Regeringens proposition

1994/95:178

Pantbankslag

Prop.

1994/95:178

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 april 1995

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Sten Heckscher

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen förslås en ny pantbankslag, som ersätter den nu gällande lagen

(1949:722) om pantlånerörelse. Den nya lagen bygger på förslag från

Pantbanksutredningen (SOU 1994:61).

 De nya reglerna innebär inga radikala förändringar utan syftar till en

modernisering och förenkling av ett regelsystem som i sina huvuddrag anses ha

fungerat väl. Det blir nu enklare att etablera och driva pant-banksverksamhet

samtidigt som branschen alltjämt skall omfattas av sär-skilda regler med

konsumentskydd och brottsbekämpning som huvud-syften.

 Liksom i nu gällande reglering skall det krävas tillstånd av länsstyrelsen för

att få driva pantbanksverksamhet. Nuvarande behovsprövning samt företräde för

kommuner m.fl. utmönstras. Länsstyrelsen skall liksom hittills ha huvudansvaret

för tillsynen över pantbankerna samtidigt som polisen svarar för en löpande

tillsyn med inriktning på kontroll av pant-satt gods. Reglerna för

tillståndsprövning och tillsyn bygger i jämförbara delar på motsvarande

reglering i lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag.

 En nyhet är att det skall ställas krav på aktiebolagsform för verksam-heten.

Reglerna för konsumentskydd bygger i huvudsak på motsvarande reglering i

konsumentkreditlagen (1992:830). Det innebär inga stora skill-nader i

förhållande till nuvarande praxis. Däremot görs den lagen inte generellt

tillämplig på pantbanksverksamhet.

 Länsstyrelsernas tillstånds- och tillsynsverksamhet föreslås bli finansie-rad

med avgifter.

 De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 4

2 Lagtext.................................. 4

 2.1 Förslag till pantbankslag............ 4

 2.2 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987: 617) 11

 2.3 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) 12

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag.................. 13

 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992:830)...... 15

3 Ärendet och dess beredning............... 16

4 Pantbanker............................. 16

 4.1 Allmänt............................. 16

 4.2 Pantbanker i Sverige................ 17

 4.2.1Den rättsliga regleringen av pantlåneverksam-heten 17

 4.2.2Branschutveckling och branschstruktur 18

 4.2.3Branschorganisation............. 19

5 Gällande ordning ........................ 20

 5.1 Allmänt om panträtt i lös egendom.... 20

 5.2 Särskilt om pantlånelagen m.m........ 22

6 Regeringens förslag till ny pantbankslag. 25

 6.1 En ny förenklad pantbankslag ersätter pantlånela-gen 25

 6.2 Förutsättningar för att få etablera och driva pant-bank 26

 6.3 Konsumentskyddet .................... 29

 6.4 Kontroll och tillsyn................. 36

 6.5 Genomförande m.m..................... 37

7 Avgifter m.m............................. 38

8 Författningskommentar.................... 40

 8.1 Förslaget till pantbankslag.......... 40

 8.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 51

 8.3 Förslaget till ändring i konsumentkreditlagen (1992: 830) 52

 8.4 Förslaget till ändring i lagen (1992:1610) om kre-ditmarknadsbolag

 ..................................... 52

 8.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992:830)...... 52

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 1995 53

Bilaga 1 Pantbankernas kreditgivning (SOU 1994:61) - En sammanfattning av

 utredningsförslagen.................. 54

Bilaga 2 Utredningens lagförslag.............. 61

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser..... 66

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag.......... 68

 1 Förslag till pantbankslag....... 68

 2Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 74

 3 Förslag till lag om ändring i konsumentkre-ditlagen

 (1992:830)...................... 75

 4Förslag till lag om ändring i lagen (1992: 1610) om

 kreditmarknadsbolag............. 76

 5 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992: 830) 78

Bilaga 5 Lagrådets yttrande................... 79

Rättsdatablad................................. 81

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. pantbankslag,

2. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

3. lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830),

4. lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

5. lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i konsumentkreditlagen

(1992:830).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till pantbankslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § I denna lag avses med

 pantbank: ett företag som bedriver pantbanksverksamhet,

 pantbanksverksamhet: en näringsverksamhet med ändamål att lämna krediter åt

konsumenter mot panträtt huvudsakligen i lösöre,

 pantsedel: ett särskilt bevis om pantsättningen som pantbanken lämnar till

låntagaren,

 pantbok: ett löpande register över alla pantsättningar i en pantbank.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för låntagaren är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen.

Tillståndsplikt

3 §Pantbanksverksamhet får drivas bara efter tillstånd av länsstyrelsen.

Tillstånd ges tills vidare.

 Tillstånd kan ges till svenska aktiebolag och motsvarande utländska företag

inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. För ett utländskt företag, som inte

är verksamt genom ett svenskt aktiebolag, skall tillståndet avse verksamhet

genom filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

4 § Tillstånd skall ges om företaget med hänsyn till organisation, ledning och

ägare med bestämmande inflytande kan antas komma att bedriva en sund

pantbanksverksamhet och i övrigt uppfylla kraven enligt bestämmelserna i denna

lag.

 Tillstånd till ett utländskt företag får ges endast om företaget i det land där

det har sitt säte bedriver pantbanksverksamhet och står under tillsyn av behörig

myndighet.

5 § Frågan om tillstånd prövas av länsstyrelsen i det län där verksam-heten

skall bedrivas. Skall verksamheten bedrivas i flera län, prövas frågan av

länsstyrelsen i det län där företagets svenska huvudkontor är beläget.

 Innan en pantbank öppnar ett nytt kontor, skall anmälan göras till den

länsstyrelse som beviljat tillståndet. Öppnas kontoret i ett annat län, skall

anmälan göras även till länsstyrelsen i det länet.

Sundhetskrav och förbud mot annan verksamhet

6 §Pantbanksverksamhet skall bedrivas så att allmänhetens förtroende för

verksamheten upprätthålls och i övrigt så att verksamheten kan anses sund.

 En pantbank får inte bedriva någon annan verksamhet vid sidan av

pantbanksverksamhet än som anges i 20 §.

Tystnadsplikt

7 § Uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden som har

lämnats till en pantbank får inte obehörigen röjas.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekre-tesslagen (1980:100).

 Den som bryter mot förbudet i första stycket skall inte dömas till ansvar

enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

Grunder för långivning

8 § Panten skall vara den enda säkerheten för lånet. Låntagaren blir inte

personligen betalningsansvarig för lånet.

9 § Ränta som tas ut för lånet skall anges som en räntesats motsvarande

räntekostnaden per år för den vid varje tid obetalda delen av skulden.

Räntesatsen får inte ändras till låntagarens nackdel under lånetiden.

10 §En pantbank får förutom ränta ta ut ersättning för lånet, om sådan

ersättning motsvaras av kostnader för lånet.

 Ersättningsbeloppet får inte ändras till låntagarens nackdel under låne-tiden.

11 §Låntagaren har rätt att lösa panten i förtid. Ränta och andra kostnader

skall då betalas för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden

därefter. Därvid får dock pantbanken begära att varje påbörjad månad från dagen

för lånet räknas som hel månad.

 Pantbanken får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att skulden betalas

i förtid.

12 §Lånetiden får inte överstiga ett år.

 Om pantbankens fordran inte betalas när den förfaller till betalning, får

pantbanken sälja panten enligt 16-20 §§.

 Pantbanken har rätt till dröjsmålsränta under högst fyra månader från

förfallodagen.

Pantsedel

13 §Pantbanken skall lämna låntagaren en pantsedel som bevis om pantsättningen.

Pantsedeln skall innehålla uppgift om

 1. det nummer under vilket lånet har förts in i pantboken,

 2. dagen för pantsättningen och lånets förfallodag,

 3. lånebeloppet och ränta enligt 9 §,

 4. ersättning enligt 10 § och övriga villkor för lånet samt

 5. beskrivning av panten.

 Ränta enligt 9 § och ersättning enligt 10 § skall anges med belopp.

Åldersgräns och legitimation m.m.

14 §En pantbank får ta emot pant bara av den som har fyllt arton år. Låntagaren

skall vara känd för pantbankens personal eller på ett till-förlitligt sätt

styrka sin identitet. Detsamma gäller när panten skall lösas.

 Pantbanken skall vid pantsättningen begära uppgift om den adress där låntagaren

kan nås för underrättelser. Skyldighet enligt 19 § att underrätta låntagaren

eller annan skall anses fullgjord, om underrättelsen har sänts i rekommenderat

brev under den adress som har uppgetts eller som an-nars är känd för pantbanken.

Försäkring

15 §En pantbank skall för mottagna panter ha egendoms- och ansvars-försäkring

till betryggande belopp.

Pantförsäljning

16 §Panten får säljas först två månader efter lånets förfallodag, om inte

låntagaren eller den som förvärvat rätten till panten medger att det sker

tidigare.

17 §Försäljning skall ske på offentlig auktion på den ort där pantsätt-ningen

ägt rum, om inte låntagaren eller den som förvärvat rätten till panten medger

att försäljning sker på annan ort.

 Om panten utgörs av värdepapper som är noterade på svensk eller ut-ländsk börs,

en auktoriserad marknadsplats eller någon annan reglerad marknad, skall

försäljningen dock ske genom ett värdepappersinstitut och till gällande börs-

eller marknadspris.

18 §En försäljning på offentlig auktion skall kungöras i en tidning inom orten

minst åtta dagar i förväg. I kungörelsen skall anges lånets förfallo-månad.

 Låntagaren eller den som förvärvat rätten till panten skall i god tid före

auktionen på lämpligt sätt särskilt underrättas om tid och plats för denna.

19 §Överskott vid en pantförsäljning tillfaller låntagaren eller den som

förvärvat rätten till panten.

 Om överskottet uppgår till högst 100 kronor, har låntagaren eller den som

förvärvat rätten till panten rätt att på begäran få beloppet utbetalat på

pantbanken. Om beloppet överstiger 100 kronor, skall pantbanken snarast

underrätta honom om att ett sådant överskott har uppkommit. Pantbanken kan i

stället direkt utbetala beloppet till honom på lämpligt sätt.

 Överskott som inte har kunnat betalas ut inom ett år från försäljnings-dagen

tillfaller pantbanken.

20 §En pantbank får vid försäljning på offentlig auktion själv köpa panten.

Sådan pant får pantbanken i sin verksamhet sälja över disk.

Pantbok

21 §En pantbank skall föra pantbok.

 Regeringen får föreskriva vilka uppgifter som skall antecknas i pant-boken.

22 §Uppgift i pantboken skall bevaras under fem år räknat från ut-gången av det

kalenderår då uppgiften fördes in eller under den längre tid som för vissa

uppgifter gäller enligt annan författning.

Ägarprövning

23 §Ett direkt eller indirekt förvärv av aktier i en pantbank, som medför att

förvärvaren innehar mer än tio procent av kapitalet eller rösterna eller som

annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av före-taget, får ske

bara efter tillstånd av den länsstyrelse som avses i 5 § första stycket.

 Tillstånd skall lämnas, om det inte kan antas att förvärvet kommer att motverka

en sund utveckling av företagets verksamhet.

Tillsyn

24 §En pantbank står under tillsyn av länsstyrelsen.

 Driver pantbanken verksamhet i flera län, är länsstyrelsen i det län där

företagets svenska huvudkontor är beläget huvudansvarig för tillsynen. Den

lokala tillsynen i de övriga län där företaget bedriver verksamhet ut-övas med

biträde av länsstyrelserna i dessa län.

25 §Länsstyrelsen skall vid sin tillsyn över pantbankerna se till att en sund

utveckling av verksamheten främjas.

26 §En pantbank skall lämna länsstyrelsen de upplysningar om sin verksamhet och

därmed sammanhängande omständigheter som länssty- relsen begär.

 Länsstyrelsen får genomföra undersökning hos en pantbank när länsstyrelsen

anser det nödvändigt.

Poliskontroll

27 §En pantbank är skyldig att på begäran lämna ut uppgifter ur pant-boken till

polismyndigheten. En sådan begäran får avse viss systematisk rapportering till

polismyndigheten.

 Pantbanken skall också lämna polismyndigheten tillträde till pantban-kens

lokaler för undersökning av pantlagret och granskning av pantboken och de

handlingar som ligger till grund för den.

Ingripanden

28 §Ett tillstånd att bedriva pantbanksverksamhet skall återkallas av

länsstyrelsen om

 1. företaget inom ett år efter tillståndsbeslutet inte har börjat driva

verk-samheten eller dessförinnan har förklarat sig avstå från tillståndet,

 2. företaget under en sammanhängande tid av ett år inte har drivit nå-gon

verksamhet, eller

 3. företaget genom att överträda bestämmelser i denna lag eller någon annan

författning eller på något annat sätt visat sig inte uppfylla kravet på en sund

pantbanksverksamhet.

29 §Om det är tillräckligt får länsstyrelsen i det fall som avses i 28 § 3 i

stället för att återkalla tillståndet meddela varning.

30 §Om någon bedriver pantbanksverksamhet utan tillstånd, skall länsstyrelsen

förelägga honom att upphöra med verksamheten.

 Är det osäkert om viss verksamhet utgör pantbanksverksamhet, får läns-styrelsen

förelägga den som bedriver verksamheten att lämna de upplys-ningar som behövs

för att bedöma frågan.

31 §Om länsstyrelsen återkallar ett tillstånd enligt 28 § 3, får läns-styrelsen

besluta hur verksamheten skall avvecklas.

 Länsstyrelsen får också besluta hur en olovlig pantbanksverksamhet skall

avvecklas.

Vite

32 §Om länsstyrelsen meddelar föreläggande eller förbud enligt denna lag, får

länsstyrelsen förelägga vite.

