-

tag från bestämmelserna i fjärde

stycket 1 för lokala skadeförsäk-

ringsbolag som inte behöver ha en

auktoriserad revisor enligt 10 kap.

4 §.

8 §

Ett ömsesidigt försäkringsbolag

får inte bildas utan garantikapital,

om det inte finns särskilda skäl för

det. Garantikapitalet skall betalas

med pengar. Garantikapitalet skall

återbetalas när det inte längre be-

hövs för rörelsens ändamålsenliga

bedrivande och en återbetalning är

förenlig med bestämmelserna om

kapitalbasens sammansättning och

storlek i 7 kap. 22 27 §§. Om vill-

kor för sådan återbetalning finns

bestämmelser i 12 kap. 4 §.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Ett ömsesidigt försäkringsbolag

får inte bildas utan garantikapital,

om det inte finns särskilda skäl för

det. Om det behövs får tillskott av

garantikapital göras även under

rörelsens gång. Garantikapitalet

skall betalas med pengar. Garanti-

kapitalet skall återbetalas när det

inte längre behövs för rörelsens

ändamålsenliga bedrivande och en

återbetalning är förenlig med

bestämmelserna om kapitalbasens

sammansättning och storlek i

7 kap. 22 27 §§. Om villkor för

sådan återbetalning finns bestäm-

melser i 12 kap. 4 §.

Föreslagen lydelse

10 §

I fråga om livförsäkringar, som

gäller endast för dödsfall och

meddelas för en tid av längst fem

år eller mot en premie som är be-

räknad och bestämd för längst fem

år i sänder, får undantag medges

från bestämmelserna om livförsäk-

ring. Från bestämmelserna om

förbud mot fondemission i 4 kap.

1 § och vinstutdelning i 12 kap.

2 §, bestämmelserna om beräkning

av premiereserv i 7 kap. 2 § samt

bestämmelserna om kapitalbas,

garantibelopp och solvensmargi-

nal i 1 kap. 8 a § samt 7 kap. 22,

23 och 26 §§ får dock undantag

inte medges.

Undantag från denna lag får

medges i fråga om mottagna åter-

försäkringar, i den mån det prövas

skäligt. Undantag för ett motta-

gande bolag som avses i fjärde

stycket 3 skall vara förenligt med

EG:s rättsakter i fråga om direkt

försäkring.

Undantag från denna lag får

medges i fråga om mottagna åter-

försäkringar, i den mån det prövas

skäligt. Undantag för ett motta-

gande bolag som avses i tredje

stycket 3 skall vara förenligt med

EG:s rättsakter i fråga om direkt

försäkring.

Om ett försäkringsbolag driver rörelse i utlandet, får sådana avvikelser

från denna lag medges som föranleds av hänsyn till utländsk rätt eller

rättstillämpning.

I fråga om skadeförsäkringar får undantag från denna lag medges för

1. ömsesidiga försäkringsbolag som driver skadeförsäkringsrörelse un-

der förutsättning att verksamheten inte omfattar kredit eller borgensför-

säkring eller annan ansvarsförsäkring än sådan som enligt 2 kap. 3 a §

tredje stycket behandlas som underordnad, att den årliga premieinkoms-

ten från skadeförsäkringsrörelsen inte överstiger ett belopp motsvarande

en miljon ecu samt att minst hälften av denna premieinkomst härrör från

bolagets delägare,

2. lokala skadeförsäkringsbolag som meddelar endast försäkring enligt

2 kap. 3 a § första stycket klass 18 (assistans) i form av naturaförmåner

och vilkas årliga premieinkomst inte överstiger ett belopp motsvarande

200 000 ecu,

3. ömsesidiga försäkringsbolag som enligt avtal med ett annat sådant

bolag (det mottagande bolaget) fullt ut återförsäkrar alla sina avtal om

direkt försäkring eller överlåter samtliga sina förpliktelser enligt försäk-

ringsavtalen.

Frågor om medgivande enligt

första fjärde styckena prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som

är av principiell betydelse eller av

synnerlig vikt prövas dock av

regeringen.

Nuvarande lydelse

Frågor om medgivanden enligt

första tredje styckena prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som

är av principiell betydelse eller av

synnerlig vikt prövas dock av

regeringen.

Föreslagen lydelse

11 §

Ett privat försäkringsaktiebolag

eller en aktieägare i ett sådant bo-

lag får inte genom annonsering

söka sprida aktier eller tecknings-

rätter i bolaget eller av bolaget ut-

givna skuldebrev.

Ett privat försäkringsaktiebolag

eller en aktieägare i ett sådant bo-

lag får inte genom annonsering

söka sprida aktier eller tecknings-

rätter i bolaget eller av bolaget

utgivna skuldebrev eller options-

bevis.

Ett bolag eller en aktieägare som avses i första stycket får inte heller på

annat sätt söka sprida i första stycket angivna värdepapper genom att er-

bjuda fler än 200 personer att teckna eller förvärva värdepapperen. Detta

gäller dock inte om erbjudandet riktar sig enbart till en krets som i förväg

har anmält intresse av sådana erbjudanden och antalet utbjudna poster

inte överstiger 200.

Begränsningarna i första och andra styckena gäller inte erbjudanden

som avser överlåtelse till högst tio förvärvare.

I första stycket angivna värdepapper som har givits ut av ett privat för-

säkringsaktiebolag får inte bli föremål för handel på börs eller annan

organiserad marknadsplats.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §

Stiftarna skall ansöka om koncession samt upprätta en bolagsordning

som stadfästas.

Ansökan om koncession och stadfästelse av bolagsordning prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av sär-

skild vikt prövas dock av regeringen.

Till ansökan skall fogas en plan

för den tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela föreskrifter om

vad verksamhetsplanen skall inne-

hålla.

Till ansökan skall fogas en plan

för den tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad verk-

samhetsplanen skall innehålla.

Vid behandlingen av en ansökan om stadfästelse av bolagsordning

prövas att bolagsordningen överensstämmer med denna lag och med

andra författningar samt om och i vad mån särskilda bestämmelser be-

hövs med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets verksamhet.

Bolagsordningen skall stadfästas

och koncession beviljas, om

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven på en sund försäkringsverk-

samhet,

2. det kan antas att de som

kommer att äga ett kvalificerat

innehav i bolaget inte kommer att

motverka en sund utveckling av

verksamheten i bolaget och även i

övrigt är lämpliga att utöva ett

väsentligt inflytande över ledning-

en av ett försäkringsbolag och

Bolagsordningen skall stadfästas

och koncessionen beviljas, om

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven i denna lag och övriga författ-

ningar som reglerar verksamhe-

ten,

2. det kan antas att de som

kommer att ha ett kvalificerat

innehav i bolaget inte kommer att

motverka de krav på verksamheten

i bolaget som avses i 1 och även i

övrigt är lämpliga att utöva ett

väsentligt inflytande över ledning-

en av ett försäkringsbolag och

3. de som avses ingå i bolagets styrelse och vara verkställande direktör

eller dennes ställföreträdare har de insikter och den erfarenhet som måste

krävas av den som deltar i ledningen av ett försäkringsbolag och även i

övrigt är lämpliga för en sådan uppgift. Bolagsordningen får inte stad-

fästas och koncession inte beviljas, om det kan antas att någon som i

väsentlig mån har åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i

andra ekonomiska angelägenheter eller gjort sig skyldig till allvarlig

brottslighet kommer att ha ett kvalificerat innehav i bolaget.

Om bolaget kommer att ha nära förbindelser med någon annan, får

bolagsordningen stadfästas och koncession beviljas endast om förbindel-

serna inte hindrar en effektiv tillsyn av försäkringsbolaget.

Koncession beviljas tills vidare eller, om särskilda omständigheter för-

anleder detta, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det löpande

räkenskapsårets slut. Koncession får inte vägras av det skälet att det inte

behövs något ytterligare försäkringsbolag.

Vid förlängning av en koncession som har beviljats ett försäkringsbo-

lag för bestämd tid samt vid ändring av en bolagsordning eller av en

beviljad koncession gäller första - sjunde styckena i tillämpliga delar.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 b §

Koncession för direkt livförsäkringsrörelse skall avse en eller flera av

följande försäkringsklasser eller risk som hänför sig till en sådan klass:

1 a) försäkring där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp

eller periodiska utbetalningar) är beroende av en persons eller flera per-

soners liv, dock inte försäkringar enligt klass 3,

b) försäkring som meddelas som tillägg till försäkring enligt a,

2 a) försäkring som utfaller vid giftermål,

b) försäkring som utfaller vid födelse,

3. försäkring som avses i klass-

erna 1 a och 2 som är anknuten till

värdepappersfonder,

3. försäkring som avses i klass-

erna 1 a och 2 som är anknuten till

fonder vilka förvaltas av fondför-

valtare med rätt att utöva

fondverksamhet enligt lagen

(1990:1114) om värdepappers-

fonder (fondförsäkring),

4. sjukförsäkring och olycksfallsförsäkring som gäller för längre tid än

fem år, under obestämd tid eller till dess den försäkrade uppnått en viss

ålder och som inte får sägas upp av försäkringsbolaget eller får sägas upp

endast under särskilda förhållanden som anges i försäkringsavtalet.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om de risker som hän-

för sig till varje försäkringsklass.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de risker som hänför sig till varje

försäkringsklass.

5 §

Bolagsordningen skall ange

för samtliga försäkringsbolag

1. bolagets firma,

2. den ort i Sverige där bolagets styrelse skall ha sitt säte,

3. föremålet för bolagets verksamhet, varvid det särskilt skall anges

om verksamheten skall avse såväl direkt försäkring som mottagen åter-

försäkring,

4. om bolaget skall driva försäkringsrörelse utanför Europeiska eko-

nomiska samarbetsområdet (EES),

5. antalet eller lägsta och högsta antalet av de styrelseledamöter, revi-

sorer och eventuella styrelsesuppleanter, som får utses av bolagsstäm-

man, samt tiden för styrelseledamöternas och revisorernas uppdrag,

6. sättet att sammankalla bolagsstämman,

7. vilka ärenden som skall förekomma på den ordinarie stämman,

8. de regler enligt vilka bolagsstämman får förfoga över bolagets vinst,

9. i vilken utsträckning bolaget

är skyldig att teckna återförsäk-

ring,

för försäkringsaktiebolag

10. aktiekapitalet eller, om detta

utan ändring av bolagsordningen

skall kunna bestämmas till lägre

eller högre belopp, minimikapi-

talet och maximikapitalet, varvid

minimikapitalet inte får vara

mindre än en fjärdedel av maxi-

mikapitalet,

11. aktiernas nominella belopp,

för ömsesidiga försäkringsbolag

för försäkringsaktiebolag

9. aktiekapitalet eller, om detta

utan ändring av bolagsordningen

skall kunna bestämmas till lägre

eller högre belopp, minimikapi-

talet och maximikapitalet, varvid

minimikapitalet inte får vara

mindre än en fjärdedel av maxi-

mikapitalet,

10. aktiernas nominella belopp,

för ömsesidiga försäkringsbolag

11. den krets av försäkrade som

i denna egenskap är delägare, om

inte endast försäkringstagarna är

delägare,

12. garantikapitalet,

13. regler för hur rösträtten skall utövas och hur beslut skall fattas på

bolagsstämman, varvid särskilt skall anges om och i vilken utsträckning

delägarnas rösträtt skall utövas genom utsedda delegerade samt i vilken

utsträckning rösträtt skall tillkomma garanterna,

14. intill vilket belopp och i vil-

ken ordning delägarna är personli-

gen ansvariga för bolagets för-

pliktelser, om inte uteslutande bo-

lagets tillgångar svarar för bola-

gets förpliktelser,

14. för vilka försäkringar, i vilka

situationer, intill vilket belopp och

i vilken ordning uttaxering kan ske

hos delägarna i skadeförsäkrings-

bolag samt hur uttaxeringen skall

genomföras,

15. antal och sammanlagt belopp av de försäkringar som skall vara

tecknade innan bolaget kan anses bildat,

16. vilken begränsning som skall

gälla för mottagen återförsäkring i

förhållande till den direkta försäk-

ringen, om verksamheten avser

såväl direkt försäkring som motta-

gen återförsäkring,

16. hur tillgångarna skall för-

delas mellan delägarna vid bola-

gets upplösning,

17. i vilken ordning garanterna skall betala in det tecknade garantika-

pitalet samt

18. om och i vilken ordning

ränta skall betalas på garanti-

kapitalet och vinst delas ut till

garanterna och i vilken ordning

garantikapitalet skall återbetalas.

18. om och i vilken ordning

vinst skall delas ut till garanterna

och i vilken ordning garantikapi-

talet skall återbetalas.

I fråga om publika försäkringsaktiebolag, vars firma inte innehåller

ordet publikt, skall i bolagsordningen anges beteckningen (publ) efter

firman.

13 §

Ett försäkringsbolag skall anmälas för registrering senast sex månader

efter det att koncession har beviljats.

För registrering av ett försäkringsaktiebolag krävs

1. att det sammanlagda nominella beloppet av tecknade och tilldelade

aktier efter avdrag för de aktier som enligt 15 § har förklarats förverkade

och inte har övertagits av någon annan (bolagets aktiekapital) svarar mot

aktiekapitalet eller minimikapitalet enligt bolagsordningen,

2. att de aktier som ingår i bolagets aktiekapital är helt betalda och

3. att auktoriserad revisor skriftligen intygar att betalning enligt 2 har

skett och att all apportegendom är tillförd bolaget. Av revisorns yttrande

skall framgå att apportegendomen i stiftelseurkunden inte har åsatts

högre värde än det verkliga värdet för försäkringsaktiebolaget och att

egendomen är eller kan antas bli till nytta för bolagets verksamhet. I ytt-

randet skall revisorn beskriva apportegendomen och ange vilken metod

som har använts vid värderingen av den. Särskilda svårigheter att upp-

skatta värdet av egendomen skall anmärkas.

Genom registreringen fastställs bolagets aktiekapital till det belopp

som anges i andra stycket 1. De aktier som enligt 15 § har förklarats för-

verkade och inte övertagits av någon annan blir därvid ogiltiga.

För registrering av ett ömsesi-

digt bolag, där garantikapital skall

finnas, krävs

1. att minst hälften av garanti-

kapitalet har betalats och

2. att garanterna har lämnat till

bolaget ställda skriftliga förbind-

elser på de belopp som inte har

betalats.

För registrering av ett ömsesi-

digt bolag, där garantikapital skall

finnas, krävs att hela garantika-

pitalet är inbetalt.

Om inte försäkringsbolaget anmäls för registrering inom den tid som

anges i första stycket eller om Finansinspektionen genom lagakraft-

ägande beslut har avskrivit en sådan anmälan eller vägrat registrering av

bolaget, har frågan om bolagets bildande fallit. Styrelseledamöterna an-

svarar solidariskt för återbetalningen av de belopp som har betalats in på

de tecknande aktierna, eller som har erlagts på grund av garantiavtalet

eller de tecknade försäkringarna. Till beloppen skall läggas uppkommen

avkastning varjämte avdrag skall göras för kostnaderna på grund av åt-

gärder enligt 18 § första stycket tredje meningen. Detsamma gäller i

fråga om apportegendom.

17 §

Garantikapitalet i ett ömsesidigt

försäkringsbolag skall vara betalt

senast inom två år från dagen för

beslutet om bolagets bildande.

Tillskott av garantikapital som

görs under rörelsens gång i ett

ömsesidigt försäkringsbolag, skall

vara inbetalt senast sex månader

från dagen för beslutet om

tillskottet.

3 kap.

2 §

Aktier kan fritt överlåtas och förvärvas, om något annat inte följer av

bestämmelserna i detta kapitel eller i övrigt av lag.

Ett direkt eller indirekt förvärv av aktier i ett försäkringsaktiebolag,

som medför att förvärvarens sammanlagda innehav utgör ett kvalificerat

innehav enligt 1 kap. 9 a §, får ske bara efter tillstånd av Finansinspek-

tionen. Detsamma gäller förvärv som innebär att ett kvalificerat innehav

ökas så att det uppgår till eller överstiger 20, 33 eller 50 procent av aktie-

kapitalet eller röstetalet för samtliga aktier eller så att försäkringsaktie-

bolaget blir dotterföretag.

Tillstånd enligt första stycket skall ha meddelats före förvärvet. Om

förvärv har gjorts genom bodelning, arv, testamente, bolagsskifte eller på

annat liknande sätt, krävs i stället tillstånd för att förvärvaren skall få be-

hålla de aktier som erhållits. Förvärvaren skall ansöka om tillstånd till ett

sådant förvärv inom sex månader efter det att aktierna erhållits.

Tillstånd skall ges till förvärv

som avses i andra och tredje

styckena, om det kan antas att för-

värvaren inte kommer att mot-

verka en sund utveckling av bo-

lagets verksamhet och om förvärv-

aren även i övrigt är lämplig att

utöva ett väsentligt inflytande över

ledningen av ett försäkringsbolag.

Tillstånd får inte ges, om förvärv-

aren i väsentlig mån har åsidosatt

skyldigheter i näringsverksamhet

eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till

allvarlig brottslighet.

Tillstånd skall ges till förvärv

som avses i andra och tredje

styckena, om det kan antas att för-

värvaren inte kommer att mot-

verka de krav på verksamheten i

bolaget som avses i 2 kap. 3 §

femte stycket 1 och om förvärvaren

även i övrigt är lämplig att utöva

ett väsentligt inflytande över led-

ningen av ett försäkringsbolag.

Tillstånd får inte ges, om förvärva-

ren i väsentlig mån har åsidosatt

skyldigheter i näringsverksamhet

eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till

allvarlig brottslighet.

Om förvärvet skulle leda till nära förbindelser mellan försäkringsbola-

get och någon annan, skall tillstånd ges endast om förbindelserna inte

hindrar en effektiv tillsyn av försäkringsbolaget.

Inspektionen får föreskriva en viss tid inom vilken ett förvärv skall

genomföras.

Inspektionen skall meddela beslut i ett ärende enligt andra eller tredje

stycket inom tre månader från det att ansökan om tillstånd gjordes.

2 d §

Om ägaren till ett kvalificerat

innehav av aktier utövar eller kan

antas komma att utöva sitt infly-

tande på ett sätt som motverkar en

sund utveckling av verksamheten i

försäkringsbolaget, får Finans-

inspektionen besluta att ägaren vid

stämman inte får företräda fler

aktier än som motsvarar ett inne-

hav som inte är kvalificerat. Det-

samma gäller, om en sådan ägare i

väsentlig mån har åsidosatt skyl-

digheter i näringsverksamhet eller

i andra ekonomiska angelägenhe-

ter eller gjort sig skyldig till all-

varlig brottslighet.

Om ägaren till ett kvalificerat

innehav av aktier utövar eller kan

antas komma att utöva sitt infly-

tande på ett sätt som motverkar de

krav på verksamheten i försäk-

ringsbolaget som avses i 2 kap. 3 §

femte stycket 1, får Finansinspek-

tionen besluta att ägaren vid

stämman inte får företräda fler

aktier än som motsvarar ett inne-

hav som inte är kvalificerat. Det-

samma gäller, om en sådan ägare i

väsentlig mån har åsidosatt skyl-

digheter i näringsverksamhet eller

i andra ekonomiska angelägenhe-

ter eller gjort sig skyldig till all-

varlig brottslighet.

Om ägaren till ett kvalificerat innehav av aktier har underlåtit att an-

söka om tillstånd till ett förvärv som avses i 2 §, får inspektionen besluta

att ägaren vid stämman inte får företräda aktierna till den del de omfattas

av ett krav på tillstånd.

Om någon i strid med ett beslut av inspektionen har ett kvalificerat

innehav av aktier, får innehavaren inte företräda aktierna vid stämman till

den del innehavet står i strid med beslutet.

Finansinspektionen får förelägga ägare som avses i första stycket att

avyttra så stor del av aktierna att innehavet därefter inte är kvalificerat.

En ägare som avses i andra eller tredje stycket får föreläggas att avyttra

så stor del av aktierna att innehavet inte står i strid med inspektionens

beslut.

Aktier som omfattas av ett förbud eller föreläggande enligt denna pa-

ragraf skall inte medräknas när det fordras samtycke av ägare till en viss

del av aktierna i bolaget för att ett beslut skall bli giltigt eller en befogen-

het skall få utövas, såvida inte förvaltare har förordnats enligt 2 e §.

3 §

I bolagsordningen kan tas in förbehåll att en aktieägare eller någon

annan skall ha rätt att lösa sådana aktier som övergår till ny ägare. För-

behållet skall ange

1. vilka som har lösningsrätt och, om lösningsrätten inte skall kunna

utövas vid vissa fång, vilka slags fång som har undantagits,

2. den ordning i vilken lösningsrätten tillkommer de lösningsberätti-

gade inbördes,

3. den tid, ej överstigande två månader från anmälan hos styrelsen om

en akties övergång, inom vilken lösningsanspråket skall framställas hos

bolaget,

4. den tid inom vilken lösen skall betalas; denna tid får inte överstiga

en månad räknat från den tidpunkt då lösenbeloppet bestämdes.

Förvärvas flera aktier genom samma fång, kan, om något annat inte

följer av förbehållet, lösningsrätten inte utövas för mindre antal aktier än

fånget omfattar. Om tillämpningen av föreskrifterna i bolagsordningen

om lösens belopp skulle bereda någon en otillbörlig fördel, kan jämkning

ske.

När en anmälan gjorts om aktiens övergång, skall styrelsen genast

skriftligen meddela detta till varje lösningsberättigad vars postadress är

införd i aktieboken eller på annat sätt känd för bolaget.

Om något annat inte föreskrivs i bolagsordningen, skall tvister om lös-

ningsrätten och om lösenbeloppets storlek prövas av tre skiljemän enligt

lagen (1929:145) om skiljemän.

Innan det visar sig att lösnings-

rätten inte begagnas kan den till

vilken aktien har övergått inte ut-

öva någon annan rätt på grund av

aktien gentemot bolaget än rätt till

vinstutdelning och företrädesrätt

till teckning av nya aktier vid ny-

emission. Rättigheter och skyl-

digheter på grund av sådan teck-

ning övergår till den som begagnar

sig av lösningsrätten.

Innan det visar sig att lösnings-

rätten inte begagnas kan den till

vilken aktien har övergått inte ut-

öva någon annan rätt på grund av

aktien gentemot bolaget än rätt till

vinstutdelning och företrädesrätt

till teckning av nya aktier vid ny-

emission eller till teckning av an-

del i lån som avses i 5 kap. Rättig-

heter och skyldigheter på grund av

sådan teckning övergår till den

som begagnar sig av lösnings-

rätten.

4 §

Aktiebrev skall ställas till viss man. Det får lämnas ut endast till sådan

aktieägare som är införd i aktieboken och först när den eller de aktier

brevet lyder på har betalats. Vidare fordras

1. att försäkringsaktiebolaget har registrerats, om aktien har tecknats

vid bolagets bildande, eller

2. att nyemissionen eller fond-

emissionen har registrerats, om

aktien tillkommit på grund av

emissionen.

2. att nyemissionen eller fond-

emissionen har registrerats, om

aktien tillkommit på grund av

emissionen, eller

3. att registrering har skett en-

ligt 5 kap. 15 §, om aktien har till-

kommit på grund av utbyte eller

nyteckning enligt 5 kap.

Aktiebrevet skall undertecknas av styrelsen eller enligt styrelsens full-

makt av en bank. Namnteckningarna får återges genom tryckning eller på

något annat liknande sätt. Brevet skall ange bolagets firma, ordnings-

nummer på den eller de aktier varpå brevet lyder, aktiens nominella be-

lopp och dagen för utfärdandet. Kan, när aktiebrevet ges ut, aktier av

olika slag finnas enligt bolagsordningen, skall aktieslaget anges i brevet.

Om bolagsordningen innehåller förbehåll enligt 1 § fjärde stycket, 3 §,

8 § eller 6 kap. 8 §, skall detta tydligt anges i brevet på sådan aktie som

avses med förbehållet. Uppgiften kan ges i förkortad form. Förkortnings-

formerna fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

När utbetalning görs vid inlösen av en aktie eller vid minskning av

dess nominella belopp eller vid skifte av bolagets tillgångar, skall aktie-

brevet förses med påskrift om utbetalningen. Har utan återbetalning en

aktie dragits in eller det nominella beloppet ändrats, skall så snart som

möjligt en påskrift om detta göras på aktiebrevet.

Ett aktiebrev, som i samband med dödning eller vid utbyte ges ut i

stället för ett annat, skall innehålla uppgift om detta. Utbyts ett aktiebrev

mot ett eller flera andra aktiebrev skall det äldre aktiebrevet och de därtill

hörande kupongarken makuleras på ett betryggande sätt.

Emissionsbevis skall underteck-

nas på det sätt som anges i andra

stycket.

Emissionsbevis samt de skulde-

brev och optionsbevis som avses i

5 kap. skall undertecknas på det

sätt som anges i andra stycket.

6 §

Om ett aktiebrev eller ett till

viss man ställt emissionsbevis

överlåts eller pantsätts, skall be-

stämmelserna om skuldebrev till

viss man eller order i 13, 14 och

22 §§ lagen (1936:81) om skulde-

brev tillämpas. Härvid är den som

innehar ett aktiebrev och enligt

bolagets anteckning på detta är in-

förd som ägare i aktieboken lik-

ställd med den som enligt 13 §

andra stycket nämnda lag förmo-

das äga rätt att göra skuldebrevet

gällande.

Överlåts eller pantsätts ett emis-

sionsbevis som inte är ställt till

viss man, skall bestämmelserna

om skuldebrev till innehavaren i

13, 14 och 22 §§ lagen om skulde-

brev tillämpas.

Om ett aktiebrev eller ett till

viss man ställt emissionsbevis

eller optionsbevis överlåts eller

pantsätts, skall bestämmelserna

om skuldebrev till viss man eller

order i 13, 14 och 22 §§ lagen

(1936:81) om skuldebrev tillämp-

as. Härvid är den som innehar ett

aktiebrev och enligt bolagets an-

teckning på detta är införd som

ägare i aktieboken likställd med

den som enligt 13 § andra stycket

nämnda lag förmodas äga rätt att

göra skuldebrevet gällande.

Överlåts eller pantsätts ett emis-

sionsbevis eller ett optionsbevis

som inte är ställt till viss man,

skall bestämmelserna om skulde-

brev till innehavaren i 13, 14 och

22 §§ lagen om skuldebrev tilläm-

pas.

Om utdelningskuponger finns bestämmelser i 24 och 25 §§ lagen om

skuldebrev.

4 kap.

1 §

Aktiekapitalet kan ökas genom

att aktier tecknas mot betalning

(nyemission) eller genom att aktier

ges ut eller aktiernas nominella

belopp höjs utan ny betalning

(fondemission). En fondemission

kan endast ske i skadeförsäkrings-

bolag.

Aktiekapitalet kan ökas genom

att aktier tecknas mot betalning

(nyemission) eller genom att aktier

ges ut eller aktiernas nominella

belopp höjs utan ny betalning

(fondemission). En fondemission

kan endast ske i skadeförsäkrings-

bolag och i livförsäkringsbolag

som får dela ut vinst.

Beslut om emission fattas av bolagsstämman, om något annat inte föl-

jer av 16 eller 17 §. Sådana beslut får inte fattas förrän bolaget har blivit

registrerat. Behöver bolagsordningen ändras skall beslut om detta fattas

först. Ett beslut om emission får fattas innan ändringen stadfästs om be-

slutet görs beroende av att stadfästelse meddelas.

Vid nyemission får betalning för aktier inte understiga det nominella

beloppet.

Vid fondemission får inte till aktiekapitalet föras över belopp som

understiger summan av de nya aktiernas nominella belopp eller den

sammanlagda höjningen av aktiernas nominella belopp.

I fråga om försäkringsaktiebolag, som enligt insiderlagen (1990:1342)

utgör aktiemarknadsbolag, samt dotteraktiebolag till sådana bolag gäller,

förutom föreskrifterna i detta kapitel, bestämmelserna i lagen (1987:464)

om vissa riktade emissioner i aktiemarknadsbolag, m.m.

5 §

Vid en kontantemission och vid

en fondemission har aktieägarna

företrädesrätt till de nya aktierna i

förhållande till det antal aktier de

förut äger, om något annat inte har

bestämts antingen i bolagsord-

ningen enligt 3 kap. 1 § andra

stycket 3 eller, vid en kontant-

emission, i emissionsbeslutet.

Vid en kontantemission och vid

en fondemission har aktieägarna

företrädesrätt till de nya aktierna i

förhållande till det antal aktier de

förut äger, om något annat inte

1. har bestämts i bolagsordning-

en enligt 3 kap. 1 § andra stycket 3

eller, vid en kontantemission, i

emissionsbeslutet, eller

2. följer av villkor som enligt 5

kap. 5 § första stycket 8 har med-

delats vid emission av skuldebrev.

Beslut av bolagsstämman att avvika från aktieägarnas företrädesrätt är

giltigt endast om det har biträtts av aktieägare med två tredjedelar av

såväl de avgivna rösterna som de vid stämman företrädda aktierna.

5 kap.

Upptagande av vissa penninglån

Upplåning

Begränsningar för upplåning

1 §

Ett försäkringsbolag får endast

ta upp eller ta över penninglån

(upplåning) i den utsträckning som

följer av denna bestämmelse.

Upplåning får ske för att effekt-

ivisera kapitalförvaltningen eller

om det i övrigt är motiverat av den

bedrivna försäkringsrörelsen,

under förutsättning att den sam-

lade upplåningen är av ringa be-

tydelse med hänsyn till rörelsens

omfattning och kapitalbasens stor-

lek.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillämp-

ningen av bestämmelserna i andra

stycket.

Finansinspektionen får, om det

finns särskilda skäl, medge undan-

tag från begränsningen i andra

stycket att upplåningen skall vara

av ringa betydelse.

Allmänna bestämmelser om kon-

vertibla skuldebrev m.m.

