Regeringens proposition

1996/97:124

Ändring i socialtjänstlagen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 mars 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i socialtjänstlagen (1980:620), hälso-

och sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård, rättegångsbalken och sekretesslagen (1980:100).

 Ändringarna i socialtjänstlagen innebär att 6 § kompletteras med tilläggs-

bestämmelser som preciserar dels rätten till försörjningsstöd, dels rätten till

annat bistånd. Försörjningsstödet består av en schabloniserad del och därutöver

vissa andra preciserade kostnadsposter som skall utges till skäliga kostnader.

Med annat bistånd avses färdtjänst, hjälp i hemmet och särskilt boende för äldre

eller funktionshindrade. Beslut om försörjningsstöd och annat bistånd skall

kunna överklagas genom förvaltningsbesvär. Vidare föreslås att socialnämnden

även får ge bistånd i annan form. Sådant bistånd får prövas i den ordning som

gäller enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900).

 Vidare föreslås vissa ändringar som förtydligar socialtjänstens skyldighet att

i högre utsträckning bistå med aktiva åtgärder samt den enskildes egna ansvar

att göra vad han eller hon kan för att bli självförsörjande. Nya bestämmelser

införs vilka ger kommunen rätt att begära att ungdomar under 25 år som uppbär

försörjningsstöd skall delta i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet.

 I syfte att stärka barnperspektivet inom socialtjänsten föreslås ett antal nya

bestämmelser. Bland annat föreslås att portalparagrafen kompletteras med en ny

bestämmelse som svarar mot artikel 3 i FN:s barnkonvention och innebär att det

skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver när åtgärder rör

barn. Även en bestämmelse om barns rätt att komma till tals vid åtgärder som rör

dem samt nya regler för skydd, vård och behandling av barn och ungdom.

 Regeringen föreslår även vissa förändringar som rör äldre och funk-

tionshindrade. Bl.a. föreslås en ny bestämmelse om stöd till anhöriga. I

anslutning till 6 § införs en bestämmelse som reglerar möjligheterna att flytta

till en annan kommun för människor som på grund av ålderdom, funktionshinder

eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande vård- och

omsorgsinsatser och därför inte kan genomföra flyttningen utan att den andra

kommunen erbjuder detta.

 Regeringen föreslår vidare vissa regeländringar och nya bestämmelser som rör

enskild verksamhet och dokumentation.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................5

2 Lagtext............................................5

 2.1 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)5

 2.2 Förslag till lag om ändring i hälso- och

 sjukvårdslagen (1982:763).....................22

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1404) om kom-

 munernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård23

 2.4 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken24

 2.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)25

3 Ärendet och dess beredning........................27

4 Allmänna utgångspunkter och överväganden..........28

5 Samhällsutvecklingen..............................33

6 Behov av ny lagstiftning..........................41

 6.1 Nuvarande lagkonstruktion.....................41

 6.2 Behov av ny översyn...........................45

7 Allmänna bestämmelser för socialtjänsten..........47

 7.1 Personal och kompetensfrågor..................47

 7.2 Kvalitet......................................51

8 Rätten till bistånd...............................61

 8.1 Nuvarande ordning.............................61

 8.2 Bakgrund......................................63

 8.2.1 Socialbidragens utveckling..............63

 8.2.2 Orsaker till socialbidragsberoende......64

 8.2.3 Socialbidragstagarnas levnadsförhållanden65

 8.2.4 Socialbidraget och övriga socialpolitiska system65

 8.3 Socialstyrelsens bruttonorm...................67

 8.4 Rättstillämpning och överklagande.............70

 8.5 Aktiva åtgärder...............................71

 8.6 Försörjningsstöd och annat bistånd............78

 8.7 Precisering av försörjningsstödet.............82

 8.8 Annat bistånd.................................84

 8.9 Bistånd i andra fall..........................90

 8.10Återkrav av utgivet ekonomiskt bistånd........93

9 Barn- och ungdomsfrågor...........................98

 9.1 Socialtjänstlagen kompletteras med ett barnperspektiv98

 9.2 Grundläggande bestämmelser för skyddet av barn och

 ungdom.......................................101

 9.3 Anmälan till socialtjänsten om barn som far illa102

 9.4 Socialtjänstens utredningsskyldighet i ärenden som rör

 skyddet av barn och ungdom...................109

 9.5 Vård och behandling utanför hemmet...........111

 9.5.1 Kommunens ansvar för vårdresursplanering111

 9.5.2 Socialnämndens ansvar vid vård och fostran

 utanför hemmet.........................112

 9.5.3 Ersättning till familjehemsföräldrar vid en

 vårdnadsöverflyttning..................118

 9.5.4 Stöd och hjälp i samband med ärende om

 vårdnad m.m............................119

10 Frågor rörande äldre och funktionshindrade.......120

 10.1Mål för arbetet med äldre människor..........120

 10.2Äldres möjlighet att flytta till annan kommun123

 10.3Stödet till anhöriga.........................130

 10.4Avgifter inom äldre- och handikappomsorgen...134

11 Frågor rörande missbrukare.......................136

 11.1Socialtjänstens ansvar.......................136

 11.2Handläggning av missbruksärenden.............139

 11.3Avgifter inom missbrukarvården...............140

12 Kommunal nämndorganisation och sociala distriktsnämnder

 enligt socialtjänstlagen.........................142

13 Särskilda bestämmelser om enskild verksamhet.....144

 13.1Tillståndspliktig verksamhet.................144

 13.2Tillståndsprövningen.........................146

 13.3Tillsynen....................................147

14 Dokumentation och personregister.................149

 14.1Nya lagbestämmelser om dokumentation i socialtjänsten149

 14.2De nya bestämmelsernas tillämpningsområde....150

 14.3Dokumentationsskyldighetens omfattning.......151

 14.4Kraven på dokumentationen....................152

 14.5Insynsrätt...................................153

 14.6Omhändertagande av personakter i enskild verksamhet155

 14.7Författningsreglering av socialtjänstens personregister156

15 Ansvar i vissa fall för placeringskommun och

 folkbokföringkommun..............................157

 15.1Placeringskommunens ansvar...................157

 15.2Folkbokföringskommunens ansvar i vissa fall..160

16 Ekonomiska konsekvenser av förslagen.............162

17 Ikraftträdande...................................167

18 Författningskommentar............................167

 18.1Förslaget till ändring i socialtjänstlagen (1980:620)167

 18.2Förslaget till lag om ändring i hälso- och

 sjukvårdslagen (1982:763)....................194

 18.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:1404) om kom-

 munernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård194

 18.4Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken195

 18.5Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)196

Bilaga 1Förteckning över remissinstanser............198

Bilaga 2Socialtjänstkommitténs förslag till ny socialtjänstlag202

Bilaga 3Socialtjänstkommitténs lagförslag om dokumentation

 och socialtjänstregister ....................221

Bilaga 4Bemötandeutredningens lagförslag............234

Bilaga 5Förteckning över remissinstanser............236

Bilaga 6Lagrådsremissens lagförslag.................237

Bilaga 7Lagrådets yttrande..........................259

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997266

 3

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

 2. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen(1982:763),

 3. lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernasbetalningsansvar för viss

 hälso- och sjukvård,

 4. lag om ändring i rättegångsbalken,

 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)1

 dels att 41-46 §§ samt punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i nämnda lag skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 41 § skall utgå,

 dels att 1, 3-6, 9, 12, 19, 20, 22, 23, 27, 30, 33, 36, 37, 47, 50-52, 68-71

och 73-75 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 67 § skall lyda "Tillsyn över socialtjänsten",

 dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 6 a-6 h, 7 a, 33 a, 50 a,

50 b, 69 a-69 c, 70 a-70 c, 72 a och 72 b §§, samt närmast före 69 § en ny

rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund

främja människornas

 ekonomiska och sociala trygghet,

 jämlikhet i levnadsvillkor och

 aktiva deltagande i samhällslivet.

 Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och

andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och

gruppers egna resurser.

 Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och

integritet.

-------------------------------------------------------

 När åtgärder rör barn skall

 särskilt beaktas vad

 hänsynen till barnets bästa

 kräver.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse av 46 § 1991:1667.

 5

3 §2 Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får

det stöd och den hjälp som de behöver.

 Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

 I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

-------------------------------------------------------

 I 6 h och 72 a §§ finns

 föreskrifter om ansvar i

 vissa fall för annan kommun

 än den i vilken den en-

 skilde vistas.

4 §3 Kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av den eller de nämnder

som kommunfullmäktige bestämmer.

 Vad som i denna lag eller annan författning sägs om socialnämnd gäller i

förekommande fall den eller de nämnder som utses enligt första stycket.

-------------------------------------------------------

 Kommunen får sluta avtal Kommunen får sluta avtal

med någon annan om att utföramed någon annan om att

kommunens uppgifter inom utföra kommunens uppgifter

socialtjänsten. Uppgifter inom socialtjänsten. Genom

som innefattar myndighets- ett sådant avtal får en

utövning får dock inte med kommun tillhandahålla

stöd av denna bestämmelse tjänster åt en annan kommun.

överlämnas till ett bolag, enUppgifter som innefattar

förening, en samfällighet, enmyndighetsutövning får dock

stiftelse eller en enskild inte med stöd av denna

individ. bestämmelse överlämnas till

 ett bolag, en förening, en

 samfällighet, en stiftelse

 eller en enskild individ.

5 § Till socialnämndens uppgifter hör att

 göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

 medverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,

organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen,

 informera om socialtjänsten i kommunen,

 genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för

goda levnadsförhållanden,

 svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk

hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden bör genom

 stöd och avlösning underlätta

 för dem som vårdar närstående

 som är långvarigt sjuka

 eller äldre eller som har

 funktionshinder.

2 Senaste lydelse 1994:142.

3 Senaste lydelse 1992:1381.

 6

6 §

-------------------------------------------------------

 Den enskilde har rätt till Den som inte själv kan

bistånd av socialnämnden för tillgodose sina behov

sin försörjning och sin eller kan få dem till-

livsföring i övrigt, om hans godosedda på annat sätt har

behov inte kan tillgodoses rätt till bistånd av social-

på annat sätt. nämnden för sin försörjning

 (försörjningsstöd) och för sin

 livsföring i övrigt (annat

 bistånd) på de villkor som

 anges i 6 b-6 f §§.

 Den enskilde skall genom

biståndet tillförsäkras en

skälig levnadsnivå. Biståndet

skall utformas så att det

stärker hans resurser att

leva ett självständigt liv.

6 a §

-------------------------------------------------------

 Den enskilde skall genom

 biståndet tillförsäkras en

 skälig levnadsnivå. Biståndet

 skall utformas så att det

 stärker hans eller hennes

 resurser att leva ett

 självständigt liv.

6 b §

-------------------------------------------------------

 Försörjningsstöd lämnas för

 skäliga kostnader för

 1. livsmedel, kläder och

 skor, lek och fritid, för-

 brukningsvaror, hälsa och

 hygien samt dagstidning,

 telefon och TV-avgift,

 2. boende, hushållsel,

 arbetsresor, hemförsäkring,

 läkarvård, akut tandvård,

 glasögon samt medlemskap i

 fackförening och arbetslös-

 hetskassa.

 Skäliga kostnader enligt

 första stycket 1 skall i

 enlighet med vad rege-

 ringen närmare föreskriver

 beräknas enligt en för hela

 riket gällande norm

 (riksnorm) på grundval av

 officiella prisunder-

 sökningar rörande olika

 hushållstypers

 baskonsumtion. Om det i

 ett enskilt fall finns sär-

 skilda skäl, skall

 socialnämnden dock beräkna

 dessa kostnader till en

 högre nivå. Nämnden får också i

 ett enskilt fall beräkna

 kostnaderna till en lägre

 nivå, om det finns särskilda

 skäl för detta.

 7

 6 c §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden får begära

 att den som uppbär försörj-

 ningsstöd under viss tid

 skall delta i av nämnden

 anvisad praktik eller an-

 nan kompetenshöjande

 verksamhet om den enskilde

 inte har kunnat beredas

 någon lämplig arbetsmark-

 nadspolitisk åtgärd, och

 1. inte har fyllt tjugo-

 fem år, eller

 2. har fyllt tjugofem år

 men av särskilda skäl är i

 behov av kompetenshöjande

 insatser, eller

 3. följer en utbildning

 med tillgång till finan-

 siering i särskild ordning

 men under tid för studie-

 uppehåll behöver försörjnings-

 stöd.

 Praktik eller kompetens-

 höjande verksamhet som av-

 ses i första stycket skall

 syfta till att utveckla

 den enskildes möjligheter

 att i framtiden försörja sig

 själv. Verksamheten skall

 stärka den enskildes möj-

 ligheter att komma in på

 arbetsmarknaden eller, där

 så är lämpligt, på en fortsatt

 utbildning. Den skall

 utformas med skälig hänsyn

 till den enskildes indivi-

 duella önskemål och förut-

 sättningar.

 Socialnämnden skall sam-

 råda med länsarbetsnämnden

 innan beslut fattas enligt

 första stycket.

 6 d §

-------------------------------------------------------

 Om den enskilde utan

 godtagbart skäl avböjer att

 delta i praktik eller

 annan kompetenshöjande

 verksamhet som anvisats

 enligt 6 c §, får fortsatt

 försörjningsstöd vägras eller

 nedsättas. Detsamma gäller

 om han eller hon utan god-

 tagbart skäl uteblir från

 praktiken eller den kompe-

 tenshöjande verksamheten.

 6 e §

-------------------------------------------------------

 Den som deltar i praktik

 eller annan

 kompetenshöjande verksamhet

 enligt 6 c § skall därvid

 inte anses som arbets-

 tagare. I den utsträckning

 den enskilde utför upp-

 gifter som stämmer överens

 med eller till sin art

 liknar sådant som vanligen

 utförs vid förvärvsarbete,

 skall han eller hon dock

 likställas med arbetstagare

 vid tillämpning av 2 kap.

 1-9 §§, 3 kap. 1-4 §§ och

 7-14 §§, 4 kap. 1-4 §§ och

 8-10 §§ samt 7-9 kap. ar-

 betsmiljölagen (1977:1160)

 och av lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring.

 6 f §

-------------------------------------------------------

 Med annat bistånd avses

 1. färdtjänst,

 2. hjälp i hemmet,

 3. särskilt boende för

 service och omvårdnad för

 äldre eller bostad med sär-

 skild service för funk-

 tionshindrade.

 6 g §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden får ge bistånd

 i annan form än eller utöver

 vad som följer av 6 b och

 6 f §§, om det finns skäl för

 det.

 6 h §

-------------------------------------------------------

 En person som önskar

 flytta till en annan kom-

 mun, men till följd av

 ålderdom, funktionshinder

 eller allvarlig sjukdom

 har ett varaktigt behov av

 omfattande vård- och

 omsorgsinsatser och därför

 inte kan bosätta sig där

 utan att inflytt-

 ningskommunen erbjuder be-

 hövliga insatser, får hos

 den kommunen ansöka om så-

 dana insatser som avses i

 6 f § punkterna 2 och 3. En

 sådan ansökan skall behand-

 las som om den enskilde

 var bosatt i inflyttnings-

 kommunen.

 Det förhållandet att

 sökandens behov är

 tillgodosedda i hemkom-

 munen får inte beaktas vid

 prövning enligt första

 stycket.

 På begäran av in-

 flyttningskommunen är

 hemkommunen skyldig att

 bistå den förra kommunen med

 den utredning som kan

 behövas för bedömningen av

 ansökan.

 7 a §

-------------------------------------------------------

 Insatser inom

 socialtjänsten skall vara

 av god kvalitet.

 För utförande av social-

 nämndens uppgifter skall

 det finnas personal med

 lämplig utbildning och er-

 farenhet.

9 § Socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras

tillsammans med honom och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med

organisationer och andra föreningar.

-------------------------------------------------------

 När en åtgärd rör ett barn

 skall barnets inställning så

 långt det är möjligt

 klarläggas. Hänsyn skall tas

 till barnets vilja med

 beaktande av dess ålder och

 mognad.

12 §4 Socialnämnden skall

 verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden,

 i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en

gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom,

 med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har

visat tecken till en ogynnsam utveckling,

 i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att ut-

vecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till

den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet, samt

-------------------------------------------------------

 i sin omsorg om barn och i sin omsorg om barn och

ungdom tillgodose det sär- ungdom tillgodose det sär-

skilda behov av stöd och skilda behov av stöd och

hjälp som kan föreligga sedanhjälp som kan finnas sedan

en tvist om vårdnad eller ett mål eller ärende om

umgänge har avgjorts av en vårdnad, umgänge eller

domstol. adoption har avgjorts av

 en domstol.

19 §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden skall verka Socialnämnden skall verka

för att äldre människor får för att äldre människor får

möjlighet att leva och bo möjlighet att leva och bo

självständigt och att ha en självständigt och under

aktiv och meningsfull till- trygga förhållanden och med

varo i gemenskap med andra. respekt för deras självbe-

 stämmande och integritet.

20 §5 Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder och

ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service.

 Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för

äldre människor med behov av särskilt stöd.

-------------------------------------------------------

 Övergången från ett yrkes-

verksamt liv skall under-

lättas genom information och

annat stöd.

4 Senaste lydelse 1990:1527.

5 Senaste lydelse 1990:1403. Ändringen innebär att tredje stycket upphävs.

 8

22 § Socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett

annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller

boende.

 Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot

i ett annat hem än det egna får god vård.

-------------------------------------------------------

 Vården bör utformas så att Vården bör utformas så att

den främjar den enskildes den främjar den enskildes

samhörighet med de anhöriga samhörighet med anhöriga och

och kontakt med hemmiljön. andra närstående samt

 kontakt med hemmiljön.

23 §6

-------------------------------------------------------

 Behovet av andra hem för Varje kommun ansvarar för

vård eller boende än sådana att det finns tillgång till

som anges i 23 a § skall familjehem och hem för vård

inom varje landsting till- eller boende för enskilda

godoses av landstinget och och familjer som behöver

kommunerna i området. vårdas och bo utanför det

 egna hemmet. Enligt 23 a §

 skall dock behovet av

 vissa hem tillgodoses av

 Landstinget och staten.

kommunerna upprättar gemen-

samt en plan över behovet av

hem enligt första stycket

och fördelningen av ansvaret

för deras inrättande och

drift. Planen skall

redovisas för länsstyrelsen.

27 §

-------------------------------------------------------

 När ett barns bästa kräver När ett barns bästa kräver

det, får socialnämnden för- det, får socialnämnden för-

bjuda en person som har bjuda eller begränsa möj-

sitt hem inom kommunen att ligheterna för en person

utan nämndens medgivande ta som har sitt hem inom kom-

emot andras underåriga barn munen att i hemmet ta emot

för sådan vistelse i hemmet andras underåriga barn.

som inte är tillfällig.

 Ett förbud enligt första

 stycket omfattar inte fall

 då det med hänsyn till

 särskilda omständigheter är

 uppenbart befogat att ett

 barn tas emot i hemmet.

30 §7

-------------------------------------------------------

 Ett medgivande enligt 25 § Ett medgivande enligt 25 §

första stycket meddelas av första stycket meddelas av

socialnämnden i vårdnads- socialnämnden i vårdnads-

havarens hemkommun. Om havarens hemkommun. Om

nämndens prövning gäller ett nämndens prövning gäller ett

hem i en annan kommun, hem i en annan kommun,

6 Senaste lydelse 1993:1. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

7 Lydelse enligt prop. 1996/97:91.

-------------------------------------------------------

skall nämnden rådgöra med skall nämnden informera och

socialnämnden i den kommunen samråda med den kommunen

innan den fattar sitt innan den fattar sitt be-

beslut.

 slut.

 Ett medgivande enligt 25 § tredje stycket och ett samtycke enligt 25 § femte

stycket meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

 Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 25 § fullgör skyldigheterna enligt

26 §. I de fall samtycke enligt 25 § femte stycket lämnats av socialnämnden i en

annan kommun fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 26 §.

33 §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden får återkräva Socialnämnden får, i andra

ekonomisk hjälp som den fall än som avses i 33 a §,

enskilde har erhållit enligt återkräva försörjningsstöd som

6 §, endast om den har den enskilde har erhållit

lämnats som förskott på en enligt 6 b § endast om det

förmån eller ersättning ellerhar lämnats

till den som är indragen i 1. som förskott på en förmån

arbetskonflikt. eller ersättning,

 2. till den som är in-

 dragen i arbetskonflikt,

 eller

 3. till den som på grund

 av förhållanden som han

 eller hon inte kunnat råda

 över hindrats från att för-

 Har ekonomisk hjälp lämnatsfoga över sina inkomster

i annat fall än som avses i och tillgångar.

6 §, får socialnämnden återkräva Har ekonomisk hjälp

hjälpen, om den har getts lämnats med stöd av 6 g §, får

under villkor om åter- socialnämnden återkräva

betalning. hjälpen, om den har getts

 under villkor om återbetal-

 ning.

 Beslut som avser

 ekonomisk hjälp som kan

 komma att återkrävas enligt

 denna paragraf skall vara

 skriftligt. Beslutet skall

 innehålla uppgift om den

 eller de omständigheter som

 enligt denna paragraf utgör

 grund för återbetal-

 ningsplikten. Beslutet

 skall delges den enskilde.

33 a §

-------------------------------------------------------

 Om någon genom oriktiga

 uppgifter eller genom

 underlåtenhet att lämna

 uppgifter eller på annat

 sätt förorsakat att ekono-

 miskt bistånd enligt 6 b

 eller 6 g § utgått obehörigen

 eller med för högt belopp,

 får socialnämnden återkräva

 vad som har betalats ut för

 mycket.

 Om någon i annat fall än

 som avses i första stycket

 uppburit sådant ekonomiskt

 bistånd obehörigen eller med

 för högt belopp och skäligen

 borde ha insett detta, får

 socialnämnden återkräva vad

 som har betalats ut för

 mycket.

36 §

-------------------------------------------------------

 Vill socialnämnden föra Vill socialnämnden föra

talan om ersättning som en talan om ersättning som en

enskild inte betalar god- enskild inte betalar god-

villigt för ekonomisk hjälp villigt för ekonomisk hjälp

som avses i 33 § eller för som avses i 33 eller 33 a §

kostnad som kommunen har eller för kostnad som kom-

haft enligt 34 § första ellermunen har haft enligt 34 §

andra stycket, skall talan första eller andra stycket,

väckas hos länsrätten inom treskall talan väckas hos

år från det kommunens kostnadlänsrätten inom tre år från

uppkom. Talan väcks vid det kommunens kostnad upp-

länsrätten i det län där den kom. Talan väcks vid läns-

enskilde är bosatt. rätten i det län där den

 enskilde är bosatt.

 Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

37 §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden får helt Socialnämnden får helt

eller delvis efterge den eller delvis efterge den

ersättningsskyldighet som ersättningsskyldighet som

avses i 33 § och 34 § första avses i 33 och 33 a §§ samt

och andra styckena. 34 § första och andra

 styckena.

47 §8 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en sär-

skild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som

ankommer på nämnden enligt 25 § första-fjärde styckena och 28 § denna lag, 4 och

6 §§, 11 § första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24, 26,

27 och 43 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 13

§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

-------------------------------------------------------

 Första stycket gäller även i Första stycket gäller även

ärenden enligt 25 § femte i ärenden enligt 25 § femte

stycket om samtycke vägras. stycket om samtycke vägras

 och beslut enligt 36 § om

 att föra talan om återkrav

 enligt 33 a §.

50 §

 Socialnämnden skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan

eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda

någon åtgärd av nämnden.

-------------------------------------------------------

 Vad som har kommit fram

 vid utredning och som har

 betydelse för ett ärendes

 avgörande skall tillvaratas

 på ett betryggande sätt.

8 Lydelse enligt prop. 1996/97:91.

 9

50 a §

-------------------------------------------------------

 Vid en utredning om

 socialnämnden behöver in-

 gripa till en underårigs

 skydd eller stöd får nämnden,

 för bedömningen av behovet

 av insatser, konsultera

 sakkunniga samt i övrigt ta

 de kontakter som behövs.

 Utredningen skall bedrivas

 så att inte någon onödigt

 utsätts för skada eller

 olägenhet. Den skall inte

 göras mer omfattande än vad

 som är motiverat av

 omständigheterna i ärendet.

 Utredning enligt första

 stycket skall bedrivas

 skyndsamt och vara slutförd

 senast inom fyra månader.

 Finns det särskilda skäl får

 socialnämnden besluta att

 förlänga utredningen för viss

 tid.

 Den som berörs av en sådan

 utredning som anges i

 första stycket skall

 underrättas om att en

 utredning inleds.

50 b §

-------------------------------------------------------

 Socialnämnden är skyldig

 att slutföra en utredning

 enligt 50 a § och fatta

 beslut i ärendet även om den

 underårige byter vistelse-

 kommun. Detsamma gäller om

 en utredning inletts

 enligt 50 § och ärendet

 avser vård av missbrukare.

 Första stycket gäller inte

 om den nya

 vistelsekommunen samtycker

 till att ta över

 utredningen av ärendet.

51 §

-------------------------------------------------------

 Vad som har kommit fram Handläggning av ärenden

vid utredning och som har som rör enskilda samt

betydelse för ett ärendes genomförande av beslut om

avgörande skall tillvaratas stödinsatser, vård och

på ett betryggande sätt. behandling skall dokument-

 eras. Dokumentationen

 skall utvisa beslut och

 åtgärder som vidtas i ärendet

 samt faktiska omständig-

 heter och händelser av

 betydelse.

 Handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att den

som är obehörig inte får tillgång till dem.

 10

52 §

-------------------------------------------------------

 Den enskilde bör hållas Dokumentationen skall

underrättad om de journal- utformas med respekt för

anteckningar och andra an- den enskildes integritet.

teckningar som förs om Den enskilde bör hållas

honom. underrättad om de journal-

 anteckningar och andra an-

 teckningar som förs om

 honom. Om den enskilde

 anser att någon uppgift i

 dokumentationen är oriktig

 skall detta antecknas.

68 §9 Länsstyrelsen skall inom länet

 följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

 informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

 biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

 främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och andra sam-

hällsorgan,

 även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

-------------------------------------------------------

 Annat hem för vård eller

boende än sådant som avses i

23 a § står under läns-

styrelsens tillsyn. Läns-

styrelsen har rätt att

inspektera verksamheten vid

sådana hem.

-------------------------------------------------------

 Föreskrifter om enskild

 verksamhet m.m.

69 §10

-------------------------------------------------------

 Vill en enskild person Ett bolag, en förening,

eller sammanslutning inrätta en samfällighet, en

ett hem för vård eller stiftelse eller en enskild

boende, skall tillstånd sökasindivid får inte utan

hos länsstyrelsen. Ett sådanttillstånd av länsstyrelsen

hem står under löpande till- yrkesmässigt bedriva verk-

syn av socialnämnden i den samhet i form av

kommun där hemmet är beläget. 1. hem för vård eller

Nämnden har rätt att boende,

inspektera verksamheten vid 2. särskilda boendeformer

hemmet. motsvarande sådana som

 avses i 20 § andra stycket

 eller 21 § tredje stycket,

 3. hem för viss annan

 heldygnsvård,

 4. hem eller öppen verk-

 samhet för vård under en

 Vad som sägs i första begränsad del av dygnet.

stycket gäller även hem som Tillstånd skall sökas hos

har inrättats för vård under länsstyrelsen i det län där

en begränsad del av dygnet. verksamheten skall

 bedrivas.

9 Senaste lydelse 1993:1. Ändringen innebär att andra stycket upphävs

10 Senaste lydelse 1996:791.

-------------------------------------------------------

 Tillstånd behövs inte för

 sådan verksamhet som kom-

 munen genom avtal enligt 4 §

 tredje stycket har över-

 lämnat till en enskild att

 utföra.

 69 a §

-------------------------------------------------------

 Tillstånd att bedriva

 sådan verksamhet som avses

 i 69 § får beviljas endast

 om verksamheten uppfyller

 kraven på god kvalitet och

 säkerhet.

 Tillstånd får förenas med

 villkor av betydelse för

 kvalitet och säkerhet i

 verksamheten.

 Om verksamheten helt

 eller till väsentlig del

 ändras eller flyttas, skall

 nytt tillstånd sökas.

 69 b §

-------------------------------------------------------

 Länsstyrelsen har tillsyn

 över

 1. annat hem för vård

 eller boende än sådant som

 avses i 23 a §,

 2. verksamhet för vilken

 det krävs tillstånd enligt

 69 § första stycket 2-4,

 3. verksamhet som kommu-

 nen genom avtal enligt 4 §

 tredje stycket har över-

 lämnat till en enskild att

 utföra,

 4. annan enskild

 verksamhet än sådan som

 omfattas av 1-3 från vilken

 kommunen upphandlar

 tjänster för att fullgöra

 skyldigheter enligt denna

 lag.

 Länsstyrelsen har rätt att

 inspektera sådan verksamhet

 och får inhämta de

 upplysningar och ta del av

 de handlingar som behövs för

 tillsynen.

 69 c §

-------------------------------------------------------

 Verksamhet för vilken

 tillstånd krävs enligt 69 §

 första stycket står under

 löpande tillsyn av

 socialnämnden i den kommun

 där verksamheten är belägen.

 Nämnden har rätt att inspek-

 tera verksamheten och får

 inhämta de upplysningar och

 ta del av de handlingar

 som behövs för tillsynen.

 Om socialnämnden får

 kännedom om missförhållanden

 i enskild verksamhet som

 står under länsstyrelsens

 tillsyn, skall socialnämn-

 den underrätta länsstyrelsen

 om det.

70 §11

-------------------------------------------------------

 Om det föreligger något Om det föreligger något

missförhållande vid ett hem missförhållande i sådan

för vård eller boende som stårverksamhet som står under

under länsstyrelsens länsstyrelsens tillsyn en-

tillsyn, skall länsstyrelsen ligt 69 b §, skall läns-

förelägga ledningen för hemmetstyrelsen förelägga den som

att avhjälpa missförhållandet.ansvarar för verksamheten

 att avhjälpa missför-

 hållandet.

 Om missförhållandet är allvarligt och länsstyrelsens föreläggande inte efter-

koms, får länsstyrelsen förbjuda fortsatt verksamhet.

70 a §

-------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 51 och

 52 §§ gäller i tillämpliga

 delar i enskild verksamhet

 som står under läns-

 styrelsens tillsyn enligt

 69 b §. Dokumentationen

 skall bevaras så länge den

 kan antas ha betydelse för

 åtgärder i verksamheten.

70 b §

-------------------------------------------------------

 En handling i en person-

 akt i enskild verksamhet

 som står under län-

 sstyrelsens tillsyn enligt

 69 b § skall, om det begärs

 av den som akten rör, så

 snart som möjligt till-

 handahållas denne för läsning

 eller avskrivning på stället

 eller i avskrift eller

 kopia, om inte annat följer

 av 71 a §.

 Frågor om utlämnande en-

 ligt första stycket prövas

 av den som ansvarar för

 personakten. Anser denne

 att personakten eller någon

 del av den inte bör lämnas

 ut, skall han genast med

 eget yttrande överlämna

 frågan till länsstyrelsen för

 prövning.

 70 c §

-------------------------------------------------------

 Länsstyrelsen får besluta

 att en personakt i enskild

 verksamhet som står under

 länsstyrelsens tillsyn

 enligt 69 b § skall tas om

 hand

 1. om verksamheten upp-

 hör,

 2. om det på sannolika

11 Senaste lydelse 1993:1. skäl kan antas att person-

 akten inte kommer att

 handhas enligt före-

 skrifterna i

 denna lag eller enligt

 föreskrifter som meddelats

 med stöd av lagen, eller

 3. om den som ansvarar

 för personakten ansöker om

 det och det finns ett på-

 tagligt behov av att akten

 tas om hand.

 En omhändertagen

 personakt skall återlämnas,

 om det är möjligt och det

 inte finns skäl för omhänder-

 tagande enligt första

 stycket. Beslut i fråga om

 återlämnande meddelas av

 länsstyrelsen efter ansökan

 av den som vid beslutet om

 omhändertagande ansvarade

 för personakten.

 Personakter som har

 tagits om hand enligt

 första stycket skall

 förvaras avskilda hos

 arkivmyndigheten i den

 kommun där akterna omhänder-

 tagits. Personakterna

 skall bevaras i minst två år

 från det att de kom in till

 arkivmyndigheten. En

 myndighet som har hand om

 en personakt som har om-

 händertagits har, om en

 uppgift ur akten begärs för

 särskilt fall, samma

 skyldighet att lämna upp-

 giften som den haft som

 ansvarat för akten före om-

 händertagandet.

71 §12

-------------------------------------------------------

 Var och en som får kännedom Var och en som får

om att en underårig miss- kännedom om något som kan

handlas i hemmet eller innebära att socialnämnden

annars behandlas där på ett behöver ingripa till en

sådant sätt att det är fara förunderårigs skydd bör anmäla

hans hälsa eller utveckling detta till nämnden.

bör anmäla detta till social-

nämnden.

 Myndigheter vars Myndigheter vars

verksamhet berör barn och verksamhet berör barn och

ungdom samt andra ungdom samt andra

myndigheter inom hälso- och myndigheter inom hälso- och

sjukvården och socialtjänstensjukvården och

är skyldiga att genast till socialtjänsten är skyldiga

socialnämnden anmäla om de i att genast till socialnämn-

sin verksamhet får kännedom den anmäla om de i sin

om något som kan innebära attverksamhet får kännedom om

socialnämnden behöver ingripanågot som kan innebära att

till en underårigs skydd. socialnämnden behöver in-

Detta gäller även dem som gripa till en underårigs

 skydd. Detta gäller även

 dem som

12 Senaste lydelse

1996:140.

är anställda hos sådana är anställda hos sådana

myndigheter samt läkare, myndigheter. Sådan an-

lärare, sjuksköterskor och mälningsskyldighet gäller

barnmorskor som inte har också dem som är verksamma

sådan anställning. För inom yrkesmässigt bedriven

familjerådgivning gäller i enskild verksamhet som

stället vad som sägs i tredjeberör barn och ungdom eller

stycket. annan yrkesmässigt bedriven

 enskild verksamhet inom

 hälso- och sjukvården eller

 på socialtjänstens område. För

 familjerådgivning gäller i

 stället vad som sägs i

 tredje stycket.

 De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att en underårig utnyttjas

sexuellt eller misshandlas i hemmet.

-------------------------------------------------------

 Myndigheter, befattnings- Myndigheter,

havare och yrkesutövare som befattningshavare och

anges i andra stycket är yrkesverksamma som anges i

skyldiga att lämna andra stycket är skyldiga

socialnämnden alla uppgifter att lämna socialnämnden alla

som kan vara av betydelse uppgifter som kan vara av

för utredning av en betydelse för utredning av

underårigs behov av skydd. en underårigs behov av

 skydd.

 Om anmälan från Barnombudsmannen gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335)

om Barnombudsman.

 72 a §

-------------------------------------------------------

 Om någon efter beslut av

 en socialnämnd vistas i en

 annan kommun i familjehem,

 hem för vård eller boende

 eller sådan boendeform

 eller bostad som avses i

 20 § andra stycket, 21 §

 tredje stycket och 69 §

 första stycket 2, har den

 kommun som beslutat om

 vistelsen ansvaret för det

 bistånd enligt 6 § samt det

 individuellt behovsprövade

 stöd och de individuellt

 behovsprövade sociala

 tjänster enligt 10-12 och

 16 §§ som den enskilde kan

 behöva. Placeringskommunens

 ansvar upphör om ärendet

 överflyttas enligt 72 §.

 Den kommun där den

 enskilde är folkbokförd har

 samma ansvar som en place-

 ringskommun enligt första

 stycket för bistånd, stöd och

 sociala tjänster

 1. under kriminalvård i

 anstalt,

 2. under vård på sjukhus

 eller i annan sjukvårdsin-

 rättning på initiativ av

 någon annan än en kommun,

 3. som aktualiserats

 inför avslutningen av vård

 enligt 1 eller 2.

72 b §

-------------------------------------------------------

 Om vårdnaden av en

 underårig överflyttats till

 en eller två särskilt

 förordnade vårdnadshavare

 som den underårige tidigare

 varit familjehemsplacerad

 hos, får kommunen fortsätta

 att betala dessa vård-

 nadshavare skälig er-

 sättning.

73 §13

-------------------------------------------------------

 Socialnämndens beslut får Socialnämndens beslut får

överklagas hos allmän för- överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol, om nämnden valtningsdomstol, om nämn-

har meddelat beslut i fråga den har meddelat beslut i

om fråga om

 bistånd enligt 6 §, försörjningsstöd enligt 6 b

 medgivande, återkallelse §,

av medgivande eller om sam- vägran eller nedsättning

tycke enligt 25 §, av fortsatt försörjningsstöd

 förbud enligt 27 §, enligt 6 d §,

 eller eftergift enligt 37 annat bistånd enligt

§. 6 f §,

 ansökan enligt 6 h §,

 medgivande, återkallelse

 av medgivande eller om

 samtycke enligt 25 §, eller

 förbud eller begränsning

 enligt 27 §.

 Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

 Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan

det har vunnit laga kraft.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

74 §14

-------------------------------------------------------

 Länsstyrelsens beslut i Länsstyrelsens beslut i

ärenden om tillstånd enligt ärenden om tillstånd enligt

69 § eller om föreläggande 69 §, om föreläggande eller

eller förbud enligt 70 § får förbud enligt 70 § och om

överklagas hos allmän förvalt-omhändertagande av person-

ningsdomstol. akt enligt 70 c § får

 överklagas hos allmän för-

 valtningsdomstol. I fråga

 om överklagande av läns-

 styrelsens beslut enligt

 70 b § gäller i tillämpliga

 delar bestämmelserna i 15

 kap. 7 § sekretesslagen

 (1980:100).

13 Lydelse enligt prop.

1996/97:91.

14 Senaste lydelse 1995:53.

 Länsstyrelsens beslut om

föreläggande eller förbud Länsstyrelsens beslut om

enligt 70 § och domstols föreläggande eller förbud

motsvarande beslut gäller enligt 70 § och om om-

omedelbart. händertagande av personakt

 enligt 70 c § samt domstols

 motsvarande beslut gäller

 omedelbart.

 Polismyndigheten skall läm-

 na den hjälp som behövs för

 att verkställa ett beslut

 om omhändertagande av

 personakt.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

75 §15 Till böter döms den som

 1. åsidosätter bestämmelserna i 25 § eller 31 § första stycket, om inte gär-

ningen i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen (1997:000) om internatio-

nell adoptionsförmedling,

-------------------------------------------------------

 2. överträder förbud som har 2. överträder förbud eller

meddelats med stöd av 27 §, begränsning som har med-

 delats med stöd av 27 §,

 3. utan tillstånd driver 3. utan tillstånd driver

ett sådant hem för vård ellersådan verksamhet som avses

boende som avses i 69 §, i 69 §,

 4. i strid mot ett förbud

som har meddelats enligt 70 § 4. i strid mot ett förbud

fortsätter verksamheten vid som har meddelats enligt

ett hem för vård eller 70 § fortsätter verksam-

boende. heten.

 Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialnämnden, länsstyrel-

sen eller Socialstyrelsen.

 1. Denna lag träder i kraft, i fråga om 68-70 och 72 a §§, 75 § första stycket

3 och 4 samt upphävandet av punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) den 1 juli 1997, och i

övrigt den 1 januari 1998.

 2. Den som vid lagens ikraftträdande har tillstånd att inrätta ett hem för

vård eller boende skall anses ha fått tillstånd att bedriva motsvarande verk-

samhet enligt 69 § i dess nya lydelse.

 3. Den som har tillstånd att bedriva enskild verksamhet med stöd av punkt 3 av

övergångsbestämmelserna till lagen (1996:791) om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) skall anses ha erhållit tillstånd enligt 69 § i dess nya lydelse, om

det för verksamheten krävs tillstånd även enligt de nya bestämmelserna.

 4. I fråga om tillstånd som enligt punkterna 2 och 3 skall gälla som tillstånd

enligt 69 § i dess nya lydelse fastställer länsstyrelsen till vilken punkt i

nämnda paragraf som verksamheten skall hänföras.

 5. Om en ansökan om bistånd kommit in före ikraftträdandet, skall äldre

bestämmelser tillämpas i vad avser tid före den 1 januari 1998.

15 Lydelse enligt prop. 1996/97:91.

 11

2.2 Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763)

 Härigenom föreskrivs att 18 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §2

-------------------------------------------------------

 Varje kommun skall Varje kommun skall

erbjuda en god hälso- och erbjuda en god hälso- och

sjukvård åt dem som bor i en sjukvård åt dem som bor i en

sådan boendeform eller sådan boendeform eller

bostad som avses i 20 § and- bostad som avses i 20 §

ra stycket och 21 § tredje andra stycket och 21 §

stycket socialtjänstlagen tredje stycket

(1980:620). Varje kommun socialtjänstlagen

skall även i samband med (1980:620) eller som efter

dagverksamhet, som omfattas beslut av kommunen bor i

av 10 § socialtjänstlagen, sådan särskild boendeform

erbjuda en god hälso- och som avses i 69 § första

sjukvård åt dem som vistas stycket 2 samma lag. Varje

där. kommun skall även i samband

 med dagverksamhet, som om-

 fattas av 10 § social-

 tjänstlagen, erbjuda en god

 hälso- och sjukvård åt dem

 som vistas där.

 En kommun får även i övrigt erbjuda dem som vistas i kommunen hälso- och sjuk-

vård i hemmet (hemsjukvård).

 Landstinget får till en kommun inom landstinget överlåta skyldigheten att

erbjuda sådan vård, som sägs i andra stycket, om landstinget och kommunen kommer

överens om det samt regeringen medger det. Överenskommelsen får avse även ansvar

för förbrukningsartiklar som avses i 3 c §.

 Kommunens ansvar enligt första och tredje styckena och kommunens befogenhet

enligt andra stycket omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som meddelas av

läkare.

 En kommun får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som

kommunen ansvarar för enligt denna lag. En uppgift som innefattar myndighetsut-

övning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en

förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Lagen omtryckt 1992:567.

2 Senaste lydelse 1996:1151.

 12

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1404) om

kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §1 En kommun skall betala ersättning till ett landsting för kostnader för

hälso- och sjukvård åt personer som är folkbokförda i kommmunen enligt vad som

sägs i denna lag.

-------------------------------------------------------

 Betalningsansvaret för

 personer som efter beslut

 av en kommun vistas i en

 annan kommun i sådan sär-

 skild boendeform eller

 bostad som avses i 20 §

 andra stycket, 21 § tredje

 stycket och 69 § första

 stycket 2 socialtjänstlagen

 (1980:620) har dock den

 kommun som beslutat om

 vistelsen.

 Vad som i denna lag sägs om landsting gäller även kommuner som inte ingår i

ett landsting.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1994:89.

 13

2.4 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 36 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

36 kap.

 5 §1

 Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa

lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om denna utan

tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats.

 Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer,

psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (1980:620) och deras

biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning anför-

trotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i

lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det. Den

som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som avses

där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den till

vars förmån sekretessen gäller samtycker till det.

 Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om vad som

anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det.

-------------------------------------------------------

 Utan hinder av vad som Utan hinder av vad som

sägs i andra eller tredje sägs i andra eller tredje

stycket är andra än försvararestycket föreligger skyl-

skyldiga att vittna i mål dighet att vittna för

angående brott, för vilket 1. andra än försvarare i

inte är föreskrivet mål angående brott som avses

lindrigare straff än fängelsei 14 kap. 2 § femte stycket

i två år. sekretesslagen (1980:100)

 och

 2. den som har uppgifts-

 skyldighet enligt 71 §

 socialtjänstlagen

 (1980:620) i mål enligt 25

 eller 27 § samma lag eller

 enligt lagen (1990:52) med

 särskilda bestämmelser om

 vård av unga.

 Om tystnadsplikt för den som i Svenska kyrkans ordning har vigts till det

kyrkliga ämbetet som präst finns föreskrifter i 36 kap. kyrkolagen (1992:300).

Den som inom något annat trossamfund än Svenska kyrkan är präst eller den som i

sådant samfund intar motsvarande ställning får inte höras som vittne om något

som han eller hon har erfarit under bikt eller själavårdande samtal.

 Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen eller 2

kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om förhållanden som

tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i nämnda paragrafer.

 Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som vittne om ett

visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med den som under

tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Senaste lydelse 1996:142.

 14

2.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 kap.

4 §2 Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen gäller dock inte

beslut om omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke. Utan hinder av

sekretessen får uppgift lämnas till enskild som uppnått myndig ålder om

förhållanden av betydelse för att denne skall få vetskap om vilka hans

biologiska föräldrar är.

 Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som enskild har

lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med rådgivningen.

 Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och

den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan samtycke

samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd. Till social-

tjänst räknas också verksamhet hos annan myndighet som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild tillsyn över nämndens verksamhet samt verk-

samhet hos kommunal invandrarbyrå. Med socialtjänst jämställs ärenden om bistånd

åt asylsökande och andra utlänningar, ärenden om introduktionsersättning för

flyktingar och vissa andra utlänningar, ärenden om tillstånd till riksfärdtjänst

eller till parkering för rörelsehindrade samt verksamhet enligt lagstiftningen

om stöd och service till vissa funktionshindrade.

-------------------------------------------------------

 Sekretess gäller i verk-

 samhet som avser omhänder-

 tagande av personakt en-

 ligt 70 c § socialtjänst-

 lagen (1980:620) för upp-

 gift om enskilds person-

 liga förhållanden. Utan

 hinder av sekretessen får

 uppgift lämnas till

 socialnämnd om uppgiften

 behövs för handläggning av

 ärende eller genomförande av

 beslut om stödinsatser, vård

 eller behandling och det är

 av synnerlig vikt att

 uppgiften lämnas.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1994:595.

 15

-------------------------------------------------------

 Sekretess enligt första Sekretess enligt första

stycket gäller inte beslut i stycket gäller inte

ärenden om ansvar eller 1. beslut i ärenden om

behörighet för personal inom ansvar eller behörighet för

kommunal hälso- och sjukvård.personal inom kommunal

Beträffande anmälan i sådant hälso- och sjukvård, eller

ärende gäller sekretess om 2. beslut i fråga om

det kan antas att den som omhändertagande eller

uppgiften rör eller någon återlämnande av personakt.

honom närstående lider bety-

dande men om uppgiften röjs. Beträffande anmälan i ären-

 de om ansvar eller be-

 hörighet för personal inom

 kommunal hälso- och sjukvård

 gäller sekretess om det kan

 antas att den som upp-

 giften rör eller någon honom

 närstående lider betydande

 men om uppgiften röjs.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

 16

3. Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 13 juni 1991 bemyndigade regeringen dåvarande statsrådet Bengt
[REDACTED_EFTERNAMN] att tillkalla en parlamentarisk kommitté med uppdrag att göra en

allmän översyn av socialtjänstlagen (1980:620). Kommittén antog namnet

Socialtjänstkommittén. Översynen avsåg att innefatta bl.a. en utvärdering av

socialtjänstlagens tillämpning och syfta till att tydligare avgränsa och

klargöra socialtjänstens uppgifter och ansvarsområden. Enligt direktiven (Dir.

1991:50) skulle kommitténs arbete inriktas mot följande huvudområden:

- Socialtjänstlagens regler om rätt till bistånd, det yttersta ansvaret och

 vistelsebegreppet.

- Överklagande av beslut inom socialtjänsten.

- Kommunernas socialbidragsnormer.

- Socialtjänstens framtida inriktning och organisation.

- Tillsyn, uppföljning och utvärdering.

 I betänkandet Rätten till bistånd inom socialtjänsten (SOU 1993:30) lämnade

kommittén förslag som bl.a. innebär preciseringar i fråga om den enskildes rätt

till bistånd inom socialtjänsten och förtydliganden av ansvarsfördelningen

mellan kommunerna och andra huvudmän. I huvudbetänkandet Ny socialtjänstlag (SOU

1994:139) redovisas en bred översyn av socialtjänstens olika verksamhetsområden

och förslag lämnas till en ny socialtjänstlag. I betänkandet Dokumentation och

Socialtjänstregister (SOU 1995:86) lämnades förslag avseende dokumentations- och

registerfrågor. Alla betänkandena har remissbehandlats och förteckningar över

remissinstanserna finns i bilaga 1. Socialtjänstkommitténs lagförslag till ny

socialtjänstlag (SOU 1994:139) finns i bilaga 2. Kommitténs lagförslag från

betänkandet Dokumentation och Socialtjänstregister (SOU 1995:86) finns i bilaga

3. Sammanställningar över remissvaren kan erhållas från Socialdepartementet.

 Socialtjänstkommittén har dessutom under 1995 kommit med ett delbetänkande

Kompetens och kunskapsutveckling - om yrkesroller och arbetsfält inom

socialtjänsten (SOU 1995:58).

 Socialstyrelsen har under hösten 1995 i två rapporter, Socialbidragstagare och

socialbidragens utveckling (1995:4) och Socialbidragsnormen - en översyn

(1995:24), redovisat en utvärdering av socialbidragssystemets funktion.

 Regeringen beslutade i december 1995 att tillkalla en särskild utredare med

uppgift att kartlägga och analysera frågan om bemötande av äldre (Dir.

1995:159). Mot bakgrund av den pågående debatten om äldres rätt att flytta till

annan kommun, fick utredaren bl.a. i uppdrag att belysa denna fråga. I november

1996 överlämnade utredningen delbetänkandet Rätt att flytta - en fråga om

bemötande av äldre (SOU 1996:161) vars förslag behandlas i detta sammanhang.

Betänkandet har remissbehandlats och remissyttrandena finns tillgängliga på

Socialdepartementet. I bilaga 4 redovisas kommitténs lagförslag och i bilaga 5

finns en förteckning över remissinstanserna.

 Genom en ändring i den numera upphävda departementsförordningen beslutade

regeringen att barnomsorgen och skolbarnomsorgen fr.o.m. den 1 juli 1996 skall

tillhöra utbildningsdepartementets ansvarsområde. Enligt förordningen

(1996:1515) med instruktion för Regeringskansliet hör förskoleverksamheten och

skolbarnomsorgen till Utbildningsdepartementet. En arbetsgrupp inom

regeringskansliet har fått i uppdrag att lämna förslag till hur tillämpliga

delar av bestämmelserna i Socialtjänstlagen kan inarbetas i skollagen

(1980:1100). Den har också fått i uppdrag att se över nuvarande definitioner av

barnomsorg. Arbetsgruppen har nyligen presenterat sina förslag i betänkandet

Samverkan för utveckling. Om förskolan, skolan och skolbarnomsorgen (Ds

1997:10). Förslagen är för närvarande föremål för remissbehandling.

 Med hänsyn till att arbetet med att integrera barnomsorgslagstiftningen i

skollagen ännu ej är slutfört bibehålls tills vidare de paragrafer i social-

tjänstlagen som berör dessa områden oförändrade. Avsikten är dock att dessa

paragrafer så småningom skall lyftas ut ur socialtjänstlagen.

 Kvinnovåldskommissionen (1995:60) lämnade i juni 1995 sitt slutbetänkande som

innehåller förslag som rör bl.a. vissa ändringar i socialtjänstlagen. Regeringen

kommer att avlämna en proposition under hösten 1997 då kommissionens förslag som

rör socialtjänsten kommer att behandlas.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 13 februari 1997 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

 Lagrådet har föreslagit att lagtexterna justeras på en rad punkter. Regeringen

har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Därutöver har vissa redaktionella

ändringar gjorts i lagtexterna. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter dels i

avsnitt 8.5 och 9.1, dels i författningskommentaren.

4 Allmänna utgångspunkter och överväganden

Socialtjänstreformen som genomfördes i början av 1980-talet innebar en

genomgripande förändring av de vägledande principerna för socialtjänsten.

Styrande begrepp som infördes i och med denna reform var helhetssyn,

frivillighet och självbestämmande, kontinuitet, normalisering, flexibilitet,

närhet och valfrihet. I botten låg en i regeringsformen uttryckt grundläggande

princip om alla människors lika värde och att demokratins idéer skall vara

vägledande inom alla samhällets områden. De övergripande målen för

socialtjänsten, som formulerades i portalparagrafen i socialtjänstlagen, präglas

också av en positiv tilltro till den enskildes egen förmåga och vilja att

förändra sin situation.

 Dessa förändringar var en uppgörelse med resterna av en föråldrad för-

myndarinriktad sociallagstiftning med rötter i den tidigare legostadgan,

fattigvårdslagen och lösdriverilagen.

 En huvudlinje i reformen var frivillighet i stället för tvång. Slentrianmässig

tvångsvård av vuxna missbrukare skulle nu upphöra. Även inom ungdomsvården

skulle tvångsåtgärder begränsas, i huvudsak till en inledningsfas i behandlingen

och rättssäkerheten skulle stärkas.

 En annan huvudlinje var helhetssyn i stället för splittrad symptombehandling.

En familj skulle inte samtidigt kunna vara aktuell för åtgärder enligt

barnavårds-, nykterhetsvårds-, och socialvårdslagarna.

 En tredje huvudlinje var att använda socialtjänstens kunskaper och erfar-

enheter i ett förebyggande och samhällsplanerande arbete. Socialtjänsten skulle

inte längre enbart ha till uppgift att "städa upp" efter en samhällsutveckling

som var ogynnsam för många svaga grupper i samhället. Genom samhällsplanering

och samhällsarbete skulle problemområden och problemsituationer bearbetas så att

akuta problem så långt möjligt kunde förebyggas.

 En annan förändring i syfte att undanröja kvarvarande inslag av förmyndarskap

var det ändrade perspektivet; från att myndigheterna bedömde vad som är bäst

till att den enskildes vilja blir avgörande för insatsen. Frivillighet och

självbestämmande var en stor attitydförändring som präglat utvecklingen ända

sedan mitten av 1970-talet.

 De förändringar som kom till uttryck i 1980 års lagstiftning hade i sin tur

sin bakgrund i samhällsförändringar under efterkrigstiden som ytterst går

tillbaka till demokratins genombrott i Sverige. Ett mer jämlikt samhälle,

allmänt höjd utbildningsnivå, demokratisk respekt för människors lika värde samt

ökade ekonomiska möjligheter både nödvändigjorde och möjliggjorde ett annat

förhållningssätt inom socialtjänsten. Samtidigt medförde den snabba

samhällsutvecklingen under 1960- och 1970-talen och de sociala missförhållanden

denna ledde till, krav på ett annat bredare arbetssätt - med ökad tonvikt på

strukturer och förebyggande arbete i förhållande till individer och behandling.

Slutsatserna av dessa iakttagelser kom i den nya lagen bland annat till uttryck

genom betoningen av socialtjänstens skyldighet att medverka i samhällsplane-

ringen i samverkan med andra samhällsorgan.

 Det kan alltså konstateras att samhällsförändringar under efterkrigstiden i

hög grad låg bakom den förändrade inriktningen av socialtjänsten genom 1980 års

socialtjänstlag. Frågan är då om det idag ett och ett halvt decennium senare

finns skäl till en motsvarande omläggning mot bakgrund av vad som skett i

samhället under denna tid och de förändringsprocesser som pågår.

 I följande avsnitt görs en genomgång och beskrivning av de viktigare

utvecklingstendenserna i samhället av betydelse för den framtida socialtjänsten.

Regeringen vill dock redan nu klart deklarera att grundtankarna bakom 1980 års

socialtjänstlagstiftning fortfarande står sig och ingen av de

utvecklingstendenser i samhället som vi idag kan skönja motiverar något avsteg

från de grundläggande principer som formulerats i nu gällande socialtjänstlag.

Vårt samhälle vilar på demokratisk grund. Regeringsformens principer har

oförändrad giltighet som allmän utgångspunkt inom alla samhällsområden. Den

allmänna utbildningsnivån har ytterligare höjts och människors förväntningar om

valfrihet och självbestämmande har snarare markerats ytterligare i förhållande

till situationen under 1970-talet.

 Inte heller finns det i dag någon anledning att misstro människors vilja och

förmåga att, när möjligheter erbjuds, aktivt förändra sin situation. Snarare har

människors vilja till inflytande och ansvarstagande ökat. Det grundläggande

synsättet för socialtjänsten måste därmed förbli oförändrat.

 En annan fråga är att medlen för att uppnå dessa mål kanske i många fall kan

behöva omprövas. Den dramatiskt ökade arbetslösheten och tendenserna till ökade

klyftor i samhället ställer t.ex. allt starkare krav på aktiva insatser från

socialtjänstens sida för att verka för människors ekonomiska och sociala

trygghet.

 Diskussionens vågor gick höga inför 1980 års socialtjänstreform framför allt

när det gällde frågan om frivilligvård kontra tvångsvård. De flesta insåg nog

att det med den nya lagstiftningen inte var möjligt att helt avskaffa tvånget

eller att få bort alla inslag av förmyndarskap. Svårast att leva upp till har

utan tvekan varit ambitionen att socialtjänsten i avgörande moment skulle kunna

påverka samhällsplaneringen. I övrigt kan konstateras att socialtjänsten under

de 15 år som nuvarande lagstiftning varit i kraft tydligt har förändrats i den

riktning som var avsedd.

 Skälen för regeringens förslag till komplettering av nuvarande lagstiftning är

alltså inte att ompröva grundtankarna i 1980 års reform. Arbetslösheten, de

neddragna kommunala resurserna, förändringarna i socialförsäkringssystemen och

en omfattande systemkritik mot välfärdspolitikens grundvalar är några av de

förändringar som präglar socialtjänstens verklighet i dag. Fler människor än

tidigare är utsatta för olika sociala problem. Brottsutvecklingen, med en

kraftig ökning av antalet anmälda brott, påverkar också socialtjänstens

arbetsvillkor. Samtidigt är resurserna för att ge stöd och hjälp mer begränsade

än tidigare.

 Det är i detta läge enligt regeringens uppfattning allt mer angeläget att åter

slå fast socialtjänstlagens grundläggande målsättningar och värderingar samt att

hitta praktiska vägar att skapa största möjliga effektivitet i det sociala

arbetet.

 Utöver dessa mer allmänna iakttagelser bör dock några mer speciella

förhållanden påtalas. En viktig utvecklingstendens är familjens successivt

förändrade roll. Denna förändring, som ytterst sammanhänger med individens ökade

frihet i det moderna samhället och kvinnornas förändrade ekonomiska situation

(att separera är idag socialt accepterat och ekonomiskt möjligt), kan emellertid

ställa barnen i en mer utsatt position och gör det angeläget att socialtjänsten

mer än tidigare inriktas på att verka med barnens bästa för ögonen. Förslag om

att i socialtjänstlagens första paragraf införa ett stycke som tydligt markerar

detta bör ses mot denna bakgrund.

 Genom det växande trycket på äldreomsorgen har också anhörigas insatser inom

vård och omsorg alltmer kommit att uppmärksammas. Det har blivit tydligt bl.a.

genom olika forskningsresultat att de anhöriga svarar för en huvuddel av

insatserna inom äldreomsorgen och betydande delar inom andra områden. Förslaget

om att socialtjänsten genom stöd och avlösning bör underlätta för närstående som

vårdar långvarigt sjuka, äldre och människor med handikapp är till en del avsett

att skydda och stödja den viktiga resurs som de anhörigas insatser utgör. Men en

annan viktig aspekt är också att detta i högre grad skall möjliggöra ökad val-

frihet och kontinuitet i omsorgen. Av samma skäl bör socialtjänsten stödja

frivilligt socialt arbete, som kan utgöra ett viktigt komplement och i vissa

fall tillföra omsorgen kvaliteter som annars kommer vara svåra att uppnå.

 Utvecklingen mot ett multi-etniskt samhälle aktualiserar i hög grad de

principer om valfrihet, medbestämmande och integritet som redan finns inskrivna

i nuvarande socialtjänstlag. I framtiden kan detta dock komma att behöva ta sig

mer konkreta uttryck i form av verksamheter med speciella resurser eller

särskilt utformade angreppssätt för olika grupper. Brukarinflytande är också

något som allt fler ser som självklart vid utformning av nya verksamheter. Krav

på ökad integritet och självbestämmande är också viktiga utgångspunkter liksom

utvecklingen mot ett allt mer serviceinriktat arbetssätt som sammanhänger med

människors bättre utbildning och förmåga att ställa krav.

 Det är viktigt att socialtjänsten i ökad utsträckning får stöd av och sam-

verkar med andra samhälleliga verksamheter; psykiatrin, den öppna sjukvården,

arbetsförmedlingen, försäkringskassan, kriminalvården, familjerådgivningen,

mödra- och barnhälsovården, barnomsorgen, skolan och polisen. Det finns ett

stort behov av att mer effektivt utnyttja samhällets samlade resurser för att

bättre kunna tillgodose människors behov av stödåtgärder. Många människor med

långvarig arbetslöshet, psykosociala eller hälsomässiga problem hamnar lätt i en

rundgång mellan olika välfärdssystem, eftersom de inte renodlat faller inom en

viss myndighets ansvarsområde. Ett synsätt där individens problem och behov

betraktas snävt utifrån endast den egna myndighetens perspektiv har alltför

länge präglat en stor del av den offentliga sektorn. Detta synsätt måste ändras.

 Socialtjänstreformen var i väsentliga delar en kodifiering av en förändring

som i varierande former skett under 70-talet i de flesta av landets kommuner.

Man gick över till en social centralnämnd, man arbetade mer förebyggande, man

prövade former för förenklad socialbidragshantering. I olika försöksprojekt

utvecklades former för strukturinriktade och samhällspåverkande arbete. Inom

narkomanvården utvecklades frivilliga behandlingsformer.

 I vissa delar har utvecklingen under 1980- och 90-talen inneburit ett

fullföljande av detta förändringsarbete och av de ambitioner som social-

tjänstreformen angav. I andra delar har dock utvecklingen stannat upp eller gått

i en helt annan riktning. Helhetsprincipen har på vissa områden ersatts av

specialisering.

 Socialbidraget skall vara en social rättighet. Det skall visserligen vara ett

stöd som ges efter prövning och först när andra resurser är uttömda eller

otillräckliga. Men socialbidraget skall inte behöva kännas förnedrande.

Människor som behöver socialbidrag för sin försörjning skall bemötas med respekt

och ha samma rättigheter som andra. I Sverige av idag skall ingen behöva känna

sig som en andra klassens medborgare. Kravet på respekt och fullvärdiga

rättigheter står inte i strid med eget ansvar.

 Den enskilde skall heller inte behöva överklaga till domstol för att vid varje

tillfälle få sina rättigheter tillgodosedda. Lagen måste vara tydlig. Förslagen

till en precisering av rätten till bistånd skall ses i detta perspektiv.

 Att fattigdom och växande klyftor är ofrånkomliga i ett modernt samhälle är en

uppgiven och passiverande inställning som enligt olika undersökningar främst

förekommer bland de grupper som från snävt egoistisk synpunkt gynnas av en sådan

utveckling. Majoriteten av befolkningen ser nu liksom tidigare fattigdom och

sociala problem främst som uttryck för orättvisor i arbetslivet och samhället

och folkmajoritetens stöd för välfärdspolitiken har, generellt sett, inte

försvagats. Däremot finns en utbredd samhälls- och människosyn som säger att man

skall ta eget ansvar. Man skall göra rätt för sig. Det är en människosyn som

regeringen fullt ut delar. Samhällets åtgärder skall inte försvaga utan

förstärka den enskildes ansvar och självbestämmande.

 När socialtjänstlagen infördes var Sverige ett av de mest jämlika samhällena i

världen. I USA och Storbritannien hade inkomstklyftorna redan börjat öka. I

Sverige kom en vändpunkt i mitten på 1980-talet. Det finns i marknadsekonomiska

samhällen alltid krafter som verkar i riktning mot ökade skillnader i

levnadsvillkor. Sedan mitten av 1980-talet har dessa krafter varit starka även i

Sverige.

 Andelen hushåll som behöver socialbidrag för att klara försörjningen har ökat

kraftigt under 1990-talet. Huvudorsaken är givetvis arbetslösheten. Den negativa

tillväxten och den vikande sysselsättningen har tvingat fram nedskärningar i det

sociala trygghetssystemet. Minskade barnbidrag, höjda avgifter för bland annat

sjukvård och läkemedel samt minskade boendesubventioner har varit nödvändiga för

att sanera statens finanser. Men dessa förändringar har slagit hårt på ekonomin

för många hushåll. Ungdomar och småbarnsfamiljer samt ensamföräldrar har

drabbats särskilt hårt.

 Socialbidragen är det yttersta skyddsnätet i vårt sociala trygghetssystem och

skall så förbli. Den senaste tidens utveckling har inneburit ett starkt ökat

tryck på detta yttersta skyddsnät.

 Utvecklingen under framför allt 1990-talet har inneburit att fler människor än

tidigare ställts utanför det generella välfärdssystemet och tvingats att ansöka

om socialbidrag. Socialbidraget har i massarbetslöshetens spår alltmer blivit en

allmän inkomstgaranti under allt längre tider för allt fler människor, vilkas

enda problem är arbetslöshet. Detta är en utveckling som måste vändas.

Socialbidraget måste återgå till att vara ett sista skyddsnät och tillfälligt

stöd i en - åtminstone för de flesta - tillfällig situation.

 Det finns tendenser till ökande klyftor i vårt samhälle mellan dem som har

arbete och dem som är arbetslösa, mellan dem som kan försörja sig själva och dem

som är i behov av samhällets hjälp och mellan svenskar och invandrare. Det finns

en risk att allt fler människor ställs vid sidan och uppfattas som inte behövda

varken på arbetsmarknaden eller någon annanstans. Samhällets polarisering genom

ökande skillnader och olikheter leder i sin tur till ökade kostnader genom

ökande ohälsa, missbruk och kriminalitet. Denna utveckling måste på alla sätt

motverkas. Att bekämpa arbetslösheten förblir därför det viktigaste målet också

för det socialpolitiska området.

 I marknadsekonomins samhällen finns en stark dynamik som till stor del är till

godo för människors välfärd men som också skapar påfrestningar och sociala

problem. Om inte de tidiga försvarslinjerna mot fattigdom bevaras och i vissa

fall förstärks kommer det yttersta skyddsnätet, socialbidragen, att få ta en

alltför stor del av ansvaret för åtgärder mot fattigdom och utanförskap.

 Socialbidragets syfte är att stärka den enskildes resurser att forma sitt liv.

Alla övriga delar av det sociala trygghetssystemet är utformade som rättigheter,

vilka anges i lag och kan överklagas till domstol. Regeringen ser det som

viktigt att det yttersta skyddet mot fattigdom som gäller för de mest utsatta

grupperna i samhället också skall ha karaktären av en sådan överklagningsbar

social rättighet.

 Analysen av de sociala förändringar som inträffat och de förändringar som kan

förutses har inte alla koppling till de förslag som socialtjänstkommittén fört

fram. Regeringen anser det därför vara viktigt att fortsätta utredningsarbetet

på en rad, för socialtjänsten, viktiga områden. Det gäller bl.a. att belysa

förändringarna i transferingssystemen och påverkan på socialtjänsten, att se

över socialtjänstlagens struktur och konstruktion, att utreda avgränsningar

mellan rättighetslagstiftning och skyldighetslagstiftning, att se över

socialtjänstlagens gränssnitt mot arbetsmarknadsförberedande verksamhet och att

se över tillsynen av socialtjänstens verksamhet.

 Den ekonomiska krisen har visat på svagheter i finansieringen av social-

tjänsten. Socialtjänstens finansiering bör därför belysas ytterligare.

 I det följande läggs därför förslag till förändringar och tillägg inom ramen

för vad socialtjänstkommittén presenterat. Förslagen läggs i form av ändringar

och tillägg till nuvarande socialtjänstlag.

 Samtidigt uttalar regeringen behovet av ytterligare utredningsarbete på bl.a.

de områden som här redovisats.

5 Samhällsutvecklingen

Socialtjänsten skall verka i ett föränderligt samhälle. Många samtidigt pågående

tendenser på olika plan leder till att det svenska samhället förändras

successivt och kontinuerligt. Socialtjänstens mål och verksamhet måste utformas

i samklang med denna förändring. Det är därför viktigt att söka klargöra vilka

samhällsförändringar det är fråga om och vilken betydelse de har för social-

tjänstens framtida roll och uppgifter.

 En beskrivning av förändringstendenser i det svenska samhället kan ske utifrån

många olika aspekter. Det är i detta sammanhang naturligt att fokusera

framställningen på områden som har direkt betydelse för socialtjänsten. Med

hänsyn till dennas övergripande roll blir ändå avgränsningen tämligen vid. Det

mesta som sker i vårt samhälle berör faktiskt socialtjänsten mer eller mindre

direkt. Socialtjänsten griper också genom sin uppgift in på ett mycket brett

område i samhället. Beskrivningen blir därför med hänsyn till utrymmet mycket

översiktlig. Avsnittet avslutas med en sammanfattning av de utvecklingstendenser

i det svenska samhället som bedöms ha särskild betydelse för den framtida

socialtjänsten.

Samhällsekonomiska förutsättningar och villkor

Den samhällsekonomiska utvecklingen måste betraktas som basen för

välfärdssystemet och därmed också för socialtjänsten. Sverige har under

nittiotalet genomgått den djupaste och mest utdragna strukturella och

konjunkturella ekonomiska kris sedan 1930-talet. Bruttonationalprodukten föll

under åren 1991-1993 med totalt nästan 6% och antalet sysselsatta minskade under

samma period med mer än en halv miljon personer. Lågkonjunkturen var

internationell men förutom Finland har inget av OECD-länderna drabbats så hårt

som Sverige.

 Till följd av den ekonomiska tillbakagången råkade de offentliga finanserna i

kris och de stora statliga underskotten ledde till en mycket snabb tillväxt av

statsskulden. Genom ett omfattande saneringsprogram har den statsfinansiella

situationen nu bringats under kontroll och det beräknas att balans mellan den

offentliga sektorns inkomster och utgifter kommer att uppnås år 1998. De

kommunala finanserna utvecklades starkt negativt genom den ekonomiska krisen,

vilket i förening med realt minskade statsbidrag har framtvingat omfattande

nedskärningar och effektivisering av den kommunala verksamheten.

 De senaste åren har medfört en förbättring av den ekonomiska situationen och

tillväxten har sedan år 1994 legat på en relativt hög nivå. Förbättringen har

dock huvudsakligen gällt exportindustrin. Den inhemska efterfrågan är

fortfarande låg och arbetslösheten ligger i stort sett kvar på den nivå som

etablerades i krisens inledningsskede. Som följd härav kvarstår mycket av

problemen inom den offentliga ekonomin och stor restriktivitet kommer att förbli

nödvändig såväl i den statliga som den kommunala sektorn under flera år framåt.

 Bedömningar av de ekonomiska tillväxtförutsättningarna på längre sikt - mot

sekelskiftet och decennierna därefter - är givetvis i hög grad osäkra. För en

relativt positiv utveckling talar att många av de strukturella problem som

bedöms ha hämmat tillväxten under 1980-talet - inflationen, skattesystemets

snedvridande effekter, bristerna i socialförsäkringssystemet m.m. - nu är

undanröjda.

 Den successiva omfördelningen av produktionen från varor till tjänster samt

den ogynnsammare befolkningsutvecklingen efter sekelskiftet talar dock för en

ganska måttlig tillväxttakt på sikt. Utsikterna för den offentliga sektorn

framöver sammanhänger i hög grad med sysselsättningen. En halvering av

arbetslösheten till sekelskiftet innebär väsentligt större möjligheter för

framförallt kommunerna att lösa sina uppgifter avseende skola, vård och omsorg.

Demografi och folkhälsa

I spetsen för industriländerna har Sverige under de senaste 30 - 40 åren

genomgått en demografisk revolution. Andelen äldre personer, dvs. över 65 år, är

nu högre än i något annat land - 17,4% av befolkningen. Enligt den senaste

prognosen från SCB kommer Sveriges befolkning att utvecklas som följer av tabell

1.

 Som framgår av tabellen är ökningen av antalet äldre de närmaste tio-femton

åren koncentrerad till de äldsta. Antalet 80 år och äldre förväntas öka med 17%

från år 1995 till år 2005. I gruppen 90 år och äldre är ökningen ännu mer

uttalad - från 52 000 till 76 200 personer, dvs. 47%. De yngre äldre minskar

till att börja med i antal, men en ny ökningsvåg sätter in omkring år 2010 då

1940-talets stora födelsekullar når pensionsåldern.

Tabell 1. Befolkningsprognos åren 1995-2020, tusental personer

--------------------------------------------------

 1995 2005 2020

--------------------------------------------------

 Ålder Antal Proc Antal Proc Antal Proc

--------------------------------------------------

 0 - 1 178 13,3 980 10,9 1 045 11,3

 9 år

--------------------------------------------------

 10 - 19 1 010 11,4 1 195 13,3 1 033 11,1

 år

--------------------------------------------------

 20 - 44 3 014 34,0 2 893 32,2 2 834 30,5

 år

--------------------------------------------------

 45 - 64 2 115 23,9 2 346 26,1 2 336 25,2

 år

--------------------------------------------------

 65 - 79 1 127 12,7 1 075 12,0 1 502 16,2

 år

--------------------------------------------------

 80 - w 415 4,7 485 5,4 528 5,7

 år

--------------------------------------------------

 Totalt 8 859 100 8 973 100 9 279100

--------------------------------------------------

Källa: SCB prel.prognos, febr 1997.

Till följd av den höga nativiteten i slutet av 1980-talet ökar antalet barn och

ungdomar under den närmaste tioårs-perioden. På de senaste åren har dock

nativiteten sjunkit mycket kraftigt och det preliminära fruktsamhetstalet för år

1996 - 1,6 - ligger väsentligt under SCB:s huvudprognos, som baserar sig på

fruktsamhetstalet 1,9 barn per kvinna.

 Den stora ökningen av antalet äldre har ett samband med en minskande dödlighet

i alla åldersgrupper. Detta avspeglar i sin tur ett internationellt sett gott

hälsotillstånd i den svenska befolkningen. Sverige tillhör de länder i världen

som har den lägsta barnadödligheten. Den senaste tioårsperioden har

medellivslängden ökat med 1,2 år för kvinnor och 1,9 år för män. Skillnaden i

medellivslängd mellan män och kvinnor har därigenom minskat från 6,0 till 5,3

år. Enligt Socialstyrelsens folkhälsorapport år 1994 har hälsoutvecklingen varit

mer gynnsam för män än för kvinnor även när man tar hänsyn till självrapporterad

sjuklighet.

 En demografisk faktor av mycket stor betydelse är självfallet invandringen.

Invandringsöverskottet har de senaste fem åren uppgått till i genomsnitt 27 900

personer. I Sverige är nu mer än var tionde person bosatt i landet - 920 000

personer - född utomlands.

 På senare år har invandringen förändrat karaktär till flyktinginvandring och

anknytningsinvandring. Samtidigt har fördelningen på ursprungsländer förskjutits

från nordiska och sydeuropeiska länder till en större andel utomeuropeiska.

Fortsatt invandring ter sig mycket sannolik med hänsyn till befolkningstrycket i

vår omvärld och den stora risken för olika kriser som utlöser

flyktinginvandring.

 Flera tecken tyder på att invandrarnas situation i Sverige försämrats. Sålunda

visar Socialstyrelsens sociala rapport (Social rapport 1996, Socialstyrelsen)

att andelen sysselsatta bland invandrarna är betydligt lägre och arbetslösheten

betydligt högre än för infödda svenskar. Som följd härav drabbas invandrarna

också i högre grad än infödda svenskar av ekonomiska och sociala problem.

Arbetsmarknad och sysselsättning

En hög sysselsättningsgrad, dvs. andelen personer i åldern 16-64 år som är

sysselsatta, är av central betydelse för ett lands möjligheter att föra en

politik som leder till ekonomisk tillväxt. Det är dessutom ur fördelnings-

synpunkt av största betydelse att så många som möjligt i befolkningen är

sysselsatta. Men en hög sysselsättningsnivå har också stor betydelse för

jämlikheten och för att motverka social oro och kriminalitet.

 Den svenska arbetsmarknadsutvecklingen under 1990-talet kan delas in i tre

olika perioder. Under åren 1990-93 minskade antalet sysselsatta med ca 500 000

personer. Det var främst inom industrin och byggsektorn som antalet sysselsatta

minskade. Detta fick som följd att antalet arbetslösa ökade från 76 000 till 356

000 personer. Relaterat till den totala arbetskraften var detta en ökning från

1,7% till 8,2%. Under den exportledda konjunkturuppgången under åren 1994-95

ökade antalet sysselsatta med drygt 60 000 personer, vilket innebar att antalet

arbetslösa personer minskade med ca 24 000. Relaterat till arbetskraften var

detta en minskning av arbetslösheten från 8,2% år 1993 till 7,7% år 1995. Under

1996 försvagades återigen den svenska arbetsmarknaden och antalet sysselsatta

minskade med 24 000 personer. Det var främst under de inledande månaderna av år

1996 som antalet sysselsatta minskade.

 Antalet personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder ökade kraftigt under de

inledande åren av 1990-talet, från 54 000 år 1990 till 226 000 år 1994. Under

åren 1995 och 1996 uppgick antalet personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder

till 190 000 resp. 196 000 personer.

 Samma utveckling kan skönjas vad beträffar långtidsarbetslösheten. Det ökade

trycket på de äldre att lämna förvärvsarbetet under 1990-talet har lett till att

den faktiska genomsnittliga pensionsåldern sjunkit från 62 till 59 år.

 Socialstyrelsens sociala rapport visar att ökningen av den öppna arbets-

lösheten drabbat yngre mer än äldre, ensamstående mer än sammanboende, arbetare

och lägre tjänstemän mer än övriga tjänstemän och invandrare mer än svenskar.

Flera av dessa tendenser var tydliga redan under högkonjunkturen i slutet av

1980-talet. Sammantaget pekar detta mot ökande klyftor i samhället när det

gäller situationen på arbetsmarknaden och möjligheterna till egen försörjning.

 Sverige har länge lett utvecklingen i västvärlden när det gäller ökningen av

andelen kvinnor i förvärvsarbete och den därmed sammanhängande förändringen av

kvinnornas roll i samhället. Andelen kvinnor i åldern 25-64 år som

förvärvsarbetar eller är arbetslösa har dock minskat de tre senaste åren från

85% till 82% (KI analysunderlag, juni 1996). Kvinnornas förvärvsarbete har i

Sverige i hög grad varit knutet till den offentliga sektorn och kvinnornas

arbetsmarknad har på det sättet varit mera ensidig än i många andra västländer.

Utbildningsnivå och inkomstsfördelning

Sveriges nuvarande välstånd bygger till stor del på den höga utbildningsnivån i

befolkningen. Den svenska arbetskraftens kvalifikationer utgör också vår främsta

"naturresurs" i framtiden. Informationsteknologins genombrott gör nu att

kunskapsinnehållet i produktionen ökar samtidigt som kunskapsutvecklingen går

allt snabbare. Utbildningens centrala betydelse visas av att syssel-

sättningsproblemen i dagens ekonomiska kris har fått sin tyngdpunkt i grupper

med låg utbildningsnivå. En oroande utvecklingstendens är dock att en minskande

andel av de unga nu går till högre studier i teknik och naturvetenskapliga äm-

nen. Detta är en motsatt trend än i andra jämförbara länder.

 Som mål för utbildningspolitiken för nästa århundrade har regeringen angett

att andelen högre utbildade och vetenskapligt meriterade anställda i företagen

måste minst fördubblas, att fler måste ta tekniska och naturvetenskapliga

examina på alla nivåer och att alla vuxna måste tillförsäkras rätt till

kunskapskomplettering motsvarande gymnasieskolans kärnämnen. Kompetensutveckling

efter utbildningen i ungdomen måste ses som ett lika viktigt element som

grundutbildning. Var och en måste ges finansiella möjligheter att själv skaffa

sig ytterligare kompetensutveckling senare i livet.

 Sverige har en jämnare inkomstfördelning än de flesta andra industriländer.

Sedan början av 1980-talet har dock inkomstklyftorna tenderat att växa. Detta

har skett inte bara i Sverige utan också i många andra länder och kan

sammanhänga med en växande efterfrågan på högt utbildade och minskande på dem

med låg utbildning. En annan tendens är att ungdomarnas och barnfamiljernas

relativa inkomster försämrats.

 Den minskade sysselsättningen har också sin del i den ökade inkomstspridning

som kan noteras på senare år. Socialstyrelsens sociala rapport visar att de

ekonomiska problemen för vissa grupper - speciellt invandrare - började växa

redan under 1980-talets senare del för att sedan i hög grad accelerera under

1990-talets första år. Genom denna marginaliseringsprocess har det skett en

snabb ökning av antalet personer med svaga ekonomiska resurser. Utvecklingen har

drabbat yngre mer än äldre, utländska medborgare mer än svenskar och ensamstånde

mer än samboende.

 Den samlade bilden av den utveckling som här skisserats är en klar tendens

till polarisering och marginalisering i det svenska samhället.

 Brottsutvecklingen de senaste årtiondena, med en kraftig ökning av antalet

anmälda brott, påverkar också socialtjänstens arbetsvillkor.

 Regeringen presenterade i juni 1996 ett nationellt brottsförebyggande program.

En utgångspunkt för arbetet var att det samhällsproblem som brottsligheten utgör

måste angripas från en bred kriminalpolitisk ansats. En sådan bred

kriminalpolitisk helhetssyn omfattar inte enbart straff- och kontrollfunktioner

som utförs inom rättsväsendet utan även den generella välfärdspolitiken.

Åtgärder som bidrar till att stärka skyddsnäten för barn och ungdomar är t.ex.

lika betydelsefulla i det kriminalpolitiska arbetet som de åtgärder som vidtas

inom rättsväsendet. Inom alla samhällsområden krävs en ökad medvetenhet om

vikten av brottsförebyggande insatser. Det är därför angeläget att inom

socialtjänsten lyfta fram även dessa aspekter på arbetet.

Arbetstider, arbetsfördelning och jämställdhet

I och med 1980-talets början bröts i Sverige den mycket långvariga trenden mot

en kortare arbetstid. Ända sedan 1800-talets slut hade årsarbetstiden successivt

blivit kortare i en takt av omkring 0.7% per år. Under 1980-talet ökade i

stället den genomsnittliga arbetstiden per sysselsatt - huvudsakligen beroende

på att kvinnor övergick från kortare till längre deltidsarbete eller till

heltidsarbete.

 På den senaste tiden har arbetstidsfrågan åter kommit i förgrunden. Detta

sammanhänger både med situationen på arbetsmarknaden och med allmänna önskemål

om mer tid för hem, familj och fritid. Av betydelse i sammanhanget är att

fördelningen mellan förvärvsarbete och hemarbete fortfarande ser mycket olika ut

för män och kvinnor. Kvinnorna förvärvsarbetar i större utsträckning deltid och

männen utför en betydligt mindre andel än kvinnorna av hemarbetet. En avgörande

punkt är därför om en generell arbetstidsförkortning skulle påverka denna

fördelning och om kvinnorna i så fall i högre utsträckning skulle kunna övergå

till att förvärvsarbeta heltid.

Samlevnad, sociala nätverk, boende och omsorg

Frågan om jämställdheten och fördelningen av arbetet leder över till frågor som

rör samlevnad och familjebildning. Antalet ensamstående föräldrar har ökat under

den senaste tioårsperioden - framför allt kvinnor med små barn.

 Till följd av separationer och nya parförhållanden tillbringar allt fler barn

nu delar av sin uppväxt i en familj, som inte omfattar de båda biologiska

föräldrarna. Resultatet av utvecklingen blir familjer, där familjetillhörigheten

förändras över tiden i stället för att vara given en gång för alla.

 Bostadsstandarden i Sverige är internationellt sett mycket hög. Mycket få

personer är trångbodda eller bor i omoderna bostäder. Å andra sidan betalar man

en hög andel av inkomsten för sin bostad och bostadsutgifterna har ökat mycket

kraftigt under de senaste åren. Härigenom har många hushåll fått betydande

problem att klara utgifterna för bostaden samtidigt som det finns en begränsad

tillgång på billigare bostäder. Detta innebär också problem för dem som med

begränsade inkomster - ungdomar, nyanlända invandrare - söker sig in på bo-

stadsmarknaden. Antalet vräkningar har ökat de senaste åren - i det övervägande

antalet fall på grund av obetald hyra.

 Under de senaste decennierna har det också skett en snabb ökning av antalet

personer som bor ensamma. Detta beror till en del på familjesplittringen, men

när det gäller de äldre är huvudorsaken att deras ekonomiska förhållanden har

förbättrats, så att man har råd att behålla bostaden när man blivit ensam.

Enligt 1990 års folk- och bostadsräkning var knappt 19% av samtliga boende

ensamboende. Bland de äldre är dock andelen betydligt högre (39%).

 Boendet har stor betydelse för hur mycket hjälp man får av närstående. Den

s.k. informella omsorgen, dvs. omsorg som ges utan betalning av anhöriga,

vänner, grannar etc., spelar även i Sverige en mycket stor roll - självklart när

det gäller omsorgen om barnen men också när det gäller de äldre. För

äldreomsorgen beräknas den informella omsorgen för personer i vanligt boende

omfatta två till tre gånger så stor volym som den kommunala hemtjänsten.

 Nedskärningarna inom den offentliga vården och omsorgen har i många fall

inneburit att anhöriga fått ta ett större ansvar. Samtidigt förändras som

påpekats ovan familjens roll. Detta aktualiserar frågan om förutsättningarna

framöver för den informella omsorgen.

 Ideellt omsorgsarbete kan utgöra ett värdefullt komplement till den

professionella omsorgen och samtidigt ge ett välbehövligt stöd för de anhörigas

insatser.