Avgifter

33 §Pantbanker som är verksamma i Sverige skall till länsstyrelsen beta-la

avgifter för finansiering av länsstyrelsens verksamhet enligt denna lag.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om dessa avgifter.

Överklagande m.m.

34 §Polismyndighetens beslut enligt denna lag får överklagas hos läns-styrelsen.

Polismyndighetens beslut gäller omedelbart, om inte annat be-stämts.

35 §Länsstyrelsens beslut enligt 30 § andra stycket får inte överklagas.

 Andra beslut som länsstyrelsen meddelar enligt denna lag får överkla-gas hos

allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid över-klagande till

kammarrätten.

36 §Länsstyrelsen får bestämma att ett beslut om förbud, föreläggande eller

återkallelse enligt denna lag skall gälla omedelbart.

_______________________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996, då lagen (1949:722) om

pantlånerörelse skall upphöra att gälla.

 2 . För pantbanksverksamhet som vid den nya lagens ikraftträdande drivs med

stöd av tillstånd enligt äldre bestämmelser gäller följande.

 a) För fortsatt verksamhet krävs tillstånd enligt den nya lagen. Rörelsen får

dock drivas vidare med stöd av äldre bestämmelser intill utgången av år 1996

eller, om ansökan om tillstånd enligt den nya lagen har getts in dessförinnan,

till dess ansökningen har prövats slutligt.

 b) Verksamhet som drivs i annan form än som krävs enligt 3 § andra stycket får

drivas vidare i denna form intill utgången av år 1997.

 3. I fråga om överklagande av beslut som länsstyrelsen eller polismyn-digheten

har meddelat före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas.

2.2 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 9 § bankrörelselagen (1987:617) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 9 §[1]

 Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypo-teksbank och

sådant bankföretag som avses i 4 eller 5 § får i sin firma eller i övrigt vid

beteckning av affärsrörelse använda ordet bank.

 En sammanslutning eller annan juridisk person med nära anknytning till företag

som avses i första stycket får dock, efter tillstånd av Finansinspektionen,

använda ordet bank i sin firma.

 Vad som sägs i denna

 paragraf utgör inte

 hinder för ett företag som

 omfattas av

 pantbankslagen

 (1995:000) att använda

 ordet pant-bank i sin

 firma eller annars i sin

 rörelse.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1992:1613.

2.3 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

Härigenom föreskrivs att 1 och 26 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

 Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som

lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga

verksamhet.

 Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om kredit som

lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en

näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

författningsreg-lerade författningsreg-lerade lån

lån som lämnas av som lämnas av statsme-del

statsme-del och inte och inte heller lån som

heller lån som lämnas i lämnas i

pantlånerörelse enligt pantbanksverksamhet

lagen (1949:722) om enligt pantbankslagen

pantlånerörelse. (1995:000).

26 §

 Använder näringsidkare Använder näringsidkare

förbehåll om återtagande förbehåll om återtagande

vid försäljning av en vid försäljning av en vara

vara som med hänsyn till som med hänsyn till sin

sin beskaffenhet eller beskaffenhet eller sitt

sitt värde eller på grundvärde eller på grund av

av förhållandena på förhållandena på mark-naden

mark-naden inte är lämpadinte är lämpad som

som kredit-säkerhet, kan kredit-säkerhet, kan

näringsidkaren förbju-dasnäringsidkaren förbju-das

att framdeles i att framdeles i liknande

liknande fall an-vända fall an-vända sådana

sådana förbehåll. I frågaförbehåll. I fråga om förbud

om förbud gäller i övrigtgäller i övrigt bestämmel-

bestämmel-serna i lagen serna i lagen

(1971:112) om (1994:1512) om

av-talsvillkor i av-talsvillkor i

konsumentförhållan-den. konsumentförhållan-den.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap

3 §[2]

 Tillstånd krävs inte om finansieringsverksamheten

1. drivs av statlig eller kommunal myndighet,

2. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av företaget,

3. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av annat företag i samma koncern eller

med annat nära samband och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

4. tillgodoser finanseringsbehov endast inom en grupp näringsidkare med

ekonomisk intressegemenskap och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

5. utgör en normal likviditetsförvaltning och inte kan anses ha ett

självständigt syfte vid sidan av företagets huvudsakliga verksamhet,

6. utgör sådan verksamhet6. utgör

som av-ses i 1 § lagen pantbanksverksamhet

(1949:722) om enligt pantbankslagen

pantlånerörelse, (1995:000),

7. ingår i verksamhet som står under tillsyn av Finansinspektionen enligt annan

lag, eller

8. drivs av ett aktiebolag, om

- bolaget med stöd av 1 § lagen (1994:77) om beslutanderätt för regionala

utvecklingsbolag har fått rätt att pröva frågor om stöd till näringsidkare eller

bolaget är moderbolag till ett sådant bolag,

- staten äger så många aktier i bolaget att staten har mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller bolaget är dotterbolag till ett bolag vari

staten äger aktier i den omfattningen, och

- medel för verksamheten inte anskaffas från allmänheten.

 Nära samband, som avses i 3, skall anses föreligga om företagen leds

av samma eller i huvudsak samma personer eller om vinsten av företagens

verksamhet helt eller till betydande del skall, direkt eller indirekt, tillfalla

samma eller i huvudsak samma personer.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 **Fotnot**

 [2]Senaste lydelse 1994:78.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

konsumentkreditlagen (1992:830)

Härigenom föreskrivs att 32 § konsumentkreditlagen (1992:830) i paragrafens

lydelse enligt lagen (1995:311) om ändring i nämnda lag skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

32 §

 I fråga om handräckning I fråga om handräckning

och verkställighet av och verkställighet av

dom, som anges i 31 § dom, som anges i 31 §

tredje stycket, tredje stycket, tillämpas

tillämpas i övrigt 12 § i övrigt 12 § andra och

andra och tredje tredje styckena samt

styckena samt 15-18 §§ 15-18 §§ lagen (1978:599)

lagen (1978:599) om om avbetalningsköp mellan

avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl.,

näringsidkare m.fl., varvid hänvisningen i 16 §

varvid hänvisningen i tredje stycket till 10 §

16 § tredje stycket till första stycket skall avse

10 § första stycket skall28 § första stycket denna

avse 18 § första stycket lag.

denna lag.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen bemyndigade den 23 september 1993 chefen för Näringsde-partementet

att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av

lagstiftningen om pantlåneverksamhet. Uppdraget motiverades

av att gällande bestämmelser varit i allt väsentligt oförändrade sedan de trädde

i kraft år 1950, medan förutsättningarna på marknaden förändrats väsentligt.

Utredaren skulle överväga om det alltjämt var nödvändigt med en särskild

lagreglering för branschen. Om så var fallet skulle ett förslag till ny lag

utarbetas med beaktande av att vissa inslag i den gällande la-gen borde

utmönstras och regleringen förenklas. Med stöd av bemyndi-gandet förordnades den

18 oktober 1993 numera försäkringsdomaren Lennart Aspegren att vara särskild

utredare.

 Utredningen (dir. 1993:110) , som antog namnet Pantbanksutredningen,

överlämnade i april 1994 betänkandet (SOU 1994:61) Pantbankernas kre-ditgivning

med förslag till en ny pantbankslag. Utredningens samman-fattning av betänkandet

finns i bilaga 1 och utredningens lagförslag i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanser-na finns

i bilaga 3. En sammanställning över remissyttrandena finns till-gänglig i

Näringsdepartementet (dnr N94/807).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 23 mars 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag och synpunkter. Dessutom

har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 Pantbanker

4.1 Allmänt

Pantlåneyrket är ett av de äldsta kända yrkena i mänsklighetens historia.

Således förekom det i Kina redan under det första årtusendet f. Kr. I Europa har

pantlåneverksamheten sina rötter i vissa under medeltiden verksamma

institutioner, såsom privata pantlånekontor, samhällsägda varubelåningsaffärer

och kyrkliga välgörenhetsinrättningar. Som exempel kan nämnas att det redan

under 1100-talet fanns en offentligt ägd bank i Freising, Bayern, som mot

säkerhet i varor lämnade lån mot låg ränta. Ett annat exempel är de

välgörenhetsinrättningar som Franciskanorden öppnade i Perugia är 1462, där

fattiga mot säkerhet i panter kunde få rän-tefria lån. Efter hand tilläts dessa

att ta ut ränta och sälja vidare icke in-lösta panter. De betraktas som de

första pantbankerna av modern typ.

 Ytterligare ett exempel på pantbanksverksamhet under medeltiden i Europa är den

pantbanksrörelse som familjen Medici i Florens skall ha bedrivit. De tre klot

som utgör pantbankernas internationella symbol sägs ha sitt ursprung i de sex

klot som förekommer i familjen Medicis vapen-sköld.

 I början på 1700-talet återinfördes samhällsägda pantlåneinrättningar i syfte

att förhindra att fattiga gruppers trångmål utnyttjades. Mot slutet av

århundradet försvann de, eftersom samhällsägda pantlåneinrättningar an-sågs

strida mot de liberala idéerna med bl.a en restriktiv inställning till

räntereglering och statliga monopol. Systemet med samhällsägda pant-låneinstitut

återkom under 1800-talet, då man funnit att full frihet för pantbankerna kunde

skada pantsättarna. Under 1900-talet har de i offent-lig - ofta i kommunal -

regi bedrivna pantbankerna tidvis dominerat pantlåneverksamheten. I de flesta

industriländerna har utvecklingen inom socialpolitiken medfört att

pantlåneverksamheten minskat i betydelse. Även tillkomsten av nya kreditformer,

t.ex. avbetalningsköp, har med-verkat till denna utveckling.

4.2 Pantbanker i Sverige

4.2.1Den rättsliga regleringen av pantlåneverksamheten

I Sverige infördes de första bestämmelserna om yrkesmässig pantlånerö-relse år

1772, Kungl. Maj:ts reglemente av den 21 november 1772. Genom reglementet

inrättades ett statligt ämbetsverk - Generalassistance-kontoret, som hade till

uppgift att erbjuda mindre bemedlade lån mot säkerhet i lösören. År 1848 blev

assistansinrättningen en kommunal anstalt med Stockholms stads drätselkontor som

kontrollant. År 1890 upp-hörde denna inrättning.

 Under senare delen av 1800-talet inrättades privata pantlånekontor på flera

orter i Sverige. Denna pantlånerörelse blev först den 1 april år 1885

underkastad en offentlig reglering genom kungörelsen (1884:66) angående

villkoren för idkande av pantlånerörelse. Pantlånerörelse i kommunal regi

förblev oreglerad. Motivet för regleringen var i första hand att motverka

häleriverksamhet.

 Kungörelsen medförde att det krävdes tillstånd av Kungl. Maj:ts

befall-ningshavande (länsstyrelsen) för att få bedriva pantlånerörelse i privat

regi. Tillstånd fick bara ges den som ägde medborgerligt förtroende, råd-de över

sig och sin egendom och i övrigt bedömdes som lämplig. Till-stånd kunde även ges

bolag om det drevs av en ansvarig föreståndare, som uppfyllde de nyss angivna

kraven. Tillståndet avsåg ett enskilt pant-lånekontor med viss lokalisering och

byte av lokal fick ej ske utan till-stånd. Tillstånd för att få bedriva

pantlånerörelse kunde dras in för alltid om tillståndshavaren fälldes för stöld

eller häleri. Dessutom kunde till-ståndet dras in om innehavaren på annan grund

visade sig olämplig att bedriva pantlånerörelse.

 Den som bedrev pantlånerörelse var enligt kungörelsen skyldig att upp-rätta en

löpande förteckning över panterna. Den skulle innehålla uppgift om pantens art

och beskaffenhet, pantsättarens namn, yrke och bostads-adress och lånet som

lämnats mot panten. Pantsättaren skulle erhålla ett bevis på de inlämnade

panten. Detta skulle innehålla pantens bokförings-nummer, lånesumman, villkoren

för lånet samt pantens beskaffenhet. Polismyndigheten gavs vissa befogenheter

att undersöka rörelsens lager och bokföring samt att meddela särskilda

ordningsföreskrifter för rörel-sens bedrivande.

 Den 1 oktober 1918 ersattes 1884 års kungörelse med förordningen (1918:387)

angående idkande av pantlånerörelse. De viktigaste för-ändringarna jämfört med

1884 års kungörelse var att det infördes förbud för pantbankerna att ta emot

panter från minderåriga eller berusade kunder. Vidare infördes en skyldighet för

pantlånarna att verkställa undersökning efter stöldgods eller på annat sätt

förkommet gods samt att biträda polismyndigheten med sådana efterforskningar.

Den nya regleringen omfattade även kommunal pantlåneverksamhet. I övrigt

överfördes i stort sett samtliga de regleringar avseende etablering och

verksamhetens bedrivande från 1884 års kungörelse till 1918 års förordning.

 Under perioden 1924 - 1947 blev pantlåneverksamheten på begäran av riksdagen

föremål för flera utredningar. Några av de frågor som berördes i dessa

utredningar var behovet av att begränsa räntan samt av att reglera frågor

rörande pantens vård under lånetiden, pantsättarens rätt att lösa in panten och

pantens försäljning.

 Den 1 april 1950 ersattes 1918 års pantlåneförordning av den alltjämt gällande

lagen (1949:722) om pantlånerörelse (pantlånelagen). De vikti-gaste

förändringarna gentemot 1918 års kungörelse var att 1949 års pantlånelag kom att

innehålla regler för räntesättning, pantens försäljning, pantens återlösen m.fl.

frågor som varit föremål för utredning under de föregående åren. En beskrivning

av regelsystemet finns i avsnitt 5.2.