2 §

Skadeförsäkringsaktiebolag och

livförsäkringsaktiebolag som får

dela ut vinst till aktieägarna, kan

mot ersättning ge ut konvertibla

skuldebrev eller skuldebrev fören-

ade med optionsrätt till nyteck-

ning. Sådana skuldebrev skall

ställas till innehavaren eller till

viss man eller order.

Konvertibla skuldebrev skall

innehålla en utfästelse från bo-

laget om att borgenären har rätt

att helt eller delvis byta ut sin

fordran enligt skuldebreven mot

aktier i bolaget. Skuldebrev för-

enade med optionsrätt till nyteck-

ning skall ge borgenären rätt att

teckna aktier i bolaget mot betal-

ning i pengar.

Villkoren för utbyte eller nyteck-

ning av aktie skall bestämmas så

att utbyte eller nyteckning kan ske

utan att bolagsordningen ändras.

Ersättningen för ett konvertibelt

skuldebrev får inte understiga det

nominella beloppet på aktie som

lämnas ut vid utbyte, om inte mel-

lanskillnaden täcks genom kontant

betalning vid utbytet. Skall ett kon-

vertibelt skuldebrev kunna betalas

med annan egendom än pengar

(apport) gäller bestämmelserna i

2 kap. 2 §.

Optionsrätt till nyteckning kan

knytas till optionsbevis som är

fogade till skuldebrev. Borgenären

får avskilja ett optionsbevis från

ett skuldebrev och förfoga över

beviset särskilt, om det inte i skul-

debrevet föreskrivs att beviset får

avskiljas först efter viss tid.

I fråga om försäkringsaktiebo-

lag som enligt insiderlagen

(1990:1342) utgör aktiemarknads-

bolag, samt dotterbolag till så-

dana bolag gäller, förutom före-

skrifterna i detta kapitel, bestäm-

melserna i lagen (1987:464) om

vissa riktade emissioner i aktie-

marknadsbolag, m.m.

Av lagen (1998:1479) om kon-

toföring av finansiella instrument

framgår att utfästelser som avses i

de i denna paragraf angivna skul-

debreven och optionsbevisen kan

registreras enligt den lagen och

att skuldebrev eller optionsbevis

inte får utfärdas om registrering

skall ske. I sådana fall gäller be-

stämmelserna i detta kapitel i

tillämpliga delar.

3 §

Vid emission av skuldebrev mot

betalning i pengar har aktie-

ägarna företrädesrätt att teckna

sig för förvärv av skuldebrev som

om emissionen gällde de aktier

som kan komma att träda i stället

för skuldebreven eller nytecknas

på grund av optionsrätt.

Beslut av bolagsstämman att av-

vika från aktieägarnas företrädes-

rätt är giltigt endast om det har

biträtts av aktieägare med två tre-

djedelar av såväl de avgivna rös-

terna som de vid stämman före-

trädda aktierna.

Förfarandet vid emissionen

4 §

Beslut om emission av skulde-

brev fattas av bolagsstämman, om

något annat inte följer av 9 eller

10 §. Behöver bolagsordningen

ändras, skall beslut om detta fattas

först. Ett beslut om emission får

fattas innan ändringen har stad-

fästs, om beslutet görs beroende

av att stadfästelse meddelas. I

fråga om förslag till beslut om

emission och om kallelse till bo-

lagsstämma skall 4 kap. 7 §

tilllämpas.

5 §

Beslutet om emission skall ange

1. emissionens belopp eller

högsta belopp eller det lägsta och

högsta beloppet för emissionen,

2. den företrädesrätt att delta i

emissionen som tillkommer aktie-

ägare eller någon annan eller vem

som annars får delta i emissionen,

3. den tid inom vilken teckning

av skuldebrev kan ske, när ett visst

belopp eller ett lägsta belopp har

bestämts för emissionen,

4. den tid inom vilken aktieägare

kan använda sin företrädesrätt till

teckning,

5. skuldebrevens nominella be-

lopp, emissionskursen och ränte-

satsen,

6. den tid inom vilken tecknade

skuldebrev skall betalas samt den

beräkningsgrund, enligt vilken vid

överteckning de skuldebrev som

inte tecknats med företrädesrätt

skall fördelas, om det inte före-

skrivs att fördelningen skall be-

stämmas av styrelsen,

7. tiden och villkoren för utbytet

eller nyteckningen,

8. den rätt som skall tillkomma

borgenären eller innehavaren av

optionsbevis för den händelse

aktiekapitalet före utbytet eller ny-

teckningen ökas eller sätts ned

eller nya konvertibla skuldebrev

eller skuldebrev förenade med

optionsrätt till nyteckning ges ut

eller bolaget upplöses eller upphör

genom fusion,

9. det belopp som aktiekapitalet

skall kunna ökas med genom ut-

byte eller nyteckning,

10. det aktieslag som de nya

aktierna skall höra till, i de fall

aktier av olika slag finns eller kan

utges, samt

11. den rätt till utdelning som

tillkommer de nya aktierna samt

det räkenskapsår för vilket rätten

till utdelning inträder.

Den tid inom vilken aktieägare

kan använda sin företrädesrätt en-

ligt första stycket 4 får inte vara

kortare än två veckor. Tiden räk-

nas från

1. kungörelsen enligt 7 § första

stycket första meningen,

2. beslutet, när det gäller

sådana fall som avses i 7 § fjärde

stycket, eller

3. avstämningsdagen, när det

gäller avstämningsbolag.

Om ett förbehåll enligt 3 kap.

1 § femte stycket eller 3 § eller

6 kap. 8 § skall gälla för de nya

aktierna, skall emissionsbeslutet

innehålla en upplysning om detta.

Om en aktieägare skall ha före-

trädesrätt att delta i emissionen,

gäller för avstämningsbolag att

avstämningsdagen skall anges i

emissionsbeslutet. Avstämnings-

dagen får inte sättas tidigare än

tre veckor från kungörelsen enligt

7 § första stycket första meningen.

Om ett skuldebrev skall bli före-

mål för handel vid en svensk eller

utländsk börs, en auktoriserad

marknadsplats eller någon annan

reglerad marknad, kan det i emis-

sionsbeslutet tas upp ett bemyndi-

gande för styrelsen eller den som

styrelsen inom sig förordnar att

innan teckning påbörjas bestämma

emissionens belopp, emissions-

kursen, räntesatsen och villkoren

för utbyte eller nyteckning. I fråga

om avstämningsbolag skall dock

nämnda villkor bestämmas senast

på avstämningsdagen, om aktie-

ägarna skall ha företrädesrätt att

delta i emissionen.

6 §

Bestämmelserna i 4 kap. 3 och

4 §§ gäller i tillämpliga delar vid

emission av konvertibla skulde-

brev.

7 §

Bolagsstämmans beslut om

emission eller en redogörelse för

det väsentliga innehållet i beslutet

skall genast kungöras i Post och

Inrikes Tidningar och den eller de

ortstidningar som styrelsen be-

stämmer. Kungörs inte beslutet i

sin helhet, skall det i kungörelsen

lämnas uppgift om var beslutet

hålls tillgängligt. Har bolags-

stämman enligt 5 § femte stycket

överlämnat åt någon annan att

besluta om emissionens belopp,

emissionskursen, räntesatsen och

villkoren för utbyte eller nyteck-

ning, skall vad som beslutats om

detta kungöras på motsvarande

sätt.

Är försäkringsaktiebolaget inte

ett avstämningsbolag, skall be-

slutet om emission genast sändas

till de aktieägare vars postadres-

ser är kända för bolaget, om

aktieägarna skall ha företrädesrätt

att delta i emissionen.

I fråga om avstämningsbolag

skall till emissionsbevisen, när

dessa översänds, fogas de beslut

av styrelsen, eller av den som sty-

relsen inom sig förordnar, som rör

emissionens belopp, emissionskur-

sen, räntesatsen och villkoren för

utbyte eller nyteckning.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller inte för

andra bolag än avstämningsbolag,

om samtliga aktieägare varit före-

trädda vid den bolagsstämma som

beslutat emissionen, och emis-

sionsbeslutet inte innehåller be-

myndigande enligt 5 § femte

stycket.

8 §

Om ett visst belopp eller ett

lägsta belopp för emissionen har

bestämts, har beslutet om emissio-

nen förfallit, om beloppet inte har

tecknats inom teckningstiden. Det-

samma gäller ett beslut om en så-

dan ändring av bolagsordningen

som förutsätter att aktiekapitalet

ökas. Vad som har betalats för de

tecknade skuldebreven skall i så-

dana fall genast betalas tillbaka.

Bestämmelserna i 4 kap. 13 §

gäller i tillämpliga delar vid emis-

sion av konvertibla skuldebrev.

När teckningen av skuldebreven

avslutats, skall försäkringsaktie-

bolaget genast för registrering an-

mäla beslutet om emissionen och

det nominella beloppet av det lån

som tecknats, om beslutet inte har

förfallit enligt första stycket. För

registrering krävs att full betal-

ning enligt registret erlagts för

alla de aktier som ingår i det förut

registrerade aktiekapitalet samt

att behövliga ändringar av bolags-

ordningen har stadfästs.

Styrelsens beslut om emission

9 §

Styrelsen kan besluta om emis-

sion av skuldebrev och om avvi-

kelse från aktieägares företrädes-

rätt under förutsättning av bolags-

stämmans godkännande. Bestäm-

melserna i 5 7 §§ och 8 § första

stycket skall då gälla i tillämpliga

delar.

I fråga om styrelsens begäran

om bolagsstämmans godkännande

skall 4 kap. 7 § tillämpas. Vad som

där sägs om förslag till emissions-

beslut skall i stället gälla styrel-

sens beslut. Beslut av bolags-

stämman att godkänna avvikelse

från aktieägares företrädesrätt

enligt 3 § första stycket är giltigt

endast om det har biträtts av

aktieägare med två tredjedelar av

såväl de avgivna rösterna som de

vid stämman företrädda aktierna.

Emissionsbeslutet skall anmälas

för registrering enligt 8 § tredje

stycket när det har godkänts av

stämman och teckningen av skul-

debreven avslutats. Har en sådan

anmälan inte gjorts inom ett år

från styrelsens beslut om emission,

är beslutet förfallet.

10 §

Bolagsstämman kan bemyndiga

styrelsen att fatta beslut om en

emission som kan ske utan ändring

i bolagsordningen och att därvid

avvika från aktieägarnas företrä-

desrätt enligt 3 §. Bemyndigande

att avvika från bestämmelserna i

3 § första stycket om aktieägares

företrädesrätt är giltigt endast om

det har biträtts av aktieägare med

två tredjedelar av såväl de avgivna

rösterna som de vid stämman före-

trädda aktierna.

Skall skuldebrev kunna tecknas

mot tillskott av annan egendom än

pengar eller med andra villkor el-

ler skall avvikelse från aktieägar-

nas företrädesrätt kunna göras,

skall detta särskilt anges i bolags-

stämmans bemyndigande. Bemyn-

digandet skall innehålla bestäm-

melser om den tid, längst till nästa

ordinarie bolagsstämma, inom vil-

ken styrelsens beslut skall fattas.

Bestämmelserna i 4 kap. 7 § om

förslag till emissionsbeslut skall

tillämpas på förslag till bemyndi-

gande.

Bolagsstämmans beslut om be-

myndigande skall genast anmälas

för registrering. Innan registre-

ring har skett, kan styrelsen inte

fatta beslut om emission.

Bestämmelserna i 5 8 §§ gäller

i tillämpliga delar när styrelsen

beslutar om emission med stöd av

ett bemyndigande.

Emissionsbevis

11 §

Bestämmelserna i 4 kap. 6 § om

emissionsbevis och om aktieägares

rätt att utöva företrädesrätt att

delta i en emission skall tillämpas

vid emission enligt detta kapitel.

Utbyte och nyteckning

12 §

När en fordran enligt ett skulde-

brev byts ut mot en eller flera akti-

er, skall skuldebrevet förses med

påskrift om utbytet. Aktien skall

genom styrelsens försorg genast

tas upp i aktieboken.

Vid nyteckning skall skuldebre-

vet eller i förekommande fall

optionsbeviset förses med påskrift

om nyteckningen.

13 §

Vid nyteckning enligt detta

kapitel skall aktierna tecknas på

en teckningslista, som skall inne-

hålla beslutet om emissionen.

Bolagsordningen, den senaste års-

redovisningen, försedd med an-

teckning om bolagsstämmans

beslut om bolagets vinst eller för-

lust, samt revisionsberättelsen för

det år balansräkningen avser skall

fogas till teckningslistan eller

hållas tillgängliga för aktieteck-

narna på den plats som anges i

listan.

I avstämningsbolag får i beslu-

tet om emission förordnas att ny-

teckning i fråga om hela eller viss

del av emissionen skall ske genom

betalning i stället för på teck-

ningslista. I sådant fall skall be-

slutet om emission och de hand-

lingar som avses i första stycket

andra meningen hållas tillgäng-

liga för aktietecknarna hos den

centrala värdepappersförvararen.

Har teckningen skett i strid mot

denna paragraf eller har aktier

tecknats med villkor som inte

stämmer överens med de villkor

som anges i emissionsbeslutet,

skall 2 kap. 8 § tillämpas.

Anser styrelsen eller den styrel-

sen inom sig förordnar att aktie-

teckningen är ogiltig enligt tredje

stycket, skall aktietecknaren ge-

nast underrättas om detta. I annat

fall skall aktietecknaren tilldelas

de tecknade aktierna. Styrelsen

skall se till att aktierna genast tas

upp i aktieboken.

14 §

Bestämmelserna i 2 kap. 14 och

15 §§ skall tillämpas vid inbetal-

ning på grund av nyteckning enligt

detta kapitel. Kvittning av en skuld

på grund av aktieteckning mot en

fordran hos bolaget får dock ske,

om styrelsen medger det. Ett så-

dant medgivande får inte lämnas,

om det skulle vara till skada för

bolaget eller dess borgenärer.

15 §

Senast tre månader efter det att

tiden för utbyte eller nyteckning av

aktier har gått ut skall styrelsen

för registrering anmäla hur många

aktier som har utgivits i utbyte el-

ler som har nytecknats och helt be-

talats. Om utbytestiden eller teck-

ningstiden är längre än ett år,

skall anmälan göras senast tre

månader efter utgången av varje

räkenskapsår under vilket utbyte

eller nyteckning har skett.

För registrering krävs

1. vid utbyte, att bolaget på

grund av emissionen har tillförts

ersättning till ett värde som mot-

svarar minst det sammanlagda be-

loppet av de anmälda aktierna,

2. vid nyteckning, att aktierna

helt har betalats, och

3. att auktoriserad eller god-

känd revisor eller, i avstämnings-

bolag, den centrala värdepappers-

förvararen intygar att kraven en-

ligt 1 eller 2 uppfylls.

Genom registreringen är aktie-

kapitalet ökat med det samman-

lagda nominella beloppet av de

anmälda aktierna.

16 §

De nya aktierna skall medföra

rätt till utdelning enligt vad som

har bestämts om detta i beslutet

om emission. Beslutet får dock inte

innebära att en sådan rätt inträder

senare än för räkenskapsåret efter

det år under vilket aktierna skall

vara betalda.

1 §

Ett försäkringsbolag får inte ge

ut konvertibla skuldebrev eller

skuldebrev förenade med options-

rätt till nyteckning eller i övrigt ta

upp ett penninglån på villkor att

lånet skall betalas på något annat

sätt än med ett nominellt penning-

belopp eller med ett penningbe-

lopp som bestäms med hänsyn till

förändringar i penningvärdet.

Upptagande av vissa andra lån

17 §

Om inte något annat följer av

detta kapitel, får ett försäkrings-

bolag inte ta upp ett penninglån på

villkor att lånet skall betalas på

något annat sätt än med ett nomi-

nellt penningbelopp eller med ett

penningbelopp som bestäms med

hänsyn till förändringar i penning-

värdet.

Andra försäkringsbolag än ska-

deförsäkringsaktiebolag får inte ta

upp lån mot obligationer eller

andra skuldebrev med rätt till

ränta, vars storlek är helt eller

delvis beroende av utdelningen till

aktieägare i bolaget eller bolagets

vinst (vinstandelsbevis). I fråga

om skadeförsäkringsaktiebolag

skall upptagandet av ett sådant lån

beslutas av bolagsstämman eller,

efter bolagsstämmans bemyndig-

ande, av styrelsen.

18 §

Upptagande av lån mot obliga-

tioner eller andra skuldebrev med

rätt till ränta, vars storlek är helt

eller delvis beroende av utdelning-

en till aktieägare i bolaget eller

sådan vinst i bolaget som kan an-

vändas för vinstutdelning till

aktieägarna (vinstandelsbevis) be-

slutas av bolagsstämman. Styrel-

sen får dock fatta ett sådant beslut

under förutsättning av bolags-

stämmans godkännande eller efter

bolagsstämmans bemyndigande.

2 §

Bestämmelserna i 4 kap. 20

27 §§ om emissionsprospekt skall

tillämpas när ett skadeförsäkrings-

aktiebolag, som enligt 10 kap. 4 §

andra eller fjärde stycket är skyl-

digt att ha en auktoriserad revisor,

eller innehavare av vinstandels-

bevis som ett sådant bolag har ut-

färdat offentliggör eller på annat

sätt till en vidare krets riktar en in-

bjudan att förvärva vinstandelsbe-

vis. Emissionsprospekt behöver

dock endast upprättas om summan

av de belopp som till följd av in-

bjudningen kan komma att betalas

uppgår till minst en miljon kronor.

Emissionsprospekt

19 §

Bestämmelserna i 4 kap. 21

27 §§ om emissionsprospekt skall

tillämpas också när ett publikt för-

säkringsaktiebolag eller aktie-

ägare i ett sådant bolag offentlig-

gör eller på annat sätt till en vidare

krets riktar en inbjudan att för-

värva sådana av bolaget utgivna

skuldebrev, optionsbevis eller

vinstandelsbevis som avses i detta

kapitel. Emissionsprospekt behö-

ver dock upprättas endast om

summan av de belopp som till

följd av inbjudan kan komma att

betalas uppgår till minst tre-

hundratusen kronor.

7 kap.

Försäkringstekniska avsättning-

ar och grunder för försäkrings-

verksamheten

Försäkringstekniska avsättning-

ar m.m.

1 §

Ett försäkringsbolags försäkringstekniska avsättningar skall motsvara

belopp som erfordras för att bolaget vid varje tidpunkt skall kunna upp-

fylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anled-

ning av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna

skall motsvara bolagets ansvarighet för

1. löpande försäkringar (premie-

reserv),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av

dessa samt tilldelad återbäring

som förfallit till betalning men inte

betalats ut (avsättning för oregle-

rade skador).

3. sådan tilldelad återbäring

inom livförsäkringsrörelsen som

inte har förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring

inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har

förfallit till betalning, och

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § (utjämningsavsättning) upp

till det belopp för avsättningens

storlek som anges i första stycket

andra meningen nämnda paragraf.

1. försäkringsfall, förvaltnings-

kostnader och andra kostnader

under resten av avtalsperioden

för löpande försäkringar i skade-

försäkringsrörelse (ej intjänade

premier och kvardröjande risker)

respektive livförsäkringsrörelse

(livförsäkringsavsättning).

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader för regleringen

av dessa samt återbäring som för-

fallit till betalning men inte be-

talats ut (oreglerade skador),

3. sådan återbäring som är ga-

ranterad i nominella eller reala

belopp (garanterad återbäring),

och som inte omfattas av 1 eller 2,

4. sådan återbäring inom livför-

säkringsrörelse som är villkorad

av värdeförändringar på till-

gångar eller av ett visst försäk-

ringstekniskt resultat som försäk-

ringstagarna eller andra ersätt-

ningsberättigade står risken för

(villkorad återbäring),

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § (utjämningsavsättning) upp

till det belopp för avsättningens

storlek som anges i första stycket

andra meningen nämnda paragraf,

och

6. fondförsäkringar som försäk-

ringstagarna eller andra ersätt-

ningsberättigade bär placerings-

risken för

(fondförsäkringsåtaganden där

försäkringstagaren bär place-

ringsrisken).

Ansvarar flera försäkringsbolag solidariskt för en försäkring, skall vid

beräkningen av det enskilda bolagets försäkringstekniska avsättningar

endast beaktas den del av försäkringen som enligt avtal mellan bolagen

belöper på bolaget.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje för-

säkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder användas

om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av skadornas art.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om beräkning av försäk-

ringstekniska avsättningar.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de försäkringstekniska avsätt-

ningarnas innehåll och beräkning.

2 §

Premiereserven för en livförsäk-

ringsrörelse eller skadeförsäk-

ringsrörelse skall beräknas så att

den alltid motsvarar summan av

premiereserverna för varje för-

säkringsavtal och inkludera ett för

bolaget beräknat tillägg som anses

behövligt för att möta förluster

inom skadeförsäkringsrörelse på

grund av kvardröjande risker eller

att försäkringar inom livförsäk-

ringsrörelse upphör i förtid.

Annan försäkringsmatematiskt

vedertagen beräkningsmetod för

kollektiv beräkning av premie-

reserv får användas, om premie-

reserven beräknad enligt sådan

metod ger i stort sett samma re-

sultat som om tillägget hade be-

räknats för varje försäkring.

Premiereserven för ett livförsäk-

ringsavtal utgör skillnaden mellan

det förväntade kapitalvärdet av

bolagets framtida utgifter för för-

säkringsavtalet och det förväntade

kapitalvärdet av de premier bola-

get ytterligare kan ha att uppbära

för försäkringsavtalet (prospektiv

beräkningsmetod). Annan försäk-

ringsmatematiskt vedertagen be-

räkningsmetod får användas, om

premiereserven beräknad enligt en

sådan metod inte blir lägre än om

en prospektiv beräkningsmetod

hade använts eller om den meto-

den inte är möjlig att tillämpa för

försäkringsavtalet. Beräkningen

skall grundas på sådana antagan-

den som sägs i 5 § första och

andra styckena.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen skall meddela närmare före-

skrifter om beräkning av premie-

reserv för en livförsäkringsrörelse.

Föreskrifterna skall ange maxi-

miräntesats och vilka försäkringar

som, med hänsyn till sin beskaf-

fenhet, inte skall omfattas av en

sådan föreskrift.

Avsättningen för ej intjänade

premier skall beräknas så att den

alltid motsvarar summan av av-

sättningarna för varje försäkrings-

avtal. Avsättningen för kvardröj-

ande risker skall avse ett för bo-

laget beräknat tillägg som utöver

avsättningen för ej intjänade pre-

mier kan anses behövligt för att

täcka framtida kostnader som har

samband med ingångna försäk-

ringsavtal. En försäkringsmate-

matiskt vedertagen beräknings-

metod för kollektiv beräkning av

avsättningarna får dock användas,

om avsättningen beräknad enligt

en sådan metod ger i stort sett

samma resultat som om avsätt-

ningen hade beräknats för varje

försäkring.

Livförsäkringsavsättningen skall

beräknas så att den alltid motsva-

rar summan av avsättningarna för

varje livförsäkringsavtal beräknat

enligt tredje stycket. I avsättningen

skall det tillägg inräknas som be-

hövs för att täcka alla förluster på

grund av att försäkringarna upp-

hör i förtid. En annan försäk-

ringsmatematiskt vedertagen

beräkningsmetod för kollektiv

beräkning av avsättningarna får

användas, om den ger i stort sett

samma resultat som om avsätt-

ningen hade beräknats för varje

försäkring.

Livförsäkringsavsättningen för

ett livförsäkringsavtal utgörs av

skillnaden mellan det förväntade

kapitalvärdet av bolagets framtida

utgifter för försäkringsavtalet och

det förväntade kapitalvärdet av de

premier bolaget ytterligare kan ha

att uppbära för försäkringsavtalet

(prospektiv beräkningsmetod). En

annan försäkringsmatematiskt ve-

dertagen beräkningsmetod får an-

vändas, om avsättningen beräknad

enligt en sådan metod inte blir

lägre än om en prospektiv beräk-

ningsmetod hade använts eller om

den metoden inte är möjlig att

tillämpa för försäkringsavtalet.

Beräkningen enligt andra och

tredje stycket skall grundas på an-

taganden om dödlighet och andra

riskmått, räntesats samt drifts-

kostnader som var för sig är be-

tryggande.

Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer skall med-

dela närmare föreskrifter om be-

räkning av livförsäkringsavsätt-

ningar. Föreskrifterna skall ange

maximiräntesats och vilka försäk-

ringar som, med hänsyn till sin

beskaffenhet, inte skall omfattas

av en sådan föreskrift.

3 §

För livförsäkringar skall, om det

inte med hänsyn till försäkringar-

nas särskilda natur finns anled-

ning till undantag, grunder upp-

rättas för

1. beräkning av försäkringspre-

mier,

2. beräkning av premiereserv,

3. försäkringstagarnas rätt till

återköp och fribrev,

4. belåning av försäkringsbrev

hos bolaget,

5. verkan av underlåtenhet att

betala premie,

6. försäkringstagarens rätt när

försäkringen i andra fall än som

avses i 3 eller 5 upphör i förtid

eller bolaget i övrigt inte har an-

svar för försäkringsfallet,

7. återbäring till försäkrings-

tagarna,

8. skyldighet att teckna återför-

säkring och

9. förräntning av försäkrings-

belopp som förfallit till betalning.

Om andra skadeförsäkringar än

sådana beträffande vilka bestäm-

melserna om livförsäkring tillämp-

as med stöd av 1 kap. 5 § skall

meddelas för längre tid än tio år,

skall grunder upprättas för berä-

kning av premiereserv för försäk-

ringarna liksom för bestämmande

av försäkringstagarnas rätt när

försäkringen upphör i förtid eller

bolaget i övrigt inte har ansvar för

försäkringsfallet.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta, som enligt 1 kap. 5 § tillhör

annan försäkring än livförsäkring,

skall grunder upprättas för beräk-

ning av premiereserv och rätt till

återköp.

Om grunder för livförsäkring

finns ytterligare bestämmelser i

7 kap. 2-8 §§ och 12 kap. 8 §

andra stycket vilka i tillämpliga

delar även gäller för premie-

reservgrunder enligt tredje stycket.

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta och följa försäk-

ringstekniska riktlinjer. Sådana

riktlinjer skall innehålla principer

för

1. hur premier bestäms,

2. beräkning av försäkringstek-

niska avsättningar,

3. återköp och belåning av för-

säkringar,

4. fördelning av återbäring till

försäkringstagarna och andra

ersättningsberättigade,

5. avgivande och mottagande av

återförsäkring, samt

6. hur soliditeten skall tillgodo-

ses.

De försäkringstekniska riktlin-

jerna skall kompletteras med ett

försäkringstekniskt beräknings-

underlag. Underlaget skall inne-

hålla de antaganden som behövs

för att beräkna

1. premier, försäkringstekniska

avsättningar, tekniska återköps-

värden och belåningsvärden,

2. gränserna för skyldigheten att

teckna återförsäkring och

begränsningarna för mottagen

återförsäkring,

3. fördelningen av återbäring,

samt

4. soliditetsreserver.

Om det med hänsyn till försäk-

ringens beskaffenhet eller av annat

särskilt skäl saknas anledning att

upprätta ett sådant beräknings-

underlag får bolaget helt eller del-

vis avstå från att upprätta det.

4 §

De grunder som anges i 3 §

skall avse att trygga bolagets för-

måga att fullgöra sina förpliktelser

enligt ingångna försäkringsavtal

och att meddela försäkringar till

en kostnad som är skälig med hän-

syn till försäkringens art.

Om grunderna inte längre fyller

det avsedda ändamålet skall sty-

relsen och verkställande direk-

tören genast se till att grunderna

ändras.

Premier för livförsäkringar och

skadeförsäkringar som meddelas

för längre tid än tio år skall be-

stämmas på grundval av sådana

antaganden som avses i 2 § fjärde

stycket, om inte en avvikelse är

försvarlig med hänsyn till bolagets

ekonomiska situation.

8 §

Grunderna för återbäring till

försäkringstagarna skall innehålla

regler för beräkning och fördel-

ning av återbäring samt använd-

ning av återbäringsfonden.

Utfästelse om återbäring får

inte göras på annat sätt än som

följer av reglerna om tilldelning

av återbäring.

Ett försäkringsbolag får inte fö-

respegla framtida återbäring som

saknar grund i försäkringsavtalet.

8 a §

Senast när grunder för livför-

säkring enligt 3 § första stycket, 5,

6 eller 8 § börjar användas, skall

de tillställas Finansinspektionen.

Till grunderna skall fogas en

redogörelse för de konsekvenser

grunderna får för försäkringstag-

arna och försäkringsbolaget. Re-

geringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela närmare före-

skrifter om vad redogörelsen skall

innehålla.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller också vid

ändring av grunder.

Senast när försäkringstekniska

riktlinjer för livförsäkring börjar

användas, skall de ges in till

Finansinspektionen.

Till riktlinjerna skall fogas en

redogörelse för de konsekvenser

som riktlinjerna får för försäk-

ringsbolaget samt för försäk-

ringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade enligt försäk-

ringarna. Regeringen eller den

myndighet som regeringen be-

stämmer får meddela närmare fö-

reskrifter om vad redogörelsen

skall innehålla.

Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller också vid

ändring av försäkringstekniska

riktlinjer.

9 §

Ett försäkringsbolag som driver

direkt försäkringsrörelse skall ha

tillgångar till ett belopp som mot-

svarar försäkringstekniska avsätt-

ningar för egen räkning, med

tillägg av värdet av reservdeposi-

tion som en återförsäkringsgivare

har ställt hos bolaget, placerade i

enlighet med 9 a 10 e §§ (skuld-

täckning).

Ett försäkringsbolag som driver

direkt försäkringsrörelse skall ha

tillgångar till ett belopp som mot-

svarar försäkringstekniska avsätt-

ningar för egen räkning, med

tillägg av värdet av reservdeposi-

tion som en återförsäkringsgivare

har ställt hos bolaget, placerade i

enlighet med 9 a 10 e, 13 och

29 §§ (skuldtäckning).