Sverige och internationaliseringen

Ett betydelsfullt drag i den ekonomiska utvecklingen de senaste decennierna är

att industriländernas ekonomier allt mer flätas samman genom utvecklingen av

teknologi och handel. Produktionen blir alltmer internationellt integrerad. Ett

annat besläktat fenomen är att regionernas betydelse ökar på bekostnad av

nationalstaten. Det är i expansiva regioner, sammanhållna snarare genom den

ekonomiska strukturen än genom nationsgränser, som den dynamiska ekonomiska

utvecklingen sker. Regionerna knyter sedan kontakter med andra tillväxtregioner

utan att gå via huvudstäder eller andra nationella centra. Som följd av denna

utveckling tenderar nationalstaternas betydelse att minska. Detta innebär dock

inte att det inte längre finns förutsättningar för en svensk nationell politik.

Inom ramen för EU-samarbetet finns ett stort handlingsutrymme för nationella

särlösningar - inte minst inom vård- och omsorgsområdet.

 Det kan här ha betydelse att konstatera att Sverige i många avseenden gått i

spetsen för en utveckling som många EU-länder nu står inför. Sverige har som

tidigare nämnts den högsta kvinnliga förvärvsfrekvensen i Västeuropa och den

högsta andelen äldre. Sverige har som konsekvens härav byggt ut äldreomsorg och

barnomsorg samt utvecklat en familjepolitik, som syftar till att göra det

möjligt att förena barnafödande och förvärvsarbete för båda föräldrarna.

 Många av EU-länderna står nu i början av en liknande utvecklingsprocess som

den Sverige genomgått - såväl när det gäller antalet äldre som kvinnors

förvärvsarbete och den nya familjestrukturen.

Attityder, livssyn, anspråk och förväntningar

Det är en vanlig uppfattning att de attityder och värderingar man bär med sig

genom livet i hög grad formas i ungdomen och att värderingsskiften i samhället i

första hand kommer till stånd när en ny generation växer upp och tar sin plats i

samhällsledningen.

 Institutet för framtidsstudier utför återkommande opinionsundersökningar bland

svenska gymnasister runt om i landet i syfte att kartlägga vad som kan förväntas

bli morgondagens värderingar. Enligt dessa undersökningar dominerar bland dagens

svenska ungdomar sådana värderingar, som till exempel en prioritering av god

hälsa, goda relationer med andra människor och intressanta arbetsuppgifter

framför karriär och pengar. En tydlig utvecklingstendens i de framväxande

värderingsmönstren är en ökad tonvikt på individuell frihet och självbestämman-

de.

 Den höjning av den allmänna utbildningsnivån som påtalats i det föregående

innebär också att man är mer informerad om sina möjligheter och rättigheter och

därför bl.a. ställer högre krav som mottagare av vård och omsorg. Detta gäller

t.ex. krav på mer information och ett större inflytande över behandlingen.

 Genom internationalisering och invandring sker också en avsevärd

attitydpåverkan. I en alltmer internationell värld måste man räkna med

förekomsten av parallella kulturer. Man kan förvänta att värderingsmönstren i

Sverige i allt högre grad kommer att likna dem i vår omvärld samtidigt som vårt

samhälle blir alltmer heterogent.

Sammanfattning av utvecklingstendenser i det svenska samhället av

betydelse för den framtida socialtjänsten

Följande utvecklingstendenser i det svenska samhället synes vara av särskild

betydelse med hänsyn till socialtjänstens framtida roll och uppgifter:

- det ekonomiska utrymmet för socialtjänsten i reala termer kommer inte att öka

 ens om tillväxten skulle bli betydligt bättre än under det senaste decenniet.

 Blir den sämre kommer kraftiga nedskärningar att krävas.

- andelen mycket gamla kommer att fortsätta att öka fram till sekelskiftet.

- fortsatt invandring ter sig sannolik med hänsyn till befolkningstrycket i vår

 omvärld och anknytningsinvandring som följd av tidigare höga invandringstal.

 Invandrarnas situation i Sverige har på senare år försämrats.

- det finns sedan 1980-talet en tendens till att klyftorna ökar i det svenska

 samhället när det gäller situationen på arbetsmarknaden och möjligheterna till

 egen försörjning. Under 1990-talets krisår har ungdomar, ensamstående och

 invandrare i högre grad än andra grupper drabbats av en allmän

 marginaliseringstendens.

- det sker en allmän höjning av utbildningsnivån, men personer med låg

 utbildning riskerar att halka efter. Allt mer av kompetensutveckling kommer

 att äga rum fördelad över livstiden.

- hög ekonomisk tillväxt kan förväntas utlösa önskemål om arbetstidsförkortning.

 Kortare arbetstid innebär dock bl.a. en relativ fördyring av yrkesmässig vård

 och omsorg.

- det kan bli nödvändigt att mer stödja den informella omsorgen. Ideellt arbete

 kan också bli ett viktigt komplement till socialtjänsten och ett stöd för

 anhöriginsatserna.

- den växande internationaliseringen kommer att resultera i att det i allt högre

 grad kommer att fattas beslut utanför landet vilka rör Sverige.

- krav på individanpassning kan förväntas öka. Detta kan bl.a. leda till krav på

 ökad valfrihet i socialtjänsten samt mer information och inflytande över vård

 och behandling.

6 Behov av ny lagstiftning

6.1 Nuvarande lagkonstruktion

Socialtjänstlagen är att betrakta som en i huvudsak målinriktad ramlag. Den

innehåller grundläggande värderingar och principer för socialtjänstens

verksamhet. De grundläggande principerna uttrycks i lagens första paragraf, den

s.k. portalparagrafen.

 Socialtjänstens huvudfunktioner och omfattningen av dessa framgår av 5 §. Där

föreskrivs bl.a. att det hör till socialnämndens uppgifter att medverka i

samhällsplaneringen, informera om socialtjänsten i kommunen, bedriva uppsökande

verksamhet samt att svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och

vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver

det.

 Vidare innehåller lagen särskilda avsnitt om åtgärder mot missbruk samt om

omsorger om barn och ungdom, äldre människor och människor med funktionshinder.

Reglerna i dessa avsnitt innehåller också målpreciseringar.

 En av paragraferna - 6 § - reglerar den enskildes rätt till bistånd. Rätten

har knutits till att den enskilde är beroende av socialtjänstens insatser för

sin försörjning och livsföring i övrigt. Den enskilde kan också få hjälp med

stöd av annan reglering i lagen. Härmed avses den skyldighetsreglering som

finns, t.ex. 10 § som ger möjligheter att få bl.a. hjälp i hemmet (hemtjänst).

Lagen innehåller således två olika regelsystem för möjligheterna till stöd och

hjälp. De båda systemen är ofta tillämpliga samtidigt. En viktig skillnad mellan

de båda systemen är att beslut grundade på rättighetsregleringen kan överklagas

i den för förvaltningsbesvär gällande ordningen, medan beslut grundade på

skyldighetsregleringen inte kan det.

 I socialtjänstlagen valdes - i jämförelse med den tidigare vårdlagstiftningen

- medvetet en mindre grad av detaljreglering av medborgarnas rättigheter,

socialvårdens förfaringssätt och förutsättningarna för stöd, hjälp eller annat

bistånd. Tanken var att den nya lagen framför allt skulle ange intentionerna och

syftet med verksamheten i dess helhet, liksom för dess olika delar. Inom dessa

ramar skulle kommunen ges ett betydande utrymme för att i samråd med de berörda

välja de insatser och tillvägagångssätt som var bäst ägnade att tillgodose

föreliggande behov. Denna inriktning sammanfattades i beskrivningen av

socialtjänstlagen som en målinriktad ramlag.

Ramlag - detaljlag

Den ramlagskonstruktion som nuvarande socialtjänstlag fått innebär att

lagstiftaren genom uppställande av mål angett vad som förväntas av kommunerna.

Lagstiftaren har i mindre utsträckning tagit ställning till innehållet i

socialtjänsten. Kommunerna, Socialstyrelsen och domstolarna har tilldelats en

stor roll vad gäller den närmare konkretiseringen av lagen.

 Ramlagstekniken har vissa fördelar. Myndigheter som skall tillämpa lagen ges

större frihet att välja en tolkning som är anpassad till det individuella

fallet. Lösningar på problemen i samråd med den enskilde underlättas. Den

enskildes intressen kan tillvaratas på ett bättre sätt än om lagen i detalj

bestämmer vad som skall göras. Ramlagen kan också ge bättre möjligheter att

utveckla metoder och arbetssätt på basis av egen kunskap och egna erfarenheter.

 Men användningen av ramlagstekniken är inte utan problem. Risk finns för

utveckling av en praxis som inte står i överensstämmelse med lagstiftarens

intentioner och lagens anda. Risken är också större för att lagen kommer att

tillämpas på olika sätt i olika delar av landet. Detta problem kan dock med

tiden minskas genom utveckling av rättspraxis och tillsynsmyndigheternas

insatser.

 Med en detaljerad lag kommer man i från många av nackdelarna med en ramlag.

Men en sådan lagstifning är inte heller utan problem. Det kan ofta bli en stel

lagstifning med svårigheter att få den tillämpning som önskas i de enskilda

fallen.

 Frågan om ramlag - detaljlag är dock inte enbart en fråga om vilken

lagstiftning som är den bästa utifrån juridiska utgångspunkter. En annan viktig

fråga som aktualiseras i detta sammanhang är förhållandet stat - kommun. Om

staten vill överlämna till kommunerna att med stor frihet utforma socialtjänsten

måste detta också återspegla sig i lagstiftningen genom allmänt hållna regler.

Vill staten det motsatta ligger en detaljreglering närmast till hands.

Rättighetslag - skyldighetslag

Lagstiftningen på det sociala området innehåller regler som ger enskilda

rättigheter i förhållande till myndigheten och regler som ger myndigheten

skyldigheter i förhållande till enskilda. Begreppen rättighet och skyldighet är

ofta använda begrepp i förhållandet mellan enskilda och myndigheter och man

frågar sig kanske inte alltid vad de egentligen står för. Till att börja med kan

man fråga sig om uppdelningen är logisk. Är inte en rättighet automatiskt en

skyldighet och vice versa? Man borde kanske lika gärna kunna kalla en

rättighetslag för en skyldighetslag och en skyldighetslag för en rättighetslag.

 Men man kan ändå använda begreppen rättighetslag och skyldighetslag som

fristående från varandra och inte enbart som spegelbilder av varandra. Vissa

karaktäristiska drag för vad som brukar avses med det ena och vad som brukar

avses med det andra finns.

 En rättighetslag kan sägas rikta sig mer till den enskilde än vad en

skyldighetslag gör. Rättighetslagen talar om vad den enskilde har rätt att få av

myndigheten. En skyldighetslag talar mera om för myndigheten vad den skall göra

i förhållande till enskilda.

 Skyldigheterna kan vara mer eller mindre detaljerade. De kan liksom

rättighetsreglerna handla om vad enskilda skall kunna få enligt lagen. Många av

bestämmelserna i t.ex. barnomsorgsregleringen i socialtjänstlagen har sådan

karaktär. Skyldighetsreglerna kan i andra fall vara mera övergripande och ange

vad grupper av människor skall kunna få eller vara mera verksamhetsinriktade,

dvs. ange vilka verksamheter som skall bedrivas.

 Handlar det om övergripande skyldigheter kan det vara mer naturligt att tala

om målregler. Begreppen mål och skyldighet bör alltså i viss mån kunna ses som

synonymer. Om en lag karaktäriseras som en målinriktad lag bör den således också

kunna karaktäriseras som en skyldighetslag. Skyldigheterna kan dock vara mer

eller mindre klart uttalade. Ett exempel på en regel i nuvarande lag som både

kan ses som en skyldighetsregel och en målregel är 20 § första stycket där det

föreskrivs att socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda

bostäder samt ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåt-

komlig service.

 Men den kanske viktigaste skillnaden mellan rättighetslag och skyldighetslag

ligger på ett annat plan. Det handlar om möjligheterna att överklaga. Lagen är

en rättighetslag när den enskilde har möjlighet att, hos ett i ärendet neutralt

och i förhållande till beslutsmyndigheten överställt organ, få sitt ärende

överprövat i form av förvaltningsbesvär, dvs. så att domstolen kan sätta ett

nytt beslut i det överklagades ställe. En fullständig omprövning kan ske av

domstolen.

 Ett beslut som fattas på grundval av skyldighetsreglering inom det kommunala

området kan också vanligtvis överklagas. Men då handlar det om överklagande i

den för laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900) gällande ordningen,

dvs. det är endast lagligheten av beslutet som prövas. Något nytt beslut kan

inte sättas i det överklagades ställe.

 Enligt regeringens mening är det inte önskvärt med en återgång till den

detaljerade form av lagstiftning som fanns innan socialtjänstreformen.

Kommunerna bör, som hittills, ha utrymme att i samråd med de berörda välja de

insatser och tillvägagångssätt som är bäst ägnade att tillgodose föreliggande

behov. Det är på den lokala nivån som man är bäst skickad att utforma insatser

efter individuella behov och lokala förutsättningar. Det är också den lokala

nivån som är mest flexibel och därmed har bäst möjligheter att anpassa

verksamheten till förändringar i omvärlden och att fortlöpande ta hänsyn till

framväxten av nya kunskaper och erfarenheter. En detaljlagstiftning är inte

lämplig för att uppnå dessa syften.

 En annan fråga gäller rättighetslag eller skyldighetslag. Enligt regeringens

mening är det uteslutet med en socialtjänstlag som enbart är en skyldighetslag.

Det skulle innebära att den enskilde inte skulle ges några möjligheter att

överklaga i den för förvaltningsbesvär gällande ordningen. Hur långtgående

rättighetslagstiftningen skall vara måste dock avvägas mot det ovan nämnda

behovet av att undvika detaljregleringar.

 Olika konventioner lägger också hinder i vägen för ett totalt borttagande av

rätten till förvaltningsbesvär.

 Kravet på rätt till domstolsprövning enligt Europakonventionen (artikel 6)

innebär bl.a. att om den enskilde i lag tillerkänns en individuell rättighet av

ekonomisk natur så skall han också ha rätt att kunna få sitt anspråk prövat av

domstol (Se bl.a. målen Salesi mot Italien och Schuler- Zraggen mot Schweiz,

Ser. A vol 257-E och 263). Och då räcker inte t.ex. kommunalbesvär; domstolen

måste ha full prövningsrätt av alla omständigheter och den skall också kunna

fatta ett för parterna bindande beslut i saken. Detta får konsekvenser för hur

man kan utforma lagstiftningen. Väljer man en rättighetslagstiftning på t.ex

biståndsområdet så måste också förvaltningsbesvär accepteras. Vill man att

endast laglighetsprövning enligt kommunallagen skall vara möjlig så måste

lagstiftningen utformas som en skyldighetslagstiftning på så sätt att den en-

skilde inte får någon definierbar "rätt", utan den beslutande myndigheten ges

ett stort skönsmässigt utrymme för att avgöra under vilka förutsättningar

ekonomiskt stöd skall lämnas. Sådant stöd bör därför falla utanför artikel 6

tillämpningsområde och kravet på domstolsprövning bortfaller.

 27

6.2 Behov av ny översyn

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det finns behov av att |

| utifrån de samhällsförändringar som skett se över |

| socialtjänstlagen. En ny utredning som skall vara |

| färdig till våren 1998 skall därför tillsättas. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Den framtida socialtjänstlagstiftningen bör liksom den

nuvarande byggas upp som en målinriktad ramlag som innehåller en kombination av

skyldighets- och rättighetsregler. Lagen bör omarbetas och ges en redaktionell

översyn med kapitelindelning.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är här blandat. Ett antal instanser

instämmer i ställningstagandet att behålla socialtjänstlagen som en målinriktad

ramlag med inslag av detaljreglering samt att lagen bör vara en kombination av

rättighets- och skyldighetslag. Många instanser anser dock att lagförslaget

innebär en detaljreglering som snävar in på kommunernas självbestämmande och

vill att grundtanken med en målinriktad ramlag skall bestå. De ifrågasätter om

lagförslaget fortfarande kan betraktas som en ramlag och anser att

detaljregleringen i förslaget visar brist på tilltro till kommunernas förmåga

att bedriva en bra verksamhet. Ett antal remissinstanser anser att lagens

konstruktion som både rättighets- och skyldighetslagstiftning är svår att förstå

sig på och förklara för den enskilde och efterlyser förtydliganden. Flera

kommuner anser inte heller att lagförslaget löser den obalans som finns mellan å

ena sidan riksdag, regering och domstolar och å andra sidan kommunernas självbe-

stämmande och alltmer begränsade resurstilldelning. Socialstyrelsen anser att de

nya skyldigheterna t.ex. att bedriva en verksamhet med god kvalitet, utvärdera,

följa upp och stödja anhöriga, bör åtföljas av en utvecklad tillsyn för att få

genomslagskraft. I stället för detaljerade föreskrifter i lagstiftningen bör den

statliga tillsynen skärpas och kopplas till kraven på laglighet och

rättssäkerhet, på kvalitet och kompetens i socialtjänstens arbete. Göteborgs

kommun anser det helt nödvändigt att det i lagen på ett konkret sätt preciseras

vilka rättigheter den enskilde kan göra anspråk på.

 Ett stort antal remissinstanser anser att en sammanläggning med LSS och

socialtjänstlagen borde ha prövats. Flera instanser anför att det ofta är oklart

vilken lag som har företräde framför den andra. De Handikappades riksförbund

(DHR) avvisar alla tankar att sammanföra socialtjänstlagen och LSS. Svenska

Kommunförbundet efterlyser en samordning mellan hälso- och sjukvårdslagen och

socialtjänstlagen.

 Ett antal remissinstanser påtalar också att kommitténs betänkande saknar

framtidsperspektiv och att någon analys av utvecklingen framåt inte finns.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen konstaterar att Social-

tjänstkommitténs direktiv i vissa fall begränsade kommitténs möjligheter att

analysera frågor som i dag ter sig mycket viktiga. Regeringens bedömning är att

Socialtjänstkommitténs förslag till helt ny socialtjänstlag inte fullt ut

uppfyller de krav och behov som i dag ställs på socialtjänsten och beaktar de

diskussioner som i vissa delar nu förs. Remissinstansernas synpunkter är

blandade och den analys som i dag görs av de sociala förändringar som inträffat

och som kan förutskickas framöver har inte fullt ut koppling till

Socialtjänstkommitténs förslag. Ett flertal frågor behöver utredas och beredas

ytterligare innan de kan presenteras som färdiga förslag. Att i dag föreslå en

helt ny lagstiftning och en ny kapitelindelning för att kanske redan om något år

behöva göra nya kompletteringar, uppdelningar och förändringar är knappast

rationellt. Regeringen bedömer därför att ett fortsatt utredningsarbete är nöd-

vändigt som bör bedrivas skyndsamt och vara avslutat till våren 1998. Denna nya

utredning skall få till uppgift att särskilt granska bl.a. följande.

 1. Förändringarna i transfereringssystemen har i viss utsträckning givit

socialtjänsten en ny roll som allmän inkomstgarant. Det finns dock ingen riktig

analys gjord av Socialtjänstkommittén om de underliggande problemen. En sådan

analys borde ta upp frågan om förhållandet mellan arbetslöshetsförsäkring,

socialförsäkring, bostadsbidrag, barnbidrag, underhållsstöd m.fl. och

socialbidraget. Hur skall man i framtiden se på samspelet mellan ändringar i

transfereringssystemet och socialbidraget?

 2. Den ekonomiska krisen har visat på svagheter i finansieringen av

socialtjänsten. Det blir orimligt om statligt sparande i socialförsäkringen ökar

kommunenrnas kostnader för socialbidraget som i sin tur tränger undan resurserna

för äldre-, handikapp- och barnomsorgen. Långsiktig stabilitet i resurserna på

omsorgsområdet är nödvändigt. Socialtjänstens finansiering borde därför belysas

ytterligare. I synnerhet bör belysas om det är möjligt att genom förändringar i

lagstiftning och andra centralt fastställda regelverk kan tillskapas ett utrymme

för omprioriteringar inom ramen för de resurser som anslås till socialtjänsten.

 3. Hela socialtjänstlagens struktur och konstruktion kan behöva ses över. Är

det ändamålsenligt att blanda olika lagstiftningsprinciper i en lag?

Socialtjänstlagens karaktär av social behandlingslag samtidigt som det är en lag

om social service gör innehållet motsägelsefullt och svårt att arbeta efter. Kan

det vara bättre att nu dela upp lagen i t.ex. en lag om socialt arbete och en

lag om kommunal äldre- och handikappomsorg?

 4. Avgränsningen mellan rättighetslagstiftning och skyldighetslagstiftning är

i nuvarande lagstiftning oklar och förvirrande. Det finns behov av avgränsningar

och förtydliganden som borde utredas ytterligare. Begreppet skälig levnadsnivå

bör utredas. Vidare bör rättssäkerhetsaspekterna och kostnadskonsekvenserna för

kommunerna när det gäller förvaltningsbesvär analyseras.

 5. Den höga arbetslösheten har förändrat socialtjänstens arbete i riktning mot

att bli mera arbetsmarknadsförberedande verksamhet för främst ungdom, invandrare

och ensamstående föräldrar. Lagstiftningen har dock inte följt med i denna

förändring. Lagstiftningen borde därför ses över och anpassas efter dessa nya

förutsättningar.

 6. Tillsynen över socialtjänsten behöver effektiviseras. Socialstyrelsen

utövar idag tillsyn på nationell nivå och länsstyrelserna på regional nivå.

Tillsynen över hälso- och sjukvården utövas av Socialstyrelsens sex regionala

tillsynsenheter. Gränserna mellan kommunernas socialtjänst (t.ex. äldreomsorg

och psykiatri) samt hälso- och sjukvården har i vissa avseenden luckrats upp. En

mer slagkraftig regional tillsyn med samma statliga huvudman för båda områdena

borde kunna utvecklas.

 Regeringen avser att inom kort mer i detalj utforma direktiv till en sådan

utredning.

 Den kommande utredningen får till följd att de nu framlagda förslagen inte

medför den totala revision av socialtjänstlagen som tidigare varit avsedd. Det

går inte att motivera att regeringen lägger fram en proposition och utifrån

Socialtjänstkommitténs förslag föreslår en helt ny kapitelindelning och

omfattande ändringar i lagens konstruktion. Dock finns ett mycket viktigt mate-

rial i utredningens förslag, som getts starkt stöd av remissinstanserna och som

inte bör försenas genom avvaktan av den kommande utredningen. Regeringen

föreslår därför i detta sammanhang, trots de stora återstående

frågeställningarna, en partiell reform med betydande räckvidd.

 Det som presenteras i det följande omfattar de i sak viktigaste av de förslag

som Socialtjänstkommittén presenterat. Förslagen presenteras dock i form av

ändringar och tillägg till nuvarande socialtjänstlag.

7 Allmänna bestämmelser för socialtjänsten

7.1 Personal och kompetensfrågor

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: För att utföra socialtjänstens |

| uppgifter skall det finnas personal med lämplig |

| utbildning och erfarenhet. En ny bestämmelse med |

| detta innehåll införs i socialtjänstlagen. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att det är positivt att

personalens kompetens tas upp i lagstiftningen. Socialstyrelsen påpekar att det

inte nämns något om vikten av att det finns tillräckligt med personal för att

kunna fullgöra uppgifterna. En sådan precisering finns både i HSL 13 §, LSS 6 §

och i de nya barnomsorgsreglerna. Några remissinstanser utvecklar sin syn på

behovet av särskild kompetens inom socialtjänsten men också att förtydligande

krävs av vad som menas med lämplig utbildning och erfarenhet.

 Skälen för regeringens förslag: I socialtjänstlagens förarbeten nämns personal

och kompetensfrågor mycket översiktligt och i lagstiftningen saknas bestämmelser

om personal. Enligt 2 d § Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) skall det där det

bedrivs hälso- och sjukvård finnas den personal, de lokaler och den utrustning

som behövs för att god vård skall kunna ges. Enligt 6 § lagen (1993:357) om stöd

och service till vissa funktionshindrade (LSS) skall finnas den personal som

behövs för att ett gott stöd och en god service och omvårdnad skall kunna ges.

Den 1 januari 1995 infördes i socialtjänstlagen en bestämmelse (13 b §) om

personal inom barnomsorgsverksamheten: "För bedrivande av förskoleverksamhet och

skolbarnomsorg skall det finnas personal med sådan utbildning och erfarenhet att

barnens behov av omsorg och en god pedagogisk verksamhet kan tillgodoses". Mot

denna bakgrund anser regeringen att socialtjänstlagen bör kompletteras med en

allmänt hållen bestämmelse om personal.

 Frågan om kompetens och kunskapsutveckling är enligt regeringens uppfattning

av central betydelse för socialtjänstens möjligheter att erbjuda insatser av god

kvalitet och det ligger i sakens natur att socialtjänsten med sina vitt skilda

uppgifter behöver personal med skiftande utbildning och erfarenhet. Det är också

en tillgång om det finns personal inom socialtjänsten som speglar befolkningens

språkliga, kulturella och etniska mångfald.

 Begreppet kompetens är mångtydigt och kan ha olika betydelse i olika

sammanhang. I allmän mening handlar det om förmåga att klara de olika krav som

ställs i en viss organisation och i en viss verksamhet. Begreppet syftar inte

bara på formell behörighet utan hänvisar också till ord som kvalifikation,

kunskap, erfarenhet, förmåga, lärande och färdighet. Beroende på

omständigheterna kan någon aspekt på kompetens överväga.

 Samhället förändras i allt snabbare takt vilket påverkar inriktningen av

socialtjänstens uppgifter och ansvarsområde. Enligt regeringens mening måste

kompetensutveckling ske ute i verksamheten och vara en integrerad del i en

ständigt pågående underhålls- och förnyelseprocess. Samhällets utbildningssystem

lägger dock grunden för den långsiktiga kompetens- och kunskapsutvecklingen.

Inriktning och kvalitet på grund- och vidareutbildningarna spelar därmed en

betydande roll även för senare satsningar på intern kompetensutveckling. Det är

därför av stor vikt att samhällets utbildningssatsningar följer de nya krav som

verksamheter i ständig förändring ställer.

 I uppdraget till Socialtjänstkommittén ingick att belysa utbildnings- och

kompetensfrågor. I direktiven betonades särskilt arbetet inom socialtjänstens

individ- och familjeomsorg och behovet av en fördjupad kartläggning av

socialsekreterarnas yrkesroll och utbildning. Mot bakgrund av de stora

förändringar som skett inom äldre- och handikappomsorgen beslöt kommittén att

även belysa yrkesroll, arbetsfält och utbildning för handläggare och

administratörer inom dessa områden. Socialtjänstkommittén redovisade våren 1995

ett delbetänkande om kompetens- och kunskapsutveckling - om yrkesroller och

arbetsfält inom socialtjänsten (SOU 1995:58).

 Av direktiven (1991:50) till Socialtjänstkommittén framgår att kommittén bör

"förbereda en kommande översyn av socionomutbildningen genom att summera de krav

och önskemål om en förändrad utbildning som finns hos kommunerna och de fackliga

organisationerna. Kommittén bör därutöver vara oförhindrad att anlägga

principiella synpunkter på den framtida socionomutbildningens innehåll och

inriktning".

 Förutsättningarna för kommitténs arbete kom dock att ändras i samband med

genomförandet av högskolereformen som trädde i kraft den 1 juli 1993. I den nya

högskolelagen anges de grundläggande målen och förutsättningarna för utbildning

och forskning. Den centralt reglerade linjeorganisationen, avskaffades fr.o.m.

budgetåret 1993/94. Högskolereformen innebär vidare att regeringen i

högskoleförordningen anger grundläggande bestämmelser om vilka examina som får

utfärdas, vilka krav som skall uppfyllas för att få en viss examen och vilka

universitet och högskolor som har rätt att utfärda examen. I samband med

högskolereformen infördes ett nytt system för resursfördelning. Detta bygger på

ett utbildningsuppdrag som utarbetas inom Utbildningsdepartementet och som anger

omfattningen av den utbildning som skall bedrivas och därmed åtföljande

ekonomisk ersättning från staten till utbildningshuvudmannen. Varje högskola är

inom de ramar som högskoleförordningen anger och de tilldelade resurserna fria

att själv bestämma hur resurserna skall fördelas och hur olika utbildningar

skall utformas så att de uppfyller de kvalitetskrav som anges i

högskoleförordningen. Detta innebär att den närmare utformningen och

genomförandet av olika utbildningar i dag är ett område där besluten

decentraliserats till utbildningshuvudmännen på den lokala nivån.

 Socialtjänstkommitténs betänkande om kompetens och kunskapsutveckling berör

dels den statliga högskolans utbildning för socionomexamen och dels

vårdhögskolornas utbildning till social omsorgsexamen och som förbereder för

yrkesverksamhet som arbetsledare och handläggare på äldre- och handikappområdet.

Betänkandet utgör, enligt regeringens mening, ett värdefullt underlag för den

fortsatta diskussionen mellan utbildningshuvudmännen och kommunerna kring behov

av förändringar av dessa båda grundutbildningar. Sådana förändringar kan handla

om utformning av det centrala utbildningsuppdraget, om kraven på kunskaper för

att få ut examina enligt högskoleförordningen och om resurstilldelningen.

 I betänkandet redovisas också en översyn av arbetsfält, yrkesroll och

utbildning av arbetsledare och handläggare inom äldre- och handikappomsorgen.

Den nu aktuella översynen är den senaste i en lång rad av motsvarande översyner

i vilka brister i utbildningen framträder som ett återkommande inslag.

Översynerna har lett till en successiv förlängning av utbildningen men först

fr.o.m. läsåret 1994/95 uppnår utbildningen en omfattning av 120 poäng. Som

jämförelse kan nämnas att socionomutbildningen inom den statliga högskolan sedan

början på 1960-talet haft en utbildningslängd motsvarande 140 poäng. Som ett

genomgående drag framgår också att vårdhögskolorna saknar eller har en tämligen

bristfällig anknytning till forskarvärlden. Enligt kommitténs mening föreligger

ett stort behov att öka kvaliteten i utbildningen och professionaliteten hos en

yrkeskår som ansvarar för en årlig fördelning av resurser motsvarande 60

miljarder kronor. Kommittén gjorde bedömningen att vårdhögskolornas sociala

omsorgsprogram bör överföras till de universitet och högskolor som i dag har

utbildningsprogram i socialt arbete (socionomutbildningen) och integreras med

denna utbildning.

 Regeringen gav i december 1994 dåvarande Kanslersämbetet i uppdrag att

utvärdera de medellånga vårdutbildningarna. Högskoleverket redovisade i mars

1996 resultatet av utvärderingen i rapporten Vårdutbildningar i högskolan - en

utvärdering (Högskoleverkets rapportserie 1996:7 R). Av rapporten framgår bl.a.

att den sociala omsorgsutbildningen i ett nationellt perspektiv karaktäriseras

som högskolemässigt svag. Regeringen har i budgetpropositionen uttryckt som sin

mening att utredningen inte tillräckligt beaktat att högskolans uppgift också är

att ge en god yrkesutbildning. I augusti 1996 uppdrog regeringen åt Högskole-

verket att bl.a. lämna underlag för ställningstagande till dels en framtida

geografisk fördelning av vårdhögskoleutbildning, dels om staten bör ta ansvar

för vissa vårdutbildningar i framtiden och i så fall vilka. I uppdraget ingår

också att komplettera den utvärdering som lämnades till regeringen i april 1996

vad avser förmedlande av yrkeskunnande och yrkeskompetens. Högskoleverket

redovisade i januari 1997 en utredning Högskoleutbildningar inom vård och omsorg

(Högskoleverkets rapportserie 1997:2 R). Av utredningen framgår att både

avnämare och övriga intressenter i utbildningen för omsorg om äldre- och funk-

tionshindrade bestämt framfört att den nuvarande utbildningen för social

omsorgsexamen inte ger tillräcklig bredd och tillräckligt djup kompetens för de

ökande krav som verksamheten ställer. Högskoleverket föreslår att yrkesexamen

avvecklas och utgår ur förteckningen bilaga 3 högskoleförordningen. Verket

föreslår vidare att de statliga högskolor som anordnar såväl samhälls- och

beteendevetenskapliga utbildningar som vårdutbildningar övertar ansvaret för att

utveckla utbildningarna för socialtjänstens äldre- och handikappomsorg.

 1994 års behörighetskommitté (S 1994:01) har under hösten 1996 överlämnat sitt

huvudbetänkande till socialministern med förslag till ny behörighetsreglering

för hälso- och sjukvårdspersonalen. Förslaget remissbehandlas för närvarande. I

direktiven till kommittén angavs också att förslag väckts om legitimation för

yrken inom socialtjänsten i syfte att tillförsäkra allmänheten en god och

professionell handläggning inom socialtjänsten. Enligt direktiven borde

överväganden beträffande behovet av rättslig reglering för yrken inom

socialtjänsten utgå från samma principer som föreslås gälla för yrken inom

hälso- och sjukvården.

 Kommittén behandlar i enlighet med sitt uppdrag behörighetsfrågor inom

socialtjänsten. I sina överväganden redovisar kommittén uppfattningen att det

inte bör skapas ett legitimationsförfarande för yrken inom socialtjänsten. Det

finns, enligt kommittén, goda skäl att ställa höga krav beträffande utbildning

och lämplighet hos de personer som deltar i beslutsprocesser och handläggning av

ärenden inom socialtjänsten. Personal inom socialtjänsten är emellertid på annat

sätt än inom hälso- och sjukvården beroende av vad som beslutats av politiskt

tillsatta nämnder. Någon motsvarighet till hälso- och sjukvårdspersonalens

särskilda ansvar för medicinska åtgärder finns inte inom socialtjänsten.

Kommittén pekar också på den varierande utbildningsbakgrunden och erfarenheten

hos de pesoner som är verksamma inom socialtjänsten. För kommitténs del är det

främst skillnaderna beträffande det personliga ansvaret i yrkesutövningen som

föranlett ställningstagandena att ett legitimationsförfarande motsvarande det

inom hälso- och sjukvården inte bör tillskapas för socialtjänstområdet.

Kommittén understryker dock att denna ståndpunkt inte innebär att den tagit

ställning mot en behörighetsreglering inom socialtjänsten. Som ett alternativ

nämns en behörighetsreglering knuten till vissa tjänster.

 Den föreslagna särskilda bestämmelsen om att det skall finnas personal med

lämplig utbildning och erfarenhet för utförande av socialtjänstens uppgifter är

visserligen mycket allmänt formulerad men syftar ändå till att framhålla hur

viktigt det är att upprätthålla en hög kompetens och välja personer med lämplig

bakgrund och personlighet för yrken inom socialtjänsten.

7.2 Kvalitet

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En bestämmelse införs i |

|socialtjänstlagen om att socialtjänstens insatser |

|skall vara av god kvalitet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén

använder begreppet kvalitetssäkring i sina förslag.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till att införa en

bestämmelse om att socialtjänstens insatser skall vara av god kvalitet, men

flera av dem efterlyser en konkretisering av begreppet. Vänersborgs kommun,

Bodens kommun och Göteborgs kommun m.fl. anser att kvalitetsbegreppet bör

utvecklas utifrån det resultat man vill uppnå och att kvalitetsbegreppen därför

ytterligare bör preciseras. Norrköpings kommun påpekar att kraven på god

kvalitet även bör gälla privata aktörer från vilka individ- och familjeomsorgen

köper tjänster. Malmö kommun framhåller definitionssvårigheterna samt de ännu

outvecklade metoderna för kvalitetssäkring.

 Flera remissinstanser påpekar vikten av att metoder för uppföljning,

utvärdering och kvalitetssäkring tas fram. Behovet av kunskap om utvärdering

etc. bör beaktas i såväl fortbildning som i socionomutbildningen.

 Tolkningen av begreppet kvalitetssäkring har tagits upp i flera remissvar.

Stockholms läns landsting m.fl. anser att det bör övervägas att ersätta

begreppet kvalitetssäkring med kvalitetsutveckling.

 Skälen för regeringens förslag: I nuvarande socialtjänstlag saknas särskilda

bestämmelser om kvalitet i socialtjänsten.

 Kravet på god kvalitet skall gälla både privat och offentlig verksamhet inom

socialtjänsten och för såväl myndighetsutövning som övriga insatser.

 Begränsade ekonomiska resurser i kommunerna i kombination med nya principer

för styrning och ledning av verksamheterna har de senaste åren aktualiserat

frågor om kvalitet och kvalitetsutveckling. Betydelsen av att kunna värdera

effekter och resultat av socialtjänstens verksamhet och få en samlad överblick

över socialtjänstens innehåll och utveckling har ökat. Det finns behov av att

kunna jämföra den egna verksamheten med verksamhet hos privata vårdgivare och

hos andra kommuner.

 På central nivå och i kommunerna bedrivs ett omfattande arbete när det gäller

att finna metoder för att utveckla och bedöma kvalitet. Länsstyrelserna och

Socialstyrelsen ger stöd till lokal utveckling samt arbetar på regeringens

uppdrag fram mål och metoder för tillsynen av Socialtjänsten där

kvalitetsaspekterna har en framskjuten position. En nationell iniativgrupp för

kvalitetsutveckling har bildats i samarbete mellan Socialstyrelsen, Svenska

kommunförbundet och Föreningen Sveriges socialchefer.

 Regeringen ser positivt på det pågående utvecklingsarbetet och kan samtidigt

konstatera att det är svårt att bedöma och definiera kvalitet i socialtjänstens

olika verksamheter. Kvalitet är ett svårfångat begrepp och vad som är god

kvalitet låter sig inte fastställas på ett entydigt och objektivt sätt.

Människors olika behov och förväntningar påverkar deras föreställningar av vad

som är god kvalitet. Socialtjänsten har betydelse för flera intressenter.

Kvalitet kan därför inte enbart ses ur klientens/brukarens synvinkel utan bör

även bedömas ur ett personal-, lednings- och medborgarperspektiv.

 Socialtjänstkommittén menar att även om kunskapen om vad som avses med

kvalitet inom socialtjänsten hittills är begränsad så vet vi att vissa faktorer

är av stor betydelse för att verksamhetens skall sägas ha god kvalitet. Bland

annat skall socialtjänstens insatser ges i enlighet med de mål och övriga

bestämmelser som lagen anger samt på ett sådant sätt att den enskildes behov av

stöd och hjälp tillgodoses och syftet med insatsen eller verksamheten uppnås.

Detta förutsätter personal med lämplig utbildning och erfarenhet och med ett

sådant förhållningssätt till de hjälpbehövande att de upplever trygghet i mötet

med socialtjänsten och i den vård som ges.

 För att uppnå god kvalitet i Socialtjänsten krävs enligt Regeringens bedömning

en rad ingredienser såsom rättssäkerhet, den enskildes medinflytande och en lätt

tillgänglig vård och service. En väl fungerande arbetsledning och en lämplig

sammansättning av ett arbetslag är andra faktorer som kan ge förutsättningar för

en god kvalitet. Att socialtjänsten använder sig av ett genomtänkt arbetssätt är

en del av kvaliteten, vilket understryker behovet av uppföljning och utvärdering

av olika insatser.

 Regeringen vill i detta sammanhang rikta särskild uppmärksamhet mot frågor om

bemötandet av enskilda inom socialtjänsten. En väsentlig del av de insatser som

utförs inom socialtjänstens individ- och familjomsorg syftar till att stödja en

förändring i den enskildes livssituation. Kärnan i det sociala arbetet är själva

klientarbetet och då främst det som sker i mötet mellan socialarbetare och

klient. En förtroendefull samverkan mellan den enskilde och socialtjänstens

personal och respekten för den enskildes personliga integritet är därför av stor

betydelse för kvaliteten. Det är väsentligt att socialtjänsten visar lyhördhet

och inlevelseförmåga i den enskildes förhållanden samt att denne har insyn i och

ett reellt inflytande över de insatser som ges. Vad gäller socialbidrag ställer

den individuella behovsprövningen krav på att göra prövningen på ett sådant sätt

att den enskilde upplever att hans eller hennes ärende bedömts på ett objektivt

och korrekt sätt i enlighet med den lagstiftning som gäller.

 Mot bakgrund av det sagda framstår en kontinuerlig uppföljning och utvärdering

av verksamheterna som också ger röst åt dem som får del av eller nyttjar

insatserna, som mycket angelägen.

 Försöken att definiera vad som är god kvalitet inom socialtjänsten leder till

slutsatsen att kvalitetsutveckling bör fokuseras på alla delar av verksamheten.

Det gäller såväl organisationsstrukturen, arbetsprocessen som det resultat man

uppnår.

 En viktig förutsättning för att utveckla och bedöma kvaliteten är att kunskap

tas till vara genom systematisk dokumentation. Kvalitetsarbete vid lokala

arbetsenheter, det man kallar egenutvärdering eller - kontroll, bör utgöra ett

centralt inslag i en strategi för kvalitetsarbete. Det är av stor vikt att det

arbete som utförs, på alla nivåer i organisationen, granskas och värderas, så

att initiativ kan tas till förändringar och förbättringar. Regeringen vill

betona Socialstyrelsens roll när det gäller att ge stöd till lokalt

utvecklingsarbete, utveckla modeller för utvärdering och klargöra den

begreppsapparat som finns inom området.

Kvalitet i äldreomsorgen

Socialtjänstens verksamhet för äldre skall präglas av respekt för den enskildes

självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet. Detta förutsätter att

omsorgs- och vårdinsatser utformas utifrån den enskildes individuella behov,

förutsättningar och önskemål. Grundläggande för en individuell utformning av

insatserna är en professionell och rättssäker behovsbedömning och att den

enskilde får information om socialtjänstens möjligheter till stöd och hjälp. God

kvalitet i äldreomsorgen innebär att vid behovsbedömningen och i det dagliga

arbetet uppmärksamma behov av sådana insatser som kan underlätta den dagliga

livsföringen t.ex. hjälpmedel, bostadsanpassning och rehabilitering. En viktig

kvalitetsaspekt inom äldreomsorgen är också att inbegripa anhöriga i

vårdplaneringen och erbjuda dem stöd i olika former.

 En väl fungerande samverkan inom socialtjänstens olika verksamheter och

tillsammans med andra berörda organ i kommunen har stor betydelse för kvaliteten

i äldreomsorgen. En sådan samverkan kan handla om allt från socialtjänstens

medverkan i samhällsplaneringen till ett väl integrerat medicinskt och socialt

synsätt i det dagliga vårdarbetet. Begreppet helhetssyn ger uttryck för ett

sådant integrerat synsätt där den enskildes behov av kontinuitet och trygghet

alltid måste lyftas fram före de behov som organisationer och administration kan

ställa. Vården mot och i livets slutskede är det område där olika vårdgivares

och vårdnivåers samverkan ställs inför stora krav och där god kvalitet i alla

dess aspekter måste uppmärksammas.

 God kvalitet i omsorg och vård av äldre förutsätter att den enskilde och/eller

dennes företrädare ges ett verkligt inflytande över insatsernas utformning.

Dessa bör planeras och genomföras i en förtroendefull samverkan med den enskilde

och/eller dennes företrädare. Ett reellt inflytande handlar också om bemötande

och om respekt för var och ens särart, vilja och önskemål. Ett gott bemötande

kräver kunnighet, lyhördhet, inlevelseförmåga och empati - ett medvetet

förhållningssätt. En av de viktigaste förutsättningarna för att uppnå god

kvalitet i omsorgen om äldre är tillgången till personal med lämplig utbildning

och kompetens samt ett tydligt och engagerat ledarskap. Genom att fortlöpande

beakta behovet av kompetensutveckling stärks möjligheterna att hålla en god kva-

litet i socialtjänstens olika verksamheter.

Tidiga insatser

Betydelsen av förebyggande verksamhet och tidiga insatser har hittills främst

diskuterats i anslutning till socialtjänstens insatser för barn och ungdom.

 Att förebygga behov av omhändertagande och institutionsvård genom generellt

förebyggande eller tidiga insatser, har alltmer kommit att utvecklas som en

metod för det sociala arbetet under 1980-talet. De samlade erfarenheter som

redovisas i socialtjänstkommitténs betänkande talar för att ju tidigare problem

upptäcks och åtgärdas desto större chans att insatserna inte behöver bli så

omfattande eller ingripande. Regeringens ställer sig bakom

socialtjänstkommitténs bedömning att socialtjänsten bör beakta behovet av tidiga

insatser inom alla verksamheter för både vuxna, barn och ungdomar.

 I regeringens nationella brottsförebyggande program understryks också behovet

av tidiga insatser i syfte att förhindra eller i vart fall begränsa en ogynnsam

utveckling. Vi vet att föräldrarna är centrala för barnens utveckling av

självkontroll och av de sociala banden. Bristande kontakt och en otrygg relation

till föräldrarna kan försvåra en god social utveckling och kan leda till

kriminalitet. Sociala bakgrundsfaktorer och negativa attityder till skolan

samvarierar också barns och ungdomars brottsliga eller på annat sätt antisociala

beteenden. Insatser på detta område bör inriktas mot generella åtgärder

inriktade mot uppväxtmiljöer som är ogynnsamma för en bra start i livet.

Särskilt stöd bör ges åt barn som tidigt uppvisar problembeteenden eller som har

föräldrar som har svårt att klara sin fostrande roll. Arbetet för att utveckla

vård och behandling av unga som kommit in i en kriminell utveckling är också av

stor betydelse. När ungdomar begår brott skall samhället snabbt ingripa med

tydliga, konsekventa och konkreta åtgärder. Huvudansvaret för dessa åtgärder

ligger hos socialtjänsten. Regeringen överväger för närvarande frågor om

förändringar i påföljdssystemet för unga lagöverträdare.

 En förutsättning för att socialtjänsten skall komma in tidigt är att verk-

samhet och personal finns i människors närmiljö samt att verksamheterna är

flexibla och tillgängliga. Ett väl fungerande samarbete med andra myndigheter

och information till allmänheten är andra faktorer som underlättar tidiga

insatser.

 Inom missbrukarvården är betydelsen av att tidigt upptäcka och erbjuda

insatser för att förebygga och motverka ett mer omfattande behov av vård väl

känd. Alkoholrådgivningarna fyller i detta sammanhang en viktig funktion, bland

annat beroende på att människor även anonymt kan vända sig dit för att få råd

och stöd.

 Det är angeläget att missbrukares barn tidigt uppmärksammas och ges stöd.

Genom tidiga stödinsatser för barn och andra anhöriga till missbrukare kan

framtida skador, bland annat i form av eget missbruk eller ohälsa bland de

anhöriga förebyggas. Både internationella och svenska studier har visat att barn

som växer upp med missbrukande föräldrar oftare än andra får anpassnings- och

missbruksproblem.

 Ambitionen att nå människor tidigt i ett missbruk förutsätter att fler aktörer

engageras och tar på sig ett ansvar. Högkonsumenter av alkohol kommer vanligtvis

i första hand i kontakt med hälso- och sjukvården. Socialtjänsten kommer ofta in

i ett senare skede. Samverkan är av stor betydelse och socialtjänsten bör

samverka med bland annat hälso- och sjukvården för att utveckla metoder för att

tidigt upptäcka och motivera människor med ett begynnande missbruk.

 Ansvaret att särskilt beakta behovet av tidiga insatser innebär också att nå

små barn och deras föräldrar med hjälpinsatser. Tidiga insatser när det gäller

yngre barn är ofta synonymt med stöd till föräldrarna.

 Spädbarnsverksamheter har byggts ut sedan slutet av 80-talet och drivs av

landsting eller kommun eller i samverkan mellan de bägge huvudmännen.

Erfarenheterna visar att detta är en viktig resurs för att stödja föräldrarna

under barnets första år. Föräldrar kan få hjälp med att utveckla

relationen/samspelet med sitt barn när den/det av någon anledning inte fungerar.

Utsikterna att lyckas med behandling är stor under barnets första år och mycket

kan därför åstadkommas under kort tid till relativt låg kostnad med tanke på de

kostnader som behandling i ett senare skede för med sig.

 Insatser för gravida missbrukare och missbrukande föräldrar som ofta bedrivs i

samarbete mellan socialtjänsten och mödra- och barnhälsovården ger goda utsikter

att kunna bryta missbruk under graviditet och barnets första levnadsår. Relativt

små insatser har bedömts kunna ge goda resultat.

 Ensamstående föräldrar och unga föräldrar har ibland behov av särskilt stöd.

Av Socialstyrelsens rapporter framgår att särskild gruppverksamhet ger

identifikation med andra i samma situation, utvecklar det sociala nätverket

kring kvinnorna och barnen, ger stöd i föräldrarollen, hjälp att finna vägar

till utbildning, arbete och fritid. Insatser för unga eller ensamstående

föräldrar kan göras i samarbete mellan barnomsorgen, socialtjänsten och mödra-

och barnhälsovården.

 Även om begreppen tidiga insatser inte används inom äldreomsorgen finns här

verksamheter som kan sägas ha en sådan funktion. Aktiviteter för att erbjuda

social gemenskap i olika former har sannolikt en förebyggande effekt för många

äldre. Många sociala verksamheter som väntjänst, kontakt- och besöksgrupper, som

bygger helt på frivilliga insatser, har stor betydelse för att förebygga

passivitet och isolering hos äldre och andra grupper. De öppna dagcentralerna

som erbjuder matservering, sysselsättning och gemenskap har också en viktig

funktion att fylla. Insatser för att öka tryggheten och förebygga behovet av

flyttning till särskilt boende är t.ex. trygghetslarm, telefonservice och andra

former av trygghetsskapande kontakt. Genom de framväxande resurserna för växel-

vård och avlastning på ålderdomshem och sjukhem kan flyttning till dyrare

vårdformer sannolikt uppskjutas eller undvikas. En av de viktigaste förebyggande

insatserna på äldreområdet är stödet till de anhöriga.

 Ett rehabiliterande synsätt hos personalen inom äldreomsorgen har också en

avgörande betydelse för att förebygga eller uppskjuta omfattande vårdbehov. Att

ta över aktiviteter i hemmet och att hjälpa till för tidigt eller i onödan kan

leda till passivitet, beroende och i slutändan omfattande hjälpbehov.

 Det saknas i stor utsträckning forskning inom området tidiga insatser. Det

finns däremot en rad konkreta exempel på insatser där personal och klienter är

positiva till det resultat man uppnått. För att möjliggöra metodutveckling är

det emellertid angeläget att insatserna utvärderas och följs och att resultaten

fortlöpande kan bedömas.

Samverkan

Ett viktigt mål för förnyelsearbetet inom den offentliga sektorn är att

överbrygga sektorsgränser som verkar hämmande på möjligheterna att bedriva en

framgångsrik välfärdspolitik. Det kräver bl.a. en väl fungerande samverkan

mellan verksamheter som bedrivs i offentlig regi.

 Socialtjänstkommittén påpekar att även om det i vissa frågor har utvecklats

många bra modeller för samverkan, finns det också brister. Det gäller t.ex. vård

och service till människor med psykiska problem och störningar, rehabilitering

av äldre människor och människor med missbruksproblem samt möjligheterna för

personer med funktionshinder att få sysselsättning. En annan uppgift som kräver

samordning mellan olika myndigheter är det allmänt inriktade och förebyggande

arbetet bland barn och ungdomar. Kommmittén bedömer att problemen sammanhänger

med oklara ansvarsgränser, bristande kunskaper, olika synsätt och otillräckligt

med tid för samverkan samt en oro för kostnadsövervältringar. Det är också

vanligt att sekretesslagens bestämmelser anses utgöra ett hinder för samverkan.

 Regeringen har på flera sätt uppmärksammat behovet av en förbättrad samverkan

mellan olika samhällsorgan. Frågan är och har varit aktuell i flera utredningar.

 Sedan år 1993 pågår konkreta försök på lokal nivå med finansiell samordning

mellan hälso- och sjukvård och socialförsäkring. Riksdagen har år 1994 även

fattat beslut om lokal försöksverksamhet med finansiell samordning mellan

socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst. Denna försöksverksamhet

kommer att pågå till år 2000.

 Sjuk- och arbetsskadekommittén (1996:113) har i sitt slutbetänkande lämnat

förslag till en bättre samordning av rehabiliteringsarbetet för utsatta grupper.

Utredningsförslaget bereds för närvarande inom regeringskansliet.

 Storstadskommittén har behandlat frågor om förbättrad samverkan på lokal nivå

i sitt delbetänkande "Att röja hinder" (SOU 1995:142)

 I betänkandet Egon[REDACTED_EFTERNAMN] - en kartläggning av lokala samverkansprojekt inom

rehabiliteringsområdet (SOU 1996:85) dras slutsatsen att det går att utveckla

samverkan inom de ramar som finns under förutsättning att projekten ges större

legitimitet. Den lösning som förordas innebär att myndigheterna skapar en

gemensam ram för åtgärder och insatser men att de ekonomiska besluten fattas av

respektive myndighet/förvaltning.

 Det råder en stark enighet både på central och lokal nivå om att en ökad

samverkan över sektorgränserna är nödvändig.

 Erfarenheterna visar att detta leder till en ökad kostnadsmedvetenhet och ett

bättre utnyttjande av de gemensamma resurserna samt bidrar till en ökad

professionalitet och kompetens hos de olika aktörerna.

 Det nyssnämnda betänkandet visar att samverkan kan ge ett värdigare liv för

människor som hamnat i utsatta situationer som snabbare får den hjälp han eller

hon behöver.

 En utvecklad samverkan, både på en övergripande nivå och i enskilda ärenden,

är ur många aspekter en förutsättning för att socialtjänsten skall kunna lösa

sina åligganden och uppgifter på ett tillfredsställande sätt. Det har blivit

allt viktigare att socialtjänsten medverkar till att mobilisera de samlade

resurserna i samhället

 Betydelsen av tidiga insatser har berörts i tidigare avsnitt. Ambitionen att

på ett tidigt stadium få kontakt med familjer vars barn och ungdomar är i behov

av särskilt stöd kan lättare förverkligas om socialtjänsten har ett gott

samarbete med mödra- och barnhälsovård, barnomsorg och skola, barnpsykiatri,

polis m.fl.

 Regeringen vill också framhålla vikten av myndighetssamarbete för att motverka

kvinnomisshandel.

 Erfarenheterna av sådant samarbete redovisas i kvinnovåldskommissionens

betänkande Kvinnofrid (1995:60) och slutsatsen är att de inblandade

myndigheterna får en ökad kompetens och beredskap för att hjälpa de utsatta

kvinnorna på ett bättre sätt. Det är angeläget att de erfarenheter som finns på

detta område sprids och vidareutvecklas.

 I det brottsförebyggande arbetet har olika metoder och modeller för samverkan

utvecklats. Regeringen har bl.a. i de s.k. pilotprojekten stött bildandet av

lokala råd för samordning av verksamheten. Företrädare för socialtjänsten är

naturliga representanter och deltagare i ett sådant råd som har till uppgift att

förstärka samarbetet i det brottsförebyggande arbetet.

 Det är särskilt angeläget att en bättre samordning kommer till stånd i arbetet

med rehabilitering av personer i utsatta grupper. Många människor med långvarig

arbetslöshet, psykosociala problem eller andra hälsomässiga problem kan lätt

hamna i en gråzon mellan de olika ersättnings- och vårdsystemen eftersom

problembilden inte renodlat faller inom någon viss myndighets ansvarsområde.

Detta kan leda till en rundgång mellan socialtjänsten, försäkringskassan,

arbetsförmedlingen och landstingets primärvård med många gånger kortsiktiga och

ineffektiva insatser som följd. Samverkan syftar till att öka dessa gruppers

konkurrens på arbetsmarknaden.

 De hinder för samverkan som identifierats i pågående projekt och utredningar

är av såväl organisatorisk, ekonomisk, juridisk som kulturell natur och kan ofta

påverkas på både lokal och central nivå. Från flera håll finns önskemål om

flexiblare regelverk och en friare resursanvändning. Regeringen vill i detta

sammanhang peka på den kartläggning av lokala samverkansprojekt inom

rehabiliteringsområdet som genomfördes våren 1996 (SOU 1996:85) som visar att

mycket går att göra inom de ramar som finns. Utredningen drar också slutsatsen

att de faktorer som kan påverkas på lokal nivå är av stor betydelse för om

samverkan sker eller inte.

 Sådana hinder kan vara olika upptagningsområden, bristande kunskaper om

varandras yrkesroller och avsaknad av gemensamma mötesplatser.

 Regeringen vill framhålla att även om varje myndighet i grunden har som

uppgift att sköta sitt sektorsansvar måste strävan vara att utnyttja de samlade

resurserna maximalt och att vid behov samverka om de individer som riskerar att

befinna sig i gränslandet mellan myndigheter och deras ersättnings- och

vårdsystem. Det mest effektiva och kostnadsbesparande för samhället är att

stoppa rundgång och dubbelarbete så tidigt som möjligt och snabbare hitta rätt

hjälp för en individ. En väl fungerande samverkan bör därför snarare minska än

öka risken för kostandsövervältringar.

 Sekretessreglerna framhålls i vissa fall som ett hinder i samarbetet mellan

olika myndigheter. Sekretessreglerna är grundläggande för socialtjänstens

möjligheter att få till stånd ett förtroendefullt samarbete med den enskilde

vilket är en förutsättning för ett lyckat samarbete. I en rad samverkansprojekt

har man kunnat lösa sekretessfrågan genom att den enskilde på olka sätt

samtycker till att information får lämnas mellan myndigheter.

 Regeringen vill betona betydelsen av lokalt utformade samverkanslösningar samt

vikten av att det finns ett uttalat stöd för samverkan på alla nivåer i en

organisation. Erfarenheterna visar att gemensamma utbildningsinsatser kan

underlätta olika yrkesgruppers respekt och förståelse för varandras yrkesroller

och bidra till att samverkan utvecklas.

 För att understryka behovet av samverkan på olika nivåer har regeringen i

olika sammanhang formulerat krav på de centrala myndigheterna, bl.a. som

verksamhetsmål i regleringsbrev för myndigheternas verksamhet, att samverka över

myndighetsgränserna för att fullgöra sina uppgifter. På så sätt avser regeringen

att legitimera samverkan över hela välfärdsområdet.

 Regeringen avser att återkomma i andra sammanhang och inom olika områden för

att mer konkret underlätta och främja samverkan på olika nivåer inom

välfärdsområdet.

 28

Information

Regeringen vill framhålla betydelsen av en bred information, inte bara till

enskilda utan också till socialtjänstens samverkanspartners.

 Informationen har flera syften: Den skall nå breda grupper, den skall vara

begriplig. Särskilt viktig är att socialtjänstens information kan nå missbrukare

i ett tidigt skede. Information om de insatser som kan erbjudas för kvinnor som

utsatts för våld är angelägen för att kunna förmå dessa kvinnor att kontakta

socialtjänsten för att få hjälp.

 Det ligger också i linje med synen på tidiga insatser att så långt som möjligt

nå ut med information till olika grupper om bland annat färdtjänst,

dagverksamhet, trygghetsanordningar och andra stödinsatser som socialtjänsten är

skyldig att tillhandahålla.

 Äldre och deras anhöriga skall informeras om verksamheter som socialtjänsten

bedriver i syfte att ge vård och omvårdnad. Även de intresseorganisationer som

företräder olika grupper bör informeras om socialtjänstens olika verksamheter

och insatser.

 Information om enskildas rättigheter enligt socialtjänstlagen är också en

angelägen uppgift för socialtjänsten. Regeringen vill särskilt betona vikten av

att information om biståndsrätten riktas både till allmänheten, andra

myndigheter och till olika intresseorganisationer.

 När det gäller samhällets ansvar för utsatta barn och ungdomar har

socialtjänsten särskilda befogenheter och skyldigheter att ingripa till

underårigs skydd. Socialtjänsten bör därför också informera om anmälnings- och

uppgiftsskyldigheten enligt 71 § socialtjänstlagen. Regeringen vill särskilt

framhålla vikten av att socialtjänsten också informerar om sin roll och sina

skydligheter i stort när det gäller skyddet för barn och unga.

 Informationsskyldigheten bör ingå som en naturlig del i det sociala arbetet på

både samhälls-, grupp- och individnivå.

Stöd till frivilligt socialt arbete

Socialtjänstkommittén presenterar i rapporten Frivilligt socialt arbete (SOU

1993:82) en kartläggning av och kunskapsöversikt över det frivilliga sociala

arbetets omfattning i Sverige. Av denna rapport framgår att detta arbete har

stor betydelse. Bland såväl organisationer som medborgare finns dock en

tveksamhet till frivilliga organisationer som ersättare för den offentliga

sektorns insatser. Samtidigt visar andra studier att trycket på frivilliga

organisationer som utförare av sociala tjänster ökar i kommunerna.

 Mot denna bakgrund anser regeringen att samarbetet mellan frivilliga

organisationer och samhälle ytterligare bör utvecklas. Socialtjänsten bör stödja

frivilligt socialt arbete. Det finns en bred enighet om att de fri-

villigorganisationer som arbetar på det sociala området är ett viktigt

komplement till kommunernas socialtjänst och i allmänhet gör ett viktigt och bra

arbete. Med frivilliga organisationer inom det sociala området avses

organisationer som i intention och handling har en primär välfärdsinriktning.

 Regeringen vill emellertid understryka att samhället har det grundläggande

ansvaret för människornas välfärd. Människor skall kunna lita på att samhällets

insatser finns där när de behöver hjälp för att kunna leva ett värdigt liv.

Kommunerna har det yttersta ansvaret för att den enskilde får den hjälp och det

stöd han eller hon behöver.

 Det frivilliga sociala arbetet rymmer en mångfald organisationer, verksamheter

och insatser. Det är till att börja med viktigt att särskilja det som

frivilligorganisationer gör som entreprenörer, utsatta för konkurrens eller på

uppdrag av samhället. Det är bra för samhället att ha ett antal olika aktörer i

denna verksamhet; också aktörer som har andra intressen än vinst för sitt

engagemang.

 Det rena frivilligarbetet rymmer också en betydande mångfald. Humanitära

organisationer, Svenska Kyrkan och andra religiösa samfund spelar idag en viktig

roll som utförare av sociala tjänster. Vid sidan av det arbete som uträttas av

anställd personal eller inom ramen för humanitära och kristna organisationer

spelar även föreningar och andra organisationer en viktig roll i det sociala

arbetet. Pensionärsorganisationernas många aktiviteter är t.ex. av stor

betydelse inom äldre- och handikappomsorgen. Länkrörelsen fyller en viktig

funktion inom vården av missbrukare och det allmänt förebyggande barn- och

ungdomsarbetet bygger i stor utsträckning på insatser från föreningslivet.

Enskilda och familjer svarar dessutom för betydande insatser som kontaktpersoner

eller kontaktfamiljer och familjehem.

 I kampen mot destruktiva livsstilar, droger och utanförskap är samhället i

stor utsträckning beroende av frivilliginsatser. Politiken på drog- och

alkoholområdet måste i fortsättningen, för att kunna fungera, ha en stark

folklig förankring. Det kan inte åstadkommas utan att enskilda människor

engagerar sig mot missbruk och utslagning.

 En utgångspunkt i det brottsförebyggande arbetet skall också vara att ta

tillvara den kreativitet och kapacitet som finns bland enskilda individer,

organisationer och företag och att försöka skapa förutsättningar för en

förstärkt samverkan mellan myndigheter, organisationer och enskilda i lokal

brottsförebyggande verksamhet.

 Regeringen vill också framhålla det frivilliga arbete som bedrivs i form av

jourverksamhet för kvinnor som utsätts för våld, mansjourer och

brottsofferjourer. Kvinnovåldskommissionen har i sitt slutbetänkande Kvinnofrid

(SOU 1995:60) visat att kvinnojourerna har stor betydelse för många utsatta

kvinnor. De ger stöd och hjälp åt enskilda kvinnor och bedriver utåtriktat

arbete i syfte att ge allmänheten en ökad medvetenhet och insikt om problemen.

Frågor om jourernas roll kommer att behandlas i en kommande propositionen som

behandlar våld mot kvinnor.

 Ett betydande arbete görs inom verksamnheter som bedrivs av Rädda barnen och

föreningen Barnens rätt i samhället (BRIS).

 Ett område där frivilligorganisationernas arbete blivit mycket synligt de

senaste åren är arbetet bland de människor som är mest utsatta. Frälsningsarmén,

Stadsmissionen och andra gör utomordentliga insatser för hemlösa, helt utslagna

människor med många gånger starkt negativ inställning till samhället. I

förhållande till de mest utsatta är det emellertid viktigt att samhället inte

ger upp. Även om frivilligorganisationerna gör ett bra arbete får inte

kommunerna stjälpa över ansvaret för dessa människor på organisationerna.

 Socialtjänstkommittén visar att de frivilliga organisationerna är starkt

beroende av stöd från den offentliga sektorn. Trots detta bör stat och kommun

vara försiktig med att ställa ensidiga villkor som krav för bidrag. Det är

viktigt att värna om de frivilliga organisationernas frihet och oberoende. I

socialtjänstlagens förarbeten poängteras särskilt att stöd från olika

samhällsorgan inte får medföra en styrande effekt på organisationerna och att

samverkan inte får inkräkta på organisationernas integritet, initiativförmåga

och självbestämmande. Det hindrar dock inte att frivilligorganisationerna

behöver utveckla sitt arbete, bli bättre på att formulera sina mål och utvärdera

resultatet av sina ansträngningar. I det utvecklingsarbetet kan samhället ge

stöd och dela med sig av sina erfarenheter. Ett sådant utvecklingssamarbete kan

vara till nytta för båda parter, utveckla ansvarsfördelning och framför allt

komma de berörda människorna till del.

 I vilka former stödet till frivilligt socialt arbete ges bör liksom idag

anpassas efter lokala förutsättningar och behov. Staten ger ett visst grundstöd

till nationella frivilligorganisationer och fördelar också vissa projektpengar

på nationell eller lokal nivå. På samma sätt fördelar kommuner och landsting

medel till frivilligorganisationer som verkar inom deras område. Samarbetet och

dialogen har enligt socialtjänstkommittén blivit bättre. De begränsade

resurserna måste användas så att de både tar tillvara människors vilja att göra

en frivillig insats och så att de kommer behövande människor till del.

8 Rätten till bistånd

8.1 Nuvarande ordning

Socialtjänstlagen (SoL) är till sin konstruktion en ramlag. Endast i 6 § SoL

regleras den enskildes rätt till bistånd. Bestämmelsen har dock en betydande

räckvidd. Det finns inga begränsningar vad avser personkrets eller typ av

insatser. Biståndet kan avse såväl ekonomiskt stöd som vård eller stöd i olika

former. Rätten till bistånd har knutits till att den enskilde är beroende av

socialtjänstens insatser för sin försörjning och sin livsföring i övrigt. I 6 §

SoL föreskrivs följande:

 29

 "Den enskilde har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och

 sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt.

 Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

 Biståndet skall utformas så att det stärker hans resurser att leva ett

 självständigt liv."

Syftet är att den enskilde skall vara tillförsäkrad en rätt till stöd och hjälp

av samhället, när han på grund av bristande arbetsförmåga, funktionshinder,

ålder eller annan liknande omständighet behöver sådana insatser. Rätten till

bistånd avser alltså inte enbart ekonomisk hjälp till försörjningen utan även

insatser för livsföringen i övrigt, t.ex. när äldre eller människor med

funktionshinder behöver hjälp med service och omvårdnad för sin dagliga

livsföring. Andra viktiga exempel på när rätt till bistånd kan föreligga är när

barn som far illa behöver tas om hand eller hjälpas på annat sätt av

socialnämnden eller när missbrukare av alkohol eller narkotika behöver vård och

behandling.

 Begreppet skälig levnadsnivå definieras inte närmare i lagtexten eller i

lagens förarbeten. Kommunerna har enligt förarbetena getts betydande frihet att

utifrån skiftande lokala förutsättningar utforma biståndet och fastställa vilken

nivå som kan anses motsvara lagens krav på skälig levnadsnivå. Emellertid

framhålls det också i propositionen (1979/80:1) som önskvärt att bedömningen av

rätten till bistånd blir så enhetlig som möjligt.

 Av socialtjänstlagen framgår också att målet för socialtjänsten bl.a. är att

verksamheten skall inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers

egna resurser (1 §). Biståndet skall utformas så att det stärker hans resurser

att leva ett självständigt liv. En viktig princip är också att rätt till bistånd

kan föreligga endast om den enskildes behov inte kan tillgodoses på annat sätt.

Med detta avses att den enskilde för att ha rätt till ekonomiskt bistånd skall

göra vad han eller hon kan för att bidra till sin egen försörjning bl.a. genom

arbete. Den som inte har arbete är skyldig att aktivt söka och även godta

lämpligt anvisat arbete. I skyldigheten att anta lämpligt arbete inbegrips i

princip också deltagande i den verksamhet som samhället ställer till förfogande

för arbetslösa inom ramen för arbetsmarknadspolitiken, t.ex.

arbetsmarknadsutbildning, beredskapsarbete, andra arbetsmarknadspolitiska

åtgärder t.ex. sådana som särskilt är inriktade på ungdomar.

 Den enskilde har således enligt socialtjänstlagen i första hand ett eget

ansvar för sitt liv och sina förhållanden i övrigt. Även i lagens förarbeten

framhålls särskilt att socialtjänsten inte får frånta den enskilde hans ansvar i

detta avseende. Först när den enskilde själv inte kan tillgodose sitt behov kan

samhällets insatser ges med stöd av socialtjänstlagen.

 Däremot saknas det ett uttryckligt stöd i lagen och gällande rättspraxis för

att villkora ekonomiskt bistånd genom att kräva att den enskilde deltar i arbete

eller sysselsättning som inte ryms inom den vanliga arbetsmarknaden eller

arbetsmarknadspolitiken och inte är förenad med lön eller andra sedvanliga

anställningsförmåner. Regeringsrätten har nyligen uttalat sig i frågan, vilket

redovisas i avsnitt 8.4 och 8.5.

 Många människor som behöver insatser från socialtjänsten tillhör emellertid

socialt utsatta grupper. En del av dessa saknar förutsättningar att utan

samhällets insatser klara sin försörjning eller sin livsföring i övrigt. När det

gäller biståndets utformning för personer med missbruksproblem eller personer

som är på väg in i ett mer eller mindre destruktivt livsmönster framgår av 11 §

SoL att socialnämnden skall arbeta för att förebygga och motverka missbruk av

alkohol och andra beroendeframkallande medel. Insatser för barn och ungdom bör

därvid ägnas särskild uppmärksamhet. Vidare skall socialnämnden aktivt sörja för

att den enskilde missbrukaren får den hjälp eller vård som han behöver för att

komma ifrån sitt missbruk.

 I 1 § SoL uttalas att socialtjänstens insatser skall bygga på respekt för

människornas självbestämmanderätt och integritet. Med detta menas inte att

biståndet skall ges kravlöst. Åtgärderna skall alltid ha sådan karaktär att de

stärker den enskildes egna resurser att leva ett självständigt liv (6 § SoL).

8.2 Bakgrund

8.2.1 Socialbidragens utveckling

År 1995 erhöll cirka 388 700 hushåll, eller cirka 720 800 personer, socialbidrag

någon gång under året. Det motsvarar 10,3 procent av hushållen i yrkesaktiv

ålder eller drygt 8 procent av hela befolkningen.

 Kostnaderna uppgick samma år till närmare 10,8 miljarder kronor. Huvuddelen av

dessa kostnader betalas av kommunerna. Emellertid utgår statlig ersättning för

mottagandet av flyktingar och vissa andra utlänningar. Kommunerna får bl.a. en

schabloniserad ersättning för varje mottagen flykting och annan utlänning som

omfattas av flyktingmottagandet. Schablonersättningen skall täcka kommunernas

kostnader för bl.a. ekonomiskt bistånd, administrations- och

integrationskostnader samt kommunernas kostnader för lagstadgad

svenskundervisning. För budgetåret 1993/94 erhöll kommunerna statsbidrag med ca

4,1 miljarder kronor. Tre fjärdedelar av socialbidragshushållen är svenska och

en fjärdedel utländska. I genomsnitt har socialbidragshushåll bidrag 5,3 månader

per år, varav flyktinghushållen har tre månaders längre tid än svenska hushåll.

 Det är framför allt bidragstidens längd som påverkar kostnaderna för

socialbidrag. Nästan hälften av socialbidragsutgifterna går till hushåll med

långvarigt socialbidragsberoende (minst 10 månader under året) trots att dessa

hushåll utgör endast cirka 16 procent av alla bidragshushåll. En stor del av

bidragshushållen har ett återkommande och långvarigt bidragsbehov, avbrutet av

kortare eller längre perioder av egen försörjning. Ungefär en tredjedel av

bidragstagare som fick bidrag år 1985 fick också socialbidrag sju år senare.

 De flesta hushåll som får socialbidrag, cirka 80 procent, består av

ensamstående, varav ensamstående utan barn svarar för drygt 60 procent.

Socialbidragstagare är också i stor utsträckning yngre personer. Drygt 40

procent av registerledarna (den medlem i hushållet som ansökan registrerats på)

är yngre än 30 år. Bland ensamstående kvinnor med barn, mottar mer än var tredje

hushåll socialbidrag någon gång under året.

Förändring mellan åren 1985 - 1993

Under åren 1985 - 1993 har socialbidragstagandet blivit vanligare i så gott som

alla hushållstyper och åldersgrupper i befolkningen. Antal hushåll med

socialbidrag har ökat med drygt 25 procent och kostnaderna i fasta priser med 65

procent. De främsta orsakerna bakom den kraftiga kostnadsökningen är, förutom

att bidragsberoende hushåll blivit fler, att fördelningen mellan hushållstyper

förändrats samt att bidragstiden blivit längre. Det är också stor skillnad i

kostnadsökningen mellan svenska och utländska hushåll. Utbetalningarna till

svenska hushåll har ökat med 34 procent och till utländska med hela 138 procent.

Närmare två tredjedelar av den totala kostnadsökningen beror på ökade

utbetalningar till utländska hushåll. Dessa erhåller genomsnittligt större

bidrag per hushåll, bl.a. beroende på att de består av fler familjemedlemmar och

har längre bidragstider. Medan kostnaderna för svenska hushåll varierar med kon-

junkturerna och bl.a. minskade för år 1994, ökar bidragen stadigt för utländska

hushåll.

8.2.2 Orsaker till socialbidragsberoende

Socialstyrelsen analyserar orsakerna till att människor blir beroende av

socialbidrag i rapporten Socialbidragstagare och socialbidragens utveckling

(Socialstyrelsen följer upp och utvärderar 1995:4). I rapporten konstateras att

flertalet undersökningar visar att arbetslösheten har stor betydelse när det

gäller socialbidragsberoendet. Betydelsen varierar dock över tid och med

konjunkturförhållandena. Arbetslösa som blir hänvisade till socialbidraget är

ofta personer som inte hunnit kvalificera sig för t.ex. arbetslöshetsstöd i form

av arbetslöshetsersättning eller kontant arbetsmarknadsstöd. Det är framför allt

flyktingar, ungdomar och andra med svårigheter att ta sig in på arbetsmarknaden

som blir beroende av socialbidrag för sin försörjning. Även sociala och

medicinska problem hos människor, t.ex. missbruk, psykiska problem eller andra

hälsoproblem, sociala problem etc., kan ha betydelse för socialbidragsberoende.

 En ytterligare aspekt på socialbidragsutvecklingen som förs fram i

Socialstyrelsens rapport är socialtjänstens sätt att arbeta med social-

bidragsärenden. Exempelvis har sysselsättningsinriktade åtgärder samt ett aktivt

samarbete med arbetsförmedling och försäkringskassa kunnat minska bidragstiden

för många hushåll och därmed kostnaderna för kommunen. Budgetrådgivning kan

också minska socialbidragsberoende för skuldsatta hushåll och hushåll med små

ekonomiska marginaler, och därmed även minska kostnaderna. Olika studier visar

också att kommuner med en tydlig policy och ett genomtänkt arbetssätt har kunnat

minska beroendet av socialbidrag.

 Socialbidragsbehov med anledning av att lönen för ett heltidsarbete inte

räcker till eller att man saknar barnomsorgsplats anses i rapporten endast ha

ett begränsat förklaringsvärde för de ökade kostnaderna för socialbidrag.

8.2.3 Socialbidragstagarnas levnadsförhållanden

Socialstyrelsen har gjort specialbearbetningar av bl.a. undersökningen om

hushållens inkomster (HINK), undersökningen om levnadsförhållanden (ULF) och

undersökning av hushållens utgifter (HUT) för att analysera och jämföra

levnadsförhållandena mellan socialbidragstagare och andra grupper i samhället.

 Bland resultaten som redovisas framgår att arbetslöshet förekommer betydligt

oftare hos socialbidragstagare än hos övriga grupper. Utbildningsnivån har

betydelse för möjligheten att få arbete. Ju lägre utbildning individer har,

desto högre andel av dem är beroende av socialbidrag. Utlandsfödda har genom-

gående betydligt högre socialbidragstagande än svenskfödda med samma utbildning.

 Vad gäller boendet framkommer i studien att socialbidragstagare vanligtvis bor

i hyreslägenhet, 80 procent mot 35 procent i befolkningen i övrigt. Hushåll med

socialbidrag har mindre boendeyta än övriga hushåll och färre har hög

utrustningsstandard. De har generellt sett något lägre kostnader för boende än

hushåll utan socialbidrag. Trebarnsfamiljer med socialbidrag har dock

genomsnittligt högre hyra än övriga trebarnsfamiljer.

 Sammantaget visar studien att socialbidragstagare är sämre ställda i fråga om

arbete, bostad, hälsa och utbildning än befolkningen i sin helhet. Detta gäller

också om man jämför med grupper med låga inkomster. Det finns också stora

skillnader mellan socialbidragstagare och andra när det gäller inkomst,

psykosociala problem och missbruk.

8.2.4 Socialbidraget och övriga socialpolitiska system

Sveriges välfärdspolitik

Den svenska välfärdspolitiken har två hörnstenar, dels en politik för full

sysselsättning, dels en generell socialpolitik som omfattar alla.

 Den generella socialpolitiken kan sägas utgå från två olika principer. Den ena

bygger på inkomstbortfallsprincipen. Denna form av socialpolitik fungerar som

ett försäkringssystem som utgår från det faktum att alla människor kan drabbas

av minskade inkomster i samband med sjukdom, ålder, olycksfall, barns födelse

eller av andra skäl och får då en rimlig kompensation för inkomstbortfallet. Det

gäller förmåner som t.ex. sjuk- och föräldraförsäkringen,

arbetslöshetsförsäkringen och delar av pensionssystemet. Dessa förmåner är

således inte relaterade till försörjningsbehov, utan till bortfall av inkomst.

 En annan del av socialpolitiken utgår från principen att alla medborgare ska

omfattas av ett grundläggande skydd i vissa skeden av livet. Rättigheten

tillkommer alla oberoende av ställning i samhället eller ekonomiska

förhållanden. Exempel på stöd som bygger på denna princip är barnbidrag och

folkpension.

 Genom såväl socialförsäkringarna som de generella stöden sker en omfattande

omfördelning mellan grupper i samhället, men också individuellt genom en

fördelning över livscykeln i en människas liv. Således sker en omfördelning

mellan unga och gamla, mellan dem som inte har barn och barnfamiljer, mellan

friska och sjuka och mellan dem som har arbete och dem som saknar sådant.

 I de nuvarande svenska socialpolitiska systemen finns emellertid även

selektiva inslag i form av inkomst- eller behovsprövade bidrag. Hit hör bl.a.

det behovsprövade bostadsbidraget och bostadstillägg till pensionärer. Hit hör

också inkomstrelaterade avgifter för t.ex. barnomsorg och hemtjänstservice.

Dessa förmåner är till vissa delar relaterade till försörjningsbehov.

 Socialbidraget är det mest utpräglat selektiva stödet med fullständig

individuell behovsprövning och utgör det yttersta skyddsnätet när den enskilde

inte kan försörja sig på annat sätt, t.ex. genom arbete eller genom det

generella socialpolitiska systemet. Socialbidraget är den enda del av systemen

som är helt relaterad till det enskilda hushållets försörjningsbehov.

 I en socialpolitik som den svenska får alla genom hela livet ut något av

välfärdssamhället, om än i varierande grad. Det gäller de stöd som utges till

alla som har ett visst behov oavsett om de har medel att själva tillfredsställa

behovet eller inte, vilket t.ex. den svenska allmänna hälso- och sjukvården är

ett gott exempel på. Inom familjepolitiken omfattas alla barnfamiljer av

barnbidraget oavsett inkomst. Så också när det gäller folkpensionen. I och med

att finansieringen i huvudsak sker i form av skatter och allmänna avgifter blir

alla också solidariskt delaktiga. Systemet får ett mycket brett stöd bland

befolkningen. De allra flesta har ett intresse av att försvara en sådan

socialpolitik även i ekonomiskt kärva tider. Det betyder också att de mest

utsatta får stöd av övriga i samhället för att garantera en rimlig ekonomisk

standard eller en god hälso- och sjukvård. Fördelningspolitiken och de

gemensamma skyddsnätet blir på lång sikt stabila.

Den ekonomiska krisen och socialpolitiken

Under 1990-talets första hälft har Sverige genomlevt en mycket kraftig ekonomisk

kris. Arbetslösheten har ökat till skrämmande nivåer. Ett mycket stort antal

människor har under de senaste åren förlorat sina arbeten. De sociala

trygghetssystemen har utsatts för stort tryck. Det gäller såväl delar av de

generella socialpolitiska systemen som det individuellt behovsprövade

socialbidraget.

 Den ekonomiska krisen har bl.a. inneburit att de offentliga finanserna har

kommit i obalans. Utgifterna har skenat iväg, samtidigt som inkomsterna i form

av skatter och avgifter drastiskt har minskat. För att sanera den svenska

ekonomin har det varit nödvändigt att reformera stora delar av välfärdssystemen.

Inom ramen för bevarande av den svenska generella välfärdspolitiken genomförs

ändringar som bl.a. gäller garanti- och ersättningsnivåer. Förändringsarbetet

har också till vissa delar utgått från behov att korrigera vissa systemfel som

funnits och blivit tydligare under senare år.

 Det finns skäl att uppmärksamma risken att det uppstår kollisioner mellan

olika system inom välfärdspolitiken. Även målkonflikten mellan arbetslinjen inom

välfärdspolitiken respektive kraven på att systemen skall utgöra ett skydd mot

fattigdom och utslagning måste kontinuerligt följas och analyseras.

 Socialstyrelsen har i en rapport, Socialbidragsnormen - en översyn (1995:24),

analyserat socialbidragstagarnas ekonomiska utveckling i förhållande till

utvecklingen för andra hushåll i samhället. Vid jämförelsen med

socialbidragstagare har man utgått från Socialstyrelsens dåvarande bruttonorm

samt en antagen genomsnittlig boendekostnad, fackföreningsavgift,

barnomsorgsavgift och kostnad för lokala resor.

 Sammanfattningsvis kan konstateras att i genomsnitt har samtliga hushåll ökat

sin reala disponibla inkomst mellan åren 1985 och 1990 men minskat den mellan

åren 1989 och 1993. I början av 1990-talet fanns betydande skillnader i

ekonomiska resurser mellan hushåll med socialbidrag och hushåll utan

socialbidrag. Under de allra senaste åren har skillnaderna mellan

socialbidragstagare och vissa lågavlönade grupper minskat. Under åren 1992-1995

beräknas att en heltidsarbetande ensamstående kvinna med genomsnittlig inkomst

och två barn (fyra och nio år) har närmare 1 200 kr mindre år 1995 jämfört med

år 1992 per månad kvar att leva på genom minskade inkomster och ökade fasta

utgifter. Denna familj har därmed en levnadsstandard strax över socialbidrags-

nivån. Ett lågavlönat samboende par med två barn beräknas ha förlorat

2 000 kr per månad och riskerar att komma under socialbidragsnivån år 1995.

 Ungdomar som har arbete eller som studerar har år 1995 en levnadsstandard

klart över Socialstyrelsens dåvaraande bruttonorm. Arbetslöshet leder dock till

inkomster som understiger normen, framför allt för den som endast är berättigad

till kontant arbetsmarknadsstöd (KAS).

8.3 Socialstyrelsens bruttonorm

I samband med tillkomsten av socialtjänstlagen uppdrogs åt Socialstyrelsen att i

samråd med Kommunförbundet utarbeta allmänna råd om socialtjänstlagens

tillämpning. De allmänna råden skulle bl.a. motverka att alltför stora

skillnader mellan kommunernas normer skulle uppstå. Med vägledning av

socialtjänstpropositionens uttalanden samt Regeringsrättens dom år 1984 om nivån

på socalbidragsnormen (RÅ84 2:13) utarbetades rekommendationer om vilka

bidragsnivåer som kommunerna borde tillämpa inom ramen för en bruttonorm. Den av

Socialstyrelsen rekommenderade bruttonormen upptog 10 budgetposter som avsåg att

täcka behovet av försörjning. Beloppen utgick från Konsumentverkets

kostnadsberäkningar för hushållsutgifter. Budgetposten läkarvård och tandvård

tillfördes, åldersindelningen minskades och könsuppdelningen togs bort. De 10

budgetposter som ingick i bruttonormen var mat, kläder och skor, lek och fritid,

hälsa och hygien, förbrukningsvaror, möbler, husgeråd, TV och radio,

dagstidningar, TV-licens, hushållsel, hemförsäkring, läkar- och tandvård. Normen

kopplades till basbeloppet och räknades upp varje år i samband med basbeloppets

höjning.

 Utöver bruttonormen tillkom kostnader som varierar från kommun till kommun och

från individ till individ, bl.a. för boendet, barnomsorg och lokala resor, eller

som är mer sällan förekommande såsom kostnader för glasögon, spädbarnsutrustning

och begravningskostnader.

 Bruttonormen är således vägledande, men socialbidragets storlek prövas

individuellt. Bruttonormen är att se som ett hjälpmedel vid bedömningen av den

enskildes verkliga behov.

 Följande budgetposter ingick i den bruttonorm som Socialstyrelsen tog fram år

1985:

- Livsmedel: Kosten skulle vara näringsmässigt fullvärdig och varierad. Vidare

 förutsattes att all mat tillreddes hemma. Undantag gjordes för skolbarn som åt

 lunch i skolan. För barn som åt i förskola angavs att ett avdrag från normen

 borde göras.

- Kläder och skor: I kostnadsberäkningen ingick vardagliga klädbehov under hela

 året.

