Regeringens proposition

1991/92:148

om förtroendenämndsverksamhet inom hälso-

och sjukvården, m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 19 mars 1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om förtroendenämndsverksamhet

inom hälso- och sjukvården, m.m. Förslaget innebär att den

verksamhet som förtroendenämnderna inom hälso- och sjukvården

har bedrivit enligt en särskild lagstiftning sedan år 1980 nu

läggs fast i en ny lag. Verksamheten, som för närvarande

omfattar den hälso- och sjukvård som ett landsting och en kommun

som inte ingår i ett landsting ombesörjer enligt hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763), föreslås utvidgad till att omfatta

även folktandvården. I landsting och sådana kommuner skall det

finnas en eller flera nämnder med uppgift att främja kontakterna

mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att

åt patienterna förmedla den hjälp som förhållandena kräver. För

en sådan nämnd skall gälla vad som är föreskrivet om nämnder i

kommunallagen (1991:900).

 Mot bakgrund av kommunernas ökade ansvar på hälso- och

sjukvårdsområdet föreslås vidare att det även inom den kommunala

hälso- och sjukvården skall finnas nämnder med motsvarande

uppgifter som inom landstingens hälso- och sjukvård. En kommun

inom ett landsting skall dock kunna överlämna denna uppgift till

landstinget om kommunen och landstinget är överens om detta.

 Enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård har de

nuvarande förtroendenämnderna till uppgift att utse stödpersoner

för patienterna inom den psykiatriska tvångsvården. Enligt

förslaget skall det i den nya lagen föreskrivas vilka av

förvaltningslagens särskilda handläggningsregler vid

bl.a. myndighetsutövning mot en enskild som skall gälla vid

nämndernas handläggning av ärenden om stödpersoner.

 Den nya lagen skall enligt förslaget träda i kraft den 1 juli

1992. Förslaget föranleder redaktionella ändringar i

lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård.

 I propositionen föreslås också att kommunerna inom ramen för

försöksverksamhet med kommunal primärvård ges befogenhet att

även erbjuda viss tandvård, s.k. distriktstandvård. Om ett

landsting och en kommun har kommit överens om att kommunen med

huvudmans ansvar skall överta landstingets skyldighet att

erbjuda viss hälso- och sjukvård (s.k. primärvård) enligt lagen

(1991:1136) om försöksverksamhet med kommunal primärvård, skall

kommunen även kunna överta den av landstinget bedrivna

distriktstandvården. Socialstyrelsen skall lämna sitt medgivande

härtill.

 Med distriktstandvård avses i detta sammanhang den verksamhet

som bedrivs av landstinget enligt tandvårdslagen (1985:125) som

en organisatoriskt integrerad del av primärvården och som enbart

har en hel kommun eller del av sådan som upptagnings- eller

betjäningsområde.

 Försöksverksamhet med kommunal primärvård som inkluderar även

distriktstandvård föreslås reglerad genom en ändring i lagen

(1991:1136) om försöksverksamhet med kommunal primärvård. Änd-

ringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1992.

 Prop. 1991/92:148

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och sjukvården,

m.m.

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § För den hälso- och sjukvård och den tandvård som ett

landsting eller en kommun ansvarar för enligt hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763) eller tandvårdslagen (1985:125) eller

någon annan författning skall det finnas en eller flera nämnder

med uppgift att främja kontakterna mellan patienterna och hälso-

och sjukvårdspersonalen samt att åt patienterna förmedla den

hjälp som förhållandena kräver. För en sådan nämnd gäller vad

som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900).

2 § En kommun som ingår i ett landsting får överlåta sin

uppgift enligt 1 § till landstinget, om kommunen och landstinget

har kommit överens om detta. Kommunen får lämna sådant

ekonomiskt bidrag till landstinget som motiveras av

överenskommelsen.

3 § Föreskrifter om stödpersoner vid psykiatrisk vård som är

förenad med frihetsberövande och annat tvång finns i lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård. Vid en nämnds handläggning av ärenden om

stödpersoner gäller, utöver vad som i övrigt föreskrivs,

följande bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223), nämligen

 14 § om muntlig handläggning,

 15 § om anteckning av uppgifter,

 16 och 17 §§ om parters rätt att få del av uppgifter,

 20 § om motivering av beslut,

 21 § om underrättelse om beslut,

 26 § om rättelse av skrivfel och liknande, och

 27 § om omprövning av beslut.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992, då lagen (1980:12)

om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården skall upphöra

att gälla.

 Prop. 1991/92:148

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård

 Härigenom föreskrivs att 30 och 31 §§ lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 30 §

När patienten begär det, skall en stödperson utses. En

stödperson kan utses också i annat fall, om patienten inte

motsätter sig det.

 Stödpersonen skall bistå patienten i personliga frågor så

länge denne ges tvångsvård. Stödpersonen har rätt att besöka

patienten på vårdinrättningen. Han får inte obehörigen röja

eller utnyttja vad han under uppdraget har fått veta om

patientens hälsotillstånd eller personliga förhållanden i

övrigt.

Stödperson utses av den nämnd Stödpersonen utses av en sådan

som avses i lagen (1980:12) om nämnd som avses i lagen

förtroendenämnder inom hälso- (1992:000) om förtroende-

och sjukvården. nämndsverksamhet inom hälso-

 och sjukvården, m.m.

 31 §

Chefsöverläkaren vid den enhet Chefsöverläkaren vid den enhet

där patienten vårdas skall där patienten vårdas skall

anmäla till förtroendenämnden anmäla till en sådan nämnd som

när det kan finnas skäl att avses i 30 § när det kan finnas

utse en stödperson. skäl att utse en stödperson.

Har stödperson för patienten inte redan utsetts, skall anmälan

alltid göras när

 1. chefsöverläkaren ansöker om medgivande till tvångsvård

enligt 7, 12 eller 14 §,

 2. patienten överklagar chefsöverläkarens beslut om intagning

enligt 6 §,

 3. patienten överklagar chefsöverläkarens beslut att avslå en

begäran att tvångsvården skall upphöra.

När tvångsvården av en patient, När tvångsvården av en patient,

för vilken stödperson utsetts, för vilken stödperson utsetts,

har upphört, skall chefsöver- har upphört, skall

läkaren snarast möjligt chefsöverläkaren snarast

underrätta förtroendenämnden om möjligt underrätta en sådan

detta. nämnd som avses i 30 § om

 detta.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

 Prop. 1991/92:148

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård

 Härigenom föreskrivs att 26 § lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 26 §

När rättspsykiatrisk vård i När rättspsykiatrisk vård i

fall som avses i 1 § andra fall som avses i 1 § andra

stycket 1 har påbörjats eller stycket 1 har påbörjats eller

upphört, skall chefsöverläkaren upphört, skall chefsöverläkaren

snarast underrätta vederbörande snarast underrätta vederbörande

förtroendenämnd enligt lagen nämnd enligt lagen (1992:000)

(1980:12) om förtroendenämnder om förtroendenämndsverksamhet

inom hälso- och sjukvården om inom hälso- och sjukvården,

att så har skett. Nämnden skall m.m. om att så har skett.

i fall som avses i 4 § Nämnden skall i fall som avses

underrättas när patienten i 4 § underrättas när patien-

enligt 18 § första stycket 2 ten enligt 18 § första stycket

har överklagat ett beslut av 2 har överklagat ett beslut av

chefsöverläkaren att den chefsöverläkaren att den rätts-

rättspsykiatriska vården inte psykiatriska vården inte skall

skall upphöra, liksom när upphöra, liksom när vården

vården efter överklagandet har efter överklagandet har

upphört. upphört.

 Föreskrifterna om stödperson i 30 § lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård tillämpas vid rättspsykiatrisk vård som

ges på en sjukvårdsinrättning. Föreskriften i andra stycket

andra meningen nämnda paragraf om rätt för stödpersonen att

besöka patienten på vårdinrättningen gäller dock bara i den mån

det inte möter hinder på grund avbestämmelserna i 8 § tredje

stycket denna lag eller 16 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m. fl. om möjlighet att besluta om

inskränkningar i patientens rätt att ta emot besök.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

 Prop. 1991/92:148

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:1136) om försöksverksamhet

med kommunal primärvård

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1136) om

försöksverksamhet med kommunal primärvård

 dels att i 2 och 7 §§ ordet "landstingskommunen" skall

bytas ut mot "landstinget",

 dels att 1 och 3-6 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 2 a §,

och närmast före 2 a § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

En kommun som ingår i en land- En kommun som ingår i ett land-

stingskommun får inom ramen för sting får inom ramen för en

en försöksverksamhet erbjuda försöksverksamhet erbjuda viss

viss hälso- och sjukvård hälso- och sjukvård

(primärvård), om (primärvård), om landstinget

landstingskommunen och kommunen och kommunen har kommit överens

har kommit överens om det och om det och fått tillstånd till

fått tillstånd till det. det. Om viss tandvård (dis-

 triktstandvård) bedrivs som en

 integrerad del av primärvården

 får även denna tandvård ingå i

 försöksverksamheten.

Socialstyrelsen prövar frågor om tillstånd till sådan

försöksverksamhet och får fastställa villkor för verksamheten.

 Föreskrifter i tandvårdslagen

 som gäller för för-

 söksverksamheten

 2 a §

 Föreskrifterna i tandvårds-

 lagen (1985:125), utom 5 och 6

 §§, 7 § första stycket 2 samt

 10 och 11 §§, gäller för den

 distriktstandvård som ingår i

 försöksverksamheten. Vad som

 sägs om landstinget skall dock

 gälla kommunen och vad som sägs

 om folktandvården skall gälla

 distriktstandvården enligt

 denna lag.

 Prop. 1991/92:148

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Kommunen skall erbjuda en god primärvård åt dem som är bosatta

inom det område som omfattas av försöksverksamhet och därvid

verka för en god hälsa hos hela denna befolkning.

 Om distriktstandvård ingår i

 försöksverksamheten skall kom-

 munen erbjuda en god sådan

 tandvård åt dem som är bosatta

 inom det område som omfattas av

 försöksverksamheten och därvid

 verka för en god tandhälsa hos

 hela denna befolkning.