Om ett annat försäkringsbolag än som avses i första stycket driver så-

dan återförsäkringsrörelse som avses i 11 a § första stycket 3 skall bola-

get ha tillgångar till ett belopp som behövs för att säkerställa försäk-

ringstagarnas förmånsrätt enligt 4 a § förmånsrättslagen (1970:979). För

sådana tillgångar gäller 9 a 10 g §§ i tillämpliga delar (särskild skuld-

täckning).

Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning avses de för-

säkringstekniska avsättningarna inklusive mottagen återförsäkring och

med avdrag för avgiven återförsäkring.

Om avgiven återförsäkring inte bidrar till att minska bolagets riskta-

gande, får Finansinspektionen för visst fall bestämma att avdrag inte får

göras för sådan återförsäkring.

Ett försäkringsbolag skall till

Finansinspektionen lämna uppgift

om de försäkringstekniska avsätt-

ningarnas storlek, hur dessa har

beräknats samt avgiven återför-

säkring och dess storlek. Rege-

ringen eller, efter regeringens be-

myndigande, Finansinspektionen

skall meddela närmare föreskrifter

om uppgiftsskyldigheten.

10 §

För skuldtäckning som avses i 9 § får, med de begränsningar som an-

ges i andra-sjätte styckena och 10 a 10 d §§, följande tillgångar använ-

das:

1. Obligationer eller andra skuldförbindelser som svenska staten, en

svensk kommun eller därmed jämförlig samfällighet svarar för.

2. Obligationer eller andra skuldförbindelser som Europeiska gemen-

skaperna eller utländska stater eller centralbanker svarar för.

3. Obligationer eller andra skuldförbindelser som utländsk kommun

eller därmed jämförlig utländsk samfällighet med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd svarar för.

4. Obligationer eller andra skuldförbindelser som internationella orga-

nisationer svarar för.

5. Fordringar på premie eller andra fordringar på försäkringstagare

som har samband med försäkringsavtal, om rättssubjekt som anges i 1-4

svarar för fordran. Ett försäkringsbolag som ingår i en koncern och vars

verksamhet uteslutande består i att försäkra risker inom koncernen, får

för skuldtäckning även använda fordringar som bolag inom koncernen

svarar för. Om en fordran enligt denna punkt varit förfallen till betalning

längre tid än tre månader, får den dock inte användas för skuldtäckning.

5 a. Fordringar på premier för skadeförsäkring får, när flera premie-

perioder avtalats och fordringarna avser premier som inte förfallit till

betalning för andra perioder än den första, användas för skuldtäckning

upp till det belopp som svarar mot avsättningen för försäkringsåtagandet,

om avsikten är att åtagandet skall sägas upp vid dröjsmål med betal-

ningen.

6. Skuldförbindelser med säkerhet i bolagets livförsäkringsbrev, inom

återköpsvärdet.

7. Medel på konto i svensk eller utländsk bank.

8. Obligationer och andra skuld-

förbindelser som Allmänna pen-

sionsfonden, ett kreditinstitut eller

ett värdepappersbolag med till-

stånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar för.

Med kreditinstitut avses bank,

kreditmarknadsföretag, Svenska

skeppshypotekskassan, Konunga-

riket Sveriges stadshypotekskassa

och Sveriges allmänna hypoteks-

bank.

8. Obligationer och andra skuld-

förbindelser som ett kreditinstitut

eller ett värdepappersbolag med

tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar för.

Med kreditinstitut avses bank,

kreditmarknadsföretag, Svenska

skeppshypotekskassan, Konunga-

riket Sveriges stadshypotekskassa

och Sveriges allmänna hypoteks-

bank.

9. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett utländskt kredit-

institut svarar för.

10. Obligationer och andra skuldförbindelser som ett publikt aktiebo-

lag eller ett motsvarande utländskt bolag svarar för.

11. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag, ett publikt bankaktiebolag, ett pub-

likt försäkringsaktiebolag eller ett motsvarande utländskt bolag, med

undantag av bolag som avses i 12.

12. Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som

har getts ut av ett publikt aktiebolag eller ett motsvarande utländskt

bolag, under förutsättning att bolaget har till uppgift att äga sådana till-

gångar som anges i 13.

13. Fastigheter, tomträtter och byggnader samt andelar i sådan egen-

dom.

14. Skuldförbindelser som

fysiska personer och andra subjekt

än de som anges i 1 4 och 8 10

svarar för och som panträtt i fas-

tighet eller tomträtt lämnats som

säkerhet för. Panträtten skall ligga

inom en viss andel av fastighetens

eller tomträttens värde. Rege-

ringen eller, efter regeringens be-

myndigande, Finansinspektionen

skall meddela föreskrifter om an-

delens storlek och om värdering av

fastigheter och tomträtter för

tillämpningen av bestämmelserna i

denna punkt.

14. Skuldförbindelser som fy-

siska personer och andra subjekt

än de som anges i 1 4 och 8 10

svarar för och som panträtt i fas-

tighet eller tomträtt lämnats som

säkerhet för. Panträtten skall ligga

inom en viss andel av fastighetens

eller tomträttens värde. Rege-

ringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer skall med-

dela föreskrifter om andelens stor-

lek och om värdering av fastig-

heter och tomträtter för tillämp-

ningen av bestämmelserna i denna

punkt.

15. Skuldförbindelser som fysiska personer och andra subjekt än de

som anges i 1-4 och 8-10 svarar för och som annan betryggande säkerhet

än panträtt i fastighet eller tomträtt lämnats som säkerhet för.

16. Kassa.

17. Andelar i värdepappersfon-

der och placeringar i utländska

fondföretag som är underkastade

lagstiftning eller annan offentlig

reglering som väsentligen stäm-

mer överens med den som gäller

för värdepappersfonder här i lan-

det, om de förvaltade tillgångarna

huvudsakligen består av tillgångar

som får användas för skuldtäck-

ning.

17. Andelar i fonder vilka för-

valtas av fondförvaltare som har

rätt att utöva fondverksamhet en-

ligt lagen (1990:1114) om värde-

pappersfonder, om de förvaltade

tillgångarna huvudsakligen består

av tillgångar som får användas för

skuldtäckning.

18. Beslutad överskjutande skatt.

19. Återförsäkringsgivares fordran hos det avgivande försäkringsbola-

get (återförsäkringstagaren) som grundas på att återförsäkringstagaren

har hållit kvar tillgångar som motsvarar en avgiven återförsäkring.

Andra fondpapper än som avses i 10 a § första stycket 1, får endast an-

vändas för skuldtäckning om de är kortfristigt realiserbara eller är före-

mål för handel på en reglerad marknad som är öppen för allmänheten.

Aktier och andra värdepapper som kan jämställas med aktier, som har

getts ut av ett privat aktiebolag får användas för skuldtäckning under för-

utsättning att bolaget är ett dotterbolag som anges i 10 a § första stycket

1.

Utländska tillgångar som avses i

första stycket 2 4, 7, 9 12 och 17

får användas för skuldtäckning i

den mån det följer av föreskrifter

som regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen meddelat

Utländska tillgångar som avses i

första stycket 2 4, 7 och 9 12 får

användas för skuldtäckning i den

mån det följer av föreskrifter som

meddelats av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämt

1. såvitt angår första stycket 2, om vilka utländska stater och utländska

centralbanker som avses,

2. såvitt angår första stycket 4, om vilka internationella organisationer

som avses, samt

3. såvitt angår första stycket 3,

7, 9 12 och 17, om vilka stater de

rättssubjekt som avses skall vara

belägna eller ha sitt säte i.

3. såvitt angår första stycket 3, 7

och 9 12, om vilka stater de rätts-

subjekt som avses skall vara be-

lägna eller ha sitt säte i.

Tillgångar får användas för skuldtäckning endast till den del de inte

belastas av panträtt eller annan säkerhetsrätt.

För att tillgångar enligt första stycket 13 skall få användas för skuld-

täckning skall byggnader som hör till fastigheter och tomträtter vara

brandförsäkrade. Detsamma gäller byggnader som hör till fastigheter och

tomträtter som utgör säkerhet för skuldförbindelser enligt första stycket

14.

Förlagsbevis och förlagsandelsbevis skall vid tillämpningen av be-

stämmelserna i 10 b och 10 c §§ jämställas med tillgångar som anges i

första stycket 11 och 12.

Finansinspektionen får, om det finns särskilda skäl, medge att även

andra slag av tillgångar än som anges i första stycket tillfälligt får använ-

das för skuldtäckning.

 10 d §

De tillgångar som används för skuldtäckning skall, i fråga om skade-

försäkring, finnas inom EES om risken är belägen inom EES och, i fråga

om livförsäkring, finnas inom EES om försäkringsbolagets verksamhet

utövas inom EES. För risker och verksamhet utanför EES skall de till-

gångar som används för skuldtäckning finnas i Sverige.

Finansinspektionen får medge

undantag från första stycket.

Utan hinder av första stycket får

tillgångar finnas utanför EES, om

det inte kan antas försämra för-

månsrätten enligt 4 a § förmåns-

rättslagen (1970:979) och lokali-

seringen i övrigt är betryggande.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

lokalisering av tillgångar enligt

andra stycket.

10 g §

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta riktlinjer för pla-

cering av medel som används för

skuldtäckning.

Livförsäkringstagare och den

som avser att teckna en livförsäk-

ring i bolaget skall informeras om

det huvudsakliga innehållet i rikt-

linjerna, om det inte med hänsyn

till försäkringens särskilda beskaf-

fenhet saknas anledning till sådan

information. Regeringen eller, ef-

ter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om skyldigheten att

lämna information och om vilka

försäkringar som inte skall omfat-

tas av informationsskyldigheten.

Ett försäkringsbolag som avses i

9 § skall upprätta och följa place-

ringsriktlinjer. Sådana riktlinjer

skall innehålla principerna för

placering av de tillgångar som an-

vänds för skuldtäckning.

Livförsäkringstagare och de som

erbjuds att teckna en livförsäkring

i bolaget skall informeras om det

huvudsakliga innehållet i riktlin-

jerna, om det inte med hänsyn till

försäkringens särskilda beskaffen-

het eller av annat särskilt skäl

saknas anledning till sådan infor-

mation. Regeringen eller den myn-

dighet som regeringen bestämmer

skall meddela föreskrifter om

skyldigheten att lämna information

och om vilka försäkringar som inte

skall omfattas av informations-

skyldigheten.

11 a §

Försäkringstagarnas förmåns-

rätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med fordran som

grundas på avtal om

Förmånsrätt enligt 4 a § för-

månsrättslagen (1970:979) följer

med fordran som grundas på avtal

om

1. livförsäkring och skadeförsäkring för vilken bestämmelserna om liv-

försäkring tillämpas med stöd av 1 kap. 5 §,

2. annan skadeförsäkring som meddelats för längre tid än tio år, eller

3. återförsäkring avseende sådan försäkring som sägs i 1 och 2.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 11 § när bolaget försätts i konkurs eller utmätning äger rum.

Fordran enligt 1 eller 2 har företräde framför fordran enligt 3.

13 §

Bestämmelserna i 9 a, 10, 10 b,

10 c, 10 d och 10 e §§ gäller inte

för tillgångar som svarar mot av-

sättningar för villkorad återbäring

och för fondförsäkringsåtaganden

där försäkringstagaren bär place-

ringsrisken. Sådana tillgångar

skall placeras på ett sätt som är

lämpligt med hänsyn till åtagan-

dets karaktär.

16 §

Styrelsen och verkställande

direktören skall övervaka att an-

skaffning av ansökningar om för-

säkring hos bolaget sker på ett sätt

som överensstämmer med god för-

säkringssed.

På begäran av den som biträtt ett

försäkringsbolag i dess verksam-

het enligt första stycket skall

Finansinspektionen utfärda intyg

över verksamhetens omfattning

och innehåll, om sådant intyg

krävs för att få driva liknande

verksamhet i annat EES-land.

Bolaget och den som begärt intyg

skall lämna inspektionen de upp-

lysningar som behövs för att

inspektionen skall kunna fullgöra

denna skyldighet.

På begäran av den som biträtt ett

försäkringsbolag i dess verksam-

het att förmedla försäkringar skall

Finansinspektionen utfärda intyg

över verksamhetens omfattning

och innehåll, om sådant intyg

krävs för att få driva liknande

verksamhet i annat EES-land.

Bolaget och den som begärt intyg

skall lämna inspektionen de upp-

lysningar som behövs för att

inspektionen skall kunna fullgöra

denna skyldighet.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

17 a §

Ett försäkringsbolag får enligt de förutsättningar som anges i denna

paragraf förvärva aktier eller andelar i företag som driver någon form av

finansiell verksamhet.

För förvärv av aktier eller andelar som, tillsammans med försäkrings-

bolagets övriga aktier eller andelar i samma företag, motsvarar ett röste-

tal som överstiger fem procent av röstetalet för samtliga aktier eller

andelar i företaget krävs tillstånd. Frågor om sådant tillstånd prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av

särskild vikt prövas dock av regeringen. Om försäkringsbolaget ingår i en

koncern, skall första meningen tillämpas på koncernens samlade innehav.

Vid beräkningen av koncernens innehav skall dock, intill ett innehav

motsvarande fem procent av röstetalet för samtliga aktier eller andelar,

bortses från aktier eller andelar som innehas av företag i koncernen som

driver någon form av finansiell verksamhet eller av dotterföretag till så-

dana företag.

Tillstånd enligt andra stycket får ges endast om värdet av de förvär-

vade aktierna eller andelarna tillsammans med det bokförda värdet av

försäkringsbolagets sammanlagda innehav av aktier och andelar som

kräver tillstånd enligt andra stycket samt av vad som skjutits till som

aktiekapital eller i annan form i ett annat försäkringsbolag inte över-

stiger summan av

A. för livförsäkringsbolag

1. eget kapital och garantikapital

samt

2. fyra procent av

-försäkringstekniska avsätt-

ningar,

-återbäringsmedel och

-femtio procent av övervärden i

tillgångar.

A. för livförsäkringsbolag

1. aktiekapital, överkursfond

och garantikapital samt

2. fyra procent av

-försäkringstekniska avsätt-

ningar,

-annat eget kapital än det som

avses i 1 och

-femtio procent av övervärden i

tillgångar.

B. För skadeförsäkringsbolag

1. eget kapital, garantikapital, regleringsfond för trafikförsäkring och

utjämningsfond,

2. sjuttio procent av

-skatteutjämningsreserv och

-återstående del av uppskovsbeloppet enligt lagen (1990:655) om åter-

föring av obeskattade reserver och

-periodiseringsfond samt

3. fyra procent av

-försäkringstekniska avsättningar,

-säkerhetsreserv och

-femtio procent av övervärden i tillgångar.

Beräkningen av aktiernas eller

andelarnas värde enligt tredje

stycket skall ske enligt 4 kap. la-

gen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag. Bestäm-

melserna i 4 kap. 5 § nämnda lag

om värdering till verkligt värde

skall dock inte tillämpas. Eget ka-

pital och återbäringsmedel skall i

förekommande fall minskas med

fond för orealiserade vinster.

Beräkningen av aktiernas eller

andelarnas värde enligt tredje

stycket skall ske enligt 4 kap.

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag. Be-

stämmelserna i 4 kap. 5 § nämnda

lag om värdering till verkligt värde

skall dock inte tillämpas. Eget

kapital skall i förekommande fall

minskas med fond för orealiserade

vinster.

För tillstånd krävs att förvärvet ingår som ett led i organisationen av

verksamheten.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 b §

Optioner och terminskontrakt

eller andra liknande finansiella

instrument får användas för att

sänka den finansiella risken i ett

försäkringsbolag. Sådana instru-

ment får dessutom användas för

att effektivisera förvaltningen av

bolagets tillgångar om detta kan

ske utan att bolagets finansiella

risker överstiger en risknivå som

är förenlig med kraven på en sund

försäkringsverksamhet.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

tillämpningen av bestämmelserna i

första stycket.

Optioner och terminskontrakt

eller andra liknande finansiella

instrument får användas för att

sänka den finansiella risken i ett

försäkringsbolag och för att effek-

tivisera förvaltningen av bolagets

tillgångar.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillämp-

ningen av bestämmelserna i första

stycket.

19 §

Ett försäkringsbrev skall innehålla uppgifter både om de allmänna för-

säkringsvillkoren och om de särskilda villkoren för den försäkring som

avses i brevet.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen meddelar närmare

föreskrifter om vilken information

som ett försäkringsbolag skall

lämna till försäkringstagarna och

till den som avser att teckna en

försäkring i bolaget.

22 §

Kapitalbasen för livförsäkrings-

rörelse får omfatta följande poster:

1. inbetalat aktiekapital eller in-

betalat garantikapital,

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital, om

minst tjugofem procent av kapita-

let inbetalats, samt

3. övrigt eget kapital och åter-

bäringsmedel med avdrag för fond

för orealiserade vinster samt obe-

skattade reserver.

Kapitalbasen för livförsäkrings-

rörelse får omfatta följande poster:

1. inbetalat aktiekapital eller in-

betalat garantikapital,

2. hälften av ej inbetalat aktie-

eller garantikapital, om minst fem-

tio procent av kapitalet inbetalats,

3. övrigt eget kapital, med av-

drag för fond för orealiserade

vinster, samt

4. obeskattade reserver.

Finansinspektionen får, i den mån 26 § tredje stycket inte hindrar det,

medge att också andra poster än som sägs i första stycket får ingå i kapi-

talbasen.

23 §

Solvensmarginalen enligt 1 kap. 8 a § andra stycket skall för livförsäk-

ringsrörelse bestämmas på det sätt som anges i denna paragraf.

Solvensmarginalen för livförsäkring som avses i 2 kap. 3 b § första

stycket klasserna 1 a och 2 utgör summan av följande belopp:

1. fyra procent av premiereser-

ven utan avdrag för avgiven åter-

försäkring (bruttopremiereserv)

multiplicerat med en faktor som

motsvarar förhållandet för det

föregående räkenskapsåret mellan

premiereserven efter avdrag för

avgiven återförsäkring och brutto-

premiereserven; faktorn får dock

inte understiga 0,85, samt

2. tre tiondels procent av samt-

liga positiva risksummor multipli-

cerat med en faktor som motsvarar

förhållandet för det föregående

räkenskapsåret mellan de positiva

risksummorna efter avdrag för av-

given återförsäkring och de posi-

tiva risksummorna utan sådant av-

drag; faktorn får dock inte under-

stiga 0,5.

1. fyra procent av den del av

försäkringstekniska avsättningar

enligt 1 § som svarar mot åtagan-

den med en finansiell eller försäk-

ringsteknisk risk för försäkrings-

bolaget, utan avdrag för avgiven

återförsäkring (bruttoavsättning)

multiplicerat med en faktor som

motsvarar förhållandet för det

föregående räkenskapsåret mellan

sådana försäkringstekniska av-

sättningar efter avdrag för avgiven

återförsäkring och bruttoavsätt-

ningen; faktorn får dock inte

understiga 0,85,

2. en procent av försäkringstek-

niska avsättningar i övrigt beräk-

nade på det sätt som anges i 1, om

a) försäkringstiden överstiger

fem år och det belopp som skall

täcka driftskostnaderna är bestämt

för längre tid än fem år, eller

b) avsättningarna är förenade

med en rörelserisk för bolaget som

inte är oväsentlig, samt

3. tre tiondels procent av samt-

liga positiva risksummor multipli-

cerat med en faktor som motsvarar

förhållandet för det föregående

räkenskapsåret mellan de positiva

risksummorna efter avdrag för av-

given återförsäkring och de posi-

tiva risksummorna utan sådant av-

drag; faktorn får dock inte under-

stiga 0,5.

För försäkringar enbart för

dödsfall skall vid tillämpning av

andra stycket 2 i stället för tre

tiondels procent gälla en tiondels

procent om försäkringstiden är

högst tre år och femton hundradels

procent om försäkringstiden är

längre än tre år men högst fem år

För försäkringar enbart för

dödsfall skall vid tillämpning av

andra stycket 3 i stället för tre

tiondels procent gälla en tiondels

procent om försäkringstiden är

högst tre år och femton hundradels

procent om försäkringstiden är

längre än tre år men högst fem år.

Solvensmarginalen för sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses

i 2 kap. 3 b § första stycket klass 3

beräknas på det sätt som anges i

andra stycket 1.

Solvensmarginalen för sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses

i 2 kap. 3 b § första stycket klass 4

beräknas på det sätt som anges i

andra stycket 1.

Solvensmarginalen för försäkringar enligt 2 kap. 3 b § första stycket

klass 1 b (tilläggsförsäkring) beräknas på grundval av premieindex enligt

vad som föreskrivs i 25 §.

 24 §

Kapitalbasen för skadeförsäkringsrörelse får omfatta följande poster:

1. inbetalat aktiekapital eller inbetalat garantikapital,

2. hälften av ännu ej inbetalat

aktie- eller garantikapital, om

minst tjugofem procent av kapita-

let inbetalats,

3. övrigt bundet eget kapital

med avdrag för fond för oreali-

serade vinster, fritt eget kapital,

obeskattade reserver, samt

4. ett belopp som motsvarar

fordran på uttaxering enligt

13 kap. 1 §; beloppet får dock inte

överstiga vare sig hälften av skill-

naden mellan den högst tillåtna ut-

taxeringen och vad som faktiskt

har uttaxerats eller halva kapital-

basen.

2. hälften av ej inbetalat aktie-

eller garantikapital, om minst fem-

tio procent av kapitalet inbetalats,

3. övrigt eget kapital, med av-

drag för fond för orealiserade

vinster,

 4. obeskattade reserver, samt

5. ett belopp som motsvarar vad

som kan uttaxeras från delägare

under ett räkenskapsår enligt

bestämmelser i bolagsordningen;

beloppet får dock inte överstiga

vare sig hälften av skillnaden

mellan den högst tillåtna

uttaxeringen och vad som faktiskt

har uttaxerats för räkenskapsåret

eller halva kapitalbasen.

Finansinspektionen får medge att också andra poster än som sägs i

första stycket får ingå i kapitalbasen.

26 §

För livförsäkringsrörelse gäller följande.

Garantibeloppet enligt 1 kap. 8 a § andra stycket skall uppgå till ett

belopp som motsvarar 800 000 ecu.

Kapitalbasen skall intill en

sjättedel av solvensmarginalen

motsvaras av poster som anges i

22 § första stycket 1 3. Detsamma

gäller garantibeloppet, om det är

större än en sjättedel av solvens-

marginalen.

Kapitalbasen skall intill en

sjättedel av solvensmarginalen

motsvaras av poster som anges i

22 § första stycket 1 4. Detsamma

gäller garantibeloppet, om det är

större än en sjättedel av solvens-

marginalen.

28 §

Om direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse drivs i

samma försäkringsbolag enligt 1

kap. 3 § andra och tredje styckena

skall följande gälla.

Om direkt livförsäkringsrörelse

och skadeförsäkringsrörelse drivs i

samma försäkringsbolag enligt 1

kap. 3 § andra och tredje styckena,

skall kapitalbasen för livförsäk-

ringsrörelsen respektive skadeför-

säkringsrörelsen beräknas och

redovisas separat.

Kapitalbasen för livförsäkrings-

rörelsen respektive skadeförsäk-

ringsrörelsen skall redovisas sepa-

rat. Om båda verksamhetsfor-

merna uppfyller kraven på kapi-

talbasens storlek enligt 23 och 25-

27 §§ får dock poster hänförliga

till den ena kapitalbasen, till den

del den överstiger den föreskrivna

storleken, räknas in i den andra

kapitalbasen. Finansinspektionen

skall underrättas om ett sådant

förfarande.

Särskilda bestämmelser för fond-

försäkringar

29 §

Premier för fondförsäkringar

skall placeras i andelar i sådana

till försäkringen anknutna fonder

som försäkringstagaren från tid

till annan bestämmer. Bolaget får

begränsa antalet fonder i vilka

premier får placeras.

Utdelning och ersättning vid

inlösen av sådana andelar får

endast användas för förvärv av

nya andelar i anknutna fonder och

för utbetalning eller betalning av

kostnader enligt försäkringsavta-

let.

8 kap.

7 §

Styrelsen svarar för bolagets organisation och för förvaltningen av bo-

lagets angelägenheter. Verkställande direktören skall sköta den löpande

förvaltningen enligt de riktlinjer och anvisningar som styrelsen meddelar.

Verkställande direktören får dessutom utan styrelsens bemyndigande

vidta åtgärder som med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets

verksamhet är osedvanliga eller av stor betydelse, om styrelsens beslut

inte kan avvaktas utan väsentlig olägenhet för bolagets verksamhet. I

sådant fall skall styrelsen så snart som möjligt underrättas om åtgärden.

Styrelsen skall se till att organisationen i fråga om bokföringen och

medelsförvaltningen även innefattar en tillfredsställande kontroll. Verk-

ställande direktören skall sörja för att bolagets bokföring fullgörs i över-

ensstämmelse med lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsfö-

retag och andra författningar och att medelsförvaltningen sköts på ett

betryggande sätt.

Styrelsen skall fastställa sådana

riktlinjer som anges i 7 kap. 10 g §

och se till att de följs. Styrelsen

skall fortlöpande pröva om rikt-

linjerna behöver ändras.

Styrelsen ansvarar för att upp-

gifter enligt 7 kap. 9 § femte

stycket lämnas och att informa-

tionsskyldigheten enligt 7 kap.

10 g § andra stycket fullgörs.

8 §

Beslut om antagande och änd-

ring av grunder fattas av styrelsen.

Styrelsen skall fastställa försäk-

ringstekniska riktlinjer och place-

ringsriktlinjer. Styrelsen ansvarar

för att riktlinjerna följs och skall

fortlöpande pröva om de behöver

ändras.

15 §

Styrelsen eller någon annan

ställföreträdare för bolaget får inte

företa rättshandlingar eller andra

åtgärder som är ägnade att bereda

otillbörliga fördelar åt aktieägare,

garanter eller andra till nackdel för

bolaget eller andra aktieägare eller

garanter.

Styrelsen eller någon annan

ställföreträdare för bolaget får inte

företa rättshandlingar eller andra

åtgärder som är ägnade att bereda

otillbörliga fördelar åt aktieägare,

delägare, garanter eller andra till

nackdel för bolaget eller andra

aktieägare, delägare eller garanter.

En ställföreträdare får inte följa en föreskrift av bolagsstämman eller

något annat bolagsorgan, om föreskriften inte gäller därför att den står i

strid med denna lag, lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings-

företag eller bolagsordningen.

18 §

I försäkringsbolag som medde-

lar livförsäkring skall de försäk-

ringstekniska utredningarna och

beräkningarna utföras under över-

inseende av en aktuarie.

Regeringen eller efter dess be-

myndigande Finansinspektionen

meddelar föreskrifter om villkoren

för behörighet att tjänstgöra som

aktuarie.

Inspektionen kan i särskilt fall

medge undantag från dessa villkor.

Styrelsen eller verkställande

direktören skall, när en aktuarie

antagits eller frånträtt sin befatt-

ning, genast anmäla detta för regi-

strering. Sådan anmälan kan också

göras av aktuarien.

I försäkringsbolag skall de för-

säkringstekniska utredningarna

och beräkningarna utföras under

överinseende av en eller flera

aktuarier. En aktuarie skall ha den

insikt och erfarenhet i dessa frå-

gor som fordras med hänsyn till

arten och omfattningen av bola-

gets verksamhet.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer skall

meddela föreskrifter om villkoren

för behörighet att tjänstgöra som

aktuarie. Den som meddelar så-

dana föreskrifter får medge

undantag från dessa villkor och

kravet på aktuarie enligt första

stycket.

Styrelsen eller verkställande

direktören skall, när en aktuarie

utsetts eller frånträtt sin befattning,

genast anmäla detta för registre-

ring. Sådan anmälan kan också

göras av aktuarien.

Finansinspektionen skall, om det

behövs, förordna en eller flera

aktuarier som tillsammans med

bolagets aktuarie skall utföra de

uppgifter som avses i första stycket.

Inspektionen skall utfärda en in-

struktion för sådan aktuarie. Aktua-

rien har rätt att få arvode av för-

säkringsbolaget. Arvodets storlek

bestäms av inspektionen.

9 kap.

18 §

Om ett beslut att ändra bolags-

ordningen för ett ömsesidigt för-

säkringsbolag avser delägarnas an-

svarighet för bolagets

förbindelser, får beslutet börja

tillämpas först ett år efter

registreringen av ändringsbeslutet,

om inte samtliga delägare biträtt

det.

När registreringen har skett,

skall styrelsen och verkställande

direktören genast låta kungöra be-

slutet i Post- och Inrikes Tidningar

och den eller de ortstidningar som

styrelsen bestämmer. Dessutom

skall en underrättelse om beslutet

sändas till varje delägare vars

postadress är känd.

Den som är delägare i bolaget

när ändringsbeslutet fattas men

inte samtycker till beslutet har rätt

att inom ett år från beslutets regist-

rering häva försäkringsavtalet utan

att rätta sig efter den uppsägnings-

tid som i annat fall skulle ha iakt-

tagits. Om avtalet hävs har deläga-

ren rätt att få ut den på försäk-

ringen belöpande andelen i pre-

miereserven, beräknad för den

tidpunkt, då avtalet upphör att

gälla.

Om ett beslut att ändra bolags-

ordningen för ett ömsesidigt för-

säkringsbolag avser delägarnas an-

svarighet vid uttaxering enligt 1

kap. 7 § tredje stycket, får beslutet

tillämpas först ett år efter registre-

ringen av beslutet, om inte samt-

liga delägare biträtt det.

När registreringen har skett,

skall styrelsen och verkställande

direktören genast kungöra beslutet

i Post- och Inrikes Tidningar och

den eller de ortstidningar som sty-

relsen bestämmer. Dessutom skall

en underrättelse om beslutet sän-

das till varje delägare vars

postadress är känd.

Den som är delägare i bolaget

när ändringsbeslutet fattas men

inte samtycker till beslutet har rätt

att inom ett år från beslutets regist-

rering häva försäkringsavtalet utan

att rätta sig efter den uppsägnings-

tid som i annat fall skulle ha iakt-

tagits. Om avtalet hävs har deläga-

ren rätt att få ut den på försäk-

ringen belöpande andelen av ej

intjänade premier och återbäring.