- Lek och fritid: Kostnaderna avsåg aktiviteter som det ansågs rimligt att alla

 skulle kunna utöva, exempelvis läsa böcker och tidningar, lyssna på musik och

 utöva någon idrott.

- Hälsa och hygien: I denna post ingick dagligvaror som tvål och tandkräm samt

 hårklippning.

- Förbrukningsvaror: Kostnader beräknades för varor för skötsel och vård av

 hemmet samt klädvård.

- Möbler, husgeråd, TV, radio m.m.: I denna post inräknades reparation och

 återanskaffning av möbler, textilier, TV, radio m.m. samt utrustning för

 städning och matlagning. Posten är avsedd som sparande för nyanskaffning men

 inte för grundutrustning för den som saknar sådan.

- Dagstidningar, telefon, TV-licens m.m.: Kostnader för en årsprenumeration på

 en daglig tidning, för telefonabonnemang, samtalsavgifter,

 installationskostnad samt TV-licens ingick.

- Hushållsel: Beräkningen grundades på genomsnittsförbrukningen för olika stora

 lägenheter (beroende på antalet hushållsmedlemmar) i hyreshus.

- Hemförsäkring: Alla hushåll förutsattes ha en hemförsäkring.

- Läkar- och tandvård: Beloppet skulla motsvara en genomsnittlig konsumtion av

 läkarvård (två läkarbesök och ett läkemedelsinköp per år och person) samt

 kostnader för ett tandläkarbesök per år.

Socialbidragsnormens reala förändring

I propositionen (1979/80:1) Om socialtjänsten framhölls att vad som avses som

skälig levnadsnivå inte skall fastställas en gång för alla. Det måste bedömas

med utgångspunkt i den tid och de förhållanden under vilka den hjälpbehövande

lever. Vidare sägs i propositionen att "bedömningen måste i stort anpassas efter

den allmänna standardutvecklingen i samhället, dvs. till vad människor i

allmänhet kan kosta på sig". Principen att räkna upp normen med det på

konsumentprisindex (KPI) grundade basbeloppet, har varit avsedd att svara för

värdebeständighet av socialbidraget i likhet med andra socialpolitiska

stödsystem.

 Basbeloppet fastställs av regeringen för varje år med utgångspunkt från det

allmänna prisläget. I början av 1990-talet har boendekostnaderna ökat kraftigt,

vilket höjt konsumentprisindex. Emellertid ingår inte boendekostnaderna i

socialbidragsnormen, utan beräknas till de faktiska kostnaden. Uppräkningen av

bruttonormen med basbelopppets förändring har därför medfört att normnivån ökat

mer än om den justerats endast med prisförändringarna för de kostnadsposter som

ingår i normen. Skillnaden mellan normen och prisutvecklingen för delposterna

ökar framför allt efter år 1991, främst med anledning av att boendekostnaderna

ökat samtidigt som matpriserna minskat. Normen höjdes också detta år med en

procentenhet av basbeloppet med hänvisning till skatteomläggningen.

 Sammantaget har utvecklingen inneburit att Socialstyrelsens vägledande

socialbidragsnorm under senare år legat högre än Konsumentverkets beräkningar.

Härtill kommer att rättspraxis också har förändrats (se avsnitt 8.4).

Regeringsrätten har i en dom (RÅ 1994 ref 58) godtagit att normposter för läkar-

och tandvård samt möbler, husgeråd, TV, radio m.m. brutits ur normen för att

istället prövas särskilt när faktiskt behov uppkom.

 Med anledning härav har Socialstyrelsen meddelat ändringar i de allmänna råden

om socialbidrag.

Socialstyrelsens bruttonorm september 1996

Socialstyrelsens nya socialbidragsnorm bygger liksom tidigare på Kon-

sumentverkets beräkningar av skäliga hushållskostnader utifrån dagens

konsumtionsvanor. Normen är fortfarande en bruttonorm men med färre

budgetposter, åtta istället för tidigare tio. Posterna möbler, husgeråd, TV,

radio m.m. samt läkar- och tandvård har lagts utanför normen. Vidare har sättet

att beräkna normen mer anpassats efter Konsumentverkets metoder för

budgetberäkningar. Det innebär bland annat att antalet åldersgrupper för

beräkning av kostnader för barn utökats från tre till sju och att den nya normen

tar hänsyn till att större hushåll har lägre kostnader per person.

 Den schabloniserade bruttonormen består av dels personliga kostnader, dels

gemensamma hushållskostnader. Därutöver finns vissa budgetposter utanför den

schabloniserade normen.

 Personliga kostnader är följande: livsmedel, kläder och skor, lek och fritid

samt hälsa och hygien.

 Gemensamma hushållskostnader är följande: förbrukningsvaror, dagstidning,

telefon, TV-licens m.m., hushållsel samt hemförsäkring.

 Budgetposter utanför normen är följande: bostadskostnad, läkar- och tandvård,

resor, avgift för fackförening och A-kassa, avgifter för barnomsorg och

hemtjänst, möbler/husgeråd/TV/radio m.m.

8.4 Rättstillämpning och överklagande

Beslut om hjälp och stöd kan grundas på bestämmelsen om rätt till bistånd i 6 §

socialtjänstlagen (SoL), som är av rättighetskaraktär. Sådant beslut kan enligt

73 § (SoL) överklagas till förvaltningsdomstol. Förvaltningsdomstolen kan pröva

beslutet i dess helhet och sätta ett nytt beslut i dess ställe. Beslut enligt

SoL kan också utgå från övriga bestämmelser i lagen, som har karaktären av

skyldighetsreglering. Skyldighetsregleringen bygger på att kommunen är skyldig

att bedriva viss verksamhet utan att den enskilde har rätt att överklaga ett

eventuellt avslagsbeslut genom förvaltningsbesvär. Kommunen har stor frihet att

själv bestämma om verksamheten. Beslut kan prövas genom laglighetsprövning

enligt kommunallagen (1991:900), vilket bl.a. innebär att domstolen i vissa fall

kan upphäva ett beslut om det strider mot lag eller annan författning men inte

sätta ett nytt beslut i dess ställe. Lagens bestämmelser prövas således genom

två olika regelsystem.

 Domstolarna skall vid ett överklagande av ett biståndsbeslut göra en

självständig bedömning av vad som skall anses vara en skälig levnadsnivå för den

enskilde såväl vid bistånd till försörjning som vid bistånd till livsföring i

övrigt. Domstolen kan sätta ett nytt beslut i det överklagade beslutets ställe.

Domstolarna är härvid inte bundna av kommunens egna regler och riktlinjer. I

princip är det inget som skiljer domstolens prövning av ett ärende om rätt till

bistånd enligt 6 § från dess prövning av om rätt till en socialförsäkringsförmån

föreligger. Rätten till socialförsäkringsförmån är emellertid tydligare

lagreglerad än vad rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen är.

Förvaltningsdomstolarnas inflytande över innehållet i beslutet blir därför

mindre i socialförsäkringsdomar än i mål som rör rätt till bistånd enligt 6 §

socialtjänstlagen.

 Regeringsrätten har den 2 april 1993 (RÅ 1993 ref 11) slagit fast att

Socialstyrelsens norm bör ligga till grund för bedömningen om vad som är en

skälig levnadsnivå om det inte finns särskilda omständigheter som talar mot.

Hänsyn skall dock tas till skillnader i vad gäller vilka kostnader normerna

avser att täcka.

 Vidare kan enligt Regeringsrättens bedömning den 29 juni 1994 (RÅ 1994 ref 58)

starka principiella skäl visserligen anföras till stöd för en tillämpning av

bruttonormer. Det hindrar dock inte enligt Regeringsrätten att en kommun tar

bort en viss kostnadspost från bruttonormen. Då måste kommunen på objektiva

grunder kunna hävda att kostnaden är mindre väl lämpad för en schablonisering.

Domstolen godtog i det aktuella målet en utbrytning av kostnadsposterna för

läkar- och tandvård samt inköp av möbler, husgeråd, TV, radio m.m. för separat

behovsprövning.

 Regeringsrätten har även prövat om ekonomiskt bistånd kan villkoras med att

den enskilde skall deltaga i sysselsättningar eller arbete som inte ryms inom

den vanliga arbetsmarknaden eller de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. I en

dom den 26 oktober 1995 (Mål nr 648-1994) anser regeringsrätten att en

sysselsättning för vilken det utgår ersättning med socialbidrag och ett mindre

stimulansbidrag inte kan anses utgöra ett sådant arbete som ger den enskilde

inkomst av arbete.

 När det gäller bedömning av lagens begrepp livsföring i övrigt har

Regeringsrätten prövat olika mål av vitt skilda karaktär. Det har gällt frågor

såsom godtagbar nivå för boendekostnad och socialnämndens skyldighet att

tillhandahålla en bostad, behov av miljöbyte och rekreationsresa, skuldsanering,

behov av glasögon, kostnader för alternativ medicinsk behandling, vård av olika

slag m.m.

8.5 Aktiva åtgärder

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Socialtjänsten bör i högre |

| utsträckning aktivt verka för att den enskilde ges |

| ett bistånd med inriktningen att den enskilde |

| utvecklar och aktiverar de egna resurserna för att |

| därmed klara sin egen försörjning. Socialtjänsten bör|

| samverka med andra berörda myndigheter, framför allt|

| med arbetsförmedlingen, försäkringskassan och andra |

| arbetsrehabiliterande organ. |

| Regeringen avser att senare under året återkomma |

| till riksdagen med anledning av förslag från |

| Socialstyrelsen och Arbetsmarknadsstyrelsen om |

| åtgärder för ungdomar mellan 20 och 25 år rörande |

| meningsfull sysselsättning i form av arbete, |

| arbetsträning, utbildning eller annan |

| kompetensutveckling. |

| Regeringens förslag: Ett förtydligande görs av den|

| enskildes egna ansvar för att göra vad han eller hon|

| kan för att bli självförsörjande. |

| Nya bestämmelser införs i socialtjänstlagen vilka |

| ger kommunen rätt att begära att ungdomar under 25 år|

| som uppbär försörjningsstöd skall delta i praktik |

| eller annan kompetenshöjande verksamhet som |

| utvecklar den enskildes möjligheter att i framtiden |

| försörja sig själv. Den som utan godtagbart skäl |

| avböjer att delta kan vägras fortsatt försörjningsstöd.|

| Beslut om vägran eller nedsättning av försörjningsstöd|

| kan överklagas genom förvaltningsbesvär. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Socialtjänstkommittén anser inte att det föreligger några

behov av förändringar av nuvarande praxis vad gäller socialtjänstens rätt att

ställa krav i samband med biståndsprövningen.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att villkoren för att uppbära

socialbidrag bör förtydligas eller utvidgas. Det bör tydligare framgå av

socialtjänstlagen att den enskilde själv i högre utsträckning skall ta ansvar

för sin situation bl.a. genom att aktivt söka arbete, delta i utbildning, följa

en upprättad behandlingsplan eller delta i annan rehabilitering. Denna

inställning uttalas framförallt från kommunalt håll.

 Svenska kommunförbundet anser att socialtjänstkommitténs uppfattning om

arbetslinjens betydelse inte tillräckligt avspeglas i kommitténs lagförslag.

Förbundet anser att arbetslösa socialbidragstagare bör delta i olika aktiva

insatser som bidrar till att underlätta en återgång till arbetslivet. Det kan

t.ex. gälla en skyldighet för ungdomar att delta i kompetensutvecklings- och

sysselsättningsprogram. Socialtjänsten ska i dessa fall ha klart lagstöd för att

kunna avslå ansökningar om socialbidrag om den enskilde inte aktivt deltar i och

fullföljer dessa program.

 Även Kammarrätten i Stockholm samt länsrätterna i Västmanlands län och

Norrbottens län uttalar sig positivt till att den enskildes ansvar bör betonas i

högre grad än vad som är möjligt idag.

 Fem av förvaltningsdomstolarna intar samma ståndpunkt som social-

tjänstkommittén. De statliga myndigheterna anser med undantag för

Riksförsäkringsverket att socialbidraget ej ska kunna villkoras. Intresse och

fackliga organisationer instämmer i denna hållning.

Skälen för regeringens förslag:

Inledning

Bistånd eller annan hjälp enligt socialtjänstlagen kan utöver ekonomiskt bistånd

innebära vitt skilda stöd- och hjälpinsatser. Regeringen anser dock att

kommunerna i högre utsträckning bör aktivt verka för att den enskilde ges ett

bistånd med inriktningen att den enskilde utvecklar och aktiverar de egna

resurserna för att så snart som möjligt klara sin egen försörjning.

Socialtjänsten har därvid en skyldighet att samverka med andra berörda

myndigheter, framförallt med arbetsförmedlingen, försäkringskassan och andra

arbetsrehabiliterande organ för att åstadkomma en samordning av insatserna och

därmed bättre effektivitet.

 Det finns många olika faktorer som medverkar till att människor blir beroende

av socialbidrag. Strukturella orsaker växelverkar med individuella.

Socialbidragstagare är ingen homogen grupp. Under senare år har nya grupper

tillkommit. För vissa riskerar socialbidragstagssystemet att bli ett mer eller

mindre permanent försörjningsstöd. Att långvarigt bidragsberoende ökar är

allvarligt både för de individer som hänvisas till socialbidragssystemet för sin

försörjning och från kostnadssynpunkt.

 Socialstyrelsens undersökning visar att en betydande andel av social-

bidragstagarna är människor som är dåligt förankrade på arbetsmarknaden och som

i många fall inte kan få sin försörjning ordnad genom andra försörjningssystem.

Som exempel kan nämnas ungdomar, vissa grupper av invandrare och personer med

olika typer av arbetshandikapp. Dessa grupper drabbas i allmänhet hårt vid en

försämring av arbetsmarknadsläget. Lågkonjunkturen har också lett till att

personer med bristande erfarenhet och utbildning, dålig hälsa eller

missbruksproblem fått svårare att få eller behålla ett jobb.

 Även om orsakerna till den kraftiga ökningen av antalet bidragshushåll finns

att söka i andra faktorer än hur kommunerna tillämpar socialtjänstlagen har

flera undersökningar visat att socialtjänstens sätt att arbeta med

socialbidragsutgivning är av stor betydelse för socialbidragstagandet. Enligt

Socialstyrelsens rapport kan skillnaderna i arbetssätt förklara en del av

variationerna i bidragstagandet mellan kommunerna. En stark

rehabiliteringsstrategi ger bättre resultat, både i mänskliga och i ekonomiska

avseenden, än att betrakta socialbidraget som en ren försörjningsform. Många,

särskilt hushåll med långvarigt bidrag, har behov av andra insatser utöver de

rent ekonomiska.

 Människor som söker sig till socialbyrån för att de inte kan klara sin

försörjning har rätt att få sådan hjälp att de på sikt kan klara sig utan

socialbidrag. Det kan gälla hjälp att söka arbete eler beredskapsarbete eller

hjälp med hushållsekonomisk rådgivning. Ytterligare en faktor som nämns i

sammanhanget är behov av barnomsorg. En förutsättning för att kunna arbeta eller

delta i arbetsmarknadspolitiska åtgärder eller dylikt är att barnomsorg kan

erbjudas. Att utveckla ett brett nätverk av aktiva åtgärder för att bistå

socialbidragshushåll är en angelägen uppgift för socialtjänsten.

 Regeringen anser att det är särskilt viktigt att utveckla olika metoder som

underlättar för den enskilde att göra något åt anledningen till sitt bistånds-

behov. Förutsättningarna och skyldigheten för socialtjänsten att arbeta på detta

sätt regleras idag i 1 och 6 §§ socialtjänstlagen. Bestämmelserna är dock mycket

allmänt hållna. Med tanke på de sociala och hälsomässiga risker som arbetslöshet

kan innebära för såväl ungdomar som äldre arbetslösa är det viktigt att

kommunerna bistår med aktiva insatser som hjälper den enskilde att på kort eller

lång sikt klara sin egen försörjning.

Samverkan

Ett stort antal samverkansprojekt startades på 1980-talet för att förbättra

samverkan mellan socialtjänsten, arbetsförmedlingen och i vissa fall

försäkringskassan. Syftet var att de olika aktörerna därmed skulle tillämpa en

helhetssyn och bidra med sin respektive kompetens beträffande arbetsmarknad,

sociala frågor och försäkringsfrågor. Beslutsvägarna kunde kortas genom en

framgångsrik samverkan och den enskilde kunde slippa få motstridiga besked från

olika instanser.

 Det har blivit alltmer uppenbart att mellan de olika välfärdssystemen måste

samverkan ske på ett effektivare sätt. Regeringen vill understryka behovet av

att socialtjänsten samverkar med framförallt arbetsförmedlingen för att

gemensamt samordna insatser som kan vara nödvändiga för enskilda som av olika

anledningar är i behov av socialbidrag.

 62

Hushållsekonomisk rådgivning

Mellan åren 1985 och 1989 har hushållens upplåning ökat kraftigt. Några av

orsakerna till denna ökning är avregleringen av kreditmarknaden och därmed ökade

möjligheter att få krediter beviljade, de slopade begränsningsreglerna för

kontokort samt kreditinstitutens marknadsföring. Under denna period har ett

växande antal hushåll fått betalningsproblem. Konsumentverket har i en rapport,

Hushåll i ekonomisk kris - om skuldsättningen inom socialtjänsten och

kronofogden 1989/1990:1, redovisat uppgifter om skuldsättningen hos de hushåll

som vänt sig till socialbyrån för att söka socialbidrag. Enligt rapporten hade

drygt hälften av de hushåll som sökt bidrag större skulder än de kunde klara av.

 Utvärderingar av den hushållsekonomiska rådgivningen har gjorts av främst

Konsumentverket. Resultaten visar att den ekonomiska rådgivningen ger betydande

vinster för både enskilda hushåll och berörda kommuner. I en av undersökningarna

sammanfattas de samhällsekonomiska effekterna av kommunernas budgetrådgivning

med följande slutsatser

- de hjälpsökandes ekonomiska situation förbättras, liksom i regel arbetsförmåga

 och familjesituation

- kostnader avlastas socialtjänsten samt psykiatri och sjukvård

- ärenden går inte vidare till kronfogdemyndighet

- bankerna får tillbaka mer av sina fordringar än vad de skulle ha fått om

 skulderna gått till kronofogdemyndigheten.

 I Socialstyrelsens allmänna råd om budget- och skuldrådgivning i socialt

arbete betonas värdet av att kommunerna kan erbjuda denna typ av hjälp och stöd

till kommuninvånarna. Budget- och skuldrådgivning som en form av bistånd bör

enligt de allmänna råden kunna erbjudas dem som behöver det, om behovet inte kan

tillgodoses på annat sätt. Denna biståndsform är att se som en hjälp till

självhjälp. Kunskaper för att kunna påverka sin situation ökar människors

möjligheter att leva ett självständigt liv.

 Regeringen ser positivt på den verksamhet med budget- och skuldrådgivning som

bedrivs inom landets kommuner och finner det angeläget att socialtjänsten

arbetar vidare med denna typ av verksamhet.

Förutsättningar för rätt till försörjningsstöd

Rätten till bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen förutsätter att den hjälp-

behövandes behov inte kan tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom inkomst av

arbete. I rättspraxis har därför bl.a. ansetts att en arbetslös i regel bör vara

skyldig att söka arbete enligt socialnämndens anvisningar och att godta anvisat

arbete om det är lämpligt. I denna skyldighet inbegrips i princip också de

åtgärder i övrigt som samhället ställer till förfogande för arbetslösa inom

ramen för arbetsmarknadspolitiken, t.ex. arbetsmarknadsutbildning,

beredskapsarbete eller arbetsrehabiliterande åtgärder.

 Regeringsrätten fastslog i en dom den 22 december 1995 (mål nr 2978-1993) att

en arbetslös person också kan vara skyldig att delta i en arbetssökarverksamhet

som arrangeras av socialtjänsten i samarbete med arbetsförmedlingen.

Förutsättningen för denna skyldighet är att verksamheten i det särskilda fallet

bedöms främja den enskildes möjligheter att få arbete.

 Även grundutbildning i svenska räknas till de åtgärder som en arbetslös

socialbidragstagare kan vara skyldig att delta i, eftersom kunskaper i svenska

normalt måste vara en förutsättning för att få arbete i Sverige. Regeringsrätten

konstaterade i en annan dom att en flykting som flyttade till en ny kommun och

därigenom för några månader avbröt sin SFI-undervisning inte ansågs stå till

arbetsmarknadens förfogande och därmed inte hade rätt till socialbidrag utöver

s.k. livsmedelsnorm (dom den 29 december 1995, mål nr 6523-1994).

 Det är däremot inte tillåtet för socialtjänsten att kräva motprestation i form

av oavlönad sysselsättning som inte är att betrakta som arbete eller

arbetsmarknadspolitisk åtgärd (Regeringsrättens dom den 26 oktober 1995, mål nr

648-1994).

 Socialtjänsten skall således inte utöva sin verksamhet utan krav på den

enskilde. Den enskilde har enligt socialtjänstlagen i första hand ett eget

ansvar för sitt liv och sina förhållanden i övrigt. Det är först när den

enskilde inte själv kan tillgodose sitt behov som samhällets insatser kan komma

ifråga.

Den enskildes ansvar

Regeringen vill åter slå fast att den enskilde inte kan anses ha rätt till

ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen om han inte efter förmåga försöker

bidra till sin egen försörjning. Den som kan arbeta är därför också skyldig att

söka arbete. Denna skyldighet gäller i första hand heltidsarbete. I skyldigheten

att söka arbete inbegrips i princip också deltagande i den verksamhet som

anordnas för arbetslösa inom ramen för arbetsmarknadspolitiken, t.ex.

arbetsmarknadsutbildning, beredskapsarbete eller arbetsrehabiliterande åtgärder

deltagande i svenskundervisning och andra delar av särskilda

introduktionsprogram som syftar till att förbereda och underlätta invandrares

inträde på arbetsmarknaden. Regeringen vill i detta sammanhang understryka att

varje enskilt ärende förutsätter en individuell bedömning, som skall utgå från

den enskildes egna förutsättningar att klara ett visst arbete.

 För att förtydliga den enskildes ansvar i detta hänseende föreslår regeringen

en mindre språklig justering av nuvarande 6 § SoL som innebär att bistånd kan

erhållas först om han eller hon inte själv kan tillgodose sina behov eller få

dem tillgodosedda på annat sätt. Därigenom framstår den enskildes eget ansvar

tydligare i biståndsparagrafen, vilket mer motsvarar den egentliga praxis som

gäller för arbetslösa bidragstagare.

 63

Särskilda kompetenshöjande åtgärder

De senaste årens utveckling på arbetsmarknaden har inneburit att vissa grupper

fått stora svårigheter att få tillträde till arbetsmarknaden och som en följd

därav i ökad utsträckning hänvisats till socialbidrag för sin försörjning. Det

gäller främst ungdomar och invandrare som har bristande utbildning och saknar

arbetsplatserfarenhet.

 Det är mot denna bakgrund nödvändigt att kommunerna söker nya vägar genom

aktiva insatser som syftar till att stärka den enskildes ställning på

arbetsmarknaden, inte minst för arbetslösa socialbidragsberoende ungdomar. Det

gäller främst ungdomar som av olika anledningar inte kommer ifråga för åtgärder

inom de ordinarie arbetsmarknadspolitiska systemen. Under senare år har vi

kunnat se olika projekt med varierande innehåll som alla syftar till att

motverka att unga människor passiviseras i ett långvarigt bidragsberoende. Drygt

60 procent av de kommuner som svarade på en enkät från Svenska Kommunförbundet

erbjöd år 1994 sysselsättning som alternativ till socialbidrag. Drygt 80 procent

av kommunerna ansåg att socialbidragskostnaderna minskat tack vare de syssel-

sättningsalternativ som erbjudits.

 I socialtjänstkommitténs huvudbetänkande redovisas en rad olika insatser som

kommunerna och socialtjänsten erbjuder. Av kommitténs beskrivning framgår att

det finns många olika inriktningar och modeller för arbetet inom detta område.

Insatserna kan bestå av stöd- och motivationsarbete riktat till enskilda eller

grupper (t.ex. arbetssökaraktiviteter) eller kommunala beredskapsarbeten.

Särskilda projekt för utsatta grupper drivs ibland i samverkan med andra

myndigheter. För att förbättra språkundervisningen för nyanlända invandrare

bedrivs svenskundervisning varvad med praktik. Verksamheterna kan t.ex. erbjuda

kompetenshöjande sysselsättning, kvalificerad arbetsvägledning, utbildning och

inte minst viktigt, erbjuda en social gemenskap. Målsättningen är att bättre

rusta den enskilde för att möta arbetsmarknadens behov.

 Regeringen anser i princip att längre tids socialbidragstagande alltid skall

förenas med relevanta krav i syfte att stödja den enskilde att finna en väg till

eget arbete. En annan sak är att det i vissa fall kan te sig utsiktslöst att

ställa krav på den enskilde att själv klara sin försörjning. I sådana fall bör

naturligtvis socialtjänstens insatser ges en annan inriktning. I normala fall

bör dock insatserna i första hand koncentreras på att hjälpa den enskilde att få

arbete på den reguljära arbetsmarknaden eller tillgång till lämplig

arbetsmarknadspolitisk åtgärd eller utbildning. Det är också rimligt att den som

uppbär socialbidrag i vissa fall bör delta i andra typer av kommunala

verksamheter som syftar till att ge ökad kompetens inför en framtida plats i

arbetslivet. Att sådana insatser finns som komplement till det reguljära

systemet är enligt regeringens uppfattning av stor vikt. Det kan ske i s.k.

"arbetssökarverksamheter" som avser att förbättra den unges kunskaperna om

samhället och arbetslivet, förmåga att skriva arbetsansökan eller på andra sätt

ta kontakt med potentiella arbetsgivare, etc. Det kan också vara fråga om att

delta i kommunalt anordnad praktik eller annan verksamhet med det uttalade

syftet att öka kompetensen.

 Deltagande i sådan verksamhet skall utgöra ett led i en medveten strategi som

syftar till att förbättra den enskildes förutsättningar att komma in på den

reguljära arbetsmarknaden eller utbildning. Denna bör preciseras i en

individuell plan. Det berör främst ungdomar som varit, eller riskerar att bli,

beroende av socialbidrag under en längre period. Men även annan person som

bedöms ha behov av särskilda insatser skall kunna komma ifråga för sådan åtgärd.

Studerande ungdomar som tillfälligtvis kan bli beroende av socialbidrag för sin

försörjning under ferier på grund av svårigheter att få ett feriearbete bör även

rymmas inom det aktuella åtgärdssystemet. Även i dessa fall bör åtgärden vara

individuellt anpassad.

 Det kan även röra sig om ungdomar som befinner sig i ett begynnande missbruk

och där en aktivitet av det här slaget är en lämplig förebyggande insats. Krav

på deltagande får dock inte ha karaktären av att människor i sociala nödlägen

utnyttjas eller utsätts för krav som inte är relevanta och sakligt grundade på

behov av kompetensutveckling. Det är inte meningen att bestämmelsen skall

användas för personer som har problem av mer personlig natur, som t.ex.

allvarliga missbruksproblem eller andra klart uttalade sociala problem. I dessa

fall måste socialtjänsten först på annat lämpligt sätt hjälpa denne med stöd

eller andra vårdinsatser.

 Insatserna är generellt sett inte avsedda för personer som endast tillfälligt-

vis är socialbidragsberoende och som bedöms ha goda förutsättningar att inom en

rimlig tid få ett arbete eller annan arbetsmarknadspolitisk åtgärd inom ramen

för de ordinarie systemen.

 Socialtjänsten bör således ha rätt att kräva att den unge biståndssökande, för

att ha rätt till fortsatt försörjningsstöd, genom sådan verksamhet förbättrar

sin position på arbetsmarknaden. Den som deltar i verksamhet av här nämnt slag

bör enligt regeringens mening anses uppfylla kravet på att stå till

arbetsmarknadens förfogande.

 Lagrådet anser i sitt yttrande att det ter sig något motsägelsefullt att

begränsa möjligheten att ställa krav på studerande som har studieuppehåll till

att avse dem som redan uppbär försörjningsstöd. Regeringen delar inte den

uppfattningen. Samma princip bör gälla för studerande som för andra. Av kravet

på att den kompetenshöjande verksamheten skall vara individuellt utformad följer

att man inte kan kräva deltagande i en verksamhet från första dagen som bistånd

ges för. Socialnämnden måste först utreda den enskildes förutsättningar och

behov och bedöma vilken verksamhet som bäst tillgodoser dessa, det gäller såväl

studerande som andra.

 Regeringen föreslår att nya bestämmelser införs i socialtjänstlagen som ger

kommunen rätt att begära att den som är under 25 år och uppbär försörjningsstöd

skall delta i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet som utvecklar den

enskildes möjligheter att i framtiden försörja sig själv.

 Vidare har Regeringen den 24 januari 1997 gett Socialstyrelsen och

Arbetsmarknadsstyrelsen i uppdrag att utreda och lämna förslag till åtgärder som

syftar till att öka arbetslösa ungdomars förutsättningar att ta sig in på den

reguljära arbetsmarknaden eller i utbildningssystemet. Förslaget skall avse

ungdomar från 20 upp till och med 24 år vilka står till arbetsmarknadens

förfogande och som är berättigade till ekonomiskt bistånd enligt

socialtjänstlagen. Förslaget skall medverka till att förverkliga regeringens

ambition att alla arbetslösa ungdomar inom 100 dagar skall erbjudas arbete,

utbildning eller en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Kommunerna skall ges

möjlighet att istället för socialbidrag erbjuda ungdomarna en meningsfull

sysselsättning i form av arbete, arbetsträning, utbildning eller annan

kompetensutveckling. Till åtgärdssystemet skall knytas en särskild ersättning

till dem som deltar i åtgärderna. Ersättningen skall minst motsvara vad personen

skulle vara berättigad till i socialbidrag.

 Förslagen från Socialstyrelsen och Arbetsmarknadsstyrelsen skall lämnas till

regeringen senast den 15 juni 1997 varför det skulle vara möjligt att genomföra

försöksverksamhet under andra halvåret 1997.

 Regeringen avser att senare under året återkomma till riksdagen med anledning

av den utredning och de förslag som Socialstyrelsen och Arbetsmarknadsverket

lämnar till regeringen.

8.6 Försörjningsstöd och annat bistånd

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rätten till bistånd regleras även|

| fortsättningsvis i 6 § SoL. De tidigare |

| bestämmelserna kompletteras med tilläggsbestämmelser|

| som preciserar dels rätten till försörjningsstöd, dels|

| rätten till annat bistånd. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort med regeringens. Kommittén föreslår

dock ingen inskränkning av de olika insatser som kan sökas som bistånd.

 Remissinstanserna: Såväl delbetänkandet Rätten till bistånd inom

socialtjänsten (SOU 1993:30) som huvudbetänkande Ny socialtjänstlag

(SOU:1994:139) har remissbehandlats. Synpunkter har lämnats vid båda tillfällena

på kommitténs förslag rörande rätten till bistånd.

 En klar majoritet, cirka två tredjedelar, av de remissinstanser som yttrat sig

över delbetänkandet tillstyrker förslaget till en mer preciserad

socialbidragsnorm. Bland dem som avstyrker dominerar kommunerna. Ett tiotal

avstyrker dock med motivet att de i ställer föredrar nuvarande bredare

bruttonormssystem såsom den preciseras genom Socialstyrelsens allmänna råd. Av

de statliga myndigheterna och förvaltningsdomstolarna intar de allra flesta en

klart positiv inställning till förslaget om en riksnorm.

 Ytterligare en fråga som splittrar remissopinionen är synen på finansieringen

av ett eventuellt försörjningsstöd. Ett stort antal av såväl dem som avstyrker

som dem som tillstyrker förslaget, framför allt bland kommunerna, anser att

staten bör överta finansieringen av försörjningsstödet.

 Även vid remissbehandlingen av huvudbetänkandet Ny socialtjänstlag är

remissutfallet splittrat i synen på kommitténs förslag om försörjningsstöd. De

som i huvudsak är positiva till kommitténs förslag är Socialstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Länsrätten i Kopparbergs län, Varbergs, Ödeshögs,

Gagnefs, Rättviks, Haninge, Åstorps, Oxelöunds, Östersunds, Borås, Värnamo och

Jönköpings kommuner. Även SSR, SKTF, TCO, LO, Länsstyreslernas

socialtjänstförening, RFHL, KALV-gruppen, Riksförbundet för behandlingshem och

Synskadades Riksförbund tillstyrker kommittens förslag, liksom ett flertal

intresseorganisationer som yttrat sig på eget initiativ.

 Bland dem som anser att nuvarande bruttonorm fyller en mer ändamålsenlig

funktion i det sociala arbetet än kommitténs förslag finns Malmö kommun, som

anser att förslaget innebär ett steg tillbaka. Man anför att man sedan länge

arbetat med bruttonormer som skall täcka alla kostnader för den dagliga

livsföringen. Malmö kommun förespråkar en "riksnorm" som grundas på

bruttonormprincipen så att fler poster kan schabloniseras och ingå i normen än

vad kommitténs förslag medger. Även kommunförbundet i Blekinge län samt

Olofströms, Höganäs, Vellinge, Strömsunds och Ängelholms kommuner anser att

kommittens förslag strider mot människors självbestämmanderätt. Förslaget ses

som en återgång till den lagstiftning som gällde före socialtjänstlagens till-

komst med prövning av varje utgift för sig. Man påpekar att förslaget leder till

mer handläggning, mer tid att räkna och kontrollera uppgifter och därmed ökade

kommunala kostnader. Länsstyrelsen i Jämtlands län har liknande synpunkter och

anser att den enskildes ansvar tillgodoses på ett bättre sätt genom en

bruttonorm.

 Andra kommuner ställer sig tveksamma eller helt avvisande till tanken på en

statlig reglering av normen. Man anser att kommunerna själva bör ges rätt att

fastställa sin egen socialbidragsnorm. Den huvudsakliga invändningen är att

förslaget innebär en oacceptabel detaljstyrning av kommunerna och kan medföra

kostnadsökningar. Påpekanden görs ävan om att staten bör stå för kostnaderna om

generella regler för bidragsnivån införs.

 Negativa till förslaget till en riksnorm är Göteborgs, Kungsbacka, Sala,

Ekerö, Motala, Gullspångs, Söderköpings, Nyköpings, Österåkers, Lunds,

Falkenbergs, Skellefteå, Vänersborgs, Vara, Skövde, Uppsala och Botkyrka

kommuner samt Kommunförbunden i Blekinge, Kronobergs, Västmanlands och Örebro

län. Även Statskontoret avstyrker förslaget i den del som avser

försörjningsstödet.

 Nedan redovisas separat synpunkter som framförts av vissa remissinstanser:

 Socialstyrelsen motsätter sig inte förslaget till riksnorm men anser att

kommittén inte tillräckligt analyserat problemet. Förslaget innebär en

begränsning av kommunernas inflytande över socialbidragets nivå, men styrelsen

anser att det är rimligt att staten lägger fast en miniminivå, lika för alla i

landet, medan ersättning härutöver kan ske utifrån lokala bedömningar och behov.

Vidare ifrågasätter Socialstyrelsen om individuellt behovsprövat socialbidrag är

det bästa försörjningsstödet för ungdomar, flyktingar och nytillkomna invandrare

som står till arbetsmarknadens förfogande. I fråga om dessa grupper anser

Socialstyrelsen att ekonomiskt bidrag i stället direkt bör sammankopplas med

aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Äldre invandrares försörjning bör

tryggas genom att de ingår i socialförsäkringssystemet.

 Svenska Kommunförbundet har, trots starka invändningar, förståelse för att

staten kan vilja garantera medborgarna en miniminivå för socialbidrag, men anser

som ett absolut krav att staten tar det fulla ansvaret för finansieringen av

bidraget upp till den lagstadgade miniminivån. I annat fall bör

förvaltningsdomstolarnas rätt att fastställa nivån på biståndet begränsas så att

dessa endast ges befogenhet att bedöma om rätt till bistånd föreligger samt att

upphäva överklagade beslut där bistånd inte beviljats. Förbundet anser att det

ankommer på kommunerna att besluta om nivån på socialbidraget och inte på

domstolen. Även kommunförbundet anser att andra ersättningssystem bör garantera

försörjningen för bl.a. invandrare och ungdomar som inte kommit in på arbets-

marknaden.

 Även Stockholms kommun är tveksam till förslaget till riksnorm med hänvisning

till att socialbidraget är en viktig del av det totala sociala arbetet och

därför bör vara en kommunal angelägenhet. Om staten inför en riksnorm innebär

det i realiteten att staten tar över ansvaret från kommunerna och det uppstår

ett dubbelt huvudmannaskap. För att uppnå mer enhetliga socialbidragsnivåer

regionalt föreslås att kommunerna i en region via sina länsförbund kommer

överens om socialbidragsnivån i länet.

 LO framhåller särskilt vikten av att en enhetlig socialbidragsnorm införs. Man

anför bl.a. att det i och för sig kan vara befogat med olika bidragsnormer

beroende på varierande levnadsomkostnader i landet, men att den stora

variationen som finns idag mellan olika kommuners normer snarare bottnar i att

beslutsfattarna i de olika kommunerna har olika människosyn och olika

värderingar om vilket samhälle vi skall ha.

 TCO stödjer förslaget till en riksnorm lika över hela landet. TCO anför som

skäl att rätten till försörjningsstöd inte ska vara beroende av en kommuns

ekonomiska situation eller politiska majoritet.

Skälen för regeringens förslag:

Försörjningsstöd

Som redogjorts för tidigare har samhällsutvecklingen i Sverige under senare år

kännetecknats av hög arbetslöshet som inneburit stora påfrestningar på

samhällsekonomin. Nödvändiga besparingar har skett även inom välfärdssystemen.

Socialbidragssystemet har bl.a. av dessa orsaker utsatts för stora

påfrestningar. Socialbidragets syfte är inte att fungera som en långsiktig

försörjningskälla utan skall endast behöva träda in tillfälligtvis vid kortare

perioder av försörjningsproblem.

 Biståndsparagrafens vaga lydelse i kombination med möjligheten till

förvaltningsbesvär har successivt medfört att bestämmandet av dess konkreta

innehåll i allt högre grad förskjutits från de valda politiska församlingarna

till statliga myndigheter och de förvaltningsdomstolar som avgör överklagandena

i enskilda ärenden. Det finns idag kommuner som tillämpar lägre normer än vad

Socialstyrelsen rekommenderar. Antalet besvärsärenden har ökat kraftigt.

Majoriteten av alla besvärsärenden gäller numera kommunernas

socialbidragsnormer. Människor som behöver ekonomiskt bistånd från

socialtjänsten tillhör i betydande omfattning utsatta grupper i samhället. Många

som erhåller bistånd begagnar sig inte heller av möjligheten att överklaga

kommunens beslut till förvaltningsdomstolarna. Systemet försvårar möjligheterna

till långsiktig ekonomisk planering för kommunerna.

 Riksdagen beslutar om villkor och nivåer för andra ekonomiska trygghetssystem,

bl.a. sjukförsäkringar och pensioner, ersättning från arbetslöshetskassa,

kontant arbetsmarknadsstöd, studiebidrag och bostadsbidrag. Utformningen av de

ekonomiska trygghetssystemen hör till de faktorer som är av betydelse för hur

många människor som blir beroende av socialtjänstens bistånd. Det är endast

riksdagen som kan samordna och justera de olika trygghetssystemens inbördes

förhållanden till varandra. Regeringen anser att det är rimligt att riksdagen

även till viss grad beslutar om nivåerna för det ekonomiska stödet enligt

socialtjänstlagen. Motsvarande slutsats har de flesta remissinstanserna som

tillstyrker kommitténs förslag dragit.

Annat bistånd

Bistånd i form av sociala tjänster som t.ex. färdtjänst, hjälp i hemmet och sär-

skilt boende inryms i begreppet livsföring i övrigt. Inom det område som om-

fattas av annat bistånd är en detaljreglering på samma sätt som för för-

sörjningsstödet vare sig lämplig eller möjlig. Det finns dock skäl att i lagen

avgränsa och tydliggöra också rätten till annat bistånd.

 64

8.7 Precisering av försörjningsstödet

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Det ekonomiska stödet till |

| försörjning delas upp i en för hela riket gällande |

| norm (riksnorm) samt i en del som avser rätt till |

| ersättning för skälig kostnad för ett antal andra be-|

| hovsposter. |

| Riksnormen skall täcka hushållets normala kost- |

| nader för livsmedel, kläder och skor, lek och |

| fritid, hälsa och hygien, förbrukningsvaror samt |

| dagstidning, telefon och TV-licens. |

| Därutöver utges i förekommande fall ersättning |

| motsvarande skäliga kostnader för boende, hushållsel,|

| hemförsäkring, arbetsresor, avgift till fackförening|

| och erkänd arbetslöshetskassa, läkar- och akut tand-|

| vård samt glasögon. |

| Om särskilda skäl föreligger kan försörjningsstödet|

| justeras med skäligt belopp. Kommunen äger också rätt|

| att utge försörjningsstöd inom ramen för en bredare |

| schablon och med högre belopp än vad som annars |

| |

| gäller. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Kommitténs förslag till försörjningsstöd omfattar även avgift för barnomsorg och

hemtjänst.

 Skälen för regeringens förslag: När det gäller försörjningsstödets innehåll

kan det finnas skäl att i detta sammanhang lyfta fram socialtjänstlagens

portalparagraf, som bl.a. slår fast att socialtjänstens verksamhet skall bygga

på respekt för människorna självbestämmanderätt och integritet. Regeringen anser

att denna princip bör prägla socialtjänstlagen även fortsättningsvis. En

konsekvens av detta synsätt är att försörjningsstödet bör utformas så att

bidragstagaren själv ges utrymme att planera och fatta beslut om den egna

ekonomin inom ramen för det erhållna biståndet. Stödet bör utformas så att det

gynnar rationell metodutveckling och administrativt överarbete motverkas.

 Vid kortare hjälpperioder uppkommer inte vissa utgifter. När det gäller andra

kostnader förekommer stora variationer beroende på olika stora behov eller

beroende på var man bor. Sådana kostnader är mindre lämpliga att schablonisera,

och bör behovsprövas utifrån den kostnad som kan beräknas uppstå.

 De kostnadsposter som regeringen anser utgör nödvändiga vardagsutgifter och

lämpliga att ingå i en schabloniserad del i ett försörjningsstöd (riksnorm) är

följande:

- livsmedel

- kläder och skor

- lek och fritid

- förbrukningsvaror

- hälsa och hygien

- dagstidningar/telefon/TV-licens

 Därutöver föreslår regeringen att följande kostnader vid behov skall ingå i

försörjningsstödet:

- boende

- hushållsel

- hemförsäkring

- arbetsresor

- läkarvård och akut tandvård

- glasögon

- avgift till fackförening och arbetslöshetskassa

 En prövning av huruvida dessa senare kostnader är skäliga måste dock alltid

göras. Största betydelsen torde denna skälighetsprövning ha när det gäller

kostnaden för boende. Utgångspunkten vid bedömningen av vad som är skälig

boendestandard skall vara vad en låginkomsttagare på orten normalt har möjlighet

att kosta på sig.

 Om bostadskostnaderna bedöms vara för höga i förhållande till vad som är

skäligt för det aktuella hushållet är det rimligt att ställa krav på byte av

bostad. Krav på byte av bostad är främst motiverat vid långvarigt biståndsbehov.

Om biståndsbehovet bedöms vara under en kortare tidsperiod kan det inte ställas

lika långtgående krav på att den enskilde skall medverka till att byta bostad.

Om bostaden representerar ett ekonomiskt värde, t.ex. i form av egen villa eller

bostadsrättslägenhet, och socialbidragsbehovet bedöms bli långvarigt bör detta

också utgöra ett skäl för byte av bostad.

 Socialtjänsten skall medverka till bostadsbyte om den enskilde eller familjen

har svårigheter att få annan bostad. De krav som ställs på att den sökande skall

flytta till en billigare bostad måste naturligtvis utgå från en individuell

bedömning och ske med hänsynstagande till de sociala konsekvenser som kan uppstå

för hushållet, framför allt när det gäller familjer med barn.

 Förutsättningen för krav på flyttning eller en reduktion av ersättningen för

bostadskostnaderna är att det finns faktiska möjligheter för familjen att

erhålla en annan bostad som uppfyller skäliga krav samt att oskäliga sociala

konsekvenser inte uppstår. Den enskilde måste dessutom få skälig tid för att

byta eller avyttra bostaden. Om det är svårt att sälja bostaden på grund av

bostadsmarknaden på orten eller andra omständigheter som den enskilde inte kan

råda över skall detta vägas in i helhetsbedömningen av rätten till bistånd.

 Om bidragssökanden anser sig behöva byta bostad under pågående bidragstid, och

detta är förenat med ökade boende- eller andra kostnader, anser regeringen det

rimligt att detta alltid sker i samförstånd med socialtjänsten.

 Om det kan anses rimligt att den bidragssökande flyttar till en billigare

bostad, men han eller hon ändå inte gör det, kan biståndet för boendekostnader

fastställas till ett skäligt belopp helt utan beaktande av den faktiska

kostnaden.

 Vad gäller bistånd till arbetsresor avses möjlighet att resa till och från

arbetsplatsen. I begreppet arbetsresor skall även ses resbehov för att aktivt

kunna söka arbete eller delta i andra aktiva åtgärder som kommunen eller

arbetsmarknadsmyndigheten anordnar. Det är då naturligt att utgå från kostnader

för ett månadskort för lokala resor.

 Bistånd till glasögon bör utgå i de fall behov styrks enligt läkarordination

eller om den enskilde på grund av olycksfall behöver ett nytt par glasögon.

 Bistånd till avgifter till fackförening eller arbetslöshetskassa skall utgå med

det belopp som gäller för den organisation den enskilde tillhör. I det fall det

är möjligt att få helt eller delvist reducerad avgift skall i första hand sådan

ansökan göras.

Försörjningsstödets nivå

Av Socialstyrelsens rapport, Socialbidragsnormen - en översyn, framgår att

skillnaden i de reala disponibla inkomsterna mellan socialbidragstagarna och

vissa lågavlönade grupper har minskat sedan Socialstyrelsen utfärdade sin

bruttonorm. Det gäller både ungdomar som arbetar eller studerar och

barnfamiljer. Detta beror till viss del på genomförda förändringar i skatte- och

transfereringssystemen. En annan orsak är konstruktionen av värdeuppräkningen av

nuvarande socialbidragsnorm.

 Under åren 1995 och 1996 har Konsumentverket reviderat underlaget för

mätningar av matkostnaden och övriga utgiftsposter som ingår i socialstyrelsens

bidragsnorm. Socialstyrelsen har i september 1996 gått ut med nya allmänna råd

till kommunerna som bygger på konsumentverkets konsumtions- och

prisundersökningar. Socialstyrelsen har i dessa allmänna råd även reviderat sin

tidigare åldersindelning för att bättre överensstämma med konsumentverkets pris-

och konsumtionsundersökning.

 Regeringen anser att försörjningsstödets nivå även fortsättningsvis bör grunda

sig på de konsumtions- och prisstudier som Konsumentverket gör. Beloppen för de

olika konsumtionsposterna som ingår i försörjningsstödets schablon bör sedan

årligen justeras utifrån de reala förändringar som sker för de olika posterna.

Försörjningsstödets nivå bör som hittills delas upp på olika hushållstyper och

åldersintervaller och utgå från Konsumentverkets senaste pris- och

konsumtionsundersökningar. Nivån för de olika kostnadsposterna bör preciseras

genom förordning som regeringen beslutar.

 I författningskommentaren till 6 b § anges exempel på vilka särskilda skäl som

kan föreligga för att gå ifrån schablonbeloppet i ett enskilt fall.

8.8 Annat bistånd

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Med annat bistånd avses |

|färdtjänst, hjälp i hemmet (hemtjänst) och särskilt |

|boende för äldre eller funktionshindrade. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens men innehåller flera

typer av annat bistånd.

 Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna som yttrat sig över

kommitténs förslag har tillstyrkt förslaget att precisera biståndsrätten på det

sätt som utredningen föreslår. Bland dem som tillstyrker förslaget finns fyra

statliga myndigheter och tolv domstolar. Justitieombudsmannen, Svenska

Kommunförbundet och 17 kommuner tillstyrker förslaget. Statskontoret,

Länsstyrelserna i Blekinge län och Gävleborgs län, Landstingsförbundet,

Kommunförbundet i Norrbottens län samt sex kommuner förordar avslag på

kommitténs förslag med motivet att den kommunala självstyrelsen urholkas.

 Åstorps kommun framhåller att ekonomisk behovsprövning bör ske i fråga om

bistånd i form av plats på behandlingshem för t.ex. höginkomsttagare.

Hudiksvalls kommun och Stockholms stad anser att dagverksamheter bör kunna

beslutas som bistånd. Söderhamns kommun anser att förslaget innebär att

ramlagskonstruktionen ytterligare försvagas och att preciseringar snabbt kan bli

inaktuella. Dessutom anser kommunen att "det finns uppenbara svårigheter att

precisera rätten till annat bistånd då alla sådana försök tenderar till att

begränsa socialnämndernas handlande". Statens Handikappråd tillstyrker förslaget

med motiveringen att den enskildes rättighet stärks och att det är en fördel att

lagen har en likartad konstruktion som LSS. DHR och SRF föreslår att valfriheten

lyfts fram tydligare samt att uppräkningen av det personliga stödet bör

preciseras med bl.a. läs- och skrivhjälp för synskadade samt ledsagarservice.

PRO vill särskilt understryka att bistånd till färdtjänst och hemtjänst inte får

prövas mot den enskildes ekonomi.

 Skälen för regeringens förslag: Grundläggande frågor när det gäller rätten

till bistånd är dels vilken ansvarsfördelning som skall gälla mellan den

enskilde och samhället och dels hur den enskildes behov av hjälp och stöd skall

kunna garanteras i lagstiftningen. Socialtjänstlagens karaktär av målinriktad

ramlag innebär att kommunerna har en betydande frihet att utforma verksamheten

utifrån skiftande lokala förutsättningar och behov. Socialtjänstlagen innehåller

målgruppsrelaterade handlingsregler, riktlinjer och bestämmelser som allmänt rör

socialtjänstens mål, innehåll, ansvar och uppgifter. Bestämmelsen om den

enskildes rätt till bistånd har i lagstiftningen inga preciseringar vad avser

personkrets eller typ av insatser. I förarbetena till socialtjänstlagen anfördes

olika skäl som talade emot en tydligare precisering av biståndsrätten. Det

ansågs inte förenligt med den helhetssyn som skall prägla det sociala arbetet

att knyta rätten till bistånd till vissa angivna situationer eller insatser.

Statens tillsyn och besvärsrätten ansågs utgöra tillräcklig garanti för att

tillgodose den enskildes rättssäkerhet. Lagstiftaren överlämnade åt kommunerna

att tolka innebörden i begreppet "livsföring i övrigt" och att fastställa vilken

levnadsnivå som kunde anses vara skälig.

 Under senare år har kritiken mot den opreciserade regleringen av rätten till

bistånd ökat både från brukare och från kommunerna. Genom Handikapputredningens

(dir. 1988:53) arbete visades att socialtjänstlagens opreciserade biståndsrätt

inte utgjort ett tillräckligt starkt lagstöd för att tillförsäkra svårt

funktionshindrade erforderligt stöd och service. Lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade som trädde i kraft år 1994, innehåller nu

preciserade bestämmelser om svårt funktionshindrades rätt till olika former av

stöd och service. Från kommunhåll har man kritiserat det oprecisa uttrycket

"skälig levnadsnivå" och även tagit upp frågan om den enskildes rätt att välja

biståndsinsats och frågan om avgränsning mot landstingens ansvar för hälso- och

sjukvårdsinsatser.

 Regeringen föreslår att biståndet delas upp i två begrepp; bistånd till

"försörjningsstöd" samt "annat bistånd" varmed det senare endast avses färd-

tjänst, hjälp i hemmet och särskilt boende för äldre eller funktionshindrade. I

det följande ges en närmare beskrivning av de föreslagna biståndskategorierna.

 När det gäller frågan om vilken nivå som avses med begreppet skälig

levnadsnivå för annat bistånd är avsikten med förslaget inte att föreslå en

precisering av nivån på biståndet. Begreppet skälig levnadsnivå kvarstår i lagen

och avsikten är inte att ifrågasätta den hittillsvarande tolkningen av

ambitionsnivåer och kvalitet på stödinsatser. Socialtjänstens arbete och

utformning av insatser skall alltid utgå från den enskildes behov och

livssituation. Begreppet skälig levnadsnivå ges sin grundläggande betydelse

genom portalparagrafen. Målsättningen för socialtjänstens verksamheter är att

främja människors ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor

och aktiva deltagande i samhällslivet.

Färdtjänst

Färdtjänsten är ett komplement till den allmänna trafikförsörjningen och utgör

ett stöd för personer som har betydande svårigheter att förflytta sig på egen

hand eller använda allmänna kommunikationer. År 1974 infördes ett särskilt

statsbidrag till verksamheten som bidrog till att den byggdes ut kraftigt och år

1980 kunde samtliga kommuner erbjuda färdtjänst. Den 1 januari 1996 hade totalt

ca 430 000 personer färdtjänsttillstånd varav 16 % var yngre än 65 år. Drygt 360

000 ålderspensionärer eller knappt en fjärdedel av denna åldersgrupp var

berättigade till färdtjänst.

 Färdtjänstens regelsystem varierar från kommun till kommun. Skillnaderna

gäller både vilka kriterier som tillämpas vid bedömningen av färdtjänsttillstånd

och begränsningar av antalet resor per tidsperiod, resans längd och kostnad samt

krav på samåkning. Det finns också stora variationer mellan kommunerna både i

fråga om andelen färdtjänstberättigade personer i olika åldrar och i fråga om

antalet resor per färdtjänstberättigad person. Enligt en aktuell översyn från

Socialstyrelsen (Färdtjänsten i fyra regioner, kostnads- och kvalitetsutveckling

1991-1995, 1997) är den vanligaste avgiftskonstruktionen att resenären betalar

en viss procentandel av taxameterbeloppet. En del kommuner använder sig av

periodkort. Det förekommer också att färdtjänstresenärerna betalar samma taxa

som den som gäller för övrig kollektivtrafik.

 Färdtjänsten är en viktig socialpolitisk och trafikpolitisk fråga. Handi-

kapputredningen har behandlat båda dessa aspekter på färdtjänsten och föreslog i

sitt slutbetänkande Ett samhälle för alla (SOU 1992:52) ett samlat ansvar på

länsnivå för kommunal färdtjänst, riksfärdtjänst, sjukresor och kollektivtrafik.

Regeringen beslutade år 1993 att tillkalla en särskild utredare med uppgift att

lägga fram förslag till bättre samordning i länen av olika slag av offentligt

betalda resor. I Samreseutredningens betänkande Allmänna kommunikationer - för

alla? (SOU 1995:70) konstateras att äldre och funktionshindrade personer har

goda möjligheter att använda sig av kollektiva färdmedel förutsatt att dessa och

även den fysiska miljön blir betydligt bättre anpassad till resenärernas

förflyttningsbehov. Enligt utredningen innebär dock det skilda huvudmannaskapet

för linjetrafiken och specialtransporterna att trafikhuvudmannen inte får del av

de minskade kostnader inom t.ex. färdtjänsten som en ökad handikappanpassning

skulle kunna medföra. Utredningen föreslår en lagstiftning som innebär att

trafikhuvudmannen inte bara skall svara för den lokala och regionala

linjetrafiken utan också för den särskilda kollektivtrafiken. Med detta begrepp

avses resor inom länen med kommunal färdtjänst, riksfärdtjänst och sjukresor.

Den föreslagna lagstiftningen om ett enhetligt huvudmannaskap för linjetrafik

och specialtransporter ligger i linje med målen för handikappolitiken som

innebär en normalisering av funktionshindrades resor.

Hjälp i hemmet (hemtjänst)

Under de år som gått sedan socialtjänstlagen trädde i kraft har hemtjänstens

roll och uppgifter kraftigt förändrats. Under verksamhetens uppbyggnad på 1960-

och 1970-talen bestod hemtjänstens uppgifter huvudsakligen i praktisk hjälp med

hemmets skötsel, inköp och matlagning. Omstrukturering och reducering av

institutionsvården med bl.a. kortare vårdtider inom den somatiska akutsjukvården

har inneburit att personlig omvårdnad och insatser av sjukvårdskaraktär fått en

alltmer framskjuten plats än tidigare. Sedan mitten av 1980-talet har både an-

talet och andelen äldre i olika åldersgrupper som får hemtjänst minskat. I

början av 1980-talet fick 22 % av ålderspensionärerna hemtjänst och i dag uppgår

andelen som har hjälp från hemtjänsten till knappt 10 %. Variationen mellan

kommunerna med avseende på hemtjänstens täckningsgrad är stor och låg år 1994

mellan 3 % och 20 % för åldersgruppen över 65 år. För den äldsta åldersgruppen,

över 80 år, låg variationen mellan 6 % och 40 %. Samtidigt som antalet

hjälpmottagare minskat har hemtjänstverksamheten byggts ut och antalet

arbetstimmar har ökat kraftigt under 1980-talet. Detta har inneburit en kraftig

förskjutning av insatserna till de allra äldsta och till dem med de mest

omfattande behoven av omsorg och vård och en ökande andel hjälptagare har kunnat

få mer omfattande insatser i det egna hemmet. En stor andel av hjälptagarna,

f.n. ca 40 %, får relativt begränsad insats - under 10 timmar per månad. En

ökande andel äldre får omfattande insatser och närmare 10 % uppskattas ha hjälp

motsvarande 20 timmar per vecka eller mer. Möjligheterna att bo kvar i det egna

hemmet även med omfattande behov av omsorg och vård var tämligen begränsade i

början på 1980-talet. I dag får närmare en fjärdedel av vårdtagarna hjälp dygnet

runt. Olika slags insatser från hemtjänsten avser att underlätta den

dagliga livsföringen och i många fall också möjliggöra ett kvarboende i det egna

hemmet. Det kan handla om människor som på grund av sjukdom, fysiska, psykiska

och/eller sociala funktionshinder eller annan orsak behöver stöd och hjälp i den

dagliga livsföringen. Hemtjänstens insatser är inte bara förbehållna äldre och

yngre personer med funktionshinder. För människor med missbruksproblem eller

psykisk sjukdom kan hemtjänsten utgöra ett viktigt stöd och möjliggöra ett bo-

ende på egen hand.

 Hemtjänstens traditionella innehåll kan allmänt sett indelas i uppgifter av

servicekaraktär och uppgifter som mer inriktas mot personlig omvårdnad. Med

serviceuppgifter kan avses bl.a. praktisk hjälp med hemmets skötsel - städning

och tvätt - och hjälp med inköp, ärenden på post och bank och med tillredning av

måltider eller distribution av färdiglagad mat. Med personlig omvårdnad avses de

insatser som därutöver behövs för att tillgodose fysiska, psykiska och sociala

behov. Detta kan handla om hjälp för att kunna äta och dricka, klä sig och

förflytta sig, sköta personlig hygien och i övrigt insatser för att bryta

isolering och för att känna trygghet och säkerhet i det egna hemmet.

 Regeringen vill i detta sammanhang markera hemtjänstens betydelse för att

underlätta och möjliggöra människors dagliga livsföring i det egna hemmet. En

flyttning till särskilt boende kan i vissa fall vara den bästa lösningen i de

fall behoven av tillsyn och trygghet för den enskilde och närstående inte fullt

ut kan tillgodoses i det egna hemmet. De flesta undersökningar visar dock att

människor i det längsta vill bo kvar i sin invanda miljö och där få den omsorg

och vård som behövs.

Särskilda boendeformer

Institutionsboende i form av ålderdomshem och långtidsjukvård utgjorde fram till

1960-talets början den huvudsakliga formen för äldreomsorg i Sverige. Vanligen

skedde placering på ett ålderdomshem när hjälpbehovet förändrades från praktiska

vardagssysslor till mer omfattande behov av personlig omvårdnad eller när

antalet hemtjänsttimmar nått en bestämd nivå efter vilken det ansågs billigare

att vårdas på ett ålderdomshem. Ofta kunde omoderna bostäder med dålig standard

och tillgänglighet vara en bidragande orsak till flyttning. Ålderdomshemmen var

dock sällan anpassade för att klara omsorgen om människor med stora

funktionshinder eller svåra sjukdomstillstånd. Ytterligare en flyttning till

långtidssjukvården blev därför ofta nödvändig. Moderna äldrebostäder i form av

serviceboende växte fram under 1970-talet och många omoderna ålderdomshem har

sedan dess byggts om för att tillgodose krav på tillgänglighet och god

arbetsmiljö. Under 1980-talet tillkom gruppbostaden som en småskalig boendeform

särskilt anpassad för personer med åldersdemens.

 Ädel-reformen innebar att kommunerna år 1992 övertog ca 31 000 sjukhemsplatser

från landstingen. Genom tillfälliga statsbidrag om 3 miljarder kronor som utgick

under åren 1991-1996 beräknas antalet äldrebostäder ha ökat med ca 20 000 och en

stor del av dessa utgörs av gruppboende för personer med åldersdemens.

 I förhållande till ökningen av antalet äldre har andelen som bor i särskild

boendeform minskat under den senaste tioårsperioden. Samtidigt har utvecklingen

under 1980-talet med en kraftigt utbyggd hemtjänst och en förskjutning av

insatserna till dem med stora vårdbehov, inneburit att drygt 40 000 äldre får

insatser i det egna hemmet dygnet runt. Möjligheten att vid någon tidpunkt

flytta till en särskild boendeform torde också ha ökat under senare år i takt

med högre medelålder vid inflyttningen och därmed större omsättning av boende.

Vårdtyngden i särskilda boendeformer har ökat betydligt under det senaste

decenniet. 70 % av de boende var år 1995 över 80 år och närmare två tredjedelar

hade någon form av åldersdemens. Variationen mellan kommunerna när det gäller

andelen boende i särskilda boendeformer är stor. Andelen ålderspensionärer

totalt som bor i särskilt boende varierar mellan 4 % och 16 % och mellan 13 %

och 42 % för åldersgruppen över 80 år.

 Huvudinriktningen när det gäller omsorger om äldre och personer med olika

slags funktionshinder är att förstärka möjligheterna till eget boende. Detta bör

vara utgångspunkten även i de fall den enskilde har omfattande behov av tillsyn,

omvårdnad och vård. När behovet av tillsyn eller kraven på trygghet och säkerhet

inte längre kan tillgodoses i det egna hemmet bör det finnas möjligheter att

flytta till en särskild boendeform.

 Det förekommer många olika benämningar på de olika slag av kollektivt boende

som ingår i samlingsbegreppet särskilt boende. Traditionella benämningar som

ålderdomshem, servicebostäder, gruppboende och sjukhem har en historisk bakgrund

och kommer att förlora betydelse allteftersom nya boendeformer och benämningar

växer fram. När man inte längre kan bo kvar i det egna hemmet måste, enligt

regeringens mening, det särskilda boendet - oavsett vad det kallas - kunna

erbjuda en god vård som beaktar den enskildes behov av självbestämmande,

integritet, trygghet och livskvalitet. Avsikten med förslaget är således varken

att utvidga eller begränsa rätten till dessa stödinsatser i förhållande till vad

som redan idag omfattas av rätten till bistånd.

 65

8.9 Bistånd i andra fall

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Kommunen skall ha rätt att ge |

| bistånd även i andra fall än vad som omfattas av |

| "försörjningsstöd" och "annat bistånd". Detta stöd |

| skall bl.a. ses som ett komplement till försörj- |

| ningsstödet och kan exempelvis omfatta |

| flyttningskostnader, komplettering eller |

| nyanskaffning av möbler, husgeråd, TV m.m., |

| skuldsanering, alternativ medicinsk behandling, |

| psykoterapikostnader, mer omfattande tandvård, |

| rekreations- eller semesterresor m.fl. |

| Bistånd kan även ges i andra former såsom olika |

| former av stöd samt vård- och behandlingsinsatser. |

| Beslut om bistånd av detta slag skall inte kunna |

|överklagas genom förvaltningsbesvär. |

--------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag att i lagen precisera ett

grundstöd är, såsom framgår av avsnitt 8.7, avsett att täcka den enskildes

ekonomiska försörjningsbehov. Försörjningsstödet är avsett att täcka de mest

grundläggande behoven. Därutöver kan finnas ytterligare behov av ekonomiskt stöd

som ett hushåll kan ha. Kommunen kan därför behöva utge även annat ekonomiskt

stöd.

 De kostnader som kan ingå i sådant stöd är exempelvis kostnader för flyttning,

komplettering eller nyanskaffning av möbler, husgeråd, TV m.m.,

flyttningskostnader, skuldersanering, alternativ medicinsk behandling,

psykoterapikostnader, mer omfattande tandvårdsbehandling, rekreations- eller

semesterresor.

 Kommunen kan också besluta att anta normer som i praktiken utgör ett tillägg

till det lagreglerade försörjningsstödet. Ett antal kommuner har redan idag

normer som överstiger socialstyrelsens remommendationer.

 Enligt 5 § SoL hör det till socialnämndens uppgifter att bl.a. svara för upp-

lysningar, råd, stöd och vård och annat bistånd till familjer och enskilda som

behöver det. I 10 § SoL anges ytterligare insatser som bl.a. riktar sig mot

barn, ungdomar, familjer, vuxna missbrukare och enskilda med psykosociala

problem. I bestämmelsen nämns bl.a. rådgivningsbyråer, social jour och

kontaktperson. I 11 § återfinns bestämmelser som rör åtgärder mot missbruk.

Enligt 11 § skall socialnämnden aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren

får den hjälp och vård som han behöver för att komma ifrån missbruket. Nämden

skall i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka

att planen fullföljs.

 I 12 § SoL finns bestämmelser som innebär att socialnämnden skall verka för

att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden.

Socialnämnden skall samarbeta nära med hemmen och därvid rikta särskild

uppmärksamhet mot utvecklingen hos de barn och ungdomar som visat tecken till en

ogynnsam utveckling. Barn och ungdomar skall beredas det skydd och stöd som de

behöver och om det är motiverat placeras utanför det egna hemmet. Kommunen skall

enligt paragrafens nuvarande lydelse tillgodose det behov av stöd och hjälp som

kan föreligga hos barn och ungdomar efter det att en tvist om vårdnad eller

umgänge har avgjorts av domstol. Enligt 12 a § skall kommunen erbjuda

samarbetssamtal för att hjälpa föräldrar bli eniga i frågor rörande vårdnad och

umgänge.

 Bland de uppräknade insatserna ingår sådana insatser som kan sägas utgöra

grunden för det sociala arbetet med barn, ungdomar, familjer, vuxna missbrukare

och enskilda personer med psykosociala problem såsom det bedrivs idag inom

socialtjänsten. Detta kan bl.a. innefatta att lämna upplysningar till den

enskilde, hänvisa till eller förmedla kontakt med andra samhällsorgan,

motivationsarbete, all slags öppenvårdsinsatser samt vård utanför hemmet i form

av placering i familjehem eller i hem för vård eller boende.

 Under senare år har kommunerna utvecklat arbetet med öppenvårdsinsatser så att

allt mer av det sociala arbetet bedrivs i öppna former på hemmaplan. Samtidigt

har en metodutveckling skett. Arbetet riktas till individer eller till grupper

och ges såväl av professionella som av lekmän. Det blir t.ex. allt vanligare att

det inrättas gruppverksamheter för barn till missbrukare och även för barn till

psykiskt sjuka. Forskning har visat att den här typen av stöd är betydelsefull

och kan förebygga behov av mer omfattande insatser i framtiden.

 Olika verksamheter där familjer kan få stöd i öppna former har också

utvecklats. Detta underlättar för de familjer som är dåligt motiverade att ta

emot det stöd som socialtjänsten erbjuder. Ibland kan dessa insatser utgöra ett

alternativ till de mer ingripande och dramatiska insatser som en placering

utanför hemmet innebär.

 Även när det gäller insatser för vuxna missbrukare har kommunerna under senare

år utvecklat mer öppna behandlingsformer på hemmaplan. Dessa kan utöver ett

nödvändigt motivationsarbete också innefatta t.ex. gruppbehandling enligt den

s.k. 12-stegsmodellen, stöd i boendet, sysselsättning och arbete eller andra

former av vårdkedjor med lokal anknytning. Missbrukare erbjuds i vissa fall

boende i inackorderingshem.

 Ett mycket vanligt sätt att stödja barn och ungdomar är att tillsätta

kontaktpersoner eller kontaktfamiljer. Det förekommer även att vuxna personer

får stöd i form av en kontaktperson. Kontaktpersoner och kontaktfamiljer är

oftast lekmän som rekryteras av socialtjänsten till dessa uppdrag, som kan vara

av mer eller mindre omfattande karaktär. Inom detta område finns behov av

utvärdering och metodutveckling.

 Barn under skolåldern kan, som ett led i en behandling, erbjudas möjlighet att

vara i familjedaghem eller på daghem. Det kan röra sig om ett barn där hemmet av

olika skäl, t.ex. missbruk, psykisk sjukdom eller andra psykosociala

svårigheter, inte kan tillgodose barnets behov av stimulans och utveckling på

ett tillfredsställande sätt. Detta bör lämpligen ske i samverkan mellan

socialtjänsten, barnomsorgen och andra stöd- och behandlingsverksamheter kring

barn.

 I den mån den enskildes vårdbehov inte kan tillgodoses genom insatser i mer

öppna former kan det bli fråga om placering utanför hemmet. Det kan ske i

antingen familjehem eller hem för vård eller boende. Familjehemmen gör mycket

betydelsefulla insatser för många barn och ungdomar, men även för en del vuxna.

Familjehemmen rekryteras, utreds, godkänns, utbildas och handleds av kommunerna

och kan ha mer eller mindre formell kompetens för sitt uppdrag. De som placeras

idag har i regel en relativt omfattande problematik som ställer allt större krav

på dem som åtar sig uppdrag att vara familjehem. Placering i familjehem är i de

allra flesta fall att föredra framför placering i hem för vård eller boende.

 Hem för vård eller boende (HVB-hem) erbjuder dygnetrunt-vård och är därmed, i

synnerhet när det gäller barn och ungdomar, personalkrävande. Det finns dock

situationer när vård- och behandlingsbehovet hos individen är så stort att det

inte kan tillgodoses på annat sätt än genom en HVB-placering. Ett HVB-hem kan

vara en mycket liten hemliknande institution men också ta emot ett större antal

personer. De kan drivas såväl i enskild som offentlig regi. HVB-hem tar emot

barn och ungdomar som kommer ensamma, hela eller delar av familjer och vuxna med

missbruk eller annan psykosocial problematik. Placeringstiden inom HVB-hemmet

varierar från att vara mycket korta akutplaceringar, längre

utredningsplaceringar till behandlingsplaceringar som sträcker sig över flera

år.

 Beslut om annat ekonomiskt stöd än försörjningsstöd skall inte kunna

överklagas genom förvaltningsbesvär. Besluten kan dock överklagas genom

laglighetsprövning. Ett överklagat beslut kan då upphävas om det inte tillkommit

i laga ordning, beslutet hänför sig till något som inte är en angelägenhet för

kommunen, det organ som har fattat beslutet har överskridit sina befogenheter

eller beslutet strider mot lag eller annan författning. Den förvaltningsdomstol

som prövar ett överklagat beslut kan däremot inte pröva skäligheten i ett en-

skilt fall eller sätta ett annat beslut i stället för kommunens beslut.

 Beslut i frågor om bistånd i form av olika former av stöd samt vård- och be-

handlingsinsatser som ankommer på socialtjänsten kan enligt nuvarande regler

överklagas med förvaltningsbesvär. Vilka möjligheter som finns för den enskilde

att överklaga olika beslut av socialnämnden har dock ingen betydelse för kommu-

nens skyldighet att erbjuda sådana insatser när det behövs. Kommunens skyldighet

härvidlag framgår bl.a. av 11 och 12 §§ socialtjänstlagen samt av LVU och LVM.

 Av 9 § socialtjänstlagen framgår vidare att socialnämndens insatser för den

enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom. Den enskilde är

därmed tillförsäkrad ett inflytande över insatserna. Det sociala arbetet har

sedan socialtjänstlagens ikraftträdande kommit att präglas av detta synsätt och

utvecklas i riktning mot en arbetsmetod som går ut på att tillvarata och stärka

den enskildes egna resurser. Den enskilde själv spelar en mera aktiv roll när

det gäller bedömningen av behovet av olika åtgärder och bestämmandet av målet

för en viss insats. I dag eftersträvas ett samspel med den enskilde snarare än

ensidiga myndighetsbeslut. Behovet av särskilda överklagningsmöjligheter när det

gäller beslut om här aktuella åtgärder blir därmed mindre framträdande än

tidigare. Det ter sig dessutom ytterst osannolikt att en person som är i

verkligt behov av stöd, vård eller behandling skulle vägras detta av kommunen.

Vad den enskilde och kommunen kan ha olika uppfattningar om är i första hand

valet av insats eller utformningen av insatsen. Detta är knappast en fråga som

lämpar sig för juridisk överprövning.

 Regeringen anser av dessa skäl att möjligheten att anföra förvaltningsbesvär

över denna typ av beslut inte behövs för att kommunen skall tillgodose de

varierande behov av stöd, vård eller behandling som enskilda kan ha. Regeringen

vill samtidigt betona det stora ansvar som kommunen har för att det finns

lämpliga åtgärder att sätta in för bl.a. barn och unga i svårigheter och för

människor med missbruksproblem. Överklagande får i stället ske enligt den

ordning som anges för laglighetsprövning i 10 kap. kommunallagen (1991:900).

 Regeringen utgår från att kommunen även i fortsättningen tillförsäkrar den

enskilde en skälig levnadsnivå och att stödet utformas så att det stärker dennes

resurser att leva ett självständigt liv.

 Begreppet skälig levnadsnivå kvarstår i lagen och den hittillsvarande

tolkningen av ambitionsnivåer och kvalitet på stödinsatser avses inte att

ifrågasättas. Socialtjänstens arbete och utformning av insatser skall alltid

utgå från den enskildes behov och livssituation. Begreppet skälig levnadsnivå

ges sin grundläggande betydelse genom portalparagrafen. Målsättningen för

socialtjänstens verksamheter är att främja människors ekonomiska och sociala

trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet.

8.10 Återkrav av utgivet ekonomiskt bistånd

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Återkrav av försörjningsstöd |

| enligt 6 § SoL får ske endast när biståndet utgivits|

| som förskott på social förmån, till den som är indragen|

| i en arbetskonflikt eller till den som på grund av |

| förhållanden som han inte kunnat råda över hindrats |

| från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.|

| Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom |

| underlåtenhet att lämna uppgifter eller på annat sätt|

| förorsakat att ekonomiskt bistånd utgått obehörigt |

| eller med för högt belopp får socialtjänsten besluta|

| om att återkräva biståndet. |

| Om någon av andra orsaker obehörigen eller med för|

| högt belopp uppburit ekonomiskt bistånd och han |

| skäligen borde ha insett detta får socialtjänsten |

| också besluta att återkräva det belopp som utbetalats|

| för mycket. |

| Om den enskilde inte betalar godvilligt får |

|socialnämnden föra talan hos länsrätten. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De allra flesta som yttrat sig i frågan anser att

ekonomiskt bistånd enligt 6 § SoL inte är förenat med en skyldighet om

återbetalning, annat än enligt särskilda undantagsbestämmelser. Ett flertal

remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag till den utvidgning av reglerna

för återbetalning av utgivet socialbidrag som kommittén föreslår.

Socialstyrelsen delar kommitténs uppfattning men anser att det bör övervägas om

inte beslut om återbetalning borde vara möjligt att överklaga.

 Några av remissinstanserna som yttrat sig i frågan pekar på behov av vissa

preciseringar, bl.a. Kammarrätten i Göteborg som anser att reglerna är onödigt

omständiga och Länsrätten i Stockholm som påpekar att terminologin i 6 kap. och

8 kap. 3 § bör bättre anpassas till varandra liksom att förutsättningarna i 4 §

är alltför otydligt formulerade.

 Justitieombudsmannen avstyrker kommitténs förslag vad gäller frågan om

återbetalningsskyldighet av felaktigt utbetalt socialbidrag och anser att frågan

borde ha belysts ytterligare. JO anser att det är mindre lämpligt att föra talan

i civilrättsliga frågor hos förvaltningsdomstolar och ifrågasätter om det finns

något egentligt behov av en reglering i frågan då kommunen dessutom redan i dag

i många fall har möjlighet att föra talan om ersättning vid allmän domstol.

Skälen för regeringens förslag:

Inledning

Enligt nu gällande bestämmelser kan socialnämnden ge hjälp och stöd utöver vad

den enskilde har rätt till med stöd av 6 § SoL. Syftet härmed är att förebygga

att ett senare akut biståndsbehov uppkommer. Sådan ekonomisk hjälp kan också

utgå i rehabiliterande syfte när rätt till bistånd enligt 6 § inte föreligger.

Möjligheten att återkräva ekonomisk hjälp som ges på annan grund än rätten till

bistånd regleras i 33 § andra stycket SoL. Enligt bestämmelsen får socialnämnden

återkräva denna hjälp om den getts under villkor om återbetalning.

 Bistånd till försörjningen är således enligt huvudregeln inte återbetal-

ningspliktigt. Möjlighet att återkräva sådan hjälp föreligger endast om den

getts som förskott på en social förmån eller som ersättning till den som är in-

dragen i en arbetskonflikt. De förmåner som här avses kan bl.a. vara

förtidspension eller någon form av försäkringsförmån.

 De undantagsbestämmelser som nu gäller omfattar inte sådana situationer då den

enskilde på grund av förhållanden som han inte själv kan råda över hindrats från

att förfoga över sin inkomster och tillgångar och därigenom varit berättigad

till bistånd för sin försörjning. Sådana situationer som har uppstått är t.ex. i

samband med bankkonflikten år 1990 då tredje man drabbades genom att innestående

medel inte kunde betalas ut. Andra exempel på sådana situationer är om tekniska

problem förhindrar överföring av medel, t.ex. löneutbetalningar.

 Det har framförts önskemål om att återkravsrätten skall vidgas ytterligare för

att bl.a. omfatta de nyss beskrivna situationerna. Från vissa håll har framförts

önskemål om en ytterligare vidgning av återbetalningsskyldigheten som ger

biståndsrätten mer karaktär av ett låneinstitut.

Återbetalning av ekonomiskt stöd som inte omfattas av

försörjningsstödet

Regeringen anser att kommunernas befogenhet att utge ekonomiskt stöd utöver vad

som omfattas av rätten till bistånd enligt 6 § SoL fyller en viktig funktion i

socialtjänstens mer långsiktiga förebyggande arbete. Den nya 6 h § ger enskilda

möjlighet att få ekonomiskt stöd t.ex. i rehabiliterande syfte eller för

tillfälliga eller akuta hjälpbehov även om rätt till försörjningsstöd inte före-

ligger. Omfattningen av sådant ekonomiskt stöd är enligt regeringens uppfattning

helt en fråga för kommunens bedömning. Att den enskilde, när den sociala och

ekonomiska situationen så medger, återbetalar stödet är en naturlig konsekvens.

 Regeringen anser att bestämmelsen i 33 § andra stycket SoL om kommunens möj-

lighet att återkräva ekonomiskt stöd som utgivits på andra grunder rätten till

bistånd bör behållas. Detta gäller också bestämmelserna om kommunens möjlighet

att föra talan om återkrav samt att efterge ersättningsskyldighet.

Återbetalning av försörjningsstöd

Vad gäller återbetalningsskyldighet av försörjningsstöd finner regeringen inte

skäl att frångå huvudprincipen att sådant stöd inte skall ges med villkor om

återbetalning. Rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen utgör det yttersta

skyddsnätet i samhällets olika trygghetssystem för medborgarna. Den som saknar

arbetsinkomst och inte heller omfattas av andra försörjningssystem, t.ex.

arbetsmarknadsstöd, arbetslöshetsförsäkring, sjukpenning eller allmän pension

garanteras genom rätten till bistånd en skälig levnadsnivå.

 Principerna för samhällets olika försörjningsstöd innebär att dessa vanligtvis

utges utan skyldighet för den enskilde att återbetala vad han erhållit. Detta

gäller t.ex. kontant arbetsmarknadsstöd, arbetslöshetsersättning, socialförsäk-

ringsförmåner och bostadsbidrag. Motsvarande princip bör också gälla för

ekonomiskt stöd som utges enligt bestämmelserna om rätten till bistånd i

socialtjänstlagen, dvs. försörjningsstödet. Undantagen från denna huvudregel bör

vara tydligt motiverade och väl preciserade i särskilda bestämmelser. Undantagen

i nuvarande lagstiftning är som nämnts tidigare bistånd som utgetts som förskott

på en social förmån eller ersättning samt bistånd till den som är indragen i en

arbetskonflikt.

 Att införa en generell återbetalningsskyldighet för ekonomiskt bistånd skulle

ge socialtjänsten en funktion av låneinstitut. Utöver vad som framförts tidigare

finner regeringen en sådan lagkonstruktion som oförenlig med biståndets

principiella funktion som en rättighet. Därtill skulle andra icke önskvärda

effekter kunna uppstå. Människor som ansöker om banklån för att klara en till-

fällig ekonomisk belastning skulle kunna riskera att hänvisas till

socialtjänstens lånesystem. Även administrativa skäl talar mot ett sådant

utvidgat lånesystem. Det skulle kräva att kommunerna bygger upp en dyrbar

återkravsverksamhet som kontinuerligt bevakar och reviderar betalningsplaner och

driver processer för att väcka talan om återkrav i de fall beviljade lån inte

betalas enligt uppgjord plan. Redan i dag med den begränsade kravverksamhet som

vanligtvis förekommer anser många kommuner att en kravverksamhet kräver allt för

stora resurser.

 I likhet med majoriteten av remissinstanserna som lämnat synpunkter på denna

fråga anser regeringen att den nuvarande generella principen inte skall frångås.

Däremot kan det finnas skäl att komplettera undantagsbestämmelsen om återkrav

till att även omfatta sådana situationer då den enskilde på grund av

förhållanden som han inte kunnat råda över hindras att förfoga över sina inkom-

ster eller tillgångar.

 Regeringen bedömer det inte som rimligt att enskilda med tillräckliga medel

till sin försörjning men som t.ex. på grund av andra yrkesgruppers

arbetskonflikter inte förfogar över dessa medel inte skall återbetala utgivet

försörjningsstöd. Detta inträffade för många människor vid bankkonflikten år

1990. Motsvarande situation kan också uppstå bl.a. på grund av felaktigheter i

de tekniska system som används vid löneutbetalningar eller banktransaktioner.

Regeringen föreslår därför en kompletterande bestämmelse som medger att

socialtjänsten får återkräva försörjningsstöd som den enskilde erhållit om

stödet lämnats till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte

kunnat råda över hindrats från att förfoga över sina inkomster eller tillgångar.

Återbetalning av hjälp som utbetalats på felaktiga grunder

I gällande socialtjänstlag saknas bestämmelser om kommunens möjligheter att be-

sluta om återbetalning av ekonomiskt bistånd som utbetalats på grund av att den

enskilde har lämnat oriktiga uppgifter. Talan mot den enskilde får i dessa fall

föras vid allmän domstol. Även om domstolen finner den tilltalade skyldig till

bedrägeri medför detta inte automatiskt att den tilltalade blir skyldig att be-

tala skadestånd motsvarande det belopp som han eller hon obehörigt uppburit.

Däremot är en fällande dom en förutsättning för att den enskilde skall kunna

åläggas ersättningsskyldighet i samband med brottmålet.

 I 20 kap. 4 § AFL finns bestämmelser om skyldighet för den enskilde att åter-

betala ersättning enligt AFL som utbetalats på oriktiga grunder. Socialtjänstens

möjligheter att idag erhålla återbetalning av ekonomiskt bistånd som utbetalats

på oriktiga grunder begränsas däremot till de ärenden där allmän domstol

beslutat om återbetalning med stöd av skadeståndslagen.

 Enligt socialtjänstkommittén är en allmän uppfattning bland kommunpolitiker

och socialarbetare att omfattningen av felaktigt utgivet socialbidrag är litet.

Men oavsett hur omfattande dessa företeelser är anser regeringen det otillfreds-

ställande att socialtjänstlagen saknar bestämmelser som möjliggör för social-

tjänsten att besluta om återbetalningsskyldighet i sådana fall. Regeringen ser

det som självklart att människor som erhållit ekonomiskt stöd genom att lämna

oriktiga uppgifter eller som underlåtit att lämna uppgifter om sina ekonomiska

förhållanden skall återbetala detta stöd.

 Enligt regeringens mening bör återbetalningsskyldighet föreligga även om den

enskilde inte har haft för avsikt att framkalla den felaktiga betalningen.

Socialtjänstens beslut att återkräva bistånd som utbetalats på oriktiga grunder

bör enligt vår mening kunna ske även om straffrättslig påföljd inte kan utdömas

till följd av uppsåtligt eller vårdslöst lämnade vilseledande uppgifter.

 Socialtjänstlagen bör därför kompletteras med en bestämmelse som ger social-

nämnden en rätt att besluta om att återkräva biståndet i de fall den enskilde

erhållit ekonomiskt bistånd som grundats på oriktiga eller vilseledande

uppgifter eller när uppgifter undanhållits socialtjänsten. Bestämmelsen om

återkrav i sådana fall bör självfallet inte påverka eller ersätta

socialtjänstens beslut att göra polisanmälan om den enskilde avsiktligt lämnat

oriktiga eller vilseledande uppgifter.

 Det kan också uppkomma situationer där socialtjänsten förorsakar felaktiga

utbetalningar, men där den enskilde bör ha insett att betalningen varit

felaktig.

 Av rättspraxis när det gäller återbetalningsskyldighet med stöd av AFL framgår

att en försäkrad skäligen bör ha insett att det utbetalade beloppet varit

felaktigt t.ex. när dubbla ersättningar betalats ut för samma period, ersättning

för lönebortfall har utgått samtidigt som lön utbetalats eller när det skett en

felräkning så att det belopp som har utbetalats har blivit mycket högt.