 4 §

 Om någon som vistas inom det område som omfattas av försöks-

verksamhet utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och

sjukvård, som faller inom primärvården, skall kommunen erbjuda

sådan vård.

En kommun får också i andra En kommun får också i andra

fall erbjuda primärvård åt den fall erbjuda primärvård åt den

som är bosatt i en annan kommun som är bosatt i en annan kommun

om berörda kommuner och om berörda kommuner och

landstingskommuner kommer landsting kommer överens om

överens om det. det.

 Bestämmelserna i första och

 andra stycket om primärvården

 gäller även distriktstandvården

 om denna ingår i

 försöksverksamheten.

 5 §

Sådan primärvård som en kommun Sådan primärvård och distrikts-

har ansvar för enligt denna lag tandvård som en kommun har

omfattas inte av landstings- ansvar för enligt denna lag om-

kommunens ansvar enligt hälso- fattas inte av landstingets

och sjukvårdslagen (1982:763). ansvar enligt hälso- och

 sjukvårdslagen (1982:763) eller

 tandvårdslagen (1985:125).

 Prop. 1991/92:148

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 §

Har en landstingskommun och en Om ett landsting och en kommun

kommun träffat en överens- har träffat en överenskommelse

kommelse om försöksverksamhet om försöksverksamhet enligt

enligt denna lag får denna lag, får landstinget

landstingskommunen lämna sådant lämna sådant ekonomiskt bidrag

ekonomiskt bidrag till kommunen till kommunen som motiveras av

som motiveras av överenskommelsen.

överenskommelsen.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

 Prop. 1991/92:148

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af
[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Kön-

berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och sjuk-

vården, m.m.

1 Ärendet och dess beredning

Förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården

Den 1 juli 1980 inleddes en försöksverksamhet med

förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården. Verksamheten

regleras i lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- och

sjukvården. Enligt denna lag skall det inom varje landsting och

kommun som inte tillhör något landsting finnas en eller flera

förtroendenämnder för den hälso- och sjukvård som landstinget

eller kommunen ombesörjer enligt hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763). Nämnderna har till uppgift att främja kontakterna

mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att

förmedla den hjälp till patienterna som förhållandena påkallar.

Landstinget eller kommunen får tillsätta en särskild

förtroendenämnd eller uppdra åt någon annan nämnd att vara

förtroendenämnd. När det finns flera förtroendenämnder skall

varje nämnd fullgöra förtroendenämndsuppgifter för en viss del

av landstinget eller kommunen eller för en viss vårdin-

rättning. För en särskild förtroendenämnd gäller vad som är

föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900).

 Socialutskottet uttalade vid sin behandling av frågan om

lagreglerade förtroendenämnder (prop. 1978/79:220, SoU

1979/80:16) att verksamheten borde få karaktär av

försöksverksamhet, pågå i fem år och utvärderas innan man tog

slutlig ställning till hur verksamheten borde utformas på längre

sikt. Riksdagen ställde sig bakom utskottets uttalande (rskr.

130).

 Lagen om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården trädde

således i kraft den 1 juli 1980 med en giltighetstid till

utgången av juni 1985. Giltighetstiden har därefter förlängts

vid två tillfällen, första gången med ett år och andra gången

tills vidare (prop. 1984/85:181, SoU28,

 Prop. 1991/92:148

rskr. 400 resp. prop. 1985/86:136, SoU21, rskr. 218).

 En arbetsgrupp inom socialdepartementet har utvärderat

försöksverksamheten med förtroendenämnder. Arbetsgruppen

avlämnade i september 1984 rapporten (Ds S 1984:16)

Förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården. I rapporten

föreslogs bl.a. att verksamheten med förtroendenämnder skall

bestå även sedan försöksperioden har upphört och att

sjukvårdshuvudmännen i fortsättningen skall vara skyldiga enligt

lag att inrätta en eller flera särskilda förtroendenämnder.

Förtroendenämndernas verksamhet borde enligt arbetsgruppen

utvidgas till att omfatta även folktandvården. Arbetsgruppens

egen sammanfattning av de förslag som rör förtroendenämnderna

och gruppens lagförslag i denna del bör fogas till protokollet i

detta ärende som bilaga.

 Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna och en sammanställning av deras yttranden över

förslagen om förtroendenämndernas verksamhet har redovisats i

prop. 1984/85:181 Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården,

m.m.

 Jag tar i detta ärende upp frågan om den fortsatta

verksamheten hos förtroendenämnderna.

Försöksverksamhet med kommunal primärvård

Riksdagen beslutade i maj 1991 att kommunerna inom ramen för en

försöksverksamhet skulle ges befogenhet att erbjuda viss hälso-

och sjukvård, s.k. primärvård (prop. 1990/91:121, SoU21, rskr.

362). Om ett landsting och en kommun är överens om det och

socialstyrelsen lämnar sitt medgivande skall kommunen med

huvudmans ansvar kunna överta landstingets skyldighet att

erbjuda sådan vård.

 Försöksverksamheten regleras i lagen (1991:1136) om

försöksverksamhet med kommunal primärvård. Den skall kunna pågå

fr.o.m. år 1992 t.o.m. år 1996.

 Med primärvård avses i detta sammanhang den verksamhet som

drivs eller planeras att drivas av landstinget enligt hälso- och

sjukvårdslagen och som enbart har en hel kommun eller del av

sådan som upptagnings-och betjäningsområde. Sådan tandvård som

ett landsting ansvarar för enligt tandvårdslagen (1985:125)

omfattas således inte av den lagstiftning som gör det möjligt

för kommunerna att med huvudmans ansvar överta primärvården från

landstingen genom en försöksverksamhet.

 Jag tar i ärendet upp frågan om att inkludera även

distriktstandvården i försöksverksamheten med kommunal

primärvård.

2 Förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och

 sjukvården, m.m.

2.1 Allmän bakgrund

Lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården

tillkom mot bakgrund av de önskemål som under flera år framförts

i

 Prop. 1991/92:148

olika sammanhang - bl.a. genom motioner i riksdagen - om

insatser från samhällets sida för att förbättra möjligheterna

till kontakt och information mellan patienterna å den ena sidan

samt sjukvårdshuvudmännen och de anställda inom hälso- och

sjukvården å den andra sidan.

När lagen antogs beslutade riksdagen att verksamheten skulle

pågå som försöksverksamhet i fem år för att sedan utvärderas

inför ett slutligt ställningstagande till utformningen på längre

sikt (SoU 1979/80:16, rskr. 130).

 Den arbetsgrupp inom socialdepartementet som utvärderat

försöksverksamheten med förtroendenämnder föreslog i sin rapport

(Ds S 1984:16) bl.a. att verksamheten med förtroendenämnder

skulle permanentas och även i fortsättningen vara lagreglerad

samt utvidgas något.

 Giltighetstiden för den lag som reglerar försöksverksamheten

med förtroendenämnder förlängdes först med ett år till utgången

av juni 1986 (prop. 1984/85:181, SoU28, rskr. 400) och därefter

ytterligare en gång att gälla tills vidare (prop. 1985/86:136,

SoU21, rskr. 218).

 Skälet till förlängningarna angavs vara att socialberedningens

förslag i betänkandet (SOU 1984:64) Psykiatrin, tvånget och

rättssäkerheten bedömdes vara av den karaktären att de skulle

bli av betydelse för förtroendenämndernas verksamhet. Social-

beredningen föreslog bl.a. att stödpersoner skulle utses för

patienter som är föremål för psykiatrisk tvångsvård. Riksdagen

har sedermera beslutat om en ny lagstiftning om psykiatrisk

tvångsvård m.m. (prop. 1990/91:58, SoU13, rskr. 329 resp. JuU34,

rskr. 330). Den nya lagstiftningen, som trädde i kraft den

1 januari 1992, innebär bl.a. att det för tvångsvårdade

patienter inom psykiatrin skall utses stödpersoner. Enligt lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård skall dessa stödpersoner

utses av den nämnd som avses i lagen om förtroendenämnder inom

hälso- och sjukvården. Regleringen innebär att såväl patienter

som har tagits in för psykiatrisk tvångsvård i administrativ

ordning som patienter som ges rättspsykiatrisk vård, t.ex. efter

att ha begått brott, skall kunna få en stödperson.

Chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas är skyldig

att underrätta förtroendenämnden när behov uppkommer att

förordna stödpersoner. Uppgiftsskyldigheten är så utformad att

förtroendenämnderna getts ökad möjlighet att överblicka de

prövningar i tvångsvårdsfrågor som förekommer inom nämndens

område.

 Riksdagen har därutöver under senare tid fattat andra beslut

som har en särskild betydelse vid bedömningen av

förtroendenämndernas fortsatta verksamhet. Jag tänker härvid på

den generella kommunrättsliga reformen och på kommunernas ökade

roll på hälso- och sjukvårdsområdet.

 Enligt den nya kommunallagen (1991:900), som trädde i kraft

den 1 januari 1992, får kommunerna och landstingen ökad frihet

att organisera sin nämndverksamhet (prop. 1990/91:117, KU38,

rskr. 360). På det specialreglerade området innebär detta att

kraven på obligatoriska nämnder har slopats. Av lagstiftningen

på de skilda specialområdena bör det i stället, enligt förar-

betena till den nya kommunallagen, framgå att det i varje kom-

mun resp. landsting skall finnas ett eller flera ansvariga

 Prop. 1991/92:148

politiska organ för resp. verksamhetsområde. För de fakultativa

nämndernas del innebär den ökade friheten att uppgifterna kan

fördelas på flera nämnder. Organisationsfriheten innefattar

också en frihet att bestämma att vissa nämnder skall verka på

lokal nivå. Riksdagsbeslutet om en fri nämndorganisation har

fullföljts genom att den särskilda benämningen på vissa nämnder

i olika lagar har slopats (prop.1991/92:17, KU6, rskr. 31).