4.2.2Branschutveckling och branschstruktur

År 1936 fanns det sammanlagt 69 pantlåneföretag på 32 orter i Sverige. Enskilda

personer drev 37 pantlåneföretag, kommuner drev 11 pantlåne-rörelser och 21

drevs i aktiebolagsform. Fram till år 1949 minskade anta-let till 56

pantlåneföretag lokaliserade till 27 orter. Av dessa bedrevs 22 av enskilda

personer, 21 av aktiebolag, 2 av allmännyttiga bolag och 11 av kommuner. År

1992 fanns det 17 pantbanker varav 13 drevs i aktie-bolagsform, tre drevs som

kommanditbolag och en som en ideell före-ning. Endast en pantbank är numera

kommunägd.

 Endast tre av de nu verksamma pantbanksföretagen har flera kontor. Det största

pantbanksföretaget är AB Svensk Pantbelåning, som har 10 kontor och en

marknadsandel av ca 50 %. De andra två företagen är Aktiebolaget för

Pantbelåning och Jönköpings Lånekassa med 2 kontor vardera.

 Av de 26 pantbankskontoren i Sverige är 6 belägna i Stockholm, 4 i Göteborg och

3 i Malmö. I övriga kommuner - Borås, Helsingborg, Jön-köping, Linköping,

Norrköping, Sundsvall, Trollhättan, Umeå, Uppsala, Vänersborg, Västerås, Örebro

och Östersund - finns endast en pantbank i respektive kommun.

 År 1992 sysselsattes i samtliga pantlånerörelser i Sverige 106 personer på

heltid. Totalt lämnades under detta år 335 000 lån på drygt 500 miljoner kr. Det

utlånade kapitalet uppgick den 31 december 1992 till drygt 210 miljoner kr och

årsmedellånet kan beräknas till 1 550 kr. Pan-terna utgörs framför allt av guld-

och silverföremål samt klockor och vär-depapper. Hos AB Svensk Pantbelåning sker

utlåningen till ca 90 % mot sådana säkerheter. Andelen kan dock variera och det

finns pantbanker som specialiserar sig på t.ex. konst.

 Någon statistik över nyetablering inom pantlåneverksamheten finns ej, utan

omfattningen av nyetableringen måste skattas utifrån uppgifter om antalet till

länsstyrelserna inkomna ansökningar om tillstånd för att få be-driva

pantbanksverksamhet. Under perioden 1983 till 1993 har samman-lagt 59

ansökningar inkommit till länsstyrelserna. Tillstånden är tidsbe-gränsade och

många av tillståndsärendena avser därför förlängning av be-fintligt tillstånd.

Under senare år har en viss ökning av ansökningar av-seende nyetablering av

pantbanksrörelse noterats. Som framgår av tidigare redovisning av

pantbanksstrukturen är nästan alla pantbanker belägna i länen i den södra

hälften av Sverige med en koncentration till de tre storstäderna. Motsvarande

gäller antalet ansökningar respektive omfatt-ningen av förfrågningar rörande

villkor för nyetablering hos länsstyrel-serna.

4.2.3Branschorganisation

Den 18 juni 1950 bildade pantbanksföretagen branschorganisationen Sveriges

Varubelånares Riksförbund. År 1983 bytte branschorganisationen namn till

Svenska Varubelåningsföreningen för att år 1990 anta det nuva-rande namnet

Svenska Pantbanksföreningen. Föreningen har till ändamål att tillvarata

medlemmarnas intressen och att på ett sakligt och rättmätigt sätt verka för en

sund utveckling av pantbanksverksamheten.

 Medlemskap i branschföreningen kan vinnas av bolag, kommunala före-tag, andra

sammanslutningar samt enskilda personer som bedriver pant-lånerörelse med

vederbörligt tillstånd. En medlem som uppenbarligen ska-dar föreningen och dess

anseende, bryter mot dess stadgar och beslut, blir försatt i konkurs eller inte

fullgör sina skyldigheter mot föreningen kan uteslutas. Föreningens styrelse

fattar beslut om medlemskap. Samtliga nu verksamma svenska pantlåneföretag är

medlemmar i branschföreningen.

5 Gällande ordning

5.1 Allmänt om panträtt i lös egendom

Panträttens innebörd och uppkomst

Enligt svensk rätt är panträtt en sakrättsligt skyddad rätt som ger pantha-varen

rätt att, när en viss prestation inte lämnas, tillgodogöra sig dess vär-de ur

den pantsatta egendomen med viss förmånsrätt. Med sakrättsligt skydd menas skydd

för rättigheten gentemot tredje man. I detta fall har således panthavaren sin

rättighet skyddad gentemot andra som kan ställa krav på pantsättaren. Vad gäller

panträtt i lös egendom gäller som huvud-regel traditionsprincipen, dvs det

krävs att panthavaren får panten över-lämnad till sig av panthavaren för att det

sakrättsliga skyddet skall in-träda.

 Panträtt i lös egendom förekommer både som panträtt på grund av upp-låtelse och

som legal panträtt. Som exempel på legal panträtt kan nämnas näringsidkares rätt

att sälja saker som inte har hämtats enligt lagen (1985:982) med samma namn. Vid

pantsättning i pantbank uppkommer givetvis panträtten genom avtal mellan

pantbanken och kredittagaren, även om relationerna mellan dem i vissa delar

styrs av den i detta lag-stiftningsärende aktuella lagen (1949:722) om

pantlånerörelse (pant-lånelagen).

 Panträtten skall således bereda långivaren säkerhet i pantens värde om hans

fordran inte betalas. Panträtten är normalt knuten (accessorisk) till en fordran

men behöver inte vara det. Enligt svensk rätt kan en panträtt bestå utan att

vara accessorisk till en fordran. Det innebär t.ex. att pant-rätten kan bestå,

även om fordringen skulle preskriberas (jfr 11 § pre-skriptionslagen

(1981:130)). Pantavtalet kan också innebära att långivaren, om pengarna inte

återbetalas, får nöja sig med att hålla sig till pantens värde utan att kunna

göra gällande något personligt krav mot låntagaren, om pantens värde inte räcker

till för att täcka det utlånade beloppet. Så är fallet med pantsättning i

pantbank enligt pantlånelagen.

 I vanliga fall är dock panträtten beroende av att en huvudfordran har uppkommit

och består. Långivaren är inte hänvisad bara till panten för att få betalning

utan kan göra gällande sin fordran mot låntagaren person-ligen och ta i anspråk

andra tillgångar än panten. För panthavaren kan det många gånger vara en

uppenbar fördel att kunna göra så i stället för att realisera panten. Den

kreditgivning som affärsbanker, sparbanker och andra kreditinstitut lämnar mot

säkerhet i fast eller lös egendom är av det slaget. När fordringen har betalats

upphör panträtten.

 I det sammanhanget kan nämnas att de standardiserade formulär som bankerna

använder regelmässigt brukar innehålla en s.k. generalpantklau-sul. En sådan

föreskriver att panten gäller till säkerhet för dels det aktuel-la lånet, dels

pantsättarens övriga skulder till banken och dels bankens framtida fordringar

mot pantsättaren. Det är således möjligt att göra en pantsättning bindande även

för en fordran som ännu inte har uppstått.

Dispositiva och tvingande regler i handelsbalken och andra författningar

Panträtten tar sikte på pantens omsättningsvärde och det är möjligheten att

tillgodogöra sig detta som utgör panthavarens säkerhet. Allmänna grundläggande

regler om rättsförhållandet mellan panthavare och pantsät-tare finns i 10 kap.

handelsbalken (HB). Dessa regler är dock i huvudsak dispositiva med frihet för

parterna att i avtal själva utforma sina mellan-havanden. Bestämmelserna är

skrivna med tanke på lösöre men tillämpas också på pantsättning av rättigheter.

 Handelsbalkens regler kompletteras av tvingande lagregler bl.a. i

pant-lånelagen till skydd för pantsättaren. Bland annan lagstiftning med sådana

skyddsregler kan nämnas avtalslagen (1915:218) och lagen (1936:81) om

skuldebrev. I lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument finns

särskilda regler om förfoganden över finansiella instrument som tillhör annan.

Med finansiella instrument avses fondpapper m.m.

 Allmänt gäller att pantsättaren svarar för att han är ägare till eller får

förfoga över panten. På samma sätt svarar han för att pantsatta fordringar och

andra rättigheter är giltiga. Däremot följer av skuldebrevslagen att

pantsättaren inte svarar för att ett skuldebrev blir värdelöst till följd av

in-solvens hos gäldenären.

 Det finns få tvingande regler om parternas rätt att förfoga över panten när den

är pantsatt. Panthavaren kan således som regel överlåta sin pant-rätt till en ny

panthavare eller pantsätta panten. Enligt 10 kap. 6 § HB gäller dock att om

panthavaren återpantsätter panten han inte får ge åter-panthavaren större

befogenheter än han själv har. Vidare gäller enligt 10 kap. 3 § HB att

panthavaren inte får låna ut panten eller använda den för eget bruk.

 Panthavarens befogenheter när panten riskerar att kraftigt sjunka i värde är, i

de fall frågan är oreglerad mellan parterna, inte helt klara. För att skydda

panthavaren brukar därför låneavtal innehålla bestämmelser som ger panthavaren

rätt att i en sådan situation sälja panten eller kräva ny säkerhet.

 Pantsättaren kan å sin sida överlåta ett föremål som är belastat med panträtt,

men han kan av naturliga skäl inte överlämna det förrän pant-rätten upphört. Han

kan även upplåta ny panträtt i samma pant, om detta inte förbjuds i pantavtalet.

Bestämmelser om förfarandet finns i lagen (1936:88) om pantsättning av lös

egendom som innehas av tredje man. Överlåtelse av föremål som är pantsatta i

pantbank går till så att pant-sättaren överlämnar pantsedeln. Det förekommer att

pantbankerna i pant-kontrakten föreskriver att pantsedeln inte kan överlåtas.

 Panthavaren är enligt 10 kap. 3 § HB skyldig att vårda panten. I detta ligger

att han skall förvara panten på ett betryggande sätt så att den inte blir skadad

eller stulen. Om vårdplikten försummas blir panthavaren enligt 10 kap. 4 § HB

skadeståndsskyldig, men det krävs alltså vårdslöshet för att

skadeståndsskyldighet skall uppkomma.

 Det är som nämnts pantens omsättningsvärde som utgör panthavarens säkerhet. Om

pantsättaren kommer i dröjsmål med betalningen, kan pant-havaren normalt

tillgodogöra sig detta värde genom att på lämpligt sätt och med hänsynstagande

till pantsättarens intressen realisera panten. En dispositiv regel om

pantförsäljning finns i 10 kap. 2 § HB. För vissa fall, bl.a. beträffande panter

hos pantbankerna, finns tvingande regler. Pantlå-nelagen innehåller således

särskilda bestämmelser om försäljning (11 §).

 En panthavare får heller inte utan vidare lägga beslag på det belopp som

försäljningen inbringar. Han måste lämna en redovisning till pantsättaren. Om

det uppkommer ett överskott sedan panthavaren tillgodogjort sig så mycket som

motsvarar hans fordran, skall detta överlämnas till pant-sättaren (10 kap. 2 §

HB). I 37 § avtalslagen finns en särskild tvingande regel om förbud att avtala

om förverkande av pant. För pantbankernas del finns bestämmelser om redovisning

av försäljningsöverskott i pant-lånelagen (12 §).

5.2 Särskilt om pantlånelagen m.m.

Allmänt om pantlånelagen

Den nu gällande pantlånelagen från 1949 trädde i kraft den 1 juli 1950 och har

sedan dess varit i allt väsentligt oförändrad i sak. Den reglerar yr-kesmässig

pantlåneverksamhet, som sedan gammalt brukar benämnas pantbanksverksamhet. Lagen

har till syfte att dels motarbeta tillgrepps-brottslighet, dels skydda utsatta

låntagare. Det är dock även vid pant-banksverksamhet i grunden fråga om

pantsättning av vanligt slag, vilket betyder att vanliga panträttsliga regler

tillämpas kompletterade med vad som enligt pantlånelagen speciellt gäller för

pantbanker i vissa avseenden.

Annan konsumentskyddslagstiftning av betydelse

Av betydelse för låntagarens skydd vid anlitande av en pantbank är också att

annan lagstiftning till skydd för konsumenter vid kreditgivning kan vara

tillämplig utan att den innehåller direkta regler om pantsättning. Där-vid bör

inledningsvis framhållas att konsumentkreditlagen (1992:830) en-ligt en

uttrycklig bestämmelse i lagen inte är tillämplig på krediter som ges enligt

pantlånelagen. Detta motiverades i lagstiftningsärendet (prop. 1991/92:83 s. 97)

med de speciella förhållandena vid denna typ av kredit-givning och den särskilda

tillsynen enligt pantlånelagen. Ytterligare ett motiv var att det såvitt

framkommit inte uppdagats några anmärk-ningsvärda konsumentskyddsproblem vid

denna typ av verksamhet. Pant-banksutredningen har dock nu föreslagit att lagen

skall göras tillämplig även på pantbanksverksamhet och en av frågorna i detta

lagstiftnings-ärende är om detta bör genomföras.