 Enligt regeringens mening kan rättspraxis beträffande tolkningen av felaktig

utbetalning av socialförsäkringsförmån tjäna som vägledning för socialtjänstens

beslut om återkrav av en felaktig utbetalning. Därutöver anser regeringen att

när det utbetalade beloppet överstiger ett tidigare meddelat skriftligt beslut

om ekonomiskt stöd bör den enskilde också skäligen ha insett att en felaktig ut-

betalning gjorts.

 Beslut om återkrav av ekonomiskt bistånd som utbetalats på oriktiga grunder

skall fattas av den politiska nämnd som är ansvarig för frågor om ekonomiskt

stöd. Detta gäller också felaktigt utgivet ekonomiskt stöd som förorsakats av

socialtjänsten. Talan om återkrav får härefter föras hos länsrätten.

 De nu gällande bestämmelserna om socialtjänstens möjligheter att helt eller

delvis efterge skyldighet att återbetala ekonomiskt bistånd föreslås också gälla

för de här föreslagna bestämmelser om återbetalningsskyldighet.

 66

9. Barn- och ungdomsfrågor

9.1 Socialtjänstlagen kompletteras med ett barnperspektiv

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Portalparagrafen kompletteras |

| med en ny bestämmelse som syftar till att stärka |

| barnens ställning inom socialtjänsten. Den nya |

| bestämmelsen svarar mot artikel 3 i FN:s barnkon- |

| vention och innebär att när åtgärder rör barn skall |

| särskilt beaktas vad hänsynen till barnens bästa |

| kräver. |

| En bestämmelse om barns rätt att komma till tals |

| beträffande åtgärder som rör dem införs i 9 §. När en|

| åtgärd rör ett barn skall barnets inställning så långt|

| det är möjligt klarläggas. Hänsyn skall tas till |

| barnets vilja med beaktande av dess ålder och |

| |

| mognad. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Så gott som alla remissinstanser understryker att det är

mycket positivt att barnets rätt förstärks i lagförslaget. Många remissinstanser

framhåller dock vikten av att de anställda ges utbildning för att klara av dessa

nya arbetsuppgifter och att förslaget kommer att kräva ökade resurser. Ett antal

instanser efterlyser en tydligare definition och konkretisering av begreppet

"barnets bästa". Rädda barnen föreslår att barnperspektivet lyfts fram tydligare

och med hänvisning till FN:s barnkonvention.

Skälen för regeringens förslag:

Barn skall, enligt artikel 12 i FN:s barnkonvention, ha rätt att uttrycka sin

mening i alla frågor som berör det. Barnets åsikter skall tillmätas betydelse i

förhållande till barnets ålder och mognad. Socialtjänstlagen bör, enligt

regeringens mening, tillföras ett uttryckligt barnperspektiv. Regeringen

föreslår därför två nya bestämmelser som syftar till att stärka barnets

ställning inom socialtjänstens område.

 Den ena bestämmelsen ger uttryck för principen att när åtgärder rör barn skall

särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Bestämmelsen bör, såsom

Lagrådet förordat, ha en liknande utformning som den i utlänningslagen. Den

andra bestämmelsen tillförsäkrar barnet en rätt att uttrycka sin åsikt i saker

som rör barnet personligen.

 Barnets rätt att uttrycka sin åsikt i saker som berör det personligen betyder

att dess inställning skall klargöras utan att barnet för den skull sätts i svåra

valsituationer. Uppgiften för socialtjänsten blir att skaffa sig en bild av

barnet och dess behov. Barnet får inte pressas på synpunkter.

Om barnperspektivet

Det finns anledning att här närmare beröra innebörden i begreppet

"barnperspektiv". I Barnkommitténs delrapport (SOU 1996:15) Barnkonventionen och

utlänningslagen diskuteras begreppet barnperspektiv. Där slås fast att

"barnkonventionen kan sägas utgöra vår tids samhälleliga barnperspektiv eftersom

den uttrycker världssamfundets syn på barn och ungdomar. Konventionens grundsyn;

varje barns rätt att utan diskriminering få sina rättigheter respekterade,

principen om barnets bästa, om vikten att lyssna till barnet och om dess rätt

till liv och utveckling, formar en hållning till barn på det internationella

planet. Det krav som barnkonventionen ställer på världens stater är att detta

förhållningssätt, detta barnperspektiv, skall genomsyra alla beslut som rör

barn."

 "Utgångspunkten i barnperspektivet är respekten för barnets fulla

 människovärde och integritet. Alla människor - stora som små - har lika värde.

 Visserligen växer barn upp med mycket olika ekonomiska, politiska och

 religiösa förutsättningar, men varje barn har ändå samma rätt att bli bemött

 med respekt och få samma skydd för sin integritet. Ytterligare en utgångspunkt

 i barnperspektivet är barndomens egenvärde. Barn ses inte som bihang till

 föräldrarna eller som passiva mottagare av föräldrapåverkan. De ses inte

 heller som miniatyrupplagor av vuxna utan som unika individer med egna behov.

 Barndomen ses således inte enbart som en förberedelsetid för vuxenlivet utan

 som en del av livet med ett värde i sig.

 Barnkonventionen bekräftar därmed den syn och den nya förståelse för barns

 behov som har vuxit fram under 1900-talet; att barn är individer med egna

 behov och uppfattningar om verkligheten, som i en rad avseenden skiljer sig

 från vuxnas."

I samband med den genomgång av svensk lagstiftning gällande barn som påbörjades

när Sverige ratificerade barnkonventionen, fick Socialstyrelsen ett uppdrag att

se över hur socialtjänsten efterlevde konventionens intentioner om barns bästa.

Det resonemanng som förs om barnperspektivet i rapporten "Barn i fokus" (SoS-

rapport 1996:19) kan sammanfattas på följande sätt.

 Socialt arbete med barn måste utföras utifrån ett barnperspektiv, därför att

barn inte själva kan göra sig hörda. Barnet är den svagare parten och samhället

kan sägas ha ett moraliskt ansvar att bevaka den svagare partens intressen.

Utsatta barns föräldrar är inte heller starka i förhållande till samhället, men

de är åtminstone starkare än barnet. Ordet perspektiv betyder synvinkel. I detta

sammmanhang kan perspektiv alltså betyda att se ur barnets synvinkel, att se med

barns ögon. Men barnperspektiv kan också betyda att vuxna ser barnet, dvs. den

vuxne har barnet i sin synvinkel. Den som använder begreppet lägger oftast in

antingen den ena eller den andra betydelsen i det. Socialstyrelsen menar i sin

rapport att begreppet barnperspektiv inom socialtjänsten måste innefatta bägge

betydelserna - att vuxna ser barnet och att vuxna lyssnar till barnets egna

synpunkter och bildar sig en personlig uppfattning om barnet.

 Regeringen anser att varje beslut som rör ett barn måste grunda sig på en

bedömning om vad som är bäst för just det barnet. Olika förslag till lösningar

behöver analyseras och vägas mot varandra i en beslutssituation. Barnets bästa

är inte alltid avgörande för vilket beslut som fattas, men skall alltid beaktas,

utredas och redovisas. Barnperspektivet står ibland i motsatsförhållande till

ett vuxenperspektiv. Barn kan dock inte ses isolerade från sina föräldrar och

föräldrar kan inte ses isolerade från sina barn. Att de vuxna får bästa möjliga

stöd genom socialtjänsten ligger också i barnets intresse. Vid en

intressekonflikt mellan barnet och de vuxna måste dock barnets intresse ha

företräde. Den vuxne får för den skull inte lämnas utan stöd utan måste ägnas

uppmärksamhet från socialtjänstens sida. Ett stärkt barnperspektiv inom

socialtjänsten innbär ockå det omvända förhållandet. Det betyder att även

barnens situation bör uppmärksammas när vuxna vänder sig till socialtjänsten med

en ansökan om ekonomiskt eller annat bistånd till familjen.

 Det finns anledning att ytterligare kommentera vissa begrepp i det föreslagna

tillägget till portalparagrafen. Med åtgärder avses närmast insatser på

individnivå, dvs. utrednings-, stöd- och behandlingsinsatser.

Vad som är barnets bästa är inte en gång för alla givet. Begreppet är relativt

och betyder olika saker för olika människor beroende på hur barnets behov

uppfattas av dem. Begreppets innebörd förändras över tid i takt med att ny

kunskap växer fram och värderingar i samhället förändras.

 Begreppet finns redan idag i socialtjänstlagen (12 och 27 §§). Det används

också genomgående i föräldrabalkens sjätte kapitel om vårdnad och umgänge. Genom

ändringar i föräldrabalken som trädde i kraft den 1 januari 1996 (prop.

1994/95:224) har uttryckliga bestämmelser om barnets rätt att komma till tals

införts vad gäller adoptionsärenden, i mål om vårdnad och umgänge samt i

namnärenden. När en domstol skall avgöra vad som är till barnets bästa skall den

ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad.

 Socialarbetare som kommer i kontakt med barn och föräldrar inom socialtjänsten

ställs dagligen inför svåra avgöranden när det gäller att fatta beslut om

lämpliga insatser. Det kräver gedigna kunskaper. Genom Barn i fokus-projektet

påbörjades ett välbehövligt metodutvecklingsarbete inom socialtjänsten med

syftet att sätta barnet mer i centrum i det sociala arbetet. I den avslutande

rapporten konstaterar Socialstyrelsen att det krävs ytterligare insatser för att

den påbörjade utvecklingen inte skall avstanna. Regeringen anser att fortsatt

metodutveckling inom detta område är nödvändig för att barnkonventionens

intentioner skall uppfyllas.

 67

9.2. Grundläggande bestämmelser för skyddet av barn

och ungdom

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Reglerna om socialtjänstens |

| skyldighet att med särskild uppmärksamhet följa |

| utvecklingen hos barn och ungdom som har visat |

| tecken till en ogynnsam utveckling är angelägna och |

| bör betonas. Det gäller även reglerna om skyldighet |

| för socialtjänsen att "i nära samarbete med hemmen |

| sörja för att barn och ungdom som riskerar att |

| utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de |

| behöver och, om hänsynen till den unges bästa motive-|

| rar det, vård och fostran utanför det egna hemmet." |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Har i huvudsak instämt i kommitténs förslag.

 Skälen för regeringens bedömning: I 12 § SoL finns bestämmelser om skyddet för

barn och ungdom. Även om regeringen inte föreslår någon ändring i sak finns det

anledning att något kommentera socialtjänstens skyldighet att "med särskild

uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till

en ogynnsam utveckling". Denna formulering infördes i socialtjänstlagen den 1

juli 1985 i samband med att det s.k. mellantvånget infördes i lagen (1990:52)

med bestämmelser om vård av unga. Mellantvånget innebär att socialnämnden enligt

bestämmelserna i 22 § LVU kan besluta att den unge skall hålla kontakt med en

kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom socialtjänsten.

 Av propositionen (prop.1984/85:171) om särskilda insatser inom socialtjänsten

för ungdomar i samband med missbruk och kriminalitet m.m. framgår att ändringen

i socialtjänstlagen syftade till att dels förtydliga socialtjänstens ansvar för

ungdomar, framförallt ungdomar med missbruksproblem och unga lagöverträdare,

dels motverka tendenser till att i ökad utsträckning döma ungdomar till

påföljder inom kriminalvården. Också mot bakgrund av artikel 37 i

barnkonventionen om frihetsberövande av barn och den aktuella allmänna debatten

om unga lagöverträdare är det angeläget att understryka socialtjänstens ansvar

för denna grupp ungdomar.

 Regeringen delar den uppfattning som kommer till uttryck i förarbetena till

den nu aktuella bestämmelsen, men är samtidigt medveten om svårigheterna med att

omsätta lagstiftarens intentioner i praktisk handling. Det är dock angeläget att

socialnämnden inte utan vidare släpper kontakten med ungdomar som har visat

tecken till en ogynnsam utveckling i situationer när förutsättningarna för vård

enligt LVU inte är uppfyllda och samtycke till insatser inte har kunnat

erhållas. Detsamma gäller familjer med små barn där föräldrarna avvisar

socialtjänstens erbjudanden om frivilliga insatser och där förhållandena är

allvarliga men inte sådana att LVU kan tillämpas. För att kunna vända

familjernas inställning till att ta emot hjälp krävs både ett varierat utbud av

insatser och hög kompetens hos berörda socialarbetare. Det talar för kompetens-

och metodutveckling inom detta område.

9.3. Anmälan till socialtjänsten om barn som far illa

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Var och en som får kännedom om |

| något som kan innebära att socialnämnden behöver |

| ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta |

| till socialnämnden. |

| Utöver de myndigheter och anställda hos |

| myndigheter som omfattas av anmälningsskyldigheten |

| i dag skall anmälningsskyldigheten gälla för alla |

| personer som är verksamma inom enskild verksamhet |

| som berör barn och ungdom, enskild hälso- och sjuk- |

| vård samt enskilt bedriven verksamhet på |

| socialtjänstens område allt under förutsättning att |

| det är fråga om yrkesmässigt bedriven verksamhet. |

| För dem som är verksamma inom kommunal |

| familjerådgivning gäller liksom idag skyldigheten |

| att anmäla socialtjänsten endast om de i sin |

| verksamhet får kännedom om att en underårig utnyttjas|

| sexuellt eller misshandlas i hemmet. |

| Den som är skyldig att lämna uppgifter till |

| socialtjänsten skall också vara skyldig att lämna |

| motsvarande uppgifter som vittne i domstol i mål om |

| vissa brott mot underårig samt mål enligt vissa |

| bestämmelser i socialtjänstlagen och mål enligt LVU.|

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Många instanser ser med tillfredsställese på utvidgningen

av anmälningsuppmaning och anmälningsskyldighet när det gäller underåriga och

anser att det är positivt att de särskilda reglerna till skydd för underåriga

preciserats. Ett antal instanser anmärker att det saknas en helt godtagbar

förklaring till varför familjerådgivningen skall ha en mindre rigorös

anmälningsskyldighet än socialtjänsten samt att misshandelsbegreppet i detta

fall är oklart. Samma skyldighet bör gälla för familjerådgivningen som i övrigt

och därmed omfatta såväl fysisk som psykisk misshandel.

 Socialstyrelsen (SoS) anser att förslagets formulering "...ingripa till en

underårigs skydd..." kan uppfattas som om man endast bör anmäla när barnet är så

illa utsatt att det behöver skydd av något slag. Formuleringen bör ersättas med

"...ingripa till en underårigs hjälp eller skydd..." för att markera behovet av

att barnets situation uppmärksammans så tidigt som möjligt. SoS påpekar även att

det bör klargöras huruvida Svenska kyrkan, som har en utbredd barn- och

ungdomsverksamhet, omfattas av skyldigheten att anmäla till socialtjänsten.

 Barnombudsmannen (BO) framhåller att ordet anmälan enligt BO:s erfarenhet har

en mycket negativ klang hos både allmänhet och de yrkesgrupper som berörs.

Enligt BO bör det framgå tydligare att man informerar om ett förhållande.

Stockholms stad gör samma påpekande och föreslår att begreppet anmäla ersätts

med "underrätta".

 BO, liksom BRIS, anser att anmälnings- och uppgiftsskyldigheten vad gäller

ideellt arbetande organisationer måste förtydligas, eftersom råd-

givningsverksamhet för barn som far illa riskerar att omintetgöras om den

verksamheten skulle omfattas av anmälningsskyldigheten.

 Rädda Barnen ställer sig positiv till anmälningsskyldigheten, men påpekar att

myndigheter i vars verksamhet det framkommer uppgifter om barns förhållanden

också bör omfattas av anmälningsskyldighet, t.ex. kriminalvården och den

kommunala vuxenutbildningen. Rädda Barnen understryker även att det är viktigt

att bestämmelserna kombineras med information om hur socialtjänsten arbetar för

att undvika att familjer och utsatta barn drar sig för att söka hjälp av rädsla

för socialtjänstens möjligheter att ingripa.

 Justitieombudsmannen (JO) anser inte att utredningens förslag att bryta det

generella frågeförbudet i rättegångsbalken bör genomföras. JO påpekar även att

det finns svårigheter med utformningen i förslaget. Ändringen måste även framgå

av 36 kap 5 § rättegångsbalken.

 Även Psykologförbundet tar bestämt avstånd från förslaget att införa ett

undantag från frågeförbudet i rättegångsbalken. Förbundet hänvisar till att

frågan behandlats tidigare varvid riksdagen konstaterat att allmänhetens

intresse av bibehållen förtroendesekretess i dessa fall bör väga tyngre än

domstolarnas intresse av direktinformation. Enligt förbundets uppfattning torde

utsatta barns intresse av att uppgifter förs vidare till socialtjänsten väl

kunna tillgodoses genom anmälnings- och uppgiftsskyldigheten i

socialtjänstlagen.

 Skälen för regeringens förslag: För att socialtjänsten skall kunna ingripa med

åtgärder för ett utsatt barn måste den tidigt få kännedom om förhållandena.

Detta förutsätter bl.a. att det finns regler som klargör när bestämmelserna i

sekretesslagen, som reglerar kommunikation mellan myndigheter gällande den

enskilde, får brytas igenom.

 Enligt 71 § första stycket SoL uppmanas allmänheten att anmäla om en underårig

misshandlas i hemmet eller annars behandlas där på ett sådant sätt att det är

fara för hans hälsa eller utveckling. 71 § andra stycket innehåller bestämmelser

om vilka som har en skyldighet att omedelbart anmäla till socialtjänsten om en

underårig är i behov av socialtjänstens skydd. Skyldigheten att anmäla gäller

för myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom, andra myndigheter inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten, anställda vid dessa myndigheter samt

för läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor som inte har sådan

anställning. Anställda inom familjerådgivningsverksamhet är skyldiga att anmäla

till socialtjänsten endast om de i sin verksamhet får veta att en underårig

misshandlas eller utnyttjas sexuellt i hemmet.

 Alla som har en skyldighet att anmäla till socialtjänsten enligt 71 § andra

stycket är skyldiga att lämna socialtjänsten alla uppgifter som kan vara av

betydelse för socialtjänstens utredning.

 JO har i ett uppmärksammat fall, det s.k. Hedemorafallet (Dnr 1974-1990,

2041-1990) ansett att 71 § första stycket bör ändras för att öka barnens

säkerhet. Den föreslagna ändringen syftar till att på ett tydligare sätt markera

att en anmälan inte förutsätter att det i det enskilda fallet står klart att

barnet misshandlas eller annars utsätts för skadlig behandling i hemmet. Det

ankommer på nämnden att verkställa den utredning som behövs för att barnets

behov av stöd och hjälp skall kunna bedömas. Enligt JO får man acceptera att att

en anmälan i något enstaka fall kan leda till en utredning som opåkallat kränker

den personliga integriteten.

 Det finns rapporter från FoU-byrån i Stockholm (Se till mig som liten är,

1992:9, Mellan stolarna, 1994:16, Hand i hand, 1996:14) angående

anmälningsskyldigheten inom skola och barnomsorg som ger anledning till

eftertanke. Personal inom dessa verksamheter anmäler i mycket liten utsträckning

sin oro för barn som den tror är i behov av socialtjänstens insatser. Skälen

till detta, som redovisas i rapporterna, varierar och är bl.a. en oro för att

föräldrarna skall ta illa upp vid en anmälan eller att föräldrarna skall byta

daghem eller skola för barnet. Det kan finnas en känsla av obehag för egen del

att kontakta socialtjänsten samt en misstro mot möjligheten till samarbete med

och information från socialtjänsten eller man vill vänta och se och bli mer

säker på sin sak.

 Vad avser BO:s och Stockholms stads förslag om att begreppet anmäla byts ut

mot underätta är regeringen inte beredd att frångå socialtjänstkommitténs

förslag. De svårigheter som BO nämner bör man kunna komma tillrätta med genom

information om socialtjänstens arbetssätt och möjligheter att ge hjälp och stöd

samt genom bättre samverkan. Socialstyrelsens förslag att underrättelse till

socialtjänsten skall göras när det finns behov av att "...ingripa till en

underårigs hjälp eller skydd..." både för att förtydliga när underrättelse skall

ske och för att få till stånd tidiga insatser bedömer regeringen vara alltför

långtgående i förhållande till gällande sekretessbestämmelser.

Anmälningsuppmaningens innebörd, 71 § första stycket

Det torde finnas en bred enighet om vikten av att det så tidigt som möjligt

kommer till socialtjänstens kännedom att ett barn far illa. Inte minst JO:s

tidigare nämnda uttalande i Hedemorafallet torde visa detta. Det är uppenbart

att allmänhetens medverkan i detta hänseende är av stor betydelse för

socialtjänsten. Den nuvarande anmälningsuppmaningen är restriktiv. Kravet att

vederbörande skall ha kännedom om att ett barn far illa kan leda till att

socialnämnden inte tillräckligt tidigt blir informerad om ett utsatt barns

förhållanden. En utvidgning av rekommendationen för allmänheten att anmäla till

socialtjänsten när det finns anledning att misstänka att ett barn far illa, bör

enligt regeringens uppfattning öka benägenheten hos allmänheten att göra sådana

anmälningar om förhållanden som kan göra att socialtjänsten behöver ingripa till

skydd för barnet. Anmälningsuppmaningen skall gälla oavsett om misstanken gäller

förhållanden i eller utanför hemmet. Förslaget innebär också att var och en som

får kännedom om något som kan innebära att en underårig behöver socialtjänstens

skydd bör anmäla detta till socialtjänsten. Det behöver allstå inte stå klart

att den unge far illa. Socialtjänsten har sedan till uppgift att utreda den

unges förhållanden och behov av skydd.

 Befarade problem med ett ökat antal opåkallade utredningar till följd av

anmälningsuppmaningen bör, enligt regeringens uppfattning, inte överbetonas.

Socialnämnden torde i de flesta fall, när uppgifterna är obefogade, kunna

avskriva ärendet utan att någon integritetskränkande åtgärd vidtagits.

Anmälningsskyldigheten, 71 § andra stycket

En av socialtjänstens angelägnaste uppgifter, och samtidigt en av de

känsligaste, är att se till att barn och ungdomar, som befinner sig i en utsatt

situation, får den vård och det skydd som de behöver. För att kunna fullgöra

denna uppgift måste socialtjänsten ha möjlighet att få uppgifter om och utreda

den unges situation och hans behov av hjälp. Socialtjänsten är i detta arbete

ofta beroende av i vilken utsträckning den kan få uppgifter från myndigheter och

befattningshavare som kommit i kontakt med den unge och hans familj.

 Anmälningsskyldigheten är idag utformad så, att anmälan skall göras genast vid

kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en

underårigs skydd. Det har ibland anmärkts att bestämmelsen är olyckligt

formulerad så till vida att den ålägger den berörda tjänstemannen att genast

kontakta socialnämnden och vidarebefordra misstanken utan att ha närmare belägg

för den. Det är dock viktigt att socialtjänsten så snart som möjligt får

kännedom om misstanke att ett barn far illa. I ett uttalande av JO (Dnr

4506-1993) understryks att det "är socialnämnden som har det yttersta ansvaret

för barns välfärd när ordinarie vårdnadshavare av något skäl sviktar i sina

uppgifter." "Det är socialnämndens ansvar att vidta de åtgärder som kan vara på-

kallade i det enskilda fallet. Socialnämnden är också den myndighet som har den

överblick som krävs för att bäst kunna vidta erforderliga åtgärder till skydd

för barnet. En förutsättning för att socialnämnden skall kunna lösa denna

uppgift är självfallet att nämnden verkligen får den information som en anmälan

enligt 71 § SoL syftar till. Den anmälningsplikt enligt 71 § SoL som åvilar

olika kategorier offentliga tjänstemän är absolut och får således inte bli

föremål för överväganden av tjänstemännen själva."

 I samma uttalande slår JO fast att det är barnets behov som skall vara

utgångspunkten i en anmälningssituation. Även regeringen vill markera vikten av

att barnets behov av åtgärder från socialtjänstens sida uppmärksammas så tidigt

som möjligt och vill därför visa på det som skrevs i specialmotiveringen till nu

gällande bestämmelser i prop. 1979/80:1: "Anmälan skall göras till socialnämnden

om något gör att nämnden behöver ingripa till underårigs skydd. Med detta avses

alla de fall då det kan antas att brister i omsorgen om en underårig eller något

annat förhållande i hemmet medför fara för en underåriges hälsa eller utveckling

och det kan finnas anledning för socialnämnden att bevaka den unges intressen, i

sista hand med stöd av LVU."

 Det är ofta svårt för personer utanför socialtjänsten att avgöra när

skyldigheten att anmäla inträder och det är inte ovanligt att förhållandena blir

så allvarliga att LVU blir tillämplig innan anmälan görs. Om uppgifter är

svårbedömda eller obestyrkta men ändå tyder på att ett barn kan vara i behov av

hjälp och stöd från socialtjänstens sida skall de anmälas. Det ankommer därefter

på socialtjänsten att utreda ärendet och ta ställning till vilka åtgärder som

lämpligen bör vidtas.

 Betydelsen av samverkan mellan socialtjänsten och i synnerhet barnomsorg och

skola, men även andra i kommunen som i sin verksamhet kommer i kontakt med barn

och ungdomar kan inte nog betonas. Ett förfarande som förekommer i en del

kommuner i dag är att socialtjänsten ger dem som omfattas av bestämmelserna i 71

§ möjlighet att anonymt konsultera en arbetsledare inom socialtjänsten i ärenden

där det finns oro för att barn far illa. Detta kan ske enligt en överenskommen

handlingsplan och utan att barnets identitet röjs. En sådan samverkan kan

resultera i att barnet får kontakt med socialtjänsten genom att barnets

vårdnadshavare själva ansöker om hjälp i stället för att kontakten inleds genom

en anmälan till socialtjänsten.

 En annan form av samverkan som underlättar arbetet med utsatta barn är det

samrådsförfarande, som finns närmare beskrivet i Socialstyrelsens allmänna råd,

Sexuella övergrepp mot barn (1991:3) och som numera är praxis i de flesta

kommuner i ärenden som rör misstanke om misshandel eller sexuella övergrepp.

 När det gäller att ta ställning till vilka myndigheter och befattningshavare

som bör åläggas skyldighet att anmäla och lämna uppgifter till socialnämnden bör

utgångspunkten vara att så långt möjligt säkerställa att socialnämnden får

kännedom om när ett barn eller en ungdom far illa utan att för den skull

arbetssituationen äventyras för yrkesgrupper som intar en särskild

förtroendeställning i förhållande till allmänheten (t.ex. präster och

advokater). Skyldigheten att anmäla och lämna uppgifter till socialtjänsten bör

med denna utgångspunkt föreligga för myndigheter och befattningshavare som

typiskt i sin verksamhet kommer i kontakt med barn och ungdomar och deras

förhållanden på ett sådant sätt att de kan få indikationer om att den unge far

illa. Det har då inte någon principiell betydelse om befattningshavaren arbetar

i offentlig eller privat tjänst. Således skall yrkemässigt bedriven verksamhet

inom socialtjänst, barnomsorg, skola, kyrklig verksamhet för barn och ungdomar

(t.ex. kyrkans förskoleverksamhet, konfirmationsundervisning o.dyl.), hälso- och

sjukvård eller tandvård, vare sig de är i offentlig eller privat tjänst,

omfattas av skyldigheten att anmäla och lämna uppgifter till socialnämnden till

skydd för barn och ungdomar.

 För personer som är verksamma inom kommunal familjerådgivning gäller särskilda

regler. De har skyldighet att anmäla till socialnämnden om en underårig

misshandlas eller utnyttjas sexuellt i hemmet. Någon ändring bör, enligt

regeringens bedömning, inte göras i denna bestämmelse.

 Utanför anmälningsskyldigheten faller verksamhet som inte bedrivs yrkesmässigt

t.ex. inom BRIS och Rädda Barnen. De som vänder sig dit för att få råd och stöd

tar sannolikt ofta för givet att uppgifter som han eller hon lämnar inte förs

vidare till olika myndigheter.

Information

En grundläggande förutsättning för att skyldigheten att anmäla och lämna

uppgifter till socialtjänstn enligt socialtjänstlagen skall vara ett verksamt

hjälpmedel för att skydda barn och ungdomar är att yrkesverksamma som har sådan

skyldighet verkligen känner till att den finns samt vad den innebär. Inom detta

område råder det idag brist på kunskap och rutiner för hur man kan gå tillväga i

det enskilda fallet. Det är därför av största vikt att information och

utbildning lämnas till alla yrkesverksamma som berörs av bestämmelsen och att

metodfrågor får en framträdande roll. Regeringen vill här understryka vikten av

socialtjänstens allmänna skyldighet i 5 § att informera om sin verksamhet.

Socialtjänsten bör samtidigt informera om skyldigheten i socialtjänstlagen att

anmäla och lämna uppgifter till socialtjänsten. Det kan i ett sådant sammanhang

vara värdefullt att också lämna information om socialtjänstens arbetssätt samt

diskutera och komma överens om samverkansformer.

Samordning av innehållet i bestämmelserna om uppgiftsskyldighet

och vittnesplikt

Frågan om samordning av bestämmelserna om uppgiftsskyldighet enligt

socialtjänstlagen och om vittnesplikt enligt rättegångsbalken har behandlats

flera gånger av regering och riksdag. Inskränkningarna i vittnesplikten följer

av regeln om frågeförbud i 36 kap. 5 § rättegångsbalken. Det har vid varje

behandling konstaterats att det inte är lämpligt att skapa de typer av

inskränkning i frågeförbudet som därvid föreslagits. Justitieutskottet fann år

1983 vid behandlingen av en motion inte skäl att företa några åtgärder. Det

påtalade problemet fick enligt utskottet inte överbetonas. Den beskrivna

ordningen kunde dock enligt utskottet uppfattas som ett beaktansvärt problem som

borde övervägas av regeringen i den då pågående översynen av frågeförbudet (bet.

1984/85:JuU 25 s. 12ff). I prop 1987/88:89 hade regeringen att ta ställning till

ett förslag i en departementspromemoria som gällde generell inskränkning i

frågeförbudet om uppgiftsskyldighet föreligger enligt lag eller förordning.

Regeringen avvisade förslaget med argumentet att det inte är motiverat att en

upplysningsskyldighet, som tar sikte på en viss situation, skall medföra en

generell skyldighet att lämna motsvarande uppgifter i en rättegång trots att

förutsättningarna för frågeförbud är uppfyllda. Justitieutskottet uttalade, i

anledning av en motion om att psykologer skall ha vittnesplikt i mål om barn och

ungdom, att det inte är tänkbart att göra en särreglering beträffande en av de i

frågeförbudsbestämmelserna uppräknade yrkesgrupperna och då endast i en viss typ

av mål (bet. 1989/90:JuU7, s 9).

 Intresset av att domstolarna får ett gott underlag för sina avgöranden står

emot enskilda personers intresse av integritetsskydd, vilket gör att det kan

vara svårt att finna en lämplig avvägning mellan vittnesplikt och tystnadsplikt.

 Utgångspunkten när det gäller övervägandena om överensstämmelse mellan

bestämmelserna om uppgiftsskyldighet och vittnesplikt är att dessa sammantaget

skall utgöra ett gott skydd för den unge, samtidigt som enskilda personers rätt

till integritetsskydd beaktas. Med föreliggande förslag om utvidgning av den

uppgiftsskyldiga kretsen i 71 § SoL torde de huvudsakliga yrkeskategorier som i

sin yrkesutövning får viktiga upplysningar om barns och ungdomars förhållanden

omfattas av skyldigheten att lämna uppgifter till socialnämnden. Det viktigaste

från den unges synpunkt, nämligen att socialnämnden får reda på förhållanden som

kan föranleda ett ingripande för att skydda den unge, är därmed uppnått. Det

förhållandet att den uppgiftsskyldige yrkesutövaren är förhindrad att lämna

motsvarande uppgifter i domstol är inte lika viktigt från skyddssynpunkt, men

kan ha stor betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. Genom förslaget om utvidgning

av den uppgiftsskyldiga kretsen är i princip alla yrkeskategorier som inte får

lämna uppgifter i domstol - med undantag för advokater - i vart fall skyldiga

att i angivna situationer lämna ut uppgifter till socialtjänsten. 14 kap. 2 §

femte stycket sekretesslagen (1980:100) ger en möjlighet för myndigheter, dock

inte en skyldighet, att lämna uppgifter till polismyndigheten om vissa brott mot

underåriga. Av 15 kap. 5 § sekretesslagen följer vidare att en myndighet på

begäran av polismyndigheten måste besvara frågor med anledning av en utredning

om sådana brott.

 Regeringen anser dock, liksom kommittén, att det framstår som ologiskt och

stridande mot både barnets intresse och rättssäkerheten att ha bestämmelser som

inte korresponderar mot varandra när det gäller uppgiftsskyldigheten enligt

socialtjänstlagen och vittnesplikt enligt rättegångsbalken. När frågan har

behandlats tidigare har omfattningen av inskränkningen varit en annan än i det

nu liggande förslaget. Såsom kommittén anför har man därvid stött på en rad

känsliga och svårlösta frågor. Regeringen finner dock att kommitténs förslag,

att den som är skyldig att lämna uppgifter till socialnämnden också skall vara

skyldig att lämna motsvarande uppgifter som vittne i domstol, är något för

långtgående. Enligt regeringens mening bör undantaget begränsas till de grövsta

brottmålen - vilket redan gäller - och mål om våldsbrott m.m. mot barn samt

angivna mål enligt SoL och mål enligt LVU. Det bör sålunda inte gälla vid

exempelvis vårdnadstvister. Regleringen bör ske i 36 kap. 5 § rättegångsbalken.

I övrigt hänvisas till författningskommentaren.

 68

9.4. Socialtjänstens utredningsskyldighet i ärenden som

rör skyddet av barn och ungdom

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Reglerna om socialtjänstens |

| allmänna utredningsskyldighet i 50 § kompletteras |

| med en bestämmelse som förtydligar socialtjänstens |

| rätt och skyldighet att i vissa fall genomföra en |

| utredning utan vårdnadshavares samtycke. Den som |

| berörs av ett beslut att inleda en utredning skall |

| underrättas om det. För bedömningen av behovet av |

| insatser får socialtjänsten konsultera sakkunniga |

| samt i övrigt ta de kontakter som behövs. |

| Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt|

| utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte |

| göras mer omfattande än vad som är betingat av om- |

| ständigheterna i ärendet. |

| Utredningsskyldigheten förenas med vissa |

| tidsfrister. Den skall bedrivas skyndsamt och, om |

| inte särskilda skäl föreligger däremot, vara slutförd|

| senast inom fyra månader. |

| Socialtjänsten skall vara skyldig att slutföra en |

| påbörjad utredning även om den underårige byter |

| vistelseort, såvida inte den nya kommunen samtycker |

| till att ta över utredningen av ärendet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i princip med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att förslaget är positivt.

Socialstyrelsen tillstyrker förslaget men anser att det bör tydliggöras om det

finns en skillnad mellan en utredning som görs till följd av en anmälan och en

som görs till följd av en ansökan.

 Ett par remissinstanser framför att det inte alltid är naturligt att berörda

parter på rätt sätt informeras om att en utredning enligt 50 § SoL påbörjats,

vilket kan skapa en destruktiv osäkerhet i familjesystemet vilket i sin tur kan

skada barnet.

 Några kommuner ifrågasätter kommitténs förslag till tidsgräns på tre månader

som varande alltför snäv, och anser att den ställer krav på ökade utrednings-

resurser i kommunerna.

 Skälen för regeringens förslag: Under flera år har det riktats kritik mot

socialtjänstens utredningar i barnavårdsärenden. Det har bl.a. gjorts gällande

att det kan ta lång tid innan socialtjänsten befattar sig med en inkommen

anmälan och att ärenden i vissa fall har blivit liggande utan någon åtgärd alls

från nämndens sida. Vidare kritiseras socialtjänsten för att den inte bekräftar

mottagandet av en inkommen anmälan, inte underättar den som gjort anmälan om

vilken tjänsteman som handlägger ärendet och inte lämnar någon information om

vilka åtgärder som planeras med anledning av den inkomna anmälan. Rutiner för

prioritering av inkomna ärenden har också efterlysts inom socialtjänsten.

 Kritik har även riktats mot socialtjänsten för att bedriva utredningsarbete

bakom ryggen på den enskilde. Familjer har inte förstått vad kontakten med

socialtjänsten innebär och vad den kan resultera i. Slutligen har det gjorts

gällande att påbörjade utredningar kan stå öppna under lång tid, ibland flera

år, utan att bli ordentligt avslutade.

 Socialstyrelsen har vid sin granskning av barnavårdsärenden funnit betydande

svagheter i utredning och dokumentation. Socialstyrelsen anser att det krävs

särskilda, långsiktiga utvecklingsinsatser för att bygga upp och vidmakthålla en

hög kompetens inom området. Genom Socialstyrelsens projekt Barn i fokus har ett

sådant utvecklingsarbete påbörjats och lett till att en utvecklingsprocess har

inletts på många håll i landet.

 Det förslag till nya lagbestämmelser som behandlas i detta avsnitt syftar till

att skapa en struktur i utredningsarbetet. Socialtjänstens rätt och skyldighet

att utan samtycke från vårdnadshavare inleda och genomföra en utredning som rör

skyddet av barn och ungdom bör enligt regeringens mening tydliggöras. De

föreslagna bestämmelserna gäller såväl utredningar som tillkommit genom anmälan

som utredningar som myndigheter inleder på eget initiativ eller efter ansökan

från föräldrar.

 Utredningar som gäller barn som kan behöva skydd bör ha högsta prioritet inom

socialtjänsten och skall inledas utan dröjsmål. Hur utredningsarbetet genomförs

beror mer på utredarens kompetens och mindre på lagregler. Ändå gör regeringen

den bedömningen att de regler som nu föreslås kan avhjälpa vissa förekommande

brister.

 Det får inte råda något tvivel om att en utredning pågår. Familjen skall

alltid informeras om nämndens beslut och avsikter ifråga om utredningens

bedrivande. Regeringen förutsätter vidare att eventuella konsulter informeras om

i vilket syfte de anlitas, vilka frågeställningar socialtjänsten vill ha

besvarade, osv. Ett tydligare utredningsförfarande skapar bättre förutsättningar

för ett ökat förtroende för socialtjänstens arbete hos allmänhet och hos andra

myndigheter.

 För att undanröja oklarheter om socialtjänstens möjligheter att utan samtycke

från vårdnadshavaren inhämta uppgifter från olika källor, införs en bestämmelse

som klargör att olika kontakter får förekomma i utredningsarbetet. Framför allt

om förhållandena är så alarmerande att det kan bli aktuellt med vård utom hemmet

måste socialtjänsten vara oförhindrad att ta de kontakter som bedöms nödvändiga

för att utreda barnets behov av skydd. När utredningen påbörjas på grund av

ansökan från föräldrarna eller i situationer när vårdnadshavarens lämplighet som

förälder inte är ifrågasatt, är det naturligt att vårdnadshavaren ges ett större

inflytande över hur utredningen skall bedrivas. Utredningen bör bedrivas

skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader. Finns det särskilda skäl

får nämnden besluta att förlänga utredningen för viss tid. Nämnden får dock inte

besluta att förlänga utredningen "tills vidare" utan måste fatta ett nytt beslut

för viss bestämd tid.

 Vad gäller socialtjänstens möjlighet att informera den som gjort anmälan till

socialtjänsten om ärendets fortsatta handläggning vill regeringen göra följande

kommentar. Den som anmäler till socialtjänsten känner i allmänhet i en stark och

äkta oro för barnet. Det är förståeligt att den som gjort anmälan vill veta vad

som händer inom socialtjänsten för att känna sig förvissad om att anmälan kommit

fram och att socialtjänsten utreder barnets förhållanden och söker bästa möjliga

lösning. De hinder som finns för en sådan öppenhet är den stränga socialtjänst-

sekretessen. Vill inte föräldrarna att den som gjort anmälan skall få veta hur

det går kan socialsekreteraren inte heller lämna ut några uppgifter.

Socialtjänsten kan dock alltid bekräfta mottagandet av anmälan, vilket bör ske

regelmässigt. Det kan vara viktigt att i samband med denna bekräftelse förklara

att anmälaren inte är part och därför enbart kan få uppgifter om ärendets vidare

handläggning och vidtagna åtgärder, om det står klart att uppgifterna kan röjas

utan att den enskilde lider men.

Kommunens skyldighet att slutföra en utredning

För att vara förvissad om att en utredning inte avstannar och läggs ner på grund

av att en underårig flyttar ifrån kommunen under utredningstiden, föreslås en

regel som innnebär att kommunen skall slutföra utredningen och fatta beslut i

ärendet. Utredningsarbetet skall bedrivas på bästa möjliga sätt trots de

praktiska svårigheter som flyttningen kan ha fört med sig. Om den nya

vistelsekommunen samtycker till det kan utredningen överflyttas dit enligt 72 §

SoL.

9.5. Vård och behandling utanför hemmet

9.5.1. Kommunens ansvar för vårdresursplanering

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Kommunen ges ett samlat ansvar |

| för vård i familjehem eller hem för vård eller boende.|

| Regeln om gemensam vårdresursplanering i 23 § tas |

| |

| bort. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Socialstyrelsen hänvisar till rapporter från det arbete som

styrelsen på regeringens uppdrag utfört för att utveckla och stärka

familjehemsvården. Några instanser lyfter fram vikten av att familjehemmet

utreds noggrant och understryker vikten av att familjehemmen får adekvat

familjehemsutbildning. Länsstyrelsen i Västernorrland anser att det är viktigt

att jour- och beredskapshem utreds på samma seriösa sätt som familjehem.

 Skälen för regeringens förslag: Reglerna om en gemensam vårdresursplanering är

enligt regeringens bedömning inte längre relevanta. Vården har under senare år

omstrukturerats och bedrivs alltmer i privat och stiftelseregi. Kommunerna köper

med stöd av lagen om offentlig upphandling den nödvändiga vården. Vid behov av

plats för viss tvångsvård tillgodoses det behovet via Statens

institutionsstyrelse. Med anledning därav bör reglerna om gemensam

vårdresursplanering i 23 § tas bort.

 Många kommuner har idag tillgång till familjehem som fungerar som jour- och

beredskapshem för kortare placeringar. Den här typen av placeringar ställer ofta

stora krav på hemmen, varför det enligt regeringens mening är angeläget att

dessa hem, i den mån det inte redan förekommer, utreds och bedöms på samma sätt

som andra familjehem.

 De flesta barn och ungdomar som placeras utanför det egna hemmet kommer till

familjehem. Många av dem har svåra problem och behöver kvalificerad vård. Det är

därför av största vikt att den vård dessa barn och ungdomar erhåller är av hög

kvalitet. Familjehemmen måste få utbildning och handledning anpassad till det

uppdrag de åtagit sig, såväl före som under pågående uppdrag. Uppdraget till

familjehemmet bör formaliseras och tydliggöras genom att det skrivs ett avtal

mellan socialtjänsten och familjehemmet. Samma förhållande bör gälla även mellan

socialtjänsten och ett hem för vård eller boende (HVB).

 Ett beslut om vård och behandling utanför det egna hemmet bör föregås av en

planering av hur det skall gå till. Socialstyrelsen beskriver i Handläggning och

dokumentation (Allmänna råd 1994:3) hur arbetet med planering av vården kan gå

till. Upprättandet av en vårdplan innebär att mål och medel blir tydliggjorda

för den enskilde. Den utgör samtidigt ett viktigt instrument vid uppföljning och

utvärdering av vården.

9.5.2. Socialnämndens ansvar vid vård och fostran utanför hemmet

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelse om att |

| vården bör utformas så att den främjar den enskildes|

| samhörighet med anhöriga och kontakt med hemmiljön |

| (22 § tredje stycket SoL) kompletteras till att |

| omfatta kontakt även med andra närstående än dem som|

| räknas som anhöriga. |

| Samrådsskyldigheten när socialtjänsten överväger att|

| familjehemsplacera ett barn i en annan kommun |

| ändras till att avse den andra kommunen, dvs. även |

| andra kommunala nämnder än den nämnd som handhar |

| socialtjänsten. |

| Socialtjänstens befogenheter att i vissa fall |

|förbjuda en person att ta emot andras underåriga barn |

| |

|utvidgas. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén

föreslog dock att ansvaret för de s.k. privatplaceringarna skulle bli mindre

omfattande. Kommittén hade inte något förslag om kontakt med närstående.

 Remissinstanserna: Justitieombudsmannen anser att socialtjänstens ansvar när

det gäller att främja barnets samhörighet med de anhöriga och kontakt med

hemmiljön ytterligare bör klarläggas.

 Länsstyrelsen i Jämtlands län, liksom Riksförbundet för familjers rättigheter

(RFFR) förespråkar att vikten av åtgärder för att stärka de biologiska

föräldrarnas förutsättningar att fungera bra i föräldrarollen tydliggörs.

 Några remissinstanser, bl.a. Länsstyrelsen i Västernorrland, ställer sig inte

bakom förslaget att den kommun där det enskilda hemmet ligger skall lämna

medgivande vid privata placeringar och hänvisar till anknytningen till

vårdnadshavaren.

 Ett antal remissinstanser, bl.a. Socialstyrelsen och Invandrarverket, påpekar

att socialnämndens ansvar i förhållande till de s.k. privatplaceringarna behöver

klargöras ytterligare. Invandrarverket påpekar att det vore olyckligt om

uppföljningen av placeringar i privata enskilda hem slopas. Privatplaceringar

initieras ofta av invandrare som lämnar sina barn kvar hos släktingar i Sverige.

Verket påpekar vidare att barn, som lämnas kvar hos släktingar de ofta inte har

någon närmare relation till inte mår bra. Samma sak gäller de barn som själva

kommer eller ensamma skickas till Sverige med hjälp av politiska organisationer.

Allmänna bestämmelser har, enligt Invandrarverket, inte samma betydelse som den

särskilda bestämmelsen om uppföljning av placeringar. Därför bör samtliga

placeringar omfattas av uppföljningsansvaret. Länsstyrelsen i Malmöhus län har

liknande synpunkter när det gäller tillsynen för de privatplacerade barnen och

anser att stödinsatser enl 26 § SoL bör vara oförändrarde för dessa barn.

 Skälen för regeringens förslag: Underåriga får, enligt bestämmelserna i 25 §

inte utan nämndens medgivande tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett

enskilt hem som inte tillhör någon av hans föräldrar eller någon annan som har

vårdnaden om honom.

 Bestämmelserna är tillämpliga i tre olika situationer:

1.När underåriga genom nämndens försorg placeras i familjehem

2.När underåriga på privat väg placeras i ett enskilt hem för varaktig vård och

 fostran, s.k. privatplaceringar

3.När utländska barn tas emot i ett enskilt hem för framtida adoption.

Arbetet med familjehemsplaceringar

Det kan finnas anledning att något fördjupa framställningen om socialtjänstens

arbete med familjehemsärenden. De nuvarande reglerna om utredningar infördes i

samband med beslutet om den nya lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga den 1 juli 1990. I propositionen om vård i vissa fall av barn och

ungdomar (prop. 1989/90:28), som föregick lagen hänvisas bl.a. till att JO vid

sin granskning av familjehemsutredningar funnit att de ofta begränsas till att

belysa under vilka yttre omständigheter familjehemsföräldrarna lever. Andra

brister som påtalas av JO gäller dokumentationen av utredningarna.

 Vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med

föräldrar, syskon och andra för barnet betydelsefulla personer samt kontakt med

hemmiljön.

 De krav som lagen ställer i fråga om samhörighet och kontakt med hemmiljön

handlar inte bara om geografisk närhet. Språkliga och kulturella skillnader i

synsätt och bakgrund kan skapa väl så stora avstånd mellan människor. Att sådana

skillnader beaktas och att man väljer ett hem som kan samarbeta med barnets

biologiska föräldrar är av största betydelse vid alla placeringar och i

synnerhet vid placeringar av invandrarbarn. Det innebär att socialtjänstens

personal måste vara lyhörd för föräldrarnas egna önskemål utan att för den skull

ge avkall på den professionella bedömningen av vad som är ett lämpligt hem för

det enskilda barnet.

 Socialtjänsten har fått stark kritik från olika håll för att inte vara till-

räckligt lyhörd för möjligheterna att placera barn hos släktingar. Ändå visar

både internationell och svensk forskning att sådana placeringar kan vara att

föredra om man ser placeringen ur ett livsperspektiv. Det finns många

skildringar av hur barn, som under flera år varit placerade i ett "främmande"

familjehem, känner sig övergivna av både familjehemmet och de biologiska

föräldrarna när de närmar sig vuxenlivet. Det är dock inte möjligt att slå fast

en princip som innebär att släktingplaceringar eller andra placeringar i

nätverket alltid skall prövas i första hand. Att det finns mor- och farföräldrar

och andra släktingar eller andra kända familjer som vill ta hand om barnet

innebär inte några garantier för att just detta hem kan tillförsäkra barnet god

vård. Något försteg för t.ex. barnets släktingar bör inte föreskrivas i lagen.

Regeringen anser emellertid att en av de vägledande principerna i

socialtjänstlagstiftningen, kontinuitetsprincipen, bör tolkas så att nämnden

inte förbiser möjligheten att hitta en bra placering i barnets naturliga

nätverk. Att barnet inte onödigtvis flyttas från trygga och invanda förhållanden

är en viktig ledstjärna i arbetet med familjehemsplaceringar. Det betyder att

socialtjänsten i varje enskilt fall i första hand bör utreda möjligheterna att

placera barnet i det naturliga nätverket. Många gånger framstår det säkerligen

som naturligt att placera barnet hos en person som har en släktrelation till

barnet. Även något äldre personer t.ex. mor- och farföräldrar kan komma ifråga

som familjehemsföräldrar. Det betyder också att man regelmässigt bör undersöka

släktens möjligheter att stödja barnet även om det placeras i ett "främmande"

familjehem. En placering i släkten eller nätverket utesluter inte kravet på att

det tilltänkta familjehemmet skall utredas och godkännas på liknande sätt som

"främmande" familjehem.

 Ett exempel bland flera metodutvecklingsprojekt för att göra familjen mer

delaktig i planeringen av socialtjänstens insatser är ett projekt med s.k.

familjerådslag som sedan hösten 1995 pågår i Kommunförbundets regi, med stöd

från Socialdepartementet och Socialstyrelsen. Familjerådslag är ett sätt för

familjer och deras nätverk att diskutera och ge förslag till insatser för barnen

i deras familj. Det viktigaste inslaget i ett familjerådslag är att den

utvidgade familjen möts och diskuterar och gör en handlingsplan. Familjen består

av föräldrar, barn och släktingar, men kan också innefatta vänner, grannar och

andra i familjens nätverk. Familjen avgör själv vilka som skall vara med.

Familjerådslaget förbereds och genomförs av en samordnare som skall vara

fristående från socialtjänsten och oberoende av familjen.

 Modellen går ut på att familjen själv kommer fram till bra och hållbara

förslag till beslut om hur deras barn skall fostras och växa upp. Om familjens

plan godkänns av socialtjänsten blir det socialtjänstens ansvar att stödja och

hjälpa familjen att genomföra sin plan. Socialtjänsten har uppföljningsansvaret.

Den utvärdering som Socialstyrelsen genomför av modellen bör avvaktas innan

ytterligare satsningar görs på den.

 Socialtjänstens prövning av ett familjehem skall gälla förutsättningarna för

att barnet bereds god vård. Familjehemsutredningar är ett mycket viktigt

instrument när det gäller att bereda den unge god vård. Under åren 1993-95 hade

Socialstyrelsen regeringens uppdrag att i enlighet med särskilt angivna

riktlinjer utveckla och stärka familjehemsvården. Socialstyrelsen genomförde

bl.a. kartläggningar, konferenser och metodutvecklingsarbete. Länsvisa

uppföljningar av familjehemsvården visar också att läget förbättrats under

senare år. Socialstyrelsens uppdrag finns redovisat i tre rapporter:

Invandrarbarn i familjehem, SoS-rapport 1995:7, Ovisshetens barn, SoS-rapport

1995:8, Sammanbrott i familjhem, SoS-rapport 1995:9.

Socialtjänstens informations- och samrådsskyldighet i ärenden som

rör familjhemsplaceringar i annan kommun

Om socialtjänstens prövning gäller ett hem i en annan kommun skall nämnden

rådgöra med socialnämnden i den kommunen innan den fattar sitt beslut. Denna

skyldighet finns inskriven i 30 § SoL. Erfarenheten visar att bestämmelsen inte

alltid respekteras. Det finns exempel på att familjehemsplaceringar utanför den

egna kommunen genomförs utan att socialtjänsten i den andra kommunen informeras.

Även andra myndigheter kan för barnets skull behöva informeras om placeringen i

förväg. Det kan t.ex. gälla skolan som för barnets skull behöver vara förberedd

på att barnet kommer inflyttande. Det kan också gälla barnets behov av

barnomsorg, fritidssysselsättning eller barnpsykiatiatrisk behandling.

Medgivande till placeringar i enskilda hem

Utredningen har föreslagit att ett medgivande till en privat placering skall

lämnas av den kommun där hemmet är beläget och inte som nu av vårdnadshavarens

hemkommun. Det huvudsakliga skälet till detta är att vistelsekommunen med sin

lokala kännedom anses ha bäst förutsättningar att bedöma hemmets lämplighet och

att ge barnet och den som anförtros omsorgen om det den hjälp och det stöd som

de behöver. Liksom Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser dock regeringen att

de motiv som ligger bakom gällande bestämmelser när det gäller anknytningen till

vårdnadshavaren fortfarande har relevans. Utredningens förslag bör därför inte

genomföras.

 69

Medgivande att ta emot ett utländskt barn för adoption

Regeringen har nyligen i en proposition (1996/97:91) lämnat förslag till nya

regler om internationella adoptioner. I propostionenen föreslås att Sverige

ratificerar 1993 års konvention om skydd av barn och samarbete vid

internationella adoptioner. Vidare föreslås bl.a. vissa ändringar i

socialtjänstlagen. I korthet innebär förslaget att giltighetstiden för ett

medgivande att ta emot ett barn förlängs till två år. De sökande blir skyldiga

att meddela förändringar som kan tänkas påverka beslutet om medgivande.

Medgivandet skall kunna återkallas om förutsättningarna för det inte längre

föreligger.

Förbud att ta emot andras underåriga barn

Bestämmelserna om socialnämndens befogenhet att i vissa fall förbjuda en person

att ta emot andras underåriga barn finns i 27 § SoL. Såvitt det är känt är det

sällsynt att regeln tillämpas. Regeringen anser ändå att bestämmelsen bör finnas

kvar och föreslår att den dessutom utvidgas till att omfatta alla situationer

där en person i sitt hem tar emot andras underåriga barn. Det betyder att

regeln, liksom idag, är tillämplig ifråga om privata familjedaghem och feriehem.

Den blir också tillämplig när det gäller feriehemsplaceringar för barn från

utlandet, vilka Socialstyrelsen behandlar i Allmänna råd om feriebarnsverksamhet

för barn från utlandet (SOSFS 1996:8). Den kan också användas t.ex. för att

komma tillrätta med missförhållanden i en kontaktfamilj eller i ett jour- eller

beredskapshem, som anlitas av andra kommuner. Slutligen bör tilläggas att regeln

kan tillämpas när en kommun vill förbjuda ett i kommunen beläget hem att erbjuda

sina tjänster som familjehem åt andra kommuner.

Socialnämndens ansvar att följa och stödja pågående placeringar

utanför hemmet

Bestämmelserna om socialnämndens skyldighet att följa vården i familjehem finns

i 39 § Socialtjänstförordningen (SoF). Enligt denna bestämmelse skall nämnden

fortlöpande, genom personliga besök och på annat lämpligt sätt, hålla sig väl

förtrogen med förhållandena i hemmen och ge dessa behövligt stöd. Regeringen

vill understryka betydelsen av denna bestämmelse som syftar till att både

uttrycka principen om ett sammanhållet vårdansvar och att inskärpa betydelsen av

att socialtjänsten kontinuerligt följer upp de placeringar som görs i

familjehem. Bristfälliga uppföljningar av placeringar har tidigare uppfattats

som ett av de största problemen inom familjehemsvården.

 Arbetet med att följa placeringen måste liksom allt annat arbete inom

socialtjänsten anpassas efter förhållandena i det enskilda fallet. Hur arbetet

bör bedrivas beror bl.a. på ärendets karaktär och svårighetsgrad, åldern på den

som placeras, de biologiska föräldrarnas problembild och vårdgivarens kompetens.

Det är givet att en placering i inlednings- och avslutningsskedet ställer krav

på särskilt tät kontakt med socialtjänsten. Det gäller i synnerhet om

placeringen gäller ett litet barn. Det är också förståeligt att kontakten inte

är lika intensiv när barn, föräldrar och familjehemsföräldrar lärt känna

varandra väl och allt fungerar som planerat. Ansvaret för att kontakten

upprätthålls med viss regelbundenhet vilar på socialtjänsten.

 I detta sammanhang bör även bestämmelserna i 26 § SoL gällande socialtjänstens

skyldigheter mot barn som placerats utanför hemmet och deras föräldrar betonas.

Det finns t.ex. svensk forskning som visar att barn i familjehem, som ytligt

sett anpassat sig väl, ändå kan ha svåra problem som bottnar i barnets tidigare

upplevelser. Det krävs i allmänhet insatser utöver den hjälp som familjehemmmet

kan ge dessa barn.

 Forskning visar att socialsekreteraren är en långt mer viktig person för det

placerade barnet än han eller hon själv uppfattar. Sett ur barnets perspektiv är

det då angeläget att socialsekreteraren tar sig tid att samtala med barnet i

enrum vid sina besök i familjehemmet. Detta borde vara regel, men har ofta

glömts bort. Socialsekreteraren är en länk mellan hemmet och familjehemmet och

är många gånger den som är bäst skickad att förklara för barnet t.ex. varför det

inte är möjligt att bo kvar hemma eller vad som ligger bakom när föräldrarna

sviker sina löften till barnet.

 Barn som placeras utanför hemmet kan också ha problem som ställer krav på

särskilda stödinsatser i skola eller barnomsorg. I delbetänkandet Rätten till

bistånd (SOU 1993:30) har socialtjänstkommittén lämnat förslag som syftar till

att tydliggöra principen om ett sammanhållet vårdansvar vilka behandlas i

kapitel 15.

 Föräldrar till placerade barn kan behöva stöd och hjälp under den tid barnet

är placerat. Socialtjänsten bör aktivt erbjuda vårdnadshavarna råd, stöd och

annan hjälp som de behöver för att upprätthålla en god kontakt med den

underårige och familjehemmet.

 Barn i kris-projektet visade t.ex. att socialarbetarnas insatser för de

biologiska föräldrarna är otillräckliga. Forskarna fann att många föräldrar

kände sig övergivna av socialtjänsten och att deras situation hade försämrats

efter omhändertagandet. Socialtjänstens uppgift att samtidigt se både till

barnets bästa och ge föräldrarna stöd och hjälp på deras villkor, är sannolikt

en av de mest komplicerade inom socialtjänstens verksamhet och kan vara en

bidragande orsak till detta. Det är heller inte ovanligt att föräldrarna flyttar

eller helt drar sig undan kontakten med socialtjänsten efter placeringen och att

det krävs betydande insatser från socialtjänstens sida för att återknyta

kontakten med dem.

 Regeringen anser, liksom några av remissinstanserna, att de privatplacerade

barnen behöver följas på liknande sätt som övriga placerade barn så att deras

behov av stöd och hjälp kan bli tillgodosedda.

 70

9.5.3. Ersättning till familjehemsföräldrar vid en

vårdnadsöverflyttning

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den kommun som har tagit |

| initiativ till överflyttning av vårdnaden om ett |

| barn till familjehemsföräldrarna skall kunna |

| fortsätta att utge skälig ersättning för vården av |

| |

| barnet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Kommittén föreslog ett långtgående ansvar för kommunen att

utge ersättning till familjehemsföräldrar som blivit vårdnadshavare.

 Remissinstanserna: JO vill betona vikten av att socialtjänsten iakttar viss

restriktivitet när det gäller att initiera vårdnadsöverflyttningar.

Socialstyrelsen, liksom några andra remissinstanser, diskuterar frågan vilken

kommun som skall stå för den ekonomiska ersättningen när vårdnaden flyttas till

familjehemsföräldrarna - den placerande eller vistelsekommunen.

 Barnombudsmannen föreslår ett tillägg till paragrafen med innebörden att om

vården bestått längre tid en två år skall en långsiktig planering göras för

barnet och en vårdnadsöverflyttning övervägas. Härryda kommun har framför

liknande synpunkter.

 Länsstyrelsen i Västernorrlands län påpekar att ansvaret för tillsynen inte

får bli ett hinder för vårdnadsöverflyttningar och anser att den kommun som

utbetalar ersättning också skall ha tillsynsansvaret och att detta bör

förtydligas i lagtexten.

 Skälen för regeringens förslag: I regeringens proposition om vård i vissa fall

av barn och ungdomar (prop. 1989/90:28) förutsätts att Socialstyrelsen i sin

verksamhet uppmärksammar frågan om överflyttning av vårdnaden till

familjehemsföräldrar. Med anledning av detta har Socialstyrelsen genomfört en

enkät till kommunerna, som redovisas i betänkandet (SOU 1994:139 s. 442).

Socialnämnderna redovisar att de känner viss tveksamhet när det gäller att ta

initiativ till vårdnadsöverflyttningar av flera skäl. Det är framförallt

osäkerheten om den framtida ekonomiska ersättningen till familjehemmet och

vilket stöd socialnämndens tillsyn kommer att utgöra efter

vårdnadsöverflyttningen som utgör hinder i detta sammanhang.

 En grundtanke i svensk familjehemsvård är att vården inte skall pågå längre

tid än nödvändigt. Socialnämnden har ett ansvar för att kontakten mellan

föräldrar och barn är så god under vårdtiden, att en återförening kan ske utan

skada för barnet när förutsättningarna för vård inte längre föreligger. Det

förekommer dock fall där en återförening inom överskådlig tid ter sig

orealistisk. I sådana fall kan en vårdnadsöverflyttning till

familjehemsföräldrarna vara ägnad att skapa förutsättningar för barnet att växa

upp under trygga och stabila förhållanden. Regeringen är dock inte beredd att i

detta sammanhang införa mer detaljerade bestämmelser när det gäller planeringen

för placeringar som pågått under en längre tid.

 Den kommun som ansökt om överflyttning av vårdnaden till familjehemmet skall

kunna fortsätta att ge hemmet ekonomisk ersättning i den mån barnets egna medel,

i form av bidrag, pension och andra medel som vårdnadshavarna kan uppbära för

barnets räkning, inte räcker till. Ersättningen tillsammans med barnets egna

medel bör vara skälig i förhållande till omfattningen av uppdraget.

 Vad gäller annat stöd till familjehemmet efter vårdnadsöverflyttningen

hänvisas till avsnittet 9.5.5. Socialstyrelsen bör genom allmänna råd kunna ge

lämplig vägledning i sammanhanget.

9.5.4. Stöd och hjälp i samband med ärende om vårdnad m.m.

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Socialtjänstens ansvar enligt |

| 12 § utsträcks till att gälla alla de situationer då|

| ett mål eller ärende om vårdnad, umgänge eller |

| adoption har avgjorts av domstol. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i princip med regeringens.

 Remissinstanserna: Barnombudsmannen har i en skrivelse till Vård-

nadstvisutredningen (Ju 1993:13) föreslagit att socialtjänstens roll vid

separation och skilsmässa ytterligare skall förstärkas. Övriga remissinstanser

har inte kommenterat förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: I bestämmelserna om socialtjänstens skyldighet

att sörja för att samarbetssamtal kan erbjudas den som begär det samt erbjuda

stöd och hjälp sedan en tvist om vårdnad eller umgänge avgjorts av domstol

föreslås redaktionella ändringar. Dock har ordet "tvist" i den tidigare lydelsen

ändrats till "mål eller ärende" för att utsträcka socialtjänstens ansvar till

att gälla även i de situationer då en fråga om vårdnad eller umgänge avgjorts av

domstol utan att en tvist har förelegat. Det är inte ovanligt att föräldrar som

deltagit i samarbetssamtal enas i vårdnads- och umgängesfrågor och är överens

när målet avgörs i tingsrätten. Det kan i dessa situationer vara värdefullt att

socialtjänsten ger föräldrarna en möjlighet till en uppföljande kontakt. Även i

sådana fall där vårdnaden överflyttats till särskilt förordnade vårdnadshavarare

(t.ex. familjehemsföräldrar), kan dessa behöva stöd och hjälp från

socialtjänsten för att klara sin uppgift som vårdnadshavare. Beträffande

adoptionsärenden hänvisas till författningskommentaren.

 71

10 Frågor rörande äldre och funktionshindrade

10.1 Mål för arbetet med äldre människor

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Socialnämnden skall i sitt |

| arbete verka för att äldre människor får möjligheter|

| att leva och bo självständigt under trygga förhållan-|

| den och med respekt för deras självbestämmande och |

| |

| integritet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att formuleringen i 19 § första stycket

SoL skall anges som mål för socialtjänstens arbete med äldre.

 Remissinstanserna: Har inte lämnat synpunkter i denna fråga.

Skälen för regeringens förslag: I nuvarande 19 § SoL föreskrivs att

socialnämnden skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo

självständigt och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. I

det följande utvecklas närmare motiven för en, jämfört med Socialtjänst-

kommitténs förslag, delvis omformulerad målbestämmelse.

 I socialtjänstlagens förarbeten lyftes ensamhet och sysslolöshet fram som

påtagliga problem för äldre människor. I propositionen Om socialtjänsten

(1979/80:1) betonades de sociala inslagen i hemtjänsten: "att vara en kontakt,

ett sällskap för den hjälpbehövande". En viktig framtida uppgift ansågs vara att

bygga ut kontaktverksamhet och skapa aktiv sysselsättning för pensionärerna.

Sannolikt kom detta synsätt också att utgöra en bakgrund till formuleringen i 19

§: att äldre får möjlighet att leva och bo självständigt och ha en aktiv och

meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Denna föreställning om en passiv och

ömkansvärd åldring i behov av aktivering och sällskap har i stor utsträckning

reviderats under senare år. I Äldreberedningens slutbetänkande (SOU 1987:21)

gavs en ljusare och mer normaliserad beskrivning av äldres livssituation.

Studier visade att äldre människor hade tätare umgänge med sina barn än man

tidigare känt till. Äldre visade sig också ha minst lika mycket kontakt och

umgänge med vänner och bekanta som yngre personer. Mellan 5 och 10 procent av de

äldre kände sig ofta ensamma men denna andel var ungefär lika stor hos den yngre

befolkningen.

 Ålderspensionärerna i Sverige, i dag närmare 1,6 miljoner människor, utgör i

likhet med resten av befolkningen en tämligen heterogen grupp med avseende på

t.ex. hälsa, ekonomiska resurser och kulturell bakgrund. En generell beskrivning

av äldregruppens livssituation i dag visar en övervägande ljus bild. Det stora

flertalet behåller hälsan högt upp i åren, är aktiva och vitala och

välintegrerade inom familjekretsen och i samhällslivet. För de flesta äldre

torde åldrandet innebära en gradvis, ibland dramatisk men sällan helt oväntad

försämring eller förlust av funktionsförmågan vilket innebär krav på anpassning

till en ny livssituation. Flertalet äldre klarar sig också utan särskilda

insatser från samhällets sida och drygt 90 procent bor i eget boende.

 Även om den generella bilden av äldres livssituation och levnadsförhållanden

är ljus finns självklart stora skillnader inom gruppen med avseende på bl.a.

hälsa och inkomstförhållanden. Bland den stora gruppen ålderspensionärer finns

också människor vars ensamliv inte är eller har varit självvalt, som upplever

sig obehövda och sällan besöks av någon annan än hemtjänsten. För människor i en

sådan livssituation kan upplevelsen av ensamhet och isolering ibland ta sig

uttryck i form av depressioner och förlust av klarhet, sammanhang och mening.

Socialtjänsten har självklart en viktig uppgift att stödja människor i sådana

utsatta livssituationer där känslor av ensamhet och isolering innebär risk för

den fysiska och psykiska hälsan. Enligt regeringens bedömning kan det dock

knappast vara en uppgift för socialtjänsten att verka för att äldre människor i

generell mening ges en aktiv och meningsfull tillvaro.

 Första ledet av nu gällande målbestämmelse markerar den grundläggande

inriktningen för äldreomsorgen med innebörd att äldre människor ges

förutsättningar att bo kvar i sitt eget hem så långt det är möjligt. Denna

grundprincip står fast och utgör första ledet i en ny övergripande mål-

formulering när det gäller socialtjänstens arbete med äldre människor. Under de

snart två decennier som gått sedan Socialutredningen lämnade sitt slutbetänkande

har förutsättningarna för äldreomsorgens organisation och innehåll ändrats i de

flesta avseenden. Vid slutet av 1970-talet svarade kommunerna huvudsakligen bara

för praktisk hjälp med hushållssysslor under vanlig kontorstid och primärvården

tillgodosåg behov av personlig omvårdnad på kvällar och helger. Möjligheterna

att tillgodose omfattande och kvalificerade behov av omvårdnad och vård i det

egna hemmet var mycket begränsade. Detta innebar att flyttning till särskilt

boende aktualiserades så snart den enskildes behov av omsorg och vård inte

överensstämde med organisationens krav.

 I dag ser förutsättningarna helt annorlunda ut. Hemtjänsten har byggts ut

kraftigt liksom primärvården och utvecklingen av kvälls- och nattpatruller har

möjliggjort ett kvarboende i det egna hemmet. En sådan inriktning tycks också

vara i överensstämmelse med de flesta människors önskemål - att få bo kvar i det

egna hemmet så länge som möjligt. Regeringen vill alltså lägga fast en

övergripande målformulering som innebär att socialtjänsten skall verka för att

äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt. Detta innebär bl.a.

att socialtjänsten behöver medverka i samhällsplaneringen och bidra med kun-

skaper om behovet av tillgänglighet och framkomlighet i bostäder och i

bostadsområden, när det gäller allmänna kommunikationer och serviceutbud. En

förutsättning för att äldre skall kunna leva ett självständigt liv är de olika

insatser som socialtjänsten erbjuder i form av hemtjänst, färdtjänst,

dagverksamheter, trygghetslarm osv.

 Andra ledet av den föreslagna målbestämmelsen lyfter fram vikten av att

socialtjänsten i sitt arbete med äldre beaktar deras självbestämmande,

integritet och trygghet. De övergripande målen för socialtjänsten - bl.a. att

verksamheten skall bygga på respekt för självbestämmande och integritet -

fastslås redan i portalparagrafen. Regeringen finner dock skäl att särskilt

betona och precisera dessa mål och därmed ange inriktningen för arbetet på

äldreomsorgsområdet.

 I regeringens proposition Äldreomsorgen inför 90-talet (1987/88:176) betonades

tre grundläggande principer för äldreomsorgen; integritet, trygghet och

valfrihet. Enligt propositionen skall varje människa oavsett ålder betraktas som

en unik individ med en egen individuell livshistoria, med en egen uppfattning om

och rätt att bestämma hur hon vill leva sitt liv.

 Regeringen vill slå fast att äldres självbestämmande och integritet måste

respekteras och vara utgångspunkten både för planering och organisation av

omsorg och vård och i mötet mellan människor. Varje människa måste betraktas som

en unik individ - inte ett vårdobjekt. Särskilt i situationer när människor är

mer eller mindre beroende av andras hjälp för att klara den dagliga livsföringen

och djupt personliga behov av hjälp med t.ex. personlig hygien är det viktigt

att alltid ha respekten för självbestämmande, integritet för ögonen. I olika

sammanhang och inte minst i samband med uppföljningen av Ädel-reformen har

bristen på respekt för den enskildes självbestämmande och integritet uppmärksam-

mats. På ett organisatoriskt plan kan det handla om brister i informa-

tionsöverföring och samverkansrutiner mellan huvudmännen vilket innebär att den

enskildes trygghet kan vara hotad. Många gånger kan det handla om subtila, ofta

osynliga och omedvetna kränkningar av självkänsla, integritet och värdighet. I

enskilda vårdsituationer finns det också rapporter om allvarliga brister i den

medicinska omvårdnaden, om övergrepp och inlåsning. I rapporter från

tillsynsmyndigheterna framkommer att det tycks vara svårt för anhöriga att nå

fram med kritik och många väljer att anmäla brister först när den anhörige gått

bort. Regeringen ser allvarligt på dessa rapporter om bristande kvalitet och be-

mötande inom vård och omsorg och beslöt hösten 1995 att tillkalla en särskild

utredare med uppgift att kartlägga och analysera frågan om bemötandet av äldre.

Utredningen om bemötande av äldre (Dir. 1995:159) överlämnade i november 1996

ett delbetänkande Rätten att flytta - en fråga om bemötande av äldre (SOU

1996:161) med förslag till lagreglering av rätten att flytta. Betänkandet har

remissbehandlats och förslaget till lagreglering tas upp i detta sammanhang

(avsnitt 10.2).

 Många äldre kan i dag erbjudas omfattande och kvalificerade insatser dygnet

runt i det egna hemmet. Denna möjlighet att kunna bo kvar hemma upplevs

sannolikt positivt av de flesta men vårdsituationen är samtidigt mycket sårbar

om inte organisationen kring den enskilde fungerar. I de situationer där den

enskilde är helt beroende av hjälp, har svårt att själv ta sig ur sängen eller

är helt sängliggande så måste rätten till en trygg vård också tillgodoses. Man

måste veta att vårdpersonalen kommer, att larmklockan fungerar och att

personalen har kompetens att kunna bedöma t.ex. försämringar av

hälsotillståndet. För många är närheten till personal dygnet runt av avgörande

betydelse för känslan av trygghet.

 I den tidigare refererade propositionen lyftes valfriheten fram som ett sätt

att markera äldres rätt att utforma sitt eget liv, att kunna välja bostad och

kunna påverka innehållet i och utformningen av vård och omsorg. Enligt

propositionen skulle äldre i ökad utsträckning kunna välja att bo kvar hemma och

för dem som ville flytta till ett särskilt boende skulle det finnas ett varierat

utbud. Dessa exempel uttrycker enligt regeringens mening, respekten för den

enskildes rätt att få bestämma själv över sin livssituation i olika sammanhang.

Kommunerna bör fortsatt sträva efter ökade valmöjligheter genom ett varierat

utbud av omsorg och vård.

10.2 Äldres möjlighet att flytta till annan kommun

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I anslutning till 6 § SoL införs|

| en ny bestämmelse med innebörd att en person som |

| önskar flytta till en annan kommun, men till följd |

| av ålderdom, funktionshinder eller allvarlig |

| sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande vård- |

| och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig |

| där utan att den andra kommunen erbjuder sådana |

| insatser, har rätt att hos den kommunen ansöka om |

| annat bistånd i form av hjälp i hemmet eller särskilt|

| boende. En sådan ansökan skall behandlas som om den |

| enskilde var bosatt i den andra kommunen. Det |

| förhållandet att sökandens behov är tillgodosedda i |

| hemkommunen får inte beaktas vid en sådan prövning. |

--------------------------------------------------------

 Bemötandeutredningens förslag: En person som fyllt 65 år och som har eller är

i behov av omfattande vård- och omsorgsinsatser, och som vill flytta till en

annan kommun skall, enligt utredningens förslag till ny lagbestämmelse ha rätt

till bistånd av inflyttningskommunen enligt 6 § SoL. Några skäl för flyttningen

behöver inte anges. Utredningen förutsätter att man vid biståndsprövningen inte

beaktar om den enskilde har sitt behov av boende och omsorg tillgodosett i

hemkommunen.

 Remissinstanserna: Ett 60-tal remissinstanser, däribland 24 kommuner har

beretts tillfälle att yttra sig över Bemötandeutredningens betänkande. Det stora

flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget utan reservationer, bl.a. läns-

rätten i Göteborgs och Bohus län, Riksförsäkringsverket, Handikappombudsmannen,

Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Örebro, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Kommunförbunden i Stockholms, Kristianstads och Göteborgs

och Bohus län, Tjänstemännens centralorganisation, Sveriges Akademikers Central-

organisation, Föreningen Sveriges Socialchefer, Pensionärernas riksorganisation,

Sveriges pensionärsförbund, Statspensionärernas riksförbund, Riksförbundet

Pensionärs-Gemenskap, Demensförbundet samt åtta kommuner. Övriga remissinstanser

ansluter sig till intentionerna i betänkandet och delar utredningens uppfattning

i sak men uttrycker tveksamhet kring en eller flera delar av lagkonstruktionen.

Ett antal kommuner tillstyrker förslaget, dock med krav att kostnadsansvaret

löses mellan hemkommunen och inflyttningskommunen (Norrtälje, Ängelholm,

Huddinge och Täby). Västerås stad anser inte att äldres flyttningsmöjligheter

skall regleras genom lagstiftning och anser vidare att det är olämpligt att

frångå vistelsebegreppet för en viss grupp. Några kommuner - Täby, Göteborg,

Värmdö, Kungsbacka, Kungälv - berör frågan om bristen på särskilda boendeformer,

svårigheterna att planera för andra än den egna kommunens invånare och att många

sökande inom den egna kommunen inte kan få sina behov tillgodosedda inom rimlig

tid.

 När det gäller konstruktionen av lagen anser Riksdagens ombudsmän, Länsrätten

i Kristianstads län liksom Socialstyrelsen att konstruktionen med förhandsbesked

borde prövats. Länsrätten i Stockholms län anser att lagförslaget behöver

kompletteras med en uttrycklig lagregel för att förhindra att

inflyttningskommunen gör bedömningen att behovet av bistånd enl § 6 SoL redan är

tillgodosett i hemkommunen. Länsrätten vill också fästa uppmärksamheten på att

de framlagda förslagen inte torde lösa flyttningsfrågan för äldre som bor i

vidsträckta kommuner och som vill flytta inom vistelsekommunen. Örebro kommun

och Jönköpings kommun anför att det måste klargöras att det är inflyttnings-

kommunen som avgör vilken typ av bistånd som skall beviljas. Ett visst vårdbehov

som i en kommun löses med särskilt boende kan i en annan kommun klaras med

utbyggd hemtjänst och hemsjukvård. Riksdagens ombudsmän anser att formerna för

biståndet bör preciseras mer än vad som gjorts i förslaget.

 Åldersgränsen kommenteras av ett antal remissinstanser, däribland Hudiksvalls

kommun som anser att det bör övervägas om inte också personer under 65 år och

som inte omfattas av LSS bör få samma rätt att flytta. Riksdagens ombudsmän,

Norrtälje kommun, Värmdö kommun, Kungälvs kommun, Örebro kommun och Falu kommun

anför synpunkter på behovet av att särskilda skäl som t.ex. anknytning till

kommunen genom anhöriga, närstående eller tidigare boende bör föreskrivas vid

prövning av ansökan om flyttning.

Bakgrund

Rätten för äldre personer att flytta till särskild boende- eller vårdform i

annan kommun eller annat landsting har behandlats i olika sammanhang sedan 1980-

talet. I propositionen Äldreomsorgen inför 90-talet (prop. 1987/88:176)

betonades målet att alla människor, oberoende av service- eller vårdbehov, skall

kunna byta bostads- eller vistelseort. Detta ansågs kunna lösas på frivillig väg

genom överenskommelser mellan huvudmännen.

 Äldredelegationen (S 1988:A) tillsattes år 1988 och hade till uppgift att

utarbeta förslag till närmare utformning av en förändrad ansvarsfördelning på

äldreomsorgsområdet. I delegationens uppdrag ingick vidare att ange former för

hur äldre och funktionshindrade personer med behov av särskilda boende- och

vårdformer skulle kunna flytta till annan kommun eller landsting. Som en följd

av Äldredelegationens arbete utfärdade de båda kommunförbunden rekommendationer

som rörde frågan om utvidgade flyttningsmöjligheter. Enligt Svenska

kommunförbundets rekommendation (cirk. 1989:65) bör kommunerna positivt verka

för att äldre personer och personer med funktionshinder ges möjlighet att er-

hålla bostad i servicehus med helinackordering eller servicebostad i annan

kommun än hemkommunen. Särskild uppmärksamhet skall ägnas åt personer med

anknytning till kommunen och krav på betalning mellan kommunerna bör inte

förekomma. På motsvarande sätt beslöt Landstingsförbundet att rekommendera

landstingen att tillämpa det s.k. riksavtalet som med vissa ändringar innebar

att sjukvårdshuvudmännen åtog sig att ta emot långtidssjuka patienter utan krav

på remiss eller särskilda motiv för önskan att flytta. Rekommendationen innebar

också att "hemlandstinget" hade betalningsansvar för patienten under ett år.

Landstingsförbundets rekommendation upphörde att gälla i samband med genom-

förandet av Ädel-reformen år 1992.

 Enligt uppföljningar som Socialstyrelsen (Socialstyrelsens rapport SoS

1993:12) och Svenska kommunförbundet genomförde i början av 1990-talet ansåg

kommunerna att det var angeläget att kunna tillgodose enskildas önskemål om att

få flytta till en särskild boendeform i kommunen, även om de var bosatta i en

annan kommun när ansökan gjordes. Biståndsansökningar i s.k. anknytningsfall

behandlades enligt de undersökta kommunerna på samma sätt som ansökan från

kommunens egna invånare. Det framkom dock att personer från andra kommuner fick

avslag på ansökan om det samtidigt fanns egna kommuninvånare med stora behov av

särskilt boende. Många kommuner tog upp problemet med den bristande tillgången

på särskilt boende och anförde att det kunde upplevas orättvist mot de egna

kommuninvånarna att äldre från andra kommuner prioriterades. Uppföljningen ledde

inte till några ändringar i rekommendationen, vilken enligt Svenska

kommunförbundet borde fortsätta att gälla tills vidare.

Om rättsläget och praxis

Enligt 3 § första stycket socialtjänstlagen är det vistelsekommunen som har

ansvaret för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han eller hon

behöver. Med vistelsekommun avses den kommun där den enskilde vistas när

hjälpbehovet inträder. Den enskilde kan alltså inte hävda någon rätt till

bistånd i en annan kommun än den där han eller hon vistas. I de flesta fall är

också det faktiska behovet av bistånd tillgodosett genom att personen redan bor

i särskilt boende. Kammarrätten i Göteborg har under åren 1993 och 1995 avgjort

två mål angående äldre kvinnor som ville flytta till Ängelholms kommun (nr

4427-1993 och nr 2548-1995). I dessa fall ansöktes om bistånd enligt 6 § SoL i

form av plats i särskild boendeform i Ängelholms kommun. Bistånd beviljades inte

i något av fallen. Kammarrättens domskäl var att det saknas möjlighet att med

stöd av 6 § SoL ålägga vistelsekommunen eller den kommun dit man vill flytta att

utge bistånd till särskild boendeform i annan kommun än vistelsekommunen.

Kammarrätten anförde också att det enligt 3 § SoL är vistelsekommunen som har

det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den

hjälp som de behöver.

 Regeringsrätten har också prövat frågan om äldres önskemål att flytta till

annan kommun (RÅ 1990, ref 23). Målet gällde en 90-årig kvinna som var bosatt i

Uddevalla kommun och som ville flytta till ett servicehus i Stockholm för att

kunna bosätta sig närmare sin dotter. Regeringsrätten anförde att när en person

på eget initiativ flyttar från en kommun utan samband med en beslutad placering,

åvilar enligt SoL ansvaret i fortsättningen den kommun dit hon eller han

flyttar. Regeringsrätten konstaterade att kvinnans ansökan om bistånd för boende

i servicehus i Stockholm inte var motiverad av ett särskilt vårdbehov som inte

kunde tillgodoses inom Uddevalla kommun utan av hennes förståeliga önskan att bo

nära sina anhöriga. Domstolen fann att SoL inte gav stöd för att Uddevalla

kommun fortlöpande skulle svara för kostnader för att tillgodose kvinnans behov

av boende och service efter det att hon flyttat till Stockholm.

 Skälen för regeringens förslag: Under senare år har frågan om äldres

flyttningsmöjligheter då och då aktualiserats i den allmänna debatten och inte

minst i riksdagen. Debatten tog ny fart hösten 1995 när ett antal enskilda

flyttningsärenden uppmärksammades i massmedia.

 I betänkandet Rätt att flytta - en fråga om bemötande av äldre (SOU 1996:161)

ges en beskrivning av problem som kan aktualiseras i samband med att äldre

önskar flytta till en särskild boendeform i en annan kommun. Problemet handlar i

de flesta fall om personer i mycket hög ålder som har omfattande vård- och

omsorgsbehov. Många har en demenssjukdom och i de flesta fall bor den

vårdbehövande redan i ett särskilt boende. Några bor kvar i sin egen bostad och

bedöms inte kunna bo kvar eller flytta tillbaka efter t.ex. ett akut

sjukdomstillstånd eller en gradvis försämring av hälsotillståndet. När behov av

flyttning från det egna hemmet till en särskild boendeform börjar bli aktuellt,

önskar många anhöriga att flyttning kan ske direkt till ett särskilt boende i

den kommun där de själva bor. Vanligast tycks dock vara att äldre personer som

redan bor i särskilt boende och deras anhöriga på annan ort önskar bo närmare

varandra de sista åren. Det finns självklart inga hinder i formell mening för

någon att flytta till en ordinär bostad i en annan kommun. Problemet handlar om

de fall då den äldre redan har omfattande vård- och omsorgsbehov och bor i t.ex.

en gruppbostad och då det inte längre är praktiskt möjligt att på egen hand

ombesörja en flyttning. Möjligheten att flytta till ett ordinärt boende är i de

flesta fall också utesluten. Många anhöriga vittnar om känslan av vanmakt när

inga riktiga besked kan ges, rättsläget förefaller ganska obegripligt, de

inblandade kommunerna tvistar om ekonomisk ersättning och tiden går.