 För närvarande skall förtroendenämnder finnas i landsting och

i kommuner som inte ingår i ett landsting. På hälso- och

sjukvårdsområdet har kommuner som ingår i ett landsting

efterhand fått allt större uppgifter. Kommunerna har sålunda

fr.o.m. den 1 januari 1992 ålagts ett samlat ansvar för lång-

varig service och vård för äldre och handikappade

(prop.1990/91:14, SoU9, rskr. 97). Den s.k. ÄDEL-reformen

innebär bl.a. att kommunerna från landstingen har övertagit

ansvaret för sådana sjukhem och andra vårdinrättningar för

somatisk långtidssjukvård som har ett lokalt upptagningsområde

eller som ett landsting och en kommun kommit överens om skall

föras över till kommunen. Kommunerna har vidare fått en

skyldighet att erbjuda hälso- och sjukvård vid de sjukhem och

motsvarande som kommunerna övertar liksom vid övriga särskilda

boendeformer för service och omvårdnad, vid bostäder med

särskild service och vid kommunala dagverksamheter. Kommunernas

skyldighet omfattar dock inte läkarinsatser. Efter över-

enskommelse med landstinget och med regeringens medgivande får

en kommun också överta landstingets skyldighet att erbjuda

hemsjukvård, utom vad avser läkarinsatser, i ordinärt boende.

 Riksdagen har vidare beslutat att en försöksverksamhet med

kommunalt huvudmannaskap för primärvård skall få bedrivas

fr.o.m. år 1992 till utgången av år 1996 (prop. 1990/91:121,

SoU21, rskr. 362). Enligt lagen (1991:1136) om försöksverksamhet

med kommunal primärvård kan en kommun överta landstingets

skyldighet att erbjuda viss hälso- och sjukvård (primärvård) om

landstinget och kommunen är överens om det och socialstyrelsen

lämnat sitt medgivande. Jag återkommer snart till denna försöks-

verksamhet.

 Vid den bedömning av frikommunförsöket som riksdagen nyligen

har tagit ställning till (prop. 1991/92:13, KU6, rskr. 31) har

riksdagen också beslutat att kommuner som ingår i ett landsting

på försök skall få bedriva primärvård utan att huvudmanna-

ansvaret övergår på kommunen (entreprenadverksamhet). Denna

försöksverksamhet regleras i lagen (1985:1089) om försöks-

verksamhet inom hälso- och sjukvårdens område (senast ändrad

1991:1590). Även i detta fall skall socialstyrelsen lämna

medgivande till försöksverksamheten.

2.2 Fortsatt förtroendenämndsverksamhet

 Mitt förslag: Förtroendenämndsverksamheten inom hälso-

 och sjukvården skall bestå.

 Prop. 1991/92:148

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna var med något undantag

positiva till en fortsatt verksamhet med förtroendenämnder inom

hälso- och sjukvården.

 Skälen för mitt förslag: Sedan den 1 juli 1980 finns i varje

landsting och kommun som inte ingår i ett landsting på försök en

eller flera förtroendenämnder som skall förmedla information och

ge stöd och hjälp i olika former till patienter. Nämnden skall

verka för att patienternas rättigheter tas till vara och deras

integritet skyddas. Den har även till uppgift att för de an-

svariga påpeka eventuella behov av resurser inom ett visst

område. Nämndernas verksamhet omfattar all somatisk och psykia-

trisk vård som landstingen och de landstingsfria kommunerna

ansvarar för enligt hälso- och sjukvårdslagen.

 Erfarenheterna från den hittillsvarande verksamheten med

förtroendenämnder har visat att den har varit värdefull och

fyllt ett behov. Det står för mig helt klart att

förtroendenämnderna har en viktig funktion att fylla. De verkar

nära vården och kan hjälpa till att på ett informellt, snabbt

och smidigt sätt lösa olika problem som kan uppkomma vid den

enskilda människans kontakter med hälso- och sjukvården. Inom

nämnderna har under åren utvecklats en person- och miljökännedom

som ger goda förutsättningar för att konkreta åtgärder snabbt

skall kunna vidtas när det behövs.

 Patienter som klagar över något förhållande inom hälso- och

sjukvården är inte alltid i första hand intresserade av att

någon disciplinär åtgärd vidtas mot personalen inom hälso- och

sjukvården. En hel del patienter tar kontakt endast i syfte att

få ersättning för skador som de anser har uppkommit i samband

med vård och behandling. Dessa ärenden regleras sedan år 1975

för huvudmännens räkning av patientförsäkringen. Försäkringens

villkor är sådana att den enskilde inte behöver bevisa att någon

bland personalen har begått något fel eller annars varit för-

sumlig vid skadans uppkomst för att ersättning skall kunna utgå.

 Andra klagomål och förfrågningar från patienter och deras

anhöriga har inte sällan sin grund i missförstånd eller

bristande information till den enskilde. En ytterligare kontakt

med personalen kan många gånger vara tillräcklig för att komma

till rätta med problemen.

 Problem kan också lösas genom att en missnöjd patient hänvisas

till en annan läkare eller genom att fortsatt vård ges på ett

annat sjukhus. När personalen inom vården av något skäl inte

själv kommer till rätta med patientens klagomål har

förtroendenämnderna en viktig roll som förmedlare av kontakter

och information.

 Genom sin ställning har nämnderna också goda möjligheter att

på det lokala planet ta initiativ till eller annars verka för de

ändringar inom vården som bedöms erforderliga. Detta är

självfallet av stor betydelse.

 Nämnderna utgör inte bara ett viktigt komplement till

landstingens hälso- och sjukvård. För de statliga organ dit

patienter ofta vänder sig med klagomål och synpunkter - t.ex.

hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) eller socialstyrelsen

- är det värdefullt att kunna hänvisa patienterna till personer

nära hemorten, som har en mer direkt möjlighet att

 Prop. 1991/92:148

hjälpa till eller förmedla kontakter. Denna möjlighet har också

kommit att utnyttjas i ökad utsträckning. Efter ett förslag från

arbetsgruppen har HSAN också fr.o.m. år 1986 fått möjlighet att

till sjukvårdshuvudmännen överlämna ärenden som rör klagomål

över brister i kontakten mellan patient och hälso- och sjuk-

vårdspersonalen eller något annat liknande förhållande, då det

är uppenbart att någon disciplinär åtgärd enligt den s.k.

tillsynslagen inte kan komma i fråga (prop. 1984/85:189, SoU33,

rskr. 401).

 Mot bakgrund av vad jag nu sagt anser jag sammanfattningsvis

att förtroendenämndsverksamheten fyller en viktig funktion inom

hälso- och sjukvården genom att främja kontakterna mellan

patienter och hälso- och sjukvårdspersonal samt informera och

hjälpa patienter. Denna verksamhet bör därför fortsätta och

vidareutvecklas.

2.3 Skyldighet att svara för förtroendenämndsverksamhet

 Mitt förslag: Landstingen och kommunerna skall enligt lag

 vara skyldiga att ha en eller flera nämnder med uppgift

 att främja kontakterna mellan patienterna och hälso- och

 sjukvårdspersonalen samt att åt patienterna förmedla den

 hjälp som förhållandena kräver. För en sådan nämnd skall

 gälla vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen

 (1991:900).

 Arbetsgruppens förslag: Sjukvårdshuvudmännen skall vara skyl-

diga att inrätta en eller flera särskilda förtroendenämnder.

Verksamheten skall inte kunna läggas på redan befintliga

nämnder. Arbetsgruppen föreslog inte någon ändring i reglerna om

fördelning av uppgifter mellan flera förtroendenämnder.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna var

positiva till en fortsatt reglering i lag om skyldighet för

sjukvårdshuvudmännen att inrätta förtroendenämnder och till att

verksamheten i fortsättningen skall bedrivas endast av särskilda

nämnder. Negativa till detta var stat-kommunberedningen (C

1983:02), 1983 års demokratiberedning (C1983:03),

Landstingsförbundet samt tolv landsting och de tre landstings-

fria kommunerna.

 Skälen för mitt förslag: Socialutskottet uttalade år 1979 vid

behandling av frågan om lagreglerade förtroendenämnder (prop.

1978/79:220, SoU 1979/80:16) att det kunde ifrågasättas om

sjukvårdshuvudmännen borde åläggas att inrätta förtroendenämnder

eller om det borde överlämnas åt resp. huvudman att själv avgöra

om de berörda frågorna borde lösas på ett annat sätt. Utskottet

hänvisade till att den dåvarande kommunallagen (1977:179) gav

sjukvårdshuvudmännen möjlighet att inrätta särskilda organ,

t.ex. för ändamål som de aktuella. Enligt utskottets uppfattning

borde statsmakterna visa stor återhållsamhet när det gäller att

tvinga på kommuner och landsting nya verksamheter. Utskottet

fann dock att reformen på sjukvårdsinformationens område inte

skulle få den

 Prop. 1991/92:148

önskade genomslagskraften, om inte inrättandet av

förtroendenämnder gjordes obligatoriskt. Riksdagen ställde sig

bakom utskottets uttalande (rskr. 1979/80:130).

 Under försöksperioden med förtroendenämnder har gällt att det

skall finnas en eller flera sådana nämnder i varje landsting och

kommun som inte ingår i ett landsting. Sjukvårdshuvudmännen får

tillsätta en särskild förtroendenämnd eller uppdra åt någon

annan nämnd att vara förtroendenämnd.

 Arbetsgruppen som utvärderade försöksverksamheten med förtro-

endenämnder angav i sin rapport att flertalet sjukvårdshuvudmän

valt att inrätta särskilda förtroendenämnder och att

erfarenheterna av denna lösning överlag har varit positiva.

Några huvudmän hade lagt uppgifterna på förvaltningsutskott,

hälso- och sjukvårdsnämnd, direktion eller primärvårdsnämnd.

Majoriteten av remissinstanserna var positiva till

arbetsgruppens förslag om att verksamheten med förtro-

endenämnder i fortsättningen inte borde läggas på redan

befintliga nämnder.