 I fråga om lagstiftning som nu kan tillämpas på pantbanksverksamhet kan

nämnas lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden

(avtalsvillkorslagen). Enligt den lagen kan ett villkor som en näringsidka-re

använder i förhållande till konsumenter förbjudas av Marknadsdom-stolen om

villkoret är oskäligt. Lagens marknadsrättsliga bestämmelser är framför allt

inriktade på att sanera i de standardvillkor som företagen använder i köpeavtal,

avbetalningskontrakt, garantier och liknande formu-lär. 1994 års

avtalsvillkorslag trädde i kraft den 1 januari 1995 och ersatte därvid en

tidigare lag från 1971 med samma rubrik. Syftet med den nya lagen var att

införliva ett EG-direktiv om oskäliga villkor i konsument-avtal (93/13/EEG). De

marknadsrättsliga reglerna i den nya lagen mot-svarar i huvudsak vad som gällde

enligt 1971 års lag, men 1994 års lag innehåller också vissa civilrättsliga

bestämmelser om tolkning och jämk-ning av avtalsvillkor som krävs enligt

EG-direktivet. Dessa regler kan i motsats till de marknadsrättsliga reglerna

åberopas av en enskild kon-sument som vill ha rättelse och anknyter delvis till

36 § avtalslagen. Andra marknadsrättsliga bestämmelser som kan få betydelse

finns i mark-nadsföringslagen (1975:1418), som gör det möjligt att förbjuda viss

mark-nadsföring. Regeringen har i slutet av år 1994 förelagt riksdagen ett

för-slag till en ny marknadsföringslag, som enligt propositionen skall träda i

kraft den 1 juli 1995 (prop. 1994/95:123). Den nya lagen innehåller bl.a.

skärpta möjligheter till sanktioner vid lagöverträdelser. Riksdagen väntas i

april 1995 fatta beslut i anledning av propositionen.

 Utredningen påpekar (betänkandet s. 74 f) att även civilrättsliga och

straffrättsliga regler i svensk rätt om ocker i speciella situationer kan

fun-gera som konsumentskydd vid kreditgivning.

Pantlånelagens bestämmelser

De särskilda reglerna i pantlånelagen om pantbanksverksamhet har i hu-vudsak

följande innehåll. De indelas i fyra avsnitt: Behörighet att idka

pantlånerörelse m.m. (1-5 §§), Huvudgrunder för pantlånerörelses bedri-vande

(6-15 §§), Kontrollföreskrifter m.m (16-23 §§) samt Straffbe-stämmelser m.m.

(24-27 §§).

 Beträffande behörigheten att driva pantbank krävs enligt 1 § tillstånd av

länsstyrelsen i varje särskilt fall. Länsstyrelsen skall därvid pröva om det

finns behov av rörelsen och företrädesvis ge tillstånd till kommunen eller till

ett bolag eller en förening med allmännyttigt ändamål. Om före-trädesrätten inte

utnyttjas, får tillstånd ges till annan enskild eller juridisk person. Om

tillståndet ges till en juridisk person, skall i rörelsen finnas en särskild

föreståndare, vars lämplighet prövas av länsstyrelsen (3 §). Om tillståndet ges

till en enskild person, skall denne prövas på motsva-rande sätt (1 § tredje

stycket). Tillstånd att driva pantlånerörelse och god-kännande av föreståndare

kan återkallas vid misskötsel (5 §).

 Vad gäller bedrivandet av pantbank skall länsstyrelsen vid tillståndsgiv-ningen

besluta om låneavgifter och ge anvisningar om lokal samt vård och förvaring av

panter m.m. (6 §). Vidare skall länsstyrelsen utöva till-syn över verksamheten

(14 §). Låneavgiften skall bestämmas till viss pro-cent för år av lånebeloppet

(7 §).

 Den panträtt som instiftas genom överlämnande av pant till en pantbank är av

det slaget att panthavaren får hålla sig till pantens värde om lånet inte

återbetalas. Enligt 7 § andra stycket får inte den som bedriver pant-lånerörelse

begära eller ta emot skuldförbindelse på beloppet. Skulle pan-tens värde inte

räcka till kvarstår dock återstoden som en pantbankens fordran som kan göras

gällande genom kvittning. Det finns pantbanker vars pantkontrakt innehåller en

klausul om att pantbanken har rätt att kvitta överskott vid försäljning av en

pant mot låntagarens skuld för annan såld pant.

 Enligt 8 § skall låntagaren tillställas ett särskilt bevis om pantsättningen

(pantsedel). Av pantsedeln skall framgå

- det nummer under vilket lånet har förts in i låneboken,

- dagen för pantsättningen och lånets förfallodag,

- lånesumman,

- låneavgiften med angivande av procentsats,

- övriga lånevillkor,

- pantens eller panternas art samt antal, mått eller vikt .

 Enligt 9 § skall panterna hållas försäkrade till betryggande belopp mot brand-

och vattenskada samt stöld.

 Ett lån får förfalla till betalning tidigast efter fyra månader. Låntagaren har

dock rätt att lösa in panten när han vill intill dess åtgärder vidtas för dess

försäljning (10 §).

 När lånet har förfallit till betalning får panten säljas. Åtgärder för

för-säljning får dock inte vidtas tidigare än två månader efter förfallodagen

utan att låntagaren begär det. Försäljning skall ske i viss ordning (11 §).

 Om det uppstår överskott efter försäljningen på minst femtio kronor, skall

pantsättaren underrättas om detta i rekommenderat brev (12 §).

 I pantbankslokalen skall tillståndsbevis och gällande föreskrifter finnas

tillgängliga för allmänheten (15 §).

 Kontrollföreskrifterna innehåller bl.a. krav på att pantsättaren skall vara

känd eller kunna legitimera sig (16 §). Han skall också vara minst arton år och

får inte vara berusad. Vissa krav på hygien m.m. ställs på det föremål som skall

pantsättas (17 §).

 I 18 § finns bestämmelser om den tidigare omnämnda pantboken. I 19-22 §§ finns

bestämmelser som gäller förhållandet till polisen. Därigenom åläggs pantbanken

bl.a. viss upplysningsskyldighet till polisen beträffande gods som kan sättas i

samband med brott. Polisen ges också rätt till granskning av verksamheten i

olika avseenden.

 Lagens avslutande paragrafer gäller bl.a. bötesstraff för vissa över-trädelser

(24 §) och överklagande (27 §).

6 Regeringens förslag till ny pantbankslag

6.1 En ny förenklad pantbankslag ersätter pantlånelagen

Regeringens förslag: En ny förenklad pantbankslag

ersätter 1949 års pantlånelag. Följande

huvudprinciper gäller enligt den nya lagen:

- Tillstånd krävs fortfarande för etablering, men

 behovsprövning och företräde för kommuner m.fl.

 avskaffas.

- Verksamheten blir fortfarande i viss mån

 reglerad till skydd för kunderna, men en

 anpassning sker till bestämmelser i

 konsu-mentkreditlagen och lagen om

 kreditmarknadsbolag.

- Kontrollföreskrifter till skydd mot pantsättning

 av föremål som åtkommits genom brott behålls.

- Länsstyrelsen behålls som tillstånds- och

tillsynsmyndighet.

 Utredningens förslag: Samma huvudprinciper.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar allmänt huvudprin-ciperna i

förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: I utredningens uppdrag har ingått att

analysera behovet av den särskilda regleringen av pantbanksverksamheten i

pantlånelagen. Regleringen motiveras av hänsynen till konsumentskydd och

intresset av att motverka tillgreppsbrottslighet. Utredningen har gjort en

genomgång av annan lagstiftning med motsvarande syfte och prövat om sådana

generella regler skulle kunna tillgodose dessa behov. Om så var fallet skulle

den nuvarande speciallagstiftningen om pantbanksverk-samhet kunna undvaras.

Utredningen har dock funnit att de speciella för-hållandena inom branschen bör

föranleda en fortsatt speciallagstiftning, som dock kan förenklas avsevärt i

förhållande till 1949 års lag.

 Utredningens bedömning i denna grundläggande fråga och huvud-principerna i den

av utredningen föreslagna lagen har fått allmänt stöd av remissinstanserna.

Regeringen finner mot den bakgrunden att 1949 års pantlånelag bör ersättas av en

ny pantbankslag efter de huvudprinciper som utredningen har föreslagit.

 Utredningen har funnit (s.13) att pantbanksbranschen i dag är en liten,

välorganiserad och väl fungerande bransch. Inga större problem har på-talats i

praktiken, vare sig från företagens sida eller från kundskyddssyn-punkt. Behovet

av en ny lagstiftning motiveras av att 1949 års lag i vissa avseenden är

föråldrad och innehåller regler som kan hämma konkur-rensen och försvåra

nyetableringar. Principen om stor restriktivitet be-träffande tillståndskrav för

etableringar hindrar inte att en lämplighets-prövning motsvarande den som görs

för kreditmarknadsbolag bör ske vid etablering av en pantbank. Behovsprövningen

och företrädesrätten för kommuner m.m. bör dock avskaffas. Principerna för

kontroll och tillsyn bör behållas. Några invändningar mot dessa förslag har

inte kommit fram vid remissbehandlingen.

 Det är alltså nu frågan om att modernisera en fungerande ordning. Än-dringarna

i sak syftar framför allt till enklare regler som gör det lättare att etablera

och driva pantbanksverksamhet med bibehållna krav på skydd för kunderna och

medverkan i brottsbekämpning. Med hänsyn till att nu-varande ordning synes

fungera väl i sistnämnda avseenden bör en viktig utgångspunkt också vara att

söka undvika regeländringar som kan kom-plicera eller fördyra verksamheten.

6.2 Förutsättningar för att få etablera och driva pantbank

Regeringens förslag: En pantbank får i princip bara

bedriva pant-banksverksamhet. Därmed avses en

näringsverksamhet med ända-mål att lämna kredit åt

konsumenter mot panträtt i huvudsakligen lösöre.

Panten skall vara den enda säkerheten för krediten,

som inte får förenas med något personligt

betalningsansvar.

 Verksamheten skall bedrivas som aktiebolag

eller filial till ut-ländsk pantbank.

 Verksamheten kräver tillstånd av länsstyrelsen.

Tillstånd skall läm-nas efter en lämplighetsprövning

av samma slag som sker be-träffande

kreditmarknadsbolag enligt lagen (1992:1610) om

kredit-marknadsbolag. På motsvarande sätt som i

nämnda lag krävs också tillstånd (ägarprövning) för

aktieförvärv som ger visst inflytande i bolaget.

 Utredningens förslag: I huvudsak detsamma.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allmänhet inte haft något att

invända mot huvudprinciperna. Kritik har dock riktats mot utform-ningen av vissa

bestämmelser, som man menar fått en alltför vid eller oklar utformning. Det

gäller t.ex. utredningens legala definition av pant-banksverksamhet, som

Finansbolagens Förening menar ger pantbankerna utrymme att avsevärt utöka sitt

område till verksamhet som nu förbehålls kreditmarknadsbolag. Även Svea hovrätt

pekar på oklarheter i legalde-finitionen.

 Skälen för regeringens förslag:Enligt regeringens uppfattning bör

verksamhetsområdet för pantbankerna vara detsamma som tidigare. I 1949 års lag

definieras en pantlånerörelse som en lånerörelse i vilken lösören mottas som

pant. Enligt uttalande i förarbetena (prop. 1949:201 s.20) utesluter denna

definition inte att förutom lösören även värdepapper skall kunna tas emot för

belåning. Så hade skett tidigare och så sker också nu i begränsad omfattning.

Enligt utredningen (s.134) utgör lån mot säkerhet i värdepapper omkring 5 % av

lånestocken. Den traditionella möjligheten att i pantbank belåna värdepapper bör

behållas. Det kan samtidigt inte komma i fråga att generellt öppna en möjlighet

för pantbankerna att vidga sitt affärsområde in på de vanliga

kreditmarknadsbolagens område. Legaldefinitionen bör mot bakgrund av

remisskritiken formuleras så att pantbanksverksamhet skall syfta till att lämna

kredit åt konsumenter mot panträtt huvudsakligen i lösöre.

 Enligt nuvarande praxis (betänkandet s. 136 ff) har pantlåneverksamhet inte

fått kombineras med annan affärsverksamhet. Det har också före-kommit krav på

s.k. fullsortiment, dvs pantbanken har inte fått begränsa sig till ett visst

sortiment av pantgods. Utredningen har föreslagit att krav på fullsortiment inte

skall förekomma. Däremot bör pantbanksverksamhet inte kunna integreras med annan

verksamhet. I lagförslaget uttrycks detta så att en pantbank bara får bedriva

sådan sidoverksamhet som har ett na-turligt samband med pantbanksverksamhet.

Därmed utesluts enligt be-tänkandet (s. 138) bl.a. vanlig kreditmarknads- och

värdepappersrörelse, inkasso- och konsultverksamhet samt handel med begagnade

varor. Dock tillåts enligt särskilda lagbestämmelser pantbankerna att vid

försäljning av pantsatta varor köpa in dessa och sälja dem över disk.

Utredningen har också tagit upp frågan om en pantbank skall få helt eller delvis

äga andra företag som bedriver annan verksamhet än pantlånerörelse. Några

uttryck-liga regler som förbjuder detta föreslås inte under hänvisning till

möjlig-heten att ingripa mot pantbanker som inte uppfyller det grundläggande

kravet på sund pantbanksverksamhet.

 Utredningen har utförligt redovisat motiv mot en kombination av be-gagnathandel

och pantbanksverksamhet. De bygger på två helt skilda af-färsidéer. Medan

begagnathandeln inriktas på att köpa in begagnade varor till så lågt pris som

möjligt för vidareförsäljning, är pantbanken inriktad på kreditgivning mot

säkerhet i lösa föremål. Vid blandning av dessa verksamheter öppnas möjligheter

till olika kombinationer, exempelvis olika former av optionsavtal. Pantbankernas

kundkrets utmärks, som ut-redningen redovisat (s. 107), av att andelen

kreditsvaga och yngre kun-deralltjämt är större än hos andra kreditinstitut,

även om den knappast numera kan anses som en särskild låntagargrupp. Den utgörs

vidare av privatkunder, som ofta kan ha svårt att överblicka konsekvenserna av

valet mellan olika mer eller mindre komplicerade avtalsalternativ. Rege-ringen

delar därför bedömningen att förbudet att förena pantbanksverk-samhet med annan

verksamhet skall bestå. Som framgått görs dock un-dantag för försäljning av

förfallna panter som återköpts av pantbanken vid pantförsäljning enligt lagens

bestämmelser. Sådana panter får pantbanken vidareförsälja över disk.