Beräkningen av denna andel skall

göras för den tidpunkt då avtalet

upphör att gälla.

19 §

Bolagsstämman får inte fatta be-

slut, som är ägnade att ge otillbör-

liga fördelar åt aktieägare, garanter

eller andra till nackdel för bolaget,

andra aktieägare eller garanter.

Bolagsstämman får inte fatta be-

slut, som är ägnade att ge otillbör-

liga fördelar åt aktieägare, del-

ägare, garanter eller andra till

nackdel för bolaget, andra aktie-

ägare, delägare eller garanter.

20 §

Om ett bolagsstämmobeslut inte

har tillkommit i behörig ordning

eller i övrigt strider mot denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag, bolags-

ordningen eller grunderna, kan

talan mot försäkringsbolaget om

att beslutet skall upphävas eller

ändras föras av aktieägare, av del-

ägare eller röstberättigade som inte

är delägare eller av styrelsen, en

styrelseledamot eller verkställande

direktören. Mot ett försäkrings-

aktiebolag kan en sådan talan föras

även av den som styrelsen obe-

hörigen har vägrat att föra in som

aktieägare i aktieboken.

Om ett bolagsstämmobeslut inte

har tillkommit i behörig ordning

eller i övrigt strider mot denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredovis-

ning i försäkringsföretag, bolags-

ordningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsrikt-

linjerna, kan talan mot försäk-

ringsbolaget om att beslutet skall

upphävas eller ändras föras av

aktieägare, av delägare eller röst-

berättigade som inte är delägare

eller av styrelsen, en styrelseleda-

mot eller verkställande direktören.

Mot ett försäkringsaktiebolag kan

en sådan talan föras även av den

som styrelsen obehörigen har väg-

rat att föra in som aktieägare i

aktieboken.

Talan skall väckas inom tre månader från dagen för beslutet. Om talan

inte väcks inom denna tid är rätten till talan förlorad.

Talan får väckas senare än vad som sägs i andra stycket när

1. beslutet är sådant att det inte lagligen kan fattas ens med samtycke

av alla aktieägare respektive av alla delägare eller röstberättigade som

inte är delägare,

2. samtycke till beslutet krävs av alla eller vissa aktieägare respektive

av alla eller vissa delägare eller röstberättigade som inte är delägare och

sådant samtycke inte har givits, eller

3. kallelse till stämman inte har skett eller de för bolaget gällande

bestämmelserna om kallelse har väsentligen eftersatts.

Dom, varigenom bolagsstämmans beslut upphävs eller ändras, gäller

även för aktieägare, delägare och röstberättigade som inte har instämt

talan. Rätten kan ändra bolagsstämmans beslut endast om det kan fast-

ställas vilket innehåll beslutet rätteligen borde ha haft. Är bolagsstäm-

mans beslut sådant att det skall anmälas för registrering enligt denna lag

och har det upphävts eller ändrats genom en dom som vunnit laga kraft

eller har det genom beslut under rättegången förordnats att bolagsstäm-

mans beslut inte får verkställas, skall rätten underrätta Finansinspektio-

nen för registrering.

10 kap.

1 §

Bolagsstämman skall välja

minst två revisorer. I bolagsord-

ningen kan dock bestämmas att en

eller flera av revisorerna, dock inte

alla, skall utses i annan ordning.

Finansinspektionen skall dess-

utom, enligt vad som föreskrivs i

2 §, utse en eller flera revisorer.

För de revisorer som är valda av

bolagsstämman gäller uppdraget

för den tid som anges i bolags-

ordningen. Om uppdraget inte

skall gälla tills vidare, skall upp-

dragstiden bestämmas så att upp-

draget upphör vid slutet av den

ordinarie bolagsstämma på vilken

revisorsval förrättas.

Bolagsstämman skall välja

minst en revisor. I bolagsord-

ningen kan bestämmas att en eller

flera av revisorerna, dock inte alla,

skall utses i annan ordning.

Finansinspektionen skall dess-

utom, enligt vad som föreskrivs i

2 §, utse en eller flera revisorer.

Särskilda bestämmelser om lek-

mannarevisorer finns i 11 kap.

För revisor som är vald av

bolagsstämman gäller uppdraget

för den tid som anges i bolags-

ordningen. Om uppdraget inte

skall gälla tills vidare, skall upp-

dragstiden bestämmas så att upp-

draget upphör vid slutet av den

ordinarie bolagsstämma på vilken

revisorsval förrättas.

Bolagsstämman kan utse en eller flera revisorssuppleanter. Bestäm-

melserna i denna lag om revisorer gäller i tillämpliga delar om supp-

leanter.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

3 §

Revisorer som inte är auktorise-

rade eller godkända skall vara

bosatta inom Europeiska ekono-

miska samarbetsområdet, om inte

något annat tillåts i särskilda fall.

Frågor om sådant tillstånd prövas

av Finansinspektionen. Ärenden

som är av principiell betydelse

eller av synnerlig vikt prövas dock

av regeringen. Vad som sagts nu

gäller dock inte, om även en auk-

toriserad eller godkänd revisor

deltar i revisionen. Den som är

underårig, i konkurs eller under-

kastad näringsförbud eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken får inte vara

revisor.

Endast den som är auktoriserad

eller godkänd revisor kan vara

revisor i ett försäkringsbolag.

Den som är i konkurs eller

underkastad näringsförbud eller

som har förvaltare enligt 11 kap.

7 § föräldrabalken får inte vara

revisor.

Revisorerna skall ha den insikt i och erfarenhet av redovisning och

ekonomiska förhållanden som med hänsyn till arten och omfånget av

bolagets verksamhet fordras för uppdragets fullgörande.

Till revisor kan även utses ett registrerat revisionsbolag. Bestämmelser

om vem som kan vara huvudansvarig för revisionen och om underrättel-

seskyldighet finns i 12 § lagen (1995:528) om revisorer. Bestämmelserna

i 5, 8 a och 13 §§ i detta kapitel tillämpas på den huvudansvarige.

Till revisor i dotterföretag bör, om det kan ske, utses minst en av

moderbolagets revisorer.

4 §

Minst en av de revisorer som

bolagsstämman utser skall vara

auktoriserad revisor eller godkänd

revisor, om

1. försäkringsbolagets verksam-

hetsområde omfattar hela riket,

eller

2. tillgångarnas bruttovärde

(balansomslutningen) enligt fast-

ställda balansräkningar för de två

senaste räkenskapsåren överstiger

ett gränsbelopp som motsvarar

100 gånger det basbelopp enligt

lagen (1962:381) om allmän för-

säkring som gällde under den sista

månaden av respektive räken-

skapsår.

Minst en av de revisorer som

bolagsstämman utser skall vara

auktoriserad revisor, om balans-

omslutningen enligt fastställda

balansräkningar för de två senaste

räkenskapsåren överstiger ett

gränsbelopp som motsvarar 1 000

gånger det angivna basbeloppet.

Minst en av bolagsstämman ut-

sedd revisor skall vara auktorise-

rad revisor, om tillgångarnas

bruttovärde (balansomslutningen)

enligt fastställda balansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger ett gränsbelopp som

motsvarar 1 000 gånger det bas-

belopp enligt lagen (1962:381) om

allmän försäkring som gällde

under den sista månaden av

respektive räkenskapsår.

I fråga om bolag som avses i

andra stycket kan förordnas att en

viss godkänd revisor får utses

istället för en auktoriserad revisor.

Sådana beslut är giltiga i högst

fem år.

I fråga om bolag som avses i

första stycket kan förordnas att en

viss godkänd revisor får utses i

stället för en auktoriserad revisor.

Sådana beslut är giltiga i högst

fem år.

Frågor om förordnande enligt

tredje stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av

principiell betydelse eller av syn-

nerlig vikt prövas dock av rege-

ringen.

Frågor om förordnande enligt

andra stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av

principiell betydelse eller av syn-

nerlig vikt prövas dock av rege-

ringen.

Första-fjärde styckena gäller

även för ett moderbolag i en kon-

cern, om

Första-tredje styckena gäller

även för ett moderbolag i en kon-

cern, om

1. koncernens verksamhetsområde omfattar hela riket,

2. balansomslutningen enligt

fastställda koncernbalansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger det gränsbelopp som

anges i första eller andra stycket,

eller

2. balansomslutningen enligt

fastställda koncernbalansräkningar

för de två senaste räkenskapsåren

överstiger det gränsbelopp som

anges i första stycket, eller

3. moderbolaget inte upprättar

koncernredovisning och den sam-

manlagda balansomslutningen en-

ligt fastställda balansräkningar för

koncernföretagens två senaste

räkenskapsår på moderbolagets

balansdag överstiger det gräns-

belopp som anges i första eller

andra stycket.

3. moderbolaget inte upprättar

koncernredovisning och den sam-

manlagda balansomslutningen en-

ligt fastställda balansräkningar för

koncernföretagens två senaste

räkenskapsår på moderbolagets

balansdag överstiger det gräns-

belopp som anges i första stycket.

Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs

om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för de aukto-

riserade och godkända revisorer

som avses i denna paragraf.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Styrelsen skall, om inte rättelse utan dröjsmål sker genom den som

utser revisor, göra anmälan hos Finansinspektionen

1. om auktoriserad revisor eller

godkänd revisor inte är utsedd

enligt 4 § första-fjärde styckena,

2. om en revisor är obehörig

enligt 3 § första stycket eller 5 §

första eller andra stycket, eller

1. om auktoriserad revisor eller

godkänd revisor inte är utsedd

enligt 4 § första, andra och fjärde

stycket,

2. om en revisor är obehörig

enligt 3 § första eller andra

stycket eller 5 § första eller andra

stycket, eller

3. om en bestämmelse i bolagsordningen om antalet revisorer eller om

revisorers behörighet har åsidosatts.

Anmälan enligt första stycket kan göras av envar.

Registrering

15 §

Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs

om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för revisorer.

11 kap. Allmän granskning

1 § Om inte annat föreskrivs i bolagsordningen, får det i ett försäkrings-

bolag utses en eller flera personer (lekmannarevisorer) att uföra sådan

granskning som anges i 4 §.

2 § För en lekmannarevisor får en eller flera suppleanter utses. Vad som

sägs i denna lag om lekmannarevisor skall i tillämpliga delar även gälla

suppleant.

3 § Bestämmelserna i denna lag om revisorer är inte tillämpliga på lek-

mannarevisorer.

Lekmannarevisorns uppgifter

4 § Lekmannarevisorn skall granska om bolagets verksamhet sköts på ett

ändamålsenligt och från ekonomisk synpunkt tillfredsställande sätt och

om bolagets interna kontroll är tillräcklig. Granskningen skall vara så

ingående och omfattande som god sed vid detta slag av granskning krä-

ver.

5 § Lekmannarevisorn skall följa de anvisningar som meddelas av

bolagsstämman, såvida de inte strider mot lag, bolagsordningen eller god

sed.

6 § Lekmannarevisorn skall efter varje räkenskapsår lämna en gransk-

ningsrapport till bolagsstämman. Bestämmelser om rapportens innehåll

och den tidpunkt då den skall lämnas till bolagets styrelse finns i 14 §.

7 § Lekmannarevisorn får inte underteckna en sådan revisionsberättelse

som avses i 10 kap. 11 §.

Tillhandahållande av upplysningar m. m.

8 § Styrelsen och den verkställande direktören skall ge lekmannarevisorn

tillfälle att genomföra granskningen i den omfattning lekmannarevisorn

anser vara nödvändig. De skall lämna de upplysningar och det biträde

som lekmannarevisorn begär.

Samma skyldigheter har styrelsen, den verkställande direktören, revi-

sorn och lekmannarevisorn i ett dotterbolag gentemot en lekmannarevisor

i moderbolaget.

Hur lekmannarevisor utses

9 § En lekmannarevisor väljs av bolagsstämman, om inte bolagsord-

ningen innehåller bestämmelser om att denne skall utses på annat sätt.

Obehörighetsgrunder

10 § Den som är underårig eller i konkurs eller har fått näringsförbud

eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken kan inte vara lek-

mannarevisor.

Jäv

11 § Den får inte vara lekmannarevisor som

1. är styrelseledamot, verkställande direktör eller innehar en befattning

i ledande ställning i försäkringsbolaget eller dess dotterföretag eller

biträder vid bolagets bokföring eller medelsförvaltning eller bolagets

kontroll däröver,

2. är anställd hos bolaget eller på något annat sätt intar en underordnad

eller beroende ställning till detta eller till någon som avses under 1 eller

är verksam i samma företag som den som yrkesmässigt biträder bolaget

vid grundbokföringen eller medelsförvaltningen eller bolagets kontroll

däröver,

3. är gift med eller sammanlever under äktenskapsliknande förhållan-

den med eller är syskon eller släkting i rätt upp- eller nedstigande led till

en person som avses under 1 eller är besvågrad med en sådan person i

rätt upp- eller nedstigande led eller så att den ene är gift med den andres

syskon, eller

4. på annat sätt än genom belåning av livförsäkringsbrev med stöd av

försäkringsavtal står i låneskuld till bolaget eller något annat företag i

samma koncern eller har förpliktelser för vilka ett sådant företag har

ställt säkerhet.

Den som enligt första stycket inte är behörig att vara lekmannarevisor i

ett moderbolag får inte vara lekmannarevisor i dess dotterföretag.

Anlitande av biträde

12 § En lekmannarevisor får vid granskningen inte anlita någon som

enligt 11 § inte är behörig att vara lekmannarevisor. Om bolaget eller

dess moderbolag i sin tjänst har anställda med uppgift att uteslutande

eller huvudsakligen sköta den interna revisionen, får lekmannarevisorn

dock vid granskningen anlita sådana anställda i den utsträckning det är

förenligt med god sed.

Lekmannarevisorns avgång

13 § Ett uppdrag som lekmannarevisor upphör, om lekmannarevisorn

eller den som har utsett lekmannarevisorn anmäler att uppdraget skall

upphöra. Anmälan skall göras hos styrelsen. Om en lekmannarevisor som

inte är vald på bolagsstämma vill avgå, skall han anmäla det också hos

den som har utsett honom.

Lekmannarevisorns granskningsrapport

14 § Granskningsrapporten skall lämnas till bolagets styrelse senast två

veckor före den ordinarie bolagsstämman.

I rapporten skall lekmannarevisorn uttala sig om sådana förhållanden

som avses i 4 § och om sådana förhållanden som han har varit skyldig att

granska enligt 5 §. Om lekmannarevisorn finner anledning till anmärk-

ning mot någon styrelseledamot eller mot den verkställande direktören,

skall han upplysa om detta i rapporten och lämna uppgift om anledningen

till anmärkningen.

En lekmannarevisor får i granskningsrapporten lämna även andra upp-

lysningar som han anser att aktieägarna respektive delägarna, de dele-

gerade eller garanterna bör få kännedom om.

15 § Granskningsrapporten skall hållas tillgänglig för och sändas till

aktieägare och de röstberättigade på samma sätt som anges i 9 kap. 9 §

samt läggas fram på bolagsstämman.

Lekmannarevisorns närvaro vid bolagsstämma

16 § Lekmannarevisorn har rätt att närvara vid bolagsstämma. Han är

skyldig att närvara, om det med hänsyn till ärendena kan anses nödvän-

digt.

Lekmannarevisorns tystnadsplikt

17 § Lekmannarevisorn får inte till en enskild aktieägare, delägare, dele-

gerad, garant eller utomstående obehörigen lämna upplysningar om

sådana bolagets angelägenheter som han får kännedom om när han full-

gör sitt uppdrag, om det kan vara till skada för bolaget.

Lekmannarevisorns upplysningsplikt

18 § Lekmannarevisorn är skyldig att till bolagsstämman lämna alla

upplysningar som bolagsstämman begär, i den mån det inte skulle vara

till väsentlig skada för bolaget.

19 § Lekmannarevisorn är skyldig att lämna bolagets revisor, annan lek-

mannarevisor och, om bolaget har försatts i konkurs, konkursförvaltaren

de upplysningar som behövs om bolagets angelägenheter.

Registrering

20 § Vad som i 8 kap. 17 § föreskrivs om registrering av styrelseleda-

möter gäller även för lekmannarevisorer.

12 kap.

2 §

Vinstutdelning till aktieägare

eller garanter får inte ske i livför-

säkringsbolag.

I skadeförsäkringsbolag får

vinstutdelningen inte överstiga vad

som i den fastställda balansräk-

ningen och, i fråga om moderbolag

som skall upprätta koncernredo-

visning, i den fastställda koncern-

balansräkningen för det senaste

räkenskapsåret redovisas som bo-

lagets respektive koncernens ska-

debolagsgrupps nettovinst för året,

balanserade vinst och fria fonder

sedan avdrag gjorts för

1. den redovisade förlusten,

2. det belopp som enligt lag eller

bolagsordning skall avsättas till

bundet eget kapital eller, i fråga

om moderbolag, det belopp som

av det fria egna kapitalet i skade-

bolagsgruppen enligt årsredovis-

ningarna för företag inom denna

skall föras över till det bundna

egna kapitalet och

3. det belopp som enligt bolags-

ordningen på annat sätt skall an-

vändas för något annat ändamål än

vinstutdelning.

Vinstutdelning till aktieägare

eller garanter i livförsäkringsbolag

får endast ske om det följer av

bolagsordningen.

Vinstutdelningen får inte

överstiga vad som i den fastställda

balansräkningen och, i fråga om

moderbolag som skall upprätta

koncernredovisning, i den

fastställda koncern-

balansräkningen för det senaste

räkenskapsåret redovisats som

bolagets respektive koncernens

nettovinst för året, balanserade

vinst och fria fonder sedan avdrag

gjorts för

1. det belopp som enligt 5 §

skall användas för återbäring,

2. den redovisade förlusten,

3. det belopp som enligt lag eller

bolagsordning skall avsättas till

bundet eget kapital eller, i fråga

om moderbolag, det belopp som

av det fria egna kapitalet i koncer-

nen enligt årsredovisningarna för

företag inom denna skall föras

över till det bundna egna kapitalet

och

4. det belopp som enligt bolags-

ordningen på annat sätt skall an-

vändas för något annat ändamål än

vinstutdelning.

Vinstutdelningen får inte ske med så stort belopp att utdelningen med

hänsyn till bolagets eller koncernens konsolideringsbehov, likviditet eller

ställning i övrigt står i strid med god affärssed. Förbud mot vinstutdel-

ning i vissa fall föreskrivs i 6 kap. 5 §.

Bestämmelserna om vinstutdel-

ning i andra stycket skall tillämpas

vid betalning av ränta enligt

garantiavtal i ömsesidiga försäk-

ringsbolag.

3 §

Bolagsstämman fattar beslut om

vinstutdelning till aktieägarna

samt om räntebetalning och

vinstutdelning till garanter. Stäm-

man får endast i den mån den har

skyldighet till detta enligt bolags-

ordningen besluta om utdelning av

större belopp än styrelsen föresla-

git eller godkänt.

Bolagsstämman fattar beslut om

vinstutdelning till aktieägarna eller

garanter. Stämman får endast i den

mån den har skyldighet till detta

enligt andra stycket eller enligt

bolagsordningen besluta om utdel-

ning av större belopp än styrelsen

föreslagit eller godkänt.

Bolagsstämman i skadeförsäk-

ringsaktiebolag eller livförsäk-

ringsaktiebolag som får dela ut

vinst, skall på yrkande av ägare

till minst en tiondel av samtliga

aktier besluta utdelning av åtmin-

stone ett belopp motsvarande hälf-

ten av vad som återstår av netto-

vinsten för året, sedan avdrag

skett för balanserad förlust som

överstiger fria fonder, reservfond

och överkursfond och för belopp,

som enligt lag eller bolagsordning

skall avsättas till bundet eget

kapital eller enligt bolagsord-

ningen annars skall användas för

något annat ändamål än utdelning

till aktieägarna. Ett sådant yrk-

ande skall framställas på ordina-

rie stämma innan beslut om an-

vändning av vinsten fattas. Utdel-

ning får inte stå i strid med 2 och

5 §§ eller 1 kap. 1 a § första

stycket. Stämman är inte skyldig

att besluta högre utdelning än fem

procent av bolagets egna kapital.

I avstämningsbolag skall avstämningsdagen anges i bolagsstämmans

beslut om utdelning till aktieägare. Utdelning förfaller till betalning på

avstämningsdagen och skall betalas utan dröjsmål. Den som på avstäm-

ningsdagen är införd i aktieboken eller i förteckning enligt 3 kap. 12 §

skall anses behörig att ta emot utdelningen. Om han inte var berättigad

att ta emot utdelning skall 4 kap. 6 § tredje stycket andra-fjärde mening-

arna tillämpas.

Återbäringsfonden och förlust-

täckning i livförsäkringsbolag

Förlusttäckning och fördelning

av överskott i livförsäkringsbolag

5 §

Livförsäkringsbolag skall sätta

av årsvinsten på livförsäkrings-

rörelsen till en återbäringsfond i

den mån inte vinsten tas i anspråk

för betalning av ränta enligt

garantiavtal eller annat följer av

denna lag eller lagen (1995:1560)

om årsredovisning i försäkrings-

företag. Livförsäkringsbolag får

avsätta årsvinsten på annan för-

säkringsrörelse än livförsäkrings-

rörelse till en återbäringsfond för

sådan annan rörelse.

Årsvinsten i livförsäkringsbolag

och belopp som förs över från

bundet eget kapital till fritt eget

kapital i bolaget skall användas

för återbäring, i den utsträckning

inte

1. vinsten eller det överförda

beloppet får tas i anspråk för

vinstutdelning eller för att täcka

förluster enligt bestämmelser i

bolagsordningen, eller

2. annat följer av denna lag eller

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag.

6 §

Återbäringsfond i livförsäk-

ringsbolag får användas endast

för återbäring och för förlusttäck-

ning enligt 7 §. Finansinspektio-

nen kan medge att sådan fond

minskas i andra fall när det finns

särskilda skäl till det.

Livförsäkringsbolag skall gott-

skriva återbäring till försäkrings-

tagarna och andra ersättningsbe-

rättigade med en fördelning som

utgår från försäkringens bidrag

till överskottet, om inte annat föl-

jer av bestämmelser i försäkrings-

avtalet eller, i fall som avses i 5 §,

bolagsordningen.

9 §

Skadeförsäkringsbolag skall in-

rätta en reservfond för avsättning

av belopp som

1. betalas till bolaget av någon

som fått en aktie förverkad,

2. enligt 4 kap. 19 § skall till-

falla bolaget,

3. enligt bolagsordningen skall

avsättas till reservfonden eller

4. enligt beslut av bolagsstäm-

man i övrigt skall överföras från

det i balansräkningen redovisade

fria egna kapitalet till reservfon-

den.

Skadeförsäkringsaktiebolag

skall inrätta en överkursfond för

avsättning av belopp som bolaget

på grund av aktieteckning fått

som betalning för aktierna utöver

det nominella beloppet.

Reservfonden och överkurs-

fonden får enligt beslut av bo-

lagsstämman endast sättas ned

1. för att täcka sådana förluster

enligt den fastställda balansräk-

ningen, som inte kan täckas av

fritt eget kapital,

2. i försäkringsaktiebolag för

fondemission, eller

3. i försäkringsaktiebolag för

andra ändamål, om rätten med

motsvarande tillämpning av

6 kap. 6 § ger tillstånd till ned-

sättningen.

Skadeförsäkringsbolag och liv-

försäkringsbolag som får dela ut

vinst skall inrätta en reservfond för

avsättning av belopp som

1. betalas till bolaget av någon

som fått en aktie förverkad,

2. enligt 4 kap. 19 § skall till-

falla bolaget,

3. enligt bolagsordningen skall

avsättas till reservfonden,

4. enligt beslut av bolagsstäm-

man i övrigt skall överföras från

det i balansräkningen redovisade

fria egna kapitalet till reservfon-

den, eller

5. vid utbyte av fordran enligt

skuldebrev mot en aktie, motsva-

rar skillnaden mellan fordrings-

beloppet och aktiens nominella

belopp.

Försäkringsaktiebolag skall in-

rätta en överkursfond för avsätt-

ning av belopp som bolaget på

grund av aktieteckning fått som

betalning för aktierna utöver det

nominella beloppet.

Reservfonden och överkursfon-

den får enligt beslut av bolags-

stämman endast sättas ned

1. för att täcka sådana förluster

enligt den fastställda balansräk-

ningen, som inte kan täckas av fritt

eget kapital,

2. i försäkringsaktiebolag för

fondemission, eller

3. i försäkringsaktiebolag för

andra ändamål, om rätten med

motsvarande tillämpning av 6 kap.

6 § ger tillstånd till nedsättningen.

Livförsäkringsbolag som inte får

dela ut vinst skall inrätta en kon-

solideringsfond. Konsoliderings-

fonden får efter beslut av bolags-

stämman sättas ned för att täcka

förluster eller för annat ändamål

som följer av bestämmelser i

bolagsordningen.

Övergångsregler för vissa försäk-

ringar och ombildning av livförsäk-

ringsbolag

14 §

För livförsäkringar respektive

skadeförsäkringar som har teck-

nats före den 1 januari 2000 gäller

kravet på skälighet enligt 7 kap.

4 § första stycket och 19 kap. 5 § i

deras lydelse före år 2000, om inte

annat avtalas. Detsamma gäller

om en sådan försäkring förnyats

efter utgången av år 1999.

15 §

Villkor om vinstutdelning i bo-

lagsordningen för ett livförsäk-

ringsbolag, får stadfästas endast

om

1. beslutet i ett aktiebolag bi-

trätts vid stämman av aktieägare

som företräder minst nio tiondelar

av alla aktier eller, i ett ömsesidigt

bolag, av två tredjedelar av samt-

liga röstande,

2. de försäkringstagare i ett

livförsäkringsaktiebolag som be-

rörs av villkoret underrättats om

ändringen,

3. högst femtio procent av de

berörda försäkringstagare som

hörts av eller högst tio procent av

samtliga berörda försäkrings-

tagare i aktiebolaget motsätter sig

ändringen,

4. ändringen inte kan antas för-

sämra rätten för försäkringstagare

och andra ersättningsberättigade

på grund av en försäkring.

Vad som sägs i första stycket 4

gäller även villkor i bolagsord-

ningen om förlusttäckning i ett liv-

försäkringsbolag.

En sådan underrättelse som av-

ses i första stycket 2 skall ske ge-

nom att en redogörelse för änd-

ringen av bolagsordningen och

dess konsekvenser tillställs försäk-

ringstagarna på deras senast

kändapost adress.

Bestämmelserna i första stycket

2 4 och tredje stycket gäller även

när en livförsäkring övergår från

en verksamhet där vinstutdelning

inte medges till en vinstutdelande

verksamhet genom fusion eller

överlåtelse av försäkringsbestånd,

om det inte finns särskilda skäl för

undantag. Vad som sägs om

stadfästelse av villkor om

vinstutdelning gäller då i stället

tillstånd att verkställa fusionsplan

och överlåtelseavtal.

16 §

För ett livförsäkringsaktiebolag

som driver verksamhet utan villkor

om vinstutdelning i bolagsord-

ningen och som skall övergå till

vinstutdelande verksamhet får så-

dana villkor om vinstutdelning som

avses i 15 § stadfästas endast om

uppskrivningsfonden, konsolide-

ringsfonden, fond för orealiserade

vinster och andra övervärden i bo-

laget, med avdrag för aktiekapitalet

och överkursfonden, gottskrivits

försäkringstagarna som återbäring

eller på annat sätt.

14 kap.

14 §

När den i kallelsen på okända borgenärer bestämda inställelsedagen är

förbi och alla kända skulder blivit betalda, skall likvidatorerna skifta bo-

lagets behållna tillgångar. Om något skuldbelopp är tvistigt eller inte

förfallit till betalning eller av någon annan orsak inte kan betalas, skall så

mycket av bolagets medel behållas som kan behövas för denna betalning.

I ett ömsesidigt försäkringsbolag

skall vid skifte av bolagets be-

hållna tillgångar de som var del-

ägare i bolaget vid tiden för likvi-

dationsbeslutet få del i tillgångarna

i förhållande till det sammanlagda

beloppet av varje delägares pre-

mier för de fem senaste räken-

skapsåren. Om bolagsordningen

innehåller bestämmelser om andra

fördelningsgrunder skall dessa

gälla.

I ett ömsesidigt försäkringsbo-

lag skall vid skifte av bolagets

behållna tillgångar de som var

delägare i bolaget vid tiden för

likvidationsbeslutet få del i till-

gångarna enligt de fördelnings-

grunder som bolagsordningen

innehåller.

De aktieägare och delägare som vill klandra skiftet skall väcka talan

mot bolaget senast tre månader efter det slutredovisning lades fram på

bolagsstämman.

Om en aktieägare eller en del-

ägare inte har anmält sig för att

lyfta vad han erhållit vid skiftet

inom fem år efter det slutredovis-

ning lades fram på bolagsstäm-

man, har han förlorat sin rätt till

detta. Är medlen i förhållande till

de skiftade tillgångarna att anse

som ringa, kan rätten på anmälan

av likvidatorerna förordna att med-

len skall tillfalla allmänna arvs-

fonden. I annat fall skall 17 §

tillämpas.

Om en aktieägare eller en del-

ägare inte har anmält sig för att få

ut vad han erhållit vid skiftet inom

fem år efter det slutredovisning

lades fram på bolagsstämman, har

han förlorat sin rätt till medlen. Är

medlen i förhållande till de skift-

ade tillgångarna att anse som

ringa, kan rätten på anmälan av

likvidatorerna förordna att medlen

skall tillfalla allmänna arvsfonden.

I annat fall skall 17 § tillämpas.

15 a kap.

3 §

Innehavarna av vinstandelsbevis

eller andra värdepapper med sär-

skilda rättigheter i överlåtande bo-

lag skall i det övertagande bolaget

ha minst motsvarande rättigheter

som i det överlåtande bolaget, om

de inte enligt fusionsplanen har

rätt att få sina värdepapper inlösta

av det övertagande bolaget.