 Som jag nyss anfört har riksdagen beslutat att stödpersoner i

vissa situationer skall utses för patienter inom den

psykiatriska tvångsvården, och att stödpersonerna skall utses av

förtroendenämnderna. Bl.a. med hänsyn till den roll dessa

nämnder har fått i samband med tvångsvården är det enligt min

bedömning nödvändigt att nämndernas verksamhet blir lagreglerad

även fortsättningsvis.

 Den diskussion som förts i frågan om förtroendenämnderna skall

vara obligatoriska eller inte måste ses mot bakgrund av den

tidigare gällande kommunalrättsliga regleringen. Genom

riksdagens tidigare omnämnda beslut om en ny kommunallag har

kommuner och landsting fått en ökad frihet att bestämma vilka

nämnder som skall finnas. Enligt kommunallagen (1991:900) får

landstingen och kommunerna således i princip själva besluta om

vilka nämnder som skall finnas för att fullgöra uppgifter på de

specialreglerade områdena och om nämndernas inbördes förhållan-

den.

 Om en sjukvårdshuvudman finner det lämpligt, exempelvis på

grund av geografiska förhållanden eller omfattningen av den

hälso- och sjukvårdande verksamheten, ges enligt nuvarande

lagstiftning möjlighet att inrätta mer än en förtroendenämnd.

Enligt lagen skall i sådant fall verksamheten delas upp mellan

nämnderna antingen efter geografiska grunder eller så att varje

nämnd får ansvar för vissa inrättningar. Kombinationer mellan

dessa metoder är också möjliga. Jag anser att sådana frågor om

fördelning av verksamheten bör avgöras av sjukvårdshuvudmannen

själv. Det kan finnas fördelar med att göra andra fördelningar

mellan nämnderna än dem som anges i gällande lag, t.ex.

fördelning efter verksamhetsområden för att kunna samla

erfarenhet och kunskap i vissa specifika frågor hos en nämnd.

För huvudmän med omfattande psykiatrisk hälso- och sjukvård kan

det t.ex. visa sig vara fördelaktigt att inrätta en särskild

förtroendenämnd för denna typ av vård.

 Jag föreslår mot denna bakgrund att sjukvårdshuvudmännen i

fortsättningen åläggs en skyldighet i lag att inrätta en eller

flera nämnder med uppgift att svara för

förtroendenämndsverksamhet. Vad denna verk

 Prop. 1991/92:148

samhet skall omfatta återkommer jag strax till. För en sådan

nämnd skall gälla vad som är föreskrivet om nämnder i den nya

kommunallagen. Frågan om hur uppgifter skall fördelas mellan

olika nämnder inom ett landsting eller en kommun skall inte

längre regleras i lag.

2.4 Verksamhetens omfattning m.m.

 Mitt förslag: Förtroendenämndsverksamheten utvidgas till

 att omfatta, utöver vård enligt hälso- och sjukvårdslagen

 och uppgiften att utse stödpersoner enligt lagstiftningen

 om psykiatrisk tvångsvård, även den vård som landstingen

 och de landstingsfria kommunerna svarar för enligt

 tandvårdslagen (folktandvården).

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt i fråga om ut-

vidgat ansvarsområde för förtroendenämnderna.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser var positiva till

förslaget om att folktandvården skall innefattas i nämndernas

verksamhet. Flera förordade att även omsorgsverksamheten skall

inkluderas.

 Skälen för mitt förslag: Förtroendenämndernas verksamhet om-

fattar för närvarande den hälso- och sjukvård som landstingen

och de landstingsfria kommunerna ombesörjer enligt hälso- och

sjukvårdslagen. Utanför den lagreglerade verksamheten faller

annan kommunal samt privat och statlig hälso- och sjukvård,

tandvård och omsorger om psykiskt utvecklingsstörda.

Kommunallagstiftningen lägger dock inga hinder i vägen för

sjukvårdshuvudmännen att frivilligt utvidga nämndernas

kompetensområde till att omfatta annan vård som huvudmännen

ansvarar för. Arbetsgruppen konstaterade också i sin rapport att

flera huvudmän beslutat att lägga patientärenden inom tandvård

och omsorger om psykiskt utvecklingsstörda på nämnderna samt att

förtroendenämndernas handläggare ofta hjälper till med råd och

upplysningar till patienter hos privata vårdgivare.

 Frågor inom tandvård är ofta likartade de frågor som uppstår

inom den vård som bedrivs enligt hälso- och sjukvårdslagen.

Gränsdragningen mellan de olika vårdområdena kan ibland vara

oklar. Jag anser därför att nämndernas ansvarsområde bör

utvidgas till att omfatta även folktandvården.

 Jag anser däremot inte att det finns skäl för att

förtroendenämndsverksamheten obligatoriskt också skall omfatta

den omsorgsverksamhet som sker enligt lagen (1985:568) om

särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl.

Organisatoriskt och ämnesmässigt hör dessa omsorger samman med

landstingens och kommunernas sociala verksamhet och har en annan

karaktär än den vård som avses ingå i förtroendenämndsverk-

samhetens ansvarsområde. Patientkontakterna inom andra

vårdområden är oftast av mera tillfällig natur än inom

omsorgsverksamheten. Ett krav på nämnderna att även innefatta de

särskilda omsorgerna i sin verksamhet skulle därför kunna

innebära att verksamheten blev tung och svår-

 Prop. 1991/92:148

hanterlig. Den s.k. tillsynsutredningen (S 1987:03) har bl.a.

haft i uppdrag att överväga om omsorgspersonalen skall föras in

under tillämpningsområdet för lagen (1980:11) om tillsyn över

hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen). I

utredningens betänkande (SOU1991:63) Tillsynen över hälso- och

sjukvården föreslås att omsorgspersonalen inte heller i

fortsättningen skall omfattas av tillsynslagen annat än när de

fullgör hälso- och sjukvårdsuppgifter. Betänkandet re-

missbehandlas för närvarande. Mera omfattande förändringar inom

detta vårdområde har också nyligen föreslagits av 1989 års

handikapputredning i betänkandet (SOU 1991:46) Handikapp Välfärd

Rättvisa. Handikapputredningen har bl.a. föreslagit att en

särskild lag om stöd och service till vissa funktionshindrade

skall ersätta den nuvarande omsorgslagstiftningen. Förslagen

bereds för närvarande i regeringskansliet.

 Mot bakgrund av vad jag nu anfört anser jag att det inte är

lämpligt att inbegripa de särskilda omsorgerna bland de

obligatoriska förtroendenämndsuppgifterna.

 Flertalet remissinstanser ställde sig negativa till att

förtroendenämnderna skulle ha skyldighet att handha även frågor

rörande enskilt bedriven verksamhet. Inte heller jag anser det

vara lämpligt att införa en sådan skyldighet. Liksom beträffande

omsorgsverksamheten för utvecklingsstörda m.fl. bör varje

sjukvårdshuvudman själv få avgöra om en sådan utvidgning av

förtroendenämndsverksamheten skall ske. Särskilt inom

storstadsområdena kan det dock vara motiverat att den nämnd som

ansvarar för förtroendenämndsverksamheten har möjlighet att

förmedla hjälp också till patienter som ges enskild vård. Ges en

sådan möjlighet bör nämnden, särskilt såvitt gäller uppgiften

att ta initiativ till önskvärda förändringar inom vården, vara

lyhörd för att man då har att göra med en verksamhet med annat

än kommunalt huvudmannaskap. Sådan vård som bedrivs av enskilda

vårdgivare efter avtal med ett landsting måste däremot anses

ingå i nämndernas lagreglerade kompetensområde.

 Som jag tidigare framhållit har den nämnd som avses i

förtroendenämndslagen till uppgift att utse stödpersoner för

patienter som behandlas inom den psykiatriska tvångsvården.

Någon ändring i detta hänseende är inte aktuell. Så som angavs i

propositionen om psykiatrisk tvångsvård, m.m. bör det kunna

ligga inom dessa nämnders mandat att vid behov ta initiativ till

undersökningar för att komma till rätta med brister som

uppmärksammas och att på andra sätt verka aktivt på området för

tvångsvård, t.ex. genom information till och andra kontakter med

patienter, vårdpersonal och ledning för institutioner i

vårdpolicyfrågor (prop. 1990/91:58 s. 166). Genom att den

praktiska uppgiften att utse stödpersoner handhas av förtroende-

nämndsorganen får dessa nämnder värdefull kompletterande

information om och nära kontakt med förhållandena inom

tvångsvården som grund för sin övergripande verksamhet på om-

rådet.

 I anslutning till de förslag som jag har lagt fram vill jag

beröra ytterligare några frågor som jag bedömer som viktiga när

det gäller den praktiska förtroendenämndsverksamheten.

 Arbetsgruppen som utvärderade verksamheten med

förtroendenämnder

 Prop. 1991/92:148

påpekade att det är viktigt med ett så obyråkratiskt och snabbt

arbetssätt som möjligt hos nämnderna. Detta är något som också

jag finner angeläget att framhålla. Arbetsfördelningen mellan

nämnderna och deras tjänstemän bör syfta till att åstadkomma en

smidig handläggning av patientärendena, i stor utsträckning

genom personliga kontakter, och till att ge nämnderna utrymme

att inrikta sig på de principiella frågorna och det förebyggande

arbetet.

 Jag vill understryka att problem som har uppkommit i första

hand bör lösas så nära den vårdande verksamheten som möjligt.

Nämnderna bör därför vid klagomål undersöka vilka kontakter som

har tagits och om det är möjligt med direktkontakt mellan

patienten och berörd hälso- och sjukvårdspersonal. I kontakterna

med hälso- och sjukvårdspersonalen och deras företrädare bör

nämnderna också framhålla att det i första hand är personalen

som har ansvaret för att lösa uppkomna problem tillsammans med

patienterna.

 Är relationerna sådana att detta inte är möjligt kan ett

alternativ vara att patienten får knyta en ny vårdkontakt.

Nämnderna bör i sådana fall medverka till detta och hjälpa

patienten tillrätta. Framställer patienten uttryckligt önskemål

om att göra en anmälan till hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

(HSAN) i ett ärende som faller under HSAN:s prövningsområde bör

nämnden informera om vad en anmälan bör innehålla samt i övrigt

på lämpligt sätt bistå patienten.