 Utredningens bedömningar i dessa delar har också allmänt godtagits vid

remissbehandlingen. Svea hovrätt anser det dock oklart om det verk-ligen finns

någon verksamhet som faller utanför begreppet pantbanks-verksamhet men har ett

naturligt samband med sådan, i synnerhet som inköp och försäljning enligt 16

och 17 §§ i lagförslaget uppenbarligen be-döms utgöra led i pantbanksverksamhet.

Hovrätten föreslår att bestäm-melsen i stället utformas som ett förbud mot annan

verksamhet. Rege-ringen delar hovrättens bedömning i denna del. Det synes dock

tveksamt om legaldefinitionen täcker inköp och försäljning av oinlösta panter

enligt de nämnda bestämmelserna. För tydlighets skull bör därför förbudet

ut-formas som att pantbanken inte får bedriva annan verksamhet vid sidan av

pantbanksverksamhet än som anges i lagen.

 Utredningens förslag att i fortsättningen kräva aktiebolagsform för

pant-banksverksamhet har med något undantag godtagits av remissinstanserna.

Frågan har begränsad betydelse, eftersom nästan alla pantbanker i dag drivs som

aktiebolag (betänkandet s. 141). Regeringen delar utredningens bedömning att

tiden nu är mogen att kräva aktiebolagsform, som ger större säkerhet för

konsumenterna och förenklar tillsynen. I likhet med ut-redningen anser

regeringen att det inte behöver ställas särskilda krav på aktiekapitalets

storlek. Övergångsfrågorna behandlas i avsnitt 6.5. Enligt regeringens mening

finns det inte tillräckligt starka skäl för att som Patent- och

registreringsverket har föreslagit kräva "Pantbank" i firma-namnet.

 Tillståndsprövningen enligt den nya lagen bör ske enligt utredningens förslag.

Organisatoriskt betyder det att länsstyrelserna behåller sina upp-gifter.

Tillståndsgivningen hör nära ihop med tillsynsfrågan och de alter-nativa

organisatoriska lösningar som utredningen har tagit upp behandlas i samband med

tillsynen i avsnitt 6.4.

 Vid tillståndsgivningen upphör behovsprövningen och företrädet för kommuner

m.fl. Alla företag som uppfyller lagens krav har således rätt att få tillstånd.

Förutom kravet på aktiebolagsform och renodling av pant-banksverksamheten gäller

ett allmänt lämplighetskrav som i lagen ut-trycks som att tillståndshavaren

skall antas komma att bedriva en sund pantbanksverksamhet. I grunden motsvarar

detta det nuvarande kravet på redbarhet, ordentlighet och lämplighet. Prövningen

förutsätts ske på i allt väsentligt samma sätt som motsvarande prövning enligt

lagen om kredit-marknadsbolag. Det innebär att en vandelsprövning skall ske

beträffande företagsledningen (styrelse och verkställande direktör) samt sådana

större ägare som kan antas påverka skötseln av rörelsen. Prövningen skall också

innefatta en allmän bedömning av om ledningen i företaget kan antas komma att

organisera verksamheten på ett sätt som gör det möjligt att driva verksamheten

seriöst.

 Ägarprövningen leder till att tillstånd också bör krävas för förvärv av

aktieposter som leder till ett bestämmande inflytande. En sådan prövning

förekommer också i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Bestäm-melser i den

lagen bör med viss anpassning kunna vara utgångspunkt vid utformningen av

bestämmelser i jämförliga frågor i den nya pantbanks-lagen.

 Den nuvarande lämplighetskontrollen gäller den föreståndare som skall finnas

för varje rörelse som bedrivs av bolag eller förening. Det betyder att i de fall

ett bolag driver flera lokalkontor en prövning görs för varje kontor. Några

remissinstanser anser att lämplighetsprövningen även i fortsättningen borde

omfatta kontorschefer. Utredningen har menat att lagstiftaren bör överlåta åt

bolaget att själv avgöra hur verksamheten bör organiseras och svara för

personalens lämplighet, vilket leder till att kravet på föreståndare och

lämplighetsprövning av denne kan tas bort. Regeringen delar denna uppfattning.

Detta medför att tillståndprövningen för ett bolag med spridd verksamhet kommer

att centraliseras till det län där bolaget har sitt huvudkontor. I den mån

verksamheten skall bedrivas i flera län, bör en skyldighet finnas att anmäla

detta till den lokala läns-styrelsen, som svarar för den lokala tillsynen av

verksamheten. En effek-tiv tillsyn i sådana fall förutsätter givetvis samverkan

mellan berörda länsstyrelser.

 Till följd av EG:s banksamordningsdirektiv är Sverige skyldigt att låta ett

kreditinstitut som har auktoriserats i ett annat EES-land utan särskilt

tillstånd etablera filial i Sverige. Denna skyldighet gäller inte pantbanker.

Utredningen har föreslagit att en utländsk pantbank med säte i ett EES-land

efter tillståndsprövning skall kunna bedriva filialverksamhet här. Vid

tillståndsprövningen bör då beaktas vilken kontroll som förekommer i hemlandet.

Patent - och registreringsverket har påpekat att alla bestäm-melser i

pantbankslagen, t.ex. i fråga om ägarprövning, inte kan tillämpas fullt ut vid

utländska etableringar och att istället alla faktorer som har betydelse för

lämplighetsprövningen får vägas in vid tillståndsgivningen. Av betydelse är att

de generella bestämmelserna i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. blir

tillämpliga, vilket lämpligen kan erinras om i lagtexten. Regeringen delar

verkets uppfattning i denna fråga.

6.3 Konsumentskyddet

Regeringens förslag: Konsumentskyddet grundas

som hittills på kvalitetsgranskningen av och

tillsynen över pantbanker samt för

pantbanksverksamhet speciella regler i

lagstiftningen. Konsument-kreditlagen görs inte -

som utredningen har föreslagit - generellt

tillämplig, utan motsvarande relevanta bestämmelser

tas in i pant-bankslagen. Länsstyrelsens

befogenheter att bestämma om räntor och avgifter

avskaffas. Kravet på försäkringsskydd anpassas till

det som pantbankerna i praktiken tillämpar, vilket

innebär att krav ställs på egendoms- och

ansvarsförsäkring. Reglerna för försäljning av panter

behålls oförändrade.

 Utredningens förslag: Samma som regeringens med undantag för att

konsumentkreditlagen görs generellt tillämplig och kravet på försäkrings-skydd

utvidgas ytterligare.

 Remissinstanserna: Till huvudinnehållet tillstyrks utredningens förslag, men i

några avseenden förekommer avvikande uppfattningar. Flera remissinstanser, bl.a.

Svea hovrätt och Svenska Bankföreningen, avstyrker att konsumentkreditlagen görs

generellt tillämplig med hänvisning till att många bestämmelser där passar illa

för pantbanksverksamhet. I stället bör väljas ut de bestämmelser som skall

tillämpas. Konsumentverket ifråga-sätter om det är meningsfullt att tillämpa

kravet på att ange effektiv ränta helt utan undantag och framhåller att

pantbanken alltid bör ange den totala kreditkostnaden uttryckt i kronor. I fråga

om försäkringsskyddet menar Sveriges Försäkringsförbund att det uppkommer en rad

inte belysta problem om utredningens förslag skall genomföras. Några

remissinstanser anser att en bestämmelse om minsta kredittid bör behållas med

hänsyn till att kunderna är kreditsvagare och ofta fäster stor vikt vid att inte

förlora sin pant.

 Skälen för regeringens förslag:

Generell tillämpning av konsumentkreditlagen?

Som tidigare har framhållits synes det nuvarande konsumentskyddet fun-gera väl

inom pantbanksområdet. Allmänna bestämmelser om konsument-skydd i samband med

kreditgivning finns i konsumentkreditlagen (1992: 830). Ett viktigt syfte med

1992 års konsumentkreditlag var att anpassa det svenska regelsystemet på detta

område till ett EG-direktiv om till-närmning av medlemsstaternas lagar och andra

författningar om konsu-mentkrediter (87/102/EEG, ändrat 90/88/EEG). Vid

tillkomsten av kon-sumentkreditlagen undantogs från tillämpningen bl.a. krediter

enligt 1949 års pantlånelag. Motiven för detta har nämnts i avsnitt 5.2.

Utredningen har gjort bedömningen att i brist på något uttryckligt undantag för

krediter mot pantlån direktivet torde gälla även sådan kreditgivning.

 Regeringen gör följande bedömning i denna fråga. Statsmakternas

ställ-ningstagande i det tidigare lagstiftningsärendet innebar att det vid

införli-vande av direktivet var möjligt att undanta pantlåneverksamhet som

direk-tivet inte alls var anpassat till. Det finns anledning att nu söka

åstadkom-ma samma lösning i sak, eftersom starka praktiska skäl talar mot att

tvinga in pantbanksverksamhet i ett regelsystem som är avsett för tradi-tionell

kreditgivning. Många remissinstanser har också på grund av detta funnit en

generell tillämpning av konsumentkreditlagen olämplig.

 EG-direktivet undantar uttryckligen bl.a. sådana kreditavtal där konsu-menten

åläggs att betala tillbaka krediten genom högst fyra delbetalningar inom en

period som inte överstiger tolv månader. En regel som begränsar lånetiden till

högst ett år skulle därför medföra att pantbankernas verksamhet faller utanför

direktivet. Enligt uppgift från branschen ligger pantbankernas kreditavtal väl

inom denna ram. Det är frågan om kortare tider med eventuell omsättning av

panterna genom nya avtal. En sådan regel, som i praktiken inte medför några nya

begränsningar för verksam-heten, bör därför införas.

 I sak bör dock vissa bestämmelser i konsumentkreditlagen göras till-lämpliga på

pantbanksverksamhet genom att motsvarande regler tas in i pantbankslagen.

Utgångspunkten bör härvid vara att skyddsnivån i princip skall vara densamma och

avvikelser från konsumentkreditlagens skydds-bestämmelser motiverade av

pantbanksverksamhetens särskilda förhål-landen. Enligt 4 § konsumentkreditlagen

är avtalsvillkor, som i jämförelse med bestämmelserna i den lagen är till

nackdel för konsumenten, utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. En

motsvarande bestäm-melse bör tas in i pantbankslagen.

 Det sagda innebär emellertid att undantaget för pantbankernas kredit-givning

står kvar i konsumentkreditlagen så att denna inte görs direkt till-lämplig på

pantbanksverksamhet.

Räntor och avgifter

Som utredningen har föreslagit och som allmänt har godtagits av

remiss-instanserna bör nuvarande befogenheter för länsstyrelsen att bestämma

räntor och avgifter avskaffas. Utredningen har funnit (s. 164) att denna

reglering inte lett till lägre räntor än för andra krediter som inte är

under-kastad motsvarande kontroll. Pantbankerna bör således själva få bestäm-ma

i dessa frågor. En viktig fråga är emellertid vilken information som skall

lämnas till kunderna om pantbankens ränte- och avgiftsvillkor.

 Konsumentkreditlagen innehåller bestämmelser om effektiv ränta. Där-med avses

enligt 2 § kostnaden för krediten angiven som en årlig ränta beräknad på

kreditbeloppet, med hänsynstagande till delbetalningar som skall göras under

kredittiden. Enligt 6 § skall kreditgivaren lämna infor-mation om den effektiva

räntan. Lämnas krediten för förvärv av en sär-skild vara, tjänst eller annan

nyttighet skall även kreditkostnaden och kontantpriset anges. Information enligt

6 § behöver inte lämnas om kre-diten uppgår till högst 1 500 kr eller om lånet

skall återbetalas inom tre månader. Enligt 7 § skall informationen lämnas innan

kreditavtalet sluts. Syftet med informationsskyldigheten är att ge konsumenterna

möjlighet att göra rättvisande jämförelser med andra kreditformer.

 Utredningen har föreslagit att konsumentkreditlagen skall göras tillämp-lig på

det sättet att en pantbank utan undantag skall vara skyldig att infor-mera om

den effektiva räntan. Utredningen har dock i sina överväganden (s. 168) uttryckt

viss tveksamhet om behovet av information om den effektiva räntan vid pantlån

med hänsyn till att det vanligen är fråga om förhållandevis små belopp

(medellånet år 1992 var 1550 kr) och begrän-sade lånetider. Vid små lånebelopp

och höga expeditionsavgifter blir den effektiva räntan mycket hög. Några

alternativ att jämföra med finns dock knappast för denna typ av lån. Det finns

också faktorer av betydelse vid pantlån som inte den effektiva räntan ger

uttryck för. Pantbankerna tar f.n. ut en fast expeditionsavgift på 15 till 50 kr

oavsett lånebelopp. Det är mycket vanligt att lånet vid förfallotiden omsätts,

varvid en ny expedi-tionsavgift tas ut. Att expeditionsavgiften tas ut flera

gånger påverkar dock inte beräkningen av den effektiva räntan.

 En annan faktor av betydelse är att Konsumentverket och Finansin-spektionen har

fastställt vissa standardbelopp för krediter (10 000 resp. 100 000 kr) att

användas vid marknadsföring för att exemplifiera den effektiva räntan och att

dessa belopp ligger långt över det genomsnittliga pantlånet.

 I dag innehåller pantsedeln uppgift om årsräntan i procent samt därut-över,

utan att det krävs enligt pantlånelagen, uppgift om räntan för lånet uttryckt i

kronor och storleken på expeditionsavgiften. Utredningen har utgått från att

denna information kommer att lämnas även i fortsättningen för att balansera den

obligatoriska uppgiften om effektiv ränta.