Innehavarna av konvertibla

skuldebrev, skuldebrev med

optionsrätt till nyteckning, vinst-

andelsbevis eller andra värdepap-

per med särskilda rättigheter i

överlåtande bolag skall i det över-

tagande bolaget ha minst motsva-

rande rättigheter som i det överlå-

tande bolaget, om de inte enligt

fusionsplanen har rätt att få sina

värdepapper inlösta av det överta-

gande bolaget.

16 kap.

1 §

Stiftare, styrelseledamot, verk-

ställande direktör och aktuarie,

som vid fullgörandet av sitt upp-

drag uppsåtligen eller av oaktsam-

het skadar försäkringsbolaget,

skall ersätta skadan. Detsamma

gäller när skadan vållas aktieägare,

delägare eller annan genom över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen eller grunderna.

Stiftare, styrelseledamot, verk-

ställande direktör och aktuarie,

som vid fullgörandet av sitt upp-

drag uppsåtligen eller av oaktsam-

het skadar försäkringsbolaget,

skall ersätta skadan. Detsamma

gäller när skadan vållas aktieägare,

delägare eller annan genom över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsrikt-

linjerna.

2 §

En revisor är ersättningsskyldig

enligt de grunder som anges i 1 §.

Han ansvarar även för den skada

som uppsåtligen eller av oaktsam-

het vållas av hans medhjälpare.

En revisor eller en lekmanna-

revisor är ersättningsskyldig enligt

de grunder som anges i 1 §. Han

ansvarar även för den skada som

uppsåtligen eller av oaktsamhet

vållas av hans medhjälpare.

Om ett revisionsbolag är revisor, åligger ersättningsskyldigheten detta

bolag och den för revisionen huvudansvarige.

3 §

Aktieägare, delägare och röstbe-

rättigad, som inte är delägare, är

skyldig att ersätta den skada som

han genom att medverka till över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen eller grunderna uppsåt-

ligen eller av grov oaktsamhet till-

fogar bolaget, aktieägare eller

annan.

Aktieägare, delägare och röstbe-

rättigad, som inte är delägare, är

skyldig att ersätta den skada som

han genom att medverka till över-

trädelse av denna lag, lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag, bolagsord-

ningen, de försäkringstekniska

riktlinjerna eller placeringsriktlin-

jerna uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet tillfogar bolaget,

aktieägare eller annan.

Aktieägare i försäkringsaktiebolag är även skyldig att lösa in skade-

lidande aktieägares aktier, om det med hänsyn till faran för fortsatt miss-

bruk och förhållandena i övrigt är påkallat. Lösenbeloppet bestäms till ett

belopp som är skäligt med hänsyn till bolagets ställning och övriga om-

ständigheter.

6 §

Talan för försäkringsbolagets räkning enligt 1 3 §§, som inte grundas

på brott, kan inte väckas mot

1. stiftare sedan tre år förflutit från det beslutet om bolagets bildande

fattades på den konstituerande stämman,

2. styrelseledamot, verkställande direktören eller aktuarien sedan tre år

förflutit från utgången av det räkenskapsår då beslutet eller åtgärden, som

talan grundas på, fattades eller vidtogs,

3. revisor sedan tre år förflutit

från det revisionsberättelsen fram-

lades på bolagsstämman eller ytt-

rande som avses i denna lag av-

gavs samt

3. revisor sedan tre år förflutit

från det revisionsberättelsen lades

fram på bolagsstämman eller ytt-

rande som avses i denna lag av-

gavs,

4. en lekmannarevisor sedan tre

år förflutit från det att gransk-

ningsrapporten lades fram på

stämman,

4. aktieägare, delägare eller röst-

berättigad, som inte är delägare,

sedan två år förflutit från beslutet

eller åtgärden som talan grundas

på.

5. aktieägare, delägare eller röst-

berättigad, som inte är delägare,

sedan två år förflutit från beslutet

eller åtgärden som talan grundas

på.

Försätts bolaget i konkurs på en ansökan som gjorts innan den i första

stycket angivna tiden har gått ut, kan konkursboet föra talan enligt 1

3 §§ utan hinder av att frihet från skadeståndsansvar har inträtt enligt 5 §.

Efter utgången av den nämnda tiden kan en sådan talan dock inte väckas

senare än sex månader från edgångssammanträdet.

19 kap.

1 §

Finansinspektionen skall verka

för en sund utveckling av försäk-

ringsväsendet. Inspektionen skall i

sin tillsynsverksamhet samarbeta

med motsvarande utländska till-

synsmyndigheter i den utsträck-

ning som följer av Sveriges med-

lemskap i Europeiska unionen.

Styrelsen och verkställande

direktören i ett försäkringsbolag

skall, när bolaget har börjat sin

verksamhet, genast underrätta

Finansinspektionen om det.

Finansinspektionen skall utöva

tillsyn över att verksamheten i ett

försäkringsbolag bedrivs i enlighet

med denna lag och andra författ-

ningar som reglerar försäkrings-

bolagets näringsverksamhet.

Inspektionen skall i sin till-

synsverksamhet samarbeta med

motsvarande utländska tillsyns-

myndigheter i den utsträckning

som följer av Sveriges medlem-

skap i Europeiska unionen.

När ett försäkringsbolag har

påbörjat sin verksamhet, skall sty-

relsen och verkställande direk-

tören genast underrätta Finans-

inspektionen om det.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

11 §

Finansinspektionen får meddela de erinringar i fråga om försäkrings-

bolagets verksamhet som inspektionen anser behövliga.

Finansinspektionen skall förelägga bolaget eller styrelsen att vidta rät-

telse om inspektionen finner att

1. avvikelse skett från denna lag,

lagen (1995:1560) om årsredo-

visning i försäkringsföretag, tra-

fikskadelagen (1975:1410) eller

lagen (1976:357) om motortäv-

lingsförsäkring eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av

dessa lagar eller från bolagsord-

ningen eller grunderna, om så-

dana finns,

2. bolagsordningen eller grund-

erna inte längre är tillfredsstäl-

lande med hänsyn till omfatt-

ningen och beskaffenheten av bo-

lagets rörelse,

3. försäkringsbolagets riktlinjer

för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är

tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 7 kap. 9 a 10 e §§,

4. de tillgångar som används för

skuldtäckning inte är tillräckliga

eller inte är placerade enligt

7 kap. 9 a 10 e §§,

5. försäkringsbeståndet inte är

tillräckligt för erforderlig riskut-

jämning,

5 a. någon av dem som ingår i

försäkringsbolagets styrelse eller

är verkställande direktör inte upp-

fyller de krav som anges i 2 kap.

3 § femte stycket 3, eller

6. det i övrigt finns allvarliga

anmärkningar mot försäkringsbo-

lagets verksamhet.

1. avvikelse skett från denna lag

eller någon annan författning som

reglerar försäkringsbolagets

näringsverksamhet eller från bo-

lagsordningen,

2. bolagsordningen, de försäk-

ringstekniska riktlinjerna, beräk-

ningsunderlaget och placerings-

riktlinjerna inte längre är tillfreds-

ställande med hänsyn till omfatt-

ningen och beskaffenheten av

bolagets rörelse,

3. försäkringsbeståndet inte är

tillräckligt för erforderlig riskut-

jämning, eller

4. någon av dem som ingår i

försäkringsbolagets styrelse eller

är verkställande direktör inte upp-

fyller de krav som anges i 2 kap.

3 § femte stycket 3.

Om ett försäkringsbolags kapi-

talbas understiger solvensmargi-

nalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §,

skall Finansinspektionen förelägga

bolaget eller dess styrelse att upp-

rätta en plan för att återställa en

sund finansiell ställning och över-

lämna planen till inspektionen för

godkännande. Om kapitalbasen

understiger en tredjedel av sol-

vensmarginalen eller garantibe-

loppet enligt 7 kap. 26 eller 27 §

eller om kapitalbasen för ett liv-

försäkringsbolag inte har den

sammansättning som anges i

7 kap. 26 § tredje stycket, skall

inspektionen förelägga bolaget

eller dess styrelse att upprätta och

för godkännande överlämna en

plan för skyndsamt återställande

av kapitalbasen.

Om ett försäkringsbolags kapi-

talbas understiger solvensmargi-

nalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §,

skall Finansinspektionen förelägga

bolaget eller dess styrelse att upp-

rätta en plan för att återställa en

tillfredsställande finansiell ställ-

ning och överlämna planen till

inspektionen för godkännande.

Om kapitalbasen understiger en

tredjedel av solvensmarginalen

eller garantibeloppet enligt 7 kap.

26 eller 27 § eller om kapitalbasen

för ett livförsäkringsbolag inte har

den sammansättning som anges i

7 kap. 26 § tredje stycket, skall

inspektionen förelägga bolaget

eller dess styrelse att upprätta och

för godkännande överlämna en

plan för skyndsamt återställande

av kapitalbasen.

Om ett försäkringsbolag driver verksamhet i ett annat land inom EES

och bolaget inte rättar sig efter Finansinspektionens eller behörig

utländsk myndighets anmodan om rättelse, skall inspektionen vidta de

åtgärder som behövs för att förhindra fortsatta överträdelser. Inspektio-

nen skall underrätta den behöriga utländska myndigheten om vilka åtgär-

der som vidtas.

Om ett föreläggande enligt andra fjärde styckena inte har följts inom

bestämd tid och de anmärkta förhållandet inte heller på något annat sätt

har undanröjts, skall Finansinspektionen, i fall som är av principiell

betydelse eller av särskild vikt, anmäla detta till regeringen.

Finansinspektionen får begränsa bolagets förfoganderätt eller förbjuda

bolaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige, om

1. bolaget inte följer gällande bestämmelser om skuldtäckning,

2. bolagets kapitalbas understiger en tredjedel av solvensmarginalen

eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp,

3. bolagets kapitalbas understiger solvensmarginalen och det finns sär-

skilda skäl att anta att bolagets finansiella ställning ytterligare kommer

att försämras, eller

4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen

vid beslut om förverkande av bolagets koncession enligt 2 § eller enligt

åttonde stycket.

Finansinspektionen får besluta hur försäkringsverksamheten skall dri-

vas efter ett sådant beslut som avses i sjätte stycket.

En koncession kan förklaras förverkad av regeringen om bolaget

1. inte längre uppfyller kraven för koncession,

2. inte inom angiven tid har vidtagit åtgärderna i en plan som har god-

känts enligt tredje stycket, eller

3. i annat fall allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för verk-

samheten.

Frågor om förverkande av koncession enligt åttonde stycket prövas av

Finansinspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av sär-

skild vikt prövas dock av regeringen. Regeringens prövning sker efter

anmälan av inspektionen.

20 kap.

4 §

Har en sökande vid anmälan för

registrering inte iakttagit vad som

är föreskrivet om anmälan, skall

sökanden föreläggas att inom viss

tid avge yttrande eller vidta rät-

telse. Detsamma gäller, om

Finansinspektionen finner att ett

beslut, som anmäls för registrering

och för vars giltighet stadfästelse

av regeringen eller inspektionen

inte krävs, eller en handling som

bifogas anmälningen inte har till-

kommit i behörig ordning eller till

sitt innehåll strider mot denna lag

eller andra författningar eller mot

bolagsordningen eller grunderna

eller i något viktigare hänseende

har en otydlig eller vilseledande

avfattning. Underlåter sökanden

att rätta sig efter föreläggandet,

skall anmälningen avskrivas. En

underrättelse om denna påföljd

skall tas in i föreläggandet. Finns

det även efter det att yttrandet av-

givits något hinder för registrering

och har sökanden haft tillfälle att

yttra sig över hindret, skall regist-

rering vägras, om det inte finns

anledning att ge sökanden ett nytt

föreläggande.

Har en sökande vid anmälan för

registrering inte iakttagit vad som

är föreskrivet om anmälan, skall

sökanden föreläggas att inom viss

tid avge yttrande eller vidta rät-

telse. Detsamma gäller, om

Finansinspektionen finner att ett

beslut, som anmäls för registrering

och för vars giltighet stadfästelse

av regeringen eller inspektionen

inte krävs, eller en handling som

bifogas anmälningen inte har till-

kommit i behörig ordning eller till

sitt innehåll strider mot denna lag

eller andra författningar eller mot

bolagsordningen eller de försäk-

ringstekniska riktlinjerna eller i

något viktigare hänseende har en

otydlig eller vilseledande avfatt-

ning. Underlåter sökanden att rätta

sig efter föreläggandet, skall an-

mälningen avskrivas. En under-

rättelse om denna påföljd skall tas

in i föreläggandet. Finns det även

efter det att yttrandet avgivits

något hinder för registrering och

har sökanden haft tillfälle att yttra

sig över hindret, skall registrering

vägras, om det inte finns anledning

att ge sökanden ett nytt föreläg-

gande.

Bestämmelserna i första stycket utgör inte något hinder för registrering

av ett bolagsstämmobeslut, om rätten till talan mot beslutet gått förlorad

enligt 9 kap. 20 § andra stycket.

Finansinspektionen skall genast skriftligen underrätta bolaget när

Finansinspektionen fattar beslut enligt 4 kap. 15 § andra stycket, 6 kap.

7 § tredje stycket, 15 kap. 4 §, 15 a kap. 17 § eller 21 kap. 2 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000, då lagen (1989:1079)

om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder upphör att

gälla.

2. Försäkringsbolag, som inte omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder och som beviljats koncession

före ikraftträdandet, får år 2000 och 2001 tillämpa äldre föreskrifter i

7 kap. 1 6, 8 §§ och 12 kap. 2, 5 8 §§. För ett försäkringsbolag som

tillämpar sådana äldre bestämmelser gäller även äldre föreskrifter i 1 kap.

10 §, 2 kap. 5 § första stycket 9 och 16, 7 kap. 8 a, 9, 14 och 15 §§, 8 kap.

8 §, 9 kap. 18 och 20 §§, 12 kap. 9 §, 16 kap. 1 och 3 §§, 19 kap. 5 och

11 §§ samt 20 kap. 4 §. Bolaget skall inte tillämpa den nya 12 kap. 14 §.

3. För livförsäkringsbolag som meddelats koncession före ikraftträ-

dandet skall belopp som motsvarar återbäringsfonden och andra återbä-

ringsmedel, senast vid ingången av det räkenskapsår då äldre föreskrifter

som avses i punkten 2 inte längre tillämpas, gottskrivas försäkrings-

tagarna och andra ersättningsberättigade som återbäring eller överföras

till sådana fonder under bundet eget kapital som regleras i försäkrings-

rörelselagen eller lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings-

företag.

4. För ömsesidiga försäkringsbolag som registrerats före ikraftträdan-

det gäller äldre föreskrifter i 1 kap. 7 §, 7 kap. 24 §, 13 kap. och 14 kap.

14 § till dess att sådana bestämmelser i bolagsordningen som avses i de

nya föreskrifterna i 2 kap. 5 § första stycket 14 kan göras gällande efter

en registrering. En bolagsordning med sådana bestämmelser skall vara

registrerad senast den 1 januari år 2002.

5. För livförsäkringsbolag som omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder gäller 7, 10, 11 och 12 §§

samma lag till dess erforderliga bestämmelser i bolagsordningen om

vinstutdelning eller förlusttäckning kan göras gällande efter en registre-

ring. En bolagsordning med sådana bestämmelser skall vara registrerad

senast den 1 januari 2002.

6. För livförsäkringsbolag som omfattats av lagen om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder tillämpas fortfarande 9 § samma

lag för innehav av aktier i fondföretag som förvärvats före ikraftträdan-

det.

7. Äldre föreskrifter i 7 kap. 17 a och 22 §§ skall fortfarande tillämpas

på livförsäkringsbolag som med stöd av punkterna 2 och 3 ovan innehar

återbäringsmedel. De nya föreskrifterna i 12 kap. 16 § gäller även sådana

återbäringsmedel i livförsäkringsaktiebolag som kvarstår med stöd av

punkt 3.

8. Äldre föreskrifter i 10 kap. 4 § får tillämpas till dess att en godkänd

eller auktoriserad revisor utsetts, dock längst till utgången av år 2000.

Vid en sådan tillämpning gäller inte de nya föreskrifterna i 10 kap. 3 §

första stycket.

9. Bolagsstämman får före ikraftträdandet fatta beslut om ändringar av

bolagsordningen med tillämpning av de nya föreskrifterna i lagen

(1999:000) om ändring i försäkringsrörelselagen.

10. Föreskrifterna om sanktioner enligt 19 kap. försäkringsrörelselagen

gäller även vid överträdelser av punkterna 3, 4, och 5 ovan.

11. I fråga om de nya föreskrifterna i lagen skall, i den mån dessa mot-

svarar föreskrifter som upphävs genom lagen och för vilka gällt över-

gångsbestämmelser som fortfarande skulle kunna ha betydelse, dessa

övergångsbestämmelser tillämpas.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1560) om årsredovisning

i försäkringsföretag att 3 kap. 3 §, 4 kap. 2 och 9 §§, 5 kap. 3, 4 och 5 §§,

6 kap. 3 §, 7 kap. 4 §, 8 kap. 4 och 7 §§ samt bilaga 1 och 2 till lagen,

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

3 §

De i 2 § angivna bestämmelserna i 3 kap. årsredovisningslagen

(1995:1554) skall tillämpas med följande avvikelser:

1. Vad som i 4 § fjärde stycket

sägs om sammanslagning av poster

som föregås av arabiska siffror

gäller inte för posterna upptagna i

schemat för resultaträkningen i bi-

laga 2 eller för sådana poster i ba-

lansräkningen som skall tas upp

under Återförsäkrares andel av för-

säkringstekniska avsättningar eller

Försäkringstekniska avsättningar.

1. Vad som i 4 § fjärde stycket

sägs om sammanslagning av poster

som föregås av arabiska siffror

gäller inte för posterna upptagna i

schemat för resultaträkningen i bi-

laga 2 eller för sådana poster i ba-

lansräkningen som skall tas upp

under Placeringstillgångar för

vilka livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk (D), Återförsäkrares

andel av försäkringstekniska av-

sättningar (E) eller Försäkringstek-

niska avsättningar (DD och EE).

2. Inom linjen skall, utöver ställda säkerheter och ansvarsförbindelser,

oåterkalleliga åtaganden som innebär risktagande anges.

4 kap.

2 §

De i 1 § angivna bestämmelserna i 4 kap. årsredovisningslagen

(1995:1554) skall tillämpas med följande avvikelser:

1. 2 § tillämpas på immateriella tillgångar (B).

2. 3 § skall tillämpas på samtliga tillgångar, om inte annat följer av

detta kapitel.

3. 4 § skall tillämpas på dels immateriella tillgångar (B), dels place-

ringstillgångar (C) utom när de värderas till verkligt värde enligt 5 § i

detta kapitel samt dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I)

och övriga tillgångar (G.IV) som stadigvarande skall brukas eller inne-

has.

4. a) 5 § skall tillämpas på dels immateriella tillgångar (B), dels place-

ringstillgångar (C) utom när de värderas till verkligt värde enligt 5 § i

detta kapitel samt dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I)

och övriga tillgångar (G.IV) som stadigvarande skall brukas eller inne-

has.

b) 5 § andra stycket skall tillämpas endast på placeringar i koncernfö-

retag och intresseföretag (C.II), andra finansiella placeringstillgångar än

aktier och andelar (C.III.2-7) samt depåer hos företag som avgivit åter-

försäkring (C.IV) utom när tillgångarna värderas till verkligt värde

enligt 5 § i detta kapitel.

c) Sådana andra finansiella placeringstillgångar som utgörs av aktier

och andelar (C.III.1) skall skrivas ned till det lägre värde som tillgången

har på balansdagen även om det inte kan antas att värdenedgången är

varaktig.

5. a) 6 och 8 §§ skall tillämpas på

placeringstillgångar (C) utom

när de värderas till verkligt värde

enligt 5 § i detta kapitel samt på

sådana tillgångar hänförliga till

materiella tillgångar och varulager

(G.I) som stadigvarande skall inne-

has eller brukas.

5. a) 6 och 8 §§ gäller endast

skadeförsäkringsbolag och skall

tillämpas på placeringstillgångar

(C) utom när de värderas till

verkligt värde enligt 5 § i detta

kapitel samt på sådana tillgångar

hänförliga till materiella tillgångar

och varulager (G.I) som stadigva-

rande skall innehas eller brukas.

b) Aktier och andelar i koncernföretag och intresseföretag får inte skri-

vas upp till högre värde än vad som medges av Finansinspektionen.

6. Uppskrivningsbelopp enligt

6 § får endast användas

 i skadeförsäkringsaktiebolag

för ökning av aktiekapitalet genom

fondemission,

 i skadeförsäkringsföretag för

avsättning till en uppskrivningsfond

(AA.III), samt

 i livförsäkringsföretag för av-

sättning till en uppskrivningsfond

(DD.II) efter medgivande av

Finansinspektionen.

6. Uppskrivningsbelopp enligt

6 § får endast användas för ökning

av aktiekapitalet genom fond-

emission eller för avsättning till en

uppskrivningsfond (AA.III).

7. 7 § första stycket 2 och andra stycket om användning av uppskriv-

ningsfonden för att täcka förlust får inte tillämpas.

8. 9 § skall tillämpas på dels fordringar (F), dels kassa och bank (G.II),

dels sådana materiella tillgångar och varulager (G.I) och övriga tillgångar

(G.IV) som inte stadigvarande skall brukas eller innehas.

9. 12 § skall tillämpas på materiella tillgångar och varulager (G.I).

9 §

Försäkringstekniska avsättningar

(EE) skall tas upp i balansräk-

ningen med tillämpning av 7 kap. 1

och 2 §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713).

Såsom Avsättning för ej intjä-

nade premier och kvardröjande

risker (EE.1) i skadeförsäkrings-

rörelse, skall tas upp belopp mot-

svarande premiereserven.

Såsom Livförsäkringsavsättning

(EE.2) i livförsäkringsrörelse, skall

tas upp belopp motsvarande pre-

miereserven inklusive belopp för

tilldelad återbäring, utom sådan

tilldelad återbäring som förfallit till

betalning.

Försäkringstekniska avsättningar

(DD och EE) skall tas upp i balans-

räkningen med tillämpning av

7 kap. 1 och 2 §§ försäkringsrörel-

selagen (1982:713).

5 kap.

3 §

Utöver vad som följer av 1 § skall följande uppgifter lämnas om till-

gångar:

1. Byggnader och mark som används för den egna verksamheten skall

anges.

2. Övriga lån (C.III.5) skall specificeras på belopp för vilka försäk-

ringsbrev utgör huvudsaklig säkerhet och, om resterande belopp är

väsentligt, även i övrigt specificeras till storlek och art.

3. Större belopp i posterna Övriga finansiella placeringstillgångar

(C.III.7) och Övriga tillgångar (G.IV), skall specificeras till storlek och

art.

4. Tillgångar för villkorad åter-

bäring (D.1) skall delas upp på

tillgångar för vilka försäkrings-

tagaren direkt respektive indirekt

bär placeringsrisk.

4. Förutbetalda anskaffningskost-

nader (H.II) och Återförsäkrares

andel av förutbetalda anskaffnings-

kostnader (JJ.I) skall anges uppde-

lade på skadeförsäkringsrörelse och

livförsäkringsrörelse.

5. Förutbetalda anskaffningskost-

nader (H.II) och Återförsäkrares

andel av förutbetalda anskaffnings-

kostnader (II.I) skall anges uppde-

lade på skadeförsäkringsrörelse och

livförsäkringsrörelse.

5. Om det bokförda värdet för

räntebärande värdepapper översti-

ger eller underskrider det belopp

som skall infrias på förfallodagen,

skall mellanskillnaden anges.

Summan av överstigande belopp

skall anges för sig och summan av

underskridande belopp skall anges

för sig.

6. Om det bokförda värdet för

räntebärande värdepapper översti-

ger eller underskrider det belopp

som skall infrias på förfallodagen,

skall mellanskillnaden anges.

Summan av överstigande belopp

skall anges för sig och summan av

underskridande belopp skall anges

för sig.

4 §

Utöver vad som följer av 1 § skall

följande uppgifter lämnas om eget

kapital och skulder:

1. I livförsäkringsföretag skall

som bundet eget kapital tas upp

Aktiekapital och Garantikapital.

2. I skadeförsäkringsföretag skall

eget kapital delas upp i bundet eget

kapital och fritt eget kapital eller

ansamlad förlust. Under bundet

eget kapital skall tas upp Aktieka-

pital, Garantikapital, Överkursfond,

Uppskrivningsfond, Reservfond

och Fond för orealiserade vinster.

Under fritt eget kapital skall tas upp

fria fonder, var för sig, balanserad

vinst eller förlust samt vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Balanse-

rad förlust och förlust för räken-

skapsåret tas därvid upp som av-

dragsposter.

Utöver vad som följer av 1 § skall

följande uppgifter lämnas om eget

kapital och avsättningar:

1. I livförsäkringsföretag som

inte får dela ut vinst skall som bun-

det eget kapital tas upp Aktiekapi-

tal, Garantikapital, Överkursfond,

Konsolideringsfond, Fond för

orealiserade vinster och vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Förlust

för räkenskapsåret tas därvid upp

som avdragspost.

2. I skadeförsäkringsföretag och

livförsäkringsföretag som får dela

ut vinst skall eget kapital delas upp

i bundet eget kapital och fritt eget

kapital eller ansamlad förlust.

Under bundet eget kapital skall tas

upp Aktiekapital, Garantikapital,

Överkursfond, Uppskrivningsfond,

Reservfond och Fond för orealise-

rade vinster. Under fritt eget kapital

eller ansamlad förlust skall tas upp

fria fonder, var för sig, balanserad

vinst eller förlust samt vinst eller

förlust för räkenskapsåret. Balanse-

rad förlust och förlust för räken-

skapsåret tas därvid upp som av-

dragsposter.

3. I livförsäkringsföretag skall

Återbäringsmedel anges uppdelat

på Återbäringsfond, Uppskriv-

ningsfond, Fond för orealiserade

vinster, Övriga medel och Årets

resultat. Posten Återbäringsmedel

och förändringarna av posten skall

specificeras i en not.

4. Om avsättningen för kvardrö-

jande risker i posten Avsättning för

ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker (EE.1) uppgår till

väsentligt belopp, skall beloppet

anges.

5. Om avvecklingsresultat uppgår

till väsentligt belopp skall det anges

i en not med fördelning på kategori

av skada och belopp. Med avveck-

lingsresultat avses skillnaden mel-

lan å ena sidan avsättningen för

oreglerade skador från föregående

år vid räkenskapsårets ingång, efter

avdrag för under räkenskapsåret

gjorda utbetalningar av ersättningar

för skador från föregående år, och å

andra sidan avsättningen för oregle-

rade skador från föregående år vid

räkenskapsårets slut.

3. Om avsättningen för kvardrö-

jande risker i posten Ej intjänade

premier och kvardröjande risker

(DD.1) uppgår till väsentligt be-

lopp, skall beloppet anges.

4. Om garanterad återbäring i

posten livförsäkringsavsättning

(DD.2) uppgår till väsentligt be-

lopp, skall beloppet anges.

5. Om avvecklingsresultat uppgår

till väsentligt belopp skall det anges

i en not med fördelning på kategori

av skada och belopp. Med avveck-

lingsresultat avses skillnaden mel-

lan å ena sidan avsättningen för

oreglerade skador från föregående

år vid räkenskapsårets ingång, efter

avdrag för under räkenskapsåret

gjorda utbetalningar av ersättningar

för skador från föregående år, och å

andra sidan avsättningen för oregle-

rade skador från föregående år vid

räkenskapsårets slut.

6. Villkorad återbäring (EE.1)

skall delas upp på avsättningar för

vilka försäkringstagaren direkt

respektive indirekt bär risk.

7. Skadeförsäkringsföretag och

livförsäkringsföretag som får dela

ut vinst skall lämna närmare upp-

lysningar om det belopp av fritt

eget kapital som inte kan anses ut-

delningsbart med hänsyn till

bestämmelserna i 1 kap. 1 a §

första stycket och 12 kap. 2 § tredje

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) och om de förhållanden

som motiverar bedömningen.

8. Livförsäkringsföretag skall

lämna upplysning om belopp som

inte får användas för vinstutdelning

eller förlusttäckning enligt bolags-

ordningen.

5 §

Utöver vad som följer av 1 § skall följande uppgifter lämnas om

resultaträkningens poster:

1. I fråga om skadeförsäkring skall anges

a) premieinkomsten, brutto,

b) premieintäkter, brutto,

c) försäkringsersättningar, brutto,

d) driftskostnader, brutto, samt

e) resultat av avgiven återförsäkring.

Posterna skall fördelas på direkt försäkring och mottagen återförsäk-

ring, om mottagen återförsäkring utgör tio procent eller mer av premie-

inkomst, brutto.

2. Direkt skadeförsäkring skall fördelas enligt följande försäkrings-

klasser

a) olycksfall och sjukdom,

b) motorfordon, ansvar mot tredje man,

c) motorfordon, övriga klasser,

d) sjöfart, luftfart och transport,

e) brand och annan skada på egendom,

f) allmän ansvarighet,

g) kredit och borgen,

h) rättsskydd,

i) assistans, samt

j) övriga försäkringsklasser.

3. I fråga om livförsäkring skall premieinkomsten anges brutto. Om

mottagen återförsäkring utgör tio procent eller mer av denna premie-

inkomst skall inkomsten fördelas mellan direkt försäkring och mottagen

återförsäkring.

4. Premieinkomst för direkt livförsäkring skall fördelas enligt följande

indelningsgrunder

a) I premier för individuell försäkring,

II gruppförsäkringspremier,

b) I periodiska premier,

II engångspremier,

c) I premier för ej återbärings-

berättigade avtal,

II premier för återbärings-

berättigade avtal, samt

III premier för avtal för vilka

försäkringstagaren bär placerings-

risken.

c) I premier för ej återbärings-

berättigade avtal,

II premier för återbäringsbe-

rättigade avtal, samt

III premier för livförsäkrings-

avtal för vilka försäkringstagaren

bär risk.

5. Uppgift skall lämnas om det sammanlagda beloppet av total premie-

inkomst, brutto, för direkt försäkring som avser försäkringsavtal som

tecknats av företaget i

a) Sverige,

b) andra länder som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

samt

c) övriga länder.