 Med den spännvidd förtroendenämndsverksamheten har finns det

ett behov både för nämndernas ledamöter och handläggare av fort-

bildning inom olika områden. Återkommande kontakter nämnderna

emellan bör vara av värde för att ge dem möjlighet att ta del av

varandras erfarenheter och diskutera gemensamma problem.

 För att information skall spridas om nämndernas verksamhet

anser jag att det i nämndernas förebyggande arbete bör ingå att

medverka i utbildning av hälso- och sjukvårdspersonalen, främst

i form av fortbildning, och att besöka olika institutioner inom

vården. Detta är en viktig väg att sprida kunskap om de frågor

som nämnderna handhar.

 Såväl arbetsgruppen som utvärderat

förtroendenämndsverksamheten som flera remissinstanser har

påpekat att informationen om förtroendenämnderna inte alltid har

nått ut till patienter, personal och allmänhet och att den måste

förbättras. Även om en förbättring har skett sedan dess anser

jag att det är av största vikt att ansträngningar görs för att

ytterligare sprida kännedom om nämnderna och deras uppgifter.

Det är angeläget att undvika att nämnderna bland hälso- och

sjukvårdspersonalen uppfattas som ensidiga företrädare för

patienterna och därmed på ett olyckligt sätt upplevs som

motparter till den berörda personalen. Det är också av vikt att

patienter och andra enskilda inte uppfattar nämnderna och deras

tjänstemän som en osjälvständig del av hälso- och sjukvårds-

organisationen. En hög grad av integritet och förmåga att göra

självständiga bedömningar bör utmärka nämnderna och deras

tjänstemän. Samtidigt måste det dock noteras att även andra

nämnder med uppgifter inom vården på olika sätt skall hjälpa

patienterna (jfr 2 a § hälso- och sjukvårdslagen). Det finns

inte i detta hänseende något motsatsförhållan-

 Prop. 1991/92:148

de mellan de olika nämnderna.

 Betydelsen av en återföring av nämndernas erfarenheter till

hälso- och sjukvården har betonats av både arbetsgruppen och

flera remissinstanser. Jag anser att det är mycket angeläget med

en sådan återföring för att bl.a. ytterligare förbättra

sjukvårdshuvudmännens och personalens kunskap om olika

patientproblem. Detta kan t.ex. vara ett inslag i vård-

personalens fortbildning.

2.5 Förtroendenämndsverksamhet inom kommunernas hälso-och sjuk-

vård

 Mitt förslag: Även inom den hälso- och sjukvård som en

 kommun ansvarar för skall det finnas nämnder med

 motsvarande uppgifter som inom landstingens hälso- och

 sjukvård. En kommun inom ett landsting skall dock kunna

 överlämna denna uppgift till en nämnd hos landstinget med

 förtroendenämndsuppgifter. En förutsättning är att

 kommunen och landstinget är överens om detta. Kommunen

 får i sådant fall lämna ekonomiskt bidrag till

 landstinget.

 Arbetsgruppens förslag: Arbetsgruppen hade inte anledning att

beröra frågan om förtroendenämnder inom kommunernas hälso- och

sjukvård och lämnade inte något förslag.

 Skälen för mitt förslag: Riksdagen beslutade i december 1990

(prop. 1990/91:14, SoU9, rskr. 97) om ändrad ansvarsfördelning

inom äldreomsorgen m.m. Som jag tidigare redovisat har kommu-

nerna genom beslutet fått ett utvidgat ansvar för långvarig

service och vård till äldre och handikappade. Reformen har

inneburit bl.a. att kommunerna övertagit vissa sjukhem och andra

vårdinrättningar för somatisk långtidssjukvård. Vid de sjukhem

och motsvarande inrättningar som kommunerna övertagit liksom vid

övriga särskilda boendeformer för service och omvårdnad, vid

bostäder med särskild service och vid kommunala dagverksamheter

har kommunerna skyldighet att erbjuda den hälso- och sjukvård

som de enskilda behöver. Kommunernas skyldighet omfattar dock

inte läkarinsatser.

 I prop. 1990/91:14 berördes även frågan om förtroendenämnder

inom kommunernas hälso- och sjukvård (avsnitt 5.7). Det

föredragande statsrådet gjorde den bedömningen att frågan om

förtroendenämnder inom denna hälso- och sjukvård borde tas upp i

anslutning till att ställning tas till frågan om permanentning

och utbyggnad av gällande lagstiftning om landstingets

förtroendenämnder.

 Som jag också tidigare redovisat pågår olika

försöksverksamheter med kommunal primärvård.

 För egen del anser jag att många av de skäl som motiverar

fortsatt förtroendenämndsverksamhet inom landstingens hälso- och

sjukvård självfallet har bärkraft även inom kommunernas

motsvarande nya verksamhet. Det finns visserligen väsentliga

skillnader mellan den vård som

 Prop. 1991/92:148

ett landsting ansvarar för och den som en kommun ansvarar för,

som t.ex. läkarinsatser och psykiatrisk tvångsvård med därmed

följande ansvar för att utse stödpersoner. Kravet på en likvär-

dighet i patienternas omhändertagande inom landstingen och kom-

munerna talar dock för att även kommunerna bör ha skyldighet att

svara för förtroendenämndsverksamhet.

 Inte minst med hänsyn till kommunernas varierande storlek

anser jag att verksamheten måste kunna organiseras utifrån

lokala hänsyn. I de allra största kommunerna kan det ibland vara

lämpligt att organisera egna nämnder för dessa frågor. En annan

väg, som kanske bättre passar små och medelstora kommuner, är

att kommunen och landstinget kommer överens om att

förtroendenämndsverksamheten inom landstinget utvidgas till att

omfatta även kommunens hälso- och sjukvård. Det är från

patienternas synpunkt praktiskt att kunna vända sig till en

instans. Inom äldreomsorgen rör patientärenden ofta både sådan

vård som ett landsting ansvarar för och sådan som kommunen

ansvarar för och det kan vara onödigt försvårande för patienten

att behöva vända sig till olika huvudmän. Jag anser att en sådan

samarbetslösning kan vara lämplig för att tillgodose såväl

patienternas intressen som övriga motiv för förtroen-

denämndsverksamheten. Den bör också ligga väl i linje med de

ökade möjligheterna till försöksverksamhet med kommunalt

bedriven primärvård både i form av överfört huvudmannaskap och

på entreprenad. Det är rimligt att kommunen i sådant fall bidrar

till landstingets kostnader för nämnden.

 För att en nämnd inom landstinget skall få handha även frågor

som ligger inom en kommuns kompetens krävs lagstöd. Detsamma

gäller för kommunens möjligheter att överlåta sitt ansvar för

att ha en eller flera nämnder för förtroendenämndsverksamheten

och att ge bidrag till landstinget. Det bör i övrigt överlåtas

åt landstingen och kommunerna att bestämma villkoren för denna

samverkan inom ramen för gällande regler om samverkan mellan

landsting och kommuner. Också en samverkan mellan flera kommuner

kan ibland vara lämplig. En sådan samverkan kan ske genom ett

kommunalförbund.

2.6 Den lagtekniska lösningen m.m.

 Mitt förslag: Bestämmelserna om förtroendenämndsverksam-

 heten ges i en ny fristående lag. I lagen anges vilka av

 förvaltningslagens särskilda handläggningsregler för

 ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild

 m.m. som skall gälla vid nämndernas handläggning av

 ärenden om stödpersoner. Redaktionella följdändringar

 sker i lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård.

 Prop. 1991/92:148

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt så vitt gäller

att bestämmelserna om förtroendenämnderna även i fortsättningen

bör ges i en särskild lag.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som ställde sig positiva

till förtroendenämndernas verksamhet var i allmänhet också

positiva till att denna verksamhet regleras i lag. I

sammanhanget har väckts en fråga om lagreglering kan ske genom

ett tillägg till hälso- och sjukvårdslagen.

 Skälen för mitt förslag: Under försöksperioden har förtroende-

nämndernas verksamhet reglerats i lagen (1980:12) om förtroende-

nämnder inom hälso- och sjukvården.

 Jag anser att bestämmelserna om förtroendenämndsverksamheten

även i fortsättningen bör finnas i en särskild lag och inte i

hälso- och sjukvårdslagen. En särskild lag markerar tydligare

att förtroendenämndsverksamheten inte utgör en integrerad del av

den allmänna hälso- och sjukvården. Som jag tidigare redovisat

har landstingen och kommunerna numera i princip full frihet att

bestämma sin nämndorganisation. Jag anser det dock angeläget att

betona att förtroendenämndsverksamheten bör handhas så att den

av patienterna kan upplevas som fristående inom landstingen och

kommunerna i sin uppgift att när så behövs vara ett komplement

till hälso- och sjukvården m.m.

 Jag har i det föregående föreslagit att

förtroendenämndsverksamheten skall utvidgas till att omfatta

även folktandvården. Nämnderna har vidare genom den nya

lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård fått i uppgift att utse

stödpersoner åt patienter i sådan vård. Också dessa förhållanden

talar enligt min mening för att en ny fristående lag bör ersätta

den nuvarande och att bestämmelserna bör hållas skilda från

hälso- och sjukvårdslagen.

 I förvaltningslagen (1986:223) finns grundläggande regler som

gäller bl.a. förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden.

En stor del av dessa bestämmelser gäller dock, av naturliga

skäl, vanligen inte inom hälso- och sjukvården (33 §

förvaltningslagen). Som en följd av förvaltningslagens regler

och av att en förtroendenämnds eller motsvarande nämnds beslut

om utseende av stödperson inte kan överklagas genom

förvaltningsbesvär blir således förvaltningslagens särskilda

handläggningsregler om bl.a. parters rätt att få del av upp-

gifter inte tillämpliga, såvida det inte särskilt anges i en

annan lag eller i en förordning (jfr 3 § förvaltningslagen).

Förvaltningslagen är tillkommen främst med hänsyn till parts

rättssäkerhetsintresse. Det bör därför i den föreslagna nya

lagen anges vilka av förvaltningslagens nu åsyftade regler som

skall gälla vid handläggningen av ärenden om stödpersoner. Till

detta återkommer jag i specialmotiveringen.