 I många fall löses frågan om flyttning till särskilt boende i en annan kommun

utan större problem mellan den äldre personens hemkommun och den

inflyttningskommun där de anhöriga bor. Generellt sätt tycks dock möjligheten

att tillgodose äldres och anhörigas önskemål om flyttning minska. I betänkandet

redovisas ett antal återkommande problem som rör relationen mellan

"utflyttnings- och inflyttningskommun" och mellan kommunerna och den enskilde

eller dennes anhöriga vilka innebär att en flyttning inte kan genomföras eller

att den fördröjs på obestämd tid. Hindren kan handla om inflyttningskommunens

krav på kostnadsansvar från hemkommunen, vilket inte denna vill åta sig. I vissa

fall erbjuder inflyttningskommunen inte någon plats i särskilt boende trots att

hemkommunen gett garantier för kostnadsansvar. Ofta föreligger också hinder

genom detaljerade prioriteringsregler som ställer mycket höga krav på anknytning

till kommunen. I de fall kommuner tvistar med varandra om kostnadsansvar för

särskilt boende har enskilda och deras närstående ingen rättslig möjlighet att

genom förvaltningsbesvär få vare sig hemkommunen eller inflyttningskommunen att

ta ansvar för eller underlätta flyttningen.

 I betänkandet redovisas en enkätundersökning som belyser tillämpningen av

Svenska kommunförbundets rekommendation och som också beskriver hur kommunerna

uppfattar svårigheter och hinder att uppfylla äldre människors önskan att

flytta. Enligt undersökningen har mindre än hälften av kommunerna antagit den

nämnda rekommendationen och en fjärdedel av kommunerna har heller inte för

avsikt att anta den. Majoriteten av kommunerna uppger dock att de följer

rekommendationen men samtidigt tillämpar många kommuner regler och riktlinjer

som t.ex. kan innebära precisering av anknytningskriterier, krav på

folkbokföring, prioritering av egna kommuninvånare eller ersättningskrav

kommunerna emellan. Mer än hälften av kommunerna redovisar problem och svårig-

heter att följa rekommendationen och många anser att den ställer krav på

utbyggnad av särskilda boendeformer, ekonomiska regleringar, förändring av

lagstiftning m.m.

 Under perioden 1 juli 1995 till 31 maj 1996 ansökte 1 285 personer om särskild

boendeform i annan kommun. Av dessa fick ca hälften sin ansökan beviljad och 448

personer fick möjlighet att flytta till en annan kommun. 492 personer fick under

denna tidsperiod avslag på sin ansökan om särskilt boende och som skäl uppger

kommunerna främst brist på platser i form av särskilt boende.

 Regeringen vill i detta sammanhang erinra om att äldres självbestämmande,

integritet och valfrihet skall respekteras. I en situation då hälsotillståndet

sviktar och vårdbehoven är omfattande saknas oftast de praktiska

förutsättningarna att på egen hand flytta närmare anhöriga. I de fall önskan att

flytta överskrider en kommungräns uppstår i många fall administrativa,

ekonomiska och juridiska problem mellan de inblandade kommunerna som innebär att

respekten för självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet kommer i

andra hand. Samhället har på olika sätt markerat betydelsen av anhörigas

delaktighet i vården och omsorgen om närstående. Anhöriga svarar dessutom för en

stor del av insatserna inom vård och omsorg. De hinder som i många fall

uppställs för äldres möjlighet att flytta nära sina anhöriga försvårar eller

omöjliggör en sådan delaktighet, trygghet och närhet de sista åren av livet.

Allt oftare rapporteras om äldre som bor i särskild boendeform och som önskar

flytta nära sina anhöriga i en annan kommun och som hamnat i en oviss och oklar

förhandlingssituation mellan de inblandade kommunerna. Utredningen om bemötande

av äldre fick bl.a. i uppdrag att belysa frågan om äldres möjlighet att flytta

och redovisar i sitt betänkande en omfattande och ambitiös beskrivning och

kartläggning av problemen. Önskan att flytta handlar ofta om mycket gamla

människor som har omfattande behov av vård och omsorg, som ofta bor i en

särskild boendeform och som har starka skäl att vilja flytta nära sina anhöriga.

Äldre människor i denna situation har knappast anledning att flytta eller byta

boendeform vare sig inom eller till annan kommun om inte sådana särskilda skäl

föreligger. Därmed handlar frågan inte heller om något omfattande kost-

nadsåtagande för vissa kommuner eftersom anhöriga rimligen kan vara bosatta var

som helst i landet.

 Regeringen gör nu samma bedömning som utredningen som i sitt betänkande

konstaterar att den rekommendation som bl.a. Svenska kommunförbundet utfärdade

år 1989 är otillräcklig för att hävda enskildas intresse. Utredningens förslag

att genom lagreglering hävda äldres möjlighet att flytta har också fått mycket

brett stöd bland remissinstanserna.

 Enligt 3 § första stycket socialtjänstlagen är det vistelsekommunen som har

ansvaret för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han eller hon

behöver. Den enskilde kan alltså i dag inte hävda någon rätt till bistånd i en

annan kommun än den där han eller hon vistas. När frågan uppkommer om flyttning

till en annan kommun är i de flesta fall det faktiska behovet av bistånd redan

tillgodosett i hemkommunen genom att personen bor i ett särskilt boende. Frågan

om rätt till bistånd i annan kommun har prövats rättsligt men avslagits med

hänvisning till vistelsekommunens ansvar. Gällande lagstiftning och praxis

kommer här i konflikt med ofta mycket gamla och vårdbehövande människors önskan

att flytta närmare sina anhöriga de sista åren.

 Regeringen anser att rätten att få en ansökan om hjälp i hemmet och/eller sär-

skilt boende prövad av en annan kommun bör regleras i en särskild bestämmelse i

socialtjänstlagen. I anslutning till 6 § bör införas en bestämmelse med innebörd

att en enskild person som önskar flytta till en annan kommun, men till följd av

ålderdom, funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av

omfattande vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan

att denna kommun erbjuder behövliga insatser, har rätt att hos den kommunen

ansöka om sådana insatser som avses i 6 f § punkterna 2 (hjälp i hemmet) och 3

(särskilt boende). En sådan ansökan bör behandlas som om den enskilde var bosatt

i den andra kommunen. Det förhållande att sökandens behov är tillgodosedda i

hemkommunen får inte beaktas vid prövningen. Bestämmelsen får en delvis annan

utformning än den utredningen föreslagit men fyller i sak samma syfte.

 När det gäller personkretsen föreslår utredningen - vars uppdrag ju endast

avser äldre - en åldersgräns på 65 år. Detta skulle dock innebära att t.ex. en

svårt sjuk 63-åring som vårdas i ett särskilt boende och önskar flytta närmare

sina anhöriga den sista tiden inte skulle omfattas av bestämmelsen vilket måste

uppfattas som både stötande och ovärdigt. Regeringen gör bedömningen att

merparten av personer under 65 år som har ett varaktigt behov av omfattande

vård- och omsorgsinsatser och som önskar flytta till annan kommun omfattas av

bestämmelsen i 16 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade (förhandsbesked). Det kan också noteras att det inte finns

något formellt hinder för den som tillhör LSS:s personkrets att ansöka om

insatser enligt den nya bestämmelsen i socialtjänstlagen. I allmänhet torde dock

de insatser som avses med 6 f § inte vara tillräckliga för att tillgodose det

behov av omsorg som dessa personer har. De kan då i stället utnyttja sin rätt

till förhandsbesked om insatser enligt LSS. Regeringen föreslår därför att den

nya bestämmelsen skall omfatta personer om de till följd av ålderdom,

funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande

vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan genomföra flyttningen utan att den

andra kommunen erbjuder behövliga insatser. Någon åldersgräns bör inte anges.

 Utredningens förslag innehåller inga begränsningar i form av krav på särskilda

skäl för att omfattas av lagbestämmelsen. Ett antal remissinstanser anser att

rätten att ansöka om insatser i annan kommun skall knytas till särskilda skäl.

Det förekommer t.ex. redan ansökningar om att få flytta som mer handlar om

önskan att komma till en kommun med bättre och billigare äldreomsorg än en

önskan att flytta för att tillfredsställa behov av emotionell anknytning till

vissa människor eller en viss plats. Enligt utredningen handlar dock skälen att

få flytta till en annan kommun primärt om en stark önskan att kunna bo närmare

sina anhöriga eller närstående eller att få flytta till ett särskilt boende i en

annan kommun där man känner språklig, etnisk, religiös eller annan liknande

gemenskap med andra människor. Det kan också handla om en stark anknytning till

en annan kommun där man tillbringat många år av sitt liv och kanske har kvar

vänner och bekanta. Enligt regeringens uppfattning finns inte anledning att nu,

utöver de kriterier och begränsningar av personkretsen som framgår av

bestämmelsen, kräva särskilda skäl för att få flytta till annan kommun.

 Länsrätten i Kristiandstads län har pekat på svårigheterna att utröna den

enskildes vilja. Ängelholms kommun tar upp frågan om det alltid är lämpligt för

mycket gamla människor att flytta. Enligt regeringens mening är det avgörande

både utifrån rättssäkerhetsaspekter och med hänsyn till självbestämmande och

integritet att det klart framgår att det är den enskildes bestämda önskan och

uttryck för egen vilja att få flytta till en annan kommun. När det gäller

närmare precisering av bestämmelsen hänvisas till specialmotiveringen.

 I bestämmelsen anges att den enskilde kan ansöka om sådana insatser som anges

i 6 f § punkterna 2 och 3 - hjälp i hemmet och särskilt boende. Några andra

biståndsinsatser för att tillgodose behovet av omfattande vård och omsorg

behöver knappast förberedas eller beslutas innan flyttningen är genomförd. Några

kommuner har understrukit att det måste vara inflyttningskommunen som prövar

behovet av insats. Sådana vård- och omsorgsbehov som i en kommun tillgodoses med

särskilt boende kan i en annan kommun klaras med t.ex. utbyggd hemtjänst,

hemsjukvård, dagvård osv. Enligt den föreslagna bestämmelsen skall vidare

hemkommunen på begäran av inflyttningskommunen vara skyldig att bistå med

underlag som kan behövas för bedömning av vård- och omsorgsbehovet.

 Några kommuner tar upp frågan om kostnadsersättning eller behov att se över

kostnadsutjämningssystemet om det visar sig att flyttströmmarna drabbar vissa

kommuner mer än andra. Regeringen är väl medveten om många kommuners ansträngda

ekonomiska situation och att det kan finnas behov att bygga ut särskilda

boendeformer. Den nu aktuella lagregleringen bedöms knappast leda till

omfattande flyttningsströmmar eller kostnadsökningar för vissa kommuner.

Regeringen kan inte se några tillräckligt vägande skäl för att återinföra system

med interkommunala ersättningar och avvisar i likhet med utredningen och

flertalet remissinstanser detta. Däremot finns starka skäl att följa

utvecklingen och tillämpningen av den nya lagbestämmelsen. Socialstyrelsen avses

få i uppdrag att i nära samarbete med Svenska kommunförbundet följa effekterna

av förslaget med avseende på tillämpningen av bestämmelsen, personkretsens

omfattning samt de ekonomiska effekterna för kommunerna.

10.3 Stödet till anhöriga

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Socialtjänsten bör genom stöd och|

| avlösning underlätta för närstående som vårdar långvarigt|

| sjuka, äldre och människor med funktionshinder. En |

| ny bestämmelse med detta innehåll införs i |

| |

| socialtjänstlagen. |

--------------------------------------------------------

 Kommittens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser däribland många kommuner anser

att förslaget om stöd till närstående är positivt men innebär behov av ökade

resurser och först på längre sikt kan förslaget medföra effektivitetsvinster.

Svenska kommunförbundet, Kommunförbundet Västernorrland och Ängelholms kommun

anmärker att förslaget fått en utformning som kan väcka förhoppningar hos

anhöriga om t.ex. ekonomiskt stöd. Det bör därför klargöras vilken typ av stöd

som kan bli aktuellt. Länsstyrelserna i Västernorrlands och Jämtlands län,

Göteborgs kommun, Härryda kommun, KALV-gruppen, Riksförbundet för behandlingshem

och Handikappförbundens samarbetsorgan anser att socialtjänsten skall ha en

skyldighet att ge stöd och avlastning till anhöriga och att ordet "bör" därför

byts ut mot "skall" i lagtexten. Kammarrätten i Sundsvall påpekar att den

föreslagna bestämmelsen inte motsvaras av någon bestämmelse om rätt för den

enskilde att få stöd och avlastning. Sveriges pensionärsförbund (SPF) föreslår

också mer preciserade regler för anhörigstödet. Landsorganisationen (LO),

Kommunalarbetarförbundet, Synskadades riksförbund, KALV-gruppen och

Riksförbundet för behandlingshem stöder kommitténs förslag men vill peka på den

risk som finns att förslaget medför ett ökat tryck på anhöriga. Handikappom-

budsmannen och De handikappades riksförbund tillstyrker förslaget men betonar

frivilligheten att vilja vårda någon och att bli vårdad. Röda Korset föreslår

att "avlastning" byts ut mot "avlösning" i syfte att markera att den som är i

behov av vård inte skall betraktas som en belastning och att anhörigvårdaren

inte heller är behov av avlastning utan avlösning.

 Skälen för regeringens förslag: Anhöriga svarar för betydande hjälp- och

stödinsatser till äldre och personer med funktionshinder. Det kan handla om allt

från socialt stöd, tillsyn och praktisk hjälp med hushållssysslor till

omfattande hjälp med personlig omvårdnad och i vissa fall också uppgifter av

sjukvårdskaraktär. Studier av omfattningen av anhörigas insatser tyder på att

dessa är två till tre gånger större än samhällets hjälpinsatser. En studie av

yngre förtidspensionärer visade att denna grupp fick närmare 80 procent av sitt

hjälpbehov tillgodosett av anhöriga. Den stora betydelsen av anhörigas

hjälpinsatser framhålls allt oftare men också det bristande stöd i vårdarrollen

som många anhöriga upplever.

 I regeringens proposition Äldreomsorgen inför 90-talet (prop. 1987/88:176)

behandlades frågan om ett förbättrat stöd till anhöriga. En stor del av

närståendes insatser skedde i det tysta utan att samhällets vårdansvariga kände

till förhållandet. Föredragande statsråd gjorde bedömningen att kunskaperna om

den informella vården måste förbättras bland äldreomsorgens personal och bland

andra berörda. I propositionen uttalades att "kommunerna bör undersöka vilka

stödinsatser från samhällets sida som den som vårdar en närstående har behov av

och i sin planering beakta dessa behov. Primärvården och hemtjänsten bör använda

sina resurser på ett sådant sätt att den som vårdar en närstående ges bästa

möjliga stöd". Enligt förslag i propositionen infördes fr.o.m. den 1 juli 1989

en rätt till ersättning och ledighet för närståendevård - den s.k.

närståendepenningen. Ett villkor för rätt till närståendepenning är att den som

vårdas är svårt sjuk och att hälsotillståndet är så nedsatt att det föreligger

ett påtagligt hot mot den sjukes liv.

 Det finns tecken som tyder på att familjen och andra närstående under senare

år fått en allt mer betydande roll som vårdgivare. Situationen för

anhörigvårdare tycks dock, enligt den beskrivning Socialtjänstkommittén gör,

inte ha förbättrats nämnvärt under senare år. Anhörigomsorgen tycks fortfarande

vara en omsorg som sker i det tysta och det är ingen självklarhet att man som

anhörigvårdare får hjälp och stöd från samhället. Demensförbundet genomförde

våren 1989 en enkätundersökning som riktade sig till anhöriga som vårdade en

anförvant med åldersdemens. Enligt enkätsvaren hade två tredjedelar av de

hemmaboende stöd från hemtjänsten och en del hade också stöd genom deltagande i

dagverksamhet. En femtedel av de tillfrågade hade inte fått någon avlösning alls

och för många hade den ständiga tillsynen inte medgett någon längre vila under

flera år.

 Varje anhörigsituation och relation är unik. Även om de anhöriga inte är någon

homogen grupp kan man ändå urskilja ett genomgående mönster för hur anhöriga

hamnar i en situation där ansvaret för en närstående blir alltför betungande.

Intervjuer med anhörigvårdare visar att de allra flesta anhöriga ställer upp av

kärlek och omtanke utan att reflektera så mycket kring saken. Det upplevs ofta

som en självklarhet att hjälpa och det finns en positiv relation sedan tidigare.

Få bestämmer sig vid en viss given tidpunkt för att ge vård och omsorg utan

växer snarare in i anhörigrollen i en fortgående process. Att ständigt finnas

till hands för praktisk hjälp, tillsyn och omvårdnad innebär dock att bli bunden

och känna ansvar dygnet runt. Erfarenheter från olika försöksprojekt visar att

det kan vara svårt att nå anhöriga med olika slags stödinsatser. Eftersom

hjälpinsatserna oftast inletts på ett enkelt och självklart sätt kan det senare,

när vårdbehoven ökar, vara svårt att ta emot hjälp och avlösning. Ju tyngre

omvårdnadssituationen är och ju längre tid de anhöriga gett vård och omsorg,

desto svårare tycks det vara att be om hjälp.

 Det kan många gånger vara svårt att skilja de anhörigas behov av hjälp från

det hjälpbehov som den enskilde hjälpmottagaren har. Ofta innebär stödinsatser

från samhällets sida direkt till den äldre, till barnet med funktionshinder,

till den psykiskt sjuke osv. att även den anhöriges situation underlättas. Men

det behövs också insatser som riktar sig direkt till de anhöriga.

 För att underlätta den fortsatta läsningen ges här en definition av de olika

begreppen anhörig, anhörigomsorg och anhörigstöd. Med anhörig avses här den

person som inom familje- eller släktkretsen bistår en annan. Ibland förekommer

också att grannar och vänner träder in i anhörigas ställe och antar "funktionen"

som anhörig. Därför bör i lagtexten talas om närstående som är ett vidare

begrepp. Med anhörigomsorg avses olika former av hjälpinsatser som ges av

anhöriga till personer som på grund av sjukdom eller funktionshinder behöver

sådana i sin dagliga livsföring. Med anhörigstöd (eller stöd till anhöriga)

avses olika insatser som primärt syftar till att fysiskt, psykiskt och socialt

underlätta den anhöriges situation.

 Den hjälp anhöriga ofta behöver och efterfrågar är att kunna få avlösning från

vårdsysslan. Avlösning kan innebära att hjälpmottagaren tidvis vistas i en

särskild boendeform så att de anhöriga kan få vila. Sådana avlösningsvistelser

kan planeras så att de återkommer regelbundet, s.k. växelvård men det kan också

förekomma behov av avlösning som inte alltid kan planeras eller förutses långt i

förväg. Dagverksamheter av olika slag kan fungera som ett bra

avlösningsalternativ för många anhöriga och även "nattverksamhet" har prövats

med framgång för att avlösa trötta anhöriga. En tredje huvudform handlar om

insatser från hemtjänsten som gör det möjligt för den anhörige att under en viss

tid av dygnet få avlösning och lämna över vårdansvaret.

 Många anhöriga orkar inte bära ansvaret för vården helt ensamma utan vill

känna ett ömsesidigt ansvarstagande och få till stånd ett samarbete med

samhällets omsorg. Det kan handla om en fortlöpande personlig kontakt med en

handläggare inom socialtjänsten och att få känna sig respekterad som

samarbetspartner. Förutom individuella kontakter kan anhöriga också ges stöd i

grupp. Det är väl känt att många anhöriga upplever den psykiska belastningen som

den svåraste delen av vårdåtagandet. Att få träffa andra i samma situation och

få möjligheter att dela med sig av känslor och upplevelser av att vara

anhörigvårdare innebär ett viktigt stöd för många. Anhöriggrupper förekommer

bl.a. för anhöriga till patienter som drabbats av stroke, för anhöriga till

psykiskt sjuka, förståndshandikappade barn och för anhöriga som vårdar demens-

sjuka i hemmet.

 Som anhörig kan man under vissa förutsättningar få ekonomisk ersättning för

sin vårdinsats från försäkringskassan, kommunen och i vissa fall landstinget. De

ersättningar som förekommer inom socialförsäkringssystemet och som direkt eller

indirekt kan komma en anhörig till del är bl.a. vårdbidrag, handikappersättning,

assistansersättning och närståendepenning. Varje kommun kan själv bestämma vilka

riktlinjer som skall gälla för anställning eller direkt ekonomiskt stöd till

anhörigvårdare vilket innebär att villkor för ersättning, ersättningsnivåer och

handläggningsrutiner varierar mellan kommunerna.

 Anhörigomsorgens omfattning är således betydande och det finns mycket som

tyder på att anhöriga inte får det stöd som krävs i situationer med ett ofta

ensamt och psykiskt påfrestande vårdansvar. Även när samhället går in med mycket

stora hjälpinsatser till hemmaboende äldre och funktionshindrade personer täcker

hjälpen endast en begränsad del av dygnets 24 timmar. Åtskilliga anhöriga till

långvarigt sjuka och funktionshindrade personer lever under fysiskt, psykiskt

och socialt påfrestande förhållanden. Regeringen anser mot denna bakgrund att

det är viktigt att synliggöra behovet av och utveckla stödet till anhörigvårdar-

na. Förslaget om en ny bestämmelse i socialtjänstlagen syftar till att markera

vikten av att socialtjänsten tar ansvar för att ge stöd till anhöriga som vårdar

långvarigt sjuka, äldre eller människor med funktionshinder. Enligt regeringens

förslag till ny bestämmelse bör kommunerna genom stöd och avlösning underlätta

för närstående som vårdar långvarigt sjuka, äldre och personer med funk-

tionshinder.

 Den nya bestämmelsen innehåller inte några närmare föreskrifter om hur stödet

till anhöriga bör utformas. Stödet till anhöriga skall ses som en frivillig

verksamhet för kommunen som också får stort inflytande över utformningen. Den

preventiva ansatsen är en viktig utgångspunkt vid utformning av stödinsatser

till anhöriga. Utveckling av en medveten strategi för anhörigstöd handlar om att

hjälpa den anhörige att hjälpa innan också denne blir fysiskt eller psykiskt

utsliten. I detta sammanhang finns också anledning att hänvisa till vad som

anförs om behovet av tidiga/förebyggande insatser som beskrivs i avsnitt 7.

Erfarenheterna talar för att olika slag av dagverksamheter för den

hjälpbehövande har en viktig avlastande funktion för anhöriga och att det kan

behövas mer flexibla öppettider utifrån anhörigas behov. Det torde också krävas

en kvalitativ utveckling av innehållet i bl.a. växelvårdsinsatser och andra

former av tillfälliga avlastningsvistelser utanför hemmet. Innehållet i en sådan

vistelse måste också tillföra hjälpmottagaren något positivt och inte enbart

utgöra ett tillfälligt "hotellerbjudande". I annat fall finns risk att den

anhörige inte vill ta emot erbjudandet om avlösning.

 Behovet av ett förbättrat anhörigstöd tar sin utgångspunkt i olika slag av

fysiskt och psykiskt påfrestande vårdsituationer. Sådana situationer är inte

begränsade till vård i form av praktiskt stöd i hemmet eller hjälp med personlig

omvårdnad. Av lika stor betydelse är utvecklingen av stöd till föräldrar som har

barn med missbruksproblem eller lider av psykisk sjukdom. Den preventiva

ansatsen, ett förbättrat innehåll och en medveten strategi för att organisera

stödet till anhöriga är en förutsättning för att nå syftet med den nya

bestämmelsen om stöd till anhöriga.

10.4 Avgifter inom äldre- och handikappomsorgen

Ädel-reformen som genomfördes år 1992 innebar att kommunerna fick ett samlat

ansvar för äldreomsorgen. Bl.a. överfördes verksamheter för somatisk

långtidssjukvård - 31 000 sjukhemsplatser - till kommunerna. Före Ädel-reformen

betraktades sjukhemmen som sluten vård och landstingen tog ut avgifter enligt

bestämmelser i lagen om allmän försäkring med ett visst högsta belopp per dag

för ålders- och förtidspensionärer. I socialtjänstförordningen fanns t.o.m.

februari 1993 vissa centralt reglerade bestämmelser inom det kommunala

avgiftsområdet. Avgifter som avsåg helinackordering i särskild boendeform skulle

bestämmas så att den boende förbehölls tillräckliga medel för sina personliga

behov. Det s.k. förbehållsbeloppet skulle utgöra 30 procent av folkpensionen och

20 procent av skillnaden mellan de sammanlagda inkomsterna och folkpen-

sionsbeloppet - allmänt benämnd 30/20-regeln.

 De övertagna sjukhemmen har efter Ädel-reformen inrymts i begreppet särskilda

boendeformer för service och vård enligt 20 § SoL. De dåvarande bestämmelserna i

SoL och i AFL innebar stora avgiftsskillnader mellan i princip likvärdiga

boendeformer vilket aktualiserade en översyn av de kommunala avgiftssystemen. År

1991 tillsattes Ädel-avgiftsutredningen (S 1991:12) med uppgift att lämna

förslag till mer enhetliga och rättvisa avgifter. I betänkandet "Avgifter och

högkostnadsskydd inom äldre- och handikappomsorgen (SOU 1992:50) föreslogs ett

statligt reglerat högkostnadsskydd vilket dock inte kom att följas upp av

förslag i propositionen (1992/93:129) om avgifter inom äldre- och handikappom-

sorgen. Riksdagen beslutade år 1992 att den reglering som avsåg nivån på förbe-

hållsbeloppet för boende med helinckordering skulle upphävas och att kommunerna

skulle få ta ut avgifter för de övertagna sjukhemmen enligt samma grunder som

för övriga boendeformer. Ändringen trädde i kraft den 1 mars 1993 och innebar

att kommunerna enligt 35 § SoL får ta ut avgifter enligt grunder som kommunen

bestämmer, att avgifterna skall vara skäliga och inte får överstiga kommunens

självkostnad och att den enskilde skall förbehållas tillräckliga medel för sina

personliga behov.

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det är viktigt att kommunerna|

| följer de allmänna riktlinjer för handläggning av |

| avgiftsfrågor som redovisades i propositionen |

| (1992/93:129) om avgifter inom äldre- och |

| handikappomsorgen. Utvecklingen av avgifterna måste |

| följas med största uppmärksamhet och bl.a. |

| rättssäkerhetsaspekter måste få större genomslag. Inom|

| ramen för sitt tillsynsansvar skall Länsstyrelserna |

| följa upp utvecklingen på avgiftsområdet med utgångs-|

| punkt dels i rättssäkerhetsaspekter, dels i den |

| enskildes rätt till en skälig levnadsnivå även vid |

| behov av omsorg och vård. |

--------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens bedömning: I propositionen om avgifter inom äldre- och

handikappomsorgen betonades att enskilda måste förbehållas tillräckliga medel

för att kunna bekosta t.ex. privat utförd städning, hemhandling, fotvård och

andra sociala tjänster i de fall sådana tjänster inte inryms i ett kommunalt

åtagande. Inom förbehållsbeloppet måste också finnas utrymme för övriga person-

liga behov som kan gälla tandvård, läkarvård, läkemedel, hjälpmedel, resor samt

övriga kostnader som möjliggör ett aktivt deltagande i samhällslivet. När det

gäller funktionshindrade personer finns det enligt vad som framhölls i

propositionen, skäl att uppmärksamma denna grupps särskilda behov av service och

omvårdnad, familjesituation och arbetssituation. Vidare påpekades att de

merkostnader som följer av funktionshindret måste kunna påverka avgiftens

storlek.

 I propositionen behandlades också samboende och makars ekonomiska villkor när

den ena parten mer permanent flyttar till en särskild boendeform. Föredragande

statsråd betonade att avgiftsreglerna inte får utformas så att samboende/makar

tvingas till skilsmässa eller avstår från nödvändig vård av ekonomiska skäl.

 Socialutskottet uttalade i betänkandet Avgifter inom äldre- och handikappom-

sorgen (bet. 1992/93:SoU12) att olika boendestandard i särskilda boendeformer

skall beaktas vid avgiftssättningen och att kommunen beaktar makar/samboendes

ekonomiska situation när den ene flyttar till särskild boendeform. Utskottet

förutsatte vidare att kommunen kontruerar egna högkostnadsskydd och att det

borde finnas regler för jämkning av avgifterna.

 Några månader efter att de nya bestämmelserna trätt i kraft lämnade Social-

styrelsen en uppföljningsrapport vilken visade att det fanns stora kommunala

variationer i avgiftsuttag, t.ex. kunde en plats i ett flerbäddsrum kosta mellan

600 kronor upp till 2 300 kronor per månad. Det förekom olika system för för-

behållsbelopp och avgiftstak och flertalet kommuner hade kvar den tidigare

30/20-regeln i särskilt boende.

 Socialstyrelsen gavs i regleringsbrevet för 1995/96 i uppdrag att kartlägga

och analysera de kommunala avgifterna på äldre- och handikappområdet. Uppdraget

redovisades hösten 1996 i rapporten Äldreomsorgens avgifter (Socialstyrelsen

följer upp och utvärderar 1996:6). I rapporten konstaterar Socialstyrelsen att

det finns brister som framförallt rör den enskildes skydd mot för höga avgifter.

I 40 % av kommunerna finns inte något förbehållsbelopp fastställt för personer

med hjälp i ordinärt boende. Många kommuner har socialbidragsnormen som utgångs-

punkt för nivån på förbehållsbeloppet. Enligt Socialstyrelsen bör förbehållsbe-

loppet ligga på en högre nivå än socialbidraget. Hänsyn bör tas till den en-

skildes samlade kostnader för boende, hemtjänst, hälso- och sjukvård, läkemedel,

tandvård, sjukresor, färdtjänst och andra insatser av servicekaraktär. I

förarbetena till lagen betonades vikten av att särskilt uppmärksamma situationen

för make/maka till person som vistas i dagvårdsverksamhet, korttidsboende eller

behöver flytta till särskilt boende. Kartläggningen visar bl.a. att hälften av

kommunerna inte tar hänsyn till makars/samboendes ekonomiska situation när den

ena parten bor i särskild boendeform. Också när det gäller yngre funktions-

hindrade markerades i förarbetena att särskild hänsyn skulle tas till denna

grupps behov att aktivt kunna delta i samhällslivet. Endast 10 procent av

kommunerna har angett att särskild hänsyn skall tas till yngre funktions-

hindrade. Allmänna riktlinjer och handläggningsregler för jämkning av avgiften

saknas i en fjärdedel av kommunerna. Kartläggningen redovisar också brister när

det gäller information till den enskilde om vilka regler som gäller för jämkning

och avgifter.

 Regeringen ser med oro på de brister i handläggning och rättssäkerhet som

enligt kartläggningen alltjämt finns i kommunerna särskilt vad gäller avgifter

för särskilt boende. Ännu fyra år efter att de nya bestämmelserna trätt i kraft

är den enskilde utlämnad till otydliga eller obefintliga regler för t.ex.

jämkning och måste ofta själv väcka frågan om sådan. Nivån på förbehållsbeloppet

måste garantera den enskilde en skälig levnadsnivå och inte ligga så lågt att

kostnader för t.ex. läkarvård, läkemedel, resor m.m. måste täckas med

socialbidrag.

11 Frågor rörande missbrukare

11.1 Socialtjänstens ansvar

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Regeringen föreslår inga |

| ändringar i nuvarande 11 § SoL men vill dock markera|

| socialtjänstens skyldighet att ägna människor som |

| missbrukar alkohol eller andra |

| beroendeframkallande medel ökad uppmärksamhet |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Socialtjänstkommitten föreslår att nuvarande § 11 SoL

utgår och att socialtjänstens arbete med vissa grupper i samhället konkretiseras

i en ny sammanhållen målparagraf. Kommittén föreslår att lagen skall ange att

socialtjänsten på samhällsnivå, grupp- och områdesnivå samt på individnivå skall

verka för vissa mål som gäller barn och ungdom, äldre människor, människor med

funktionshinder, människor med missbruksproblem och människor som saknar medel

till sitt uppehälle.

 Remissinstanserna: När det gäller människor med missbruksproblem betonar ett

antal remissinstanser att socialtjänsten aktivt skall sörja för att missbrukaren

kommer ifrån sitt missbruk. Några anser att missbrukarvården, om kommitténs

förslag genomförs, förlorar den tydliga plats den haft i nu gällande

lagstiftningen. Socialstyrelsen anser att ordvalet "komma ifrån sitt beroende"

är mindre lämpligt då det bör vara socialtjänstens uppgift att hjälpa

missbrukare och motverka missbruk oavsett om den som missbrukar utvecklat ett

beroende eller inte.

 Skälen för regeringens bedömning: Den bestämmelse ( 11 § SoL) som i dag

reglerar socialtjänstens insatser mot missbruk behandlar frågor om förebyggande

arbete samt vikten av att genom information och uppsökande verksamhet sprida

kunskap om skadeverkningar som följer av missbruk. I bestämmelsen sägs även att

socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp

och vård som han behöver för att komma ifrån missbruket.

 Regeringen anser i likhet med vissa av remissinstanserna att socialtjänstens

ansvar för åtgärder mot missbruk även fortsättningsvis tydligt bör framgå av

socialtjänstlagen. Av 11 § framgår att socialtjänsten har ett särskilt ansvar

både för insatser i syfte att förebygga missbruk och insatser åt den som till

följd av missbruk har behov av särskilda åtgärder till stöd och hjälp. Av

paragrafen framgår också socialtjänstens skyldighet att lämna erforderlig hjälp

och vård åt enskilda missbrukare och att socialtjänsten alltid måste bedriva en

aktiv verksamhet för att nå och hjälpa de enskilda människor som har problem med

missbruk. Socialtjänstens skyldighet att motverka missbruk av alkohol och andra

beroendeframkallande medel innebär en skyldighet att verka även om den enskilde

missbrukaren inte framställt önskemål om hjälp.

 Mot bakgrund av den utvärdering och genomgång beträffande socialtjänstens

insatser för missbrukare som socialtjänstkommittén redovisat i slutbetänkandet

kan regeringen konstatera att det finns ett stort behov av kunskap om vilka

effekter olika insatser inom missbrukarvården ger. Socialtjänsten har också

stora svårigheter att bedöma vårdinnehåll och kvalitet inom missbrukarvården i

relation till kostnader eftersom utvärderingar av behandlingsresultat är

sällsynta.

 För att få fram sådan kunskap krävs ökade satsningar på utvärdering och

forskning. Även dokumentation och kvalitetssäkring samt metoder för uppföljning

och utvärdering av vårdens effekter behöver utvecklas. Bristen på

kvalitetstänkande gäller inte enbart missbrukarvården utan är ett generellt

problem för socialtjänstens allra flesta verksamheter. För att utveckla

kvalitetstänkandet inom socialtjänsten anser regeringen att bestämmelser om

kvalitet bör införas i lagen (se vidare avsnitt 7).

 Vidare bör de insatser och behandlingsformer som tillhandahålls inom

missbrukarvården präglas av mångfald och flexibilitet. De specifika vårdbehoven

kan variera starkt mellan olika personer och utbudet av insatser bör därför

kännetecknas av hög grad av differentiering. Idag pågår ett utvecklingsarbete i

kommunerna för att finna nya och flexibla former för vård och behandling av

olika grupper med missbruksproblem. Regeringen ser mycket positivt på denna

utveckling. Planmässighet och långsiktighet (vårdkedjetänkande) bör enligt

regeringens mening vara en viktig utgångpunkt för de insatser som socialtjänsten

erbjuder personer med missbruksproblem.

 Den nuvarande lagens grundläggande intentioner innebär att socialtjänstens

insatser i form av stöd, vård och behandling av vuxna missbrukare så långt

möjligt skall ges i frivilliga former med beaktande av den enskildes

självbestämmanderätt. Den enskildes inflytande över vården framhålls ofta som

viktig för dennes motivation samt behandlingsresultat inom vården.

 Principerna om frivillighet och självbestämmande bör dock enligt regeringens

mening även fortsättningsvis vara utgångspunkten för socialtjänstens insatser

för missbrukare. Regeringen vill särskilt betona att ett sådant förhållningssätt

inte bör innebära en passiv hållning från socialtjänstens sida. Att vården så

långt möjligt ges i frivilliga former innebär samtidigt en skyldighet för

socialtjänsten att aktivt söka upp och motivera enskilda missbrukare för

insatser i syfte att motverka och förhindra fortsatt missbruk. Det är väl känt

att missbrukare inte sällan har en ytterst ambivalent inställning till att

acceptera erbjudande om vård och behandling. Missbrukets signum - åtminstone i

början av missbruket - är ett starkt förnekande av problemen inför omvärlden.

Detta ställer speciella krav på kompetens och metodik både i socialtjänstens

uppsökande arbete och i motivationsarbetet i det enskilda fallet.

 Av stor betydelse för socialtjänstens möjligheter att motverka missbruk är att

tidigt upptäcka och i ett tidigt skede av missbruket ge stöd och hjälp.

Alkoholpolitiska kommissionen har i studier funnit att tidig upptäckt och

relativt enkla insatser (rådgivning, stödsamtal m.m.) som har prövats framför

allt inom hälso- och sjukvården kan ge goda resultat. Ökade ansträngningar bör

därför ägnas åt den typen av individuella insatser, för att därigenom kunna

påverka riskfyllda alkoholvanor och förhindra att de utvecklas till ett

missbruk. En sådan omorientering är också enligt alkoholpolitiska kommissionens

bedömning kostnadseffektiv.

 Socialtjänstens möjligheter att tidigt upptäcka ett begynnande missbruk

begränsas framför allt till de personer som söker upp socialtjänsten i andra

syften än att få stöd och hjälp för sitt missbruk. Det gäller t.ex. de som

ansöker om försörjningsstöd eller annat bistånd. Ambitionen att tidigt få

kontakt med personer i riskgruppen förutsätter därför att fler aktörer än

socialtjänsten engageras och tar på sig ett ansvar i detta arbete. Samverkan

mellan socialtjänsten och andra samhällsorgan är här av avgörande betydelse (se

vidare avsnitt 7).

 Tidiga insatser förutsätter också ett flexibelt, differentierat och väl

utbyggt utbud av insatser i öppna former som av enskilda uppfattas som

attraktiva och som passar olika grupper och behov. Metoder behöver utvecklas som

gör det möjligt att välja rätt vårdform till den enskildes vårdbehov.

Utformningen av socialtjänstens information om missbrukets skadeverkningar och

om de hjälpmöjligheter som finns har också stor betydelse för att i ett tidigt

skede av missbruket nå enskilda med lämpliga stödinsatser.

 När det gäller socialtjänstens insatser på samhälls- och gruppnivå för att

förebygga och motverka missbruk delar regeringen alkoholpolitiska kommissionens

uppfattning att detta arbete framför allt bör inriktas på barn och ungdomar. Det

krävs åtgärder både för att senarelägga debuten och minska användningen av både

alkohol och andra droger bland unga. Regeringen anser därför att det

förebyggande arbetet bland barn och ungdomar i kommunerna även fortsättningsvis

bör vara en lagreglerad uppgift. Utgångspunkten i det allmänt förebyggande

arbetet i kommunen bör ingå i en sammanhållen strategi inom ramen för en

alkohol- och drogpolitisk handlingsplan. En sådan handlingsplan bör tas fram i

samverkan mellan socialtjänsten, fritids- och kulturförvaltningarna, skolan, de

frivilliga organisationerna och polisen m.fl., där de olika aktörernas roller

och uppgifter klargörs. Ansvaret för att samordna det förebyggande arbetet bör

ligga hos kommunstyrelsen.

 Regeringen ser det som mycket angeläget att barn och ungdomar under sin

uppväxt har tillgång till drogfria miljöer och aktiviteter, att användande av

alkohol och andra droger motverkas samt att det på kommunal nivå förs en

ansvarsfull politik när det gäller tillstånd att servera alkoholdrycker. Det bör

dessutom vara en prioriterad uppgift för socialtjänsten att bedriva uppsökande

verksamhet samt tillhandahålla insatser för olika riskgrupper bland barn,

ungdomar och vuxna för att förebygga och motverka missbruk.

11.2 Handläggning av missbruksärende

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En ny regel införs med |

| innebörden att om en utredning som avser vård av |

| missbrukare har inletts skall den avslutas och |

| beslut fattas, även om den enskilde byter vistelse- |

| kommun under utredningstiden, såvida inte den nya |

| vistelsekommunen samtycker till att överta ärendet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Nyköpings kommun anser att det ofta är orealistiskt att

slutföra en påbörjad missbruksutredning när den enskilde flyttat till en annan

kommun då det ofta inte är känt till vilken adress eller ort som missbrukaren

flyttat. Kommunen anser att ett lagstadgat krav ofta är för starkt och

kategoriskt samt att resurserna som åtgår till att söka efter missbrukare blir

oförsvarbara.

 Skälen för regeringens förslag: I nuvarande lagstiftning finns inte någon

uttrycklig regel om slutförande av påbörjad utredning när någon flyttar från

kommunen under utredningstiden. En utredning får inte ligga nere på grund av att

det råder oklarhet om vem som har ansvaret för att slutföra utredningen. Den

kommun som inlett en utredning bör enligt regeringens bedömning även vara

skyldig att slutföra den och fatta beslut i ärendet. Om den nya vistelsekommunen

förklarar sig villig att ta över utredningen bör dock inget hindra att ärendet

överlämnas dit.

11.3 Avgifter inom missbrukarvården

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Regeringen anser inte att |

| det finns skäl att för närvarande ändra gällande |

| bestämmelser vad gäller avgiftssystemet inom |

| |

| missbrukarvården. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Socialtjänstkommittén föreslår att frågan om den enskildes

avgifter enligt 34 § SoL vid vård på institution eller i familjehem på grund av

missbruk bör bli föremål för en särskild översyn.

 Remissinstanserna: Svenska kommunförbundet och ett antal kommuner anser att

det är stötande för den allmänna rättskänslan att missbrukare under en

vårdperiod får möjlighet att spara pengar medan samhället står för hela

vårdkostnaden. Man anser att ett avgiftssystem skall fastställas så att den

enskilde betalar för den vård och behandling han erhåller i familjehem eller på

institutioner utifrån den enskildes betalningsförmåga. Vidare föreslår Svenska

kommunförbundet en form av rabattsystem för dem som fullföljer sin behandling i

syfte att öka motivationen hos missbrukaren att fullfölja behandlingen.

 Nacka kommun anser att kommunerna av terapeutiska skäl skall kunna ta ut en

viss avgift även för rehabilitering som bedrivs i öppna former, t.ex. daglig

verksamhet för psykiskt sjuka och för vuxna missbrukare.

 Skövde kommun anser att avgifterna för missbrukarvård vid institutioner även i

fortsättningen bör jämställas med vad som gäller inom sjukvården samt att

avgiften bör kunna sättas ned för den som har låg eller ingen sjukpenning.

 Socialstyrelsen anser i likhet med socialtjänstkommittén att det är motiverat

med en särskild översyn vad gäller avgifterna inom missbrukarvården. Men i

avvaktan på en sådan översyn bör texten i den aktuella paragrafen ändras till

"Kommunerna skall dock ... ta ut ersättning" för att förtydliga att den enskilde

som erhåller vård skall betala för sitt uppehälle på samma sätt som när han

eller hon inte erhåller vård och behandling. Hänsyn bör naturligtvis enligt

Socialstyrelsen tas till den enskildes betalningsförmåga.

 Skälen för regeringens bedömning: I olika skrivelser till Socialdepartementet

har framförts att nuvarande bestämmelser om avgifter inom missbrukarvården bör

ses över. Avgiftssystemet idag medför att vårdtagarna lever under olika

ekonomiska villkor i samband med institutionsvård eller familjevård. Bland annat

framförs att missbrukare med förtidspension eller sjukpenning under en period av

institutionsvård har möjlighet att spara pengar samtidigt som samhället fullt ut

bekostar själva vården. Andra invändningar mot nuvarande system är att avgifts-

systemet medför att intagna vid institutioner lever under vitt skilda ekonomiska

villkor. Vissa har ingen sjukpenninggrundande inkomst eller har en otillräcklig

sjukpenning och är därför berättigade till kompletterande socialbidrag för sitt

uppehälle, medan andra har en relativt hög rehabiliteringsersättning under

behandlingstiden. Detta förhållande anses kunna ha en negativ inverkan på vissa

klienters motivation.

 Enligt bestämmelserna i 34 § SoL får kommunen ta ut ersättning för uppehälle

av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika eller därmed jämförbara

berusningsmedel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller

i ett familjehem. Det innebär att såväl den som vistas frivilligt i ett

behandlingshem som den som vistas där med stöd av LVM omfattas av

avgiftsskyldigheten, förutsatt att denne har inkomster att betala med, dvs. i

regel sjukpenning eller pension. Ersättningen får högst motsvara det avdrag som

görs från sjukpenningen vid sjukhusvård. Ersättningen avser således endast

uppehälle, medan själva vården och behandlingen inte får avgiftsbeläggas.

 Det finns enligt regeringens mening ett starkt samhällsintresse av att

missbrukare blir fria från sitt missbruk. Förutom de skador som missbruket

förorsakar missbrukaren själv och hans anhöriga innebär missbruket stora

kostnader för sjukvård, sjukförsäkring, socialbidrag, m.m. I dag är de flesta

överens om att den enskilde missbrukaren skall betala kostnaderna för sitt

uppehälle i samband med behandling på hem för vård eller boende eller i

familjehem. Att den enskilde i detta avseende åläggs ett ekonomiskt ansvar är

enligt regeringens mening en väsentlig del i den sociala rehabiliteringen av

missbrukaren. Kostnaderna för själva vården och behandlingen bör dock enligt

regeringens mening inte drabba den enskilde så att dennes motivation till att

komma bort från missbruket äventyras. Att införa avgifter för själva vården

skulle med stor sannolikhet medföra att en missbrukare i det längsta undviker

att söka kontakt med socialtjänsten eller frivilligt acceptera de vårdinsatser

som erbjuds. Tidiga vårdbehov skulle inte tillgodoses i samma utsträckning som

idag med risk att tvångsvården skulle öka. Att avgiftsbelägga tvångsvården är

enligt regeringens bedömning tveksamt ur etiska synpunkter.

 Institutionsvård är avsedd att pågå under en begränsad tidsperiod. Därefter

skall missbrukaren åtevända till sin hemmiljö och till ett eget boende. Det är

därför ur rehabiliteringssynpunkt av stor betydelse att den enskilde ges

förutsättningar att under behandlingsperioden betala kostnader för sin bostad

utanför institutionen och för andra löpande utgifter som denne har. Det är också

viktigt att den enskilde efter genomgången institutionsbehandling har ekonomiska

förutsättnigar att fullfölja eftervården i öppna former i sin hemmiljö.

 Regeringen anser inte att det finns nog starka skäl att ändra nuvarande

bestämmelser när det gäller avgiftssysemet inom missbrukarvården. Att jämställa

avgiftssystemt inom missbrukarvården med vad som gäller för sjukvårdsinsatser

överensstämmer också med de grundläggande principerna som vi har inom det

svenska välfärdssystemet.

 120

12 Kommunal nämndorganisation och sociala

distriktsnämnder enligt socialtjänstlagen

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Bestämmelserna om sociala |

|distriktsnämnder i 41-46 §§ socialtjänstlagen tas bort.|

--------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna har inte anfört några invändningar.

 Skälen för regeringens förslag. All kommunal verksamhet är inordnad i den

kommunala nämndorganisationen. Beslut i ärenden som gäller nämndernas

organisation och verksamhetsformer kan enligt 3 kap. 9 § första stycket 3

kommunallagen (1991:900), KL, endast fattas av kommunfullmäktige. Fullmäktige

skall enligt 3 kap. 3 § KL tillsätta de nämnder som utöver kommunstyrelsen

behövs för att fullgöra kommunens uppgifter enligt särskilda författningar och

för verksamheter i övrigt. Kommunstyrelsen är en nämnd och en nämnd får enligt 3

kap. 5 § KL inte bestämma om rättigheter och skyldigheter för kommunen i ärenden

där nämnden företräder kommunen som part. I en kommun måste det därför finnas

minst en nämnd utöver kommunstyrelsen.

 Varje nämnd har enligt 6 kap. 7 § KL bl.a. ett ansvar för att den egna

verksamheten bedrivs ändamålsenligt och i övrigt på ett tillfredsställande sätt.

Nämnderna skall även se till att verksamheten bedrivs i enlighet med de mål och

riktlinjer som fullmäktige har bestämt samt de föreskrifter som gäller för

verksamheten.

 Den kommunala nämndorganisationen har framförallt genom 1991 års kommunallag

genomgått en betydande förändring. Frågan om en friare nämndorganisation genom

avskaffande av tidigare obligatoriska nämnder som socialnämnd, skol- styrelse,

byggnadsnämnd, räddningsnämnd och miljö- och hälsoskyddsnämnd har behandlats av

riksdagen vid olika tillfällen. Avskaffandet av en obligatorisk socialnämnd

skedde genom riksdagsbeslut i december 1990 (prop. 1990/91:14, bet.

1990/91:SoU9, rskr. 1990/91:97). Beslutet fattades ett halvår före beslutet om

att anta en ny kommunallag. Kommunernas behov att själva fritt få ordna sin

sociala organisation efter lokala förutsättningar ansågs vara så stort att skäl

inte förelåg att avvakta den pågående utvärderingen av försök med friare

kommunal nämndorganisation.

 Enligt 4 § första stycket SoL fullgörs kommunens uppgifter inom socialtjänsten

av den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestämmer. Genom reglerna i 1991

års kommunallag bestäms vilka olika organisationsmodeller som fullmäktige kan

besluta om för sin nämndorganisation.

 Oaktat regleringen i kommunallagen om en fri nämndorganisation finns det i

socialtjänstlagen kvar en särskild reglering om sociala distriktsnämnder (41-46

§§). Möjligheten att inrätta en särskild distriktsorganisation för social

verksamhet öppnades genom lagen (1970:296) om social centralnämnd m.m. Motiven

till en geografisk distriktsindelning var bl.a. att flera förtroendevalda i

stora kommuner kunde knytas till förvaltningen av socialvårdsangelägenheterna

och att beslutsfunktionerna kunde läggas närmare kommuninvånarna. I SoL infördes

ett antal bestämmelser om denna organisationsform. Bestämmelserna (41-46 §§) har

idag i allt väsentligt samma innehåll som vid socialtjänstlagens ikraftträdande

den 1 januari 1982. De förutsätter att det fortfarande finns en överordnad nämnd

(socialnämnd) för sociala verksamheter och att distriktsnämnderna står i ett

subordinationsförhållande till denna.

 Den fria nämndorganisationen i KL utgår från att alla kommuner och landsting

ges möjlighet att organisera sin verksamhet på ett friare sätt. Till denna

frihet hör att de får bestämma hur de vill fördela sina uppgifter på olika

kommunala nämnder. Grundsynen bakom reformen bygger på en stark tilltro till

kommunernas och landstingens förmåga att ta ansvar för de samhällsuppgifter som

statsmakterna har tilldelat dem (prop. 1990/91:117, s. 40).

 När riksdagen beslutade att avskaffa skyldigheten för kommuner att ha en

särskild socialnämnd förutsattes att frågan om socialtjänstens framtida

organisation skulle ingå som en del av propositionen med förslag om en ny

kommunallag. Frågor som borde ha blivit föremål för överväganden var bl.a.

bestämmelserna om sociala distriktsnämnder. Några sådana överväganden gjordes

emellertid inte i propositionen (prop. 1990/91:117). I propositionen om

följdlagstiftning till den nya kommunallagen (prop.1991/92:17, s. 9) anfördes

allmänt att det i en del författningar inom det kommunala området finns regler

med anknytning till kommunallagen som kan behöva ses över när den nya lagen

tillämpats någon tid.

 Reglerna i 1991 års kommunallag om en fri nämndorganisation bygger delvis på

samma grundtankar som reglerna om sociala distriktsnämnder i socialtjänstlagen.

Skillnaden är att kommunallagens regler spänner över hela den politiska

nämndorganisationen i en kommun och att reglerna om distriktsnämnder i

socialtjänstlagen förutsätter att det fortfarande finns en socialnämnd med

kommunövergripande uppgifter.

 Vid tillämpning av 3 kap. 4 § KL kan en kommun uppnå samma organisationsform

som med distriktsnämnder enligt SoL. En geografisk nämndindelning kan uppnås

genom tillämpning av 3 kap. 4 § 2 KL och subordinationsförhållande mellan nämnd

och distriktsnämnd genom tillämpning av 3 kap. 4 § 4 samma lag. Önskar kommunen

inte tillämpa reglerna i SoL om sociala distriktsnämnder kan den istället välja

en modell med total funktionsuppdelning mellan jämbördiga nämnder eller någon

annan modell som rymms inom kommunallagens ramar. Eftersom det är kommunen som

enligt 3 kap. 4 § KL bestämmer nämndernas verksamhetsområde och inbördes

förhållanden kan den uppnå samma interna reglering som bestämmelserna i SoL om

sociala distriktsnämnder kan åstadkomma. 41-46 §§ SoL är inte tvingande och

fyller inte längre någon självständig rättslig funktion. Då de undantagslöst kan

ersättas med olika bestämmelser i KL och några skyddsvärda intressen inte

riskeras föreslår regeringen att de upphävs.

13 Särskilda bestämmelser om enskild verksamhet

13.1 Tillståndspliktig verksamhet

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Krav på tillstånd av |

| länsstyrelsen skall krävas för yrkesmässigt bedriven|

| enskild heldygnsverksamhet i form av hem för vård |

| eller boende, särskilda boendeformer för äldre eller|

| funktionshindrade samt hem för viss annan heldygns- |

| vård. Krav på tillstånd skall också gälla för enskilt|

| bedrivet hem eller öppen verksamhet för vård under en|

| begränsad del av dygnet. Undantagen från krav på |

| tillstånd skall vara sådan socialtjänstverksamhet som|

| kommunen med stöd av ett entreprenadavtal överlämnat|

| till en enskild vårdgivare att utföra. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Regeringen har dock valt att behålla begreppet enskild verksamhet i stället för

det av kommittén föreslagna begreppet privat verksamhet.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen.

 Skälen för regeringens förslag: Kommittén har gjort en noggrann genomgång av

de förändringar som i flera avseenden inträffat i den kommunala verksamheten

sedan socialtjänstlagen tillkom. Dessa förändringar har bl.a. skapat oklarheter

om nu gällande definitioner av tillståndspliktig verksamhet. Det är därför

angeläget att precisera och avgränsa vilka verksamheter som skall omfattas av

tillståndsplikt.

 Enligt regeringens mening bör all enskild heldygnsverksamhet som yrkesmässigt

tillhandahåller vård, behandling, omvårdnad och tillsyn för barn, ungdomar eller

vuxna ha tillstånd för att få bedrivas. Med heldygnsverksamhet avses hem för

vård eller boende, särskilda boendeformer samt hem för viss annan heldygnsvård.

 Tillståndsplikt bör också gälla för sådana hem som tillhandahåller

korttidsvård, exempelvis i form av växelvård för att avlasta en anhörigvårdare,

som rehabilitering eller som utslussning efter en sjukhusvistelse. Kommittén har

som beteckning för dessa hem föreslagit begreppet hem för viss annan heldygns-

vård, eftersom dessa inte är att betrakta som en särskild boendeform utan som en

tillfällig vårdform med ett särskilt syfte. Till dessa hem bör dock, som

kommittén föreslagit, inte inräknas s.k. hospicevård, dvs. vård i livets

slutskede, då denna vård vanligtvis i huvudsak innehåller kvalificerad medicinsk

smärtlindring och annan medicinsk behandling som faller under bestämmelserna för

hälso- och sjukvård.

 Krav på tillstånd bör också gälla, vad avser vård och omvårdnad, för de

boendeformer där den enskilde har ett eget hyreskontrakt eller äger sin bostad

och oavsett om den enskilde betalar hela eller delar av den vård som ges.

 Även dagvård i enskild regi för de mest utsatta grupperna, t.ex. missbrukare,

äldre med omfattande vårdbehov och funktionshindrade personer bör vara

tillståndspliktig. I den senare gruppen ingår också dagvård för psykiskt störda

och personer med demenssjukdom. Dessutom bör, enligt regeringens mening, olika

dagverksamheter med behandlingsinslag för barn och ungdomar, vilka blivit allt

vanligare, omfattas av tillståndsplikten.

 Avgränsningsproblemen mellan tillståndspliktig HVB-verksamhet och annan

verksamhet för barn och ungdomar har behandlats av kommittén.

 Enligt regeringens mening bör viss sådan verksamhet som kommittén har pekat

på, s.k. båtprojekt, jämställas med institutionsvård och vara tillståndspliktig.

Däremot bör lägerverksamhet, där ofta föräldrarna har ansvaret för den

underårige, inte kräva tillstånd.

 För entreprenadverksamhet har kommunen, enligt kommunallagen, samma ansvar som

för den verksamhet som bedrivs i egen regi. Någon tillståndsgivning erfordras

därför inte. Om entreprenören däremot bedriver tillståndspliktig verksamhet

utöver vad som regleras i entreprenadavtalet gäller givetvis krav på

tillståndgivning.

Hem för vård eller boende

Det råder för närvarande oklarhet när det gäller familjehemmen. Vissa familjehem

har efter nuvarande socialtjänstlags tillkomst omvandlats till hem för vård

eller boende och därmed blivit tillståndspliktiga. Denna omvandling - från

familjehem till institution - har skett utan att familjens bostad eller verksam-

hetens innehåll nämnvärt förändrats.

 Regeringen finner, i likhet med kommittén, det angeläget att avgränsa

tillståndspliktig institutionsvård från familjehemsvård. Det bör ankomma på

kommunen att i samband med utredningen om ett familjehems lämplighet att ta emot

ett visst barn ta ställning till om hemmet har kvalifikationer och utrymme att

ta hand om just det aktuella barnet. Hänsyn måste därvid tas till de barn som

redan finns i hemmet, både egna och placerade. Vidare bör kommunen genom avtal

förvissa sig om att familjens situation inte överraskande förändras genom att

ytterligare barn placeras i familjen. En helhetsbedömning måste självfallet

också göras av familjens förhållanden och möjligheter att tillgodose det aktuel-

la barnets behov. Däremot finns det inte anledning att som nu använda antalet

platser i ett familjehem som avgörande kriterium för att avgränsa

tillståndspliktig institutionsvård från familjehemsvård.

 Regeringen delar kommitténs uppfattning att det inte finns anledning att

stödja den tidigare inriktningen mot att förvandla kvalificerade familjehem till

hem för vård eller boende. Om detta ändå sker bör villkoren för att erhålla

tillstånd för ett hem för vård eller boende klargöras. Denna uppgift bör ankomma

på Socialstyrelsen.

 121

Dagvård

Även när det gäller dagvård för utsatta grupper med omfattande vårdbehov är

platsantalet i verksamheten mindre relevant som grund för krav på tillstånd.

Behovet av insyn och kontroll bör utgöra skäl för krav på tillstånd för sådan

vård när den ges i en särskilt anpassad lokal även om det handlar om få

personer.

Begreppet yrkesmässig

Endast för sådan enskild verksamhet som bedrivs yrkesmässigt bör tillstånd

krävas. Med yrkesmässigt skall i detta sammanhang förstås kontinuerlig

verksamhet som bedrivs i förvärvssyfte. För att tillstånd skall ges att bedriva

yrkesmässig verksamhet skall den vara av god kvalitet. För detta krävs bl.a.

lämplig utbildning, vitsordad personlig lämplighet och tidigare erfarenhet hos

den som ansvarar för verksamheten.

Frivilligt socialt arbete

Frivilliga organisationer, som yrkesmässigt tillhandahåller vård och behandling

omfattas av bestämmelserna om tillstånd och tillsyn m.m. Däremot bör ideella

insatser som görs av organisationer inte omfattas av tillståndstvånget, även om

de i vissa fall anlitar avlönad personal.

13.2 Tillståndsprövningen

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Länsstyrelsen i det län där |

| verksamheten skall bedrivas skall vara tillstånds- |

| givande myndighet. |

| Tillstånd för enskild verksamhet får beviljas endast|

| om verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet |

| och säkerhet. Beslut om tillstånd får förenas med |

| villkor som avser förhållanden av betydelse för |

| kvalitet och säkerhet. |

| Sådan verksamhet som enligt tidigare lagstiftning |

| har eller ansetts ha erhållit tillstånd av |

| länsstyrelsen skall anses ha fått tillstånd enligt de|

| nya reglerna i 69 § om tillstånd krävs också enligt de|

| nya bestämmelserna. Länsstyrelsen skall fastställa |

| till vilken kategori enligt nämnda paragraf |

| verksamheten skall höra. |

| Om verksamheten helt eller till väsentlig del |

| ändras eller flyttas skall nytt tillstånd sökas. |

| Länsstyrelsens beslut om tillstånd får överklagas |

|till allmän förvaltningsdomstol. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överenstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Kraven på kvalitet och säkerhet i

institutionsvård och heldygnsomsorg för samhällets mest utsatta grupper såsom

barn, ungdomar funktionshindrade och äldre måste ställas högt om syftet med

insatserna skall uppnås.

 Den som förestår verksamheten, dvs. utövar den dagliga ledningen, bör därför

ha en lämplig utbildning. Till detta krävs också tidigare erfarenhet av liknande

verksamhet, liksom vitsordad personlig lämplighet. I lämplighetsprövningen bör

också ingå en s.k. vandelprövning av personerna bakom det enskilda

rättssubjektets ansökan om tillstånd.

 När det gäller förslaget om att ett tillstånd för enskild verksamhet får

förenas med särskilda villkor, vill regeringen understryka att sådana villkor

endast får avse förhållanden som är avgörande för kvalitet och säkerhet.

Tillståndsprövningen får heller inte göras på ett sådant sätt att den förhindrar

utvecklingen av innehåll och metoder inom socialtjänsten.

 Om verksamheten helt eller till väsentlig del ändras eller flyttas bör nytt

tillstånd sökas.

 Med hänsyn till att olika regler i vissa fall gäller för olika former av

boende bör i övergångsbestämmelserna uppdras åt länsstyrelsen att fastställa

till vilken kategori enligt 69 § verksamheten skall höra.

 Kommittén har också behandlat frågan om tillstånd att bedriva enskild

verksamhet bör tidsbegränsas. Regeringen delar kommitténs uppfattning att en

tidsbegränsning troligen skulle leda till osäkerhet och därmed utgöra ett hinder

för etabelering. Tillstånd bör därför ges tills vidare.

13.3. Tillsynen

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Tillståndspliktig verksamhet |

| skall stå under länsstyrelsens tillsyn. |

| Länsstyrelsens tillsyn skall omfatta också annan |

| enskild verksamhet. Här ingår såväl entreprenad- |

| verksamhet som sådan icke tillståndspliktig enskild |

| verksamhet från vilken kommunen upphandlar enstaka |

| tjänster för att fullgöra sina skyldigheter enligt |

| socialtjänstlagen. |

| Länsstyrelsen skall även fortsättningsvis ha |

| tillsyn över av kommunen bedrivna hem för vård eller|

| boende. |

| Länsstyrelsen skall ha rätt att inspektera den |

| verksamhet som står under dess tillsyn samt inhämta |

| upplysningar och ta del av handlingar som krävs för |

| att fullgöra tillsynen. |

| Den kommun där verksamheten bedrivs skall |

| fortlöpande utöva tillsyn över tillståndspliktig verk-|

| samhet. |

| Kommunen skall för att kunna utöva tillsynen ha |

| rätt att inspektera den samt inhämta de upplysningar|

| och ta del av de handlingar som behövs. |

| Om kommunen får kännedom om missförhållanden i sådan|

| |

|verksamhet skall kommunen underrätta länsstyrelsen om |

| |

|det. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Regeringen

föreslår dock att den kommun där enskild verksamhet bedrivs skall fortlöpande ha

tillsyn över sådan verksamhet.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstaser tillstyrker förslaget om

länsstyrelsens tillsyn.

 Skälen för regeringens förslag: Statens kontroll av enskild verksamhet bör i

första hand ske genom fortlöpande och effektiv tillsyn. Regeringen anser att en

förstärkt tillsyn är nödvändig för att de utsatta grupperna skall garanteras

rättssäkerhet och god kvalitet i den enskilda verksamheten.

 Tillsynsmyndighetens uppgift är att kontrollera innehållet i och formerna för

den enskilde vårdgivarens eget kvalitetssäkringsarbete, vilka resultat som kan

påvisas i verksamheten härigenom samt vilka förbättringsinsatser som vidtas

utifrån detta arbete.

 Tillsynen bör också inriktas på att självständigt bedöma kvalitet och säkerhet

i den verksamhet som är föremål för tillsyn. Tillsynsinsatser bör alltid utmynna

i en skriftlig bedömning, varav framgår om, och i så fall vilka, åtgärder som

bör vidtas för att förbättra eller förändra verksamheten.

 Tillsynen omfattar både tillståndspliktig verksamhet och sådan verksamhet som

kommunen avtalat med annan att utföra. Tillsynsmyndighetens befogenheter att

utöva tillsyn är desamma oavsett vem som bedriver verksamheten.

 Flera länsstyrelser har påpekat att utredningens förslag att länsstyrelsen -

och inte kommunen - helt skall överta tillsynen medför en väsentligt ökad

arbetsbelastning för länsstyrelsernas del. Länsstyrelserna hade enligt enligt

enskilda vårdstadgan ansvar för såväl tillstånd som tillsyn över enskilda

vårdhem. Det ansvar som nu läggs på länsstyrelsen innebär enbart en marginell

förändring eftersom socialtjänsten föreslås ha kvar sitt tillsynsansvar.

 Kommunens ansvar för att den enskilde erhåller god vård, behandling och

omvårdnad oavsett om vården ges i kommunal eller enskild regi kvarstår också.

Kommunen bör därvid ha skyldighet att underrätta länsstyrelsen om

missförhållanden eller brister i enskild verksamhet som kan föranleda ingripande

från länsstyrelsens sida.

 122

14 Dokumentation och personregister

14.1 Nya lagbestämmelser om dokumentation i

socialtjänsten

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Vissa ytterligare bestämmelser |

| om dokumentation införs i socialtjänstlagen, främst i|

| förtydligande syfte och som komplement till |

| förvaltningslagens regler. Dokumentationsreglerna |

| görs generellt tillämpliga även på sådan enskilt be-|

| driven verksamhet inom socialtjänsten som står under|

| länsstyrelsens tillsyn. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att nya generella och mycket utförliga

bestämmelser om dokumentation i socialtjänsten införs genom en särskild lag, och

att reglerna görs tillämpliga också på sådan enskilt bedriven verksamhet inom

socialtjänsten som står under länsstyrelsens tillsyn.

 Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

frågan instämmer i kommitténs bedömningar angående behovet av en enhetlig och

allmän lagfäst skyldighet att dokumentera verksamheten inom socialtjänsten,

inklusive den enskilt bedrivna verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn.

De flesta instanser som yttrat sig i frågan stöder också kommitténs förslag om

riktlinjer och minimikrav för dokumentationens form, omfattning och innehåll,

men några instanser ifrågasätter detaljeringsgraden. Den övervägande delen av

remissinstanserna stöder eller accepterar kommitténs förslag om en särskild

lagstiftning, men flera instanser anser dock att bestämmelserna borde kunna

inordnas i socialtjänstlagen.

 Skälen för regeringens förslag: Socialtjänstkommitténs redovisning i

slutbetänkandet Dokumentation och socialtjänstregister (SOU 1995:86) tyder på

att det i dag finns relativt stora brister i fråga om dokumentationen av

verksamheten inom socialtjänsten. Kommittén har funnit att bristerna bör

avhjälpas genom införande av ett generellt, utförligt regelverk i lagform om

dokumentationsskyldigheten i socialtjänsten. Regelverket bör enligt kommittén då

också omfatta verksamhet som bedrivs av enskilda, om den är sådan att den står

under länsstyrelsens tillsyn. Förslaget till generella lagbestämmelser om

dokumentation har även ett samband med kommitténs förslag inom området

uppföljning, utvärdering och tillsyn. För att socialtjänsten skall kunna

förbättras och utvecklas och för att det skall gå att systematiskt undersöka om

arbetet bedrivs på föreskrivet sätt är det en grundläggande förutsättning att

verksamheten dokumenteras tillfredsställande. Socialtjänstens dokumen-

tationsskyldighet bör därför enligt kommittén utvidgas och preciseras genom ny

lagstiftning.

 Ett annat skäl för den föreslagna regleringen av dokumentationsskyldigheten är

enligt kommittén att dokumentationen är väsentlig som utgångspunkt för vad som

skall få registreras i socialtjänstens personregister.

 Regeringen konstaterar att kommitténs bedömning att det finns ett behov av

tydligare regler om dokumentation i socialtjänsten vinner stöd av

remissyttrandena. Det som föreslås är, såvitt gäller det allmännas verksamhet, i

allt väsentligt en kodifiering av vad som redan gäller. Härutöver är det också

av värde att få generella regler om dokumentationsskyldighet i verksamheter som

bedrivs av enskilda.

 Frågan om de nya reglerna bör införas i socialtjänstlagen eller i en särskild

lag har inte diskuterats närmare av socialtjänstkommittén. Olika skäl torde här

kunna anföras för och emot båda lösningarna. Med den omfattning kommitténs

förslag om dokumentation har fått och med de regler om personregister som

kommittén samtidigt föreslår kan det emellertid vara naturligt att förslaget har

givits formen av en separat lag. Regeringen anser för sin del att regleringen i

lag av frågor om dokumentation i socialtjänsten kan vara mindre omfattande och

detaljerad än kommittén föreslagit. Regeringen föreslår inte heller nu någon ny

lagreglering för socialtjänstens personregister. I och med detta anser rege-

ringen att övervägande skäl talar för att de nya reglerna bör tas in i

socialtjänstlagen.

14.2 De nya bestämmelsernas tillämpningsområde

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Tillämpningsområdet för reglerna|

| om dokumentationsskyldighet i den offentliga |

| verksamheten ändras inte. Dokumenta- |

| tionsskyldigheten skall liksom hittills omfatta |

| kommunens verksamhet enligt socialtjänstlagen och |

| vissa anslutande lagar. Dokumentationsskyldigheten |

| skall därutöver gälla också för sådan enskild verksamhet|

| på socialtjänstens område som står under länsstyrelsens|

| |

| tillsyn. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag upptar för den kommunala socialtjänsten en katalog över

vilka verksamheter, enligt socialtjänstlagen och en rad andra lagar, som skulle

omfattas av de nya generella dokumentationsreglerna.

 Remissinstanserna har haft detaljsynpunkter i fråga om tillämpningsområdet

såvitt gäller det allmännas verksamhet utanför socialtjänstlagen men har i

övrigt biträtt kommitténs förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för

regeringens förslag: Det förekommer sedan länge att socialtjänstuppgifter

fullgörs genom verksamhet som bedrivs av enskilda. Med undantag av 14 §

socialtjänstförordningen (1981:750), som gäller hem för vård eller boende,

saknas generella bestämmelser som ålägger privata rättssubjekt att dokumentera

sin verksamhet. Ett sådant åliggande kan tas in i avtal mellan kommunen och den

som bedriver verksamheten. Regelverket i förvaltningslagen (1986:223),

tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen (1980:100) omfattar inte heller

enskild verksamhet. För att säkerställa den enskildes rätt till insyn i enlighet

med vad som föreslås i avsnitt 14.5, erforderligt underlag för genomförande av

beslutade insatser och möjligheten till effektiv tillsyn bör dokumenta-

tionsbestämmelserna även omfatta den verksamhet inom socialtjänsten som bedrivs

av enskilda och som står under länsstyrelsens tillsyn.

 Den nya lagregleringen av en dokumentationsskyldighet för enskilda förutsätter

en bestämmelse om att dokumentationen skall bevaras viss tid. Regeringen anser

att en sådan bestämmelse bör ges det innehållet att dokumentationen skall

bevaras så länge den kan antas ha betydelse för åtgärder i verksamheten. De

åtgärder som då avses är naturligtvis i första hand åtgärder gällande vården

eller behandlingen av den person som dokumentationen avser.

 När det gäller tillämpningsområdet för bestämmelserna om dokumentation i

socialtjänsten i övrigt finns enligt regeringens mening inte anledning att nu

föreslå några förändringar.

14.3 Dokumentationsskyldighetens omfattning

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Dokumentationsskyldigheten |

| skall omfatta all verksamhet som utgör handläggning |

| av ärenden rörande enskilda samt genomförande av stöd-|

| , vård- och behandlingsinsatser. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag men är mer

detaljerat.

 Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks genomgående.

 Skälen för regeringens förslag: Skyldigheten att dokumentera bör gälla alla

situationer eller verksamheter som innebär handläggning av individuella ärenden,

även sådana som inte avser myndighetsutövning mot enskild. Skyldigheten bör

också gälla genomförandet av individuellt behovsprövade stöd-, vård- och

behandlingsinsatser (verkställigheten av beslut om sådana insatser). Detta

innebär i praktiken ingen eller endast en obetydlig utvidgning i förhållande

till vad som gäller i dag. Vad som skulle kunna sägas vara en utvidgning är

främst införandet av en uttrycklig regel gällande genomförandet av insatser. Den

dokumentationsskyldighet som i dag gäller för detta område grundar sig på

allmänna förvaltningsrättsliga principer.

Handläggning av ärenden

Ett ärende kan uppstå (anhängiggöras) genom en ansökan eller en anmälan eller på

annat sätt, t.ex. på initiativ av myndigheten själv. Handläggningen är den

procedur som börjar med ärendets anhängiggörande och som efter utredning ut-

mynnar i ett beslut av något slag. Ett ärende avgörs således alltid genom ett

beslut.

 Faktiskt handlande är inte samma sak som handläggning av ett ärende. Faktiskt

handlande i olika former kännetecknar däremot verkställigheten av beslut.

Verkställighet av ett beslut - genomförande av beslutade insatser - är således

inte något ärende i sig. Under genomförandet kan dock nya ärenden initieras.

Nämnden kan t.ex. under pågående vård se att andra åtgärder kan vara nödvändiga.

Då kan på nämndens initiativ ett nytt ärende uppkomma.

Verkställighet av beslut

Med verkställighet av beslut avses genomförandet av de insatser som beslutet

omfattar. De insatser som skall dokumenteras under genomförandet är de individu-

ellt behovsprövade stöd-, vård- och behandlingsinsatserna. Verksamheter som

rådgivning och information samt vissa öppna verksamheter bör liksom hittills

inte omfattas av dokumentationsskyldigheten.

Vissa yttranden

Socialnämnden har skyldighet att i vissa fall avge yttranden till andra myndig-

heter. Exempel härpå är adoptions- och namnärenden, körkortsfrågor, ärenden

angående åtalsunderlåtelse och påföljdsfrågor i brottmål för bl.a. ungdomar.

Socialnämndens arbete med ett sådant yttrande är handläggning av ett ärende som

rör en enskild person, och omfattas således på den grunden av

dokumentationsskyldigheten.

14.4 Kraven på dokumentationen

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Dokumentationen skall visa |

| handläggningen av ärendet och vilka insatser i form |

| av stöd, vård och behandling som har lämnats. |

| Uppgifter som har betydelse i det enskilda fallet |

| skall dokumenteras. En särskild markering görs genom|

| att det i lagtexten tas in en bestämmelse om att |

| dokumentationen skall utformas med respekt för den |

| enskildes integritet. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag men är mer

detaljerat och innehåller ytterligare regler om dokumentationen, däribland att

uppgifter som avser vård och behandling inte skall behöva dokumenteras i de fall

behovet av dokumentation i stället kan tillgodoses genom reglerna i

patientjournallagen (1985:562).

 Remissinstanserna är i allmänhet positiva till kommitténs förslag men har

många detaljsynpunkter, och flera ifrågasätter detaljeringsgraden i

bestämmelserna.

 Förslaget om samordning mellan skyldigheten att föra patientjournaler och

dokumentationsskyldigheten i socialtjänsten möter invändningar från flera håll

av innebörd att frågan rymmer obeaktade komplikationer.

 Skälen för regeringens förslag: En viktig princip för att skyldigheten att

dokumentera skall kunna fylla sin huvuduppgift är att dokumentationen innehåller

tillräcklig, väsentlig och korrekt information. Vad detta innebär kan dock

variera starkt mellan olika verksamheter och ärendetyper. Däremot bör

dokumentationen inte variera mellan olika handläggare. De nya bestämmelserna bör

ange de grundkrav som bör ställas på dokumentationen.

 Det är väsentligt att dokumentationen blir både objektiv och saklig. En kritik

som har framförts mot socialtjänstens dokumentation är att den ibland innehåller

subjektiva omdömen om den enskilde vilka kan uppfattas som nedsättande.

Anteckningar skall präglas av respekt för den enskilde. Utgångspunkten är att

uppgifterna skall bygga på ett korrekt underlag och inte vara av nedsättande

karaktär.

 Ibland kan det dock vara nödvändigt att dokumentera värderingar om den

enskilde. Uppgifterna kan vara av betydelse även om de kanske inte uppfattas så

av den enskilde. Vad som är integritetskränkande kan uppfattas på olika sätt av

olika personer. Ett krav för att värderande omdömen etc. skall få förekomma bör

vara att de grundas på ett korrekt underlag och att de är av verklig betydelse

för saken. Det skall också klart framgå av dokumentationen när den enskilde har

en annan uppfattning om det som sagts eller noteras. Däremot skall den enskilde

inte kunna styra hur dokumentationen utformas.

 Uppgifter om tredje person bör undvikas så långt det är möjligt. Det skulle

dock vara att gå för långt att helt förbjuda detta. En god vård och behandling

kan förutsätta att den enskildes situation ses i sitt sammanhang, vilket gör det

nästan ofrånkomligt att även beröra anhöriga till honom. En betydande åter-

hållsamhet bör dock iakttas när det gäller uppgifter om andra personer än den

som är aktuell i ärendet.

 Omfattningen av dokumentationen för de olika delarna i ärendeprocessen och för

genomförande av insatser varierar beroende på verksamhets- och ärendetyp. Endast

de uppgifter som har betydelse med hänsyn till verksamhetens art och det

enskilda fallet skall dokumenteras. Mindre insatser kan dokumenteras mer

summariskt.

 När det gäller frågan om en samordning mellan dokumentationsskyldigheten i

socialtjänsten och journalföringsskyldigheten i sjukvården enligt

patientjournallagen anser regeringen att det för närvarande inte finns underlag

för att föreslå en lagreglering av en sådan samordning.

14.5 Insynsrätt

---------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den enskildes rätt till insyn i |

| dokumentationen markeras genom en ny föreskrift om att|

| det skall antecknas om den enskilde anser att någon |

| uppgift i dokumentationen är oriktig. |

| Bestämmelser om den enskildes rätt till insyn införs|

|även för sådan enskild verksamhet som står under |

|länsstyrelsens tillsyn. Kommitténs förslag överensstämmer i|

|stort sett med regeringens förslag. |

| Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat |

|sig i frågan är i allmänhet positiva. Några instanser |

|framhåller dock att föreskrifterna inte bör tillåtas få en|

|utformning som ger intryck av att den enskilde skulle |

|ha en vetorätt i fråga om vad som antecknas om honom. |

| Skälen för regeringens förslag: Denna fråga berör särskilt|

|dokumentationen i dess egenskap av beslutsunderlag vid |

|handläggningen av ett ärende. Genom bestämmelser i |

|förvaltningslagen tillförsäkras den som är part i ett ärende|

|som avser myndighetsutövning mot enskild en rätt att bli|

|underrättad om allt som har tillförts ärendet. Förutom att|

|den regeln således inte omfattar handläggning av ärenden|

|som inte avser myndighetsutövning mot enskild - och inte|

|heller sådant som över huvud taget inte är |

|ärendehandläggning - har den också vissa undantag, i första|

|hand för fallet att en uppgift saknar betydelse eller |

|att det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt|

|att den enskilde underrättas. Enligt nuvarande reglering|

|i socialtjänstlagen gäller att den enskilde bör hållas |

|underrättad om de journalanteckningar och andra an- |

|teckningar som förs om honom. Denna regel är generell för|

|all verksamhet, men samtidigt ger den genom sin |

|utformning ett utrymme för att underlåta att informera |

|den enskilde. Enligt Socialtjänstkommittén har kritik |

|kunnat riktas mot socialtjänsten för att enskilda har |

|varit ovetande om anteckningar som förts om dem. Det är|

|naturligtvis viktigt inte minst för förtroendet i |

|relationen att den enskilde verkligen får insyn i de |

|anteckningar som görs om honom. Detta gäller självfallet|

|särskilt när det kan råda delade meningar om riktigheten|

|av det som antecknas. En ytterligare markering av rätten|

|till insyn bör därför göras, i form av en uttrycklig regel|

|om att det skall antecknas om den enskilde anser att |

|någon uppgift i dokumentationen är oriktig. Av |

|dokumentationen skall klart framgå i vilka avseenden den|

|enskilde har en avvikande uppfattning om vad som sagts |

|eller noterats. |

| Reglerna i socialtjänstlagen om den enskildes rätt till|

|insyn skall gälla även enskild verksamhet som står under|

|länsstyrelsens tillsyn. |

| |

| |

 123

---------------------------------------------------------

|14.6 Omhändertagande av personakter i enskild verksamhet|

| |

|

 Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna stöder förslaget eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: I nuvarande lagstiftning saknas bestämmelser

om omhändertagande av personakt i enskild verksamhet. Personakterna hos den som

bedriver enskild verksamhet kan utgöra ett problem när den enskilda

yrkesutövaren lägger ned sin verksamhet, t.ex. på grund av dödsfall eller

konkurs, eller när ett tillstånd återkallas. Med hänsyn till detta bör skapas en

reglering för att säkerställa att personakter i alla situationer förvaras på ett

tillfredsställande sätt. Denna reglering, som bör innebära att personakterna kan

omhändertas för förvaring, kan utformas efter mönster av reglerna om

omhändertagande av patientjournaler i enskild hälso- och sjukvård. Frågan om ett

säkert förvarande av personakterna är närmast en tillsynsfråga. Det bör därför

vara en naturlig uppgift för länsstyrelsen såsom regional tillsynsmyndighet för

socialtjänsten att handha frågor som gäller hanteringen av personakter hos den

som bedriver enskild verksamhet.

 En omhändertagen personakt skall också kunna återfås när förhållandena så med-

ger. Detta gäller t.ex. om en nedlagd enskild verksamhet återupptas av den

ursprunglige ägaren och den verksamheten därefter handhar vård eller behandling

av en person vars akt har omhändertagits. Prövning av återlämnande bör ske av

samma myndighet som prövar frågor om omhändertagande. Bestämmelserna bör omfatta

sådan enskild verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 69 b §.

Omhändertagna personakter bör överlämnas till arkivmyndigheten i den kommun där

de har omhändertagits, för förvaring där under en viss tid. Bevarandetiden hos

arkivmyndigheten kan inte som när det gäller bevarandet i den enskilda

verksamheten anknytas till frågan huruvida innehållet i akten kan behövas i

behandling etc. av den som akten gäller, utan måste bestämmas generellt.

Regeringen bedömer det lämpligt att de omhändertagna akterna bevaras hos

arkivmyndigheten under två år.

 Införandet av den nya möjligheten att omhänderta personakter i enskild

verksamhet föranleder införandet av en ny sekretessbestämmelse i 7 kap. 4 §

sekretesslagen (1980:100), motsvarande den som finns i 7 kap. 1 § om

omhändertagande av patientjournaler.

14.7 Författningsreglering av socialtjänstens personregister

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det finns för närvarande inte|

|tillräckligt underlag för att föreslå en ny lagreglering|

|för socialtjänstens personregister. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: En särskild lagreglering för socialtjänstens person-

register införs.

 Remissinstanserna har över lag förklarat sig dela uppfattningen att

användningen av personregister inom socialtjänsten bör lagregleras. Även

Datainspektionen har denna uppfattning. Datainspektionen har dock avstyrkt en

lagreglering på grundval av kommitténs förslag. Också flera andra

remissinstanser har framfört synpunkter av innebörd att kommitténs lagförslag

inte i tillräcklig grad reglerar vad som skall gälla i de grundläggande frågorna

om registrering och behandling av personuppgifter.

 Skälen för regeringens bedömning: Så sent som för bara några år sedan var

situationen ännu den att socialtjänstens ADB-system i huvudsak var renodlade

sammanställningsregister med kortfattade fakta om ärenden, beslut om åtgärder

m.m. I dag används dock ADB-baserade hjälpmedel med lättillgänglig information

som en naturlig del i det dagliga arbetet vid handläggning av ärenden. ADB

används också i stor utsträckning vid hantering av aktuppgifter och

textframställning. Kommunerna strävar dessutom i ökad omfattning efter att

använda ADB för dokumentation och uppföljning. Socialtjänstens ADB-system

innehåller därför en stor mängd uppgifter om enskilda personer.

 Den registrerade informationen bildar personregister enligt datalagen

(1973:289). Personregistren förs för flera olika ändamål. För kommunernas del är

det - generellt sett - numera nödvändigt att föra register i syfte att

underlätta administrativa rutiner. Kommunerna är också skyldiga att bevaka och

följa upp ärenden inom socialtjänsten och registren underlättar rapportering av

uppgifter till Socialstyrelsen.

 Datorstödet fyller sammanfattningsvis en viktig funktion för det sociala arbe-

tets innehåll och kvalitet. Personregistrering med stöd av ADB måste därför i

normalfallet ses som en förutsättning för att kommunerna skall kunna fullgöra

sitt ansvar enligt socialtjänstlagen.

 Många faktorer, inte minst uppgifternas känslighet och registrens mångfald,

talar för att det bör bildas ett fast regelverk för personregistreringen inom

socialtjänstens område, anpassat till dess särskilda behov och intressen. En

reglering av socialtjänstregistren förutsätter en avvägning mellan

socialtjänstens behov av en rationell och effektiv administration å ena sidan

och den enskildes krav på skydd för den personliga integriteten å andra sidan.