 Regeringen bedömer att det är de nyss nämnda redan förekommande uppgifterna på

pantsedeln som är de centrala för låntagarens informa-tionsbehov (jfr

Konsumentverkets yttrande) och att information i dessa avseenden bör vara

obligatorisk. Att därutöver kräva en uppgift om den effektiva räntan synes mot

bakgrund av det tidigare sagda knappast nöd-vändigt. Att över en beloppsgräns

kräva uppgift om effektiv ränta på pantsedeln eller vid marknadsföring skulle

komplicera regelsystemet på ett onödigt sätt. Den lagstadgade

informationsskyldigheten bör därför avse dels lånet jämte årsränta, dels hela

kreditkostnaden i konsumentkredit-lagens mening uttryckt i kronor. Årsräntan bör

beräknas på det sätt som anges i 10 § konsumentkreditlagen, dvs. som en

räntesats motsvarande räntekostnaden per år för den vid varje tid obetalda delen

av skulden. Beträffande andra avgifter än ränta bör principerna i 12 §

konsumentkre-ditlagen tillämpas. För att en låntagare skall vara skyldig att

betala en särskild avgift bör avgiften dels ha avtalats, dels motsvara en

kostnad som kreditgivaren har haft för krediten, t.ex. en expeditionsavgift.

Ränta och övriga kostnader bör anges med belopp på pantsedeln.

 En viktig konsumentskyddsfråga i samband med räntor och avgifter är vilka

befogenheter kreditgivaren skall ha att ändra villkoren under kredit-tiden.

Bestämmelser om detta finns i 11 och 12 §§ konsumentkreditlagen, som först och

främst anger att förutsättningarna för sådana ändringar skall vara angivna i

kreditavtalet. Vidare är utgångspunkten för ändringar i räntesatsen att denna

får ändras till konsumentens nackdel endast vid vissa kostnadsökningar hos

kreditgivaren som denne inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. För

avgifter gäller att beloppen får ändras till konsumentens nackdel endast om det

är motiverat av kostnadsökningar som skall täckas av avgifterna.

 Utredningens förslag innebär att dessa regler skall tillämpas också vid

pantbanksverksamhet. Beträffande räntor konstaterar utredningen (s. 175) att

behovet att ändra villkoren är mycket litet med hänsyn till att det är fråga om

lån med korta löptider och att pantbankerna såvitt utredningen funnit aldrig

utnyttjat de formella möjligheter som hittills funnits till ränteändringar inom

ramen för maximiavgifter fastställda av länssty-relsen. Regeringen finner mot

bakgrund av detta, och med hänsyn till behovet av att de på pantsedeln angivna

uppgifterna om räntor och avgifter är korrekta, lämpligast att förbjuda

ändringar i dessa avseenden under den på pantsedeln angivna kredittiden.

 Det sagda betyder att låntagaren inte skall behöva betala högre belopp för

ränta och kostnader än som har angetts på pantsedeln.

Pantsedeln

Pantsedeln spelar en central roll för pantlåneverksamheten. Till grund för

utredningens förslag om pantsedlar har legat konsumentkreditlagens krav på

skriftligt kreditavtal undertecknat av låntagaren. Utredningen har gjort

bedömningen att pantsedeln skulle kunna utgöra sådant skriftligt avtal, varvid

dock förutsättningen är att pantsedeln undertecknas av låntagaren. Någon

särskild bestämmelse om pantsedlar skulle då inte behövas i pant-bankslagen,

utan det skulle räcka med reglerna om kreditavtal i konsu-mentkreditlagen.

 Flera remissinstanser, bl.a. Svenska Pantbanksföreningen, menar att pantsedeln

inte kan ersättas av kreditavtalet, eftersom låntagaren inte har något

personligt betalningsansvar för lånet. Dessutom sätts många pantlån om utan

personligt besök, varvid ny pantsedel sänds med post. Kravet på underskrift

medför att pantbanken måste skaffa underskrift på den nya pantsedeln eller

skaffa sig ett separat kreditavtal skilt från pantsedeln.

 Regeringen finner den lämpligaste lösningen vara att även i fortsättningen ta

in bestämmelser om pantsedeln i pantbankslagstiftningen. De bör ha i huvudsak

samma sakliga innehåll som för närvarande. Det innebär att de avtalsvillkor som

är av betydelse för låntagaren skall anges. Dit hör som tidigare angivits de

räntor och avgifter som skall erläggas för krediten. Det belopp som pantsättaren

skall erlägga för att lösa ut panten skall således framgå av pantsedeln.

Kredittiden m.m.

Enligt nuvarande lag är den minsta kredittiden fyra månader, dock med rätt för

konsumenten att lösa in panten tidigare. Utredningen har före-slagit att

begränsningen av kredittiden avskaffas. Detta motiveras (s. 178 ff) med att det

visserligen finns en viss risk för att med kortare kredit-tider låntagarnas

möjligheter att lösa panten försämras, men att möjlig-heten till kortare

kredittider också medför vissa fördelar, bland annat från konsumentsynpunkt, och

att det numera inte finns tillräckliga skäl att reglera frågan. Till bilden hör

också att det sociala stödsystemet och till-gången till alternativa kreditformer

har gett pantbankernas kunder alter-nativa vägar att lösa akuta penningbehov.

Genom regeln att en pant inte får försäljas tidigare än två månader från

förfallodagen får dessutom lån-tagaren ändå i praktiken en tid på omkring tre

månader inom vilken han kan lösa in panten.Även om några remissinstanser anser

att en minsta kredittid bör behållas i lagen, finner regeringen mot denna

bakgrund att utredningens förslag bör genomföras i denna del. Som nämndes

tidigare bör dock i lagen införas en längsta kredittid om ett år.

 Utredningens förslag att länsstyrelsernas nuvarande befogenheter att an-ge

lokal och meddela ordningsföreskrifter enligt 6 § pantlånelagen skall avskaffas

har allmänt godtagits och bör genomföras.

Försäkringsskyddet

Den av utredningen föreslagna utvidgningen av försäkringsskyddet har tagits upp

av flera remissinstanser, däribland Sveriges Försäkringsför-bund. Av förbundets

yttrande framgår att pantbankerna i dag vanligtvis tecknar en s.k. kombinerad

försäkring. En sådan täcker flera delmoment, bl.a. egendomsskador och

ansvarsskador. Försäkringen kan byggas ut med s.k. allriskförsäkring för skador

på kundens egendom. En sådan täcker generellt fysiska skador som inträffar

plötsligt och oförutsett. Dagens försäkringar innehåller regelmässigt vissa

force majeure-klausuler. En allriskförsäkring som innebär att pantsättaren i

alla lägen skall ha rätt till ersättning från försäkringsbolaget enligt

utredningens förslag inrymmer enligt förbundet en rad problem, som gör att det

knappast är praktiskt möjligt att genomföra en sådan ordning.

 Som framgår av avsnitt 5 följer enligt gällande ordning pantbankens ekonomiska

ansvar för panten av 10 kap. handelsbalken. Panthavaren skall enligt dessa

bestämmelser förvara och vårda panten väl och ansvarar för skada som uppkommer

genom brott mot denna plikt. Enligt pant-lånelagen får dessutom länsstyrelsen

meddela särskilda föreskrifter om pants vård och förvaring. Panthavaren har från

civilrättslig utgångspunkt ett culpa-ansvar, varvid liksom vid ett

förvaringsavtal gäller omvänd bevisbörda. Däremot svarar inte panthavaren för

skada, om han kan visa att han inte har varit försumlig.

 Om panten stjäls eller skadas kan pantbanken inte kräva någon ny säkerhet eller

att pantsättaren personligen betalar lånet. Pantbanken gör alltså en förlust

motsvarande lånet och kreditkostnaderna. Pantsättaren går miste om panten, men

får i gengäld behålla lånade medel. Han gör dock en förlust så snart det

pantsatta föremålets värde är större än lånet och kreditkostnaden. Om pantbanken

enligt det tidigare svarar för skadan, har pantsättaren rätt till ersättning för

denna förlust från pantbanken. Genom kravet på att panten skall vara försäkrad,

kan pantsättaren få ersättning från försäkringsbeloppet även i andra fall.

Panthavarens hemförsäkring kan också ibland utnyttjas, eftersom

hemförsäkringsskyddet i regel om-fattar egendom i annans vård.

Ersättningsanspråket avser marknadsvärdet av det pantsätta föremålet, inte

återanskaffningsvärdet (betänkandet s. 186).

 Av visst intresse i sammanhanget är också reglerna för yrkesmässig för-varing

av lösa saker enligt konsumenttjänstlagen (1985:716). De innebär att en

näringsidkare under vissa förutsättningar har ett ekonomiskt ansvar även vid

olyckshändelser. Utgångspunkten är här att näringsidkaren skall utföra

förvaringen fackmannamässigt. Vid avvikelse från detta får konsu-menten rätt

till ersättning även vid olyckshändelser. Det kan vidare näm-nas att det för

förvaring av pälsar tillämpas särskilt utformade villkor en-ligt en

överenskommelse mellan Konsumentverket och branschorganisa-tionen.

 Regeringen gör följande bedömning. Det finns, såvitt framgår av betän-kandet,

inte något som tyder på att pantsättare till följd av brister i det nuvarande

försäkringsskyddet lidit förluster på ett oskäligt sätt. Förslaget om ett

utvidgat försäkringsskydd motiveras av utredningen med risken att den minskade

statliga regleringen på pantbanksområdet kan leda till att oseriösa personer

startar pantbank. Pantsättaren behöver därför enligt utredningen skydd även för

situationer, där pantbanken varit vårdslös eller på annat sätt har missbrukat

pantsättarens förtroende. Detta skulle i sin tur leda till att

försäkringsgivarens kontroll över pantbanken ytterligare förstärks. Regeringen

förutsätter dock att även den nya ordningen för tillståndsgivning och kontroll

skall utgöra tillräckligt skydd mot oseriös verksamhet. Det finns därför,

särskilt mot bakgrund av de tidigare beskrivna försäkringstekniska

svårigheterna, inte skäl att ställa större krav på försäkringsskydd än det som

pantbankerna i praktiken har i dag. Det betyder att panten skall vara försäkrad

genom egendoms- och ansvars-försäkring.

Försäljning av panter

Utredningens förslag att behålla den nuvarande ordningen för försäljning av

panter (normalt på offentlig auktion) har i stort sett godtagits. Svea hovrätt

ifrågasätter dock om inte förfarandet skulle kunna utformas på samma sätt som i

lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. I

den lagen ges en generell möjlighet till försäljning under hand i stället för på

offentlig auktion. Det motiveras med att under-handsförsäljning ofta ger bättre

ekonomiskt resultat (prop. 1984/85:210 s.25). Utredningen har diskuterat denna

möjlighet (s. 189) men anser att nackdelarna för konsumenten överväger.

Regeringen finner inte skäl till annan bedömning. Dock bör som hovrätten

föreslår införas en skyldighet att underrätta pantsättaren om försäljningen på

samma sätt som gäller enligt 1985 års lag. Förhållandena är dock inte helt

jämförbara och något krav på särskild form för en sådan underrättelse bör av

kostnadsskäl inte ställas. Däremot bör formkrav motsvarande vad som gäller

enligt 1985 års lag ställas på pantbankens underrättelse till låntagaren om

överskott vid pantförsäljningen.

 Som utredningen har föreslagit bör ett till pantsättaren redovisat

försälj-ningsöverskott tillfalla pantbanken, om inte pantsättaren har tagit emot

det inom ett år från underrättelsen om överskottet.

6.4 Kontroll och tillsyn

Regeringens förslag: Länsstyrelsen skall även i

fortsättningen vara tillsynsmyndighet med särskilda

befogenheter. Driver pantbanken verksamhet i

flera län, blir länsstyrelsen i det län där

huvudkontoret är beläget huvudansvarig med biträde

för den lokala tillsynen av länsstyrelserna i övriga

berörda län. Tillsynen skall främja en sund

utveckling av pantbanksverksamheten i länet.

 Den nuvarande poliskontrollen över verksamheten

behålls oför-ändrad.

 Länsstyrelsens befogenheter till ingripande

innefattar efter mönster av lagen om

kreditmarknadsbolag återkallelse av tillstånd och

var-ning. Förelägganden och förbud enligt lagen får

förenas med vite. Lagen innehåller inga

straffbestämmelser.

 Förslaget att göra lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt tillämplig genomförs i varje fall inte

nu.

 Utredningens förslag: Samma som regeringens med undantag för förslaget om lagen

om åtgärder mot penningtvätt. Beträffande tillsyns-organisationen har

utredningen behandlat en rad alternativ men funnit övervägande skäl tala för att

tillsynsuppgiften bör ligga kvar på läns-styrelserna.

 Remissinstanserna: Den fråga som framför allt har tagits upp av

remissinstanserna är tillsynsorganisationen. Flera remissorgan har förordat

andra av utredningens alternativ. Framför allt trycker man då på att behovet av

kompetens och fast praxis bättre tillgodoses om frågorna centraliseras till ett

organ. Förslaget att göra lagen om åtgärder mot penningtvätt tillämplig avstyrks

av flera organ, bl.a. Svea hovrätt och Datainspektionen.

 Skälen för regeringens förslag: Utredningens förslag har även i dessa delar i

huvudsak godtagits av remissinstanserna. I tillsynsfrågan, som väckt mest

debatt, delar regeringen utredningens uppfattning att nuvaran-de ordning i

princip bör behållas. Pantbanksverksamheten har så klara särdrag att nämnvärda

fördelar knappast finns med att t.ex. inordna den i den allmänna tillsyn som

Finansinspektionen har på kreditmarknaden. Vidare synes inte länsstyrelsernas

nuvarande befattning med frågorna ha föranlett några nämnvärda klagomål

samtidigt som goda skäl finns att ut-nyttja deras erfarenheter av området och

närhet till den verksamhet som skall granskas. Givetvis förutsätts en samverkan

mellan länsstyrelserna för att uppnå en enhetlig praxis och en effektiv tillsyn

över företag med verk-samhet i flera län. Det har dock framkommit i

remissbehandlingen att länsstyrelserna redan nu har ett inbördes

informationsutbyte och samråd i olika frågor som rör pantbanker.