 Mitt förslag innebär att redaktionella följdändringar bör ske

i lagen om psykiatrisk tvångsvård och i lagen om

rättspsykiatrisk vård.

 Prop. 1991/92:148

2.7 Ekonomiska konsekvenser

Landstingen och de landstingsfria kommunerna Gotland, Göteborg

och Malmö har för närvarande det ekonomiska ansvaret för de näm-

nder som handhar förtroendenämndsverksamheten. Förslaget innebär

för landstingens och dessa kommuners del att verksamheten

utvidgas till att omfatta även frågor inom folktandvården. Hos

flera sjukvårdshuvudmän ligger patientärenden om tandvård redan

i dag på förtroendenämnderna. Denna nya uppgift bör med hänsyn

bl.a. härtill inte föranleda annat än smärre kostnadsökningar.

 Förslaget innebär vidare att de kommuner som ingår i ett

landsting ges skyldighet att svara för

förtroendenämndsverksamhet inom sin hälso- och sjukvård på

motsvarande sätt som redan tidigare gäller för landstingen och

de landstingsfria kommunerna. När det gäller kommunernas hälso-

och sjukvård får landstingen och kommunerna möjlighet att sam-

verka. Någon kvantitativ eller annan fördyrande förändring av

verksamheten är inte aktuell. Den förändring som skett är att

viss del av hälso-och sjukvården har förts över från landstingen

till kommunerna. I den mån nya kommunala nämnder kommer att

inrättas kan vissa merkostnader uppkomma. Sannolikt kommer dock

en stor del av förtroendenämndsverksamheten inom denna del av

hälso- och sjukvården att ombesörjas genom samverkan med resp.

landsting. Fördelningen av kostnaden mellan landstinget och

kommunen bör därvid kunna ske inom ramen för den överenskommelse

om samverkan som skall ske.

3 Försöksverksamhet med kommunal

 distriktstandvård

3.1 Allmän bakgrund

Folktandvårdslagen (1973:457) och den till denna lag anslutande

folktandvårdskungörelsen (1973:637) reglerade endast den

tandvård som landstingen svarade för. Fr.o.m. år 1986 ersattes

denna lag av den nu gällande tandvårdslagen (1985:125).

Tandvårdslagen har i likhet med hälso- och sjukvårdslagen

karaktären av en målinriktad ramlag som ger ett betydande

utrymme för landstingen att anpassa verksamheten till de

särskilda behoven och förutsättningarna inom resp. landsting.

Tandvårdslagens allmänna krav på tandvården gäller också för

tandvård som andra vårdgivare, t.ex. privattandläkarna, svarar

för.

 Vid tillkomsten av hälso- och sjukvårdslagen år 1982 undantogs

tandvården från dess tillämpningsområde. Anledningen till detta

var att särskilda överväganden om tandvården då pågick i den

s.k. tandvårdsutredningen (TU 78), vilka redovisades i

utredningens betänkanden (SOU 1982:4) Tandvården under 80-talet

samt (Ds 1983:4) Sjukhustandvårdens omfattning, inriktning och

arbetsuppgifter. I regeringens proposi-

 Prop. 1991/92:148

tion 1984/85:79 med förslag till tandvårdslag m.m. angavs som

skäl mot att inarbeta tandvårdslagens bestämmelser i hälso- och

sjukvårdslagen, dels att landstingens andel av tandvården är

avsevärt mycket mindre än deras andel av hälso- och sjukvården i

övrigt, dels att kraven på tandvården bör gälla all tandvård,

dvs. både den privata och den av landstingen bedrivna

tandvården. För att sistnämnda krav skulle kunna tillgodoses

hade en särreglering av tandvården i hälso- och sjukvårdslagen

behövts, vilket ansågs mindre lämpligt. Vid utformningen av

tandvårdslagen strävade man dock efter att i så stor

utsträckning som möjligt anpassa bestämmelserna i denna till

hälso- och sjukvårdslagen för att på sikt, om så skulle bedömas

önskvärt, kunna göra hälso- och sjukvårdslagen tillämplig också

på tandvården.

 Målet för tandvården är en god tandhälsa och en tandvård på

lika villkor för hela befolkningen. Kraven på tandvården

överensstämmer i allt väsentligt med motsvarande bestämmelser i

hälso- och sjukvårdslagen, men det framhålls särskilt i

tandvårdslagen att tandvården skall lägga vikt vid förebyggande

åtgärder.

 Sedan mitten av 1970-talet har också en betydande förbättring

av befolkningens tandhälsa ägt rum. 1974 års tandvårdsreform

anses ha haft en avgörande betydelse för denna utveckling. Barn

och ungdomar som nu växer upp har en påtagligt bättre tandhälsa

än tidigare generationer. Utbyggnaden av folktandvården med dess

starka inslag av förebyggande åtgärder har säkerligen spelat en

stor roll. Också hos vuxna kan en förbättring av tandhälsan

urskiljas, även om många fortfarande har ett relativt omfattande

behov av s.k. reparativ tandvård, dvs. tandlagning och

tandproteser.

 Bland äldre människor finns dock fortfarande flera grupper,

vilkas behov av tandvård inte är tillräckligt väl tillgodosedda.

Vikten av att även äldre personer omfattas av en god tandvård

har också uppmärksammats i flera undersökningar under senare år.

En ökad samverkan och samordning mellan primärvård, tandvård och

socialtjänst kan bidra till bättre förutsättningar att

uppmärksamma och avhjälpa sådana behov.

 Primärvården av i dag har ett förstahandsansvar för

befolkningens behov av professionell hälso- och sjukvård inom

ett begränsat geografiskt område. I vissa fall har

sjukvårdshuvudmännen funnit det mest ändamålsenligt att

inkludera även distriktstandvården i primärvårdsorganisationen.

Detta gäller t.ex. Hallands, Jämtlands, Skaraborgs och Älvsborgs

läns landsting. Primärvården tillhandahåller således ett

mångfacetterat serviceutbud och har olika innehåll i skilda

delar av landet. Älvsborgs läns landsting och Ale kommun deltar

sedan den 1 januari 1992 i försöksverksamheten med kommunal

primärvård. Dessa huvudmän har också uttalat önskemål om att

även distriktstandvården skall få ingå i försöksverksamheten.

 Prop. 1991/92:148

3.2 Försöksverksamhet med kommunal primärvård inkl.

 distriktstandvård

 Mitt förslag: Försöksverksamhet med kommunal primärvård

 skall kunna inkludera s.k. distriktstandvård, om ett

 landsting och en kommun är överens om att så skall ske

 och distriktstandvården redan är eller avses bli en

 integrerad del av primärvården.

 Skälen för mitt förslag: Jag har tidigare redovisat att

riksdagen i slutet av år 1991 har antagit lagen (1991:1136) om

försöksverksamhet med kommunal primärvård (prop. 1990/91:121,

SoU21, rskr. 362). I propositionen om försöksverksamhet med

kommunalt huvudmannaansvar för primärvård m.m. har det

föredragande statsrådet närmare redovisat bakgrunden och motiven

för en sådan försöksverksamhet. Jag vill i detta sammanhang

hänvisa till propositionen och riksdagens behandling av den.

 I vissa delar av landet, där huvudmännen är intresserade av

att delta i en sådan försöksverksamhet, är den s.k.

distriktstandvården organisatoriskt integrerad med primärvården.

För att försöksverksamheten skall kunna genomföras måste dock

landstinget, enligt nuvarande lagreglering, genomföra en

organisationsförändring av den primärvård man hittills utvecklat

och anpassat efter de aktuella behoven hos befolkningen i om-

rådet. Alternativt kan kommunerna inom ramen för försöksverk-

samheten ges möjlighet att med huvudmans ansvar överta även

landstingens skyldighet att erbjuda viss tandvård, s.k.

distriktstandvård.

 Jag vill framhålla att riksdagen också i annat sammanhang har

uttalat sig för en försöksverksamhet inom tandvårdsområdet, som

skulle ha inneburit en förändring av huvudmannaansvaret. Enligt

lagen (1988:1419) om försöksverksamhet inom socialtjänstens,

hälso- och sjukvårdens samt omsorgsverksamhetens område kan

regeringen medge att Jämtlands läns landsting och Östersunds

kommun på försök gemensamt får fullgöra uppgifter inom

socialtjänsten, viss hälso- och sjukvård (primärvård) samt

verksamheten med särskilda omsorger om psykiskt ut-

vecklingsstörda m.fl. I samband med lagens tillkomst gav

riksdagen regeringen tillkänna att det i och för sig vore

värdefullt om försöksverksamheten kom att omfatta även tandvård

(1988/89:KU6, rskr.13). Som konstitutionsutskottet angav hade

emellertid det landsting och den kommun som omfattas av lagen

inte för avsikt att ta med tandvården i försöket. Det

konstaterades också i samband med utvärderingen av frikom-

munförsöket att landstinget och kommunen inte heller därefter

haft sådan avsikt (prop. 1991/92:13).

 Mot denna bakgrund anser jag att försöksverksamhet med kommu-

nal primärvård skall kunna inkludera s.k. distriktstandvård, om

ett landsting och en kommun är överens om att så skall ske och

distriktstandvården redan är eller avses att bli en integrerad

del av primärvården.

 Prop. 1991/92:148

3.3 Den rättsliga regleringen av försöksverksamheten

 Mitt förslag: Det lagstöd som behövs för att

 försöksverksamheten med kommunal primärvård skall kunna

 omfatta även distriktstandvård lämnas genom en ändring i

 lagen om försöksverksamhet med kommunal primärvård. I

 lagen anges på motsvarande sätt som gäller för landsting

 och kommuner enligt hälso- och sjukvårdslagen vilka

 åligganden som kommunerna skall ha för denna tandvård

 inom ramen för försöksverksamheten.