 Regeringen gav i tilläggsdirektiv i juni 1993 Socialtjänstkommittén i uppdrag

att utreda och lägga fram förslag till författningsreglering av personregister

inom socialtjänstens verksamhetsområde. Kommittén har i sitt slutbetänkande lagt

fram ett lagförslag. Någon lösning av de från integritetssynpunkt avgörande

frågorna om registrering och behandling av personuppgifter kan dock inte sägas

ha kommit till stånd genom kommitténs förslag. Regeringen är därför inte beredd

att på nu tillgängligt underlag lägga fram lagförslag för riksdagen rörande

socialtjänstens personregister. Regeringen avser att skyndsamt ta initiativ till

en nödvändig vidare beredning av frågan för att kunna återkomma till riksdagen.

När det gäller frågans fortsatta beredning är det också av intresse att

Datalagskommittén (JU 1995:08), vars kommande redovisning kan antas bli av stor

betydelse för all framtida författningsreglering av personregister, skall

avsluta sitt arbete med utgången av mars 1997.

15 Ansvar i vissa fall för placeringskommun

och folkbokföringskommun

15.1 Placeringskommunens ansvar

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Placeringskommunen, dvs. den |

| kommun som fattat beslut om vistelse i familjehem, |

| hem för vård eller boende eller särskild boendeform i|

| annan kommun, behåller ansvaret för biståndsinsatser|

| och vissa stöd- och serviceinsatser under |

| placeringstiden. Placeringskommunens ansvar gäller |

| även betalningsansvar enligt lagen (1990:1404) om |

| kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och |

| |

| sjukvård. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till ett

sammanhållet vårdansvar när det gäller placering i familjehem eller hem för vård

eller boende. Däremot uttrycker flera remissinstanser tveksamhet kring förslaget

om placeringskommunens ansvar när det gäller boende i särskilda boendeformer. En

harmonisering mellan socialtjänstlagen och lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade (LSS) efterlyses bl.a. av Socialstyrelsen. Statens

Handikappråd anser att undantag från vistelsekommunens ansvar endast bör gälla

vid tillfällig vistelse då det för den enskilde i längden innebär stora problem

att inte kunna vända sig direkt till den kommun där han elller hon bor. Lands-

tingsförbundet anser också att placeringskommunens i tiden obegränsade ansvar

för en person med livslångt handikapp står i direkt motsattsställning till den

allmänt accepterade handikappolitiken. Placeringskommunens ansvar behöver därför

tidsbegränsas.

 124

Skälen för regeringens förslag:

Gällande regler

Ansvaret för att den enskilde får den hjälp som han eller hon behöver åvilar

enligt 3 § socialtjänstlagen vistelsekommunen. Med vistelsekommun avses den

kommun där den enskilde befinner sig när hjälpbehovet inträder.

 Vissa begränsningar i vistelsekommunens ansvar föreligger redan idag. När den

enskilde är bosatt i en annan kommun och enbart på genomresa, kan

vistelsekommunens ansvar rimligen inte vara lika omfattande. Detsamma gäller om

någon har behov av bistånd under en längre tid. I prop. 1979/80:1 Del A hänvisas

i sådana fall till 72 § socialtjänstlagen om överflyttning av ärenden, i detta

fall till hemkommunen. Socialnämnden i vistelsekommunen är dock ensam ansvarig

för att behövliga åtgärder kommer till stånd till dess socialnämnden i den andra

kommunen har samtyckt till att ta över ärendet.

 Om socialnämnden i en kommun har gett någon bistånd i form av placering i

familjehem eller hem för vård eller boende i en annan kommun, har

placeringskommunen kvar ansvaret för personen i fråga. Vistelsekommunen har dock

ansvaret för att den enskilde får den hjälp och det stöd som inte hör samman med

att bistånd ursprungligen meddelats i form av placering i familjehem eller hem

för vård eller boende. Detta gäller t.ex. ansvaret för sådana insatser som

normalt tillkommer alla andra i kommunen.

Sammanhållet vårdansvar

Liksom socialtjänstkommittén finner regeringen principen om det sammanhållna

vårdansvaret viktig. För att uppnå ett sådant sammanhållet vårdansvar föreslår

regeringen därför ett utvidgat ansvar för den kommun som fattar beslut om att

placera någon för vård eller boende i annan kommun. Det gäller vistelse i

familjehem, hem för vård eller boende eller särskild boendeform i annan kommun.

Placeringskommunen bör svara för den hjälp och det stöd, som den enskilde

behöver under vistelsen i den andra kommunen, även om personen i fråga har

blivit folkbokförd i vistelsekommunen. I princip gäller det både biståndsin-

satser enligt 6 § samt socialt stöd och sociala tjänster i form av t.ex.

hemtjänst, färdtjänst, daglig verksamhet och personligt stöd.

 Den kommun som beslutat om vistelse enligt vad som nyss sagts bör också

fullgöra skyldigheterna enligt lagen (1990:1404) om kommunens betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård även om den enskilde inte är folkbokförd i denna

kommun.

 Utgångspunkten är att personer som genom kommunens beslut vistas för vård

eller boende i en annan kommun bör vara likställda med personer som får

motsvarande vård eller boende i den egna kommunen. Det sammanhållna vårdansvaret

innebär att placeringskommunen utreder behovet av, beslutar om och finansierar

de hjälp- och stödinsatser som beviljas den enskilde även om verkställigheten

överlämnas till en privat eller en offentlig vård- eller servicegivare i en

annan kommun.

 Den kommun som beslutat om placeringen i ett familjehem eller i ett hem för

vård eller boende svarar för ersättningen till familjehemmet eller vårdavgiften

till institutionen. Regeringen anser att detta ansvar även bör omfatta andra

kostnader som kan bli aktuella, t.ex. kostnader för hyra m.m. i

placeringskommunen, fickpengar, kläder m.m. under placeringstiden, kostnader för

särskilda stödinsatser som förstärkningsresurser inom förskola och skola samt

kostnader för insatser som kan bli aktuella i och med att placeringen upphör.

 För barn och ungdomar i familjehem innebär det sammanhållna vårdansvaret att

placeringskommunens ansvar utvidgas till att bl.a omfatta behovet av de extra

insatser som kan behövas för att barnet skall kunna delta i barnomsorgen.

 Det är också enligt regeringen rimligt att placeringskommunen svarar för de

extraresurser som krävs för en fungerande skolgång i vistelsekommunen. Behöver

barnet av sociala och/eller psykologiska skäl personligt stöd under vistelsen i

skolan bör denna insats bekostas av den kommun som har placerat barnet i

familjehemmet.

 Till skillnad från vad som gäller inom familjehemsvården är barn och unga som

placeras i hem för vård eller boende i allmänhet inte folkbokförda i den kommun

där hemmet ligger. Placeringskommunen är därmed skyldig att även bekosta

skolgången i den andra kommunen.

 En institutionsvistelse är en del av en behandlingskedja. Tydliggörandet av

placeringskommunens ansvar är därför naturligt med tanke på att socialtjänsten

ofta måste fortsätta med insatser på hemmaplan efter utskrivning från

institution.

 Placeringskommunen är också skyldig att bevaka att den enskilde får den vård

och service som har avtalats och att insatserna svarar mot de mål och riktlinjer

som anges i socialtjänstlagen.

 Placeringskommunen kan givetvis inte klara sina åtaganden utan samråd och

biträde från vistelsekommunen. Det torde inte vara möjligt att i detalj reglera

på vilket sätt vistelsekommunen bör biträda placeringskommunen. Istället

förutsätts detta kunna regleras genom frivilliga överenskommelser kommunerna

emellan.

 Den möjlighet som finns i 72 § socialtjänstlagen att flytta över ärenden från

placeringskommunen till vistelsekommunen bör finnas kvar. Sådan överflyttning

sker enligt frivillig överenskommelse mellan kommunerna. Regeringen anser att en

tidsbegränsning av placeringskommunens ansvar, i enlighet med vad

Landstingsförbundet föreslår, inte bör införas. I stället bör det göras

individuella bedömningar i kommunala överenskommelser där de enskildas egna

önskemål bättre kan vägas in.

 Vad gäller avgiftsbelagda tjänster föreslår kommittén att den enskildes avgift

fastställs efter den taxa som tillämpas i placeringskommunen. Socialstyrelsen

ställer sig tveksam till detta eftersom det skulle leda till att personer inom

en och samma boendeenhet får betala skilda avgifter för samma sorts tjänster.

Regeringen anser liksom kommittén att den enskilde varken bör betala mer eller

mindre än han skulle ha gjort om han fått motsvarande tjänst i hemkommunen.

Särskilda boendeformer för service och vård

I samband med Ädel-reformen övertog kommunerna år 1992 ansvaret för och driften

av de sjukhem och andra vårdinrättningar i kommunen som inrättats för somatisk

långtidssjukvård. Dessa ingår nu i samlingsbegreppet särskilda boendeformer för

service och vård enligt 20 § socialtjänstlagen. Kommunerna har också enligt lag

(1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård betal-

ningsansvar för personer som är folkbokförda i kommunen. Enligt folkbok-

föringslagen skall en vistelse inte anses leda till ändrad bosättning om den

föranleds enbart av vård vid en institution för sjukvård.

 Principen om det sammanhållna vårdansvaret skall tillförsäkra den enskilde det

stöd och den hjälp som han eller hon behöver under en vistelse i annan kommunen.

Det sammanhållna vårdansvaret bör avse hela vårdkedjan - från eget boende med

hemtjänstinsatser till särskilda boendeformer och motsvarande enskilda

verksamheter enligt förslaget till 69 § punkt 2 socialtjänstlagen - och gälla

oavsett om den enskilde folkbokförs i den nya kommunen. Placeringskommunen skall

även svara för kostnader i samband med viss hälso- och sjukvård. Betalnings-

ansvaret skall gälla personer som efter beslut av en kommun vistas i en annan

kommun.

 Om t.ex. den enskilde efter avslutad sjukhusvård behöver flytta från ett

tidigare boende i ett ålderdomshem till ett sjukhem, men detta inte kan ske på

grund av platsbrist, kan kommunen bli betalningsansvarigt mot landstinget.

Placeringskommunen, dvs. den som placerade personen ursprungligen i

ålderdomshemmet, bör i ett sådant fall stå för kostnaden i stället för

folkbokföringskommunen, om inte överflyttning av ärendet skett.

15.2 Folkbokföringskommunens ansvar i vissa fall

--------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Folkbokföringskommunen skall |

| svara för den hjälp och det stöd, som den enskilde |

| behöver under kriminalvård i anstalt, under vård på |

| sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning på initiativ|

| av annan än kommun. Folkbokföringskommunen ansvarar |

| även för stöd inför avslutning av sådan vård. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva. Kammarrätten i

Sundsvall påpekar dock att det i Sverige finns ett växande antal människor som

saknar folkbokföringsort och att det möjligen behövs en särskild regel om vilken

kommun som i dessa fall skall ha ansvaret. Länsrätten i Östergötland befarar att

kommunerna i högre grad än för närvarande kommer att överklaga beslut om

folkbokföring eftersom betydande kostnader står på spel (och anser att en regel

om betalningsskyldighet för den slutligt bestämda folkboföringskommunen till den

kommun som först betalat kostnaden borde övervägas.)

 Skälen till regeringens förslag: Vissa av de personer som är intagna på

kriminalvårdsanstalt eller som vistas på en sjukvårdsinrättning utanför

hemkommunen möter svårigheter när de ansöker om bistånd inför frigivningen eller

utskrivningen. Vistelsekommunen dvs. den kommun där en anstalt eller vårdin-

rättning är belägen har, enligt 3 § socialtjänstlagen ansvaret för att den

enskilde får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver. I de fall det här

är frågan om har den enskilde i de allra flesta fall inte för avsikt att stanna

kvar i denna kommun efter avslutat straff eller avslutad vård. I dag hänvisas

den enskilde därför ofta till att söka bistånd i hemkommunen. Enligt nu gällande

regler har hemkommunen dock ingen formell skyldighet att befatta sig med ärendet

så länge den enskilde inte vistas där. Följden kan bli att den enskilde får

avslag på sin framställan i båda kommunerna och att de eftervårdsinsatser som

planerats kraftigt fördröjs eller går om intet. I praktiken är problemet störst

i de fall den enskilde inte sedan tidigare är känd i hemkommunen och för

personer som saknar fast anknytning till någon kommun.

 Tillämpningen av vistelsebegreppet utgör i de tidigare beskrivna situationerna

ett stort problem i kriminalvårdens arbete enligt 34 § lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt - s.k. paragraf 34 placeringar - och förberedelser inför

frigivning. Det är t.ex. inte ovanligt att kriminalvårdens företrädare måste

vända sig till flera olika kommuner för att få någon att teckna en

ansvarsförbindelse för denna typ av vård.

 Valet i ansvarsfrågan står mellan vistelsekommunen (den kommun där anstalten

eller vårdinrättningen ligger), tidigare vistelsekommun (den kommun den enskilde

vistades i innan han eller hon kom till ifrågavarande institution) eller

folkbokföringskommunen.

 De personer som här avses har i allmänhet inte på eget initiativ sökt sig till

kommunen där anstalten eller vårdinrättningen ligger. Majoriteten saknar därför

egentligen anknytning till den aktuella vistelsekommunen. Av den anledningen bör

ansvaret för hjälp och stödåtgärder i första hand ligga på en annan kommun än

den där anstalten eller vårdinrättningen ligger.

 Regeringen anser att undantag från vistelsekommunens ansvar måste göras för

denna grupp människor. Någon placeringskommun finns inte i dessa fall.

Biståndsansvaret får istället grundas på formella kriterier som gör det möjligt

att snabbt och enkelt slå fast vilken kommun som skall vara ansvarig. Regeringen

anser därför att folkbokföringskommunen bör vara ansvarig kommun när den

enskilde genom beslut av annan huvudman vårdas på sjukhus eller annan

sjukvårdsinrättning respektive avtjänar fängelsestraff. Detta bör dock inte

gälla under vård på sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning som sker på

initiativ av en kommun. I dessa fall får det förutsättas att den kommunen på

annan grund har ett ansvar för personen, exempelvis därför att han eller hon är

omhändertagen för missbruksvård. Detta ansvar omfattar även socialtjänstinsatser

som aktualiseras inför utskrivning/frigivning. Det faktum att många av krimi-

nalvårdens klienter är folkbokförda i en kommun som de inte längre har någon

naturlig anknytning till anser regeringen uppvägs av enkelheten i regeln. Om

hemkommunen eller den enskilde själv anser att den enskilde bör vara folkbokförd

i en annan kommun än denne är folkbokförd i kan fråga väckas om att

folkbokföringen ändras. Kommunen eller den enskilde kan därefter begära att

ärendet i enlighet med 72 § flyttas över till den andre kommunen.

 Folkbokföringskommunens ansvar upphör när dessa insatser har genomförts eller

när ärendet överflyttas till annan kommun.

 När en person inte alls är folkbokförd i landet har vistelsekommunen

biståndsansvaret.

 Genom att folkbokföringskommunen åläggs ansvaret för hjälp och stöd till

intagna i kriminalvårdsanstalt undanröjs i de flesta fall problemet med att

fastställa vilken kommun som är betalningsansvarig. Däremot kvarstår problemet

med att ekonomiska överväganden inte sällan gör att den betalningsansvariga

kommunen motsätter sig åtgärder eller på annat sätt söker undvika kostnader som

är förknippade med kontraktsvård eller paragraf 34 placeringar. Det är

naturligtvis allvarligt att angelägna behandlingsinsatser försvåras eller

omintetgörs av sådana överväganden. Problemet har tagits upp både i

Fängelseutredningens betänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76)

och i Straffsystemkommitténs betänkande Ett reformerat staffsystem (SOU

1995:91). Inom Regeringskansliet övervägs vilka ytterligare åtgärder som kan

vara nödvändiga för att förbättra situationen.

16 Ekonomiska konsekvenser av förslagen

Socialtjänstlagen är en målinriktad ramlag. I detta ligger att kommunerna

medvetet lämnats ett betydande utrymme för att själva avgöra ambitionsnivåer,

organisation och metoder för de insatser som lämnas med stöd av lagen. De

åligganden för kommunerna som mer direkt regleras av lagen är de som faller

under rätten till bistånd. På detta område sker dock i huvudsak en precisering

och avreglering i och med förslagen i propositionen.

 Under våren 1996 träffade regeringen en överenskommelse med Svenska

Kommunförbundet och Landstingsförbundet om riktlinjer för kommunernas ekonomi

under åren 1997 och 1998. Regeringen åtog sig enligt uppgörelsen att ekonomiskt

reglera nya och ändrade regler som påverkar det kommunala skatteunderlaget och

det kommunala utgiftstrycket. Regeringen åtog sig också att minska

detaljstyrningen bl.a. i fråga om socialbidragen, i syfte att minska trycket på

de kommunala kostnaderna.

 Eftersom statens styrning av socialtjänsten i huvudsak sker genom

målangivelser måste kostnadsuppskattningar utgå från de förändringar som görs i

målen. Avgörande för bedömningen måste vara om lagändringen kan ses som en

ambitionshöjning, t.ex. genom att en större grupp förutsätts ta del av insatsen

eller att insatsen förutsätts vara av större omfattning eller av högre kvalitet

i de enskilda fallen.

 Eftersom det inte är möjligt att på förhand veta vilka insatser som kommunerna

kommer att använda sig av i sitt arbete är det svårt att göra tillförlitliga

kostnadsberäkningar.

 Regeringen gav den 10 oktober 1996 Statskontoret i uppdrag att bedöma

kommunernas kostnader av regeringens förslag i propositionen. Nedan följer en

genomgång av de viktigare förslagens kostnadskonsekvenser enligt regeringens och

statskontorets bedömning.

Barnperspektivet

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Förslagen om hänsyn till |

| barnens bästa och om barns rätt att komma till tals |

| är en anpassning till bestämmelserna i artikel 3 i |

| FN:s barnkonvention. De är uttryck för en vilje- |

| inriktning som inte nödvändigtvis medför några kost-|

| nadsökningar. |

--------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Statskontorets bedömning: Förslaget om att barnets bästa skall sättas i

främsta rummet är uttryck för en viljeinriktning och medför inte automatiskt

några direkta kostnader. Även förslaget om att öka barns rätt att bli hörda är

uttryck för en viljeinriktning och medför inte omedelbart ökade kostnader för

kommunerna. Dock kan ökade kostnader uppstå på sikt.

 Skälen för regeringens bedömning: Principen om barnets bästa är väl förankrad

i lagstiftning som rör barn. Kompletteringen i socialtjänstlagen bygger på FN:s

barnkonvention, som Sverige anslutit sig till, och har till syfte att förtydliga

och ge vägledning vid avvägningen mellan barns och vuxnas intressen.

Bestämmelsen har utformats i överensstämmelse med de nya bestämmelserna om barns

rätt att komma till tals som den 1 januari 1996 infördes i Föräldrabalken.

Förslaget bedöms av statskontoret inte innebära några nya uppgifter eller

kostnader för socialtjänsten utan är en kodifiering av vad som redan sker i de

flesta ärenden som rör barn och ungdomar.

 Statskontoret anför att införandet av ett barnperspektiv kan innebära att det

ställs andra krav på arbetssätt och arbetsorganisation. Regeringen instämmer i

den bedömningen. Det finns, enligt Statskontoret, inga rapporter som tyder på

att sociala utredningar blir dyrare av att barns hörs, varken då det gäller

själva utredningsarbtet eller resultatet/bedömning.

 Om samverkan förbättras mellan framför allt förskola/grundskola och

socialtjänsten ökar, enligt statskontorets uppfattning, sannolikt barnets

möjligheter att komma till tals utan att det behöver innebära ökade kostnader.

Enligt regeringens bedömning ökar samtidigt socialtjänstens möjligheter att

komma in i ett tidigare skede än hittills, vilket på sikt i stället kan komma

att medföra vissa besparingar.

Tidsgräns för barnavårdsutredningar

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Förslaget att införa en |

| tidsgräns handlar i första hand om ett förändrat |

| arbetssätt och bedöms vara en kodifiering som inte |

| medför några kostnadsökningar. |

--------------------------------------------------------

 Socialtjänstkommitténs bedömning: Förslaget innebär inte krav på höjda

ambitioner och kostnader för socialtjänsten.

 Statskontorets bedömning: Statskontoret anser att förslagen innebär en

ambitionshöjning och en ökad kostnad för kommunerna. Statskontoret kan i

dagsläget inte bedöma kostnaderna för detta merarbete.

 Skälen för regeringens bedömning: Statskontorets bedömning av kostnaderna

grundar sig på socialtjänskommitténs förslag att ha en tidsgräns för utredningar

på tre månader. De bestämmelser som införs i 50 a §, som innebär att det skapas

en klarare struktur kring utredningar av barns förhållanden, kommer sannolikt

att avgränsa omfattningen av utredningar i många fall.

 Statskontoret hänvisar till undersökningar av utredningstiden som genomförts

och som visar att den genomsnittliga tiden i en undersökning var 12,5-13 månader

och i en annan 4,5 månader. Det förekommer att utredningar inte avslutas, trots

att de i praktiken är slutförda med motiveringen att socialtjänsten vill få

möjlighet att följa ett ärende under längre tid.

 Tidsgräns för utredningar tillämpas redan idag som ett internt resultatmål i

många kommuner och lagförändringen innebär främst ett metodstöd och en

bekräftelse på ett redan ändrat, mer strukturerat och metodmässigt arbetssätt.

Den totala omfattningen på utredningsarbetet bör ej komma att påverkas och

således ej heller kostnaderna sett över en längre tid.

Stödet till anhöriga

--------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Förslaget innebär att |

| betydelsen av anhörigas insatser lyfts fram och att |

| denna grupp behöver stöd från samhället för att klara|

| sitt omsorgsansvar. Den nya bestämmelsen markerar |

| därmed en politisk ambitions-höjning. Förslaget i sig|

| innebär dock inget nytt åtagande utan är en uppgift |

| som redan ligger inom socialtjänstens ansvarsområde |

| men som behöver utvecklas framförallt när det gäller|

| metoder, samverkan med organisationer och fri- |

| villiga. Bestämmelsen är utformad så att kommunerna |

| frivilligt får - så långt de bedömer det möjligt - |

| stödja anhöriga och alltså inget som den enskilde kan|

| ställa krav på. Socialtjänstkommitténs bedömning:|

|Överensstämmer med regeringens. |

| Statskontorets bedömning: Överensstämmer med |

|regeringens. |

| Skälen för regeringens bedömning: Det är mycket svårt|

|att exakt kvantifiera behovet av olika slags |

|stödinsatser och därmed kostnaden för ett ökat stöd till|

|anhöriga. Situationen ser olika ut i kommunerna men |

|eftersom det rör sig om ett frivilligt åtagande bedöms|

|ej kostnaderna öka. Det är uppenbart att många äldre |

|idag är beroende av vård från anhöriga och den mest |

|psykiskt och fysiskt påfrestande uppgiften har |

|anhöriga till personer med demenssjukdomar. Det är |

|också känt att andelen äldre i befolkningen kommer att|

|öka kraftigt de närmaste årtiondena och att de |

|demenssjuka därmed också ökar. Att utveckla metoder och|

|olika slags stödinsatser för anhöriga är därför viktigt för|

|att avlasta dessa i dag men kan också ge |

|förutsättningar för att kunna möta framtidens krav. |

|Relativt blygsamma insatser i form av avlösning kan |

|med andra ord förhindra alternativt uppskjuta behovet |

|av betydligt mer kostsamma alternativ som t.ex. |

|särskilt boende. Sannolikt finns redan befintliga |

|resurser i form av t.ex. dagverksamheter, växelvårds- |

|och avlösningsplatser i särskilt boende som borde vara|

|tillräckliga och som talar för att stödet till anhöriga|

|i hög grad är en metodfråga - en fråga om arbetssätt för|

|att förebygga mer kostsamma behov. En ökad satsning på|

|anhörigstöd kan också leda till minskat utnyttjande av|

|akutsjukvården. När anhöriga inte orkar längre vänder man|

|sig ofta till sjukvården. Vanligt är också att det |

|uppstår två vårdtagare när den friskare maken slitit ut|

|sig utan stöd från samhället. Innevarande budgetår har|

|avsatts 7,5 miljoner kronor till Socialstyrelsen för |

|att utveckla formerna för och innehållet i stödet till|

| |

| |

|anhöriga. |

| |

| |

|Rätten till bistånd |

| |

|

 Socialstyrelsens bedömning: Socialstyrelsen har beräknat att regeringens

förslag till ändrade regler för socialbidrag ger förutsättningar som kan leda

till kostnadseffekter som varierar mellan minskade kostnader med upp till 630

miljoner kronor och ökade kostnader med cirka 110 miljoner kronor. Styrelsen

understryker dock att beräkningsgrunderna är osäkra.

 Skälen för regeringens bedömning: Socialstyrelsen har i en särskild PM

redovisat vissa beräkningar som genomförts vad gäller ekonomiska konsekvenser av

en ny reglering av försörjningsstödet. Vid jämförelsen har antagits de belopp

som grundar sig på Konsumentverkets senaste prisundersökningar. I de fall vissa

kostnadsposter enligt förslaget lyfts bort från schablonen och upptas som

skäliga kostnader vid behov har olika antaganden gjorts om hur ofta kostnader

kan förekomma och vilken nivån som de beräknas ligga på. Tre antaganden har

gjorts: låg, medel och hög nivå - olika nivåer för de olika posterna.

 Följande antaganden för de kostnadsposter som ligger utanför schablonen har

antagits (procent av nuvarande nivå):

Hushållsel: 60, 80 och 100 procent.

Hemförsäkring: 60, 60 och 100 procent.

Läkar- och tandvård: 60, 80 och 120 procent.

Möbler, husgeråd m.m.: 30, 40 och 50 procent.

Enligt beräkningarna medför regeringens förslag till ny socialbidragsnorm att

kostnaden för försörjningsstödet minskar med mellan 100 och 170 miljoner kronor

för låg respektive medelalternativet, jämfört med nuvarande socialbidragsnorm

(exklusive möbler, husgeråd m.m.). Det högre alternativet ger ökade kostnader

med cirka 110 miljoner kronor, främst beroende på att läkar- och tandvård

antagits till 120 procent av dagens kostnader. Om möbler, husgeråd m.m.

inkluderas i beräkningen minskar kostnaderna med 160-630 miljoner kronor jämfört

med nuvarande norm.

 Jämförelsen begränsar sig till de konsumtionsposter som ingår i försörj-

ningsstödet som enligt regeringens förslag preciseras i lagen. Det som i

förslaget benämns annat ekonomiskt stöd blir till skillnad mot i dag inte

överklagningsbart i förvaltningsdomstol genom förvaltningsbesvär. Besluten

kommer endast att kunna överklagas genom den ordning som gäller för

laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Det innebär att kommunens

skälighetsbedömning ges större utrymme än nuvarande system, varför detta

rimligen också bör ge kostnadseffekter.

 Det kan också nämnas att Konsumentverket nyligen har gjort en total översyn av

de i sina hushållsberäkningar ingående konsumtionsvarorna. Denna översyn har

resulterat i vissa omfördelningar och minskade kostnader framför allt när det

gäller barn och ungdomar.

 När det gäller att bedömma utvecklingen av antalet överklaganden till de

allmänna förvaltningsdomstolarna i fråga om rätten till bistånd bedömer rege-

ringen att antalet sådana mål kommer att reduceras kraftigt. Utan att kunna

redovisa något underlag i detalj uppskattas att antalet biståndsmål på långsikt

kommer att reduceras med i vart fall 30 procent. Minskningen av antalet

överklaganden kommer naturligtvis också att innebära kostnadsminskningar för

kommunerna.

 Förändringen att vård och behandling, personligt stöd och barnomsorg i vissa

fall inte längre faller under rätten till bistånd kommer att ge kommunerna

förutsättningar för samordnings- och effektivitetsvinster som bör leda till

ekonomiska besparingar. Hur stora dessa kan bli är dock svårbedömbart.

 Mot bakgrund av ovanstående är regeringens sammantagna bedömning att förslagen

i föreliggande proposition inte innebär ökade kommunala kostnader. Regeringen

kommer dock under det närmaste året att noga följa utvecklingen av de kommunala

kostnaderna för socialbidrag.

17 Ikraftträdande

Ändringarna i socialtjänstlagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998. Vissa

regler som gäller yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet och

placeringskommunens ansvar föreslås dock träda i kraft redan den 1 juli 1997.

 Regeringen anser det angeläget att Socialstyrelsen som stöd till kommunerna

ser över behovet av allmänna råd och informerar om den nya lagstiftningen. Det

är också angeläget att den nya lagstiftningen noga följs upp och utvärderas.

18 Författningskommentar

18.1 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

1 §

I ett nytt fjärde stycke, som har tillkommit bl.a. som en följd av de krav som

FN:s barnkonvention innehåller, införs ett barnperspektiv som tidigare saknats i

socialtjänstlagen. Principen om barnets bästa är väl förankrad i all

lagstiftning som rör barn men har tidigare inte kommit till tydligt uttryck i

socialtjänstlagen. Enligt bestämmelsen skall, när åtgärder rör barn, särskilt

beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Den nya bestämmelsen svarar mot

innehållet i artikel 3 i barnkonventionen. Bestämmelsen har utformats i enlighet

med Lagrådets förslag.

3 §

I ett nytt fjärde stycke hänvisas till föreskrifter i 6 h och 72 a §§ som inne-

bär avsteg från principen om vistelsekommunens ansvar enligt första stycket.

4 §

I tredje stycket har lagts till att en kommun får tillhandahålla tjänster åt en

annan kommun. Det innebär att kommunen i ett sådant fall kan gå utöver den

kommunala behörigheten enligt kommunallagen (1991:900). Bestämmelsen har

tillkommit för att öka möjligheterna för en kommun att överlämna vissa

arbetsuppgifter till en annan kommun, om det sett ur ett kvalitetsperspektiv

bedöms vara lämpligt. Av proposition 1992/93:43 om ökad konkurrens i kommunal

verksamhet framgår dock att kommunens övergripande ansvar för socialtjänsten

eller dess yttersta ansvar inte kan överlåtas på annan. Detsamma gäller t.ex.

beslut om tvångsåtgärder enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall (LVM) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

(LVU), liksom uppgifter enligt föräldrabalken i samband med fastställande av

faderskap.

 En liknande behörighetsbestämmelse finns i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763).

5 §

Ett nytt andra stycke har införts. Det föreskriver att socialnämnden genom stöd

och avlösning bör underlätta för dem som som vårdar närstående som är långvarigt

sjuka, äldre eller som har funktionshinder. Stödet till anhöriga är alltså

frivilligt för kommunerna även om det framgår av lagtexten att det är önskvärt

att sådant stöd införs. Det är dock kommunen som bedömer hur långt de kan för-

verkliga detta, vad som är möjligt och lämpligt att göra. Se vidare allmän-

motiveringen, avsnitt 10.3.

6 §

Huvudbestämmelsen om bistånd har omformulerats och delats upp på två paragrafer.

Skillnaden ligger främst i att innebörden av bistånd avgränsas genom

hänvisningen till vissa senare paragrafer; rätten till bistånd kan inte hävdas

självständigt, oberoende av de följande paragraferna. Bistånd till försörjningen

kallas försörjningsstöd och bistånd för livsföringen i övrigt kallas annat

bistånd.

 Avsikten har också varit att förtydliga den enskildes ansvar för att göra vad

han eller hon kan för att försörja sig själv. Uttrycket att "den som inte själv

kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt" avser

att markera den enskilda individens förstahandsansvar. I detta ligger att den

enskilde måste utnyttja alla de möjligheter som normalt står honom eller henne

till buds. När det gäller den ekonomiska behovsprövningen finns inget hinder att

liksom enligt nuvarande praxis beakta den samlade ekonomiska förmågan hos dem

som lever i en hushållsgemenskap. I en hushållsgemenskap får ju alla förutsättas

ha en likvärdig levnadsstandard även om det inbördes förhållandet mellan in-

komsterna varierar. Detta bör gälla både i fråga om makar och sambor. Att man

ger varandra viss praktisk hjälp är också normalt och bör kunna beaktas. Däremot

kan inte mera omfattande vårdbehov anses ligga inom vad man normalt bistår

varandra med inom en familj. I sådana fall föreligger därför rätt till bistånd

även om det finns andra vuxna i familjen. Inte heller kan man när det gäller

ekonomiskt bistånd begära att den enskilde skall vända sig till andra närstående

än dem i det egna hushållet innan rätt till bistånd inträder. Paragrafen har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

6 a §

I denna paragraf återfinns andra stycket i den tidigare biståndsparagrafen.

Biståndet skall stärka den enskildes resurser att leva ett självständigt liv.

Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

Innebörden av bestämmelsen om skälig levnadsnivå är dock något annorlunda än

tidigare på grund av den närmare regleringen av biståndsrätten. Stadgandet är

främst avsett att klargöra att ambitionsnivån inom socialtjänsten skall vara

oförändrad även om kommunerna ges en större frihet att bestämma om delar av

biståndet (jfr 6 g §).

 Men anledning av vad Lagrådet anfört i sitt yttrande över lagrådremissens

förslag till 6 h § vill regeringen understryka att 6 a § med oförändrad lydelse

överförts från nuvarande 6 § andra stycket. Bestämmelsen är tänkt att vara väg-

ledande för allt bistånd, således även för bistånd enligt 6 g §.

6 b §

I första stycket anges vilka poster i den dagliga livsföringen som försörj-

ningsstöd lämnas för. Försörjningsstöd lämnas för skäliga kostnader för sådana

poster. Posterna delas in i två kategorier. Kostnader inom den första kategorin

(punkt 1) skall enligt andra stycket beräknas enligt en för hela riket gällande

norm (riksnorm).

 Beträffande punkt 1 avses med lek och fritid aktiviteter som det är rimligt

att få möjlighet att utöva, t.ex. att läsa böcker och tidningar och att utöva

någon idrott eller motsvarande. Med förbrukningsvaror avses varor för skötsel

och vård av bostaden samt klädvård. Posterna dagstidning, telefon och TV-avgift

är beräknade att kunna täcka kostnader för t.ex. en prenumeration på en daglig

tidning, abonnemangs- och samtalsavgifter för telefon och avgifter för TV.

Avgifter för kabel-TV är dock inte avsedda att täckas.

 Beträffande posterna i punkt 2 så ingår i boendet kostnader för vatten och

uppvärmning när det är fråga om egen fastighet.

 I fråga om skäliga kostnader måste det göras en individuell bedömning av vad

som är skäligt för just den biståndssökande. Utgångspunkten vid den bedömningen

bör vara vad en låginkomsttagare normalt har möjlighet att kosta på sig jämfört

med vad den biståndssökande har för faktiska kostnader. Exempelvis bör rätt till

bistånd inte föreligga för ett boende som är dyrare än den normala

bostadsstandarden för låginkomsttagare med en familj av motsvarande storlek, om

det finns möjligheter att skaffa en billigare bostad. Den enskilde måste få en

viss tid på sig att ordna med bostadsbyte. Man kan inte heller kräva att den

enskilde skall flytta på grund av endast en eller ett par månaders

biståndsberoende. Diskussioner med den enskilde om boendet kan lämpligen tas upp

i samband med hushållsekonomisk rådgivning. Man måste därvid ta hänsyn till om

det finns barn i familjen. En ovanligt hög bostadskostnad måste även i övrigt

kunna vara skälig i det enskilda fallet när det är omöjligt för den enskilde att

få någon annan bostad eller när andra särskilda skäl föreligger.

 Vad som sägs i 6 a § om att den enskilde genom biståndet skall tillförsäkras

en skälig levnadsnivå skall beaktas i fråga om bistånd för de poster som anges i

punkten 2.

 Enligt andra stycket skall bistånd för de poster som ingår i första stycket

första punkten ges i förhållande till en för hela riket gällande norm

(riksnorm). Av 6 § framgår att rätt till bistånd inte föreligger i den mån den

enskilde själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat

sätt. Om den enskilde t.ex. har viss inkomst avräknas den från normen (och vad

han eller hon kan erhålla enligt 6 b § första stycket andra punkten).

 För bestämmande av riksnormen skall beaktas att den enskilde genom det skall

uppnå en skälig levnadsnivå i fråga om de behov som beloppet är avsett att

täcka. Normen skall faställas av regeringen och beräknas med ledning av

officiella prisundersökningar rörande olika hushållstypers baskonsumtion.

 Om särskilda skäl föreligger i ett enskilt fall skall dock riksnormen frångås

och biståndet beräknas till en högre nivå. Ett sådant fall, när den enskilde kan

ha rätt till ett högre belopp, kan vara när sökanden av medicinska skäl har

behov av särskild kost som är dyrare än vanlig kost. Ett annat fall kan vara om

en person på grund av rörelsehinder eller andra skäl har svårigheter att

upprätthålla kontakter med andra. Nivån kan i ett sådant fall behöva höjas för

att täcka extra utgifter för telefon och tidningar, om dessa extra utgifter inte

täcks av annat särskilt stöd, exempelvis handikappersättning.

 Sänkning av nivån kan också undantagsvis komma i fråga om särskilda skäl före-

ligger i det enskilda fallet. Ett fall är när hjälp till den enskilde är aktuell

endast på grund av att han eller hon råkat i vad som i rättspraxis kallas akut

nödsituation eller akut nödläge. Den enskilde har exempelvis kunnat försörja sig

men inte gjort det och därför saknar medel till sin försörjning under den när-

maste tiden. Socialnämnden får då ge den enskilde ett tillfälligt, reducerat

bistånd för att han eller hon skall få möjlighet att reda upp den akuta situa-

tionen. I andra fall kan det vara uppenbart att den enskilde inte har vissa

kostnader som ingår i riksnormen. Det kan t.ex. gälla en missbrukare som

uppenbart inte använder biståndet till vad det är avsett för. I fråga om det

sociala arbetet med missbrukare, se avsnitt 11.

 I fråga om ekonomiskt bistånd som inte faller in under 6 b § saknas

möjligheten att anföra förvaltningsbesvär. Sådant bistånd kan bara ges med stöd

av 6 g §. Man kan alltså inte överklaga beslut om ekonomiskt bistånd till andra

ändamål än som anges i 6 b § (t.ex. bistånd till möbler, flyttning, husgeråd,

utlandsresor, alternativmedicinsk behandling eller psykoterapi).

 Andra stycket har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

6 c §

Genom första stycket införs en ny möjlighet för socialtjänsten att ställa vissa

krav på yngre personer som uppbär försörjningsstöd. Den nya bestämmelsen tar i

första hand sikte på ungdomar under 25 år som inte fått fäste på arbetsmarknaden

eller kommit in på någon reguljär utbildning och inte heller har kunnat beredas

någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd. För yngre människor är det särskilt

olyckligt att fastna i ett passivt socialbidragsberoende. För att bryta en sådan

utveckling bör socialtjänsten ha möjlighet att ställa vissa krav i syfte att få

ut en sådan person på arbetsmarknaden eller in på en lämplig utbildning som gör

honom eller henne bättre rustad att i framtiden försörja sig själv.

 Även personer i åldrarna närmast över 25 år kan ibland befinna sig i en sådan

situation som nu sagts. Punkt 2 öppnar möjlighet att tillämpa bestämmelsen även

i vissa sådana fall. Detta kan dock inte ske regelmässigt, utan socialnämnden

måste genom samråd med länsarbetsnämnden förvissa sig om att denna typ av åtgärd

av särskilda skäl är det lämpligaste för den enskilde (jfr tredje stycket i

paragrafen).

 Enligt punkt 3 omfattas även studerande som normalt sett följer en utbildning

som finansieras med t.ex. studiemedel. Dessa bör normalt sett inte förekomma

bland dem som söker försörjningsstöd. Om detta ändå sker i samband med

studieuppehåll bör socialnämnden kunna begära att en sådan person deltar i någon

form av praktik, även om detta inte krävs för att han eller hon skall kunna

återgå till sina studier. Lagrådet föreslår att det i punkt 3 bör anges att det

är fråga om fortsatt försörjningsstöd, om detta är avsikten. Regeringen anser

dock att detta framgår redan av paragrafens inledande ord. Beträffande Lagrådets

synpunkter i övrigt, se avsnitt 8.5.

 Det är inte meningen att bestämmelsen skall tillämpas i de fall den enskildes

problem är av annan mer personlig natur, såsom allvarliga missbruksproblem eller

beteendemässiga störningar. I sådana fall måste socialtjänsten först hantera

dessa grundläggande problem innan ställning kan tas till hur man på bästa sätt

kan stärka den enskildes förmåga att i framtiden försörja sig själv. Praktik

eller annan kompetenshöjande verksamhet får alltså inte ersätta vård- och

behandlingsinsatser. Detta hindrar inte att sådan verksamhet i vissa fall kan

utnyttjas som ett led i socialnämndens arbete för att bryta ett begynnande

missbruk eller som ett komplement till andra insatser mot missbruket.

 Av syftet med praktiken eller den kompetenshöjande verksamheten (se andra

stycket) följer att bestämmelsen i första hand blir aktuell när det gäller yngre

personer som ännu inte lyckats få fäste på arbetsmarknaden eller kommit igång

med en utbildning som kan leda till framtida arbete. Socialnämndens uppgift är

därvid att stärka den enskildes möjligheter att komma igång med reguljärt arbete

eller utbildning, inte att ordna t.ex. utbildning i egen regi. Socialnämndens

åtgärder får inte ersätta de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Inte heller är

det meningen att reguljär utbildning skall genomföras med hjälp av socialnämn-

den. För olika former av utbildning finns särskilda finansieringssystem.

 Någon viss tidsgräns för hur länge praktiken eller den kompetenshöjande

verksamheten får fortgå har inte angetts. Vilken tid som är lämplig får avgöras

med hänsyn till den enskildes individuella situation. Verksamheten skall dock

vara tidsbestämd. Varaktigheten bör framgå av den plan som nämns i kommentaren

till andra stycket.

 I andra stycket beskrivs den praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet

som det här kan bli fråga om. Av bestämmelsen framgår att aktiviteten skall ha

ett bestämt syfte, nämligen att utveckla den enskildes möjligheter att i

framtiden försörja sig själv. Den enskildes möjligheter att komma in på

arbetsmarknaden eller, där så är lämpligt, på en fortsatt utbildning skall

stärkas genom verksamheten. När det gäller personer som omfattas av första

stycket punkt 3 blir syftet mer begränsat; åtgärderna får utformas med hänsyn

till att denna grupp i första hand söker försörjningsstöd därför att andra

alternativ, som t.ex. feriearbete, saknas. Det hindrar inte att det kan vara

rimligt att ställa motsvarande krav även på denna grupp. Deltagande i

verksamheten skall alltså ingå som ett led i en medveten strategi för att stärka

den enskildes egna möjligheter. Strategin bör formuleras i en individuell plan,

som görs så långsiktig som syftet påkallar. Den enskilde bör ta aktiv del i

utarbetandet av planen och bidra med synpunkter och information. För ett

framgångsrikt genomförande av planen är det självfallet ytterst väsentligt att

försöka få den enskildes eget aktiva stöd. Att varaktigheten av verksamheten bör

framgå av planen har nämnts i det föregående. Deltagande i här aktuell

verksamhet skall alltså vara målinriktat och får inte ses som en lösning tills

vidare.

 Av sista meningen i stycket framgår vidare att skälig hänsyn skall tas till

den enskildes individuella önskemål och förutsättningar. Detta får ses som en

självklarhet; att försöka tvinga in någon i en typ av yrkesverksamhet som inte

passar honom eller henne är inte meningsfullt i ett längre perspektiv. Däremot

kan inte den enskildes personliga önskemål helt få avgöra utformningen. Önske-

målen kan vara orealistiska eller alltför svåra att uppfylla.

 Med hänsyn till det här beskrivna syftet med deltagande i praktik eller annan

kompetenshöjande verksamhet samt den individuella utformningen av åtgärderna

anser regeringen inte att den nya bestämmelsen står i någon motsättning till

artikel 4 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna.

 I tredje stycket anges att socialnämnden skall samråda med länsarbetsnämnden

innan beslut fattas. Detta är en förutsättning för att olika åtgärder skall

kunna samordnas på ett effektivt sätt och leda till att den enskilde på sikt får

ett arbete.

 Av 73 § framgår indirekt att beslut om erbjudande av viss praktik eller annan

kompetenshöjande verksamhet inte kan överklagas genom förvaltningsbesvär. Det-

samma gäller beslut rörande innehållet i sådan praktik eller verksamhet. Däremot

kan beslut om vägran eller nedsättning av försörjningsstöd på grund av att den

enskilde undandrar sig att medverka i praktiken eller verksamheten överklagas;

se 6 d § samt 73 § första stycket.

6 d §

Denna bestämmelse ger socialnämnden rätt att besluta om att vägra fortsatt för-

sörjningsstöd eller sätta ned utgående stöd om den enskilde utan godtagbart skäl

avböjer att delta i sådan praktik eller kompetenshöjande verksamhet som anges i

6 c § eller utan godtagbart skäl uteblir därifrån. Socialnämnden måste alltså

först överväga om de skäl den enskilde anför som förklaring kan anses godtag-

bara. I så fall skall ingen reduktion ske. Godtagbara skäl för att inte vilja

delta kan t.ex. vara om den enskilde skulle ha bärande invändningar mot den

föreslagna verksamheten, såsom att den kräver större fysisk styrka än han eller

hon besitter eller att den på annat sätt är olämplig med hänsyn till den en-

skildes personliga förutsättningar. Att sådana invändningar behöver godtas bör

dock höra till undantagen, eftersom praktiken eller den kompetenshöjande

verksamheten skall ingå som ett led i en längre syftande plan till vilken den

enskilde förutsätts medverka. Godtagbara skäl för att utebli från verksamheten

kan t.ex. vara sjukdom hos den enskilde själv eller hos hemmavarande barn, besök

hos arbetsförmedling eller studievägledare, o.d.

 Om nämnden inte accepterar skälen bör nämnden i första hand överväga viss ned-

sättning av försörjningsstödet. Att helt vägra försörjningsstöd bör bara undan-

tagsvis komma i fråga, såsom om den enskilde upprepade gånger uteblir och inte

bättrar sig trots samtal med nämnden och andra åtgärder från nämndens sida.

Kommunens yttersta ansvar innebär dessutom vissa begränsningar, så till vida att

socialnämnden även i dessa fall måste se till att den enskilde åtminstone har

medel för det omedelbara livsuppehället.

 Av 73 § första stycket framgår att ett beslut av nämnden om vägran eller ned-

sättning av försörjningsstöd enligt denna paragraf kan överklagas till allmän

förvaltningsdomstol i likhet med vad som gäller i andra frågor om försörjnings-

stöd. Den prövning som domstolen då kan göra är dels om lagliga förutsättningar

föreligger för tillämpning av 6 c och 6 d §§, dels om de skäl som den enskilde

anfört för att inte medverka kan anses godtagbara. Det är inte meningen att dom-

stolen skall överpröva kommunens allmänna policy för att arbeta med frågor av

här aktuellt slag, såsom vilken verksamhet som bör kunna erbjudas och liknande.

6 e §

Deltagande i praktik eller kompetenshöjande verksamhet syftar till att stärka

den enskildes möjligheter att få arbete och utgör alltså inte i sig själv ett

arbete. De regler som gäller för arbetstagare gäller därför inte dem som deltar

i sådan verksamhet. Detta framgår av första meningen (jfr 3 § lagen (1995:706)

om kommuners ansvar för ungdomar). I den utsträckning den enskilde utför

praktiska uppgifter som till sin art liknar dem som utförs vid vanligt

förvärvsarbete bör dock aktuella delar av arbetsmiljölagen samt lagen om

arbetsskadeförsäkring vara tillämpliga. Det kan tilläggas att detta inte innebär

något heltäckande ekonomiskt skydd för den enskilde vid olycksfall och dylikt,

varför socialnämnden kan ha anledning att se över omfattningen av sina egna

försäkringar vad gäller deltagande i kommunala verksamheter av olika slag. Såsom

Lagrådet påpekar kan den som deltar i praktik enligt 6 c § vara att likställa

med arbetstagare vid tillämpning av skadeståndslagen. Detta understryker

ytterligare behovet av att kommunen ser över sina försäkringar.

6 f §

I paragrafen definieras vad som är "annat bistånd". Beträffande de olika

biståndsinsatserna, se närmare avsnitt 8.7. Enligt förslaget till ändring i 73 §

kan rätt till annat bistånd överklagas.

 Ifråga om bistånd till vård, behandling och stöd som inte faller in under 6 f

§ saknas möjligheten att anföra förvaltningsbesvär. Sådant bistånd kan bara ges

med stöd av 6 g §. Man kan exempelvis inte överklaga beslut om bistånd till vård

av barn och ungdom, missbrukarvård och kontaktperson.

 Vad gäller den närmare utformningen av en insats enligt 6 f § så bör vid pröv-

ningen beaktas hur den berörda kommunen arbetar med den aktuella typen av frågor

och vilka åtgärder kommunen normalt erbjuder för att tillgodose sådana behov som

är i fråga. Om den av kommunen erbjudna insatsen tillgodoser biståndsbehovet,

har den enskilde ingen rätt att få insatsen utformad på ett visst annat sätt.

Kommunen kan dock aldrig vägra bistånd med hänvisning till att den inte

tillhandahåller insatser för en viss typ av behov som faller inom kommunens an-

svarsområde, t.ex. bostäder med särskild service för funktionshindrade.

6 g §

Paragrafen ger kommunen befogenhet men inte skyldighet att ge bistånd i andra

fall än de som anges i 6 b och 6 f §§. Härunder faller således bistånd för behov

som inte omfattas av 6 b eller 6 f § liksom stöd med högre belopp än vad som

gäller enligt 6 b § första stycket första punkten och andra stycket. I fråga om

bistånd för andra behov, se även kommentaren till 6 f § och avsnitt 8.9.

Kommunen bör ha som riktmärke att den enskilde genom biståndet enligt 6 g §

skall tillförsäkras en skälig levnadsnivå i fråga om de behov som biståndet är

avsett att täcka (se 6 a §).

 Rättsmedlet blir i dessa fall laglighetsprövning enligt kommunallagen

(1991:900), inte förvaltningsbesvär.

 Paragrafen har delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Regeringen

instämmer i vad Lagrådet anfört om att man kan ifrågasätta huruvida

lagrådsremissens förslag till 6 e § behövs vid sidan av bestämmelsen i denna

paragraf. Förslaget till 6 e § bör enligt regeringens mening utgå. Socialnämnden

kan med stöd av 6 g § besluta om förhöjt ekonomiskt stöd för den som deltar i

praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet. Ett högre belopp kan vara

motiverat för att ge den enskilde en något högre levnadsstandard än det vanliga

försörjningsstödet medger och på så sätt uppmuntra den enskildes ansträngningar

att försöka komma in på arbetsmarknaden.

6 h §

Enligt första stycket har i vissa fall en person som önskar flytta till en annan

kommun rätt att hos den kommunen ansöka om sådana insatser som avses i 6 f §

punkterna 2 och 3. Rätten gäller personer som till följd av ålderdom,

funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande

vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan att den andra

kommunen erbjuder behövliga insatser. En ansökan enligt detta stycke skall

behandlas som om den enskilde var bosatt i den andra kommunen.

 För att bestämmelsen skall bli tillämplig skall det framgå att det är den en-

skildes egen bestämda önskan att få flytta till den andra kommunen. Andra skäl

för en flyttning faller inte in under denna paragraf.

 De insatser man har rätt att ansöka om är insatserna särskild boendeform och

hemtjänst.

 Begreppen ålderdom och funktionshinder torde inte förorsaka några

tillämpningsproblem. Under begreppet allvarlig sjukdom faller svåra

sjukdomstillstånd med ett fortskridande förlopp, där det knappast kan bli fråga

om ett tillfrisknande.

 Med omfattande vård- och omsorgsinsatser menas kontinuerliga insatser som

behöver ges dygnet runt för att tillgodose behov av personlig omvårdnad,

tillsyn, skydd och sjukvård. Hjälp i form av enbart städning, inköp, matlagning

och liknande service är inte att anse som vård- och omsorgsinsatser enligt denna

bestämmelse.

 Det skall vidare vara fråga om ett varaktigt behov av omfattande vård- och

omsorgsinsatser. Sådana behov av övergående natur (t.ex. vid benbrott) omfattas

således inte.

 Inflyttningskommunen skall göra en bedömning av om behov av vård- och

omsorgsinsatser föreligger och även i övrigt behandla ansökan som om den

enskilde var bosatt i kommunen.

 Enligt andra stycket får inte det förhållandet att sökandens behov är

tillgodosedda i hemkommunen beaktas vid prövning enligt första stycket. Det

innebär t.ex. att om den enskilde bor i en särskild boendeform i hemkommunen,

skall man vid prövningen av ansökan (som skall behandlas som om den enskilde var

bosatt i kommunen) bortse från att behovet av vård- och omsorgsinsatser är

tillgodosett i hemkommunen.

 I tredje stycket föreskrivs att hemkommunen på begäran av inflyttningskommunen

är skyldig att bistå inflyttningskommunen med den utredning som kan behövas för

bedömningen av ansökan.

 Enligt 73 § kan förvaltningsbesvär anföras över beslut enligt denna paragraf.

 Första och andra styckena är utformade i enlighet med Lagrådets förslag.

 158

7 a §

I första stycket föreskrivs att insatserna inom socialtjänsten skall vara av god

kvalitet. Avsikten härmed är att garantera kvalitet i den verksamhet som bedrivs

och i de insatser som ges. Rätten till insatser prövas på grundval av de

regelsystem som finns för att få insatserna.

 För närmare beskrivning av vad som avses med begreppet god kvalitet hänvisas

till avsnitt 7.2. Därav framgår dock att det är svårt att på ett entydigt sätt

precisera vad som kan anses vara god kvalitet inom socialtjänstens olika

verksamhetsområden. För detta krävs ett fortsatt utvecklingsarbete av såväl

kvalitetskriterier som metoder för att mäta kvaliteten.

 I andra stycket föreskrivs att det för utförande av uppgifterna inom

socialtjänsten skall finnas den personal som behövs och som har lämplig

utbildning och erfarenhet. En närmare redovisning av vad som avses härmed finns

i avsnitt 7.1.

 Liknande bestämmelser om kvalitet och personal finns t.ex. i hälso- och sjuk-

vårdslagen (1982:763).

9 §

Ett nytt andra stycke har införts. Bestämmelsen har ett vidare tillämpningsom-

råde än 56 §. Den gäller även andra situationer än utredningsarbete. Det kan

gälla både vardagliga situationer och traumatiska händelser som berör barnet på

ett eller annat sätt.

12 §

I sista ledet i paragrafen har begreppet tvist ersatts med "mål eller ärende".

Innebörden av denna ändring är att socialnämnden i samtliga fall där ett mål

eller ärende om vårdnad eller mål om umgänge har avgjorts, har ett särskilt an-

svar att vid behov ge stöd och hjälp åt barnet och dess föräldrar eller

vårdnadshavare. Kravet på att det förelegat en tvist, vilket förutsätts enligt

nuvarande ordning föreslås alltså slopat. Den föreslagna ändringen innebär att

även föräldrar, som kommit överens om vårdnad och umgänge, har rätt att vid

behov få stödinsatser från kommunen. Ändringen motiveras också av att

familjehemsföräldrar, som blir vårdnadshavare, skall tillförsäkras fortsatt stöd

från kommunen.

 Kommunen har enligt den föreslagna ändringen också ett särskilt ansvar att

tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som ett barn som är adopterat

kan ha. Tillägget grundar sig på Adoptionslagsstiftningsutredningens förslag i

betänkandet (SOU 1994:137) Internationella adoptionsfrågor, 1993 års Haagkon-

vention m.m. Utredningen föreslog att en särskild bestämmelse införs i 12 §

socialtjänstlagen där kommunens ansvar för adoptivbarn under deras uppväxt lyfts

fram och betonas. Förslaget lämnades mot bakgrund av att FN:s kommitté för

barnets rättigheter påtalat att Sverige saknar ett särskilt system för

uppföljning av hur det faktiskt går för adopterade barn från utlandet i svenska

familjer. Kommittén rekommenderar att åtgärder vidtas för att närmare övervaka

situationen för dessa barn. Genom det här föreslagna tillägget tydliggörs

socialnämndens särskilda ansvar för adoptivbarnen.

19 §

I paragrafen ersätts orden "och att ha en aktiv och meningsfull tillvaro i

gemenskap med andra" med orden "under trygga förhållanden och med respekt för

deras självbestämmande och integritet", se närmare avsnitt 10.1.

20 §

Tredje stycket upphävs, se närmare avsnitt 10.1.

22 §

I ett nytt tredje stycke har tillagts "och andra närstående". Vård utanför

hemmet som kommunen svarar för skall alltså utformas så att den främjar den

enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med

hemmiljön, se närmare avsnitt 9.5.2. Detta gäller all vård av barn utom hemmet

som sker genom kommunens försorg, således även familjehemsplaceringar enligt

lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS).

23 §

I första stycket ges kommunen ett samlat resursansvar för vård utanför det egna

hemmet. Detta gäller dock inte sådana hem som Statens institutionsstyrelse har

ansvaret för enligt 23 a §. Kommunens resursansvar innebär att kommunen ensam

blir ansvarig för all planering av institutionsvård, familjehemsvård och

resurser för tillfälliga placeringar i akuta situationer. Den nuvarande regeln

om med landstinget gemensam vårdresursplanering, som endast gäller hem för vård

eller boende, utmönstras därmed ur lagen.

 Andra stycket om en gemensam plan har tagits bort.

27 §

I förhållande till gällande ordning utvidgas bestämmelsen i första stycket till

att även omfatta vistelser som är tillfälliga. Den gäller oberoende av om med-

givande till att ta emot barnet krävs enligt 25 § eller inte. Den föreslagna

regeln är tillämplig, förutom på privata placeringar, på bl.a. privata

familjedaghem och feriehem, liksom på den som mer tillfälligt tar emot

feriebarn. Regeln kan också användas för att komma till rätta med miss-

förhållanden i en kontaktfamilj eller i ett jour- eller beredskapshem som

anlitas av annan kommun, även om kontrollen av hemmet i det senare fallet i

första hand tillkommer den placerande kommunen. Bestämmelsen kan också tillämpas

när kommunen vill förbjuda ett hem i kommunen att erbjuda sig att bli familjehem

åt en annan kommun.

 Enligt andra stycket, som har tillagts i enlighet med Lagrådets förslag,

gäller inte ett förbud då det med hänsyn till särskilda omständigheter är

uppenbart befogat att ett barn tas emot i hemmet. Lagrådet har som exempel nämnt

den situationen att den enskilde tillfälligt i sitt hem tar emot de egna barnens

lekkamrater, barn till anhöriga etc.

 Förbudet behöver inte vara generellt. Det kan begränsas till att avse t.ex.

barn i en viss ålder eller mottagande i en viss bostad eller förbindas med andra

villkor. Det kan också upphävas eller ändras när förhållandena ger anledning

till det.

 Förbud eller beslut om begränsning enligt denna bestämmelse kan överklagas

enligt 73 §. Överträdelse av ett förbud eller beslut om begränsning kan beivras

enligt 75 §.

30 §

I första stycket har ordet "rådgöra ersatts med "informera och samråda .

Förslaget innebär en mer preciserad skyldighet för kommunen i de fall den

överväger att familjehemsplacera ett barn i en annan kommun (och markerar att

placeringskommunen är skyldig att beakta även omständigheter som föreligger

utanför det enskilda hemmet). Vidare har samrådsskyldigheten utvidgats till att

gälla gentemot den andra kommunen och inte bara socialnämnden i den kommunen.

Samråd kan t.ex. behöva ske med skolförvaltningen. Se vidare avsnitt 9.5.2.

33 §

Första stycket gäller endast försörjningsstöd enligt 6 b §. Stycket har

tillförts en kompletterande bestämmelse som ger kommunen befogenhet att även

återkräva försörjningsstöd som lämnats till någon som på grund av förhållanden

som han eller hon inte kunnat råda över hindrats från att förfoga över sina

inkomster och tillgångar.

 Kompletteringen avser bl.a. de fall då det uppstått felaktigheter i tekniska

system för löneutbetalningar och banktransaktioner, felaktigheter som gjort att

den enskilde hindrats från att förfoga över sina tillgångar och därför ansökt om

försörjningsstöd.

 Andra stycket handlar om ekonomiskt stöd enligt 6 g §, dvs. annat ekonomiskt

stöd än försörjningsstöd enligt 6 b §. Bestämmelsen blir tillämplig när kommunen

till den enskildes försörjning ger ett högre belopp än vad som följer av 6 b §

och när ekonomisk hjälp ges till andra ändamål.

 I tredje stycket, som är helt nytt, anges att ett beslut som avser ekonomisk

hjälp som kan komma att återkrävas enligt denna paragraf skall vara skriftligt.

Beslutet skall innehålla uppgift om den eller de omständigheter som enligt denna

paragraf utgör grund för återbetalningsplikten. Beslutet skall delges den

enskilde. Det är en förutsättning för återkrav enligt denna paragraf att det som

föreskrivs i tredje stycket är uppfyllt.

 Se vidare allmänmotiveringen, avsnitt 8.10.

33 a §

Denna nya paragraf reglerar den enskildes återbetalningsskyldighet av felaktigt

eller med för högt belopp utgivet ekonomiskt bistånd. Med ekonomiskt bistånd

avses såväl försörjningsstöd enligt 6 b § som ekonomiskt bistånd i andra fall

enligt 6 h §.

 Kommunens krav på att få tillbaka utgivet ekonomiskt bistånd förutsätter att

det har skett en eller flera felaktiga utbetalningar. Till grund för en

utbetalning ligger alltid ett förvaltningsbeslut, i vilket den enskilde

beviljats någon form av ekonomiskt bistånd.

 I paragrafens första stycke föreskrivs att om någon genom oriktiga uppgifter

eller genom underlåtenhet att lämna uppgifter eller på annat sätt förorsakat att

ekonomiskt bistånd utgått obehörigen eller med för högt belopp får kommunen

återkräva vad som har betalats ut för mycket. Enligt detta stycke blir den

enskilde återbetalningsskyldig om han har förorsakat den felaktiga

utbetalningen. Han behöver i detta fall inte ha insett eller bort inse

konsekvenserna av sitt handlande.

 Återbetalningsskyldighet föreligger således även om den enskilde på annat sätt

än genom oriktiga uppgifter eller underlåtelse att fullgöra uppgiftsskyldighet

har förorsakat att ekonomiskt bistånd utgått obehörigen eller med för högt

belopp. Denna grund för återbetalningsskyldighet bör tillämpas mycket

restriktivt. När det väl har konstaterats att den enskilde förorsakat den

felaktiga utbetalningen föreligger strikt ansvar. Kommunen kan dock beakta t.ex.

orsaken till underlåtelsen eller visst beteende som förorsakat felaktig

utbetalning vid prövning om den enskildes återbetalningsskyldighet skall

efterges enligt 37 §.

 I paragrafens andra stycke föreskrivs att om någon i annat fall än som avses i

första stycket obehörigen eller med för högt belopp uppburit ekonomiskt bistånd

och han skäligen bort inse detta, får kommunen också återkräva vad som har

betalats ut för mycket. Enligt detta stycke blir den enskilde

återbetalningsskyldig endast om han har insett eller skäligen bort inse att han

uppburit ett felaktigt belopp.

 I avsnitt 8.10 lämnas exempel på när återbetalningsskyldighet föreligger.

36 §

Den nya 33 a § har lagts till i bestämmelsen. Det ankommer på domstolen att

pröva, utöver om andra stycket blir tillämpligt, om de lagliga förutsättningarna

för återkrav enligt 33 eller 33 a § är uppfyllda.

37 §

Den nya 33 a § har lagts till i bestämmelsen.

47 §

I andra stycket har tillagts att första stycket om begränsningar i delegations-

rätten även gäller i beslut enligt 36 § om att föra talan om återkrav enligt

33 a §.

50 §

Det nya andra stycket i paragrafen är flyttat från 51 §.

50 a §

Paragrafen innehåller regler om utredning om socialnämnden behöver ingripa till

en underårigs skydd eller stöd. Bestämmelsen omfattar såväl utredningar i fall

som avses i bestämmelsen om anmälningsskyldighet i 71 § som utredningar om behov

av stödinsatser i andra fall.

 Första stycket ger de närmare förhållningsreglerna om hur en sådan utredning

skall bedrivas. Kommunen ges lagfäst rätt att för bedömning av behovet av

insatser konsultera sakkunnig (t.ex. barnpsykologisk eller medicinsk expertis)

samt i övrigt ta de kontakter som behövs (t.ex. med den unges hem och familj i

övrigt, skola, daghem och fritidshem). I stycket betonas också att utredningen

skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet.

Denna uppmaning har särskild betydelse i integritetskänsliga fall som t.ex. om

en förälder misstänks för att ha förgripit sig på sitt barn, sexuellt eller på

annat sätt. Det är i sådana fall särskilt viktigt att varje åtgärd som kränker

integriteten hos de inblandade övervägs noga och att inte förhastade åtgärder

vidtas.

 Bestämmelsen innebär att det blir klarlagt att socialnämnden, vid sådana

konsultationer och kontakter som anges i bestämmelsen, om det är nödvändigt kan

lämna ut annars sekretessbelagda uppgifter i enlighet med 1 kap. 5 §

sekretesslagen (1980:100).

 I andra stycket anges en tidsfrist inom vilken en utredning skall slutföras.

Den normala maximitiden är fyra månader. I undantagsfall får denna tid förlängas

för viss tid. Med "viss tid menas att ett nytt beslut med en ny tidsfrist skall

fattas. En förlängning av tiden kan bli aktuell i sådana fall då t.ex. en

barnpsykiatrisk utredning eller en polisutredning i ett fall av övergrepp mot

barn inte kan slutföras inom den föreskrivna tiden.

 Det bör påpekas att kommunens ansvar för den unge och hans familj oftast inte

upphör i och med att utredningen avslutats även om denna inte föranleder några

direkta insatser från kommunens sida.

 Enligt tredje stycket skall den som berörs av en utredning om socialnämnden

behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd underrättas om att utredning

inleds.

 Se vidare allmänmotiveringen, avsnitt 9.4.

50 b §

Första stycket syftar till att förhindra att oklarheter uppstår om den fortsatta

handläggningen av ett ärende om skydd eller stöd för barn eller ungdom eller

vård av missbrukare, när den som utredningen angår lämnar kommunen. Bestämmelsen

innebär att den kommun som inlett utredningen skall slutföra den och fatta

slutligt beslut i ärendet.

 Syftet med regeln är primärt att skapa säkerhet om att utredningen inte

avstannar och läggs ned på grund av flyttningen. Syftet är naturligtvis också

att den fortsatta utredningen skall bedrivas på bästa möjliga sätt trots de

praktiska svårigheter som flyttningen kan ha fört med sig i detta hänseende.

 I andra stycket klargörs att bestämmelsen i första stycket inte gäller om den

nya vistelsekommunen samtycker till att ta över utredningen av ärendet. Enligt

72 § kan ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd beträffande en

enskild person flyttas över till en annan socialnämnd, om denna nämnd samtycker

till det.

51 §

I paragrafens första stycke, som är nytt, uttrycks den grundläggande

bestämmelsen om dokumentationsskyldighet. All handläggning av ärenden som rör

enskilda och genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall

dokumenteras. Med handläggning av ärenden avses alla åtgärder från det att ett

ärende anhängiggörs till dess att det avslutas genom beslut. Härav följer att

det inte föreligger någon skyldighet att dokumentera rådgivning, t.ex.

alkoholrådgivning och familjerådgivning. Avgivande av yttrande till en annan

myndighet är i detta sammanhang att jämställa med fattande av beslut.

 Utöver handläggning av ärenden skall dokumentation ske av sådant rent faktiskt

handlande som utgör genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling.

 Med genomförande av stödinsatser, vård och behandling avses inte barnomsorg

enligt 14 a § eller färdtjänst enligt 10 §. I fråga om förskoleverksamhet och

skolbarnsomsorg enligt nämnda paragraf behöver alltså endast beslutsfattande

verksamhet dokumenteras.

 Enligt 16 § skall barn som av fysiska, psykiska eller andra skäl behöver sär-

skilt stöd i sin utveckling anvisas plats i förskola, fritidshem eller

integrerad skolbarnsomsorg, om inte barnets behov av sådant stöd tillgodoses på

något annat sätt. Beträffande denna verksamhet måste både handläggning av

ärendet och verkställighet av beslutet om stödinsats dokumenteras.

 I det nya första stycket regleras vidare generellt vilken information doku-

mentationen skall lämna. Av primärt intresse för den enskilde är att få en

korrekt handläggning av ärendet och i förekommande fall en insats av god kvali-

tet. Dokumentationen skall kunna användas av socialtjänstens personal som ett

arbetsinstrument för den individuella planeringen, för handläggningen av ären-

det, för genomförandet och för uppföljning av ärendehandläggningen och insatsen.

Uppgifterna utnyttjas också i flera andra för socialtjänsten viktiga sammanhang,

t.ex. som underlag för kvalitetssäkring, forskning och framställning av

statistik.

 För att skyldigheten att dokumentera skall kunna fylla sin huvuduppgift krävs

att dokumentationen innehåller tillräcklig, väsentlig och korrekt information.

Vad som utgör tillräcklig och väsentlig information kan variera starkt mellan

olika verksamheter och ärendetyper inom socialtjänsten. Endast de uppgifter som

har betydelse med hänsyn till verksamhetens art och det enskilda fallet behöver

dokumenteras.

 Att rådgivning är undantagen från dokumentationsskyldigheten har berörts

tidigare i kommentaren till denna paragraf och i den allmänna motiveringen i

avsnitt 14.3.

 Dokumentationen bör innehålla uppgift om vem som har gjort en viss anteckning

och när anteckningen gjordes. Att sådana uppgifter finns är väsentligt såväl

under ett ärendes handläggning och under genomförandefasen som därefter för

olika slag av uppföljning och kontroll.

52 §

I den nya första meningen i paragrafen föreskrivs att dokumentationen skall

utformas med respekt för den enskildes integritet.

 Personakten kan innehålla dels handlingar och anteckningar som tillkommit inom

socialtjänsten, dels handlingar som har givits in dit. Beträffande de sistnämnda

handlingarna är det naturligtvis inte möjligt att ställa upp krav på innehåll

och utformning. När det däremot gäller de handlingar och anteckningar som

tillkommer inom socialtjänsten kan sådana krav ställas.

 Anteckningar som görs skall bygga på respekt för den enskildes integritet.

Härmed förstås bl.a. att den enskilde skall behandlas med aktning.

Utgångspunkten är således att uppgifterna i dokumentationen skall vila på ett

korrekt underlag och inte vara av nedsättande eller kränkande karaktär.

Återhållsamhet bör iakttas när det gäller uppgifter om den enskildes privatliv,

om inte uppgifterna är nödvändiga för bedömningen i ärendet.

 Skyldigheten att dokumentera omfattar bl.a. de åtgärder som har vidtagits i

ärendehandläggningen och i genomförandet av stödinsatser, vård och behandling,

men också de bedömningar som legat till grund för åtgärderna. Vad som är

integritetskränkande kan uppfattas på olika sätt av den enskilde. Man kan inte

kräva att uppgifter som skulle kunna uppfattas som kränkande aldrig skall få

förekomma i dokumentationen. Uppgifterna kan ju vara befogade i det enskilda

fallet. I utredningar som avser skydd för underåriga utan vårdnadshavarens

samtycke kan i detta sammanhang föreligga en konflikt mellan barnets intresse

och den vuxnes intresse, och den vuxnes integritet kan då få stå tillbaka. Något

som alltid måste krävas är att uppgifterna grundas på ett riktigt underlag och

är av verklig betydelse för ställningstaganden inom socialtjänsten. Ovidkommande

värdeomdömen av allmänt nedsättande eller kränkande karaktär får inte förekomma.

 I paragrafen föreskrivs också att den enskilde bör hållas underrättad om de

journalanteckningar och andra anteckningar som förs om honom. Denna bestämmelse

är oförändrad.

 I paragrafen föreskrivs slutligen i den nya sista meningen, som en markering

av att dokumentationen skall ske under full öppenhet mot den enskilde, att det

skall antecknas om den enskilde har en annan uppfattning än handläggaren om

någonting som denne har antecknat. Denna regel ansluter till insynsbestämmelsen

i andra meningen i paragrafen, men också till den obligatoriska rätten till

partsinsyn enligt förvaltningslagen.

68 §

I paragrafen behandlas länsstyrelsernas tillsyn över socialtjänsten. I för-

arbetena till lagen (prop. 1979/80:1 s. 573 f.) anfördes i specialmotiveringen

till andra stycket följande. "Länsstyrelsens tillsynsuppgifter gäller hela den

kommunala socialtjänsten och därmed också den verksamhet som bedrivs vid

kommunens eller landstingskommunens hem för vård eller boende. - - - När det

gäller hem som har inrättats för kommunerna inom ett landstingsområde gemensamt

- och som ofta torde ha landstingskommunalt huvudmannaskap - framgår

länsstyrelsens tillsynsuppgifter inte lika klart utan en särskild bestämmelse.

Här har därför tagits in en bestämmelse om länsstyrelsens tillsyn över hem för

vård eller boende." I samband med att Statens institutionsstyrelse fick ansvar

för de särskilda ungdomshemmen enligt 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga och de hem som avses i 22 och 23 §§ lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall ändrades det ifrågavarande

stycket i 68 §. Länsstyrelsernas tillsynsansvar begränsades därvid till att

omfatta andra hem än sådana som avses i 23 a §.

 I samband med att det nu i 69 § införs bestämmelser om tillstånd för bl.a. en-

skilt bedriven verksamhet som tidigare har reglerats i stadgan (1970:88) om en-

skilda vårdhem m.m. behöver även regler om tillsyn över sådan verksamhet införas

i lagen. Det har också ansetts lämpligt att de särskilda bestämmelserna om läns-

styrelsens tillsyn över hem för vård eller boende regleras i samma paragraf som

tillsynen över den nya tillståndspliktiga verksamheten och att dessa

tillsynsbestämmelser införs efter reglerna om tillstånd. Andra stycket upphävs

därför och motsvarande bestämmelser införs i den nya 69 b §.

69 §

I samband med att lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården trädde

i kraft den 1 januari 1997 upphävdes stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem m.m.

Genom lagen (1996:791) om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) upphävdes

samtidigt tredje stycket i ifrågavarande paragraf, som innehöll en erinran om

särskilda bestämmelser om enskilda vårdhem. I övergångsbestämmelserna till

ändringslagen gjordes reglerna i 69 § första stycket tillämpliga på hem som

omfattades av eller skulle ha omfattats av den upphävda vårdhemsstadgan och som

inte uteslutande bedriver hälso- och sjukvårdsverksamhet. Den som vid lagens

ikraftträdande erhållit tillstånd för verksamhet enligt stadgan och som inte

uteslutande bedriver hälso- och sjukvård skall enligt punkten 3 i

övergångsbestämmelserna anses ha erhållit tillstånd enligt 69 §.

 De nämnda nya reglerna tillkom efter förslag i prop. 1995/96:176 Förstärkt

tillsyn över hälso- och sjukvården. I propositionen föreslogs (prop. s. 88 f.)

att annan verksamhet än hälso- och sjukvårdsverksamhet som bedrivits efter till-

stånd enligt vårdhemsstadgan skall regleras i socialtjänstlagen och att för ny

sådan verksamhet skall krävas tillstånd från länsstyrelsen. Nytt tillstånd skall

inte erfordras för befintlig verksamhet. I båda fallen skall verksamheten stå

under socialnämndens tillsyn. I skälen till förslaget framhölls att den del av

verksamheten som utgör hälso- och sjukvård skall anmälas till Socialstyrelsen.

Vidare framhölls att om den hälso- och sjukvård som tillhandahålles vid vårdhem-

met ges av personal som anlitats av hemmet på annat sätt än genom anställning,

kan vårdhemmet inte anses bedriva hälso- och sjukvård. Anmälan till Social-

styrelsen skall i de fallen göras av den som ger vården. Det framhölls vidare i

skälen att den valda regleringen i socialtjänstlagen var tänkt att vara temporär

och om det skulle visa sig att beredningen av Socialtjänskommitténs förslag

dröjer, måste ytterligare överväganden göras beträffande de nu aktuella

verksamheterna. - Med hänsyn till att regeringen ansett ytterligare beredning

nödvändig föreslås nu en reglering i socialtjänstlagen med utgångspunkt

huvudsakligen i förslag i betänkandet SOU 1994:139 Ny socialtjänstlag.

 Socialtjänstkommittén har i sina överväganden beaktat promemorian Ds 1993:38

Enskild vård och omsorg - offentlig tillsyn, i vilken bl.a. föreslogs upphävande

av stadgan om enskilda vårdhem och reglering i socialtjänstlagen av sådan verk-

samhet inom socialtjänsten som reglerades i stadgan.

 I paragrafens nya första stycke anges de verksamheter som inte yrkesmässigt

får bedrivas av ett enskilt rättssubjekt utan tillstånd av länsstyrelsen. Med

yrkesmässigt avses att verksamheten bedrivs kontinuerligt och i förvärvssyfte.

Gränsen mellan ett familjehem och ett hem för vård eller boende har tidigare

dragits huvudsakligen med utgångspunkt i hur många barn det finns i

familjehemmet. Den kommun som utreder ett familjehems lämplighet för ett barn

skall ta ställning till om hemmet har kvalifikationer att ta hand om just det

aktuella barnet och då måste hänsyn tas till hur många barn familjen redan har

hand om, egna såväl som placerade. Kommunen bör också genom avtal förvissa sig

om att ytterligare barn inte placeras i familjen. Det har därför inte ansetts

nödvändigt att i författningstexten ange barnantalet som gräns mellan ett

familjehem och ett hem för vård eller boende. Ett familjehem som vill övergå

till att driva ett hem för vård eller boende får ansöka om tillstånd till det

enligt 69 §. Inte heller i övrig verksamhet bör enbart platsantalet ligga till

grund för bedömningen av om en verksamhet bedrivs yrkesmässigt utan en sam-

manfattande bedömning bör göras.

 Punkterna 1 och 4 omfattar de verksamheter som enligt gällande bestämmelser i

första respektive andra stycket av paragrafen kräver tillstånd för att få be-

drivas av ett enskilt rättssubjekt. När det gäller tillståndskrav för hem som

inrättats för vård under en begränsad tid av dygnet angavs i prop. 1979/80:1 s.

575 bl.a. följande. "Bestämmelserna om tillstånd har i andra stycket gjorts

tillämpliga även på enskilda hem som har inrättats för vård under en begränsad

del av dygnet. härigenom kommer - liksom f.n. enligt BvL - bl.a. de privata

förskolorna under samhällets kontroll." - Bestämmelsen utökas nu på så sätt att

även verksamhet som avser öppna vård- och behandlingsinsatser blir tillstånd-

spliktiga enligt punkten 4. Det gäller t.ex. olika former av dagverksamhet som

inte kan hänföras till hem för vård eller boende.

 Tillstånd skall enligt punkterna 2 och 3 krävas för yrkesmässigt bedriven en-

skild verksamhet i form av särskilda boendeformer och hem för viss annan hel-

dygnsvård.

 Med särskilda boendeformer avses sådana som motsvarar dem som avses i 20 §

andra stycket och 21 § tredje stycket förevarande lag. Med hem för viss annan

heldygnsvård avses hem för vård under en begränsad tid av sådana personer som

avses i 20 och 21 §§. Enskild verksamhet enligt punkten 2 har tidigare reglerats

i stadgan om enskilda vårdhem. I fråga om viss annan heldygnsvård anfördes i Ds

1993:38 Enskild vård och omsorg - offentlig tillsyn (s. 70 f.) bl.a. följande.

"Arbetsgruppen föreslår...att även enskild verksamhet som avser boenden för

äldre och handikappade under en viss begränsad tid med inriktning på eget boen-

de, växelvård och hospicevård skall omfattas av offentlig kontroll och tillsyn.

- - - Arbetsgruppen har övervägt om sådana hem för äldre- och handikappade, som

är inriktade på viss heldygnsvård under en begränsad tid, borde definieras som

en egen kategori inom hem för vård eller boende enligt nu gällande definition i

6 § första stycket SoF. Enligt arbetsgruppen har hemmen med hänsyn till

verksamhetsinnehåll och målgrupp sådan inriktning att de har mer gemensamt med

särskilda boendeformer enligt SoL...Arbetsgruppen föreslår därför att hem för

viss heldygnsvård av äldre och handikappade, liksom särskilda boendeformer

enligt SoL, inte skall räknas som hem för vård eller boende. Med hänsyn till att

verksamheten avser äldre och handikappade bör regleringen av dessa hem i stället

upptas i gemensamma bestämmelser för de särskilda boendeformerna inom

socialtjänsten, som riktar sig till denna personkrets och utgöra en egen

verksamhetsform tillsammans med dessa."

 Begreppet hem för viss annan heldygnsvård föreslås nu införd i paragrafen. Det

är alltså fråga om vård under en begränsad tid. En del av de tidigare enskilda

hemmen kommer att höra till denna kategori. Hospicevård har dock inte ansetts

böra föras till denna verksamhetsform med hänsyn till att hospicevård vanligtvis

innehåller kvalificerad medicinsk behandling (jfr SOU 1994:139 s. 540).

 Länsstyrelsen i det län där verksamheten skall bedrivas skall enligt andra

stycket vara behörig tillståndsmyndighet.

 Paragrafens tredje stycke innehåller ett undantag från kravet på tillstånd.

Grunden för undantaget gäller entreprenadverksamhet enligt 4 § tredje stycket.

Utgångspunkten är att kommunen i sitt entreprenadavtal eller vid sin upphandling

eller beställning av tjänster kan försäkra sig om att insatserna uppfyller de

krav som ställs enligt socialtjänstlagen. Kommunerna har också med stöd av

kommunallagen möjlighet att om kommunal verksamhet lämnas ut på entreprenad

följa upp och kontrollera verksamheten.

 Här kan även erinras om att det i 35 § finns bestämmelser om kommunens rätt

att ta ut avgift för vissa tjänster. Om kommunen genom avtal uppdrar åt ett

enskilt rättssubjekt att tillhandahålla sådana tjänster är kommunen oförhindrad

att ta ut skäliga avgifter på samma villkor som för kommunens egen motsvarande

verksamhet. Någon lagändring för att klargöra detta är inte påkallad.

69 a §

Tillstånd får enligt första stycket beviljas endast om verksamheten uppfyller

kraven på god kvalitet och säkerhet. Vissa faktorer för prövningen av den

tillståndspliktiga verksamheten är av grundläggande betydelse. Det gäller bl.a.

att den som förestår verksamheten har lämplig utbildning, tidigare erfarenhet

och vitsordad personlig lämplighet. Det bör även kunna ställas krav på att

lokaler och utrustning är ändamålsenliga.

 Enligt andra stycket får villkor ställas för tillståndsgivningen. Villkoren

får endast avse verksamhetens kvalitet och säkerhet. Som exempel kan nämnas krav

på att det finns personal nattetid i heldygnsverksamhet och att det finns viss

säkerhetsutrustning där funktionshindrade får vård, omvårdnad och tillsyn.

 I tredje stycket föreskrivs att nytt tillstånd skall sökas om verksamheten

helt eller till väsentlig del ändras eller flyttas. Mindre förändringar som inte

innebär att förutsättningarna för det tidigare meddelade tillståndet ändras

föranleder inte att nytt tillstånd krävs. Vad som utgör en väsentlig del av

verksamheten beror på många faktorer och kan inte anges generellt. Det som i en

verksamhet i liten skala utgör en väsentlig ändring, t.ex. en utökning av

antalet vårdplatser, kan för en verksamhet i stor skala kanske anses vara en

mindre ändring. Att t.ex. flytta en del av verksamheten inom området för ett

större hem för vård eller boende kan i regel inte anses böra kräva nytt

tillstånd medan byte av adress för ett mindre hem utgör en sådan omständighet

som förutsätter nytt tillstånd.

69 b §

Paragrafen innehåller föreskrifter om den tillsyn som skall utövas av

länsstyrelsen. Tillsynen skall, på samma sätt som i dag föreskrivs i 68 § andra

stycket, omfatta hem för vård eller boende, såväl när hemmen drivs av kommunen

som när de drivs av ett enskilt rättssubjekt. De enskilda verksamheter som

omfattades av vårdhemsstadgan stod under länsstyrelsens tillsyn. Länsstyrelsen

får nu tillsynsansvar för all enskilt bedriven verksamhet enligt 69 § första

stycket 2-4 samt entreprenadverksamhet som bedrivs enligt avtal som anges i 4 §

tredje stycket och annan enskild verksamhet som kommunen har upphandlat för att

fullgöra sina skyldigheter enligt lagen. Även om tillstånd inte föreslås krävas

för entreprenadverksamhet och enstaka tjänster som kommunen upphandlar har

staten härigenom möjlighet att följa verksamheten.

 Tillsynen skall kunna riktas direkt mot en enskild verksamhet. I princip skall

alltså tillsynen i sådana fall kunna bedrivas utan att kommunen berörs. I regel

antas dock tillsyn över enskild verksamhet också komma att beröra kommunens

ansvar och skyldigheter.

 För att kunna genomföra tillsynen får länsstyrelsen i denna paragraf

befogenhet att inspektera verksamhet som står under dess tillsyn samt rätt att

inhämta upplysningar och ta del av handlingar i den mån det behövs för

tillsynen.

69 c §

I paragrafens första stycke föreskrivs att kommunen fortlöpande skall utöva

tillsyn över den verksamhet som drivs av enskilda inom kommunens område och som

kräver länsstyrelsens tillstånd. Det är alltså den kommun inom vars område den

enskilda verksamheten bedrivs som skall utöva den löpande tillsynen över

verksamheten. Detta har ansetts mest lämpligt med hänsyn till att den kommunen

rent praktiskt har störst möjlighet till det. I nu gällande 69 § första stycket

finns motsvarande bestämmelse beträffande hem för vård eller boende som drivs av

enskild. För att kunna fullgöra sin uppgift får kommunen genom en föreskrift i

förevarande stycke rätt att inspektera verksamheten samt rätt att inhämta

upplysningar och ta del av handlingar i den mån det behövs för tillsynen.