6. Det totala beloppet för provisioner för direkt försäkring under

räkenskapsåret skall anges i en not.

7. Om kapitalavkastning överförs mellan teknisk och icke-teknisk

redovisning i resultaträkningen, skall upplysningar om grunderna för

överföringen lämnas i en not.

6 kap.

3 §

I resultatanalysen skall, fördelat

på försäkringsgrenar, upplysningar

lämnas om försäkringstekniska av-

sättningar, återförsäkrares andel av

försäkringstekniska avsättningar,

intäkter, kostnader och rörelse-

resultat. Livförsäkringsföretag skall

även lämna upplysningar om åter-

bäringsmedlens fördelning på för-

säkringsgrenar.

I resultatanalysen skall, fördelat

på försäkringsgrenar, upplysningar

lämnas om försäkringstekniska av-

sättningar (DD och EE), återförsäk-

rares andel av försäkringstekniska

avsättningar (E), intäkter, kostnader

och rörelseresultat.

7 kap.

4 §

För koncernredovisningen gäller i tillämpliga delar

1. de allmänna bestämmelserna om årsredovisningen i 2 kap. 2 §, med

undantag för hänvisningarna till 2 kap. 1-3 §§ årsredovisningslagen

(1995:1554),

2. bestämmelserna om balansräk-

ning och resultaträkning i 3 kap.,

med det tillägget att vad som av-

satts till kapitalandelsfonden skall

tas upp i koncernbalansräkningen

som bundet eget kapital under

Andra fonder (AA.IV) i skadeför-

säkringsföretag och under Åter-

bäringsmedel (DD) i livförsäk-

ringsföretag,

2. bestämmelserna om balansräk-

ning och resultaträkning i 3 kap.,

med det tillägget att vad som av-

satts till kapitalandelsfonden skall

tas upp i koncernbalansräkningen

som bundet eget kapital under

Andra fonder (AA.V).

3. bestämmelserna om värderingsregler i 4 kap.,

4. bestämmelserna om tilläggs-

upplysningar i 5 kap., med undan-

tag för 2 § 1 och hänvisningarna till

5 kap. 8, 9 och 24 §§ årsredovis-

ningslagen, samt

4. bestämmelserna om tilläggs-

upplysningar i 5 kap., med undan-

tag för 2 § 4 och hänvisningarna till

5 kap. 8, 9 och 24 §§ årsredovis-

ningslagen, samt

5. bestämmelserna om upplysningarna i förvaltningsberättelsen i 6 kap.

1 och 2 §§, med undantag för hänvisningen till 6 kap. 2 § årsredovisning-

slagen.

8 kap.

4 §

Årsredovisningen för det för-

flutna räkenskapsåret skall lämnas

till revisorerna senast en månad

före ordinarie bolagsstämma.

Årsredovisningen för det för-

flutna räkenskapsåret skall lämnas

till revisorerna och lekmannarevi-

sorerna senast en månad före

ordinarie bolagsstämma.

7 §

Verkställande direktör eller sty-

relseledamot i ett försäkringsföre-

tag som enligt denna lag eller

annan författning skall ge in redo-

visningshandling eller revisions-

berättelse till Finansinspektionen,

kan av inspektionen föreläggas vid

vite att fullgöra denna skyldighet.

Fråga om utdömande av vitet

prövas av Finansinspektionen.

Verkställande direktör eller sty-

relseledamot i ett försäkringsföre-

tag som enligt denna lag skall ge in

redovisningshandling eller revi-

sionsberättelse till Finansinspektio-

nen, kan av inspektionen föreläggas

vid vite att fullgöra denna skyldig-

het.

Fråga om utdömande av vitet

prövas av Finansinspektionen.

Bilaga 1

Uppställningsform för balansräkning

Tillgångar

A. Tecknat ej inbetalt kapital

B. Immateriella tillgångar

 I. Goodwill

 II Andra immateriella tillgångar

C. Placeringstillgångar

 I Byggnader och mark

 II Placeringar i koncernföretag och intresseföretag

1. Aktier och andelar i koncernföretag

2. Räntebärande värdepapper emitterade av, och lån till,

 koncernföretag

3. Aktier och andelar i intresseföretag

4. Räntebärande värdepapper emitterade av, och lån till,

 intresseföretag

 III Andra finansiella placeringstillgångar

1. Aktier och andelar

2. Obligationer och andra räntebärande värdepapper

3. Andelar i investeringspooler

4. Lån med säkerhet i fast egendom

5. Övriga lån

6. Utlåning till kreditinstitut

7. Övriga finansiella placeringstillgångar

 IV Depåer hos företag som avgivit återförsäkring

D. Placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär placer-

ingsrisken

E. Återförsäkrares andel av Försäk-

ringstekniska avsättningar

1. Avsättning för ej intjänade

premier och kvardröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Avsättning för oreglerade ska-

dor

4. Avsättning för återbäring och

rabatter

5. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

6. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär

placeringsrisken

D. Placeringstillgångar för vilka

livförsäkringstagaren bär place-

ringsrisk

1. Tillgångar för villkorad åter-

bäring

2. Fondförsäkringstillgångar

E. Återförsäkrares andel av Försäk-

ringstekniska avsättningar

1. Ej intjänade premier och kvar-

dröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Oreglerade skador

4. Återbäring och rabatter

5. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

6. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär risk

 a) Villkorad återbäring

 b) Fondförsäkringsåtaganden

F. Fordringar

I Fordringar avseende direkt försäkring

II Fordringar avseende återförsäkring

III Övriga fordringar

G. Andra tillgångar

I Materiella tillgångar och varulager

II Kassa och bank

III Egna aktier

IV Övriga tillgångar

H. Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter

I Upplupna ränte- och hyresintäkter

II Förutbetalda anskaffningskostnader

III Övriga förutbetalda kostnader och upplupna intäkter

Summa tillgångar

Eget kapital, avsättningar och skulder

AA. Eget kapital

I Aktiekapital eller Garantikapital

II Överkursfond

III Uppskrivningsfond

IV Andra fonder

1. Reservfond

2. Fond för orealiserade vins-

ter

3. Övriga fonder

V Balanserad vinst eller förlust

VI Årets resultat

IV Konsolideringsfond

V Andra fonder

1. Reservfond

2. Fond för orealiserade vins-

ter

3. Övriga fonder

VI Balanserad vinst eller förlust

VII Årets resultat

BB. Obeskattade reserver

CC. Efterställda skulder

DD. Återbäringsmedel

I Återbäringsfond

II Uppskrivningsfond

III Fond för orealiserade vinster

IV Övriga medel

V Årets resultat

EE. Försäkringstekniska avsätt-

ningar (före avgiven återförsäkring)

1. Avsättning för ej intjänade

premier och kvardröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Avsättning för oreglerade ska-

dor

4. Avsättning för återbäring och

rabatter

5. Utjämningsavsättning

6. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

FF. Avsättning för livförsäkringar

för vilka försäkringstagaren bär

placeringsrisken (före avgiven åter-

försäkring)

GG. Avsättningar för andra risker

och kostnader

1. Avsättningar för pensioner och

liknande förpliktelser

2. Avsättningar för skatter

3. Övriga avsättningar

HH. Depåer från återförsäkrare

II. Skulder

I Skulder avseende direkt försäk-

ring

II Skulder avseende återförsäk-

ring

III Obligationslån

IV Skulder till kreditinstitut

V Övriga skulder

JJ. Upplupna kostnader och förut-

betalda intäkter

I Återförsäkrares andel av Förut-

betalda anskaffningskostnader

II Övriga upplupna kostnader och

förutbetalda intäkter

DD. Försäkringstekniska avsätt-

ningar (före avgiven återförsäkring)

1. Ej intjänade premier och kvar-

dröjande risker

2. Livförsäkringsavsättning

3. Oreglerade skador

4. Återbäring och rabatter

5. Utjämningsavsättning

6. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar

EE. Försäkringsteknisk avsättning

för livförsäkringar för vilka försäk-

ringstagaren bär risk (före avgiven

återförsäkring).

1. Villkorad återbäring

2. Fondförsäkringsåtaganden

FF. Avsättningar för andra risker

och kostnader

1. Pensioner och liknande för-

pliktelser

2. Skatter

3. Övriga avsättningar

GG. Depåer från återförsäkrare

HH. Skulder

I Skulder avseende direkt försäk-

ring

II Skulder avseende återförsäkring

III Obligationslån

IV Skulder till kreditinstitut

V Övriga skulder

II. Upplupna kostnader och förutbe-

talda intäkter

I Återförsäkrares andel av Förut-

betalda anskaffningskostnader

II Övriga upplupna kostnader och

förutbetalda intäkter

Poster inom linjen

I Panter och därmed jämförliga säkerheter ställda för egna skulder och

för såsom avsättningar redovisade förpliktelser, varje slag för sig

II Övriga ställda panter och jämförliga säkerheter, varje slag för sig

III Ansvarsförbindelser

1. Garantier

2. Pensionsförpliktelser som ej upptagits bland avsättningar och ej har

täckning i pensionsstiftelses förmögenhet

3. Övriga ansvarsförbindelser

IV Åtaganden

1. Åtaganden till följd av återköpstransaktioner

2. Övriga åtaganden

Bilaga 2

Uppställningsform för resultaträkningen

I. Teknisk redovisning av skadeförsäkringsrörelse

1. Premieintäkter (efter avgiven återförsäkring)

a. Premieinkomst (före avgiven återförsäkring)

b. Premier för avgiven återförsäkring (-)

c. Förändring i Avsättning för ej intjänade premier och

kvardröjande risker, före avgiven återförsäkring (+/-)

d. Återförsäkrares andel av Förändring i avsättning för ej

intjänade premier och kvardröjande risker (+/-)

2. Kapitalavkastning överförd från finansrörelsen (III.6)

3. Övriga tekniska intäkter (efter avgiven återförsäkring)

4. Försäkringsersättningar (efter avgiven återförsäkring)

a. Utbetalda försäkringsersättningar

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Förändring i Avsättning för oreglerade skador

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

5. Förändring i Övriga försäkringstekniska avsättningar (efter avgiven

 återförsäkring) (+/-)

6. Återbäring och rabatter (efter avgiven återförsäkring)

7. Driftskostnader

8. Övriga tekniska kostnader (efter avgiven återförsäkring)

9. Förändring i Utjämningsavsättning

10. Skadeförsäkringsrörelsens tekniska resultat (införs som post

 III.1)

II. Teknisk redovisning av livförsäkringsrörelse

1. Premieinkomst (efter avgiven återförsäkring)

a. Premieinkomst (före avgiven återförsäkring)

b. Premier för avgiven återförsäkring (-)

2. Kapitalavkastning, intäkter

3. Orealiserade vinster på placeringstillgångar

3a. Värdeökning på tillgångar

för vilka livförsäkringstagaren

bär placeringsrisk

aa. Värdeökning på tillgångar

för villkorad återbäring

bb. Värdeökning på fondförsäk-

ringstillgångar

3b. Värdeökning på övriga place-

ringstillgångar

4. Övriga tekniska intäkter (efter avgiven återförsäkring

5. Försäkringsersättningar (efter avgiven återförsäkring)

a. Utbetalda försäkringsersättningar

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Förändring i Avsättning för oreglerade skador

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel

6. Förändring i andra försäkringstekniska avsättningar (efter avgiven

 återförsäkring) (+/-)

a. Livförsäkringsavsättning

 aa) Före avgiven återförsäkring

 bb) Återförsäkrares andel (-)

b. Försäkringsteknisk avsättning

för livförsäkringar för vilka försäk-

ringstagaren bär risk

aa. Villkorad återbäring

bb. Fondförsäkringsåtaganden

b. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar (efter avgiven återför

säkring)

c. Övriga försäkringstekniska av-

sättningar (efter avgiven återför

säkring)

7. Återbäring och rabatter (efter avgiven återförsäkring)

8. Driftskostnader

9. Kapitalavkastning, kostnader

10. Orealiserade förluster på placeringstillgångar

10a. Värdeminskning på tillgångar

för vilka livförsäkringstagaren bär

placeringsrisk

aa. Värdeminskning på till-

gångar för villkorad återbäring

bb. Värdeminskning på fondför-

säkringstillgångar

10b. Värdeminskning på övriga

placeringstillgångar

11. Övriga tekniska kostnader (efter avgiven återförsäkring)

12. Kapitalavkastning överförd till finansrörelsen (införs som post III.4)

13. Livförsäkringsrörelsens tekniska resultat (införs som post III.2)

III. Icke-teknisk redovisning

1. Skadeförsäkringsrörelsens tekniska resultat (post I.10)

2. Livförsäkringsrörelsens tekniska resultat (post II.13)

3a. Kapitalavkastning, intäkter i skadeförsäkringsrörelsen

3b. Orealiserade vinster på placeringstillgångar

4. Kapitalavkastning överförd från livförsäkringsrörelsen (post II.12)

5a. Kapitalavkastning, kostnader i skadeförsäkringsrörelsen

5b. Orealiserade förluster på placeringstillgångar

6. Kapitalavkastning överförd till skadeförsäkringsrörelsen (post I.2)

7. Övriga intäkter

8. Övriga kostnader

9. Extraordinära intäkter

10. Extraordinära kostnader

11. Bokslutsdispositioner

12. Skatt på årets resultat

13. Övriga skatter

14. Årets resultat

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 samt tillämpas på räken-

skapsår som inleds efter den 31 december 1999.

2. Försäkringsbolag som med stöd av punkten 2 i övergångsbestäm-

melserna till lagen (1999:000) om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) tillämpar där angivna äldre bestämmelser, skall alltjämt

tillämpa äldre föreskrifter i 3 kap. 3 §, 4 kap. 9 §, 5 kap. 3-5 §§, 6 kap.

3 §, 7 kap. 4 § och bilaga 1 och 2 till lagen.

3. Äldre föreskrifter i 4 kap. 2 § 6 gäller för den uppskrivningsfond

som livförsäkringsbolag innehar vid ingången av det räkenskapsår som

påbörjats den 1 januari 2000. Uppskrivningsfonden skall redovisas som

bundet eget kapital, om inte föreskrifterna i 2 skall tillämpas.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 31 § kommu-

nalskattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Anvisningar

till 31 §

1. Med pension förstås dels belopp, som annorledes än i följd av för-

säkring utgår på grund av föregående tjänsteförhållande, dels belopp,

som på grund av lagen (1962:381) om allmän försäkring utgår i form av

folkpension eller tilläggspension, dels belopp som utgår på grund av pen-

sionsförsäkring, dels belopp som utbetalas från pensionssparkonto till

pensionsspararen, till förmånstagare på grund av förmånstagarförord-

nande, till den som erhållit rätten till pension genom bodelning, till make

eller bröstarvinge på grund av jämkning av förmånstagarförordnande

samt vid återbetalning enligt 13 kap. 4 § äktenskapsbalken, dels kapital

hänförligt till pensionsförsäkring vilken antingen överlåts till försäk-

ringsgivare som inte meddelar pensionsförsäkring enligt denna lag eller

överförs till sådan del av försäkringsgivarens verksamhet som inte avser

pensionsförsäkring enligt denna lag.

Med pensionsförsäkring förstås försäkring, som inte medför rätt till

andra försäkringsbelopp än ålderspension, sjukpension eller efterlevan-

depension. För att en försäkring skall anses som pensionsförsäkring ford-

ras vidare, om inte annat följer av sjuttonde stycket, att försäkringen

meddelats i en här i landet bedriven försäkringsrörelse för vilken skatt-

skyldighet föreligger enligt lagen (1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel respektive lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Med

försäkrad avses den på vars liv försäkringen tagits eller, i fråga om sjuk-

pension, den vars arbetsoförmåga försäkringen avser. Med tjänstepen-

sionsförsäkring förstås pensionsförsäkring, som har samband med tjänst

och för vilken den försäkrades arbetsgivare åtagit sig att ansvara för be-

talning av hela avgiften. Med tjänstepensionsförsäkring förstås också

pensionsförsäkring, som om en anställd avlidit tagits av den an-

ställdes arbetsgivare till förmån för den anställdes efterlevande och för

vilken försäkring arbetsgivaren åtagit sig att ansvara för betalning av hela

avgiften.

I fråga om annan pensionsförsäkring än tjänstepensionsförsäkring skall

försäkringstagaren vara den försäkrade. Har försäkringstagaren eller hans

make eller person med vilken han sammanbor under äktenskapsliknande

förhållanden barn under 20 år, får han ta försäkring avseende efterlevan-

depension på sin makes eller den sammanboendes liv, om barnet insätts

som förmånstagare. Om särskilda skäl föreligger kan skattemyndigheten

medge att dödsboet efter skattskyldig som bedrivit näringsverksamhet i

Sverige får ta försäkring avseende efterlevandepension. Som förutsätt-

ning för att medgivande skall lämnas gäller att den efterlevande saknar

betryggande pensionsskydd och att försäkringen tas i samband med att

boet upphör med driften i förvärvskällan. Motsvarande gäller om den

avlidne drivit verksamheten genom förmedling av juridisk person.

Ålderspension får inte börja utgå vid lägre ålder än 55 år. Utbetalning

får dock ske dessförinnan till den som fått rätt till förtidspension enligt

lagen om allmän försäkring. Om det i annat fall finns särskilda skäl, får

skattemyndigheten besluta att pension får börja utgå vid lägre ålder.

Ålderspension får utgå högst så länge den försäkrade lever, men under

den försäkrades livstid lägst fem år eller, om försäkringen skall upphöra

när den försäkrade fyller 65 år, lägst tre år. Pensionen får under den

första femårsperiod under vilken den utbetalas inte utgå med annat än

samma belopp vid varje utbetalningstillfälle eller med stigande pensions-

belopp.

För ålderspension som utgår enligt allmän pensionsplan gäller, om den

skall upphöra innan den försäkrade avlider, vad därom utfästs enligt pla-

nen. Vad som avses med allmän pensionsplan framgår av 4 § lagen

(1967:531) om tryggande av pensions- utfästelse m.m. Med allmän pen-

sionsplan avses emellertid även

- pensionsutfästelser som ryms inom vad som enligt en allmän pen-

sionsplan är sedvanligt inom branschen för arbetstagare med motsva-

rande uppgifter, dock i fråga om avsättning i balansräkning endast i före-

ning med kreditförsäkring,

- pensionsutfästelser för vilka kommunal eller statlig borgen eller lik-

nande garanti tecknats, samt

- pensionsutfästelser i enlighet med pensionsavtal som på arbetstagar-

sidan godkänts av sådan organisation som enligt lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet anses som central arbetstagarorganisation.

Förmånstagare får inte insättas till annan ålderspensionsförsäkring än

tjänstepensionsförsäkring. Till tjänstepensionsförsäkring avseende åld-

erspension skall anställd, som då försäkringsavtalet ingicks var den för-

säkrade, vara förmånstagare.

Med sjukpension förstås pension som utgår till den försäkrade högst så

länge denne är arbetsoförmögen eller har nedsatt arbetsförmåga. Sjuk-

pension får upphöra tidigast fem år efter det försäkringsavtalet träffades.

I fråga om förmånstagare gäller föreskrifterna i föregående stycke.

Med efterlevandepension förstås pension

1. som efter den försäkrades död utgår till den försäkrades make, var-

med i detta sammanhang förstås person med vilken den försäkrade varit

gift eller sammanbott under äktenskapsliknande förhållanden,

2. som efter den försäkrades död utgår till barn till den försäkrade eller

barn till person som angivits under 1,

3. som utgår till efterlevande på grund av försäkring som tagits av

dödsbo efter medgivande enligt tredje stycket, varvid pension får utgå

som om den avlidne varit försäkrad, eller

4. som utgår på grund av försäkring som tagits av arbetsgivare till för-

mån för anställds efterlevande med stöd av andra stycket sista meningen,

varvid pension får utgå som om den avlidne varit försäkrad.

Efterlevandepension får utgå högst så länge den efterlevande lever och

får under den första femårsperiod under vilken den utbetalas inte utgå

med annat än samma belopp vid varje utbetalningstillfälle eller med sti-

gande pensionsbelopp. Efterlevandepension får under den efterlevandes

livstid inte upphöra förrän fem år förflutit efter den försäkrades död med

följande undantag:

1. Efterlevandepension till person som avses i föregående stycke 1, får

upphöra när denne ingår nytt äktenskap.

2. Har den försäkrade avlidit mindre än fem år före den tidpunkt då

försäkringen annars skulle ha upphört, får efterlevandepension upphöra

vid sistnämnda tidpunkt.

3. Om utbetalning av efterlevandepension till barn under 20 år påbör-

jats, får pensionen upphöra när barnet fyller 20 år.

4. Har försäkring avseende efterlevandepension till barn tagits på

sådan persons liv som avses i föregående stycke 1, skall pensionen upp-

höra senast när barnet fyller 20 år.

Som förmånstagare till försäkring avseende efterlevandepension får

endast insättas person till vilken efterlevandepension kan utgå enligt

nionde och tionde styckena.

Försäkringsvillkor, som med hänsyn till bestämmelserna i denna lag är

avgörande för frågan huruvida försäkringen är att anse som pensionsför-

säkring, skall tas in i försäkringsavtalet. Detta skall dessutom innehålla

villkor att försäkringen inte får pantsättas eller belånas och inte heller

ändras på sådant sätt att den inte längre uppfyller de föreskrifter, som

anges för pensionsförsäkring i denna lag, eller i andra fall än nedan före-

skrivs överlåtas eller återköpas. Avtalet får inte innehålla villkor som är

oförenligt med bestämmelserna om pensionsförsäkring i denna lag.

Under den försäkrades livstid får pensionsförsäkring endast överlåtas

1. till följd av anställningsförhållande, därvid försäkringen före eller

efter överlåtelsen skall ha karaktär av tjänstepensionsförsäkring,

2. på grund av utmätning liksom vid ackord eller konkurs eller

3. genom bodelning.

Ny ägare till pensionsförsäkring skall omedelbart underrätta försäk-

ringsgivaren om förvärvet av försäkringen.

Återköp av pensionsförsäkring får utan hinder av bestämmelserna i

denna lag ske,

1. om det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst ett basbelopp enligt

lagen om allmän försäkring och försäkringen inte är förenad med ett

oåterkalleligt förmånstagarförordnande samt premier för försäkringen

inte har betalats senare än 10 år före återköpet, eller

2. om det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst 30 procent av ett

basbelopp enligt lagen om allmän försäkring.

Om det i annat fall än som avses

i föregående stycke finns synner-

liga skäl för återköp och sådant får

ske enligt försäkringstekniska

grunder, får återköp medges av

skattemyndigheten. Bestämmelser-

na i förevarande lag hindrar inte

heller återbetalning enligt 13 kap.

4 § äktenskapsbalken av försäk-

ringstagarens tillgodohavande.

Om det i annat fall än som avses

i föregående stycke finns synner-

liga skäl för återköp och sådant får

ske enligt försäkringsavtalet och

försäkringstekniska riktlinjer, får

återköp medges av skattemyndig-

heten. Bestämmelserna i föreva-

rande lag hindrar inte heller

1. återbetalning enligt 13 kap.

4 § äktenskapsbalken av försäk-

ringstagarens tillgodohavande,

eller

2. en överföring av hela försäk-

ringens värde direkt till en pen-

sionsförsäkring som försäkrings-

tagaren tecknar hos samma eller

annan försäkringsgivare med

samma person som försäkrad.

Överföringen skall i så fall inte

anses som ett belopp som enligt

första stycket utgår på grund av

pensionsförsäkring och inte heller

som en betalning av avgift för pen-

sionsförsäkring.

Försäkring som huvudsakligen avser ålders-, sjuk- eller efterlevande-

pension och som har meddelats i försäkringsrörelse vilken inte bedrivs

från fast driftställe i Sverige skall anses som pensionsförsäkring, om den

försäkrade var bosatt utomlands när avtalet ingicks och där medgavs av-

drag, skattereduktion eller liknande skattelättnad för inbetalda premier.

Detsamma gäller försäkring av nämnda slag som arbetsgivare betalt pre-

mier för under den försäkrades bosättning eller förvärvsarbete i utlandet

utan att betalningen räknats som inkomst för den försäkrade vid beskatt-

ningen i detta land. Ett sådant förvärvsarbete skall vara den försäkrades

huvudsakliga förvärvsverksamhet. Skattemyndigheten får, om särskilda

skäl finns i annat fall än som avses i detta stycke, medge att försäkring

meddelad i försäkringsrörelse vilken inte bedrivs från fast driftställe i

Sverige skall anses som pensionsförsäkring. Om en försäkring beskattats

som pensionsförsäkring med stöd av detta stycke, kan försäkringen inte

övergå till kapitalförsäkring.

Med kapitalförsäkring förstås annan livförsäkring än pensionsförsäk-

ring. Till kapitalförsäkring hänförs mot statens grupplivförsäkring sva-

rande förmån från kommun, även om förmånen inte utgår på grund av

försäkring.

Försäkring som enligt denna lag är att hänföra till pensionsförsäkring

får anses såsom kapitalförsäkring, om förbehåll härom intagits i avtalet

vid dess ingående.

Premiebefrielseförsäkring skall anses tillhöra samma slag av försäk-

ring som huvudförsäkringen.

För att sjuk- eller olycksfallsförsäkring skall anses ha tagits i samband

med tjänst fordras, att premier för försäkringen skall betalas av arbetsgi-

varen. Vidare fordras att anmälan görs till försäkringsanstalten om att

försäkringen har tagits i samband med tjänst.

Till livränta räknas även höjning av livräntan och sådant tillägg till

denna som skall utgå under livräntans fortsatta bestånd.

Såvitt gäller kraven enligt denna

anvisningspunkt, att en ålders-

eller efterlevandepension under

den första femårsperioden inte

utgår med annat än samma belopp

vid varje utbetalningstillfälle eller

med stigande belopp, bortses i

fråga om försäkring enligt lagen

(1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till värdepap-

persfonder från sådana föränd-

ringar av beloppen som föranleds

av kursutvecklingen på fondande-

larna.

Såvitt gäller kraven enligt denna

anvisningspunkt, att en ålders-

eller efterlevandepension under

den första femårsperioden inte

utgår med annat än samma belopp

vid varje utbetalningstillfälle eller

med stigande belopp, bortses i

fråga om försäkring enligt 2 kap

3 b § första stycket klass 3 försäk-

ringsrörelselagen (1982:713) från

sådana förändringar av beloppen

som föranleds av kursutvecklingen

på fondandelarna.

Beslut som skattemyndighet meddelat avseende medgivande enligt

tredje, fjärde, sextonde eller sjuttonde stycket av denna anvisningspunkt

får överklagas hos Riksskatteverket. Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas första gången

vid 2001 års taxering

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor

mellan näringsidkare

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan

näringsidkare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Om ett villkor, som en närings-

idkare ställer upp när han ingår

eller avser att ingå avtal med en

annan näringsidkare, är att anse

som oskäligt mot denne, kan

marknadsdomstolen förbjuda

näringsidkaren att i fortsättningen

ställa upp samma eller väsentligen

samma villkor i liknande fall. Ett

sådant förbud kan också riktas mot

någon som är anställd hos

näringsidkaren eller mot någon

annan som handlar på dennes väg-

nar.

Första stycket gäller inte villkor

i verksamhet som står under tillsyn

av bankinspektionen eller försäk-

ringsinspektionen.

Om ett villkor, som en närings-

idkare ställer upp när han ingår

eller avser att ingå avtal med en

annan näringsidkare, är att anse

som oskäligt mot denne, kan

marknadsdomstolen förbjuda

näringsidkaren att i fortsättningen

ställa upp samma eller väsentligen

samma villkor i liknande fall. Ett

sådant förbud kan också riktas mot

någon som är anställd hos

näringsidkaren eller mot någon

annan som handlar på dennes väg-

nar.

__________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser skall tillämpas på avtal som ingåtts före ikraft-

trädandet. Detsamma gäller för försäkringsavtal som ingåtts före

ikraftträdandet och därefter förnyats.

Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrivs att 4 a § förmånsrättslagen skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Förmånsrätt följer med försäk-

ringstagares fordran hos försäk-

ringsgivare i den egendom och i

den omfattning som anges i 7 kap.

11 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 5 kap. 11 § lagen

(1998:293) om utländska försäk-

ringsgivares verksamhet i Sverige.

Förmånsrätt följer med försäk-

ringstagares och andra ersätt-

ningsberättigades fordran på

grund av försäkringsavtal hos för-

säkringsgivare i den egendom och

i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a § försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) och 5 kap. 11 §

lagen (1998:293) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:779) om ändring i

försäkringsrörelselagen (1982:713)

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av ikraftträdande- och övergångs-

bestämmelserna till lagen (1995:779) om ändring i försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1. Denna lag träder i kraft såvitt

avser 2 kap. 18 §, nya 7 kap. 3 §,

10 kap. 5 § och 12 kap. 13 § den

dag regeringen bestämmer och i

övrigt den 1 juli 1995.

1. Denna lag träder i kraft den 1

januari 2000 såvitt avser 2 kap. 18

§, 10 kap. 5 § och 12 kap. 13 §.

Dessa föreskrifter skall tillämpas

av sådana bolag som inte följer de

äldre föreskrifter som avses i

punkt 2 av övergångsbestämmel-

serna till lagen (1999:000) om

ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713). Ändringarna i 7 kap.

3 § skall inte träda i kraft. Lagen i

övrigt träder i kraft den 1 juli

1995.

Lagförslaget i lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler för utländska försäkrings-

givare

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:293) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i Sverige

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1998:293) om utländska försäk-

ringsgivares verksamhet i Sverige

dels att 1 kap. 15 § och 5 kap. 15 § skall upphöra att gälla,

dels att 1 kap. 1 och 6 §§, 3 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 4, 5 och 10 §§,

5 kap. 5 9, 11, 14 och 19 §§, 6 kap. 1, 3, 4, 8 och 9 §§, 7 kap. 7 §, 8 kap.