 Skälen för mitt förslag: En principiellt betydelsefull

skillnad mellan landstingens ansvar för hälso- och sjukvården

enligt hälso- och sjukvårdslagen och motsvarande ansvar för

tandvården enligt tandvårdslagen är att det för tandvården har

lagts fast en skyldighet för landstingen att själva svara för

vissa slag av tandvård (7 § tandvårdslagen). Medan ett landsting

utan särskilda lagändringar har rätt att överlåta driftansvaret

för hälso- och sjukvården krävs lagstöd för att landstinget

skall kunna överlåta ett sådant ansvar vad gäller tandvård för

barn och ungdomar och specialisttandvård för vuxna. Både vad

gäller sådan hälso- och sjukvård och sådan tandvård som ett

landsting ansvarar för krävs dock lagstöd för att en kommun

skall kunna åta sig sådana uppgifter. Vad gäller hälso- och

sjukvården har försök med en kommunalt driven primärvård

förekommit sedan mitten av 1980-talet. Lagstöd för sådan

försöksverksamhet skapades i anslutning till försöksverksamheten

med ökad kommunal självstyrelse, det s.k. frikommunförsöket.

Denna verksamhet har närmare redovisats i propositionen

1990/91:121 om försöksverksamhet med kommunalt huvudmannaansvar

för primärvården m.m. och i den tidigare omnämnda utvärderingen

av frikommunförsöket (prop.1991/92:13, KU6, rskr. 31). Någon

motsvarande försöksverksamhet inom tandvården har inte varit

aktuell i samband med frikommunförsöken. Den försöksverksamhet

som för närvarande pågår inom tandvården sker inom ramen för

tandvårdslagens bestämmelser.

 Som jag inledningsvis berört regleras den försöksverksamhet

med kommunalt huvudmannaansvar för primärvård, som påbörjades i

januari 1992, i en särskild lag - lagen om försöksverksamhet med

kommunal primärvård. Ytterligare lagstöd krävs för att en sådan

försöksverksamhet skall kunna omfatta även den tandvård, s.k.

distriktstandvård, som vissa huvudmän sedan tidigare driver som

en i vissa avseenden integrerad del av primärvården.

Försökskaraktären och anknytningen till försöksverksamheten med

kommunal primärvård gör dock att regleringen lämpligen inte kan

ske i tandvårdslagen. Ett sätt att lösa denna fråga är att ändra

och komplettera den nyss nämnda lagen om försöksverksamhet med

kommunal primärvård så att en kommun som ingår i ett landsting

försöksvis kan vara huvudman även för distriktstandvård som är

anknuten till primärvården inom kommunens område i samband med

att kommunen övertar landstingets huvudmannaansvar för

primärvården inom detta område.

 Prop. 1991/92:148

 Tandvårdslagen eller lagstiftningen i övrigt innehåller inte

någon definition av begreppet distriktstandvård. Landstinget och

kommunen måste därför klargöra och lägga samma innebörd i

distriktstandvårdsbegreppet när man avtalar om att delta i

försöksverksamheten. I övrigt bör i princip motsvarande villkor

gälla för den tandvård som omfattas av försöksverksamheten som

för den primärvård som omfattas. Det gäller bl.a. den

geografiska avgränsningen och krav på uppföljning och ut-

värdering.

 Kvalitetsmässigt måste en försöksverksamhet som inkluderar

även distriktstandvård självfallet fylla samma krav som ställs i

tandvårdslagen på den tandvård som bedrivs av landstingen och

privata vårdgivare. Likaså måste reglerna om planering,

samverkan, nämnder, personal och patientsäkerhet m.m. ha sin

motsvarighet i försökslagen. Lagtekniskt kan detta till största

delen genomföras genom hänvisningar till tandvårdslagens

föreskrifter. Att tandvårdslagen till viss del gäller även utan

sådan hänvisning hindrar inte detta.

 Vissa författningar som utfärdas av regeringen kan behöva

ändras till följd av ändringar i lagen om försöksverksamhet med

kommunal primärvård. Jag avser att senare återkomma till

regeringen med förslag till behövliga förordningsändringar.

 Författningsregleringen inom socialförsäkringsområdet gäller

om tandvård meddelas bl.a. genom det allmännas försorg. Detta

medför att exempelvis ersättningsreglerna enligt tandvårdstaxan

(1973:638, omtryckt 1986:1055) kommer att gälla även när en

kommun tar över ansvaret för distriktstandvården.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom socialdepartementet

upprättats förslag till

 1. lag om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och

sjukvården m.m.,

 2. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård,

 3. lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård,

 4. lag om ändring i lagen (1991:1136) om

försöksverksamhet med kommunal primärvård.

 Förslagen under 2 och 3 gäller lagstiftning som faller under

lagrådets granskningsområde. Förslagen är dock av sådan

beskaffenhet att lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

 Prop. 1991/92:148

5 Specialmotivering

5.1 Förslaget till lag om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och

sjukvården, m.m.

Den nya lagen bygger i väsentliga hänseenden på den gamla men

innehåller också några nya bestämmelser. När det gäller

kommentarer till de regler som har flyttats från den gamla lagen

till den nya utan ändring i sak, får jag hänvisa till den

proposition som ligger till grund för den gamla lagen (prop.

1978/79:220 s. 30 f.). Jag vill även hänvisa till den

proposition som ligger till grund för hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763), vilken medförde att förtroendenämndernas

ansvarsområde utvidgades till att avse också förebyggande insat-

ser (prop.1981/82:97 s.53).

1 §

I paragrafen regleras landstingens och kommunernas (sjukvårds-

huvudmännens) skyldighet att inrätta nämnder för det som i

lagens rubrik benämns förtroendenämndsverksamhet och dessa

nämnders huvudsakliga uppgifter. Bestämmelserna har behandlats i

den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2, 2.3, 2.4 och 2.5). För

de kommuner som ingår i ett landsting modifieras skyldigheten av

bestämmelsen i 2 §.

 Nämndernas ansvarsområde omfattar enligt första stycket den

hälso- och sjukvård som ett landsting eller en kommun ansvarar

för enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) eller någon

annan författning. Detta innebär att de kommuner som ingår i ett

landsting åläggs en ny skyldighet. Så som framgår av den

allmänna motiveringen hänger detta samman med att kommunerna

fr.o.m. den 1 januari 1992 har fått ansvar för viss hälso- och

sjukvård. Kommunerna kan därutöver helt eller delvis överta

landstingens ansvar för primärvård inom ramen för de för-

söksverksamheter som för närvarande pågår med stöd av lagen

(1985:1089) om försöksverksamhet inom hälso- och sjukvårdens

område eller lagen (1991:1136) om försöksverksamhet med kommunal

primärvård. Med hälso- och sjukvård som kommunen ansvarar för

enligt någon annan författning än hälso- och sjukvårdslagen

avses sådan primärvård.

 Föreskrifterna i hälso- och sjukvårdslagen gäller all somatisk

och psykiatrisk vård. Att all psykiatrisk vård omfattas av

reglerna i hälso- och sjukvårdslagen har uttryckligen lagts fast

i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Genom den nya

lagen utvidgas nämndernas ansvarsområde till att gälla även inom

folktandvården, dvs. den tandvård som ett landsting eller en

landstingsfri kommun själv bedriver enligt tandvårdslagen

(1985:125).

 Nämndernas huvuduppgifter anges, i överensstämmelse med vad

som sägs i gällande lag, vara att främja kontakterna mellan

patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att åt

patienterna förmedla den hjälp som förhållandena kräver. Att

ordet "påkallar" har bytts ut mot "kräver" innebär inte någon

saklig ändring. Patientens egen uppfattning

 Prop. 1991/92:148

om vilken hjälp som krävs måste alltid beaktas. Självfallet kan

dock denna uppfattning inte ensamt få avgöra vilka åtgärder

nämnden eller dess tjänstemän skall vidta. Så som framgår av den

allmänna motiveringen innefattar uppgifterna såväl individ-

ärenden efter t.ex. klagomål från en patient som mera

övergripande policyfrågor och andra initiativ på området.

 Enligt paragrafen skall det finnas en eller flera nämnder med

uppgifter enligt denna lag. Sjukvårdshuvudmännen får således

möjlighet att inrätta mer än en sådan nämnd. De flesta landsting

kommer sannolikt även i fortsättningen att ha endast en nämnd

för dessa uppgifter. Huvudmännen får dock, till skillnad mot vad

som gäller för närvarande, frihet att själva bestämma hur

arbetsuppgifterna skall fördelas mellan nämnderna om det

inrättas flera sådana. Utformningen av bestämmelsen är i linje

med den ökade organisatoriska frihet för landstingen och

kommunerna som följer av kommunallagen (1991:900). För nämnderna

gäller också, enligt sista meningen i paragrafen, vad som är

föreskrivet om nämnder i den nya kommunallagen. Vad detta

innebär framgår av den lagen och dess förarbeten (prop. 1990/-

91:117, KU38, rskr. 360).

 För att ett landsting eller en kommun skall få ha hand om en

angelägenhet krävs i allmänhet att denna har anknytning till

landstingets eller kommunens område eller deras medlemmar (jfr 2

kap. 1 § kommunallagen). När en patient vårdas utanför sitt

hemlandsting kan detta sägas ha anknytning såväl till

hemlandstinget som till det landsting där vården sker. Om

patienten är missnöjd med något inom vården kan han därför i

princip vända sig till förtroendenämndsorganet i två olika

landsting. Av praktiska skäl är det dock rimligt att den nämnd

inom vars område vårdinrättningen är belägen tar upp patientens

frågor eller klagomål. Nämnder inom olika landsting bör utveckla

rutiner för samverkan i nu åsyftade situationer.

2 §

Av bestämmelserna i kommunallagen (1991:900) om kommunernas och

landstingens befogenheter följer att ett landsting inte får ägna

sig åt sådant som skall handhas enbart av kommunerna.

Verksamhetsområdet för en nämnd inom landstinget med

förtroendenämndsuppgifter skall dock enligt vad som föreslås i

detta ärende få omfatta även den kommunala hälso- och

sjukvården. Uttryckt på annorlunda sätt skall en kommun som

ingår i ett landsting kunna uppfylla sin skyldighet enligt 1 §

genom att uppdra åt en nämnd inom landstinget att svara för

förtroendenämndsverksamheten. En bestämmelse som klargör denna

kompetens har tagits in i paragrafen. För att möjliggöra ett

sådant överförande av ansvar behövs en bestämmelse som ger kom-

munen befogenhet att lämna ekonomiskt bidrag till landstinget.