 Andra stycket innehåller en föreskrift om underrättelseskyldighet till

länsstyrelsen. Om kommunen får kännedom om missförhållanden i enskild verksamhet

som står under länsstyrelsens tillsyn skall kommunen underrätta länsstyrelsen om

det. Det gäller inte bara när kommunen fått kännedom om missförhållanden genom

sin egen uppföljning utan också när kommunen fått vetskap om missförhållanden på

annat sätt.

70 §

Med anledning av att länsstyrelsens tillsyn enligt förslaget till den nya 69 b §

kommer att omfatta även annan verksamhet än hem för vård eller boende hänvisas i

fråga om föreläggande till den nya paragrafen.

 Föreläggandet skall riktas till den som ansvarar för verksamheten. Med den som

ansvarar för verksamheten avses i fråga om enskild verksamhet den som har

meddelats tillstånd enligt 69 § eller den till vilken kommunen enligt vad som

anges i 4 § har överlämnat verksamheten resp. från vilken kommunen har

upphandlat tjänster. Den som erhållit tillstånd att bedriva en verksamhet kan i

vissa fall ha överlämnat ansvaret för den omedelbara driften av verksamheten

till någon annan, t.ex en föreståndare. Det bör i ett sådant fall vara lämpligt

att rikta föreläggandet till denne. Detsamma gäller även en föreståndare för ett

hem för vård eller boende som drivs av kommunen.

70 a §

Paragrafen innehåller den föreskrift som gör dokumentationsbestämmelserna i 51

och 52 §§ tillämpliga på enskild verksamhet som står under länsstyrelsens

tillsyn, i de delar som kan bli aktuella i sådan verksamhet. Den innehåller

också den nödvändiga regleringen av hur länge dokumentationen i enskild

verksamhet måste bevaras. Denna tid kan dock förlängas genom avtal mellan den

som bedriver verksamheten och en placerande kommun.

70 b §

I första stycket ges bestämmelser om hur en enskild kan få ta del av en

personakt som gäller honom eller henne hos den som bedriver enskild verksamhet.

Rätten att få del av akten gäller bara den som akten rör och vid gemensamma

akter i princip bara de delar som gäller denne själv. Utlämnandet är villkorat

av att det inte strider mot tystnadspliktsbestämmelsen i 71 a §.

 I andra stycket finns regler om hur utlämnandet skall prövas.

70 c §

Första stycket anger de situationer då länsstyrelsen får besluta att personakter

hos den som bedriver viss enskild verksamhet får tas om hand.

 Enligt första stycket 2 får beslut om omhändertagande meddelas om det på

sannolika skäl kan antas att personakten inte kommer att handhas enligt före-

skrifter i lagen eller enligt föreskrifter som meddelas med stöd av lagen.

Härvid avses främst bestämmelser om hantering och förvaring.-

 En fråga om omhändertagande enligt första stycket 1 eller 2 kan tas upp av

länsstyrelsen när det finns anledning till det. Någon formell anmälan eller

ansökan behövs inte. Ägaren till personakterna, vilket normalt är den som driver

den verksamhet i vilken personakten förts, skall emellertid i regel få tillfälle

att yttra sig innan beslut fattas. Detta framgår av 17 § förvaltningslagen

(1986:223). I vissa fall, såsom när avgörandet inte kan uppskjutas, kan dock

beslut få meddelas utan att berörd part fått tillfälle att yttra sig. Så kan

t.ex. vara fallet när ansvarig person inte kan nås inom rimlig tid och akterna

måste tas om hand för att de inte skall bli förstörda eller för att förhindra

att innehållet i handlingarna sprids till obehöriga.

 I första stycket 3 öppnas en möjlighet för länsstyrelsen att besluta att

personakter skall tas om hand utan att det finns sådana skäl som anges i de

föregående punkterna. För detta krävs dock att den som ansvarar för

personakterna ansökt om att akterna skall omhändertas. Avsikten är inte att

varje ansökan om omhändertagande skall bifallas. Det är den som bedriver en

enskild verksamhet vilken står under länsstyrelsens tillsyn som ansvarar för

förvaringen av personakterna. I vissa fall kan det dock vara motiverat att dessa

tas om hand för förvaring. I lagtexten har kravet på prövning uttryckts så att

det skall finnas ett påtagligt behov av att akterna tas om hand.

 Andra stycket reglerar när en omhändertagen personakt skall återlämnas. En

första förutsättning för detta är att ett återlämnande alls är möjligt, dvs. att

handlingarna inte har förstörts efter utgången av minsta tid för bevarande.

Vidare förutsätts för beslut om återlämnande att det inte finns skäl för

omhändertagande enligt första stycket.

 Beslut i en fråga om återlämnande skall meddelas av länsstyrelsen efter an-

sökan. Ansökan kan göras av den som vid beslutet om omhändertagande av en

personakt ansvarade för denna.

 I tredje stycket anges var omhändertagna personakter skall förvaras. Vilka som

är arkivmyndigheter i kommuner, om inte annat bestämts av fullmäktige, framgår

av 8 § arkivlagen (1990:782).

 Vidare anges i tredje stycket att omhändertagna personakter skall hållas

avskilda hos arkivmyndigheten. Personakter som kommer från enskild verksamhet

bör inte få blandas samman med personakter som har överlämnats från den

offentliga socialtjänsten, med hänsyn till att det kommer att gälla olika sek-

retessregler för uppgifter i omhändertagna personakter och i akter från den

offentliga socialtjänsten.

 Det anges också en minsta tid för bevarande av omhändertagna personakter.

Utgångspunkten för beräkningen av denna tid är den tidpunkt då akten kom in till

arkivmyndigheten. Efter utgången av den angivna tiden kan handlingarna i

personakten förstöras. Något särskilt krav på gallring efter denna tid finns

dock inte.

 Slutligen föreskrivs att en myndighet som har hand om en omhändertagen

personakt har samma skyldighet att lämna uppgifter ur akten som den haft som

varit ansvarig för akten före omhändertagandet, om uppgift ur akten begärs för

särskilt fall. Denna bestämmelse innebär att en uppgiftsskyldighet som gäller

för den som ansvarade för akten före omhändertagandet blir gällande för

myndigheten utan hinder av den sekretess som föreslås gälla för uppgift om

enskilds personliga förhållanden i omhändertagna personakter. Att detta blir

fallet följer av 14 kap. 1 § sekretesslagen. För myndigheten blir

uppgiftsskyldigheten dock gällande först när en uppgift begärs för särskilt

fall. Detta motiveras av att arkivpersonal och andra som berörs av bestämmelsen

normalt inte har någon närmare kännedom om vilka uppgifter som finns i de hand-

lingar de har hand om, och vilka uppgiftsskyldigheter som därmed kan vara

tillämpliga. En begäran från någon som är berättigad att få uppgifter måste

också gälla ett särskilt fall.

71 §

Första stycket, som riktar sig till var och en, föreslås ändrad på så sätt att

anmälan bör göras inte bara i de fall den som anmäler känner till att ett barn i

hemmet behandlas på ett sådant sätt att det är fara för hans eller hennes hälsa

eller utveckling, utan även i de fall när han eller hon har grundad anledning

att misstänka detta. Enligt bestämmelsen bör var och en som får kännedom om

något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs

skydd anmäla detta till nämnden. Det är samma formulering som finns i dag i

andra stycket i fråga om myndigheters anmälningsskyldighet. Det blir sedan

ansvarig nämnds sak att utreda om förhållandena är sådana att ett ingripande

till skydd för barnet behövs. En annan förändring i förhållande till nuvarande

ordning är att uppmaningen inte som för närvarande inskränks till fall när den

unge far illa i hemmet utan gäller också när fara för den unges hälsa eller

utveckling föreligger utanför hemmet. Det kan t.ex. gälla en ung människa som

annat än tillfälligt vistas i en s.k. knarkarkvart eller annan missbrukarmiljö

eller en ung människa som prostituerar sig eller uppträder på en sexklubb. Som

framgått kan behov av att ingripa till en underårigs skydd föreligga såväl på

grund av hemmiljön som barnets eget beteende.

 I andra stycket har uppräkningen av privatpraktiserande yrkesutövare som

omfattas av anmälningsskyldigheten slopats. I stället har införts en formulering

som gör att offentlig och enskild verksamhet likställs när det gäller

skyldigheten att anmäla. Förslaget innebär att skyldigheten utvidgas på det

privata området. Förutom läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor i privat

tjänst, som enligt nuvarande ordning omfattas av anmälningsskyldighet, kommer en

rad andra yrkesutövare också att ha en motsvarande skyldighet. Skyldigheten

utvidgas till att gälla samtliga personer som är verksamma inom en yrkesmässigt

bedriven enskild verksamhet som berör barn och ungdom eller inom annan

yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på

socialtjänstens område.

 Inom den enskilda hälso- och sjukvården kommer förutom läkare, sjuksköterskor

och barnmorskor som redan har anmälningsskyldighet bl.a. kuratorer, psykologer

och psykoterapeuter att ingå i kretsen underrättelseskyldiga.

 Inom enskilt bedriven socialtjänst kommer bl.a. psykologer och personal vid

privata förskolor och privata fritidshem att bli anmälningsskyldiga. Vidare

kommer personal inom enskild omsorgsverksamhet att ha anmälningsskyldighet.

 Ideell verksamhet som berör barn och ungdom omfattas inte av denna

bestämmelse.

 Angående när socialnämnden kan behöva ingripa till en underårigs "skydd", se

avsnitt 9.3.

 I fjärde stycket har endast en redaktionell ändring gjorts.

72 a §

I denna nya paragraf ges i första stycket föreskrifter om undantag från

vistelsekommunens ansvar enligt 3 §. Det föreskrivs att om någon efter beslut av

en kommun vistas i en annan kommun i familjehem, hem för vård eller boende eller

sådan särskild boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket, 21 §

tredje stycket och 69 § första stycket 2, har den kommun som beslutat om

vistelsen ansvaret för det bistånd enligt 6 § som den enskilde kan behöva.

Kommunen har även ansvaret för det individuellt behovsprövade stöd och de

individuellt behovsprövade sociala tjänster enligt 10-12 och 16 §§ som den

enskilde kan behöva. Kommunerna har i allmänhet antagit egna regler för

bedömningen av den enskildes rätt till hemtjänst och färdtjänst. Enligt 26 §

skall placeringskommunen också ansvara för vården och uppföljningen av vården

samt för olika stödinsatser som har samband med vårdbehovet.

 Reglerna i första stycket är avsedda att tillämpas när en kommun i en annan

kommun verkställer det stöd i form av vård eller boende som den enskilde

beviljats. Det ställs inte något krav på att det beslut som utgör anledningen

till att den enskilde vistas i den andra kommunen skall vara ett biståndsbeslut.

I regel torde det dock handla om ett sådant beslut.

 Bestämmelserna om placeringskommuns ansvar innebär som inledningsvis nämnts

ett undantag från principen om vistelsekommunens ansvar. Vistelskommunen kommer

dock att ha kvar ansvaret för vissa insatser. Det gäller bl.a. barnomsorg.

Ansvaret avser dock inte all barnomsorg. Placeringskommunen har kvar ansvaret

för barnomsorg till barn med särskilda behov enligt 16 §.

 Enligt andra stycket har den kommun som den enskilde är folkbokförd i ansvar

för stöd och hjälp till den som vistas i anstalt inom kriminalvården eller

vårdas på sjukhus eller i enskilt sjukhem på initiativ av någon annan än en

kommun. Folkbokföringskommunen har samma ansvar som en placeringskommun i de

nyss redovisade fallen. En förutsättning för att reglerna skall kunna tillämpas

är att den enskilde är folkbokförd i landet. Om så inte är fallet prövas frågan

om ansvarig kommun på grundval av reglerna om vistelsekommunens ansvar. Om folk-

bokföringskommunen anser att den inte bör ha ansvaret för personen i fråga kan

kommunen enligt 72 § begära att få ärendet överflyttat.

 Skyldigheten att svara för hjälp och stöd gäller såväl under vistelsen på

inrättningen eller anstalten som i anslutning till att vården upphör. Folk-

bokföringskommunens ansvar i anslutning till att vården upphör gäller dock

endast hjälp och stöd som aktualiserats inför avslutningen av vården. Frågan om

ansvarig kommun för insatser som aktualiseras efter vårdens upphörande prövas

enligt de gängse reglerna om vistelsekommunens ansvar. Beslut om stöd och hjälp

som fattats inför avslutningen av vården kan ha verkan lång tid efter vårdens

upphörande. Detta kan bl.a. gälla insatser som behövs i anslutning till att

sluten psykiatrisk vård upphör. Folkbokföringskommunens ansvar övertas då inte

av någon annan kommun. Ansvaret upphör när insatserna genomförts eller ärendet

överflyttats till annan kommun. Om behov av försörjningsstöd aktualiseras inför

frigivningen/utskrivningen bör folkbokföringskommunen inte vara skyldig att

pröva annat stöd än det som kan behövas under en övergångsperiod till dess att

den enskilde funnit sig till rätta på den nya orten, som också kan vara den

kommun där inrättningen/anstalten ligger. När den period för vilken

försörjningsstödet getts ut upphör övergår ansvaret för det stöd som den

enskilde kan behöva till den kommun som enligt reglerna om vistelsekommunens an-

svar är att anse som ansvarig kommun.

 För undvikande av oklarheter kan framhållas att reglerna i denna paragraf är

avsedda att tillämpas som undantag både från vistelsekommunens "normala ansvar

som från dess yttersta ansvar.

 Paragrafen innebär ingen ändring av principen om vistelsekommunens ansvar i

sådana fall då någon på eget initiativ flyttar till eller av annan anledning

beger sig till en annan kommun än hemkommunen och under vistelsen där söker

hjälp av något slag, t.ex. vård på ett behandlingshem.

 159

72 b §

I de fall vårdnaden om ett familjehemsplacerat barn överflyttas till

familjehemsföräldrarna kan kommunen enligt denna bestämmelse fortsätta att

betala skälig ersättning till hemmet. Vad gäller annat stöd än ekonomiskt så

skall vistelsekommunen enligt 12 § i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose

det särskilda behov av stöd och hjälp som kan föreligga efter en

vårdnadsöverflyttning.

 Se vidare avsnitt 9.5.4.

73 §

I första stycket har överklaganderätten i fråga om bistånd preciserats till

bistånd enligt 6 b och 6 f §§, dvs. försörjningsstöd och annat bistånd.

 Vidare har tillagts en möjlighet att överklaga beslut enligt 6 d § om vägran

eller nedsättning av försörjningsstöd. Detta får ses som en naturlig konsekvens

av att andra beslut om försörjningsstöd kan överklagas. I det sammanhanget kan

erinras om att socialnämndens beslut om att begära deltagande i praktik eller

annan kompetenshöjande verksamhet inte kan överklagas separat, liksom inte

heller beslut om verksamhetens innehåll. Detta behöver inte anges särskilt i 73

§, då det följer av att beslut enligt den aktuella paragrafen (6 c §) inte finns

med i uppräkningen av de beslut som kan överklagas med förvaltningsbesvär.

 Avslagsbeslut i fråga om bistånd i andra fall (6 g §) kan bara överklagas

genom den ordning som gäller för laglighetsprövning enligt kommunallagen

(1991:900).

 Enligt bestämmelsen är det också möjligt att överklaga ett beslut i fråga om

ansökan enligt 6 h § (viss rätt för den som har omfattande vård- och

omsorgsbehov och som önskar flytta till en annan kommun).

 Slutligen har till "förbud enligt 27 §" lagts "begränsning" enligt samma

paragraf.

 Något skäl för att kunna överklaga ett beslut om eftergift enligt 37 §, vilken

bestämmelse helt överlåter till kommunen att bestämma om de vill efterge en

fordran eller inte, finns däremot inte varför den möjligheten har strukits.

74 §

I första stycket har införts nya regler om överklagande av beslut om

omhändertagande av personakter och av länsstyrelsens beslut att avslå en

enskilds begäran att få ta del av en handling som rör honom i en personakt hos

en enskild yrkesutövare. Överklagande av länsstyrelsens beslut görs i det

förstnämnda fallet hos länsrätt (14 § lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar). Att den domstol som har att pröva ett sådant

överklagande genom ett särskilt beslut kan hindra den omedelbara

verkställigheten (inhibition) framgår av 28 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291). Beträffande det sistnämnda fallet görs en hänvisning till 15 kap. 7

§ sekretesslagen. Denna bestämmelse i sekretesslagen innehåller regler om

överklagande av beslut varigenom en myndighet har avslagit en enskilds begäran

att få ta del av en handling. Dessa bestämmelser skall i tillämpliga delar gälla

när länsstyrelsens beslut i denna fråga överklagas.

 I andra stycket har införts nya regler om omedelbar verkställighet av beslut

om omhändertagande av personakt och polismyndighetens skyldighet att medverka

vid verkställigheten.

75 §

I denna paragraf görs endast redaktionella ändringar.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Genom lagändringen upphävs punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i socialtjänstlagen (1980:620). De i dessa bestämmelser

avsedda verksamheterna omfattas genom de nu föreslagna lagändringarna direkt av

tillståndskravet enligt 69 §. De kommer också att omfattas av länsstyrelsens

tillsyn genom den nya 69 b §.

 Några övergångsbestämmelser avseende överklagande av ärenden enligt stadgan

(1970:88) om enskilda vårdhem beslutades inte i samband med att vårdhemsstadgan

upphävdes den 1 januari 1997. Det innebär att de processuella bestämmelser som

gäller i ärenden enligt socialtjänstlagen blev tillämpliga i fråga om verksamhet

som här avses. De mål eller ärenden som anhängiggjorts och inte avgjorts hos

kammarrätt, Socialstyrelsen eller Regeringen skulle därigenom överlämnas till

länsrätt.

 I punkt 1 av de nu föreslagna ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

anges när lagändringen skall träda i kraft. Detta har i fråga om 68-70 §§ och 75

§ första stycket 3 och 4 samt upphävandet av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) med hänsyn till det behov

av reglering som uppstått i samband med upphävandet av vårdhemsstadgan ansetts

böra ske vid en tidigare tidpunkt än vad som gäller övriga förslag, nämligen den

1 juli 1997. Det har också ansetts lämpligt att den nya 72 a § träder i kraft

samtidigt.

 I punkt 2 anges att den som enligt gällande regler har tillstånd att inrätta

ett hem för vård eller boende skall anses ha tillstånd att bedriva motsvarande

verksamhet enligt de nya reglerna i 69 §. Ny ansökan om tillstånd behövs alltså

inte utan de nya reglerna blir tillämpliga.

 Den som med stöd av punkt 3 av övergångsbestämmelserna till nämnda ändringslag

skall anses ha fått tillstånd att driva enskild verksamhet enligt 69 § i dess

äldre lydelse kommer genom punkt 3 att anses ha fått tillstånd också enligt 69 §

i dess nya lydelse om det för verksamheten krävs tillstånd även enligt de nya

bestämmelserna. Det sistnämnda tillägget medför att viss verksamhet, för vilken

tidigare har sökts tillstånd enligt vårdhemsstadgan men för vilken sådant inte

krävs enligt de nya bestämmelserna, inte kommer att omfattas av de regler som

gäller tillståndspliktig verksamhet.

 Enligt punkt 4 skall länsstyrelsen fastställa till vilken punkt i 69 § olika

verksamheter enligt punkterna 2 och 3 i övergångsbestämmelserna skall hänföras.

Anledning till detta är att olika regler i vissa hänseenden kan gälla för de

olika verksamheterna. Som exempel kan anges att särskilda regler för

folkbokföring enligt 15 § folkbokföringslagen (1991:481) gäller för den som för

service och omvårdnad har en sådan bostad för äldre människor som avses i 20 §

socialtjänstlagen. Vidare kan nämnas att enligt 18 § hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) särskilda regler om kommunens ansvar gäller för hälso- och sjukvård

för dem som bor i en sådan boendeform eller bostad som avses i 20 § andra

stycket och 21 § tredje stycket resp. i samband med dagverksamhet enligt 10 §

socialtjänstlagen. En ändring i 18 § hälso- och sjukvårdslagen föreslås i detta

lagstiftningsärende. Kommunens ansvar avses omfatta även dem som av kommunen

tillhandahållits boende i sådana särskilda boendeformer som avses i punkt 2 i

förslaget till ändring i 69 § socialtjänstlagen. Vissa regler om bostadstillägg

för bostad i särskild boendeform finns i 2 § lagen (1994:308) om bostadstillägg

till pensionärer.

 Enligt punkt 5 skall äldre bestämmelser tillämpas om en ansökan om bistånd

kommit in före ikraftträdandet i vad ansökan avser tid före den 1 januari 1998.

Det innebär att såväl de materiella reglerna om bistånd som reglerna om

överklagande i den äldre lagstiftningen skall tillämpas i ett sådant fall. I den

mån ansökningen avser tid efter den 31 december 1997 tillämpas de nya

bestämmelserna.

18.2 Förslaget till lag om ändring i hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763)

18 §

I paragrafens första stycke ges kommunen ansvaret för att erbjuda hälso- och

sjukvård även åt dem som av kommunen tillhandahållits boende i enskilt bedrivna

särskilda boendeformer som motsvarar dem som tillhandahålls direkt av kommunen

enligt 20 § andra stycket eller 21 § tredje stycket socialtjänstlagen

(1980:620). Detta sker genom en hänvisning till 69 § första stycket 2.

18.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:1404)

om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och

sjukvård

1 §

Enligt nu gällande gällande regler har den kommun i vilken den enskilde är

folkbokförd betalningsansvaret för de hälso- och sjukvårdsinsatser som avses i

lagen. Ändringen i paragrafen innebär ett undantag från denna regel. För

personer som efter beslut av en kommun vistas i en annan kommun i sådan särskild

boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket, 21 § tredje stycket och

69 § första stycket 2 socialtjänstlagen (1980:620) skall betalningsansvaret

ligga på den kommun som har beslutat om vistelsen.

 Denna undantagsregel motsvarar de fall av placering i boende i annan kommun då

placeringskommunen är ansvarig för vissa insatser enligt den föreslagna 72 a §

socialtjänstlagen. Placeringskommunen kommer således inte enbart att ha ansvar

för de bistånds- och andra insatser som kan komma i fråga utan även ha

betalningsansvar som kan uppstå enligt förevarande lag. Sådant betalningsansvar

kan t.ex. uppkomma om den enskilde efter avslutad sjukhusvård behöver flytta

från ett tidigare boende i ett ålderdomshem till ett sjukhem, men detta inte kan

ske på grund av platsbrist. Den kommun som ursprungligen placerade personen i

ålderdomshemmet skall i ett sådant fall stå för kostnaden i stället för

folkbokföringskommunen, om överföring av ärendet inte har skett.

 Undantaget gäller endast när personen efter ett beslut av en kommun vistas i

den andra kommunen. Regeln gäller således inte de fall då den enskilde på eget

initiativ bosätter sig i annan kommun.

 Om ärendet överflyttas enligt 72 § överförs i stället ansvaret till den

mottagande kommunen.

18.4 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

36 kap.

5 §

Ändringen i punkten 1 i fjärde stycket innebär att det för dessa person-

kategorier öppnas möjlighet att bryta igenom frågeförbudet i samtliga fall som

avses i 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100), dvs. även i mål om brott enligt 3

kap. brottsbalken (om brott mot liv och hälsa), 4 kap. brottsbalken (om brott

mot frihet och frid) och 6 kap. brottsbalken (om sexualbrott) när brottet

begåtts mot den som inte fyllt 18 år.

 Punkten 2 innebär att de yrkesutövare som enligt socialtjänstlagen är skyldiga

att lämna uppgifter om en ung människa till ansvarig nämnd inom socialtjänsten,

också är skyldiga att vid rättegång i vissa typer av mål lämna motsvarande

uppgifter till domstolen. Sålunda blir alltså läkare, tandläkare, barnmorskor,

sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter och kuratorer vare sig de arbetar i

allmän eller privat verksamhet skyldiga att vittna om sådant som de är skyldiga

att lämna uppgifter om till ansvarig socialnämnd. Undantaget omfattar dock

endast mål enligt 25 och 27 §§ socialtjänstlagen samt samliga mål enligt lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 25 § socialtjänstlagen

innehåller bestämmelser om medgivande att i sitt hem ta emot ett barn för

stadigvarande vård. Enligt 27 § kan socialnämnden förbjuda eller begränsa

möjligheterna för en enskild person att ta emot andras barn.

 I och med att nämnda yrkeskategorier undantas från frågeförbudet i 36 kap. 5 §

rättegångsbalken undantas de också i motsvarande fall från förbudet att förete

skriftlig handling i 38 kap. 2 § rättegångsbalken.

 160

18.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

7 kap.

4 §

I paragrafen införs ett nytt fjärde stycke, och det sista (nuvarande femte)

stycket kompletteras, i båda fallen med nya bestämmelser föranledda av den

föreslagna nya regleringen i socialtjänstlagen om omhändertagande av personakter

i enskild verksamhet. Bestämmelserna har utformats efter förebild i motsvarande

bestämmelser i 1 och 2 §§ om omhändertagna patientjournaler.

 Enligt det nya fjärde stycket gäller sekretess för uppgift om enskilds

personliga förhållanden i verksamhet som avser omhändertagande av personakt

enligt 70 c § socialtjänstlagen. Sådan verksamhet innefattar dels ärenden om om-

händertagande eller återlämnande av personakt, dels arkivmyndighetens förvaring

av personakter som omhändertagits efter beslut i sådana ärenden. Sekretessen är

i princip absolut, dvs. utlämnande av uppgifterna skall vägras utan prövning av

om utlämnandet skulle förorsaka någon skada eller inte. Utan hinder av

sekretessen får dock uppgift lämnas till socialnämnd, under de i samma stycke

närmare angivna förutsättningarna.

 Att sekretessen i allmänhet inte gäller i förhållande till den person som

uppgifterna rör och att denne kan efterge sekretessen framgår av 14 kap. 4 §

sekretesslagen. I 14 kap. sekretesslagen regleras också några allmänna undantag

från sekretessen. Enligt 14 kap. 2 § sjunde stycket hindrar inte sekretess

enligt 7 kap. 1 § och 4 § första och tredje styckena att uppgift om enskild, som

inte fyllt arton år eller som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller

flyktiga lösningsmedel, eller närstående till denne lämnas från myndighet inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten till annan sådan myndighet, om det

behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat

stöd. Detsamma gäller i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller

närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det

väntade barnet. Då en arkivmyndighet inte är en myndighet inom socialtjänsten

kommer bestämmelsen inte att gälla uppgifter i omhändertagna och till arkiv-

myndighet överlämnade personakter. Det har därför i det nya fjärde stycket

föreskrivits att en uppgift i verksamhet som avser omhändertagande av personakt

får lämnas till socialnämnd om den behövs för handläggning av ärende eller för

genomförande av stödinsatser, vård eller behandling. Detta innebär att ut-

lämnande till andra personer eller för andra ändamål än de angivna, t.ex. för

forskning, kräver den enskildes samtycke. Därutöver har föreskrivits att det

måste vara av synnerlig vikt att uppgiften lämnas. Detta innebär att, förutom de

övriga restriktionerna, uppgifter får lämnas ut endast när det undantagsvis

finns ett mycket stort behov av just den uppgiften för något av de angivna

ändamålen.

 Liksom socialtjänstsekretessen i övrigt gäller sekretessen för uppgifter i om-

händertagna personakter i högst 70 år. Handlingarna får dock antas bli utgallra-

de långt tidigare.

 Av tillägget i nuvarande sista, enligt förslaget sjätte stycket framgår att

sekretessen enligt första stycket inte gäller beslut i ärenden om omhändertagan-

de eller återlämnande av personakter. Det andra ledet i detta stycke bryts ut

och bildar ett nytt sjunde stycke.

 161

Förteckning över remissinstanser

Delbetänkande (SOU 1993:30) Rätten till bistånd inom

socialtjänsten

Remissinstanser: Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Socialstyrelsen,

Riksförsäkringsverket, Statens handikappråd, Nämnden för vårdartjänst,

Institutionskommittén (S 1992:10), Konsumentverket, Statens invandrarverk,

Arbetsmarknadsverket, Riksrevisionsverket, Riksrevisionsverket, Statskontoret,

Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten i Sundsvall,

Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i

Östergötlands län, Länsrätten i Kristianstads län, Länsrätten i Göteborgs och

Bohus län, Länsrätten i Västmanlands län, Länsrätten i Kopparbergs län, Läns-

rätten i Norrbottens län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i

Blekinge län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Örebro län,

Länsstyreslen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Landstinget i Stockholms, län, Landstinget i

Östergötlands län, Landstinget i Kalmar län, Landstinget i Malmöhus län,

Landstinget i Västerbottens län, Göteborgs kommun, Malmö kommun, Stockholm stad,

Haninge kommun, Enköping kommun, Eskilstunda kommun, Borås kommun, Kristianstad

kommun, Uddevalla kommun, Falköping kommun, Ludvika kommun, Söderhamn kommun,

Fagersta kommun, Laxå kommun, Olofström kommun, Varberg kommun, Bräcke kommun,

Pajala kommun, Åsele kommun, Eksjö kommun, Arvika kommun, Oskarshamn kommun,

Karlsborg kommun, Linköping kommun, Alvesta kommun, Riksdagens ombudsmän (JO),

Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Landsorganisationen i Sverige

(LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Sveriges socionomers Personal- och

förvaltningstjänstemäns riksförbund (SSR), Sveriges Kommunaltjänstemannaförbund

(SKTF), Föreningen Sveriges socialchefer, Länsstyrelsernas socialtjänstförening,

Pensionärernas Riksorganisation, Riksförbundet PensionärsGemenskap, Sveriges

Pensionärsförbun, Handikappförbundens Centralkommitté (HCK), De Handikappades

Riksförbund (DHR), Synskadades Riksförbund (SRF), Sveriges Dövas Riksförbund

(SDR), Riksförbundet För Hjälp åt Läkemedelsmissbrukare (RFHL),

Alkoholproblematikers riksorganisation (ALRO), Sällskapet Länkarnas Riksförbund

(SLR), Rädda Barnen, Familjehemmens Riksförbund, Riksförbundet för

behandlingshem.

Betänkande (SOU 1994:139) Ny socialtjänstlag

Remissinstanser: Kriminalvårdsstyrelsen, Rikspolisstyrelsen, Barnombudsmannen,

Folkhälsoinsitutet, Handikappombudsmannen, Nämnden för vårdartjänst,

Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Statens institutionsstyrelse,

Riksrevisionsverket, Statskontoret, Arbetsmarknadsverket, Statens invandrarverk,

Konsumentverket, Statens ungdomsstyrelse, Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten

i Jönköping, Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i

Stockholms län, Länsrätten i Västmanlands län, Länsrätten i Kristianstads län,

Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i Kopparbergs län, Länsrätten i

Östergötlands län, Länsrätten i Norrbottens län, Länsstyrelsen i Jönköpings län,

Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i

Örebro län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Landstinget i Stockholms län, Landstinget i

Östergötlands län, Landstinget i Kalmar län, Landstinget i Malmöhus län,

Landstinget Västerbottens län, Göteborg kommun, Malmö kommun, Stockholm stad,

Varberg kommun, Ödeshög kommun, Skara komun, Gagnef kommun, Trollhättan kommun,

Vindeln kommun, Höganäs kommun, Tidaholm kommun, Norrköping kommun, Ekerö

kommun, Vara kommun, Örkeljunga kommun, Kungsbacka kommun, Gullspång kommun,

Lycksele kommun, Hagfors kommun, Vänersborgs kommun, Årjäng kommun, Åstorp

kommun, Söderköping kommun, Kalmar kommun, Avesta kommun, Vellinge kommun,

Haninge kommunm, Gnosjö kommun, Strömsund kommun, Mörbylånga kommun, Katrineholm

kommun, Arvika kommun, Ljusnarsberg kommun, Gislaved kommun, Borås kommun,

Överkalix kommun, Sala kommun, Mönsterås kommun, Jönköping kommun, Rättvik

kommun, Laholm kommun, Oxelösund kommun, Motala kommun, Storuman kommun, Sävsjö

kommun, Olofström kommun, Boden kommun, Härryda kommun, Huddinge kommun, Kalix

kommun, Ängelholm kommun, Kungälv kommun, Östersunds kommun, Värnamo kommun,

Österåker kommun, Eskilstuna kommun,[REDACTED_EFTERNAMN] kommun, Falkenberg kommun, Mölndal

kommun, Södertälje kommun, Nyköping kommun, Nacka kommun, Skellefteå kommun,

Hudiksvall kommun, Skövde kommun, Upplands-Väsby kommun, Hässleholm kommun,

Falun kommun, Uppsala kommun, Botkyrka kommun, Riksdagens ombudsmän (JO),

Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Handikappinstitutet,

Kommunförbundet i Blekinge län, Kommunförbundet i Gävleborgs län,

Kommunförbundet Kronobergs län, Kommunförbundet i Västernorrlands län,

Kommunförbundet i Västmanlands län, Kommunförbundet i Örebro län, Lands-

organisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Sveriges socionomers Personal-

och förvaltningstjänstemäns riksförbund (SSR), Sveriges

Kommunaltjänstemannaförbund (SKTF), Föreningen Sveriges socialchefter,

Länsstyrelsernas socialtjänstförening, Pensionärernas Riksorganisation,

Riksförbundet PensionärsGemenskap, Sveriges Pensionärsförbund,

Handikappförbundens Samarbetsorgan, De Handikappades Riksförbund (DHR),

Synskadades Riksförbund (SRF), Sveriges Dövas Riksförbund (SDR), Riksförbundet

För Hjälp åt Läkemedelsmissbrukare (RFHL), KALV-gruppen, Sällskapet Länkarnas

Riksförbund (SLR), Rädda Barnen, Familjehemmens Riksförbund, Riksförbundet för

behandlingshem.

Betänkandet (SOU 1995:86) Dokumentation och

 socialtjänstregister

Remissinstanser: Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Kriminalvårdsstyrelsen,

Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen, Barnombudsmannen, Folkhälsoinsitutet,

Handikappombudsmannen, Nämnden för vårdartjänst, Riksförsäkringsverket,

Socialstyrelsen, Statens institutionsstyrelse, Handikappinstitutet,

Riksrevisionsverket, Statskontoret, Statistiska Centralbyrån,

Arbetsmarknadsverket, Statens invandrarverk, Konsumentverket, Statens

ungdomsstyrelse, Göteborgs universitet, Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i

Göteborg, Kammarrätten i Jönköping, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i

Stockholms län, Länsrätten i Västmanlands län, Länsrätten i Kristianstads län,

Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i Kopparbergs län, Länsrätten i

Östergötlands län, Länsrätten i Norrbottens län, Länsstyrelsen i Jönkpings län,

Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i

Örebo län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Landstinget i Stockholms län, Landstinget i

Östergötlands län, Landstinget i Kalmar län, Landstinget i Malmöhus län,

Landstinget i Västerbottens län, Göteborg kommun, Malmö kommun, Stockholms

kommun, Varberg kommun, Ödeshög kommun, Skara komun, Gagnef kommun, Trollhättan

kommun, Vindeln kommun, Höganäs kommun, Tidaholm kommun, Norrköping kommun,

Ekerö kommun, Vara kommun, Örkeljunga kommun, Kungsbacka kommun, Gullspång

kommun, Lycksele kommun, Hagfors kommun, Vänersborg kommun, Årjäng kommun,

Åstorp kommun, Söderköping kommun, Kalmar kommun, Avesta kommun, Vellinge

kommun, Haninge kommunm, Gnosjö kommun, Strömsund kommun, Mörbylånga kommun,

Katrineholm kommun, Arvika kommun, Ljusnarsberg kommun, Gislaved kommun, Borås

kommun, Överkalix kommun, Sala kommun, Mönsterås kommun, Jönköping kommun,

Rättvik kommun, Laholm kommun, Oxelösund kommun, Motala kommun, Storuman kommun,

Sävsjö kommun, Olofström kommun, Boden kommun, Härryda kommun, Huddinge kommun,

Kalix kommun, Ängelholm kommun, Kungälv kommun, Östersunds kommun, Värnamo

kommun, Österåker kommun, Eskilstuna kommun,[REDACTED_EFTERNAMN] kommun, Falkenberg kommun,

Mölndal kommun, Södertälje kommun, Nyköping kommun, Nacka kommun, Skellefteå

kommun, Hudiksvall kommun, Skövde kommun, Upplands-Väsby kommun, Hässleholm

kommun, Falun kommun, Uppsala kommun, Botkyrka kommun, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Försäkringskasseförbundet, Kommunförbundet i Blekinge län,

Kommunförbundet i Gävleborgs län, Kommunförbundet i Kronobergs län,

Kommunförbundet i Västernorrlands län, Kommunförbundet i Västmanlands län,

Kommunförbundet i Örebro län, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

Sveriges socionomers personal- och förvaltningstjänstemäns riksförbund (SSR),

Sveriges Kommunaltjänstemannaförbund (SKTF), Sveriges Kristna Råd, Föreningen

Sveriges socialchefer (FSS), Länsstyrelsernas socialtjänstförening (LSF),

Pensionärernas Riksorganisation (PRO), Riksförbundet Pensionärers Gemenskap,

Sveriges Pensionärsförbund, Handikappförbundet Samarbetsorgan, De Handikappades

Riksförbund (DHR), Synskadades Riksförbund (SRF), Riksförbundet För Hjälp åt

Läkemedelsmissbrukare (RFHL), KALV-gruppen, Sällskapet Länkarnas Riksförbund

(SLR), Rädda Barnen, Familjehemmens Riksförbund, Riksförbundet för

behandlingshem.

 198

Socialtjänstkommitténs förslag till ny socialtjänstlag

Förslag till

Socialtjänstlag

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Mål, ansvar och uppgifter

1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja

människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och

aktiva deltagande i samhällslivet.

 Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och

andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och

gruppers egna resurser.

 Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och

integritet.

 När åtgärder rör barn skall barnets bästa sättas i främsta rummet.

2 § Varje kommun svarar inom sitt område för de uppgifter enligt denna lag som

skall fullgöras av socialtjänsten.

3 § Socialtjänsten skall på samhällsnivå, grupp- och områdesnivå samt på

individnivå främja goda levnadsförhållanden och goda livsmiljöer i kommunen.

Socialtjänsten skall därvid verka för att

 1. den enskilde får arbete, bostad och utbildning,

 2. barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden,

 3. äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt och ha en aktiv

och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra,

 4. människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande

svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och

att leva som andra,

 5. människor som missbrukar alkohol eller andra beroendeframkallande medel

kommer ifrån sitt beroende,

6. människor som saknar medel till sitt uppehälle ges möjlighet att klara sin

försörjning.

 Socialtjänsten bör genom stöd och avlastning underlätta för närstående som

vårdar långvarigt sjuka, äldre eller människor med funktionshinder.

4 § Till socialtjänstens uppgifter hör att

 1. göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

 2. delta i kommunens planering,

 3. bedriva grupp- och områdesinriktat socialt arbete,

 4. svara för upplysningar, råd och stöd, service, omvårdnad och vård,

behandling, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som

behöver det.

5 § Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det

stöd och den hjälp som de behöver.

 Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

 Kommunens yttersta ansvar innebär i förhållande till annan ansvarig huvudman

en skyldighet att tillfälligt ge det stöd som den enskilde kan behöva i avvaktan

på den andra huvudmannens insatser.

 I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

6 § I 14 kap. meddelas föreskrifter om

 1. möjligheter att flytta ett ärende från en kommun till en annan kommun (1

§),

 2. ansvar i vissa fall för placeringskommun eller den kommun där den enskilde

är folkbokförd (2 §),

 3. möjligheter för en kommun att föra talan mot annan huvudman om

återbetalning (3 §).

7 § Ledningen av socialtjänsten utövas av en eller flera nämnder. För en sådan

nämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900).

8 § För utförande av socialtjänstens uppgifter skall det finnas personal med

lämplig utbildning och erfarenhet.

 Särskilda bestämmelser om personal inom förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg

finns i 4 kap. 3 § andra stycket.

9 § Vad som i annan författning sägs om socialnämnd gäller i förekommande fall

den eller de nämnder som avses i 7 §.

10 § En kommun får sluta avtal med någon annan om att fullgöra kommunens

uppgifter inom socialtjänsten. Genom ett sådant avtal får en kommun, för att

effektivt utnyttja sina resurser, tillhandahålla tjänster åt en annan kommun.

 Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får inte med stöd av denna

bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet, en

stiftelse eller en enskild individ.

 Det pris som en kommun får ta ut för tjänster åt en annan kommun får inte

understiga de kostnader som kommunen har för att tillhandahålla tjänsterna.

11 § Avtal enligt 10 § får även avse insatser för vård eller boende beträffande

person som inte är medlem av kommunen.

2 kap. Allmänna bestämmelser för socialtjänsten

1 § Socialtjänstens insatser skall vara av god kvalitet.

2 § Socialtjänstens verksamhet skall bedrivas målinriktat och planmässigt samt

följas upp och utvärderas. I detta ingår att bedriva fortlöpande och

systematiskt kvalitetssäkringsarbete.

3 § Socialtjänsten skall i sitt arbete särskilt beakta behovet av tidiga

insatser.

4 § Socialtjänstens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras

tillsammans med honom.

 När en åtgärd rör ett barn skall barnet beredas möjlighet att uttrycka sin

åsikt i saken. Barnets åsikt skall tillmätas betydelse i förhållande till dess

ålder och mognad.

5 § Socialtjänsten skall samverka med andra samhällsorgan, organisationer och

enskilda för att fullgöra de uppgifter som åvilar socialtjänsten.

 202

6 § Socialtjänsten skall informera allmänheten, samhällsorgan och organisationer

om sin verksamhet.

7 § Socialtjänsten bör stödja frivilligt socialt arbete.

8 § 4-5 §§ förvaltningslagen (1986:223) finns bestämmelser om myndigheternas

serviceskyldighet.

3 kap. Insatser på samhälls- samt grupp- och områdesnivå

1 § I 1 kap. 4 § 1 föreskrivs att det hör till socialtjänstens uppgifter att

göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen.

2 § Socialtjänsten skall till kommunfullmäktige rapportera behov av samordnade

insatser för att förebygga eller avhjälpa sociala problem eller brister i

livsmiljön.

 Socialtjänsten skall årligen till kommunfullmäktige rapportera de betydande

förändringar som inträffat i de sociala förhållandena i kommunen.

3 § Socialtjänsten skall delta i kommunens planering och härvid tillföra kunskap

om sociala förhållanden samt verka för att åtgärder vidtas för att skapa och

bevara goda livsmiljöer som är tillgängliga för alla.

4 § Om ett kommunalt beslut om större förändring av fysisk miljö eller

verksamhet kan antas medföra betydande konsekvenser för den sociala miljön eller

enskildas levnadsförhållanden skall beslutet föregås av en analys av dess

sociala konsekvenser. Socialtjänsten skall ansvara för att denna

konsekvensanalys kommer till stånd.

5 § Socialtjänsten skall bedriva uppsökande verksamhet bland barn och ungdomar,

som riskerar att utvecklas ogynnsamt, och andra grupper som behöver samhällets

särskilda stöd. Den uppsökande verksamheten skall syfta till att förebygga och

avhjälpa sociala problem och ohälsa.

6 § Socialtjänsten skall på grupp- och områdesnivå vidta åtgärder för att främja

en gynnsam social utveckling. Arbetet skall särskilt inriktas på att förebygga

och avhjälpa drogmissbruk, ohälsa och social isolering.

4 kap. Barnomsorg

1 § För barn som är bosatta i Sverige och som stadigvarande vistas i kommunen

skall bedrivas förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg.

 Förskoleverksamheten avser barn som inte har uppnått skolpliktig ålder.

 Skolbarnsomsorgen avser barn till och med tolv års ålder som är inskrivna i

grundskolan eller någon motsvarande skolform enligt skollagen (1985:1100).

2 § Förskoleverksamheten bedrivs i form av förskola, som organiseras som daghem

eller deltidsgrupp, i form av familjedaghem och i form av kompletterande

förskoleverksamhet (öppen förskola).

 Skolbarnsomsorgen bedrivs i form av fritidshem, integrerad skolbarnsomsorg

eller familjedaghem. För barn mellan tio och tolv år kan skolbarnsomsorgen även

bedrivas i form av öppen fritidsverksamhet. Skolbarnsomsorgen skall ta emot barn

för vistelse den del av dagen då barnet inte vistas i skolan och under lov.

3 § Förskoleverksamhetens uppgift är att genom pedagogisk verksamhet erbjuda

barn fostran och omvårdnad. Skolbarnsomsorgens uppgift är att komplettera skolan

samt erbjuda barn en meningsfull fritid och stöd i utvecklingen.

 För bedrivande av förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg skall det finnas

personal med sådan utbildning eller erfarenhet att barnens behov av omsorg och

en god pedagogisk verksamhet kan tillgodoses. Barngrupperna skall ha en lämplig

sammansättning och storlek. Lokalerna skall vara ändamålsenliga.

 Verksamheten skall utgå från varje barns behov. Barn som av fysiska, psykiska

eller andra skäl behöver särskilt stöd i sin utveckling skall ges den omsorg som

deras speciella behov kräver.

4 § Varje kommun svarar för att barn inom dess område erbjuds förskoleverksamhet

och skolbarnsomsorg. Verksamheterna kan också anordnas av enskilda.

 Om ett barn vårdas på sjukhus eller i någon annan institution, skall

huvudmannen för institutionen sörja för att barnet får tillfälle att delta i

verksamhet som motsvarar den som erbjuds i förskola, fritidshem eller integrerad

skolbarnsomsorg.

5 § Förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg skall tillhandahållas i den

omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete eller studier

eller barnets eget behov.

 Förskoleverksamhet skall tillhandahållas för barn som har fyllt ett år. För

barn som inte har fyllt ett år skall förskola tillhandahållas om barnet omfattas

av 9 §.

6 § När vårdnadshavaren har anmält behov av plats inom förskoleverksamheten,

eller skolbarnsomsorgen, skall kommunen erbjuda plats utan oskäligt dröjsmål.

 Kommunen kan fullgöra sin skyldighet enligt 5 § också genom att utan oskäligt

dröjsmål hänvisa barnet till en motsvarande plats i en enskild förskola, ett

enskilt fritidshem eller enskild integrerad skolbarnsomsorg.

 Kommunen skall ta skälig hänsyn till vårdnadshavarens önskemål om omsorgsform

när den erbjuder plats inom förskoleverksamheten eller skolbarnsomsorgen enligt

första eller andra stycket.

7 § Plats inom förskoleverksamheten eller skolbarnsomsorgen skall erbjudas så

nära barnets eget hem eller skola som möjligt med beaktande av vad som krävs för

att effektivt utnyttja lokaler och andra resurser. Skälig hänsyn skall också tas

till vårdnadshavarens önskemål.

8 § Barn skall anvisas plats i förskola från och med höstterminen det år då de

fyller sex år. Förskolan skall omfatta minst 525 timmar om året.

 Kan förskola på grund av barnets restider eller av andra skäl inte bedrivas i

den omfattning som anges i första stycket, får kommunen dela upp förskolan på

två år. Barn som berörs av sådan uppdelning skall anvisas plats i förskolan från

och med höstterminen det år då barnet fyller fem år. Sådan förskola skall

omfatta sammanlagt minst 700 timmar.

9 § Barn som av fysiska, psykiska eller andra skäl behöver särskilt stöd i sin

utveckling skall anvisas plats i förskola, fritidshem eller integrerad

skolbarnsomsorg, om inte barnets behov av sådant stöd tillgodoses på något annat

sätt.

 Socialtjänsten skall genom uppsökande verksamhet ta reda på vilka barn som

behöver anvisas plats enligt första stycket.

10 § Socialtjänsten skall verka för att barn som avses i 8 och 9 §§ utnyttjar

den anvisade platsen och informera föräldrarna om verksamheten och syftet med

denna.

11 § Enskilda förskolor, enskilda fritidshem och enskild integrerad skol-

barnsomsorg skall, på de villkor som uppställs med stöd av andra stycket, efter

ansökan tilldelas medel för verksamheten av den kommun där verksamheten bedrivs.

För varje barn skall kommunen lämna ett belopp som inte oskäligt avviker från

kommunens kostnad per barn i motsvarande verksamhet. Ansökan skall ha kommit in

senast den 1 september året innan verksamheten skall börja, om inte kommunen

medger annat.

 Kommunen får ställa upp som villkor för bidraget

 1. att avgifterna för den enskilda verksamheten inte oskäligt överstiger den

avgift som kommunen tar ut för motsvarande verksamhet och

 2. att den som driver verksamheten i mån av lämplig plats tar emot barn som

hänvisas av kommunen enligt 6 § andra stycket.

 Om ett barn som inte hör hemma i kommunen har tagits emot i en enskild

verksamhet som har tilldelats medel enligt första stycket, har kommunen rätt

till ersättning för sina kostnader för barnomsorgen från barnets hemkommun.

Detsamma gäller när en kommun i sin motsvarande verksamhet har tagit emot ett

barn som inte hör hemma i kommunen.

12 § Kommunen skall till försäkringskassan lämna uppgift om vilka barn mellan

ett och tre år som har plats inom förskoleverksamheten.

13 § Enskilda förskolor som får bidrag av en kommun skall till försäkringskassan

lämna uppgift om vilka barn mellan ett och tre år som har plats inom

verksamheten.

5 kap. Insatser på individnivå

Stöd och service, m.m.

Färdtjänst

1 § Socialtjänsten skall tillhandahålla färdtjänst för människor som på grund av

sjukdom, åldrande, funktionshinder eller annan liknande orsak inte kan förflytta

sig på egen hand eller använda kollektiva färdmedel.

Hemtjänst

2 § Socialtjänsten skall tillhandahålla hemtjänst för människor som på grund av

sjukdom, åldrande, funktionshinder eller annan liknande orsak behöver sådan

hjälp i den dagliga livsföringen.

 203

Dagverksamheter

3 § Socialtjänsten skall tillhandahålla dagverksamheter för människor som på

grund av sjukdom, åldrande, funktionshinder eller annan liknande orsak behöver

sådant stöd i den dagliga livsföringen.

Särskilda boendeformer

4 § Socialtjänsten skall tillhandahålla särskilda boendeformer för människor som

på grund av sjukdom, åldrande, funktionshinder eller annan liknande orsak

behöver tillsyn, omvårdnad och vård i den dagliga livsföringen.

Samarbetssamtal

5 § Socialtjänsten skall sörja för att föräldrar kan erbjudas samtal under

sakkunnig ledning i syfte att nå enighet i frågor rörande vårdnad och umgänge.

Särskilt behov av stöd och hjälp

6 § Socialtjänsten skall i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det

särskilda behov av stöd och hjälp som kan föreligga sedan ett mål om vårdnad

eller umgänge har avgjorts av en domstol.

Familjerådgivning

7 § Socialtjänsten skall sörja för att familjerådgivning kan erbjudas dem som

begär det.

Personligt stöd

8 § Socialtjänsten skall sörja för att personligt stöd kan tillhandahållas

människor som begär eller samtycker till det.

 För barn som inte har fyllt 15 år får personligt stöd i form av kontaktperson

utses endast om barnets vårdnadshavare begär eller samtycker till det. Har

barnet fyllt 15 år får kontaktperson utses endast om barnet självt begär eller

samtycker till det.

Sysselsättning

9 § Socialtjänsten skall sörja för att människor som av fysiska, psykiska eller

andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring kan erbjudas meningsfull

sysselsättning.

Vård och behandling utanför hemmet

10 § Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem

för vård och boende för enskilda och familjer som behöver vårdas eller bo

utanför det egna hemmet.

11 § Socialtjänsten skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett

annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård och

boende.

 204

12 § Socialtjänsten skall upprätta en individuell plan för vård som bereds

enskilda och familjer utanför det egna hemmet.

13 § Socialtjänsten ansvarar för att den som genom dess försorg har tagits emot

i ett annat hem än det egna får god vård. Vården bör utformas så att den främjar

den enskildes samhörighet med de anhöriga och kontakt med hemmiljön. För vård av

underåriga i familjehem finns ytterligare bestämmelser i 14 §.

14 § Socialtjänsten skall medverka till att underåriga som bereds vård i

familjehem får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma levnadsförhållanden.

Socialtjänsten skall även verka för att de får lämplig utbildning samt svara för

de särskilda stödinsatser som den underårige kan behöva under vistelsen i

familjehemmet.

 Socialtjänsten skall aktivt erbjuda föräldrarna råd, stöd och annan hjälp som

de behöver för att upprätthålla en god kontakt med den underårige och

familjehemmet.

 Socialtjänsten skall vidta de åtgärder som behövs för att underlätta en

återförening mellan den underårige och föräldrarna eller för att trygga den

underåriges uppväxt utanför det egna hemmet.

15 § Socialtjänsten skall genom personliga besök och på annat sätt fortlöpande

hålla sig väl förtrogen med förhållandena i hemmen och ge dessa behövligt stöd.

16 § Vård i familjehem och hem för vård och boende skall bedrivas i samråd med

socialtjänsten.

17 § Socialtjänsten skall minst en gång var sjätte månad överväga om vården

fortfarande behövs.

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

ytterligare föreskrifter om vård i familjehem och i hem för vård och boende.

19 § Med socialtjänsten i 13-17 §§ avses socialtjänsten i den kommun som

beslutat om placeringen. Om ärendet flyttats till en annan kommun enligt

bestämmelserna i 14 kap. 1 § avses socialtjänsten i den kommunen.

20 § Behovet av sådana hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall tillgodoses av staten. Statens

institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för dessa hem. Styrelsen

leder och har tillsyn över verksamheten vid hemmen.

 Staten kan om det finns särskilda skäl för det genom avtal uppdra åt ett

landsting eller en kommun att inrätta och driva hem som avses i första stycket.

 För vård i ett sådant hem som avses i första stycket får avgift tas ut av den

kommun som begärt placeringen.

 Bestämmelserna i 16 och 18 §§ gäller även i fråga om vård i hem som avses i

denna paragraf.

 205

6 kap. Rätten till bistånd

1 § Den enskilde har rätt till bistånd av socialtjänsten för sin försörjning

(försörjningsstöd) och sin livsföring i övrigt (annat bistånd), om hans behov

inte kan tillgodoses på annat sätt.

 Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

Biståndet skall utformas så att det stärker hans resurser att leva ett själv-

ständigt liv.

 Närmare föreskrifter om försörjningsstöd meddelas i 2 och 3 §§ och om annat

bistånd i 4 §.

 Socialtjänsten får utge försörjningsstöd med högre belopp än som följer av 1-3

§§.

2 § Försörjningsstöd lämnas för kostnader för

 1. livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och

hygien samt dagstidning, telefon, TV-licens och liknande,

 2. boende, hushållsel, lokala resor, barnomsorg, hemtjänst, hemförsäkring,

läkarvård, akut tandvård, glasögon, medlemskap i fackförening och

arbetslöshetskassa.

3 § Försörjningsstöd enligt 2 § 1 beräknas per år i procent av det basbelopp som

enligt 1 kap. 6 § andra stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring har

fastställts för året och utgör för

 1. ensamstående 100,

 2. sammanboende 85,

 3. barn 0-3 år 50,

 4. barn 4-10 år 60,

 5. hemmavarande skolungdom 11-20 år 70.

 Om särskilda skäl föreligger beräknas belopp enligt första stycket till annan

skälig nivå.

 Försörjningsstöd enligt 2 § 2 beräknas till belopp motsvarande den enskildes

kostnader för utgiftsposterna. Om särskilda skäl föreligger får dock stödet

minskas med skäligt belopp.

4 § Med annat bistånd avses

 1. hemtjänst,

 2. färdtjänst,

 3. boende i särskilda fall,

 4. barnomsorg som avses i 4 kap. 9 § första stycket eller i andra särskilda

fall,

 5. personligt stöd,

 6. vård och behandling som inte är hälso- och sjukvård enligt hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763),

 7. ekonomiskt bistånd till andra ändamål än som anges i 1-6 och 2 §.

 Den enskildes ekonomiska förhållanden får beaktas endast vid prövning av

bistånd som

 1. utges med stöd av första stycket 7, eller

 2. avser förtur till plats inom barnomsorg av ekonomiska skäl.

 Socialtjänsten får vägra utge bistånd för vård och behandling som den enskilde

påbörjat eller genomfört innan nämnden avgjort ärendet.

7 kap. Särskilda regler till skydd för underåriga

1 § Socialtjänsten skall med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn

och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling. Socialtjänsten

skall i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att

utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till

den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet.

2 § Var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialtjänsten

behöver ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta till socialtjänsten.

3 § Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter

inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten är skyldiga att genast till

ansvarig nämnd hos kommunen anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något

som kan innebära att socialtjänsten behöver ingripa till en underårigs skydd.

Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter.

 Anmälningsskyldighet enligt första stycket gäller också dem som är

yrkesverksamma inom privat verksamhet som berör barn och ungdom eller annan

privat verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på socialtjänstens område.

 För dem som är verksamma inom kommunal familjerådgivning gäller

anmälningsplikt enligt första stycket endast om de i sin verksamhet får kännedom

om att en underårig utnyttjas sexuellt eller misshandlas i hemmet.

 Om anmälan från Barnombudsmannen gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335)

om Barnombudsman.

4 § Myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma som anges i 3 § första och

andra styckena är skyldiga att till ansvarig nämnd hos kommunen lämna alla

uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov av

skydd.

 Den som enligt första stycket är skyldig att lämna uppgifter är också, utan

hinder av bestämmelsen i 36 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken, skyldig att

lämna motsvarande uppgifter som vittne.

5 § Socialtjänsten skall i sin verksamhet informera om bestämmelserna i 2-4 §§.

6 § Om socialtjänsten genom anmälan enligt 2-3 §§ eller på annat sätt får

kännedom om något som kan innebära att socialtjänsten behöver ingripa till en

underårigs skydd, skall socialtjänsten omedelbart inleda en utredning.

 Vid utredningen får socialtjänsten, för bedömningen av behovet av insatser,

göra hembesök, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs.

Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller

olägenhet. Den skall inte göras mer omfattande än vad som är betingat av

omständigheterna i ärendet.

 Utredningen skall bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast inom tre

månader. Finns det särskilda skäl får socialtjänsten besluta att förlänga

utredningen för viss tid.

7 § Socialtjänsten är skyldig att slutföra en utredning enligt 6 § och fatta

beslut i ärendet även om den underårige byter vistelsekommun. Vad nu sagts

gäller dock inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att ta över

utredningen av ärendet.

 206

8 § En underårig får inte utan socialtjänstens beslut om vård eller medgivande

tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett hem som inte tillhör någon av

hans föräldrar eller någon annan som har vårdnaden om honom.

 Socialtjänsten får inte besluta om vård eller lämna ett medgivande utan att

förutsättningarna för god vård och fostran och i övrigt gynnsamma

uppväxtförhållanden i hemmet är utredda.

9 § Om socialtjänstens prövning enligt 8 § andra stycket gäller ett hem i en

annan kommun, skall socialtjänsten informera och samråda med den andra kommunen

innan den fattar sitt beslut.

10 § Är det fråga om en underårig som tas emot i ett hem på initiativ av enskild

lämnas medgivande enligt 8 § första stycket av socialtjänsten i den kommun där

hemmet är beläget.

11 § Är det fråga om att ta emot ett utländskt barn i syfte att adoptera det,

skall medgivande enligt 8 § första stycket inhämtas innan barnet lämnar sitt

hemland. Medgivandet lämnas av socialtjänsten i de blivande adoptivföräldrarnas

hemkommun och upphör att gälla om inte barnet har tagits emot i hemmet inom ett

år från det medgivandet lämnades.

 Innan socialtjänsten beslutar i en fråga om medgivande som avses i första

stycket, skall socialtjänsten pröva om det förmedlingssätt som sökanden kommer

att använda sig av är tillförlitligt eller ej. Socialtjänsten skall i denna

fråga inhämta yttrande från Statens nämnd för internationella adoptionsfrågor

(NIA), om det inte är uppenbart obehövligt. Visar prövningen att det kan befaras

att förmedlingssättet inte är tillförlitligt, skall socialtjänsten vägra sitt

medgivande. I ett beslut om medgivande skall socialtjänsten ange för vilket

förmedlingssätt medgivandet gäller.

12 § När ett barns bästa kräver det, får socialtjänsten förbjuda eller begränsa

möjligheterna för en person, som har sitt hem inom kommunen, att i sitt hem ta

emot andras underåriga barn för vistelse som inte är tillfällig och som inte

omfattas av bestämmelserna om medgivande i 8 §.

13 § Enskilda personer eller sammanslutningar får inte bedriva verksamhet som

syftar till att förmedla underåriga till hem som avses i 8 §.

 Om rätt för auktoriserade sammanslutningar att i vissa fall lämna för-

medlingshjälp m.m. finns bestämmelser i lagen (1979:552) om internationell

adoptionshjälp.

14 § Om socialtjänsten får veta att någon åtgärd behöver vidtas ifråga om

vårdnad eller förmynderskap för en underårig, skall socialtjänsten göra

framställning eller ansökan om det hos den domstol till vilken målet eller

ärendet hör. Detsamma gäller om socialtjänsten i förekommande fall bedömer att

en underårig är i behov av målsägandebiträde.

 I 6 kap. 7 och 8 §§ samt 9 § andra och tredje styckena föräldrabalken finns

bestämmelser om överflyttning av vårdnad till särskilt förordnad förmyndare.

 Om socialtjänsten finner att god man eller förvaltare enligt föräldrabalken

bör förordnas för någon, skall socialtjänsten anmäla det till överförmyndaren.

Anmälan till överförmyndaren skall också göras om socialtjänsten finner att

någon inte längre bör ha förvaltare.

15 § Bestämmelser om vård av unga i vissa fall finns i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga.

8 kap. Avgifter m.m.

1 § Stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär medför inte kostnadsansvar

för den enskilde vårdtagaren. Kommunen får dock, utom beträffande underårig, ta

ut ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol,

narkotika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för

vård och boende eller i ett familjehem. Regeringen bemyndigas meddela

föreskrifter om den högsta ersättning som får tas ut för varje dag. För andra

stöd- och hjälpinsatser än som angetts nu får kommunen ta ut skälig ersättning.

 Om en underårig genom socialtjänstens försorg får vård i ett annat hem än det

egna, är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning delta i kommunens

kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver. Socialtjänsten får i sådant

fall uppbära underhållsbidrag som avser den underårige.

 Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänst för vilken

avgift har bestämts enligt 2 §.

2 § För plats i av kommunen anordnad förskola, fritidshem, integrerad

skolbarnsomsorg, familjedaghem, färdtjänst, familjerådgivning, hjälp i hemmet,

service och omvårdnad, sådant boende som avses i 5 kap. 4 § eller annan liknande

social tjänst får socialtjänsten ta ut skäliga avgifter enligt grunder som

kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

 För sådana platser i förskolan som avses i 4 kap. 8 och 9 §§ får avgift tas ut

endast i den mån verksamheten överstiger 15 timmar i veckan eller 525 timmar om

året.

 Avgifter för hjälp i hemmet, service och omvårdnad samt boende får inte,

tillsammans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte

förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov.

3 § Socialtjänsten får återkräva ekonomiskt bistånd som den enskilde har

erhållit enligt 6 kap. endast om biståndet har lämnats

 1. som förskott på en förmån eller ersättning,

 2. till den som är indragen i arbetskonflikt, eller

 3. till den som på grund av förhållanden som han inte kunnat råda över

hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.

 Har ekonomisk hjälp lämnats i annat fall än som avses i 6 kap. får

socialtjänsten återkräva hjälpen, om den har getts under villkor om åter-

betalning.

4 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna

uppgifter eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd utgått

obehörigen eller med för högt belopp får socialtjänsten besluta att

återbetalning skall ske av vad som för mycket utbetalats.

 Om någon i annat fall än som avses i första stycket obehörigen eller med för

högt belopp uppburit ekonomiskt bistånd och han skäligen bort inse detta, får

socialtjänsten också besluta att återbetalning skall ske av vad som för mycket

utbetalats.

 207

5 § Vill socialtjänsten föra talan om ersättning som en enskild inte betalar

godvilligt för kostnad som kommunen har haft enligt 1 § första eller andra

stycket eller för ekonomiskt bistånd som avses i 3-4 §§, skall talan väckas hos

länsrätten inom tre år från det kommunens kostnad uppkom. Talan väcks vid

länsrätten i det län där den enskilde är bosatt.

 Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

6 § Socialtjänsten får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som

avses i 1 § första och andra styckena samt 3 och 4 §§.

9 kap. Delegering, m.m.

1 § Med nämnd i detta kapitel avses nämnd enligt 1 kap. 7 §.

2 § Uppdrag att besluta på nämndens vägnar får endast ges åt ett utskott i

ärenden som ankommer på nämnden enligt

 1. 5 kap. 17 §, 7 kap. 8 och 9 §§ samt 8 kap. 4 § denna lag,

 2. 4 och 6 §§, 11 § första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21,

22, 24, 26, 27 och 43 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga,

 3. 11 och 13 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 4. 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag,

 5. 9 § lagen (1964:143) om bidragsförskott,

 6. 14 § lagen (1994:553) om vårdnadsbidrag.

3 § Uppdrag att besluta på nämndens vägnar får när det gäller föräldrabalken

avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

 1. 1 kap. 4 § föräldrabalken,

 2. 2 kap. 1, 4-6, 8 och 9 §§ föräldrabalken,

 3. 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

 4. 6 kap. 19 § föräldrabalken beträffande beslut att utse utredare i mål och

ärenden om vårdnad eller umgänge,

 5. 7 kap. 7, 11 och 14 §§ föräldrabalken,

 6. 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

 Delegering får dock endast ske till ett utskott när det gäller befogenhet

enligt 2 kap. 9 § föräldrabalken att besluta att inte påbörja utredning eller

att lägga ned en påbörjad utredning samt enligt 7 kap. 7 § föräldrabalken att

godkänna avtal som innefattar åtagande att utge engångsbelopp.

4 § Nämnden skall själv eller genom ombud föra kommunens talan i mål och ärenden

som enligt denna lag eller annan författning ankommer på nämnden.

5 § Nämnden skall hos fullmäktige, kommunstyrelsen, andra nämnder än som avses i

1 kap. 7 § och hos andra myndigheter göra de framställningar som nämnden finner

påkallade.

6 § Nämnden får inhämta yttranden och upplysningar från kommunstyrelsen, andra

nämnder än som avses i 1 kap. 7 § och från beredningar och tjänstemän i den egna

kommunen, när det behövs för nämndens verksamhet.

7 § Om rätt att i vissa fall fatta beslut i nämndens ställe finns bestämmelser i

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870)

om vård av missbrukare i vissa fall.

10 kap. Handläggning av ärenden

1 § Socialtjänsten skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan

eller på annat sätt har kommit till socialtjänstens kännedom och som kan

föranleda någon åtgärd av socialtjänsten.

 Om utredning har inletts enligt första stycket och ärendet avser vård av

missbrukare skall socialtjänsten slutföra utredningen och fatta beslut i

ärendet, även om den enskilde byter vistelsekommun. Vad nu sagts gäller dock

inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att överta utredningen av

ärendet.

 I 7 kap. 6 och 7 §§ finns särskilda bestämmelser om utredning beträffande

underårig.

2 § En framställning från en enskild om en social tjänst skall handläggas som en

ansökan om bistånd enligt 6 kap. om inte den enskilde motsätter sig sådan

handläggning eller socialtjänsten bifaller framställningen på annan grund.

 Föreskrifterna i första stycket avser inte handläggning av framställning om

placering i barnomsorgskö eller annat kommunalt turordningssystem.

3 § Vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes

avgörande skall tillvaratas på ett betryggande sätt.

 Handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att den

som är obehörig inte får tillgång till dem.

4 § Den enskilde bör hållas underrättad om de journalanteckningar och andra

anteckningar som förs om honom.

5 § Socialtjänsten skall tillämpa bestämmelserna i 13 § förvaltningslagen

(1986:223) om remiss i alla ärenden.

6 § I ärenden hos socialtjänsten som avser myndighetsutövning mot någon enskild

skall socialtjänsten tillämpa följande bestämmelser i förvaltningslagen

(1986:223), nämligen

 1. 14 § första stycket om en parts rätt att meddela sig muntligen,

 2. 16 och 17 §§ om en parts rätt att få del av uppgifter,

 3. 20 § om motivering av beslut,

 4. 26 § om rättelse av skrivfel och liknande.

 Bestämmelserna i 16 och 17 §§ förvaltningslagen gäller dock inte uppgifter som

rör någon annan sökande i ett ärende om plats i förskola eller fritidshem, om

ett sådant boende som avses i 5 kap. 4 § eller om någon annan liknande social

tjänst.

 Vad som sägs i första stycket gäller också när det är fråga om en ansökan

eller ett yttrande till en annan myndighet i ett mål eller ärende som rör

myndighetsutövning mot enskild hos denna.

7 § Den som enligt vad som sägs i 6 § skall ges tillfälle att yttra sig enligt

17 § förvaltningslagen (1986:223) har rätt att få företräde inför nämnd som

avses i 1 kap. 7 §, om inte särskilda skäl föranleder annat.

 Den som ges tillfälle att yttra sig skall underrättas om sin rätt att få

företräde inför nämnden.

8 § Barn som har fyllt 15 år har rätt att själva föra sin talan i mål och

ärenden enligt denna lag.

9 § Socialtjänsten har rätt att av de allmänna försäkringskassorna eller

arbetslöshetskassorna få uppgifter om ekonomisk hjälp som har lämnats till

enskilda, som har ärenden hos socialtjänsten. Socialtjänsten har vidare rätt att

få uppgifter som lämnats till kommunen i ärenden om ekonomisk hjälp enligt lagen

(1992:1068) om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra

utlänningar.

10 § I mål och ärenden enligt denna lag som avser myndighetsutövning mot enskild

får delgivning inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen

(1970:428).

11 kap. Register m.m.

1 § I sådana personregister hos socialtjänsten som utgör sammanställningar av

uppgifter får inte tas in uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden.

 Detta hindrar inte att det i ett personregister tas in uppgifter om åtgärder

som har beslutats inom socialtjänsten och som innebär myndighetsutövning och den

bestämmelse på vilken ett beslut om en sådan åtgärd grundas.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare

föreskrifter om registren.

2 § Anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör socialtjänstens

personregister skall gallras fem år efter det sista anteckningen gjordes i

akten. Gallring skall dock inte ske så länge uppgifter om samma person inte har

gallrats av socialtjänsten enligt andra stycket.

 Uppgifter i personregister som avses i 1 § första stycket skall gallras fem år

efter det att de förhållanden som uppgiften avser har upphört.

 Gallringen skall vara avslutad senast kalenderåret efter det att gallrings-

skyldigheten inträdde.

3 § I fråga om personregister som förs med hjälp av automatisk databehandling

finns bestämmelser i datalagen (1973:289).

4 § Följande handlingar får inte gallras med stöd av bestämmelserna i 2 § första

stycket.

 1. Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

faderskap.

 2. Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

adoption.

 3. Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig

har placerats eller tagits emot i ett hem för vård och boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av hans förädrar eller

någon annan som har vårdnaden om honom.

 Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 2 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner beträffande ett representativt urval av personer.

5 § Socialtjänsten och den som bedriver sådan privat verksamhet som avses i 12

kap. 3 § skall, enligt vad regeringen närmare föreskriver, ur personregister

lämna ut uppgifter till Socialstyrelsen för angelägna statistiska ändamål.

6 § Socialtjänsten och den som bedriver sådan privat verksamhet som avses i 12

kap. 3 § skall, enligt vad regeringen närmare föreskriver, lämna statistiska

uppgifter till Socialstyrelsen för officiell statistik enligt lagen (1992:889)

om den officiella statistiken.

7 § Socialtjänsten skall lämna ut uppgifter ur personregister till statliga

myndigheter, när detta begärs för forskningsändamål och det kan ske utan risk

för att den enskilde eller någon honom närstående lider men.

8 § Socialtjänsten skall på begäran av en annan myndighet till denna lämna

uppgifter om utgiven ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktiga

utbetalningar från det allmänna eller en felaktig taxering.

9 § Av 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) framgår att socialtjänsten utan

hinder av sekretess kan polisanmäla brott som hindrar socialtjänstens

verksamhet. Detsamma gäller enligt 14 kap. 2 § femte stycket samma lag

beträffande vissa brott som riktar sig mot underåriga. Av samma stycke följer

också att sekretess inte hindrar att uppgift, som angår misstanke om brott för

vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, lämnas till

en åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa

mot brottet.

 Från socialtjänsten skall utan hinder av sekretess lämnas

 1. uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård och boende, om

uppgiften för särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet, polis-

myndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

 2. uppgift om en studerande som behövs för prövning av ett ärende om

avskiljande av denne från högskoleutbildning.

12 kap. Särskilda bestämmelser om privat verksamhet

1 § Länsstyrelsens beslut om tillstånd krävs för yrkesmässigt bedriven privat

verksamhet i form av

 1. hem för vård och boende,

 2. särskilda boendeformer,

 3. hem för viss annan heldygnsvård,

 4. dagvård för funktionshindrade eller äldre med stora vårdbehov,

 5. förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg.

 Krav på tillstånd enligt första stycket gäller inte för verksamhet som

kommunen genom ett avtal enligt 1 kap. 10 § överlämnat till ett privat

rättssubjekt att utföra.

2 § Tillstånd får beviljas endast om verksamheten uppfyller kraven på god

kvalitet och säkerhet.

 Tillstånd får förenas med villkor av betydelse för säkerhet och kvalitet i

verksamheten.

3 § Under tillsyn av länsstyrelsen står

 1. verksamhet för vilken krav på tillstånd gäller enligt 1 §,

 2. verksamhet som kommunen genom ett avtal enligt 1 kap. 10 § överlämnat till

ett privat rättssubjekt att utföra,

 208

 3. annan privat verksamhet än som anges under 1 och 2 från vilken kommunen

upphandlar tjänster för att fullgöra skyldigheter enligt denna lag.

4 § Länsstyrelsen har rätt att inspektera verksamhet som står under dess tillsyn

enligt 3 § och får inhämta de upplysningar som behövs för tillsynen.

5 § Om socialtjänsten får kännedom om missförhållanden eller brister i privat

verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn skall socialtjänsten underrätta

länsstyrelsen om detta.

6 § Om det i tillståndspliktig verksamhet sker förändringar som inte är

obetydliga skall länsstyrelsen omedelbart underrättas härom.

7 § För privat verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 3 §

gäller följande bestämmelser i denna lag, nämligen

 1. 1 kap. 1 § (övergripande mål för socialtjänsten),

 2. 2 kap. 1 § (krav på kvalitet),

 3. 2 kap. 2 § (krav att bedriva verksamheten målinriktat och planmässigt m.m.),

 4. 2 kap. 4 § (den enskildes medinflytande).

8 § Om privat verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 3 § inte

uppfyller kraven på god kvalitet enligt 2 kap. 1 § eller de bestämmelser som i

övrigt gäller för verksamheten enligt denna lag, skall länsstyrelsen förelägga

den ansvarige för verksamheten att inom föreskriven tid avhjälpa

missförhållandena eller bristerna. Föreläggandet kan kombineras med vite.

 Om missförhållandena eller bristerna är allvarliga och inte åtgärdas efter

beslut enligt första stycket eller om effekterna av ett föreläggande inte kan

avvaktas med hänsyn till vårdtagares liv och hälsa får länsstyrelsen med

omedelbar verkan förbjuda fortsatt verksamhet.

 Om utdömande av vite beslutar länsrätten.

9 § Om länsstyrelsen har meddelat ett beslut enligt 8 § andra stycket skall den

inom en vecka underställa beslutet länsrättens prövning. Länsrätten skall inom

två veckor besluta om förbudet skall bestå.

10 § Länsstyrelsen får hos länsrätten väcka talan om förbud att bedriva privat

verksamhet som står under dess tillsyn enligt 3 §. Länsrätten skall inom två

veckor efter det att talan väckts meddela beslut i ärendet.

11 § Länsstyrelsens beslut om tillstånd enligt 1 § eller föreläggande enligt 8 §

får överklagas hos länsrätten.

12 § Den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven privat

verksamhet som avser insatser enligt denna lag får inte obehörigen röja vad han

därvid har erfarit om enskildas personliga förhållanden.

13 § För privat barnomsorg finns bestämmelser i 4 kap.

 I 7 kap. 3 och 4 §§ finns bestämmelser om anmälnings- respektive upp-

giftsskyldighet för den som är yrkesverksam inom privat verksamhet.

13 kap. Statens tillsyn, uppföljning och utvärdering

1 § Staten skall genom tillsyn, uppföljning och utvärdering följa tillämpningen

av denna lag samt bidra till att vidareutveckla socialtjänsten. Dessa uppgifter

fullgörs på nationell nivå av Socialstyrelsen och inom länet av länsstyrelsen.

2 § Socialstyrelsen skall i sitt arbete lägga tyngdpunkten vid att följa upp och

utvärdera socialtjänstens verksamhet. I denna uppgift ingår också att producera

och publicera verksamhetsstatistik inom socialtjänsten.

 Till ledning för socialtjänstens verksamhet skall Socialstyrelsen utfärda

allmänna råd.

3 § Länsstyrelsen skall i sitt arbete lägga tyngdpunkten vid tillsyn av

socialtjänstens verksamhet.

4 § Till länsstyrelsernas uppgifter hör också att informera och ge råd till

allmänheten i frågor som rör socialtjänsten samt biträda kommunerna med råd i

deras verksamhet.

5 § Socialstyrelsen och länsstyrelserna har rätt att inspektera socialtjänsten

samt att få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för

tillsynen.

6 § Bestämmelserna i 1-5 §§ gäller också för de uppgifter som enligt annan

författning än socialtjänstlagen åvilar socialnämnd eller nämnd som avses i 1

kap. 7 §. Denna verksamhet skall vid tillämpningen av bestämmelserna i detta

kapitel anses som socialtjänst.

14 kap. Övriga bestämmelser

1 § Ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd beträffande en enskild

person kan flyttas över till en annan kommun, om kommunen samtycker till det.

 Överflyttning kan också ske efter beslut av länsrätten, om den som berörs av

ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till

den enskildes önskemål och varaktigheten av hjälpbehovet framstår som lämpligt.

Framställning om överflyttning görs av socialtjänsten i den kommun där frågan om

överflyttning har uppkommit och ges in till länsrätten i det län där denna

kommun är belägen.

 Uppgifter som behövs för att en kommun skall kunna ta över ett ärende får

lämnas ut utan hinder av att sekretess gäller enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen

(1980:100).

2 § Om någon efter beslut av socialtjänsten i en kommun vistas i en annan kommun

i familjehem, hem för vård och boende eller sådan boendeform som avses i 5 kap.

4 § har socialtjänsten i den kommun som beslutat om vistelsen ansvaret för det

bistånd enligt 6 kap. och de individuellt behovsprövade sociala tjänster som

anges i 5 kap. 1, 2, 3 och 8 §§ som den enskilde kan behöva.

 Socialtjänsten i den kommun där den enskilde är folkbokförd har samma ansvar

som enligt första stycket för bistånd och sociala tjänster

 1. under kriminalvård i anstalt,

 2. under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av

annan än kommun,

 3. som aktualiserats inför avslutningen av vård enligt 1 eller 2.

3 § Om en kommun till följd av föreskrifterna i 1 kap. 5 § har påtagit sig en

kostnad som kommunen anser att en annan huvudman än kommun bort bestrida enligt

sitt ansvar, får kommunen hos den huvudmannen begära att det utgivna beloppet

helt eller delvis återbetalas. Kommer kommunen och den andra huvudmannen inte

överens om återbetalning som nu sagts får kommunen hos länsrätten i det län inom

vilket kommunen är belägen föra talan om det återkrav som är ifråga. Länsrätten

kan därvid, om den finner det skäligt, fördela kostnaderna mellan kommunen och

den andre huvudmannen med hänsyn till hjälpbehovets karaktär och övriga

omständigheter av betydelse för kostnadsansvaret.

 En fordran som avses i första stycket preskriberas tre år efter tillkomsten. I

övrigt gäller preskriptionslagen (1981:130) i fråga om sådana fordringar.

4 § Socialtjänstens beslut får överklagas hos länsrätten, om socialtjänsten har

meddelat beslut i fråga om

 1. bistånd enligt 6 kap.,

 2. medgivande enligt 7 kap. 8 § första stycket,

 3. förbud enligt 7 kap. 12 §,

 4. återbetalningsskyldighet enligt 8 kap. 4 §,

 5. eftergift enligt 8 kap. 6 §.

 Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

 Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan

det har vunnit laga kraft.

5 § Till böter döms den som

 1. åsidosätter bestämmelserna i 7 kap. 8 § första stycket eller 13 § första

stycket, om inte gärningen i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen

(1979:552) om internationell adoptionshjälp,

 2. överträder förbud som har meddelats med stöd av 7 kap. 12 §,

 3. utan tillstånd driver tillståndspliktig verksamhet som avses i 12 kap. 1 §,

 4. i strid mot ett förbud som har meddelats enligt 12 kap. 8 § fortsätter

verksamheten.

 Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialtjänsten, läns-

styrelsen eller Socialstyrelsen.

6 § I den mån huvudmannen för ett hem för vård och boende, som drivs av

landsting eller kommun, beslutar det, får de som bereds vård där inte inneha

alkohol eller andra berusningsmedel. Detsamma gäller i fråga om

injektionssprutor eller kanyler, som kan användas för insprutning i

människokroppen.

 Om en sådan egendom påträffas hos en intagen eller någon annanstans inom

hemmet utan att det finns känd ägare till den, får den omhändertas. Den som

förestår hemmet skall låta förstöra eller försälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Belopp som erhålls vid försäljning

tillfaller staten.

 209

7 § Regeringen får meddela särskilda föreskrifter om socialtjänsten enligt denna

lag, om riket kommer i krig eller krigsfara eller om det råder sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som

riket har befunnit sig i.

 Lagen träder i kraft den 1 juli 1996, då stadgan (1970:88) om enskilda vårdhem

och socialtjänstlagen (1980:620) skall upphöra att gälla.

 210

Socialtjänstkommitténs lagförslag om

Dokumentation och Socialtjänstregister

Författningsförslag

1. Förslag till

Lag om dokumentation och socialtjänstregister

m.m.

1 kap. Dokumentation inom socialtjänsten m.m.

Inledande bestämmelser

1 § Nämnd som avses i 1 kap. 7 § socialtjänstlagen (1996:000) svarar för att

personal inom socialtjänsten dokumenterar sin verksamhet enligt denna lag.

 Samma skyldighet som anges i första stycket gäller även för ett kommunalför-

bund enligt kommunalförbundslagen (1985:894), Statens institutionsstyrelse samt

för den som bedriver privat verksamhet och står under länsstyrelsens tillsyn

enligt 12 kap. 3 § socialtjänstlagen.

2 § Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst

och den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan

samtycke samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av nämnd som avses

i 1 § första stycket. Med socialtjänst jämställs ärenden om bistånd åt

asylsökande och andra utlänningar, ärenden om introduktionsersättning för

flyktingar och vissa andra utlänningar, ärenden om tillstånd till riksfärdtjänst

samt verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

3 § All handläggning av ärenden som rör enskild samt verkställighet av beslut

om stödinsatser, vård och behandling enligt 2 § skall dokumenteras.

 Skyldigheten enligt första stycket skall fullgöras genom dokumentation av

utredningar och beslut samt genom löpande anteckningar.

 Med verkställighet av stödinsatser, vård och behandling enligt första stycket

avses inte barnomsorg enligt 4 kap. 5 § eller färdtjänst enligt 5 kap. 1 §

socialtjänstlagen (1996:000).

4 § Med socialtjänsthandling avses i denna lag handling som upprättats vid

dokumentation enligt 3 § och handling som har kommit in i sådan verksamhet.

 Som socialtjänsthandling avses framställning i skrift eller bild samt

upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med

tekniska hjälpmedel.

 I 2 kap. denna lag finns bestämmelser om personuppgifter i datalagens

(1973:289) mening som förs med stöd av automatisk databehandling.

5 § Socialtjänsthandlingar skall tillföras och sammanställas i en personakt så

snart de har upprättats eller kommit in enligt 4 § första stycket.

 En personakt får endast omfatta en enskild person. Socialtjänsthandlingar i

ett ärende som omfattar flera personer i samma hushåll får dock tillföras en för

dessa personer gemensam akt.

6 § När en anmälan kommit in till en myndighet inom socialtjänsten som myndig-

heten inte finner anledning att inleda utredning med anledning av, får anmälan

inte tillföras en personakt.

Dokumentationens innehåll, utformning och hantering

7 § Dokumentationen skall innehålla de uppgifter som behövs för att tillgodose

den enskildes rätt till en säker handläggning av ärendet och en insats av god

kvalitet på den vård, behandling och stödinsats som han erhåller. Uppgifter

enligt 8-9 §§ dokumenteras om de har betydelse i det enskilda fallet.

 En socialtjänsthandling som har upprättats skall innehålla uppgift om vem som

har gjort en viss anteckning och tidpunkt för anteckningen.

 I de fall uppgifter hämtas in från annan skall detta antecknas.

8 § I verksamhet som avser handläggning av ett ärende skall dokumentation ske

av

 1. anhängiggörande,

 2. anledning till utredning,

 3. den enskildes aktuella situation,

 4. bedömning av den enskildes behov av insatser,

 5. beslut och de bestämmelser som har tillämpats,

 6. skäl för beslut samt i vilken form och i vilken omfattning insatser enligt

3 § första stycket skall utgå, och

 7. om ett beslut har överklagats.