1, 2 och 4 §§, 10 kap. 1 § samt rubriken närmast före 5 kap. 5 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 5 kap. 4 a och 8 a §§

samt 8 kap. 1 a § och närmast före 5 kap. 4 a § en ny rubrik av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §

Utländska försäkringsgivare har rätt att bedriva verksamhet i Sverige i

enlighet med denna lag.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela särskilda

föreskrifter om bedrivande av för-

säkringsrörelse för att uppfylla

Sveriges åtaganden till följd av av-

tal mellan Europeiska gemenskap-

erna (EG) och Schweiz.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om

bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden

till följd av avtal mellan

Europeiska gemenskaperna (EG)

och Schweiz.

6 §

Med skadeförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713).

Med livförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen.

Ersättning som betalas i form av livränta eller sjukränta tillhör livför-

säkring, om ersättningen betalas från en livförsäkring, och skadeförsäk-

ring, om ersättningen betalas från en skadeförsäkring. Om en sådan ränta

har köpts i ett livförsäkringsföretag, skall den dock i detta företag höra

till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör skadeförsäkring

gäller de särskilda bestämmelserna

om livförsäkring i 5 kap. 2, 5, 11

och 20 §§ samt 7 kap. 4 12 §§.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som tillhör skadeförsäkring

gäller de särskilda bestämmelserna

om livförsäkring i 5 kap. 2, 5 och

11 §§ samt 7 kap. 4 12 §§.

3 kap.

2 §

I fråga om verksamhet som drivs

av EES-försäkringsgivare enligt

denna lag skall Finansinspektio-

nen, i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens

hemland, verka för en sund

utveckling av verksamheten.

Finansinspektionen skall, i sam-

arbete med den behöriga myndig-

heten i försäkringsgivarens hem-

land, utöva tillsyn över att EES-

försäkringsgivaren bedriver sin

verksamhet i Sverige i enlighet

med denna lag och andra

författningar som reglerar försäk-

ringsgivarens näringsverksamhet.

Finansinspektionen skall lämna uppgifter till de behöriga myndig-

heterna i EES-försäkringsgivares hemländer, om dessa myndigheter

behöver uppgifterna för sin tillsyn över försäkringsgivares verksamheter,

samt i övrigt ha ett nära samarbete med dessa myndigheter.

3 §

En EES-försäkringsgivare som driver verksamhet här i landet skall lämna

Finansinspektionen de uppgifter om verksamheten som behövs för till-

synen.

Finansinspektionen har rätt att granska den verksamhet som en EES-

försäkringsgivares sekundäretablering bedriver. Försäkringsgivaren skall

även hålla tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för

granskning.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

vilka upplysningar som försäk-

ringsgivaren skall lämna till in-

spektionen enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka upp-

lysningar som försäkringsgivaren

skall lämna till inspektionen enligt

första stycket.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §

Ansökan om koncession enligt 1 § första stycket prövas av Finans-

inspektionen. Ärenden som är av principiell betydelse eller av särskild

vikt prövas dock av regeringen. Om ansökan skall prövas av regeringen,

skall Finansinspektionen överlämna den till regeringen tillsammans med

ett eget yttrande.

Till ansökningen skall fogas

1. en plan för verksamheten i Sverige (verksamhetsplan), och

2. ett intyg om att försäkringsgivaren har deponerat värdehandlingar

enligt 5 kap. 1 § andra stycket.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om vad verksamhets-

planen skall innehålla och vilka

ytterligare handlingar som skall

fogas till ansökan.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vad verksamhetsplanen skall inne-

hålla och vilka ytterligare hand-

lingar som skall fogas till ansökan.

5 §

En försäkringsgivare från tredje land skall beviljas koncession och dess

företrädare skall godkännas, om ansökan uppfyller de krav som ställs i

4 § och

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven på en sund försäkringsverk-

samhet,

2. det kan antas att den som

kommer att ha ett sådant kvalifice-

rat innehav i en försäkringsgivare

som avses i 1 kap. 9 a § första

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) inte motverkar en sund

utveckling av verksamheten hos

försäkringsgivaren och denne även

i övrigt är lämplig att utöva ett

väsentligt inflytande över led-

ningen av en försäkringsgivare och

1. den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kra-

ven i denna lag och övriga för-

fattningar som reglerar verksam-

heten,

2. det kan antas att den som

kommer att ha ett sådant kvalifice-

rat innehav i en försäkringsgivare

som avses i 1 kap. 9 a § första

stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) inte motverkar de krav

på verksamheten hos försäkrings-

givaren som avses i 1 och denne

även i övrigt är lämplig att utöva

ett väsentligt inflytande över led-

ningen av en försäkringsgivare och

3. den som avses vara företrädare för försäkringsgivaren eller, i de fall

där företrädaren är en juridisk person, vara dess ombud har tillräckliga

insikter och erfarenheter för att delta i ledningen hos en försäkringsgivare

och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift. Koncession får inte

beviljas, om det kan antas att någon som i väsentlig mån har åsidosatt

sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i andra ekonomiska angelä-

genheter eller gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet kommer att ha ett

kvalificerat innehav i en försäkringsgivare.

Koncession får inte vägras av det skälet att det inte behövs någon

ytterligare försäkringsgivare.

Koncession beviljas tills vidare eller, om det finns särskilda omstän-

digheter, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det löpande

räkenskapsårets slut.

Koncession skall meddelas i enlighet med den indelning som anges i

2 kap. 3 a och 3 b §§ försäkringsrörelselagen.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Finansinspektionen skall efter an-

sökan av en försäkringsgivare från

tredje land lämna tillstånd till

verksamhet enligt 1 § andra styck-

et, om den planerade verksam-

heten kan antas komma att upp-

fylla kraven på en sund försä-

kringsverksamhet. Inspektionen

får meddela närmare föreskrifter

om den utredning som skall fogas

till ansökan om tillstånd.

Finansinspektionen skall efter an-

sökan av en försäkringsgivare från

tredje land lämna tillstånd till

verksamhet enligt 1 § andra styck-

et, om den planerade verksam-

heten kan antas komma att upp-

fylla kraven i denna lag och

övriga författningar som reglerar

verksamheten. Inspektionen får

meddela närmare föreskrifter om

den utredning som skall fogas till

ansökan om tillstånd.

Om det inte längre finns förutsättningar för tillstånd enligt första

stycket får Finansinspektionen förklara tillståndet förverkat.

5 kap.

Grundläggande krav för försäk-

ringsrörelsen

4 a §

Försäkringsgivare från tredje land

skall bedriva sin försäkrings-

rörelse i Sverige med en för rörel-

sens omfattning och beskaffenhet

tillfredsställande soliditet, likvidi-

tet och kontroll över försäkrings-

risker, placeringsrisker och rörel-

serisker, så att åtagandena mot

försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade på grund av

försäkringarna kan fullgöras.

Försäkringstekniska avsättning-

ar och grunder för försäkrings-

verksamheten

Försäkringstekniska avsättning-

ar m.m.

5 §

En försäkringsgivare från tredje land skall för sin direkta försäkrings-

rörelse i Sverige redovisa försäkringstekniska avsättningar. En försäk-

ringsgivares försäkringstekniska avsättningar skall motsvara de belopp

som behövs för att försäkringsgivaren vid varje tidpunkt skall kunna upp-

fylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma på grund av

ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna skall

motsvara försäkringsgivarens ansvarighet för

1. löpande försäkringar (pre-

miereserv),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av

dessa samt tilldelad återbäring

som förfallit till betalning men inte

betalats ut (avsättning för oregle-

rade skador),

3. sådan tilldelad återbäring

inom livförsäkringsrörelsen som

inte har förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring

inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har

förfallit till betalning, och

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (utjämningsavsättning)

upp till det belopp för avsättning-

ens storlek som anges i första

stycket andra meningen nämnda

paragraf.

1. försäkringsfall, förvaltnings-

kostnader och andra kostnader

under resten av avtalsperioden för

löpande försäkringar i skadeför-

säkringsrörelse (ej intjänade pre-

mier och kvardröjande risker) res-

pektive livförsäkringsrörelse (liv-

försäkringsavsättning),

2. inträffade oreglerade försäk-

ringsfall, kostnader för regleringen

av dessa samt återbäring som för-

fallit till betalning men inte beta-

lats ut (oreglerade skador),

3. sådan återbäring som är

garanterad i nominella eller reala

belopp (garanterad återbäring)

och som inte omfattas av 1 eller 2,

4. sådan återbäring inom livför-

säkringsrörelse som är villkorad

av värdeförändringar på tillgång-

ar eller av ett visst försäkrings-

tekniskt resultat som försäkrings-

tagarna eller andra ersättnings-

berättigade står risken för (vill-

korad återbäring),

5. förlustutjämning för kredit-

försäkring som avses i 12 kap.

9 a § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (utjämningsavsättning)

upp till det belopp för avsättning-

ens storlek som anges i första

stycket andra meningen nämnda

paragraf, och

6. fondförsäkringar som för-

säkringstagarna eller andra er-

sättningsberättigade bär place-

ringsrisken för (fondförsäkrings-

åtaganden där försäkringstagaren

bär placeringsrisken).

Ansvarar flera försäkringsgivare solidariskt för en försäkring, skall en-

dast den del av försäkringen som enligt avtal mellan försäkringsgivarna

belöper på en enskild försäkringsgivare beaktas vid beräkningen av den

försäkringsgivarens försäkringstekniska avsättningar.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje för-

säkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder användas

om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av skadornas art.

Regeringen, eller efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om beräkning av försäk-

ringstekniska avsättningar.

Vid beräkning av premiereserv

för livförsäkringsrörelse gäller

7 kap. 2 § försäkringsrörelselagen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

de försäkringstekniska avsätt-

ningars innehåll och beräkning.

Vid beräkning av avsättning för

ej intjänade premier och kvardrö-

jande risker respektive livförsäk-

ringsavsättning gäller 7 kap. 2 §

försäkringsrörelselagen.

6 §

För livförsäkringar skall, om det

inte med hänsyn till försäkringar-

nas särskilda beskaffenhet finns

anledning till undantag, grunder

upprättas för

1. beräkning av försäkringspre-

mier och premiereserv,

2. försäkringstagares rätt till

återköp och fribrev,

3. belåning av försäkringsbrev

hos försäkringsgivaren,

4. verkan av underlåten premie-

betalning,

5. försäkringstagarens rätt när

försäkringen av annan anledning

än som avses i 2 eller 4 upphör i

förtid eller när försäkringsgivaren

i övrigt inte har ansvar för försäk-

ringsfallet och

6. förräntning av försäkrings-

belopp som förfallit till betalning.

För sådan livränta eller sjuk-

ränta som enligt 1 kap. 6 § tredje

stycket tillhör annan försäkring än

livförsäkring skall grunder upp-

rättas för beräkning av premie-

reserv och rätt till återköp.

Försäkringsgivare från tredje land

skall upprätta och följa försäk-

ringstekniska riktlinjer. Företräd-

aren skall fastställa riktlinjerna, se

till att de följs och fortlöpande

pröva om de behöver ändras.

De försäkringstekniska rikt-

linjerna skall innehålla principer

för

1. hur premier bestäms,

2. beräkning av försäkringstek-

niska avsättningar,

3. återköp och belåning av för-

säkringar,

4. fördelning av återbäring till

försäkringstagarna och andra er-

sättningsberättigade, samt

5. hur soliditeten i sekundär-

etableringen skall tillgodoses.

De försäkringstekniska rikt-

linjerna skall kompletteras med ett

försäkringstekniskt beräknings-

underlag. Underlaget skall inne-

hålla de antaganden som behövs

för att beräkna

1. premier, försäkringstekniska

avsättningar, tekniska återköps-

värden och belåningsvärden,

2. fördelningen av återbäring,

samt

3. soliditetsreserver.

Om det med hänsyn till för-

säkringens beskaffenhet eller av

annat särskilt skäl saknas anled-

ning att upprätta ett sådant beräk-

ningsunderlag får försäkringsgiv-

aren helt eller delvis avstå från att

upprätta det.

7 §

För de grunder för beräkning av

försäkringspremier och premie-

reserv som anges i 6 § första

stycket 1 samt för de grunder för

beräkning av premiereserv som

anges i 6 § andra stycket gäller

7 kap. 5 och 6 §§ försäkringsrörel-

selagen (1982:713) i tillämpliga

delar.

Grunderna för försäkringstag-

arnas rätt till återköp och fribrev

skall ange villkoren för att erhålla

denna rätt. De skall även inne-

hålla regler för beräkning av åter-

köps- och fribrevsvärden.

Grunderna för belåning av för-

säkringsbrev hos försäkringsgiva-

ren skall ange villkoren för belå-

ningen. De skall även innehålla

bestämmelser om lånevärde, rän-

tesats och verkan av underlåtenhet

att betala ränta.

Grunderna för verkan av under-

låtenhet att betala premierna skall

ange i vilken ordning försäkrings-

givarens ansvarighet kan komma

att upphöra eller i övrigt föränd-

ras. Vidare skall grunderna ange

villkoren för att försäkringen åter

skall träda i kraft (återupplivning).

Premier för livförsäkringar skall

grundas på antaganden om död-

lighet och andra riskmått, ränte-

sats samt driftskostnader som var

för sig är betryggande. En av-

vikelse får ske om den är försvar-

lig med hänsyn till försäkrings-

givarens ekonomiska situation.

8 §

De försäkringstekniska avsättning-

arna skall täckas med tillgångar på

det sätt som gäller för skuldtäck-

ning enligt 7 kap. 9 § första, tredje

och fjärde styckena, 9 a 10 c §§,

10 e samt 10 f §§ försäkringsrö-

relselagen (1982:713) eller enligt

föreskrifter som meddelats med

stöd av någon av dessa bestämmel-

ser. Dock skall skuldtäckning en-

dast omfatta direkt försäkrings-

rörelse.

De försäkringstekniska avsättning-

arna skall täckas med tillgångar på

det sätt som gäller för skuldtäck-

ning enligt 7 kap. 9 § första, tredje

och fjärde styckena, 9 a 10 c, 10 e,

10 f samt 13 §§ försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) eller enligt före-

skrifter som meddelats med stöd av

någon av dessa bestämmelser. Dock

skall skuldtäckning endast omfatta

direkt försäkringsrörelse.

När de försäkringstekniska avsättningarna skall täckas, får depositio-

nen enligt 1 3 §§ räknas in under förutsättning att depositionen dels

består av värdehandlingar som får användas för skuldtäckning med

tillämpning av bestämmelserna i första stycket, dels inte har beaktats

enligt 12 § första stycket fjärde meningen.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i Sverige.

8 a §

Premier för fondförsäkringar skall

placeras i andelar i sådana till

försäkringen anknutna fonder som

försäkringstagaren från tid till

annan bestämmer. Försäkrings-

givaren får begränsa antalet

fonder i vilka premier får place-

ras.

Utdelning och ersättning vid in-

lösen av sådana andelar får en-

dast användas för förvärv av nya

andelar i anknutna fonder och för

utbetalning eller betalning av

kostnader enligt försäkringsav-

talet.

9 §

Företrädaren för en försäkrings-

givare från tredje land skall se till

att sådana riktlinjer som anges i

7 kap. 10 g § försäkringsrörelse-

lagen (1982:713) upprättas och att

riktlinjerna följs. Företrädaren

skall vidare fortlöpande pröva om

riktlinjerna behöver ändras.

Företrädaren skall se till att för-

säkringstagarna och den som av-

ser att teckna en livförsäkring hos

försäkringsgivaren informeras om

det huvudsakliga innehållet i rikt-

linjerna, om det inte med hänsyn

till försäkringens särskilda be-

skaffenhet saknas anledning till så-

dan information. Regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela

föreskrifter om skyldigheten att

lämna information och om vilka

försäkringar som inte skall omfat-

tas av informationsskyldigheten.

Företrädaren för en försäkrings-

givare från tredje land skall se till

att sådana placeringsriktlinjer som

anges i 7 kap. 10 g § försäkrings-

rörelselagen (1982:713) upprättas

och följs samt fortlöpande pröva

om de behöver ändras.

Företrädaren skall se till att liv-

försäkringstagarna och de som er-

bjuds att teckna en livförsäkring

hos försäkringsgivaren informeras

om det huvudsakliga innehållet i

riktlinjerna, om det inte med hän-

syn till försäkringens särskilda be-

skaffenhet eller av annat särskilt

skäl saknas anledning till sådan in-

formation. Regeringen eller den

myndighet som regeringen be-

stämmer skall meddela föreskrifter

om skyldigheten att lämna in-

formation och om vilka försäk-

ringar som inte skall omfattas av

informationsskyldigheten.

11 §

Försäkringstagarnas förmånsrätt

enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med en fordran

som grundas på avtal om

Förmånsrätt enligt 4 a § förmåns-

rättslagen (1970:979) följer med

en fordran som grundas på avtal

om

1. livförsäkring, eller

2. återförsäkring avseende livförsäkring.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 10 §, när en försäkringsgivare från tredje land försätts i kon-

kurs eller när utmätning äger rum eller särskild administration träder in.

Fordran enligt första stycket 1 har företräde framför fordran enligt

första stycket 2.

14 §

Kapitalbasen för livförsäkring får

omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket

försäkringsrörelselagen

(1982:713). För livförsäkring be-

räknas solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 § försäkringsrörelse-

lagen. Garantibeloppet för livför-

säkring skall motsvara 400 000

ECU. En tredjedel av solvensmar-

ginalen eller av garantibeloppet,

om det är större, skall motsvaras

av poster som anges i 7 kap. 22 §

första stycket 1 3 försäkrings-

rörelselagen.

Kapitalbasen för livförsäkring får

omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket

försäkringsrörelselagen

(1982:713). För livförsäkring be-

räknas solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 § försäkringsrörelselag-

en. Garantibeloppet för livförsäk-

ring skall motsvara 400 000 euro.

En tredjedel av solvensmarginalen

eller av garantibeloppet, om det är

större, skall motsvaras av poster

som anges i 7 kap. 22 § första

stycket 1 4 försäkringsrörelse-

lagen.

19 §

En försäkringsgivare från tredje

land som meddelar livförsäkringar

i Sverige skall utföra försäkrings-

tekniska beräkningar och utred-

ningar under ledning av en aktua-

rie. I fråga om aktuarien gäller

8 kap. 18 § andra stycket försäk-

ringsrörelselagen (1982:713).

En försäkringsgivare från tredje

land skall utföra försäkringstek-

niska beräkningar och utredningar

under ledning av en eller flera

aktuarier. I fråga om aktuarierna

gäller 8 kap. 18 § första och andra

styckena försäkringsrörelselagen

(1982:713).

Finansinspektionen skall, om

det behövs, förordna en eller flera

aktuarier som tillsammans med

försäkringsgivarens aktuarie skall

utföra de uppgifter som avses i

första stycket. Inspektionen skall

utfärda en instruktion för sådan

aktuarie. Aktuarien har rätt att få

arvode av försäkringsgivaren.

Arvodets storlek bestäms av

inspektionen.

6 kap.

1 §

Finansinspektionen skall ha tillsyn

över den verksamhet som försäk-

ringsgivare från tredje land bedri-

ver i Sverige. Inspektionen skall

verka för en sund utveckling av

verksamheten och ha ett nära sam-

arbete med andra länders behöriga

myndigheter.

Finansinspektionen skall ha tillsyn

över den verksamhet som försäk-

ringsgivare från tredje land bedri-

ver i Sverige. Inspektionen skall

utöva tillsyn över att verksamheten

bedrivs i enlighet med denna lag

och andra författningar som reg-

lerar försäkringsgivarens närings-

verksamhet. Inspektionen skall ha

ett nära samarbete med andra

länders behöriga myndigheter.

3 §

Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall utan anma-

ning lämna Finansinspektionen

1. en redogörelse för försäkringsgivarens verksamhet i Sverige för

varje räkenskapsår, enligt formulär som fastställs av inspektionen,

2. ett intyg för varje räkenskapsår om att försäkringsgivarens deposi-

tion motsvarar kraven i 5 kap. 1 3 §§,

3. en utredning för varje räken-

skapsår om de försäkringstekniska

avsättningarnas storlek, hur dessa

har beräknats och täckts samt om

avgiven återförsäkring,

4. en kopia av grunder eller

ändrade grunder,

3. försäkringstekniska riktlinjer

för livförsäkring eller en ändring i

riktlinjerna senast när de börjar

användas,

5. uppgifter om de tvångsmedel

som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har

tillgripit mot försäkringsgivaren,

samt

6. meddelande om ändring av

försäkringsgivarens firma.

4. uppgifter om de tvångsmedel

som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har

tillgripit mot försäkringsgivaren,

samt

5. meddelande om ändring av

försäkringsgivarens firma.

Till grunderna eller de ändrade

grunderna enligt första stycket 4

skall det fogas en redogörelse för

de konsekvenser grunderna får för

försäkringstagarna och försäk-

ringsgivaren.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela närmare före-

skrifter om uppgiftsskyldigheten

enligt första och andra styckena.

Till de försäkringstekniska rikt-

linjerna eller de ändrade försäk-

ringstekniska riktlinjerna skall

fogas en redogörelse för de kon-

sekvenser som riktlinjerna får för

försäkringsgivaren samt för för-

säkringstagarna och andra ersätt-

ningsberättigade enligt försäkring-

arna.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

uppgiftsskyldigheten enligt första

och andra styckena.

4 §

Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall lämna

Finansinspektionen de upplysningar om försäkringsgivaren och dennes

verksamhet här i landet som inspektionen begär.

Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Finansinspek-

tionen får meddela föreskrifter om

vilka upplysningar en försäkrings-

givare från tredje land skall lämna

till inspektionen enligt första

stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka upp-

lysningar en försäkringsgivare från

tredje land skall lämna till inspek-

tionen enligt första stycket.

8 §

Finansinspektionen får i fråga om den verksamhet som en försäkrings-

givare från tredje land bedriver här i landet meddela de erinringar som

inspektionen anser är nödvändiga.

Finansinspektionen skall före-

lägga försäkringsgivaren att vidta

rättelse om inspektionen finner att

1. avvikelser skett från denna

lag, trafikskadelagen (1975:1410),

lagen (1976:357) om motortäv-

lingsförsäkring eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av

någon av dessa lagar eller från

grunderna, om sådana finns,

2. grunderna inte längre är till-

fredsställande med hänsyn till om-

fattningen och beskaffenheten av

försäkringsgivarens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i

bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjun-

kit avsevärt i värde eller av annan

anledning,

4. försäkringsgivarens riktlinjer

för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är

tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 5 kap. 8 § samt 7 kap.

9 a 10 c §§ och 10 e § försäk-

ringsrörelselagen (1982:713),

5. de tillgångar som används för

skuldtäckning inte är tillräckliga

eller inte är placerade enligt

5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c

§§ och 10 e § försäkringsrörelse-

lagen,

6. försäkringsgivarens företrä-

dare eller, om företrädaren är en

juridisk person, försäkringsgiva-

rens ombud inte uppfyller de krav

som anges i 4 kap. 5 § första

stycket 3, eller

7. det i övrigt finns allvarliga

anmärkningar mot försäkrings-

givarens verksamhet.

Finansinspektionen skall före-

lägga försäkringsgivaren eller

dennes företrädare att vidta rättel-

se om inspektionen finner att

1. avvikelse skett från denna lag

eller någon annan svensk författ-

ning som reglerar försäkringsgiv-

arens näringsverksamhet,

2. de försäkringstekniska rikt-

linjerna, beräkningsunderlaget

och placeringsriktlinjerna inte

längre är tillfredsställande med

hänsyn till omfattningen och be-

skaffenheten av försäkringsgiv-

arens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i

bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjun-

kit avsevärt i värde eller av annan

anledning, eller

4. försäkringsgivarens företrä-

dare eller, om företrädaren är en

juridisk person, försäkringsgiva-

rens ombud inte uppfyller de krav

som anges i 4 kap. 5 § första

stycket 3.

9 §

Finansinspektionen skall förelägga en försäkringsgivare från tredje land

att upprätta och för godkännande överlämna en plan för att

1. återställa en sund finansiell

ställning, om försäkringsgivarens

kapitalbas understiger solvens-

marginalen enligt 7 kap. 23 eller

25 § försäkringsrörelselagen

(1982:713) (saneringsplan),

2. skyndsamt återställa kapital-

basen, om den understiger de ni-

våer som anges i 5 kap. 12 15 §§,

eller om garantibeloppet för en liv-

försäkringsrörelse inte har sådan

sammansättning som anges i

5 kap. 12 § andra stycket (finans-

ieringsplan).

1. återställa en tillfredsställande

finansiell ställning, om försäk-

ringsgivarens kapitalbas under-

stiger solvensmarginalen enligt

7 kap. 23 eller 25 § försäkrings-

rörelselagen (1982:713) (sane-

ringsplan),

2. skyndsamt återställa kapital-

basen, om den understiger de ni-

våer som anges i 5 kap. 12 14 §§,

eller om garantibeloppet för en liv-

försäkringsrörelse inte har sådan

sammansättning som anges i

5 kap. 12 § andra stycket (finans-

ieringsplan).

Skyldigheten att upprätta saneringsplan eller finansieringsplan enligt

första stycket gäller inte om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt

5 kap. 16 § och någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn

över soliditeten. Om den utländska myndighet som kontrollerar försäk-

ringsgivarens soliditet förbjuder försäkringsgivaren att helt eller delvis

förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten, Finans-

inspektionen vidta samma åtgärder beträffande försäkringsgivarens till-

gångar i Sverige. Finansinspektionen får besluta hur verksamheten skall

drivas efter ett sådant beslut av den utländska myndigheten.

7 kap.

7 §

Finansinspektionen skall anta ett anbud om övertagande av försäkrings-

bestånd om

1. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till sådant undantag som

kan ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

2. behörig myndighet i det land där åtagandet skall fullgöras, sam-

tycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva verk-

samhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig myndighet. Med

behörig myndighet avses i detta fall den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionens beslut att

anta ett anbud skall kungöras en-

ligt 10 kap. 1 § 10. När ett sådant

beslut kungörs, övergår ansvaret

för det överlåtna försäkringsbe-

ståndet på den övertagande för-

säkringsgivaren. Genom denna

försäkringsgivares försorg skall

samtliga försäkringstagare och de

personer som förvärvat rätt på

grund av en försäkring underrättas

om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som den

medför.

Finansinspektionens beslut att

anta ett anbud skall kungöras en-

ligt 10 kap. 1 § 10. När ett sådant

beslut kungörs, övergår ansvaret

för det överlåtna försäkringsbe-

ståndet på den övertagande för-

säkringsgivaren. En övertagande

försäkringsgivare med koncession

i Sverige, skall underrätta försäk-

ringstagarna och de personer som

förvärvat rätt på grund av en för-

säkring om överlåtelsen och de

eventuella ändringar i villkoren

som överlåtelsen medför. Finans-

inspektionen bestämmer på vilket

sätt underrättelsen skall lämnas.

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår åtagan-

den som skall fullgöras i ett annat EES-land skall Finansinspektionen

offentliggöra den godkända överlåtelsen i det landet enligt bestämmel-

serna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på motsvarande sätt i det

berörda landet, får inspektionen underlåta att offentliggöra beslutet där.

8 kap.

1 §

Företrädaren för en utländsk för-

säkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksam-

het i Sverige iakttar god affärssed.

I fråga om en försäkringssamman-

slutning skall försäkringsgivaren

övervaka att verksamhet för att an-

skaffa försäkringar bedrivs i enlig-

het med god sed.

Företrädaren för en utländsk för-

säkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksam-

het i Sverige iakttar god försäk-

ringsstandard. I fråga om en för-

säkringssammanslutning skall för-

säkringsgivaren övervaka att verk-

samhet för att anskaffa försäk-

ringar bedrivs i enlighet med en

sådan standard.

1 a §

Information till försäkringstagare

och de som erbjuds att teckna en

försäkring, skall vara anpassad

efter försäkringens art och tydligt

visa försäkringens villkor och

värdeutveckling. Även andra er-

sättningsberättigade på grund av

försäkringar skall ges den infor-

mation de behöver.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

vilken information som en försäk-

ringsgivare skall lämna till försäk-

ringstagarna, andra ersättnings-

berättigade på grund av försäk-

ringarna och till dem som erbjuds

att teckna en försäkring hos för-

säkringsgivaren.

2 §

En utländsk försäkringsgivare skall i alla meddelanden till allmänheten

nämna sin organisationsform och sitt hemland.

Regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finans-

inspektionen skall meddela när-

mare föreskrifter om den informa-

tion som en försäkringsgivare

skall lämna till försäkringstagarna

och till den som avser att teckna

en försäkring hos försäkringsgiva-

ren.

4 §

En utländsk försäkringsgivare

eller dennes företrädare får inte

till fördel för en enskild försäk-

ringstagare eller grupper av för-

säkringstagare, på annat sätt än

genom återbäring, medge direkt

eller indirekt nedsättning av de

livförsäkringspremier som försäk-

ringsgivaren enligt upprättade

grunder bestämt för sin rörelse

här i landet.

En utländsk försäkringsgivare får

inte förespegla framtida åter-

bäring som saknar grund i för-

säkringsavtalet.

Lydelse enligt prop. 1997/98:186

Föreslagen lydelse

10 kap.

1 §

Finansinspektionen skall i Post- och Inrikes Tidningar kungöra

1. förordnande av ett ombud enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket, 8 § eller

6 kap. 12 §,

2. beslut om att förbjuda eller begränsa en utländsk försäkringsgivares

rätt att förfoga över sina tillgångar här i landet enligt 3 kap. 7 § första

stycket, 9 § första stycket eller 6 kap. 11 § första stycket,

3. koncession som beviljas en försäkringsgivare från tredje land enligt

4 kap. 5 § första stycket,

4. förlängning av koncession som beviljas en försäkringsgivare från

tredje land enligt 4 kap. 6 §,

5. godkännande av en företrädare för en försäkringsgivare från tredje

land enligt 4 kap. 5 § första stycket eller 8 §,

6. ändring av firma för en för-

säkringsgivare från tredje land en-

ligt 6 kap. 4 § första stycket 6,

6. ändring av firma för en för-

säkringsgivare från tredje land en-

ligt 6 kap. 3 § första stycket 5,

7. förverkande av koncession enligt 6 kap. 2 eller 13 § eller åter-

kallande av koncession enligt 7 kap. 1 § för en försäkringsgivare från

tredje land,

8. godkännande eller förordnande av ett ombud enligt 7 kap. 2 § andra

stycket,

9. anbud om övertagande av ett försäkringsbestånd i ett administra-

tionsbo enligt 7 kap. 6 § första stycket,

10. beslut om antagande av anbud enligt 7 kap. 7 § första stycket,

11. ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt

9 kap. 5 §, och

12. tillstånd till överlåtelse enligt 9 kap. 8 § första stycket.