En sådan bestämmelse har tagits in i paragrafen.

 Det bör understrykas att en landstingsnämnd som med stöd av

denna paragraf fullgör uppgifter för en kommun, inte kan

delegera beslutanderätt till anställda hos kommunen.

 Prop. 1991/92:148

3 §

Som har framgått av den allmänna motiveringen finns i lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård, vilka trätt i kraft den 1 januari 1992,

föreskrifter om stödpersoner för patienter inom den psykiatriska

tvångsvården. Stödpersoner utses av en nämnd som fullgör

förtroendenämndsuppgifter inom hälso- och sjukvården. En

hänvisning till lagarna om psykiatrisk tvångsvård resp.

rättspsykiatrisk vård har tagits in i första stycket. För-

troendenämndsverksamheten omfattar all psykiatrisk vård inom

landsting och kommuner. Uppgiften att utse stödpersoner berör

däremot inte alla nämnder utan endast sådana som har uppgifter

som berör den psykiatriska tvångsvården.

 I andra stycket föreskrivs vilka av förvaltningslagens

(1986:223) särskilda regler för handläggning av ärenden som

skall tillämpas då en nämnd skall behandla frågor om förordnande

eller entledigande av stödpersoner. Ett sådant ärende innefattar

myndighetsutövning mot någon enskild. Bestämmelsen har tidigare

berörts i avsnitt 2.6. Ett beslut att utse en stödperson bör så

långt möjligt fattas efter samråd med patienten. Nämndernas

beslut i fråga om att utse stödperson kan inte överklagas genom

förvaltningsbesvär. Vid sådant förhållande följer av 31 och 33

§§ jämförda med 3 § förvaltningslagen att, om några av

förvaltningslagens särskilda regler för handläggning av ärenden

skall tillämpas vid utseende m.m. av stödperson, detta måste

anges särskilt i lag eller förordning. I paragrafen anges

följaktligen att bestämmelserna i 14-17, 20, 21, 26 och 27 §§

förvaltningslagen skall tillämpas i sådana ärenden. Vad dessa

bestämmelser avser nämns i lagtexten. De inledande reglerna i

1-12 §§ förvaltningslagen är tillämpliga även på denna del av

nämndens verksamhet utan att det särskilt anges. Här inbegrips

bl.a. föreskrifterna om att tolk bör anlitas vid behov (8 §) och

om den enskildes rätt att anlita ombud eller biträde (9 §). Den

närmare tillämpningen av handläggningsreglerna behandlas i

förarbetena till förvaltningslagen (prop.1985/86:80, KU 21,

rskr. 202).

Ikraftträdande m.m.

Den nya lagen om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och

sjukvården, m.m. avses gälla fr.o.m. den 1 juli 1992. I och med

den nya lagens ikraftträdande skall den gamla lagen om

förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården upphöra att gälla.

Det är dock inte nödvändigt att välja nya förtroendenämnder

innan mandattiden för de nuvarande nämnderna gått ut. Om

verksamheten omorganiseras är det å andra sidan möjligt att

ändra nämndorganisationen. Enligt 6 kap. 13 § kommunallagen

(1991:900) bestämmer nämligen fullmäktige mandattiderna för

andra nämnder än styrelsen. Det innebär att kommunerna och land-

stingen när de så vill kan göra förändringar i sin

nämndorganisation genom att t.ex. bilda nya nämnder och avskaffa

gamla. Någon särskild övergångsreglering i denna fråga behövs

därför inte. Den nya lagen föranleder inte heller i övrigt

särskilda övergångsbestämmelser.

 Prop. 1991/92:148

5.2 Förslagen till lag om ändring i övriga lagar

Ändringarna i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård resp.

lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård innebär endast

redaktionella följder av förslaget till ny lag om

förtroendenämndsverksamhet.

 Ändringarna i lagen (1991:1136) om försöksverksamhet med kom-

munal primärvård har tillkommit för att göra det möjligt för

kommunerna att inom ramen för försöksverksamheten överta

ansvaret för viss tandvård. Bestämmelserna har behandlats i den

allmänna motiveringen (avsnitt 3).

6 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att anta

förslagen till

 1. lag om förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och

sjuk vården, m.m.,

 2. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångs vård,

 3. lag om ändring i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård,

 4. lag om ändring i lagen (1991:1136) om

försöksverksamhet med kommunal primärvård.

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och be-

slutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de

förslag som föredraganden har lagt fram.

 Prop. 1991/92:148

Sammanfattning av rapporten (Ds S 1984:16)

Förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården,

m.m.

Arbetsgruppens sammanfattning av rapporten

En särskild arbetsgrupp inom socialdepartementet har utvärderat

försöksverksamheten med förtroendenämnder inom hälso- och

sjukvården.

 Verksamheten regleras i lagen (1980:12) om förtroendenämnder

inom hälso- och sjukvården. Lagen trädde i kraft den 1 juli 1980

och gäller till utgången av juni 1985. Enligt lagen skall

landstingskommun och kommun, som inte ingår i en landstings-

kommun, för hälso- och sjukvården ha en eller flera

förtroendenämnder. Nämnderna skall ha till uppgift att främja

kontakten mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen

samt att förmedla den hjälp som förhållandena påkallar till

patienterna.

 Socialutskottet förutsatte i sin behandling av frågan om

förtroendenämnder (SoU 1979/80:16) att verksamheten skulle

utvärderas innan slutlig ställning togs till hur verksamheten

borde utformas på längre sikt.

 Arbetsgruppen har gjort en enkätundersökning för att få en

uppfattning om innehåll och omfattning av förtroendenämndernas

verksamhet. Synpunkter på verksamheten har inhämtats från

förvaltningsutskotten (motsv.), vilka i sin tur inhämtat

yttranden från förtroendenämnderna och hälso- och sjukvårdsnämn-

derna.

 Arbetsgruppen har sammanträffat med handläggarna hos

förtroendenämnderna samt med företrädare för hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN), socialstyrelsen, Spri och

personal- och patientorganisationer.

 Arbetsgruppen lägger fram följande förslag:

- Verksamheten med förtroendenämnder inom hälso- och

 sjukvården bör bestå även sedan försöksperioden upphört

- Sjukvårdshuvudmännen bör i fortsättningen vara skyldiga

 att inrätta en eller flera särskilda nämnder för

 verksamheten.

- Nämndernas verksamhet bör i fortsättningen omfatta både

 den allmänna hälso- och sjukvården och folktandvården.

- Förtroendenämnderna bör även i fortsättningen regleras

 i en särskild lag.

- Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd föreslås få

 möjligheter att till sjukvårdshuvudmännen överlämna

 ärenden som rör klagomål över bemötande av personal

 inom hälso- och sjukvården eller bristande kontakt och

 information i vården.

Arbetsgruppen anser vidare

 Prop. 1991/92:148

 Bil. 1

- att arbetsfördelningen mellan förtroendenämnderna och

 deras handläggare bör syfta till att åstadkomma en

 snabb och obyråkratisk handläggning av patientärendena,

 Prop. 1991/92:148

 Bil. 1

- att återföringen av erfarenheterna från nämnderna bör

 göras effektivare,

- att fortbildning bör anordnas för nämnderna och deras

 handläggare,

- att nämnderna i ökad omfattning bör delta i utbildning

 av hälso- och sjukvårdspersonalen,

- att återkommande information om nämnderna bör lämnas

 till personal, patienter och allmänheten,

- att lämpliga former för fortlöpande kontakter med

 företrädare för lokala personal- och patientorgani-

 sationer bör övervägas.

 Arbetsgruppen lägger fram förslag till lag om förtroendnämnder

inom hälso- och sjukvården och folktandvården samt föreslår en

ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårds-

personalen m.fl.

Arbetsgruppen författningsförslag

Förslag till

Lag om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården och

folktandvården

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § För den hälso- och sjukvård och folktandvård som en

landstingskommun eller en kommun som inte ingår i en

landstingskommun ombesörjer enligt hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) eller folktandvårdslagen (1973:457) skall det finnas

en eller flera förtroendenämnder med uppgift att främja kontak-

terna mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt

att åt patienterna förmedla den hjälp som förhållandena

påkallar.

 När flera förtroendenämnder finns, skall varje nämnd fullgöra

de uppgifter som sägs i första stycket för en viss del av

landstingskommunen eller kommunen eller för en viss

vårdinrättning.

2 § I fråga om förtroendenämnderna gäller bestämmelserna i 3

kap.

212 §§ kommunallagen (1977:179) i tillämpliga delar.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1985.

 2. Annan nämnd än förtroendenämnd får till utgången av år 1985

vara förtroendenämnd.

 Prop. 1991/92:148

 Bil. 1

Innehållsförteckning

Proposition 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1992 9

1 Inledning 9

2 Förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och sjukvården

 m.m. 10

 2.1 Allmän bakgrund 10

 2.2 Fortsatt förtroendenämndsverksamhet 12

 2.3 Skyldighet att svara för förtroendenämndsverksamhet 14

 2.4 Verksamhetens omfattning m.m. 16

 2.5 Förtroendenämndsverksamhet inom kommunernas hälso-

 och sjukvård 19

 2.6 Den lagtekniska lösningen m.m. 20

 2.7 Ekonomiska konsekvenser 22

3 Försöksverksamhet med kommunal distriktstandvård 22

 3.1 Allmän bakgrund 22

 3.2 Försöksverksamhet med kommunal primärvård

inkl.distrikts

 tandvård 24

 3.3 Den rättsliga regleringen av försöksverksamheten 25

4 Upprättade lagförslag 26

5 Specialmotivering 27

6 Hemställan 30

7 Beslut 30

Bilaga Sammanfattning av rapporten (Ds S 1984:16)

 Förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården, m.m. samt

 Arbetsgruppens författningsförslag 31