9 § I verksamhet som består av verkställighet av beslut om stödinsats, vård och

behandling skall dokumentation ske av

 1. uppgifter om den enskilde som har betydelse för utförandet av stödinsatsen,

vården och behandlingen,

 2. uppgifter om mål och syfte med stödinsatsen, vården och behandlingen,

 3. uppgifter om vidtagna åtgärder,

 4. i vilken mån målen enligt 2 har uppnåtts,

 5. orsak till att en beslutad åtgärd inte vidtagits, och

 6. anledning till att stödinsatsen, vården och behandlingen har avslutats.

 I den mån behovet av dokumentation kan tillgodoses enligt patientjournallagen

(1985:562) behöver inte uppgifter dokumenteras enligt första stycket.

10 § Den som antecknat uppgifter i en socialtjänsthandling som upprättats

enligt 3 § ansvarar för uppgifterna.

11 § En socialtjänsthandling skall upprättas så långt möjligt efter samråd med

den enskilde och med beaktande av den enskildes integritet.

 Av dokumentationen skall framgå om den enskilde har avvikande mening.

12 § En socialtjänsthandling som upprättas inom socialtjänsten skall vara

skriven på svenska språket, vara tydligt utformad och så långt möjligt

förståelig för den enskilde.

13 § Uppgifter i en socialtjänsthandling får inte utplånas eller göras

oläsliga. Vid rättelse av en felaktig uppgift i en socialtjänsthandling skall

det anges när rättelsen har skett och vem som har gjort den.

14 § Varje socialtjänsthandling skall hanteras och förvaras så, att obehöriga

inte får tillgång till den.

 Om en socialtjänsthandling eller en avskrift eller en kopia av handlingen har

lämnats ut till någon, bör det antecknas i personakten vem som har fått hand-

lingen, avskriften eller kopian och när denna har lämnats ut.

Bevarande av socialtjänsthandling

15 § Socialtjänsthandlingar som ingår i en personakt skall gallras fem år efter

det sista anteckningen gjordes i akten.

 Gallringen skall vara avslutad senast kalenderåret efter det att gallrings-

skyldigheten inträdde.

16 § Följande handlingar hos myndighet inom socialtjänsten får inte gallras med

stöd av bestämmelserna i 15 § första stycket:

 1. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om fader-

skap,

 2. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om adop-

tion,

 3. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig

har placerats eller tagits emot i ett hem för vård och boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av hans föräldrar eller

någon annan som har vårdnaden om honom.

 Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 15 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner beträffande ett representativt urval av personer.

Omhändertagande och återlämnande av personakt

17 § Om det på sannolika skäl kan antas att en personakt hos den som bedriver

privat verksamhet och står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12 kap. 3 §

socialtjänstlagen (1996:000) inte kommer att handhas enligt föreskrifterna i

denna lag eller enligt föreskrifter som meddelas med stöd av lagen, får

länsstyrelsen besluta att akt skall tas om hand.

 Länsstyrelsen får också besluta om omhändertagande av en personakt hos den som

bedriver sådan privat verksamhet som avses i första stycket, om den som ansvarar

för hanteringen av personakten ansöker om det och det finns ett påtagligt behov

av att akten tas om hand.

 En omhändertagen personakt skall återlämnas, om det är möjligt och det inte

finns skäl för omhändertagande enligt första stycket. Beslut i fråga om återläm-

nande meddelas av länsstyrelsen efter ansökan av den som vid beslutet om

omhändertagande ansvarade för hanteringen av personakten.

18 § Personakter som skall tas om hand enligt 17 § skall förvaras avskilda hos

arkivmyndigheten i den kommun där personakterna finns.

 Omhändertagna personakter skall bevaras i fem år från det att de kom in till

arkivmyndigheten.

19 § Ett beslut om omhändertagande av personakter får verkställas även om det

inte har vunnit laga kraft, om inte något annat har föreskrivits i beslutet.

 Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att verkställa ett

beslut om omhändertagande av personakter.

20 § Länsstyrelsens beslut i fråga om omhändertagande eller återlämnande av

personakter får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Offentlighet och sekretess m.m.

21 § Om rätten att ta del av socialtjänsthandlingar inom socialtjänsten finns

bestämmelser i tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen (1980:100).

 En myndighet som har hand om en sådan personakt som omhändertagits enligt 17 §

har, om uppgift ur akten begärs för särskilt fall, samma skyldighet att lämna

uppgiften som den som varit ansvarig för akten före överlämnandet till myndig-

heten.

22 § En socialtjänsthandling i en personakt hos den som bedriver privat

verksamhet och står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12 kap. 3 §

socialtjänstlagen (1996:000) skall på begäran av den enskilde så snart som

möjligt tillhandahållas honom för läsning eller avskrivning på stället eller i

avskrift eller kopia.

 Uppgifterna i personakten hos den som avses i första stycket skall inte lämnas

ut om de inte kunnat lämnas ut enligt bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

 Frågor om utlämnande av en personakt enligt första och andra styckena prövas

av den som är ansvarig för personakten. Anser denne att personakten eller någon

del av den inte bör lämnas ut, skall han genast med eget yttrande överlämna

frågan till länsstyrelsen för prövning.

 I fråga om överklagande av länsstyrelsens beslut enligt tredje stycket gäller

i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen.

23 § Föreskrifter om verkställigheten av bestämmelserna i detta kapitel får

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

2 kap. Socialtjänstregister

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas på personregister som behövs för sådan handläggning av

ärenden och verkställighet av beslut inom socialtjänstens verksamhetsområden som

enligt 1 kap. denna lag eller annan författning ankommer på en kommun, ett

kommunalförbund, Statens institutionsstyrelse eller utförs av någon som bedriver

privat verksamhet och som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12 kap. 3 §

socialtjänstlagen (1996:000). Sådana register benämns socialtjänstregister.

 Med personregister förstås detsamma som i datalagen (1973:289).

 Första stycket gäller inte personregister som får föras utan tillstånd enligt

datalagen eller som har inrättats med stöd av annan lag eller regeringens

beslut.

2 § Ett socialtjänstregister får inte inrättas och föras utan att regeringen

beslutat om det i en förordning. Föreskrifter om hur registret skall föras och

användas meddelas av regeringen.

Registerändamål

3 § En kommun, ett kommunalförbund, Statens institutionsstyrelse samt den som

bedriver privat verksamhet och som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12

kap. 3 § socialtjänstlagen (1996:000) får, i den utsträckning regeringen

föreskriver, föra ett socialtjänstregister dels för sådan handläggning av

ärenden och verkställighet av beslut inom socialtjänstens verksamhetsområden som

anges i 1 § första stycket, dels för förberedande åtgärder för handläggningen.

4 § En kommun, ett kommunalförbund, Statens institutionsstyrelse samt den som

bedriver privat verksamhet och som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12

kap. 3 § socialtjänstlagen (1996:000) får använda ett socialtjänstregister för

uppföljning, utvärdering, framställning av statistik och egen tillsyn

beträffande sådan verksamhet som registret får användas för enligt 3 §.

 För sådan verksamhet som avses i 3 §, med undantag för verksamhet bedriven av

Statens institutionsstyrelse, gäller följande. Länsstyrelsen respektive

Socialstyrelsen får använda ett socialtjänstregister för tillsyn, uppföljning,

utvärdering och framställning av statistik.

Registerinnehåll

5 § Ett socialtjänstregister får endast innehålla de uppgifter som behövs för

sådan handläggning av ärenden och verkställighet av beslut inom socialtjänstens

verksamhetsområden som avses i 1 § första stycket.

Sambearbetning

6 § Om regeringen inte föreskriver något annat, får uppgifter till ett social-

tjänstregister hämtas från ett annat sådant register.

 Av föreskrifter i lag eller förordning eller av beslut av Datainspektionen kan

följa att ett socialtjänstregister får tillföras uppgifter som avses i 5 § från

andra personregister.

Registeransvar

7 § Registeransvarig enligt datalagen (1973:289) för socialtjänstregistret

skall vara nämnd som enligt 1 kap. 7 § socialtjänstlagen (1996:000) utövar

ledningen av socialtjänsten och i övriga fall den myndighet som ansvarar för

handläggning av ärenden och verkställighet av beslut inom socialtjänstens

verksamhetsområden enligt 1 kap. 1 §. Detta gäller också den som på motsvarande

sätt utför handläggning och verkställighet av beslut genom privat verksamhet och

som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 12 kap. 3 § socialtjänstlagen.

Direktåtkomst till registrerade uppgifter

8 § Med undantag för sådan nämnd som avses i 1 kap. 7 § socialtjänstlagen

(1996:000), får endast den som är registeransvarig enligt 7 § ha direktåtkomst

till uppgifter i det register som ansvaret gäller. Direktåtkomst till uppgifter

i ett socialtjänstregister får, hos sådan institution som har att fatta beslut

om intagning, endast finnas beträffande uppgifter som är hänförliga till

personer som är föremål för vård vid den institutionen.

 För de socialtjänstregister för vilka Statens institutionsstyrelse ansvarar

gäller de ytterligare begränsningar beträffande direktåtkomst till uppgifter som

regeringen föreskriver.

Sökbegrepp

9 § Uppgifter i ett socialtjänstregister får användas som sökbegrepp endast om

det behövs för tillämpning av lag eller annan författning eller för rättelse,

tillsyn, uppföljning, utvärdering, urval för forskning eller framställning av

statistik.

Utlämnande av uppgifter på ADB-medium

10 § Uppgifterna i ett socialtjänstregister får lämnas ut på medium för auto-

matisk databehandling endast om det följer av lag eller förordning eller om

uppgiften skall användas för forskning eller framställning av statistik.

Information

11 § Den som är registeransvarig för ett socialtjänstregister skall se till att

den enskilde som är eller avses bli registrerad på lämpligt sätt får information

om registret. Informationen skall innehålla en beskrivning av de uppgifter som

registret får innehålla samt upplysning om

 1. registerändamålen,

 2. de sekretess- och säkerhetsbestämmelser som gäller för registret,

 3. rätten att få registerutdrag och rättelse med stöd av datalagen (1973:289),

 4. de begränsningar i fråga om direktåtkomst till registrerade uppgifter, ut-

lämnande av uppgifter på medium för automatisk databehandling, sökbegrepp och

bevarande av uppgifter som gäller för registret.

Gallring

12 § De regler för bevarande och gallring som föreskrivs i 1 kap. 15 och 16 §§

denna lag skall gälla även för socialtjänstregister.

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Ett motsvarande personregister som har

inrättats före ikraftträdandet får utan hinder av lagen föras intill utgången av

år 1997 i den mån registret inte ersätts av ett register inrättat enligt denna

lag.

 221

2. Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 och 6 §§ samt 14 kap. 2 § sekretesslagen

(1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 4 §1

 Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga för-

hållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde

eller någon honom närstående lider men. Sekretessen gäller dock inte beslut om

omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke. Utan hinder av sekretessen

får uppgift lämnas till enskild som uppnått myndig ålder om förhållanden av

betydelse för att denne skall få vetskap om vilka hans biologiska föräldrar är.

 Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som enskild har

lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med rådgivningen.

-----------------------------------------------------------

| Med socialtjänst förstås | Med socialtjänst förstås |

|verksamhet enligt |verksamhet enligt |

|lagstiftningen om social- |lagstiftningen om social- |

|tjänst och den särskilda |tjänst och den särskilda |

|lagstiftningen om vård av |lagstiftningen om vård av |

|unga och av missbrukare |unga och av missbrukare |

|utan samtycke samt |utan samtycke samt |

|verksamhet som i annat fall |verksamhet som i annat |

|enligt lag handhas av |fall enligt lag handhas av |

|socialnämnd. Till social- |socialnämnd. Till social- |

|tjänst räknas också verksamhet|tjänst räknas också verksam-|

|hos annan myndighet som |het hos annan myndighet |

|innefattar omprövning av |som innefattar omprövning |

|beslut av socialnämnds |av beslut av nämnd som |

|beslut eller särskild |avses i 1 kap. 7 § |

|tillsyn över nämndens verk- |socialtjänstlagen |

|samhet samt verksamhet hos |(1996:000) eller särskild |

|kommunal invandrarbyrå. Med |tillsyn över nämndens verk- |

|socialtjänst jämställs ärenden|samhet samt verksamhet hos|

|om bistånd åt asylsökande och|kommunal invandrarbyrå. Med|

|andra utlänningar, ärenden om|socialtjänst jämställs ärenden|

|introduktionsersättning för |om bistånd åt asylsökande och|

|flyktingar och vissa andra |andra utlänningar, ärenden |

|utlänningar, ärenden om |om introduktionsersättning |

|tillstånd till riksfärdtjänst|för flyktingar och vissa |

|samt verksamhet enligt |andra utlänningar, ärenden |

|lagstiftningen om stöd och |om tillstånd till riksfärd- |

|service till vissa funk- |tjänst samt verksamhet |

|tionshindrade. |enligt lagstiftningen om |

| |stöd och service till vissa |

| |funktionshindrade. |

| | Sekretess gäller i |

| |verksamhet som avser om- |

| |händertagande av personakt |

| |enligt 1 kap. 17 § lagen |

| |(1996:000) om doku- |

| |mentation och |

| | |

| | |

| | |

|1 Senaste lydelse SFS | |

|1994:595 | |

| | |

| |socialtjänstregister m.m. |

| |för uppgift om enskilds |

| |personliga förhållanden. |

| |Utan hinder av sekretessen |

| |får uppgift lämnas till per-|

| |sonal som avses i 1 kap. |

| |1 § nämnda lag om uppgiften |

| |behövs för handläggning av |

| |ärende samt verkställighet |

| |av beslut om stödinsatser, |

| |vård och behandling samt |

| |det är av synnerlig vikt |

| |att uppgiften lämnas. |

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år.

 Sekretess enligt första stycket gäller inte anmälan eller beslut i ärenden om

ansvar eller behörighet för personal inom kommunal hälso- och sjukvård.

-----------------------------------------------------------

| | Sekretess enligt första |

| |stycket gäller inte heller |

| |beslut i fråga om omhän- |

| |dertagande eller återläm- |

| |nande av personakt. |

 6 §2

-----------------------------------------------------------

| Sekretess gäller inom | Sekretess gäller inom |

|hälso- och sjukvården och |hälso- och sjukvården och |

|annan verksamhet som avses |annan verksamhet som avses |

|i 1 § samt inom socialtjän- |i 1 § samt inom social- |

|sten för anmälan eller annan|tjänsten och annan ver- |

|utsaga av enskild om någons |ksamhet som avses i 4 § |

|hälsotillstånd eller andra |fjärde stycket för anmälan |

|personliga förhållanden, om |eller annan utsaga av en- |

|det kan antas att fara |skild om någons hälsotill- |

|uppkommer för att den som |stånd eller andra |

|har gjort anmälan eller |personliga förhållanden, om |

|avgivit utsagan eller någon |det kan antas att fara |

|honom närstående utsätts för|uppkommer för att den som |

|våld eller annat allvarligt |har gjort anmälan eller |

|men om uppgiften röjs. |avgivit utsagan eller någon |

| |honom närstående utsätts för|

| |våld eller annat allvarligt |

| |men om uppgiften röjs. |

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen högst femtio år.

 14 kap.

 2 §3

Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas till

myndighet, om uppgiften behövs där för

 1. förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skiljande från

anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myndigheten mot

någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet där uppgiften

förekommer,

2 Senaste lydelse SFS 1992:890

3 Senaste lydelse SFS 1994:86

 222

 2. omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften före-

kommer, eller

 3. tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekommer.

 Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntligt eller skriftligt yttrande

av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersökning i brott-

mål.

 Sekretess hindrar inte att uppgift om enskilds adress, telefonnummer och

arbetsplats lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för delgivning

enligt delgivningslagen (1970:428). Uppgift hos myndighet som driver tele-

verksamhet om enskilds telefonnummer får dock, om den enskilde hos myndigheten

begärt att abonnemanget skall hållas hemligt och uppgiften omfattas av sekretess

enligt 9 kap. 8 § tredje stycket, lämnas ut endast om den myndighet som begär

uppgiften finner att det kan antas att den som söks för delgivning håller sig

undan eller att det annars finns synnerliga skäl.

 Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till

åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot

brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda

annan påföljd än böter.

 För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1-6, 33 och 34 §§, 8 kap 8

§ första stycket, 9 eller 15 § eller 9 kap. 4 eller 7 §, 8 § första eller andra

stycket eller 9 § andra stycket gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket

endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare

straff än fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enligt 7 kap. 1, 4, 33 eller

34 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap.

brottsbalken mot någon som inte har fyllt arton år lämnas till åklagarmyndighet

eller polismyndighet.

 Tredje och fjärde styckena gäller inte uppgift som omfattas av sekretess

enligt 9 kap. 9 § första stycket.

-----------------------------------------------------------

| | Sekretess enligt 7 kap. |

| |4 § första och tredje |

| |styckena hindrar inte att |

| |uppgift om enskild lämnas |

| |till en myndighet inom |

| |samma kommun om sekretess |

| |enligt motsvarande bestäm- |

| |melse blir gällande för |

| |uppgiften hos den mot- |

| |tagande myndigheten, och |

| |om uppgiften behövs för att |

| |bedöma behovet för att den |

| |enskilde skall få |

| |stödinsats, vård eller be- |

| |handling som avses i 1 |

| |kap. lagen (1996:000) om |

| |dokumentation och |

| |socialtjänstregister m.m. |

 Sekretess enligt 7 kap 1 § och 4 § första och tredje styckena hindrar inte att

uppgift om enskild, som inte fyllt arton år eller som fortgående missbrukar

alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel, eller närstående till denne

lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten till annan

sådan myndighet, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård,

behandling eller annat stöd. Detsamma gäller i fråga om lämnande av uppgift om

gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats

till skydd för det väntade barnet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 223

3. Förslag till

Lag om ändring i datalagen (1973:289)

 Härigenom föreskrivs att 2 a § tredje stycket 3. datalagen (1973:289) skall

upphöra att gälla.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 224

4. Förslag till

Förordning om barnomsorgsregister

Inledande bestämmelser

1 § Denna förordning innehåller föreskrifter om personregister som med hjälp av

automatisk databehandling förs med stöd av lagen (1996:000) om dokumentation och

socialtjänstregister m.m.

2 § För de ändamål som anges i 3 § får en kommun eller ett kommunalförbund föra

ett barnomsorgsregister.

Registrets ändamål

3 § En kommun eller ett kommunalförbund får använda barnomsorgsregistret för

handläggning av ärenden om placering av barn enligt 4 kap. socialtjänstlagen

(1996:000).

4 § Barnomsorgsregistret får tillföras de uppgifter som behövs för handläggning

som avses i 3 § enligt följande.

 1. uppgifter om inkomst från personregister som förs med stöd av skatteregis-

terlagen (1980:343),

 2. uppgifter om folkbokföring från personregister som förs med stöd av lagen

(1990:1536) om folkbokföringsregister,

 3. uppgifter om sjukpenninggrundande inkomst från personregister som förs med

stöd av lagen (1993:747) om sjukförsäkringsregister hos de allmänna

försäkringskassorna,

 4. uppgifter om inkomst från personregister som förs med stöd av lagen

(1994:1517) om socialförsäkringsregister.

Registrets innehåll

5 § Barnomsorgsregistret får innehålla uppgifter enligt följande

 1. Den barnomsorg som erbjuds (inklusive resurser och insatser) och önskemål

om barnomsorg,

 2. Personuppgifter om den som söker placering av barn samt om dennes maka

eller sambo (inklusive inkomstuppgifter),

 3. Personuppgifter om det barn som skall placeras (inklusive hemspråk och

hemspråksgrupp),

 4. Kösystemet till den omsorg som sökts och placeringar inom detta,

 5. Placeringar inom barnomsorgen och debitering av avgifter (inklusive admini-

strativa och tekniska uppgifter),

 6. Uppgifter om förtur enligt 4 kap. 5 § andra stycket och 9 § socialtjänst-

lagen (1996:000).

Utlämnande av uppgifter

6 § Utlämnande av uppgifter i barnomsorgsregistret på medium för automatisk

databehandling får ske för personaladministrativa ändamål.

 225

Verkställighetsföreskrifter

7 § Föreskrifter om hur lagen (1996:000) om dokumentation och socialtjänstre-

gister m.m. skall verkställas i fråga om barnomsorgsregistret samt föreskrifter

för verkställighet av denna förordning meddelas av Socialstyrelsen.

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1996.

 226

Bemötandeutredningens Lagförslag

Författningsförslag

Förslag till

Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)1

 dels att 3 och 73 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 6 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

3 §2

 Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det

stöd och den hjälp som de behöver.

 Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

 I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

-----------------------------------------------------------

| | I 6 a § meddelas före- |

| |skrifter om ansvar för |

| |kommunen i visst fall för |

| |enskild som vistas utanför |

| | |

| |kommunen. |

| | |

| |6 a § |

| | I denna paragraf |

| |meddelas föreskrifter om |

| |rätt till bistånd för enskild|

| |som vistas utanför kom-mu- |

| |nen. Föreskrifterna gäller |

| |en-skild som uppfyller de |

| |villkor som anges i andra |

| |stycket. |

| | Som villkor för bistånds- |

| |rätten gäller att den en- |

| |skilde |

| | 1.vill flytta till |

| |kommunen, |

| | 2.har fyllt 65 år och |

| | 3.varaktigt har |

| |omfattande vård- och om- |

| |sorgsinsatser eller varak- |

| |tigt är i behov av sådana |

| |insatser. |

| | Rätten till bistånd prövas|

| |enligt föreskrifterna i 6 § |

| |och på samma villkor som för|

| |dem som vis-tas i inflytt- |

| |ningskommunen. |

| | Rätten till bistånd enligt|

| |denna paragraf prövas efter |

| |framställning av den en- |

| |skilde. |

| | På begäran av |

| |inflyttningskommunen är den |

| |kommun där den enskilde |

| |vistas skyldig att bistå |

| |den förra kommunen med den |

| |utredning som kan behövas |

| |för bedömningen av bistånds-|

| | |

| |rätten. |

73 §3

 Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om

nämnden har meddelat beslut i fråga om

-----------------------------------------------------------

| bistånd enligt 6 §, | bistånd enligt 6 och |

| medgivande enligt 25 §, |6 a §§, |

| förbud enligt 27 §, eller | |

| eftergift enligt 37 §. | |

 Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

 Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan

det har vunnit laga kraft.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 Denna lag träder i kraft den .................

**FOOTNOTES**

1 Lagen omtryckt 1988:871.

2 Senaste lydelse 1994:142.

3 Senaste lydelse 1995:53.

 234

Förteckning över remissinstanser

Betänkandet (SOU 1996:161) Rätt att flytta - en fråga om bemötande av äldre

Remissinstanser: Riksdagens ombudsmän, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i

Stockholms län, Länsrätten i Kristianstads län, Länsrätten i Göteborgs och Bohus

län, Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Handikappombudsmannen,

Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Länsstyrelsen i Örebro

län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Huddinge kommun, Nacka kommun, Norrtälje

kommun, Täby kommun, Värmdö kommun, Nyköpings kommun, Linköpings kommun,

Norrköpings kommun, Jönköpings kommun, Växjö kommun, Kalmar kommun, Ängelholms

kommun, Malmö kommun, Ystads kommun, Kungsbacka kommun,Göteborgs kommun,

Kungälvs kommun, Alingsås kommun, Falköpings kommn, Örebro kommun, Västerås

kommun, Falu kommun, Hudiksvalls kommun, Östersunds kommun, Umeå kommun, Svenska

kommunförbundet, Kommunförbundet Stockholms län, Kommunförbundet Kristianstads

län, Kommunförbundet Göteborgs och Bohus län, Landstingsförbundet,

Tjänstemännens centralorganisation, Sveriges akademikers centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Föreningen Sveriges socialchefer, Pensionärernas

riksorganisation, Riksförbundet Pensionärs-Gemenskap, Statspensionärernas

riksförbund, Sveriges pensionärsförbund, Anhörigrådet i Sverige, De

handikappades riksförbund, Handikappförbundens samarbetsorgan, Riksförbundet för

dementas rättigheter, Sveriges dövas riksförbund, Synskadades riksförbund,

 236

Lagrådsremissens lagförslag

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)1

 dels att 41-46 §§ samt punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i nämnda lag skall upphöra att gälla,

 dels att rubriken närmast före 41 § skall utgå,

 dels att 1, 3-6, 9, 12, 19, 20, 22, 23, 27, 30, 33, 36, 37, 47, 50-52, 68-71

och 73-75 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 67 § skall lyda "Tillsyn över socialtjänsten",

 dels att det i lagen skall införas nya bestämmelser, 6 a-6 i, 7 a, 33 a, 50 a,

50 b, 69 a-69 c, 70 a-70 c, 72 a och 72 b §§, samt närmast före 69 § en ny

rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund

främja människornas

 ekonomiska och sociala trygghet,

 jämlikhet i levnadsvillkor och

 aktiva deltagande i samhällslivet.

 Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och

andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och

gruppers egna resurser.

 Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och

integritet.

-----------------------------------------------------------

| | När åtgärder rör barn skall|

| |barnets bästa sättas i |

| |främsta rummet. |

3 §2 Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får

det stöd och den hjälp som de behöver.

 Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

 I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

-----------------------------------------------------------

| |I 6 i och 72 a §§ finns |

| |föreskrifter om ansvar i |

| |vissa fall för annan kommun |

| |än den i vilken den en- |

| |skilde vistas. |

1 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse av 46 § 1991:1667.

2 Senaste lydelse 1994:142.

 237

4 §3 Kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av den eller de nämnder

som kommunfullmäktige bestämmer.

 Vad som i denna lag eller annan författning sägs om socialnämnd gäller i

förekommande fall den eller de nämnder som utses enligt första stycket.

-----------------------------------------------------------

| Kommunen får sluta avtal | Kommunen får sluta avtal |

|med någon annan om att utföra|med någon annan om att |

|kommunens uppgifter inom |utföra kommunens uppgifter |

|socialtjänsten. Uppgifter |inom socialtjänsten. Genom |

|som innefattar myndighets- |ett sådant avtal får en |

|utövning får dock inte med |kommun tillhandahålla |

|stöd av denna bestämmelse |tjänster åt en annan kommun.|

|överlämnas till ett bolag, en|Uppgifter som innefattar |

|förening, en samfällighet, en|myndighetsutövning får dock|

|stiftelse eller en enskild |inte med stöd av denna |

|individ. |bestämmelse överlämnas till |

| |ett bolag, en förening, en |

| |samfällighet, en stiftelse |

| |eller en enskild individ. |

5 § Till socialnämndens uppgifter hör att

 göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

 medverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,

organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen,

 informera om socialtjänsten i kommunen,

 genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för

goda levnadsförhållanden,

 svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk

hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

-----------------------------------------------------------

| |Socialnämnden bör genom stöd|

| |och avlösning underlätta för|

| |dem som vårdar närstående som|

| |är långvarigt sjuka, äldre |

| |eller som har funk- |

| | |

| |tionshinder. |

6 §

-----------------------------------------------------------

| Den enskilde har rätt till| Den som inte själv eller |

|bistånd av socialnämnden för|på annat sätt kan tillgodose|

|sin försörjning och sin |sina behov har rätt till |

|livsföring i övrigt, om hans|bistånd av socialnämnden för|

|behov inte kan tillgodoses |sin försörjning (försörj- |

|på annat sätt. |ningsstöd) och för sin livs-|

| |föring i övrigt (annat bi- |

| |stånd) på de villkor som |

| |anges i 6 b-6 g §§. |

| Den enskilde skall genom | |

|biståndet tillförsäkras en | |

|skälig levnadsnivå. Biståndet| |

|skall utformas så att det | |

|stärker hans resurser att | |

|leva ett självständigt liv. | |

3 Senaste lydelse 1992:1381.

 238

-----------------------------------------------------------

| | 6 a § Den enskilde skall |

| |genom biståndet tillförsäkras|

| |en skälig levnadsnivå. |

| |Biståndet skall utformas så |

| |att det stärker hans eller |

| |hennes resurser att leva |

| |ett självständigt liv. |

| | |

| | 6 b § Försörjningsstöd lämnas|

| |för skäliga kostnader för |

| | 1. livsmedel, kläder och |

| |skor, lek och fritid, för- |

| |brukningsvaror, hälsa och |

| |hygien samt dagstidning, |

| |telefon och TV-licens, |

| | 2. boende, hushållsel, |

| |arbetsresor, hemförsäkring, |

| |läkarvård, akut tandvård, |

| |glasögon samt medlemskap i |

| |fackförening och arbetslös- |

| |hetskassa. |

| | Skäliga kostnader enligt |

| |första stycket 1 skall be- |

| |räknas till ett schablon- |

| |belopp. Om det finns sär- |

| |skilda skäl beräknas dessa |

| |kostnader dock till en |

| |annan skälig nivå. |

| | |

| | 6 c § Socialnämnden får |

| |begära att den som uppbär |

| |försörjningsstöd under viss |

| |tid skall delta i av nämn- |

| |den anvisad praktik eller |

| |annan kompetenshöjande |

| |verksamhet om den enskilde |

| |inte har kunnat beredas |

| |någon lämplig arbetsmark- |

| |nadspolitisk åtgärd, och |

| | 1. inte har fyllt tjugo- |

| |fem år, eller |

| | 2. har fyllt tjugofem år |

| |men av särskilda skäl är i |

| |behov av kompetenshöjande |

| |insatser, eller |

| | 3. följer en utbildning |

| |med tillgång till finan- |

| |siering i särskild ordning |

| |men under tid för studie- |

| |uppehåll ansöker om för- |

| |sörjningsstöd. |

| | Praktik eller kompetens- |

| |höjande verksamhet som av- |

| |ses i första stycket skall |

| |syfta till att utveckla |

| |den enskildes möjligheter |

| |att i framtiden försörja sig|

| |själv. Verksamheten skall |

| |stärka den enskildes möj- |

| |ligheter att komma in på |

| |arbetsmarknaden eller, där |

| |så är lämpligt, på en fortsatt|

| |utbildning. Den skall |

| |utformas med skälig hänsyn |

| |till den enskildes indivi- |

| |duella önskemål och förut- |

| |sättningar. |

| | |

| | Socialnämnden skall sam- |

| |råda med länsarbetsnämnden |

| |innan beslut fattas enligt |

| |första stycket. |

| | |

| | 6 d § Om den enskilde |

| |utan godtagbart skäl avböjer|

| |att delta i praktik eller |

| |annan kompetenshöjande |

| |verksamhet som anvisats |

| |enligt 6 c § får fortsatt |

| |försörjningsstöd vägras eller|

| |nedsättas. Detsamma gäller |

| |om han eller hon utan |

| |godtagbart skäl uteblir från|

| |praktiken eller den kompe- |

| |tenshöjande verksamheten. |

| | |

| | 6 e § Socialnämnden får |

| |besluta att den som deltar |

| |i praktik eller annan kom- |

| |petenshöjande verksamhet |

| |enligt 6 c § skall ges för- |

| |höjt försörjningsstöd. |

| | |

| | 6 f § Den som deltar i |

| |praktik eller annan |

| |kompetenshöjande verksamhet |

| |enligt 6 c § skall därvid |

| |inte anses som arbets- |

| |tagare. I den utsträckning |

| |den enskilde utför upp- |

| |gifter som stämmer överens |

| |med eller till sin art |

| |liknar sådant som vanligen |

| |utförs vid förvärvsarbete, |

| |skall han eller hon dock |

| |likställas med arbetstagare |

| |vid tillämpning av 2 kap. |

| |1-9 §§, 3 kap. 1-4 §§ och |

| |7-14 §§, 4 kap. 1-4 §§ och |

| |8-10 §§ samt 7-9 kap. ar- |

| |betsmiljölagen (1977:1160) |

| |och av lagen (1976:380) om |

| |arbetsskadeförsäkring. |

| | |

| | 6 g § Med annat bistånd |

| |avses |

| | 1. färdtjänst, |

| | 2. hemtjänst, |

| | 3. särskilt boende för |

| |service och omvårdnad för |

| |äldre eller bostad med sär- |

| |skild service för funk- |

| | |

| |tionshindrade. |

| | |

| | 6 h § Socialnämnden får ge|

| |bistånd även i andra fall än|

| |som avses i 6 b och 6 g §§ |

| |om det finns skäl för det. |

| | |

| | 6 i § En person som önskar|

| |flytta till en annan kom- |

| |mun, men till följd av |

| |ålderdom, funktionshinder |

| |eller allvarlig sjukdom |

| |har ett varaktigt behov av |

| |omfattande vård- och |

| |omsorgsinsatser och därför |

| |inte kan genomföra flytt- |

| |ningen utan att den andra |

| |kommunen erbjuder behövliga |

| |insatser, får hos den |

| |kommunen ansöka om sådana |

| |insatser som avses i 6 g § |

| |punkterna 2 och 3. En sådan |

| |ansökan skall behandlas som |

| |om den enskilde var bosatt |

| |i den andra kommunen. |

| | Den enskildes förhållanden|

| |i hemkommunen får inte be- |

-----------------------------------------------------------

|aktas vid prövning enligt

|första stycket.

| På begäran av inflyttnings-

|kommunen är hemkommunen

|skyldig att bistå den förra

|kommunen med den utredning

|som kan behövas för bedöm-

|ningen av ansökan.

|

| 7 a § Insatser inom social

|tjänsten skall vara av god

|kvalitet.

| För utförande av social-

|nämndens uppgifter skall det

|finnas personal med lämplig

|utbildning och erfarenhet.

9 § Socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras

tillsammans med honom och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med

organisationer och andra föreningar.

-----------------------------------------------------------

| | När en åtgärd rör ett barn|

| |skall barnets inställning så|

| |långt det är möjligt |

| |klarläggas. Hänsyn skall tas|

| |till barnets vilja med |

| |beaktande av dess ålder och |

| | |

| |mognad. |

12 §4 Socialnämnden skall

 verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden,

 i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en

gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom,

 med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har

visat tecken till en ogynnsam utveckling,

 i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att ut-

vecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till

den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet, samt

4 Senaste lydelse 1990:1527.

 239

-----------------------------------------------------------

| i sin omsorg om barn och | i sin omsorg om barn och |

|ungdom tillgodose det sär- |ungdom tillgodose det sär- |

|skilda behov av stöd och |skilda behov av stöd och |

|hjälp som kan föreligga sedan|hjälp som kan finnas sedan |

|en tvist om vårdnad eller |ett mål eller ärende om |

|umgänge har avgjorts av en |vårdnad, umgänge eller |

|domstol. |adoption har avgjorts av |

| |en domstol. |

19 §

-----------------------------------------------------------

| Socialnämnden skall verka | Socialnämnden skall verka |

|för att äldre människor får |för att äldre människor får |

|möjlighet att leva och bo |möjlighet att leva och bo |

|självständigt och att ha en |självständigt och under |

|aktiv och meningsfull till- |trygga förhållanden och med |

|varo i gemenskap med andra. |respekt för deras självbe- |

| |stämmande och integritet. |

20 §5 Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder och

ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service.

 Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för

äldre människor med behov av särskilt stöd.

-----------------------------------------------------------

|Övergången från ett yrkes- | |

|verksamt liv skall under- | |

|lättas genom information och| |

|annat stöd. | |

22 § Socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett

annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller

boende.

 Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot

i ett annat hem än det egna får god vård.

-----------------------------------------------------------

| Vården bör utformas så att| Vården bör utformas så att|

|den främjar den enskildes |den främjar den enskildes |

|samhörighet med de anhöriga |samhörighet med anhöriga och|

|och kontakt med hemmiljön. |andra närstående samt |

| |kontakt med hemmiljön. |

23 §6

-----------------------------------------------------------

| Behovet av andra hem för | Varje kommun ansvarar för |

|vård eller boende än sådana |att det finns tillgång till |

|som anges i 23 a § skall |familjehem och hem för vård |

|inom varje landsting till- |eller boende för enskilda |

|godoses av landstinget och |och familjer som behöver |

|kommunerna i området. |vårdas och bo utanför det |

| |egna hemmet. Enligt 23 a § |

| |skall dock behovet av |

| |vissa hem tillgodoses av |

| |staten. |

| | |

5 Senaste lydelse 1990:1403. Ändringen innebär att tredje stycket upphävs.

6 Senaste lydelse 1993:1. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

 240

-----------------------------------------------------------

| Landstinget och | |

|kommunerna upprättar gemen- | |

|samt en plan över behovet av| |

|hem enligt första stycket | |

|och fördelningen av ansvaret| |

|för deras inrättande och | |

|drift. Planen skall | |

|redovisas för länsstyrelsen.| |

27 §

-----------------------------------------------------------

| När ett barns bästa kräver| När ett barns bästa kräver|

|det, får socialnämnden för- |det, får socialnämnden för- |

|bjuda en person som har |bjuda eller begränsa möj- |

|sitt hem inom kommunen att |ligheterna för en person |

|utan nämndens medgivande ta |som har sitt hem inom kom- |

|emot andras underåriga barn |munen, att i hemmet ta |

|för sådan vistelse i hemmet |emot andras underåriga |

|som inte är tillfällig. |barn. |

30 §7

-----------------------------------------------------------

| Ett medgivande enligt 25 §| Ett medgivande enligt 25 §|

|första stycket meddelas av |första stycket meddelas av |

|socialnämnden i vårdnads- |socialnämnden i vårdnads- |

|havarens hemkommun. Om |havarens hemkommun. Om |

|nämndens prövning gäller ett|nämndens prövning gäller ett|

|hem i en annan kommun, |hem i en annan kommun, |

|skall nämnden rådgöra med |skall nämnden informera och |

|socialnämnden i den kommunen|samråda med den kommunen |

|innan den fattar sitt |innan den fattar sitt be- |

|beslut. | |

| |slut. |

 Ett medgivande enligt 25 § tredje stycket och ett samtycke enligt 25 § femte

stycket meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

 Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 25 § fullgör skyldigheterna enligt

26 §. I de fall samtycke enligt 25 § femte stycket lämnats av socialnämnden i en

annan kommun fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 26 §.

33 §

-----------------------------------------------------------

| Socialnämnden får återkräva| Socialnämnden får, i andra|

|ekonomisk hjälp som den |fall än som avses i 33 a §, |

|enskilde har erhållit enligt|återkräva försörjningsstöd som|

|6 §, endast om den har |den enskilde har erhållit |

|lämnats som förskott på en |enligt 6 b § endast om det |

|förmån eller ersättning eller|har lämnats |

|till den som är indragen i | 1. som förskott på en förmån|

|arbetskonflikt. |eller ersättning, |

| | 2. till den som är in- |

| |dragen i arbetskonflikt, |

| |eller |

| | 3. till den som på grund |

| |av förhållanden som han |

| |eller hon inte kunnat råda |

| |över hindrats från att för- |

| |foga över sina inkomster |

|7 Lydelse enligt prop. |och tillgångar. |

|1996/97:91. | |

| Har ekonomisk hjälp lämnats| |

|i annat fall än som avses i | Har ekonomisk hjälp |

|6 §, får socialnämnden återkräva|lämnats med stöd av 6 h §, får|

|hjälpen, om den har getts |socialnämnden återkräva |

|under villkor om åter- |hjälpen, om den har getts |

|betalning. |under villkor om återbetal- |

| |ning. |

| | Beslut som avser |

| |ekonomisk hjälp som kan |

| |komma att återkrävas enligt |

| |denna paragraf skall vara |

| |skriftligt. Beslutet skall |

| |innehålla uppgift om den |

| |eller de omständigheter som |

| |enligt denna paragraf utgör |

| |grund för återbetal- |

| |ningsplikten. Beslutet |

| |skall delges den enskilde. |

-----------------------------------------------------------

| | 33 a § Om någon genom |

| |oriktiga uppgifter eller |

| |genom underlåtenhet att |

| |lämna uppgifter eller på |

| |annat sätt förorsakat att |

| |ekonomiskt bistånd enligt |

| |6 b eller 6 h § utgått obehö-|

| |rigen eller med för högt |

| |belopp får socialnämnden |

| |återkräva vad som har be- |

| |talats ut för mycket. |

| | Om någon i annat fall än |

| |som avses i första stycket |

| |uppburit sådant ekonomiskt |

| |bistånd obehörigen eller med|

| |för högt belopp och skäligen|

| |borde ha insett detta, får |

| |socialnämnden återkräva vad |

| |som har betalats ut för |

| | |

| |mycket. |

36 §

-----------------------------------------------------------

| Vill socialnämnden föra | Vill socialnämnden föra |

|talan om ersättning som en |talan om ersättning som en |

|enskild inte betalar god- |enskild inte betalar god- |

|villigt för ekonomisk hjälp |villigt för ekonomisk hjälp |

|som avses i 33 § eller för |som avses i 33 eller 33 a § |

|kostnad som kommunen har |eller för kostnad som kom- |

|haft enligt 34 § första eller|munen har haft enligt 34 § |

|andra stycket, skall talan |första eller andra stycket, |

|väckas hos länsrätten inom tre|skall talan väckas hos |

|år från det kommunens kostnad|länsrätten inom tre år från|

|uppkom. Talan väcks vid |det kommunens kostnad upp- |

|länsrätten i det län där den|kom. Talan väcks vid läns- |

|enskilde är bosatt. |rätten i det län där den |

| |enskilde är bosatt. |

 Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

 241

37 §

-----------------------------------------------------------

| Socialnämnden får helt | Socialnämnden får helt |

|eller delvis efterge den |eller delvis efterge den |

|ersättningsskyldighet som |ersättningsskyldighet som |

|avses i 33 § och 34 § första|avses i 33 och 33 a §§ samt |

|och andra styckena. |34 § första och andra |

| | |

| |styckena. |

47 §8 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en sär-

skild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som

ankommer på nämnden enligt 25 § första-fjärde styckena och 28 § denna lag, 4 och

6 §§, 11 § första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24, 26,

27 och 43 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 13

§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

-----------------------------------------------------------

| Första stycket gäller även i| Första stycket gäller även|

|ärenden enligt 25 § femte |i ärenden enligt 25 § femte |

|stycket om fråga är om att |stycket om samtycke vägras |

|inte ge samtycke. |och beslut enligt 36 § om |

| |att föra talan om återkrav |

| |enligt 33 a §. |

50 §

 Socialnämnden skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan

eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda

någon åtgärd av nämnden.

-----------------------------------------------------------

| | Vad som har kommit fram |

| |vid utredning och som har |

| |betydelse för ett ärendes |

| |avgörande skall tillvaratas |

| |på ett betryggande sätt. |

| | |

| | 50 a § Vid en utredning |

| |om socialnämnden behöver in-|

| |gripa till en underårigs |

| |skydd eller stöd får nämnden,|

| |för bedömningen av behovet |

| |av insatser, konsultera |

| |sakkunniga samt i övrigt ta |

| |de kontakter som behövs. |

| |Utredningen skall bedrivas |

| |så att inte någon onödigt |

| |utsätts för skada eller |

| |olägenhet. Den skall inte |

| |göras mer omfattande än vad |

| |som är motiverat av |

| |omständigheterna i ärendet. |

| | Utredning enligt första |

| |stycket skall bedrivas |

| |skyndsamt och vara slutförd |

| |senast inom fyra månader. |

| |Finns det särskilda skäl får|

| |socialnämnden besluta att |

| |förlänga utredningen för viss|

| |tid. |

| | |

| | |

| | |

| | |

| | Den som berörs av en sådan|

|8 Lydelse enligt prop. |utredning som anges i |

| |första stycket skall |

|1996/97:91. |underrättas om att en |

| |utredning inleds. |

| | |

| | 50 b § Socialnämnden är |

| |skyldig att slutföra en |

| |utredning enligt 50 a § och |

| |fatta beslut i ärendet även |

| |om den underårige byter |

| |vistelsekommun. Detsamma |

| |gäller om en utredning |

| |inletts enligt 50 § och |

| |ärendet avser vård av miss- |

| |brukare. |

| | Första stycket gäller inte|

| |om den nya |

| |vistelsekommunen samtycker |

| |till att ta över |

| |utredningen av ärendet. |

51 §

-----------------------------------------------------------

| Vad som har kommit fram | Handläggning av ärenden |

|vid utredning och som har |som rör enskilda samt |

|betydelse för ett ärendes |genomförande av beslut om |

|avgörande skall tillvaratas |stödinsatser, vård och |

|på ett betryggande sätt. |behandling skall dokument- |

| |eras. Dokumentationen |

| |skall utvisa beslut och |

| |åtgärder som vidtas i ärendet|

| |samt faktiska omständig- |

| |heter och händelser av |

| | |

| |betydelse. |

 Handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att den

som är obehörig inte får tillgång till dem.

52 §

-----------------------------------------------------------

| Den enskilde bör hållas | Dokumentationen skall |

|underrättad om de journal- |utformas med respekt för |

|anteckningar och andra an- |den enskildes integritet. |

|teckningar som förs om |Den enskilde bör hållas |

|honom. |underrättad om de journal- |

| |anteckningar och andra an- |

| |teckningar som förs om |

| |honom. Om den enskilde |

| |anser att någon uppgift i |

| |dokumentationen är oriktig |

| |skall detta antecknas. |

68 §9 Länsstyrelsen skall inom länet

 följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

 informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

 biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

 främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och andra sam-

hällsorgan,

 även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

9 Senaste lydelse 1993:1. Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 242

-----------------------------------------------------------

| Annat hem för vård eller | |

|boende än sådant som avses i| |

|23 a § står under läns- | |

|styrelsens tillsyn. Läns- | |

|styrelsen har rätt att | |

|inspektera verksamheten vid | |

|sådana hem. | |

-----------------------------------------------------------

| |Föreskrifter om enskild |

| |verksamhet m.m. |

69 §10

-----------------------------------------------------------

|Vill en enskild person | Ett bolag, en förening, |

|eller sammanslutning inrätta|en samfällighet, en |

|ett hem för vård eller |stiftelse eller en enskild |

|boende, skall tillstånd sökas|individ får inte utan |

|hos länsstyrelsen. Ett sådant|tillstånd av länsstyrelsen |

|hem står under löpande till-|yrkesmässigt bedriva verk- |

|syn av socialnämnden i den |samhet i form av |

|kommun där hemmet är beläget.| 1. hem för vård eller |

|Nämnden har rätt att |boende, |

|inspektera verksamheten vid | 2. särskilda boendeformer |

|hemmet. |motsvarande sådana som |

| |avses i 20 § andra stycket |

| |eller 21 § tredje stycket, |

| | 3. hem för viss annan |

| |heldygnsvård, |

| | 4. hem eller öppen verk- |

| |samhet för vård under en |

| Vad som sägs i första |begränsad del av dygnet. |

|stycket gäller även hem som | Tillstånd skall sökas hos |

|har inrättats för vård under|länsstyrelsen i det län där |

|en begränsad del av dygnet. |verksamheten skall |

| |bedrivas. |

| | |

| | Tillstånd behövs inte för |

| |sådan verksamhet som kom- |

| |munen genom avtal enligt 4 §|

| |tredje stycket har över- |

| |lämnat till en enskild att |

| |utföra. |

69 a §

-----------------------------------------------------------

| | Tillstånd att bedriva |

| |sådan verksamhet som avses |

| |i 69 § får beviljas endast |

| |om verksamheten uppfyller |

| |kraven på god kvalitet och |

| |säkerhet. |

| | Tillstånd får förenas med |

| |villkor av betydelse för |

| |kvalitet och säkerhet i |

| |verksamheten. |

| | Om verksamheten helt |

| |eller till väsentlig del |

| |ändras eller flyttas, skall |

| |nytt tillstånd sökas. |

10 Senaste lydelse 1996:791.

 243

69 b §

-----------------------------------------------------------

| | Länsstyrelsen har tillsyn |

| |över |

| | 1. annat hem för vård eller|

| |boende än sådant som avses i|

| |23 a §, |

| | 2. verksamhet för vilken |

| |det krävs tillstånd enligt |

| |69 § första stycket 2 - 4, |

| | 3. verksamhet som kommu- |

| |nen genom avtal enligt 4 § |

| |tredje stycket har över- |

| |lämnat till en enskild att |

| |utföra, |

| | 4. annan enskild verksam- |

| |het än sådan som omfattas av|

| |1 - 3 från vilken kommunen |

| |upphandlar tjänster för att |

| |fullgöra skyldigheter |

| |enligt denna lag. |

| | Länsstyrelsen har rätt att|

| |inspektera sådan verksamhet |

| |och får inhämta de |

| |upplysningar och ta del av |

| |de handlingar som behövs för|

| | |

| |tillsynen. |

69 c §

-----------------------------------------------------------

| | Verksamhet för vilken |

| |tillstånd krävs enligt 69 § |

| |första stycket står under |

| |löpande tillsyn av |

| |socialnämnden i den kommun |

| |där verksamheten är belägen.|

| |Nämnden har rätt att inspek-|

| |tera verksamheten och får |

| |inhämta de upplysningar och |

| |ta del av de handlingar |

| |som behövs för tillsynen. |

| | Om socialnämnden får |

| |kännedom om missförhållanden|

| |i enskild verksamhet som |

| |står under länsstyrelsens |

| |tillsyn, skall socialnämn- |

| |den underrätta länsstyrelsen|

| |om det. |

70 §11

-----------------------------------------------------------

| Om det föreligger något | Om det föreligger något |

|missförhållande vid ett hem |missförhållande i sådan |

|för vård eller boende som står|verksamhet som står under |

|under länsstyrelsens |länsstyrelsens tillsyn en- |

|tillsyn, skall länsstyrelsen|ligt 69 b §, skall läns- |

|förelägga ledningen för hemmet|styrelsen förelägga den som|

|att avhjälpa missförhållandet.|ansvarar för verksamheten |

| |att avhjälpa missför- |

| | |

| |hållandet. |

 Om missförhållandet är allvarligt och länsstyrelsens föreläggande inte efter-

koms, får länsstyrelsen förbjuda fortsatt verksamhet.

-----------------------------------------------------------

| | |

| | |

|11 Senaste lydelse 1993:1. | |

-----------------------------------------------------------

| | 70 a § Bestämmelserna i 51|

| |och 52 §§ gäller i tillämpliga|

| |delar i enskild verksamhet |

| |som står under |

| |länsstyrelsens tillsyn |

| |enligt 69 b §. Doku- |

| |mentationen skall bevaras |

| |så länge den kan antas ha |

| |betydelse för åtgärder i |

| | |

| |verksamheten. |

| | |

| | 70 b § En handling i en |

| |personakt i enskild verk- |

| |samhet som står under län- |

| |sstyrelsens tillsyn enligt |

| |69 b § skall, om det begärs |

| |av den som akten rör, så |

| |snart som möjligt till- |

| |handahållas denne för läsning|

| |eller avskrivning på stället|

| |eller i avskrift eller |

| |kopia, om inte annat följer |

| |av 71 a §. |

| | Frågor om utlämnande en- |

| |ligt första stycket prövas |

| |av den som ansvarar för |

| |personakten. Anser denne |

| |att personakten eller någon |

| |del av den inte bör lämnas |

| |ut, skall han genast med |

| |eget yttrande överlämna |

| |frågan till länsstyrelsen för|

| |prövning. |

| | |

| | 70 c § Länsstyrelsen får |

| |besluta att en personakt i |

| |enskild verksamhet som står |

| |under länsstyrelsens |

| |tillsyn enligt 69 b § skall |

| |tas om hand |

| | 1. om verksamheten upp- |

| |hör, |

| | 2. om det på sannolika |

| |skäl kan antas att person- |

| |akten inte kommer att |

| |handhas enligt före- |

| |skrifterna i denna lag |

| |eller enligt föreskrifter |

| |som meddelats med stöd av |

| |lagen, eller |

| | 3. om den som ansvarar |

| |för personakten ansöker om |

| |det och det finns ett på- |

| |tagligt behov av att akten |

| |tas om hand. |

| | En omhändertagen personakt |

| |skall återlämnas, om det är |

| |möjligt och det inte finns |

| |skäl för omhändertagande |

| |enligt första stycket. Be- |

| |slut i fråga om återlämnande|

| |meddelas av länsstyrelsen |

| |efter ansökan av den som |

| |vid beslutet om |

| |omhändertagande ansvarade |

| |för personakten. |

| | Personakter som har |

| |tagits om hand enligt |

| |första stycket skall |

| |förvaras avskilda hos |

| |arkivmyndigheten i den |

| |kommun där akterna |

| |omhändertagits. Person- |

| |akterna skall bevaras i två |

| |år från det att de kom in |

| |till arkivmyndigheten. En |

| |myndighet som har hand om |

| |en personakt som har omhän- |

| |dertagits har, om en |

| |uppgift ur akten begärs för |

| |särskilt fall, samma |

| |skyldighet att lämna |

| |uppgiften som den haft som |

| |ansvarat för akten före om- |

| |händertagandet. |

71 §12

-----------------------------------------------------------

| Var och en som får kännedom| Var och en som får |

|om att en underårig miss- |kännedom om något som kan |

|handlas i hemmet eller |innebära att socialnämnden |

|annars behandlas där på ett |behöver ingripa till en |

|sådant sätt att det är fara för|underårigs skydd bör anmäla|

|hans hälsa eller utveckling |detta till nämnden. |

|bör anmäla detta till social-| |

|nämnden. | |

| Myndigheter vars | Myndigheter vars |

|verksamhet berör barn och |verksamhet berör barn och |

|ungdom samt andra |ungdom samt andra |

|myndigheter inom hälso- och |myndigheter inom hälso- och |

|sjukvården och socialtjänsten|sjukvården och |

|är skyldiga att genast till |socialtjänsten är skyldiga |

|socialnämnden anmäla om de i|att genast till socialnämn- |

|sin verksamhet får kännedom |den anmäla om de i sin |

|om något som kan innebära att|verksamhet får kännedom om |

|socialnämnden behöver ingripa|något som kan innebära att |

|till en underårigs skydd. |socialnämnden behöver in- |

|Detta gäller även dem som är|gripa till en underårigs |

|anställda hos sådana myndig-|skydd. Detta gäller även dem|

|heter samt läkare, lärare, |som är anställda hos sådana |

|sjuksköterskor och barn- |myndigheter. Sådan an- |

|morskor som inte har sådan |mälningsskyldighet gäller |

|anställning. För familjeråd-|också dem som är verksamma |

|givning gäller i stället vad|inom yrkesmässigt bedriven |

|som sägs i tredje stycket. |enskild verksamhet som |

| |berör barn och ungdom eller |

| |annan yrkesmässigt bedriven |

| |enskild verksamhet inom |

| |hälso- och sjukvården eller |

| |på socialtjänstens område. För|

| |familjerådgivning gäller i |

| |stället vad som sägs i |

| |tredje stycket. |

 De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att en underårig utnyttjas

sexuellt eller misshandlas i hemmet.

12 Senaste lydelse 1996:140.

 244

-----------------------------------------------------------

| Myndigheter, befattnings- | Myndigheter, |

|havare och yrkesutövare som |befattningshavare och |

|anges i andra stycket är |yrkesverksamma som anges i |

|skyldiga att lämna |andra stycket är skyldiga |

|socialnämnden alla uppgifter|att lämna socialnämnden alla|

|som kan vara av betydelse |uppgifter som kan vara av |

|för utredning av en |betydelse för utredning av |

|underårigs behov av skydd. |en underårigs behov av |

| | |

| |skydd. |

 Om anmälan från Barnombudsmannen gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335)

om Barnombudsman.

-----------------------------------------------------------

| |72 a § Om någon efter beslut|

| |av en socialnämnd vistas i |

| |en annan kommun i |

| |familjehem, hem för vård |

| |eller boende eller sådan |

| |boendeform eller bostad |

| |som avses i 20 § andra |

| |stycket, 21 § tredje |

| |stycket och 69 § första |

| |stycket 2, har den kommun |

| |som beslutat om vistelsen |

| |ansvaret för det bistånd |

| |enligt 6 § samt det |

| |individuellt behovsprövade |

| |stöd och de individuellt |

| |behovsprövade sociala |

| |tjänster enligt 10-12 och |

| |16 §§ som den enskilde kan |

| |behöva. Placeringskommunens |

| |ansvar upphör om ärendet |

| |överflyttas enligt 72 §. |

| | Den kommun där den |

| |enskilde är folkbokförd har |

| |samma ansvar som en place- |

| |ringskommun enligt första |

| |stycket för bistånd, stöd och|

| |sociala tjänster |

| | 1. under kriminalvård i |

| |anstalt, |

| | 2. under vård på sjukhus |

| |eller i annan sjukvårdsin- |

| |rättning på initiativ av |

| |någon annan än en kommun, |

| | 3. som aktualiserats |

| |inför avslutningen av vård |

| |enligt 1 eller 2. |

| | |

| | 72 b § Om vårdnaden av en |

| |underårig överflyttats till |

| |en eller två särskilt |

| |förordnade vårdnadshavare |

| |som den underårige tidigare |

| |varit familjehemsplacerad |

| |hos, får kommunen fortsätta |

| |att betala dessa vård- |

| |nadshavare skälig er- |

| | |

| |sättning. |

 245

73 §13

-----------------------------------------------------------

| Socialnämndens beslut får | Socialnämndens beslut får |

|överklagas hos allmän för- |överklagas hos allmän för- |

|valtningsdomstol, om nämnden|valtningsdomstol, om nämn- |

|har meddelat beslut i fråga |den har meddelat beslut i |

|om |fråga om |

| bistånd enligt 6 §, | försörjningsstöd enligt 6 |

| medgivande, återkallelse |b, |

|av medgivande eller om sam- | vägran eller nedsättning |

|tycke enligt 25 §, |av försörjningsstöd enligt 6|

| förbud enligt 27 §, |d §, |

| eller eftergift enligt 37 | annat bistånd enligt |

|§. |6 g §, |

| | ansökan enligt 6 i §, |

| | medgivande, återkallelse |

| |av medgivande eller om |

| |samtycke enligt 25 §, eller |

| | förbud eller begränsning |

| |enligt 27 §. |

 Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

 Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan

det har vunnit laga kraft.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

74 §14

-----------------------------------------------------------

| Länsstyrelsens beslut i | Länsstyrelsens beslut i |

|ärenden om tillstånd enligt |ärenden om tillstånd enligt |

|69 § eller om föreläggande |69 §, om föreläggande eller |

|eller förbud enligt 70 § får|förbud enligt 70 § och om |

|överklagas hos allmän förvalt-|omhändertagande av person-|

|ningsdomstol. |akt enligt 70 c § får |

| |överklagas hos allmän för- |

| |valtningsdomstol. I fråga |

| |om överklagande av läns- |

| |styrelsens beslut enligt |

| |70 b § gäller i tillämpliga |

| |delar bestämmelserna i 15 |

| Länsstyrelsens beslut om |kap. 7 § sekretesslagen |

|föreläggande eller förbud |(1980:100). |

|enligt 70 § och domstols | Länsstyrelsens beslut om |

|motsvarande beslut gäller |föreläggande eller förbud |

|omedelbart. |enligt 70 § och om om- |

| |händertagande av personakt |

| |enligt 70 c § samt domstols |

| |motsvarande beslut gäller |

| |omedelbart. |

| |Polismyndigheten skall läm- |

| |na den hjälp som behövs för |

| |att verkställa ett beslut |

| |om omhändertagande av |

| | |

| |personakt. |

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

13 Lydelse enligt prop. 1996/97:91.

14 Senaste lydelse 1995:53.

 246

75 §15 Till böter döms den som

 1. åsidosätter bestämmelserna i 25 § eller 31 § första stycket, om inte gär-

ningen i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen (1997:000) om internatio-

nell adoptionsförmedling,

-----------------------------------------------------------

| 2. överträder förbud som har| 2. överträder förbud eller|

|meddelats med stöd av 27 §, |begränsning som har med- |

| |delats med stöd av 27 §, |

| 3. utan tillstånd driver | 3. utan tillstånd driver |

|ett sådant hem för vård eller|sådan verksamhet som avses |

|boende som avses i 69 §, |i 69 §, |

| 4. i strid mot ett förbud | |

|som har meddelats enligt 70 §| 4. i strid mot ett förbud|

|fortsätter verksamheten vid |som har meddelats enligt |

|ett hem för vård eller |70 § fortsätter verksam- |

|boende. |heten. |

 Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialnämnden, länsstyrel-

sen eller Socialstyrelsen.

 1. Denna lag träder i kraft, i fråga om 68-70 och 72 a §§, 75 § första stycket

3 och 4 samt upphävandet av punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen

(1996:791) om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) den 1 juli 1997, och i

övrigt den 1 januari 1998.

 2. Den som vid lagens ikraftträdande har tillstånd att inrätta ett hem för

vård eller boende skall anses ha fått tillstånd att bedriva motsvarande verk-

samhet enligt 69 § i dess nya lydelse.

 3. Den som har tillstånd att bedriva enskild verksamhet med stöd av punkt 3 av

övergångsbestämmelserna till lagen (1996:791) om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) skall anses ha erhållit tillstånd enligt 69 § i dess nya lydelse om

det för verksamheten krävs tillstånd även enligt de nya bestämmelserna.

 4. I fråga om tillstånd som enligt punkterna 2 och 3 skall gälla som tillstånd

enligt 69 § i dess nya lydelse fastställer länsstyrelsen till vilken punkt i

nämnda paragraf som verksamheten skall hänföras.

 5. Om en ansökan om bistånd kommit in före ikraftträdandet skall äldre bestäm-

melser tillämpas i vad avser tid före den 1 januari 1998.

15 Lydelse enligt prop. 1996/97:91.

 247

2.2 Lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

 Härigenom föreskrivs att 18 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §2

-----------------------------------------------------------

| Varje kommun skall | Varje kommun skall |

|erbjuda en god hälso- och |erbjuda en god hälso- och |

|sjukvård åt dem som bor i en|sjukvård åt dem som bor i en|

|sådan boendeform eller |sådan boendeform eller |

|bostad som avses i 20 § and-|bostad som avses i 20 § |

|ra stycket och 21 § tredje |andra stycket och 21 § |

|stycket socialtjänstlagen |tredje stycket |

|(1980:620). Varje kommun |socialtjänstlagen |

|skall även i samband med |(1980:620) eller som efter |

|dagverksamhet, som omfattas |beslut av kommunen bor i |

|av 10 § socialtjänstlagen, |sådan särskild boendeform |

|erbjuda en god hälso- och |som avses i 69 § första |

|sjukvård åt dem som vistas |stycket 2 samma lag. Varje |

|där. |kommun skall även i samband |

| |med dagverksamhet, som om- |

| |fattas av 10 § social- |

| |tjänstlagen, erbjuda en god |

| |hälso- och sjukvård åt dem |

| |som vistas där. |

 En kommun får även i övrigt erbjuda dem som vistas i kommunen hälso- och sjuk-

vård i hemmet (hemsjukvård).

 Landstinget får till en kommun inom landstinget överlåta skyldigheten att

erbjuda sådan vård, som sägs i andra stycket, om landstinget och kommunen kommer

överens om det samt regeringen medger det. Överenskommelsen får avse även ansvar

för förbrukningsartiklar som avses i 3 c §.

 Kommunens ansvar enligt första och tredje styckena och kommunens befogenhet

enligt andra stycket omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som meddelas av

läkare.

 En kommun får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som

kommunen ansvarar för enligt denna lag. En uppgift som innefattar myndighetsut-

övning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en

förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Lagen omtryckt 1992:567.

2 Senaste lydelse 1996:1151.

 248

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1404) om

kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §1 En kommun skall betala ersättning till ett landsting för kostnader för

hälso- och sjukvård åt personer som är folkbokförda i kommmunen enligt vad som

sägs i denna lag.

-----------------------------------------------------------

| | Betalningsansvaret för |

| |personer som efter beslut |

| |av en kommun vistas i en |

| |annan kommun i sådan sär- |

| |skild boendeform eller |

| |bostad som avses i 20 § |

| |andra stycket, 21 § tredje |

| |stycket och 69 § första |

| |stycket 2 socialtjänstlagen |

| |(1980:620) har dock den |

| |kommun som beslutat om |

| | |

| |vistelsen. |

 Vad som i denna lag sägs om landsting gäller även kommuner som inte ingår i

ett landsting.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1994:89.

 249

2.4 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 36 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

36 kap.

 5 §1

 Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa

lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om denna utan

tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats.

 Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer,

psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (1980:620) och deras

biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning anför-

trotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i

lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det. Den

som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som avses

där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den till

vars förmån sekretessen gäller samtycker till det.

 Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om vad som

anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det.

-----------------------------------------------------------

| Utan hinder av vad som | Utan hinder av vad som |

|sägs i andra eller tredje |sägs i andra eller tredje |

|stycket är andra än försvarare|stycket föreligger skyl- |

|skyldiga att vittna i mål |dighet att vittna för |

|angående brott, för vilket | 1. andra än försvarare i |

|inte är föreskrivet |mål angående brott som avses|

|lindrigare straff än fängelse|i 14 kap. 2 § femte stycket|

|i två år. |sekretesslagen (1980:100) |

| |och |

| | 2. den som har uppgifts- |

| |skyldighet enligt 71 § |

| |socialtjänstlagen |

| |(1980:620) i mål enligt 25 |

| |eller 27 § samma lag eller |

| |enligt lagen (1990:52) med |

| |särskilda bestämmelser om |

| |vård av unga. |

 Om tystnadsplikt för den som i Svenska kyrkans ordning har vigts till det

kyrkliga ämbetet som präst finns föreskrifter i 36 kap. kyrkolagen (1992:300).

Den som inom något annat trossamfund än Svenska kyrkan är präst eller den som i

sådant samfund intar motsvarande ställning får inte höras som vittne om något

som han eller hon har erfarit under bikt eller själavårdande samtal.

 Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen eller 2

kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om förhållanden som

tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i nämnda paragrafer.

 Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som vittne om ett

visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med den som under

tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Senaste lydelse 1996:142.

 250

2.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

7 kap.

4 §2 Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen gäller dock inte

beslut om omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke. Utan hinder av

sekretessen får uppgift lämnas till enskild som uppnått myndig ålder om

förhållanden av betydelse för att denne skall få vetskap om vilka hans

biologiska föräldrar är.

 Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som enskild har

lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med rådgivningen.

 Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och

den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan samtycke

samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd. Till social-

tjänst räknas också verksamhet hos annan myndighet som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild tillsyn över nämndens verksamhet samt verk-

samhet hos kommunal invandrarbyrå. Med socialtjänst jämställs ärenden om bistånd

åt asylsökande och andra utlänningar, ärenden om introduktionsersättning för

flyktingar och vissa andra utlänningar, ärenden om tillstånd till riksfärdtjänst

eller till parkering för rörelsehindrade samt verksamhet enligt lagstiftningen

om stöd och service till vissa funktionshindrade.

-----------------------------------------------------------

| | Sekretess gäller i verk- |

| |samhet som avser omhänder- |

| |tagande av personakt en- |

| |ligt 70 c § socialtjänst- |

| |lagen (1980:620) för upp- |

| |gift om enskilds person- |

| |liga förhållanden. Utan |

| |hinder av sekretessen får |

| |uppgift lämnas till |

| |socialnämnd om uppgiften |

| |behövs för handläggning av |

| |ärende eller genomförande av|

| |beslut om stödinsatser, vård|

| |eller behandling och det är |

| |av synnerlig vikt att |

| |uppgiften lämnas. |

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1994:595.

 251

-----------------------------------------------------------

| Sekretess enligt första | Sekretess enligt första |

|stycket gäller inte beslut i|stycket gäller inte |

|ärenden om ansvar eller | 1. beslut i ärenden om |

|behörighet för personal inom|ansvar eller behörighet för |

|kommunal hälso- och sjukvård.|personal inom kommunal |

|Beträffande anmälan i sådant|hälso- och sjukvård, eller |

|ärende gäller sekretess om | 2. beslut i fråga om |

|det kan antas att den som |omhändertagande eller |

|uppgiften rör eller någon |återlämnande av personakt. |

|honom närstående lider bety-| |

|dande men om uppgiften röjs.| Beträffande anmälan i ären-|

| |de om ansvar eller be- |

| |hörighet för personal inom |

| |kommunal hälso- och sjukvård|

| |gäller sekretess om det kan |

| |antas att den som |

| |uppgiften rör eller någon |

| |honom närstående lider be- |

| |tydande men om uppgiften |

| |röjs. |

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

 252

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-03-03

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 13 februari 1997 (Socialdepartementet) har rege-

ringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

 2. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

 3. lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss

hälso- och sjukvård,

 4. lag om ändring i rättegångsbalken,

 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Eva[REDACTED_EFTERNAMN] och

ämnessakunniga Ingrid Stenkula. Dessutom har rättschefen Susanne Billum varit

närvarande vid föredragningen.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

1 §

I lagrådsremissen föreslås att paragrafen kompletteras med en ny bestämmelse för

att principen om barnets bästa skall komma till tydligt uttryck i lagen. I den

nya bestämmelsen, som avses svara mot innehållet i artikel 3 i FN:s

barnkonvention, anges att barnets bästa skall sättas i främsta rummet när

åtgärder rör barn. Detta överensstämmer med det förslag som

socialtjänstkommittén lade fram år 1994 i huvudbetänkandet Ny socialtjänstlag.

 Lagrådet hade hösten 1996 att ta ställning till förslag om att införa en

liknande bestämmelse i utlänningslagen (1989:529). Det förslaget motiverades

liksom det nu förevarande med att principen om barnets bästa borde komma till

klart uttryck i lagtexten. Bestämmelsen i utlänningslagen var emellertid något

annorlunda utformad än den som föreslås i socialtjänstlagen; innebörden var att,

i utlänningsärenden som rör ett barn, det skall särskilt beaktas vad hänsynen

till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver.

Utlänningslagen innehåller sedan den 1 januari 1997 i sin inledande paragraf en

regel med sådan utformning.

 Även om den föreslagna lydelsen av förevarande bestämmelse kan sägas ansluta

väl till hur barnkonventionens artikel 3 är formulerad i svensk officiell

översättning (jfr prop. 1989/90:107, bilaga 1) vill Lagrådet, på grund av att

samma skäl har åberopats för bestämmelsen som för utlänningslagens regel,

ifrågasätta om inte lydelsen lämpligen bör anpassas till vad som nyligen

beslutats för sistnämnda lags del. Av betydelse i sammanhanget synes vara den

uttolkning av artikel 3 som gjordes i utlänningslagsärendet i prop. 1996/97:25

(s. 227 f). Där framhölls bl.a. att det vid konventionens utarbetande hade valts

en bred och något vagare formulering och att, eftersom principen om barnets

bästa enligt konventionen skulle appliceras på alla områden, denna princip

samtidigt blivit endast ett av flera relevanta och nödvändiga intressen att ta

hänsyn till.

 Mot bakgrund härav framstår det för Lagrådet som följdriktigt att också i

socialtjänstlagen använda ett uttryckssätt som svarar mot nämnda uttolkning.

Enligt Lagrådets mening kan bestämmelsen ges följande lydelse:

"När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa

kräver."

6 §

För närvarande gäller enligt 6 § att den enskilde har rätt till bistånd för sin

försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på

annat sätt. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig

levnadsnivå. Rätten till bistånd begränsas enligt förslaget till vissa i

förslagen till 6 b och 6 g §§ preciserade kostnader. Dessa utgör

försörjningsstöd (6 b §) och annat bistånd (6 g §). I andra fall föreligger

ingen rätt till bistånd men socialnämnden kan då enligt 6 h § ge bistånd, om det

finns skäl för det.

 En sådan uppdelning i lagfäst rätt till bistånd och frivilligt bistånd möter i

sig ingen invändning från Lagrådets sida. Den närmare utformningen av det

föreslagna systemet innehåller emellertid vissa oklarheter och brister, till

vilka Lagrådet återkommer i det följande.

 Förutsättningarna för rätt till bistånd har formulerats om i syfte att för-

tydliga den enskildes ansvar för att efter bästa förmåga försöka bidra till sin

egen försörjning. Enligt förslaget föreligger rätt till bistånd för den som inte

själv eller på annat sätt kan tillgodose sina behov. I detta ligger enligt

författningskommentaren att den enskilde måste utnyttja alla de möjligheter som

normalt står honom till buds. Även i det fallet att han endast kan få sina behov

tillgodosedda genom annans försorg, alltså utan eget agerande, har han således

inte rätt till bistånd. Innebörden av bestämmelsen torde alltså vara att den

enskilde inte själv kan tillgodose behoven och att de inte heller kan

tillgodoses på annat sätt. För att bättre klargöra detta föreslår Lagrådet att

paragrafen inleds på följande sätt: "Den som inte själv kan tillgodose sina

behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt - - - -".

6 b §

I paragrafens första stycke delas försörjningsstödet upp i två grupper. Den

första avser vad som i remissen benämns nödvändiga vardagsutgifter medan i den

andra tas upp kostnader som vid behov skall ingå i försörjningsstödet.

 Posterna i den första gruppen skall enligt paragrafens andra stycke beräknas

till ett schablonbelopp. Hur och av vem denna beräkning skall göras anges inte i

lagtexten, trots att förslaget innebär en väsentlig nyhet. Enligt gällande

biståndssystem är det kommunerna som fastställer bidragsnivåerna, vilka dock

enligt rättspraxis skall vara förenliga med Socialstyrelsens bruttonorm för att

kunna anses tillförsäkra den enskilde en skälig levnadsnivå. Bruttonormen upptar

poster som avses täcka behovet av försörjning.

 Av remissens allmänna motivering (avsnitt 8.7) och av författningskommentaren

framgår att avsikten är att schablonbeloppet skall vara gemensamt för hela riket

och att det skall fastställas av regeringen med stöd av regeringens allmänna

befogenhet enligt 8 kap. 13 § första stycket 1 regeringsformen att genom för-

ordning besluta föreskrifter om verkställighet av lag. En förutsättning för att

regeringen på detta sätt skall få meddela föreskrifter till materiell utfyllnad

av en lag inom det obligatoriska lagområdet är emellertid att den lagbestämmelse

som skall kompletteras är så detaljerad att den inte tillförs något väsentligt

nytt genom den av regeringen beslutade föreskriften (prop. 1973:90 s.211). Den

föreslagna föreskriften i andra stycket första meningen uppfyller inte dessa

krav.

 I remissen anges att försörjningsstödets nivå liksom för närvarande bör grunda

sig på de konsumtions- och prisstudier som Konsumentverket gör samt att nivån

bör delas upp på olika hushållstyper och åldersintervaller och utgå från

Konsumentverkets senaste undersökningar. Dessa motivledes anförda grunder för

hur försörjningsstödets schablonbelopp skall beräknas måste enligt Lagrådets

mening komma till uttryck i lagtexten för att beloppet skall kunna fastställas

genom verkställighetsföreskrifter. Lagrådet förordar också att bestämmelsen

utformas så att den inte kan leda till missförståndet att schablonbeloppet skall

fastställas av kommunerna i stället för att vara en för hela landet gällande

riksnorm.

 Enligt andra meningen i andra stycket beräknas kostnaderna för den

ifrågavarande delen av försörjningsstödet till annan skälig nivå, om det finns

särskilda skäl. Även om det inte framgår av lagtexten torde avsikten vara att en

socialnämnd skall tillämpa denna regel i det enskilda fallet och således inte

genom att fastställa en bidragsnorm som avviker från riksnormen (jfr

författningskommentaren). Lagrådet anser att detta bör komma till uttryck i

lagtexten.

 Av motiven framgår att nivån skall kunna justeras både uppåt och nedåt. Att

beräkna de ifrågavarande kostnaderna till en högre nivå än den schablonmässigt

bestämda när det finns särskilda skäl för detta bör i enlighet med vad som

föreslagits vara en skyldighet för socialnämnden, vars ställningstagande i detta

avseende kan överklagas genom förvaltningsbesvär. Som andra meningen har for-

mulerats blir det emellertid även en förpliktelse för socialnämnden att beräkna

kostnaderna till en lägre nivå än den schablonmässigt bestämda när det finns

särskilda skäl för detta. Denna konstruktion är inte väl förenlig med den i 6 h

§ föreslagna bestämmelsen, som avses innebära en generell möjlighet för kommunen

att ge bistånd utöver miniminivån. Den föreslagna lydelsen synes därför böra

justeras, så att det framgår att det här rör sig om en befogenhet, inte om en

skyldighet, för socialnämnden att sätta ned biståndet.

 Med hänvisning till det anförda föreslår Lagrådet att stycket - med vissa

redaktionella ändringar i övrigt avsedda att underlätta förståelsen - får fö-

ljande lydelse:

" Skäliga kostnader enligt första stycket 1 skall i enlighet med vad regeringen

närmare föreskriver beräknas enligt en för hela riket gällande norm (riksnorm)

med ledning av officiella prisundersökningar rörande hushållens baskonsumtion.

Om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl, skall socialnämnden dock beräkna

dessa kostnader till en högre nivå. Nämnden får också i ett enskilt fall beräkna

kostnaderna till en lägre nivå, om det finns särskilda skäl för detta."

6 c §

Den föreslagna bestämmelsen i första stycket avses ge möjlighet för

socialtjänsten att ställa vissa krav på främst yngre personer som uppbär

försörjningsstöd att delta i praktik m.m. Enligt punkt 3 gäller detta den som

följer en utbildning med finansiering i särskild ordning (varmed avses bl.a.

studiemedelsfinansiering) men som under tid för studieuppehåll ansöker om

försörjningsstöd.

 Enligt Lagrådets mening framstår det som i viss mån oklart vilka fall som

avses i punkt 3, eftersom socialnämndens befogenhet enligt paragrafen gäller dem

som redan uppbär bistånd i form av försörjningsstöd. Som framhålls i

författningskommentaren bör personer som genomgår utbildning med studiemedel

eller annan sådan finansiering inte förekomma bland dem som söker

försörjningsstöd. Om det ändå sker vid studieuppehåll, skall socialnämnden

enligt motiven till bestämmelsen kunna kräva deltagande i någon form av praktik.

För Lagrådet ter det sig något motsägelsefullt att begränsa möjligheten att

ställa krav på studerande som har studieuppehåll till att avse dem som redan

uppbär försörjningsstöd. Om detta likväl skulle vara förslagets avsedda inne-

börd, synes det i vart fall i punkt 3 böra anges att det är fråga om "fortsatt

försörjningsstöd". Skulle däremot avsikten inte var att begränsa kretsen av

lediga studerande så som angetts, torde bestämmelsen i vad den avser de stu-

derande i stället få bilda en särskild mening i stycket. Vidare behövs i så fall

en jämkning av påföljdsregeln i 6 d § som gäller vägran eller nedsättning av

fortsatt försörjningsstöd.

6 e §

Bestämmelsen avses ge stöd för socialnämnden att såsom en stimulansåtgärd

besluta om förhöjt försörjningsstöd åt den som deltar i praktik eller annan

kompetenshöjande verksamhet. I författningskommentaren anges att ytterligare

bistånd därutöver vid behov kan ges enligt 6 h §, dock under förutsättning av en

individuell prövning av behovet. Den sålunda givna kommentaren synes antyda att

bestämmelsen är tänkt att legitimera någon form av schablonmässig förhöjning av

försörjningsstödet åt dem som deltar i praktik eller dylikt.

 Som torde följa av 6 §, som hänvisar bl.a. till förevarande paragraf, krävs

dock även för situationer som här avses en individuell behovsprövning för att

bistånd skall kunna utges i form av förhöjt stöd. Lagrådet ifrågasätter huruvida

den aktuella bestämmelsen behövs vid sidan av den föreslagna 6 h § om möjlighet

att ge bistånd på frivillig grund när skäl finns för det. Om bestämmelsen anses

kunna utgå, leder det till att beteckningarna på 6 f-i §§ får ändras och att

justeringar får vidtas på de ställen där 6 e § eller någon av övriga berörda

paragrafer omnämns.

6 f §

Enligt paragrafen skall den som deltar i praktik eller annan kompetenshöjande

verksamhet enligt 6 c § inte anses som arbetstagare. Vissa bestämmelser i

arbetsmiljölagen (1977:1160) och lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring skall

dock under förutsättningar som anges i andra meningen vara tillämpliga. Försla-

get har förebild i lagen (1995:706) om kommuners ansvar för ungdomar, som i sin

tur återgår på lagen (1994:1835) om praktik för ungdomar i ungdomsintroduktion.

I sistnämnda båda lagar, som inte varit föremål för lagrådsbehandling, torde man

i första hand ha avsett att klargöra att bestämmelser om arbetstagare i

arbetsrättslig och socialrättslig lagstiftning inte skall vara tillämpliga i de

aktuella fallen. Det finns emellertid även bestämmelser i annan lagstiftning som

bygger på arbetstagarbegreppet. Ett exempel som kan ha praktisk betydelse

erbjuder 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Enligt 6 kap. 4

§ skadeståndslagen skall vid tillämpningen av nämnda lag med arbetstagare lik-

ställas bl.a. den som under utbildning vid skola eller vård i anstalt utför

arbete som till sin art liknar sådant som vanligen utförs av arbetstagare liksom

den som för annans räkning eljest utför arbete under omständigheter likartade

dem som förekommer i anställningsförhållande. Denna föreskrift måste innebära

att även den som deltar i praktik som avses i socialtjänstlagen kan vara att

likställa med arbetstagare vid tillämpning av skadeståndslagen utan hinder av

vad som föreskrivs i förevarande paragraf. Även vid tolkningen av annan

civilrättslig lagstiftning kan det tänkas att den som deltar i praktik bör

likställas med arbetstagare.

6 g §

I paragrafen lagfästs rätten till annat bistånd än försörjningsstöd. De olika

formerna av bistånd anges i tre punkter, varvid i andra och tredje punkterna

används beteckningar som förekommer på andra håll i socialtjänstlagen. Den i

punkt 3 nämnda biståndsformen "hemtjänst" har däremot ingen motsvarighet i någon

annan paragraf i lagen. I 10 § första stycket, 20 § första stycket och 35 §

första och tredje styckena används för samma biståndsform uttrycket "hjälp i

hemmet". I tydlighetens intresse föreslår Lagrådet att detta uttryck används

även i förevarande paragraf.

6 h §

Paragrafen, som reglerar socialnämndens möjlighet att när skäl finns bevilja

stöd på frivillighetens grund, har berörts under 6 b §. Bestämmelsen har inte

till alla delar fått en utformning som svarar mot vad som avsetts. Utformningen

tyder på att bestämmelsen enbart gäller andra typer av bistånd än som regleras i

6 b och 6 g §§. Syftet har dock i den allmänna motiveringen (avsnitt 8.9)

angetts vara att även inbegripa möjlighet att bevilja t.ex. högre

försörjningsstöd än som följer av 6 b §. Lagrådet förordar därför att

bestämmelsen ges följande lydelse:

"Socialnämnden får ge bistånd utöver vad som följer av 6 b och 6 g §§, om det

finns skäl för det."

Beslut att vägra bistånd som avses i förevarande paragraf kan enligt förslaget

till ändring i 73 § inte överklagas genom förvaltningsbesvär. Ett sådant beslut

kan angripas endast genom laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen

(1991:900). Lagrådet vill i sammanhanget påpeka att upphävandegrunden i 10 kap.

8 § första stycket 4, dvs. att beslutet strider mot lag eller annan författning,

inte kan åberopas av den som anser att han genom det vägrade biståndet inte

tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Bestämmelserna i 6 a § är med den redaktion

och med den placering som valts tillämpliga endast i fråga om försörjningsstöd

och sådant bistånd som avses i 6 g §.

6 i §

Enligt första stycket får en person, som önskar flytta till en annan kommun men

till följd av ålderdom, funktionshinder eller allvarlig sjukdom har varaktigt

behov av omfattande vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan genomföra

flyttningen utan att den andra kommunen erbjuder behövliga insatser, hos den

kommunen ansöka om sådana insatser som avses i 6 g § punkterna 2 och 3. Därvid

skall ansökningen behandlas som om sökanden var bosatt i den andra kommunen.

Avsikten är emellertid inte i första hand att den enskilde i ett sådant fall som

paragrafen tar sikte på skall få hjälp med genomförandet av flyttningen utan att

han skall erhålla behövliga vård- och omsorgsinsatser sedan flyttningen väl är

genomförd. Lagrådet föreslår därför att orden "kan genomföra flyttningen" byts

ut mot "kan bosätta sig där".

 I andra stycket föreskrivs enligt förslaget att den enskildes förhållanden i

hemkommunen inte får beaktas vid prövning enligt första stycket. Även

avfattningen av andra stycket kan vålla missförstånd, eftersom sökandens

förhållanden i hemkommunen självfallet kan behöva beaktas i vissa fall. Den av-

sedda innebörden framgår tydligare, om stycket får följande lydelse: "Det för-

hållandet att sökandens behov är tillgodosedda i hemkommunen får inte beaktas

vid prövning enligt första stycket."

27 §

Enligt paragrafens gällande lydelse får socialnämnden, när ett barns bästa

kräver det, förbjuda en person som har sitt hem inom kommunen att utan nämndens

medgivande ta emot andras underåriga barn för sådan vistelse i hemmet som inte

är endast tillfällig. De ändringar som föreslås går ut på dels att

socialnämndens möjlighet att lämna medgivande slopas, dels att nämnden enligt

paragrafen skall kunna meddela ett generellt förbud för en person att - även

tillfälligtvis - i sitt hem ta emot andras underåriga barn. Efter orden kan

socialnämnden således meddela ett mycket långtgående förbud som exempelvis

hindrar den enskilde från att i sitt hem ta emot de egna barnens lekkamrater,

barn till anhöriga etc. Uppenbarligen är det inte avsett att paragrafen skall

tillämpas på ett sådant sätt, och det synes därför önskvärt att socialnämnden i

förekommande fall i regel gör undantag för sådant mottagande av barn i hemmet

som är hänförligt till normalt umgänge. Även med denna utgångspunkt synes det

lämpligt att paragrafen förses med ett undantag till förebyggande av en

tillämpning som kan te sig stötande. Ett sådant undantag skulle lämpligen kunna

utformas efter mönster av 1 § fjärde stycket lagen (1988:688) om besöksförbud.

Lagrådet föreslår att paragrafen tillförs ett andra stycke av följande lydelse:

"Ett förbud enligt första stycket omfattar inte fall då det med hänsyn till

särskilda omständigheter är uppenbart befogat att ett barn tas emot i hemmet."

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

 259

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:124 Ändring i socialtjänstlagen.

 266