 Beträffande länsstyrelsernas befogenheter vid tillsynen och förutsätt-ningarna

för ingripande har från några håll framförts att grunden för åter-kallande av

ett tillstånd på grund av misskötsel tydligare bör knytas till det för

tillståndsgivningen grundläggande begreppet sund pantbanksverk-samhet. I

regeringens lagförslag har denna synpunkt beaktats. Frågan om sundhetsbegreppets

närmare innebörd tas upp i författningskommentaren.

 Några remissinstanser har varit kritiska till förslaget att underkasta

pant-bankerna regelsystemet i lagen om åtgärder mot penningtvätt. Regeringen

vill i denna fråga framhålla att penningtvättslagen kommer att ses över inom

ramen för regeringens åtgärder mot ekonomisk brottslighet. Frågan om

pantbankerna skall föras in under lagen bör övervägas i det samman-hanget. Något

förslag i frågan läggs alltså inte nu.

 Utredningens förslag att slopa straffsanktionerna har i stort sett godta-gits

av remissinstanserna och bör genomföras.

 Frågan om finansieringen av tillsynen tas upp i avsnitt 7.

6.5 Genomförande m.m.

Regeringens förslag: Den nya lagen träder i kraft

den 1 januari 1996. Även befintliga pantlånerörelser

skall söka tillstånd enligt den nya lagen. Fram

till den 1 januari 1997 får dock den som driver

en pantlånerörelse vid ikraftträdandet driva

verksamheten vidare med stöd av äldre bestämmelser.

Om ansökan om nytt tillstånd då har getts in men

inte avgjorts, löper fristen till dess ansökningen

har prövats slutligt. Ombildning till aktiebolag

skall genomföras senast vid utgången av år 1997.

 Möjligheten att överklaga beslut till regeringen

tas bort. I stället skall överklagande ske till de

allmänna förvaltningsdomstolarna, i första instans

länsrätt.

 Följdändringar i annan lagstiftning inskränker

sig till marginella ändringar i bankrörelselagen

(1987:617), konsumentkreditlagen (1992:830) och

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

 Utredningen: Samma som regeringen med undantag för tiden för ikraftträdandet.

Utredningen föreslår också i enlighet med sitt förslag sakliga ändringar i

konsumentkreditlagen och lagen om åtgärder mot penningtvätt.

 Remissinstanserna: Inga invändningar vad gäller genomförandet.

 Skälen för regeringens förslag: Den nya lagen bör träda ikraft den 1 januari

1996. Med hänsyn till att det enligt den nya lagen är fråga om en ny form av

tillståndsprövning bör befintliga tillstånd upphöra att gälla och alla

pantbanker omedelbart föras in i det nya systemet. Som regeringens förslag är

utformat bör dock några nämnvärda övergångsproblem till den nya ordningen

knappast föreligga. Pantbanker som har tillstånd enligt äldre regler får driva

verksamheten vidare under ett år efter ikraft-trädandet och har under den tiden

möjlighet att göra de anpassningar som behövs.

 Den angivna tiden bör i och för sig också vara tillräcklig för att ombil-da

verksamhet till sådan företagsform som krävs enligt den nya lagen. Det finns

dock en annan aspekt på denna fråga. Från den 1 januari 1995 gäller enligt 1

kap. 3 § aktiebolagslagen (1975:1385) ett höjt belopp för lägsta aktiekapital.

Tidigare var minimibeloppet 50 000 kr. För privata aktiebolag har beloppet höjts

till 100 000 kr. Enligt övergångsbestäm-melser skall befintliga sådana bolag med

lägre aktiekapital än 100 000 kr genomföra höjningen senast vid utgången av år

1997. De fåtaliga pant-banker som ännu bedrivs i annan form än som krävs enligt

den nya lagen bör inte komma i en sämre ställning än vissa konkurrenter, vilket

skulle ske om de omedelbart måste ombildas till aktiebolag med det högre kra-vet

på aktiekapital. Frågan bör lösas genom att skjuta upp kravet på om-bildning i

sådana fall till utgången av år 1997. Att länsstyrelsen i några fall kommer att

få pröva frågan om tillstånd enligt den nya lagen på så-dana rättssubjekt saknar

nämnvärd praktisk betydelse.

 Överklagandeordningen bör utformas i stort sett efter mönster av vad som gäller

enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Det betyder att länsstyrelsens

beslut överklagas till förvaltningsdomstol, i första instans länsrätt. Under

perioden 1992 - 1994 har fyra länsstyrelsebeslut i pant-banksärenden överklagats

till regeringen. Under de tre föregående åren 1989 - 1991 har inga

överklagandeärenden inkommit till regeringen. Mot bakgrund av det ringa antalet

överklagandeärenden hittills bedöms den ändrade överklagandeordningen inte

erfordra något resurstillskott hos berörda domstolar.

 Till följd av regeringens ställningstagande i sakfrågorna blir

följd-ändringarna i annan lagstiftning marginella. De behandlas närmare i

av-snitten 8.2 - 8.4.

 I avsnitt 8.5 tas upp ytterligare ett lagförslag som gäller

konsumentkre-ditlagen. Det är här endast fråga om att rätta en felaktig

hänvisning i 32 §, som uppkommit efter lagändring som beslutats av riksdagen

efter förslag i prop. 1994/95:49 om reformerad löneexekution och målhante-ring

hos kronofogdemyndigheten (SFS 1995:311).

7 Avgifter m.m.

Regeringens förslag: Pantbankerna skall genom en

avgift finansiera länsstyrelsernas kostnader för

prövning av ansökningar om tillstånd att driva

pantbanksrörelse samt för den löpande

tillsynsverksam-heten. De närmare föreskrifterna

meddelas av regeringen. Avgiften avses få formen

av en ansökningsavgift och en årlig avgift.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Länsrätten i Stockholms län ifrågasätter det före-slagna

avgiftssystemet. Riksrevisionsverket är tveksamt till avgiftsbe-läggning av

överklagande av länsstyrelsernas beslut. Länsstyrelserna i Stockholms samt

Göteborgs och Bohus län föreslår att utebliven betalning av avgift skall vara

tillräcklig grund för indragning av tillstånd.

 Skälen för regeringens förslag: Statsmakterna har sedan flera år till-lämpat

principen att företag som bedriver verksamheter som kräver till-stånd och är

föremål för tillsyn skall finansiera den ansvariga myndig-hetens kostnader för

denna verksamhet. Utredningen har i samband med sin översyn av

pantbankslagstiftningen mot denna bakgrund också före-slagit en sådan ordning.

 Som exempel på verksamheter som omfattas av avgiftsfinansierad

till-ståndsprövning och tillsyn kan nämnas Alkoholinspektionens

tillstånds-prövning för och tillsyn av tillverkning av och handel med

alkoholhaltiga drycker samt tillverkning av sprit i enlighet med alkohollagen

(1994: 1738). Prövningen och tillsynen av revisorerna skall enligt regeringens

förslag om regler för godkända och auktoriserade revisorer (prop. 1994/95:152)

likaså finansieras genom avgifter. Slutligen kan nämnas att Finansinspektionens

tillståndsprövning och tillsyn av kreditmarknadsbolag avgiftsfinansieras enligt

5 kap. 23 § lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag .

 Regeringen anser att denna princip även bör gälla pantbanksverksamhet och

föreslår att i den nya pantbankslagen tas in en bestämmelse med sådan innebörd.

Det bör ankomma på regeringen att besluta om de närmare föreskrifterna om vilka

tjänster som skall vara avgiftsbelagda och hur avgiften skall beräknas. A

vgiftsuttaget bör täcka länsstyrelsernas till-stånds- och tillsynsverksamhet

enligt lagen.

 Vad gäller kostnadskonsekvenserna av de föreslagna förändringarna i

lagstiftningen medför den föreslagna förändringen för statens del att de

uppgifter som länsstyrelserna för närvarande finansierar med budgetmedel skall

finansiseras av företagen. Den föreslagna avgiftsfinansieringen innebär att de i

branschen verksamma företagen kommer att få en kost-nadsökning i motsvarande

mån. I den mån konkurrensen medger det kommer en sådan kostnadsökning att tas ut

av kunderna.

 Vad gäller de samhällsekonomiska effekterna av lagförslaget kan inled-ningsvis

pekas på att parallellitet nu åstadkoms i flera avseenden mellan pantbanker och

andra finansieringsinstitut, som kan vara alternativ för pantbankernas kunder.

För att det skall råda konkurrensneutralitet mellan de olika kreditinstituten är

det väsentligt att de ges så likartade förutsätt-ningar för sin verksamhet som

möjligt. Den föreslagna avgiftsbelägg-ningen för tillståndsprövningen och

tillsynen vad gäller pantbanksverk-samhet innebär en förändring i sådan

riktning. Slopandet av nuvarande etableringsföreträde för kommuner samt av

länsstyrelsernas behovspröv-ning, godkännaden av lokaler och räntor m.fl.

föreslagna förenklingar av lagregleringen av pantbanksverksamheten bör främja

nyetablering och därmed konkurrens inom pantbanksverksamheten. En sådan

utveckling bör vara till gagn för konsumenterna.

 Länsstyrelsernas kostnader för tillståndsprövning och tillsynsverksamhet enligt

nu gällande lagstiftning har av några länsstyrelser uppskattats till i

genomsnitt 7 900 kr per tillståndsärende respektive 2 800 kr för den årliga

tillsynen. Den föreslagna förändringen i lagregleringen av

pant-banksverksamheten innebär, som tidigare påpekats, en begränsning av de

faktorer som skall beaktas av länsstyrelserna i deras tillståndsprövning

respektive tillsyn. Samtidigt kan förutses att den föreslagna pant-bankslagen

ställer krav på mer kvalificerade och komplicerade bedöm-ningar hos

länsstyrelserna. För att fastställa de avgifter som bör tas ut för

tillståndsprövning respektive tillsyn måste kostnaden för länsstyrelsernas

arbete med dessa ärenden i den nya ordningen därför utredas närmare. De nämnda

beloppen kan dock utvisa en tänkbar nivå på avgiftsbeloppen. Regeringen avser

att uppdra åt Riksrevisionsverket att göra utredningen.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till pantbankslag

Inledande bestämmelser

1 §

 Paragrafen innehåller definitioner av vissa begrepp som används i lagen.I

enlighet med utredningens förslag införs i den nya lagen för första gången

"pantbanksverksamhet" och "pantbank" som legala begrepp. Ordet pantbank är dock

sedan länge väl etablerat i det allmänna språkbruket och har även godtagits i

pantbankers firmanamn. Enligt 1 kap. 9 § bank-rörelselagen (1987:617) är ordet

"bank" i firmanamn eller som beteckning av affärsrörelse i övrigt förbehållet

den krets av rättssubjekt som anges där. För tydlighets skull införs nu, också i

enlighet med utredningens för-slag, i nämnda paragraf i bankrörelselagen en

bestämmelse om att förbu-det inte hindrar användningen av ordet pantbank på

företag som omfattas av pantbankslagen (se avsnitt 8.2).

 Frågan om utformningen av legaldefinitionen av pantbanksverksamhet har

behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2). Som framgår därav avses

ingen ändring i sak i förhållande till den tidigare tillämp-ningen av

motsvarande bestämmelse i pantlånelagen.

 Definitionerna av "pantbok" och "pantsedel" överensstämmer med gäl-lande rätt.

 2 §

 Konsumentkreditlagen (1992:830) är tvingande till konsumenternas förmån. Detta

framgår av 4 § enligt vilken avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i

den lagen är till konsumentens nackdel också är utan verkan mot denne, om inte

annat anges i lagen.

 En motsvarande bestämmelse har tagits in i pantbankslagen för att ge

konsumenten samma skydd.

Tillståndsplikt

3 §

 I första stycket slås det grundläggande kravet på tillstånd från läns-styrelsen

fast. Vidare anges att tillstånd skall ges till vidare. Det senare är en nyhet i

förhållande till pantlånelagen. Det överensstämmer dock med vad som allmänt

tillämpats på senare tid i liknande fall, t.ex. för tillstånd enligt lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Sistnämnda lag har som nämnts tidigare

bedömts utgöra en lämplig förebild i vissa avseenden för regleringen i

pantbankslagen.

 Andra stycket innehåller det nya kravet på aktiebolagsform för

pant-banksverksamhet. Om ett utländskt företag inte vill bilda ett svenskt

dotterbolag utan vara verksamt som utländsk juridisk person, krävs att

verksamheten drivs som filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

Sådana filialer skall vara registrerade hos Patent- och regis-treringsverket och

stå under ledning av en verkställande direktör med vissa befogenheter. Därmed

ges verksamheten en viss garanterad an-knytning till Sverige och det blir

möjligt för domstolar och myndigheter att kunna nå företaget eller utöva

kontroll av verksamheten.

4 §

 Enligt första stycket skall tillstånd lämnas efter den lämplighets-prövning som

behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2). Som bestämmelsen är

utformad ger den en rätt till etablering, som inte medger någon sådan

behovsprövning som skulle göras enligt pantlånelagen. Prövningen avses ske på i

princip samma sätt som motsvarande prövning enligt lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag (jfr prop. 1992/93:89 s.212). Enligt lagtexten gäller kravet

att företaget skall kunna antas komma att bedriva en sund pantbanksverksamhet

och i övrigt uppfylla lagens krav. Till viss del motsvarande bestämmelser finns

i 2 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag. För att, i enlighet med vad som

krävts av vissa remissinstanser, förtydliga grunderna för prövningen har angetts

att den skall ske med hänsyn till företagets organisation, ledning och ägare med

bestämmande inflytande. Av den allmänna motiveringen framgår att prövningen

framför allt skall avse vandeln hos företagsledningen och ägare med ett

väsentligt inflytande över skötseln av verksamheten, men att även en allmän

prövning skall göras av om företaget kan antas komma att bedriva en seriös

verksamhet. Det är i förhållande till den tidigare vandelsprövningen enligt

pantlånelagen delvis nya uppgifter, men läns-styrelserna bör ändå vid

tillståndsprövning enligt den nya lagen kunna dra nytta av sina tidigare

erfarenheter. Sundhetskriteriet behandlas närmare under 6 §.