I 7 kap. 7 § fjärde stycket och 9 kap. 8 § andra stycket finns bestäm-

melser om offentliggörande av vissa överlåtelsebeslut i andra EES-

länder.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska

filialer m.m.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns

särskilda bestämmelser, nämligen

1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617)

2. för värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 § lagen (1992:981)

om värdepappersrörelse,

3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8 10 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet,

4. för utländska försäkrings-

givare lagen (1950:272) om rätt

för utländska försäkringsföretag

att driva försäkringsrörelse i

Sverige och lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige,

4. för utländska försäkrings-

givare lagen (1998:293) om ut-

ländska försäkringsgivares verk-

samhet i Sverige,

5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och clearingorganisationer

2 kap. 7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen (1992:543) om börs-

och clearingverksamhet,

6. för centrala värdepappersförvarare 2 kap. 6 § lagen (1998:1479) om

kontoföring av finansiella instrument,

7. för utländska fondföretag 7 a c §§ lagen (1990:1114) om värde-

pappersfonder.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Lagrådets yttrande över lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-02-23

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 28 januari 1999 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

2. lag om ändring i lagen (1995:1560) om årsredovisning i

 försäkringsföretag,

3. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

4. lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan

 näringsidkare,

5. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

6. lag om ändring i lagen (1995:779) om ändring i försäkringsrörelse-

lagen (1982:713).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementsrådet Lars

Bergendal, hovrättsassessorn Bengt Söderquist, hovrättsassessorn

Charlotte Abrahamsen och departementssekreteraren Ellen Bramness
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

Förslaget innebär att principerna för försäkringsverksamhet moderniseras

och ges en mer marknadstillvänd utformning. Sedan EG-rätten formellt

införlivats i lagen genom tidigare ändringar innebär förslaget också en

närmare anpassning i sak till en europeisk syn på försäkringsrörelse, bl.a.

genom upphävande av förbudet mot vinstutdelning i livförsäkringsbolag.

Förslaget syftar bl.a. till att ge försäkringsbolagen incitament att utforma

nya försäkringar och ge försäkringstagarna vidgade valmöjligheter. För-

slaget antas därmed också leda till ökad priskonkurrens. I vad mån för-

hoppningar om en sådan utveckling kommer att infrias av försäkrings-

bolagen får framtiden utvisa.

Även med det nu föreliggande förslaget återstår, som redovisas i remis-

sen, mycket arbete innan försäkringsrätten har moderniserats i dess hel-

het. Ett avsnitt som kommer senare är anpassningen av de associations-

rättsliga bestämmelserna till de nya reglerna om aktiebolagens och

bankföretagens organisation. Viktigast synes vara det pågående arbete

på en ny försäkringsavtalslag med inarbetade regler för skydd även av

konsumenter vars resultat länge efterfrågats men fortfarande dröjer. I

den allmänna motiveringen anförs att det enligt regeringens mening finns

skäl att överväga om eventuella nackdelar av att skälighetsregeln upp-

hävs bör motverkas genom bestämmelser av civilrättslig karaktär eller

om information. Konsumentskyddet på försäkringsområdet, sägs det,

skall vara starkt. Med tanke på att enligt det remitterade förslaget åt-

skilligt skall regleras genom avtal mellan försäkringstagare och

försäkringsbolag hade det varit värdefullt om den nya försäkringsavtals-

lagen hade funnits på plats. Frånsett detta har Lagrådet förståelse för att

ämnets omfattning och svårighetsgrad framtvingar ett reformarbete i

etapper. Det nu utbrutna ämnesområdet synes vara i huvudsak lämpligt

avgränsat.

Förslaget synes vara utformat med tillbörlig försiktighet. När det gäller

försäkringsbolagens stabilitet och skyddet för försäkringstagarnas pengar

synes nyheterna om ock principiellt betydelsefulla inte behöva

medföra några nämnvärt ökade risker. Mycket kommer att bero på om de

övervakande myndigheterna och därvid främst Finansinspektionen

får tillräckliga resurser och har behövlig initiativkraft för att se till att

lagens principer får genomslag också i praktiken. Det är optimistiskt att

tro att i fråga om privatförsäkringar och frånsett gruppförsäkringar

och kollektiva försäkringar mer än ett litet antal försäkringstagare på

egen hand har tillräckliga insikter för att rationellt jämföra värdet av

olika försäkringar och därmed marknadsmässigt styra utvecklingen av

försäkringsbranschen i en sund riktning.

Den remitterade lagtexten, som i åtskilliga delar härstammar från 1948

års försäkringsrörelselag, skulle förvisso kunna moderniseras i olika hän-

seenden. Olika andra ändringar i lagen är emellertid aviserade liksom på

längre sikt en total översyn. Enligt Lagrådets mening är det bättre att av-

vakta en sådan översyn än att under tidspress genomföra olika ändringar

enbart i redaktionellt hänseende med risk för misstag i fråga om hänvis-

ningar o.l. De ändringar som nu föreslås synes vara omsorgsfullt utfor-

made.

Det är alltid till fördel vid läsningen av en omfattande lagtext om de olika

kapitlen delas in med hjälp av underrubriker. I det hänseendet företer det

remitterade förslaget stora ojämnheter. Det till stora delar nyskrivna

5 kap. och det helt nyskrivna 11 kap. är föredömliga i det hänseendet. I

det långa 7 kap. finns om förslaget genomförs två underrubriker, varav

den ena före 1 § och den andra före den nya sista paragrafen. I 10 kap.

finns inte några underrubriker och nu föreslås en enda, framför den nya

sista paragrafen. Sådana isolerade underrubriker synes knappast öka läs-

barheten och kan lika gärna avvaras.

I vissa bemyndiganden i lagen har "Finansinspektionen" bytts ut mot

"den myndighet som regeringen bestämmer". I åtskilliga bestämmelser

står den gamla lydelsen kvar oförändrad.

Valutabeteckningen ecu torde på de ställen den förekommer i försäk-

ringsrörelselagen varav Lagrådet har uppmärksammat 1 kap. 10 §

tredje stycket, 2 a kap. 4 § och 7 kap. 26 § böra bytas mot euro.

1 kap. 1 a §

Till denna paragraf har de viktigaste principer som i framtiden skall styra

försäkringsverksamheten koncentrerats. Paragrafen är mycket komprime-

rad. Principerna är allmänt hållna. Utformningen ger härigenom lagen

karaktär av en ramlag vars innehåll måste fyllas ut främst genom till-

synspraxis.

Första stycket reglerar frågan om försäkringsbolagens stabilitet. Be-

stämmelserna synes vara så utformade att de i förening med de utförliga

föreskrifter som finns i 7 kap. om rörelsen ger tillräcklig ledning för vilka

krav som i praxis skall kunna ställas på försäkringsbolagens stabilitet.

Även andra stycket om information jämte det bemyndigande att meddela

närmare föreskrifter som finns i fjärde stycket synes tillräckliga som

lagstöd för kravet på genomlysning av försäkringsbolagen och deras pro-

dukter. Detta till trots kommer den vanlige försäkringstagaren knappast

att kunna göra något meningsfullt val mellan alla de villkor som erbjuds

av olika försäkringsbolag.

Tredje stycket kan sägas vara inriktat på det mer direkta konsumentskyd-

det. Vägledande skall vara kravet på "god försäkringsstandard", ett i och

för sig välfunnet uttryck. Utformningen av bestämmelserna föranleder

emellertid vissa frågor.

Till en början är det tveksamt om uppräkningen i första stycket av de

olika delar av verksamheten som skall leva upp till kravet på god försäk-

ringsstandard ger någon ledning. Kravet synes böra gälla för verksam-

heten i dess helhet. För att läsaren inte skall förledas att tro något annat

synes det vara bättre att ge första meningen följande lydelse:

"Verksamheten skall bedrivas enligt god försäkringsstandard."

Någon ledning för vad som är "god försäkringsstandard" ger inte lag-

texten. Begreppets innebörd får fyllas ut främst i tillsynspraxis. Det får

antas att mycket av vad försäkringsbolagen nu praktiserar kan ge ledning

för tillämpningen.

Värre är kopplingen till andra meningen i stycket. Enligt denna skall för-

säkringsrörelsen bedrivas så att försäkringstagarnas och andra ersätt-

ningsberättigades intressen på grund av direkt försäkring inte otillbörligt

åsidosätts. Man skulle kunna tro att detta utgör nedre gränsen för vad

som kan anses utgöra god försäkringsstandard. Bestämmelsen torde vara

utformad i syfte att begränsa Finansinspektionens skyldigheter att in-

gripa. Det är emellertid inte fråga om en tillsynsbestämmelse utan om en

handlingsregel för försäkringsbolagen. Kraven på försäkringsbolagen

med stöd av första meningen bör kunna ställas högre än vad andra

meningen antyder. Man kan vidare fråga sig varför återförsäkringstagare

skulle kunna få behandlas "otillbörligt". Att ingen skall behandlas

otillbörligt synes vara ett självklart minimikrav som inte skall behöva

utsägas. Lagrådet förordar att andra meningen får utgå.

Lagrådet vill understryka betydelsen av att vid sidan av Finansinspek-

tionens tillsyn av att kravet på god försäkringsstandard efterlevs Kon-

sumentverket/KO kan granska villkor i försäkringsavtal med stöd av

lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Härigenom kan skälig-

heten av sådana villkor alltjämt komma under myndighets prövning

(även domstolsprövning enligt 36 § avtalslagen kan undantagsvis tänkas

bli aktuell). Det torde dock i praktiken inte komma i fråga att skäligheten

av begärda premier prövas. Det får emellertid accepteras att det inte

längre finns utrymme för någon priskontroll i försäkringssammanhang.

1 kap. 6 §

Det framstår som främmande att beteckna aktieägare i försäkringsbolag

som delägare. I andra bestämmelser i lagen talas om aktieägare och/eller

delägare. Om den här föreslagna konstruktionen undviks slipper man

också den något egendomliga utformningen av 1 kap. 7 § fjärde stycket.

Lagrådet förordar därför att bestämmelsen inleds på följande sätt: "I ett

försäkringsbolag svarar aktieägarna eller delägarna inte för --- ".

1 kap. 7 §

Genomförs den av Lagrådet förordade ändringen av 1 kap. 6 § skall hän-

visningen i förevarande paragraf till den paragrafen utgå.

2 kap. 5 §

I 12 kap. 5 § förslås att årsvinsten i livförsäkringsbolag och belopp som

förs över från bundet eget kapital till fritt eget kapital skall användas för

återbäring i den mån inte vinsten eller det överförda beloppet får tas i

anspråk för vinstutdelning eller för att täcka förluster enligt bestämmelser

i bolagsordningen. I fortsättningen skall således frågan om förlusttäck-

ning i livförsäkringsbolag regleras genom bestämmelser i bolagsord-

ningen. Denna princip synes så viktig att den bör återspeglas också i

förevarande paragraf. Så skulle kunna ske genom ett tillägg till första

stycket 8 med följande lydelse: "eller i ett livförsäkringsbolag på annat

sätt täcka bolagets förlust".

2 kap. 17 §

Även tillskott av garantikapital bör registreras. En bestämmelse härom

bör införas. I en sådan bestämmelse bör regleras inom vilken tid anmälan

för registrering skall ske, hur stor del av tillskottet som skall vara betalat

för att registering skall få ske och i förekommande fall inom vilken tid-

rymd, räknat från registreringen, som resten av tillskottet skall vara be-

talad. Dessutom behövs en bestämmelse om återbetalningsskyldighet för

det fallet att registrering inte kommer till stånd.

5 kap. 18 §

Det synes vara avsett att endast försäkringsaktiebolag skall få ta upp

vinstandelslån, självfallet under förutsättning att bolaget får dela ut vinst

till aktieägarna. Detta framgår dock endast indirekt, genom att det talas

om vinstutdelning till aktieägare. Förutsättningen bör klart anges och

paragrafen därför delas upp i tre meningar. Den kan förslagsvis få föl-

jande lydelse: "Försäkringsaktiebolag, som får dela ut vinst till aktie-

ägarna, får ta upp lån mot obligationer eller andra skuldebrev med rätt till

ränta, vars storlek är helt eller delvis beroende av vinstutdelningen till

aktieägare i bolaget eller av sådan vinst i bolaget som kan användas till

vinstutdelning till aktieägarna (vinstandelsbevis). Beslut om upptagande

av sådant lån fattas av bolagsstämman. Styrelsen får --- bolagsstämmans

bemyndigande."

7 kap. 10 d §

Andra stycket borde rimligen medge att som ett undantag från första

stycket andra meningen tillgångar får finnas också inom EES. Det kan

ske genom att efter orden "utanför EES," läggs till: "eller i fall som avses

i första stycket andra meningen inom EES,".

7 kap. 16 §

I 16 § har första stycket utgått medan det andra stycket, efter en justering,

kvarstår som en egen paragraf. Justeringen av det andra stycket, som in-

förlivar försäkringsmäklardirektivet (Rådets direktiv den 13 december

1976, 77/92/EEG) artikel 9.2, har emellertid blivit missvisande. Lagrådet

föreslår att bestämmelsen inleds på följande sätt: "På begäran av den som

i egenskap av försäkringsombud eller på liknande sätt biträtt ett

försäkringsbolag skall Finansinspektionen ---".

7 kap. 22 och 24 §§

Enligt dessa bestämmelser får i kapitalbasen bl.a. ingå hälften av ej in-

betalat garantikapital. Enligt den föreslagna nya lydelsen av 2 kap. 13 §

krävs för registrering av bolaget att hela garantikapitalet är inbetalat.

Beroende på vad lösningen blir i fråga om inbetalning av tillskott enligt

2 kap. 17 § kan en föreskrift om inbetalat tillskott behövas.

12 kap. 6 §

Enligt paragrafen skall återbäringen fördelas på visst sätt om inte annat

följer av försäkringsavtalet eller, i fall som avses i 5 §, av bolagsord-

ningen. Bestämmelser i bolagsordningen till vilka 5 § hänvisar synes

dock inte kunna inverka på fördelningen av återbäringen, eftersom de

avser vinstutdelning eller förlusttäckning som begränsar återbäringen

innan denna kan fördelas. Hänvisningen till 5 § synes därför böra utgå

och paragrafen avslutas med orden: "om inte annat följer av

bestämmelser i försäkringsavtalet eller bolagsordningen". Sådana be-

stämmelser i bolagsordningen kan avse t.ex. återbäring inom ramen för

konsolideringsfondens användning enligt 12 kap. 9 § fjärde stycket.

12 kap. 14 16 §§

I 12 kap., som handlar om vinstutdelning och annan användning av för-

säkringsbolagets egendom, har under en särskild rubrik tagits in dels be-

stämmelser som skall gälla övergångsvis för liv- och skadeförsäkringar

(14 §), dels regler om att vissa förutsättningar skall vara uppfyllda vid

ombildning till vinstutdelningsverksamhet i livförsäkringsbolag (15

16 §§).

I allt fall 14 § har karaktären av klar övergångsbestämmelse och det kan

ifrågasättas om den inte borde placeras bland dessa. Att den tagits in i

lagen motiveras med att den torde få betydelse under lång tid. Lagrådet

kan i och för sig acceptera att det kan vara av värde att bestämmelsen

återfinns i lagen, men vill väcka frågan om den har fått en lämplig place-

ring i 12 kap. Bestämmelsen i 14 § är allmänt hållen och hör måhända

mera hemma i 1 kap., förslagsvis som en ny 1 b §. Lagrådet utgår emel-

lertid från att överväganden om bestämmelsens placering samt om

också 15 och 16 §§ skall återfinnas i 12 kap. görs om inte förr så i

samband med den välbehövliga översyn av lagen som har aviserats.

Såvitt gäller 15 § första stycket 2 har vid lagrådsföredragningen upplysts

att avsikten varit att hörande och samtycke av försäkringstagarna i prin-

cip bara erfordras i fall då villkor om vinstutdelning tas in i bolagsord-

ningen första gången och att det var svårt att förutse i vilka situationer

försäkringstagarna över huvud taget skulle kunna beröras av en ändring

av villkor om vinstutdelning. Det sistnämnda sades emellertid inte kunna

uteslutas, varför också ändringar i detta hänseende borde underställas

försäkringstagarna, om deras rätt på grund av försäkringarna berördes.

Lagrådet konstaterar att lagtexten inte fått den utformning som varit av-

sedd. Punkten 2 kan därför kompletteras med "vars rätt berörs av vill-

koret underrättats om att detta tas in i eller ändras i bolagsordningen,".

Följdändringar torde också krävas i punkterna 3 och 4 och i tredje

stycket.

19 kap. 1 och 11 §§

Enligt 1 § första stycket skall Finansinspektionen utöva tillsyn över att

"verksamheten" i ett försäkringsbolag bedrivs i enlighet med försäkrings-

rörelselagen och andra författningar som reglerar försäkringsbolagens

"näringsverksamhet". Enligt 11 § första stycket får Finansinspektionen

meddela de erinringar i fråga om försäkringsbolagens "verksamhet" som

inspektionen anser behövliga. Enligt andra stycket 1 samma paragraf får

Finansinspektionen meddela föreläggande om rättelse ifall avvikelse

skett från försäkringsrörelselagen eller någon annan författning som

reglerar ett försäkringsbolags "näringsverksamhet". I 2 kap. 3 § femte

stycket 1 föreskrivs däremot att bolagsordning skall stadfästas och kon-

cession beviljas om den planerade "verksamheten" kan antas komma att

uppfylla kraven i försäkringsrörelselagen och andra författningar som

reglerar "verksamheten".

Avsikten med att använda ordet "näringsverksamhet" torde vara att be-

gränsa Finansinspektionens tillsynsskyldighet. Hur begränsningen skall

göras framstår dock som osäkert, frånsett att avskaffandet av skälighets-

principen självfallet påverkar tillsynsuppgifterna. Klart står att Finansin-

spektionen inte skall pröva avtalsrättsliga frågor samt att Konkurrens-

verket ensamt skall svara för konkurrensfrågor. Gränsdragningen mellan

Finansinspektionens och Konsumentverket/KO:s arbetsuppgifter är

föremål för fortsatt utredningsarbete. Det är med andra ord svårt att veta

vilken avgränsning ordet "näringsverksamhet" är avsett att täcka, vartill

kommer att all verksamhet som ett försäkringsbolag bedriver torde ut-

göra näringsverksamhet. Användandet av något annat uttryck än

"verksamheten" kan dock vara ägnat att åtminstone antyda att en be-

gränsning i tillsynsskyldigheten är åsyftad. I 11 § första stycket bör dock

ordet "verksamhet" behållas, på samma sätt som "verksamheten" före-

kommer i inledningen till 1 § första stycket.

Det kan antas att avgränsningen av Finansinspektionens tillsynsverksam-

het kommer att lösa sig i tillsynspraxis. Lagrådet vill dock understryka

vikten av att Finansinspektionen utövar en effektiv tillsyn av att försäk-

ringsbolagen iakttar en god försäkringsstandard enligt 1 kap. 1 a § tredje

stycket. Detta gäller även och kanske i synnerhet i fråga om konsument-

försäkringar.

Övergångsbestämmelserna

Punkten 2. Till frågan om ett tillägg till denna punkt återkommer Lag-

rådet under punkten 7.

Punkten 3. Avsikten torde vara att belopp som motsvarar återbärings-

fonden och andra återbäringsmedel skall gottskrivas försäkringstagarna

m.fl. just vid ingången till det räkenskapsår då nya bestämmelser skall

tillämpas. Ordet "senast" bör därför utgå. Till frågan om ett tillägg till

punkten 3 återkommer Lagrådet under punkten 7.

Punkten 4. I den allmänna motiveringen sägs att om en ändring av bo-

lagsordningen som begränsar delägaransvaret medför en otillåten för-

svagning av kapitalbasen kan stadfästelse vägras med stöd av stabilitets-

principen. Ett ömsesidigt försäkringsbolag kan emellertid tänkas vara

skyldigt att genomföra ändringar av bolagsordningen som på grund av

begränsningarna av uttaxeringsmöjligheterna kan medföra ett sådant

resultat. Enligt den här föreslagna övergångsbestämmelsen skall en änd-

ring av bolagsordningen som anpassar den till de nya bestämmelserna

vara registrerad senast vid utgången av år 2001. Finansinspektionen lär

under förutsättning att bolaget har maximalt utnyttjat de tillåtna ut-

taxeringsmöjligheterna inte kunna undgå att stadfästa en sådan ändring

av bolagsordningen. Inspektionen torde i så fall få ingripa med olika

sanktioner efter registreringen.

Punkten 7 första meningen. Enligt denna skall äldre föreskrifter i 7 kap.

17 a och 22 §§ fortfarande tillämpas på livförsäkringsbolag som med

stöd av punkterna 2 och 3 innehar återbäringsmedel. Punkten 3 handlar

om gottskrivande av återbäringsmedel och utgör inte något stöd för inne-

hav av sådana. Hänvisningen till punkten 3 bör därför utgå. I övrigt har

meningen nära samband med punkten 2 och synes lämpligen böra föras

in i denna som en ny tredje mening med förslagsvis följande lydelse:

"Äldre föreskrifter i 7 kap. 17 a och 22 §§ skall fortfarande tillämpas på

livförsäkringsbolag som innehar återbäringsmedel med stöd av denna

punkt."

Punkten 7 andra meningen. Som nyss antytts kvarstår inte några åter-

bäringsmedel med stöd av punkten 3. Avsikten med bestämmelsen synes

vara att ange att ändring i bolagsordningen om övergång till vinstutdel-

ning inte får stadfästas innan återbäringsmedel gottskrivits försäkrings-

tagarna enligt punkten 3. Bestämmelsen kan lämpligen införas sist i

punkten 3 och ges följande lydelse: "De nya bestämmelserna i 12 kap.

16 § gäller även återbäringsmedel som innehas med stöd av punkten 2."

Som en följd av det sagda får följande punkter ny nummerbeteckning.

Punkten 11. En bestämmelse liknande den här föreslagna infördes på

inrådan av Lagrådet som punkt 9 i lagen (1984:1061) om statlig inkomst-

skatt i samband med att den kommunala beskattningen av juridiska per-

soner upphävdes (se prop. 1984/85:70 s. 253 f, jfr SOU 1974:55 s. 86

med där gjorda hänvisningar). Motsvarande bestämmelser har också

meddelats i samband med skattereformen 1990, se SFS 1990:650 om

ändring i kommunalskattelagen punkten 30 och lagen 1990:651 om änd-

ring i lagen om statlig inkomstskatt punkten 18. Lagrådet är emellertid

inte övertygat om att en sådan övergångsbestämmelse har sin plats i

förevarande sammanhang. I det förut omnämnda lagrådsyttrandet fram-

hölls att den föreslagna regeln visserligen kunde bidra till att göra lagen

svåröverskådlig men att det i det fallet fick anses godtagbart. Några

exempel på övergångsbestämmelser som den här föreslagna föreskriften

skulle kunna vara tillämplig på har inte anförts. En bestämmelse av

denna art som används i enstaka fall kan vålla osäkerhet i andra fall där

den saknas. En sådan osäkerhet skulle kunna leda till att en motsvarande

bestämmelse infördes i samband med snart sagt varje mer omfattande

ändring av ett lagverk av någon betydelse, vilket vore olyckligt. Om det

inte kan anföras något konkret behov av bestämmelsen vilket i sin tur

borde föranleda detaljerade övergångsbestämmelser förordar Lagrådet

att den får utgå.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Konsumentförsäkringslagen (1980:38)

I 4 § andra stycket konsumentförsäkringslagen finns en hänvisning till

försäkringsrörelselagen i fråga om tillsyn över att försäkringsvillkor är

skäliga. Om skälighetsgranskningen av villkor i konsumentförsäkringar

med stöd av försäkringsrörelselagen, se Edvard[REDACTED_EFTERNAMN] och Erland
[REDACTED_EFTERNAMN], Konsumentförsäkringslagen, 1984 s. 40 -45. Eftersom be-

stämmelserna om skälighet upphävs i försäkringsrörelselagen bör detta

stycke utgå. Lagrådet erinrar om vad som förut anförts om vikten av att

kravet på god försäkringsstandard upprätthålls något som gäller sär-

skilt i förhållande till konsumenter och av att villkor i försäkringsavtal

kan prövas med stöd av lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

Tillsyn av skälighet kommer i fortsättningen att kunna ske övergångsvis

med stöd av 12 kap. 16 § försäkringsrörelselagen och punkten 2 i över-

gångsbestämmelserna till lagen om ändring i denna lag. Eftersom det här

endast är fråga om en hänvisning och tillsynen skall ske oberoende av

bestämmelser i konsumentförsäkringslagen synes det inte behövas någon

övergångsbestämmelse till den nu förordade lagändringen.

Lagrådets yttrande över lagrådsremissen om ändrade

försäkringsrörelseregler för utländska försäkrings-

givare

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-02-23

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 4 februari 1999 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1998:293) om utländska försäkrings

 givares verksamhet i Sverige,

2. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Katarina[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om utländska försäkrings

givares verksamhet i Sverige

Förslaget innebär en anpassning till de förslag om ändringar i försäk-

ringsrörelselagen som behandlats av Lagrådet i yttrande denna dag. Vad

Lagrådet i det yttrandet under 19 kap. 1 och 11 §§ anfört om begreppet

"näringsverksamhet" har motsvarande tillämpning i fråga om samma

begrepp i 3 kap. 2 §, 6 kap. 1 § och 6 kap. 8 § förevarande lag.

I 8 kap. 1 § första meningen från andra meningen kan bortses efter-

som den rör mycket speciella förhållanden föreslås att företrädaren för

en utländsk försäkringsgivare skall övervaka att försäkringsgivaren i sin

verksamhet i Sverige iakttar god försäkringsstandard. Formuleringen har

stora likheter med den lydelse som Lagrådet föreslår för motsvarande

bestämmelse i 1 kap. 1 a § försäkringsrörelselagen och utgör ett ytter-

ligare argument för Lagrådets förslag.

7 kap. 7 §

Enligt tredje stycket skall en övertagande försäkringsgivare med kon-

cession i Sverige underrätta försäkringstagarna m.fl. om överlåtelsen av

ett försäkringsbestånd och eventuella ändringar i villkoren som överlåtel-

sen medför. Man frågar sig hur det går om försäkringsgivaren inte har

koncession i Sverige och om tilläventyrs i så fall Finansinspektionen

skulle svara för informationen.

Förslaget till lag om ändring i lagen om utländska filialer m.m.

Den föreslagna ändringen utgör endast en korrigering av en felaktig hän-

visning och torde därför kunna träda i kraft tidigare än som här före-

slagits.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 mars 1999

Närvarande:statsrådet Freivalds, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:87 Ändrade försäkringsrörelse-

regler

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Försäkringsrörelselagen

(1982:713)

1 kap. 1 a, 2 och 9 §§,

2 kap. 3-3 c §§, 2 a kap.

1 §, 5 kap. 1 §, 7 kap. 1,

2, 8 a, 9, 10, 10 c-g,

17 b, 19 och 25 §§,

8 kap. 18 § och 19 kap.

3 §

389L0048

Lagen (1998:293) om

utländska

försäkringsgivares

verksamhet i Sverige

1 kap. 1 §, 3 kap. 3 §,

4 kap. 4 §, 5 kap. 5 och

9 §§, 6 kap. 3 och 4 §§,

8 kap. 1 a och 2 §§

 Jfr rådets direktiv 84/253/EEG om godkännande av personer som har ansvar för

lagstadgad revision av räkenskaper (EGT nr L 126, 12.5. 1984, s. 20 Celex

389L0048).

 Lagen omtryckt 1995:1567.

 Senaste lydelse 1998:294.

 Senaste lydelse 1998:294.

 Senaste lydelse 1996:753.

 Senaste lydelse 1996:753.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:328

 Lagen omtryckt 1975:1248.

 Senaste lydelse 1998:298.

 Senaste lydelse 1998:1493.

 Jfr rådets direktiv 84/253/EEG om godkännande av personer som har ansvar för

lagstadgad revision av räkenskaper (EGT nr L 126, 12.5. 1984, s. 20 Celex

389L0048).

 Lagen omtryckt 1995:1567.

 Senaste lydelse 1996:753.

 Senaste lydelse 1996:753.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:113.

 Senaste lydelse 1998:238.

 Lagen omtryckt 1975:1248.

 Senaste lydelse 1998:298.

 Senaste lydelse 1998:1493.

Prop. 1998/99:87

2

Prop. 1998/99:87

1

66

38

66

66

79

66

80

69

80

1

96

1

77

101

77

107

77

87

112

87

1

1

89

113

89

1

1

89

114

89

1

1

88

115

88

1

1

116

19

120

4

133

13

182

1

213

31

282

1

254

384

254

445

63

478

63

Prop. 1998/99:87

Bilaga 1

Prop. 1998/99:87

Bilaga 2

Prop. 1998/99:87

Bilaga 3

Prop. 1998/99:87

Bilaga 4

Prop. 1998/99:87

Bilaga 5

Prop. 1998/99:87

Bilaga 6

Prop.1998/99:87

Bilaga 7

Prop. 1998/99:87

Bilaga 8

66

515

66

77

521

77

528

77

87

533

87

88

534

88

89

535

89

552

66

Prop. 1998/99:87

Bilaga 9

563

1

Prop. 1998/99:87

Bilaga 10

Prop. 1998/99:87

Bilaga 11

Prop. 1998/99:87

566

1

Prop. 1998/99:87