 I andra stycket anges särskilda förutsättningar för tillstånd till ett

ut-ländskt företag. Det grundläggande sundhetskravet gäller också här men som

påpekats i den allmänna motiveringen finns skillnader i förutsätt-ningarna att

tillämpa lagens bestämmelser. Därför uppställs ett allmänt krav på att företaget

skall bedriva pantbanksverksamhet under tillsyn i moderlandet. Till viss del

motsvarande bestämmelser finns i 2 kap. 8 § lagen om kreditmarknadsbolag.

5 §

 I paragrafen regleras länsstyrelsernas roll vid tillståndsprövningen. Om

verksamheten endast skall bedrivas i ett län, blir det givetvis läns-styrelsen i

det länet som beslutar. Om verksamheten skall bedrivas i flera län, skall

länsstyrelsen i det län där huvudkontoret är beläget pröva till-ståndsfrågan.

Det har ansetts lämpligare att använda detta kriterium än alternativet

styrelsens säte med hänsyn till kopplingen till tillsynsfrågan. Någon tveksamhet

om vilket län som avses bör inte uppkomma, efter-som pantbanken i

tillståndsärendet förutsätts anmäla platsen för huvud-kontoret.

 Tillståndsfrågan har som nämndes ett nära samband med utövandet av tillsyn

enligt 24 §. Tillståndshavaren måste därför anmäla nya lokalkontor till den

tillståndsgivande länsstyrelsen. Beträffande pantbanker med verk-samhet i flera

län framgår av 24 § att det är den tillståndsbeviljande länsstyrelsen som är

huvudansvarig för tillsynen med biträde av andra berörda länsstyrelser för lokal

tillsyn. Det är nödvändigt att varje läns-styrelse har överblick över

pantbanksverksamheten i länet. Därför åläggs tillståndshavarna att innan de

startar ett nytt lokalkontor i ett annat län anmäla detta även till

länsstyrelsen i det länet.

Sundhetskrav och förbud mot annan verksamhet

6 §

 I paragrafen slås fast det grundläggande sundhetskrav som ställs på

verksamheten och som ligger till grund för tillståndprövningen enligt 4 § och

som också utgör grund för tillsynen enligt 25 §. Ett motsvarande sundhetskrav

finns i 1 kap. 4 § lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag. Beträffande denna

anges i motiven (prop. 1992/93:89 s.221) att begreppet inte är statiskt utan kan

variera beroende på hur verksamheten utvecklas.

 Motsvarande bör gälla för pantbankerna, vilket betyder att bl.a. bransch- och

tillsynspraxis får betydelse vid preciseringen av vad som skall karakterisera en

sund verksamhet. Även i övrigt bör vid bestämningen av sundhetskriteriet beaktas

motsvarande faktorer med anpassning till pantbanksverksamhetens särdrag. Det

betyder bl.a. att företagets orga-nisation, arbetsmetoder och riskexponering

måste hållas på godtagbar nivå. Exempelvis bör interna rutiner och interna

arbetsföreskrifter ha en sådan utformning att företagsledningen har möjlighet

att tillförsäkra sig om att kraven enligt pantbankslagen och bestämmelser i

annan tillämplig lagstiftning uppfylls. Ett grundläggande krav är att skälig

hänsyn tas till konsumenternas intressen.

 Paragrafen innehåller också det i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2)

behandlade kravet på att pantbanken inte får driva sidoverksamhet. Frågorna har

ett klart samband, eftersom förbudet mot annan verksamhet motiveras av hänsynen

till konsumenterna. Detta skulle också kunna ut-tryckas som att sidoverksamhet

inom pantbanksföretaget inte bedöms vara förenlig med en sund

pantbanksverksamhet.

 En näraliggande fråga som har behandlats av utredningen (s. 139) är om en

pantbank skall få förvärva andra företag som inte bedriver pant-banksverksamhet,

dvs. om sidoverksamhet skall få bedrivas i självständig form. Något allmänt

sådant förbud har inte ansetts påkallat. Dock kan alltid ingripande ske med

åberopande av det grundläggande sundhets-kravet, om en sådan sidoverksamhet

skulle medföra påtagliga negativa effekter från konsumentskyddssynpunkt.

Tystnadsplikt

7 §

 Paragrafen innehåller sekretessbestämmelser av samma innehåll som motsvarande

bestämmelse i 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag. Att

tystnadsplikten inte är straffsanktionerad medför inte att den som bryter mot

bestämmelsen inte riskerar ansvar enligt den arbetsrättsliga lagstiftningen och

skadeståndsskyldighet (prop. 1992/93:89 s.212).

Grunder för långivning

8 §

 I paragrafen lagfästs den sedan tidigare gällande principen att låntagaren inte

i något fall skall kunna göras personligen ansvarig för lånet ens om säkerheten

i senare skede skulle visa sig vara värdelös. Det är bara panten som riskeras,

ingenting annat.

 Bestämmelsen är i enlighet med utredningens förslag (se betänkandet s. 183)

utformad så att de klausuler som kan förekomma på pantsedlar om rätt för

pantbanken att kvitta ett försäljningsöverskott mot låntagarens skuld för någon

annan såld pant blir ogiltiga. På förslag av Lagrådet innehåller paragrafen ett

uttryckligt förbud mot personligt betalnings-ansvar. Därav följer att låntagaren

inte skall underteckna någon skuld-förbindelse.

9 §

 I första stycket , som överensstämmer med 10 § konsumentkreditlagen (1992:830),

slås fast hur räntan på krediten skall anges. Några skäl till skillnader i

pantbanksverksamhet finns inte.

 Andra stycket innehåller det i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3)

behandlade förbudet att ändra räntesatsen under kredittiden.

10 §

 Enligt första stycket får kredittagaren som vederlag för krediten utöver ränta

endast avkrävas ersättning för kostnader som kreditgivaren har för krediten. En

motsvarande regel finns i 12 § konsumentkreditlagen (1992:830).

 Enligt andra stycket gäller samma förbud till ändring beträffande sådan

avgifter som för ränta enligt 9 § andra stycket.

11 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt till förtida betalning och sättet

att då beräkna ränta och andra kostnader. Motsvarande bestäm-melser finns i 20

och 24 §§ konsumentkreditlagen (1992:830). Pant-sättaren har ålagts skyldighet

att betala för påbörjad månad i viss överens-stämmelse med vad som gäller för

kreditköp enligt 24 § konsumentkredit-lagen.

 Utredningen har (s. 180f) tagit upp frågan om behovet av regler om rätt för

pantsättaren att lösa panten efter förfallotiden men stannat för att någon sådan

reglering inte behövs med hänsyn till att det även från pant-bankens sida är

förmånligare om kunden löser panten i stället för att den säljs på lagstadgat

sätt. I enlighet med detta har frågan inte reglerats i lagen.

12 §

 Paragrafens första stycke innehåller den i den allmänna motiveringen behandlade

bestämmelsen om en längsta kredittid om ett år. Därmed klargörs att

pantbanksverksamhet inte omfattas av EG-direktivet om konsumentkrediter.

 Andra stycket innehåller den för pantbanksverksamhet grundläggande bestämmelsen

om pantbankens rätt att sälja panten, om kredittagaren inte löser panten när

pantbankens fordran förfaller till betalning.

 Enligt tredje stycket får pantbanken tillgodoräkna sig högst fyra måna-ders

dröjsmålsränta. Bland remissinstanserna har särskilt Svea hovrätt tagit upp

frågan om kredittagarens rättigheter under tiden från lånets för-fallodag fram

till försäljningen av panten. Hovrätten har därvid efterlyst en analys av frågan

om dröjsmålsränta och även tagit upp frågan om pantsättaren bör ha en rätt att

framtvinga försäljning efter utgången av tvåmånadersfristen enligt 13 § i

utredningens lagförslag. Om pantbanken har möjlighet att ta ut dröjsmålsränta

och kan dra ut på försäljningen finns en risk för att pantsättaren på ett

oskäligt sätt förlorar övervärdet i panten.

 Bestämmelsen i tredje stycket syftar att lösa det problem hovrätten har pekat

på. Beträffande rätten att ta ut dröjsmålsränta hindrar uppenbarligen inte de

tidigare behandlade bestämmelserna i 9 och 10 §§ att sådan tas ut. Däremot

följer av andra regler i lagen att villkoren för krediten, dit uppenbarligen

dröjsmålsräntan hör, skall vara tydligt angivna och framgå av pantsedeln.

Pantsedel

13 §

 Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3) innehåller

pantbankslagen på samma sätt som tidigare lagstiftning särskilda bestäm-melser

om pantsedeln. Någon ändring i förhållande till tidigare rätt är inte avsedd

beträffande pantsedelns ställning och funktion i pantbanksverk-samhet.

 I första stycket anges de obligatoriska uppgifter som pantsedeln skall

innehålla. Genom kravet på att villkoren för krediten skall vara angivna fyller

pantsedeln motsvarande krav från konsumentskyddssynpunkt som kreditavtalet

enligt 9 § konsumentkreditlagen (1992:830).

 I paragrafens andra stycke slås fast att ränta och övriga kostnader skall

anges med belopp på pantsedeln. Därigenom vet pantsättaren vilket belopp han

skall betala för att lösa panten enligt avtalet.

Åldersgräns och legitimation m. m.

14 §

 Åldersgränsen och kravet på legitimation enligt första stycket har sin grund i

tidigare lagstiftning. Formellt utvidgas nu kravet på legitimation till att avse

även den som löser panten, men motsvarande har redan tidi-gare gällt i vissa län

enligt länsstyrelsens föreskrifter. Legitimationskravet utgör en viktig grund

för en effektiv brottsbekämpning.

 Utredningen har ansett att åldersgränsen liksom det i tidigare lagstift-ning

angivna kravet på nykterhet hos pantsättaren inte behöver tas in i den nya

lagen, eftersom det får anses ligga utanför en sund pantbanks-verksamhet att

betjäna minderåriga eller berusade personer. Några remissinstanser, bl.a.

Riksåklagaren och Marknadsdomstolen, har ansett att åtminstone åldersgränsen bör

framgå av lagen och paragrafen har utformats i enlighet med detta. Däremot har

av det skäl utredningen angett det inte ansetts nödvändigt med något uttryckligt

förbud att betjäna berusade personer.

 I andra stycket har intagits en skyldighetför pantbanken att inhämta uppgift om

pantsättarens adress. Bestämmelsen har samband med den underrättelseskyldighet

som åligger pantbanken enligt 18 och 19 §§ till viss del efter mönster från

lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats.

Vad som sägs om sättet att fullgöra underrättelseskyldigheten motsvarar 11 § i

den nämnda lagen, dock att bestämmelsen endast kopplas till

underrättelseskyldigheten enligt 19 §. Om informationen kan lämnas på annat

tillförlitligt sätt behöver inte rekommenderat brev användas, men med den

metoden är under-rättelseskyldigheten på ett otvetydigt sätt fullgjord.

Försäkring

15 §

 Försäkringsfrågan har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen (avsnitt

6.3). Av de skäl som anges där har kravet på försäkringsskydd bestämts till att

avse egendoms- och ansvarsförsäkring, vilket innebär att pantlånelagens formella

krav utvidgas till det försäkringsskydd som pantbankerna normalt har i

praktiken. Däremot har utredningens längre gående förslag inte genomförts.

Pantförsäljning

16 §

 Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt pantlånelagen. Som framgår av den

allmänna motiveringen (avsnitt 6.3) finns i den nya lagen ingen motsvarighet

till den tidigare minsta kredittiden om fyra månader. Det kan med kortare

kredittider bli svårare för kredittagarna att lösa panten, men tidsfristen i

paragrafen ger ändå alltid pantsättaren en tid av inemot tre månader inklusive

förberedelseåtgärderna för auktionen innan en icke inlöst pant kan försäljas.

17 §

 I paragrafen ges bestämmelser om hur försäljning av panten skall ske. De

överensstämmer i allt väsentligt med gällande rätt. Frågan om pantförsäljning

har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3).Normalt skall en

försäljning på offentlig auktion äga rum på orten för pantsättningen. Syftet är

givetvis att ge pantsättaren möjlighet att bevaka förrättningen. Det kan dock i

vissa fall vara till fördel även för pantsätta-ren att auktionen äger rum på en

annan ort genom att priset där kan bli högre. I pantlånelagen kunde

länsstyrelsen medge undantag från bl.a. ortsregeln genom dispens enligt en

särskild lagbestämmelse. Någon mot-svarande dispensregel finns inte i den nya

lagen. I stället har i 17 § tagits in en regel att auktionen får äga rum på

annan ort om pantsättaren med-ger det.

 Bestämmelsen om försäljning av värdepapper överensstämmer med vad som tidigare

gällde.

18 §

 I första stycket anges i enlighet med gällande rätt att försäljning på auktion

skall kungöras i ortstidning minst åtta dagar i förväg. Syftet med detta är både

att ge pantsättaren kännedom om auktionen så att han kan bevaka sina intressen

och att sprida allmän kännedom om auktionen för att kunna få ut ett så bra pris

som möjligt.

 Enligt andra stycket införs nu också en kompletterande skyldighet att direkt

underrätta pantsättaren, eller den som anmält att han övertagit rätten till

panten, om auktionen. Något formkrav på sättet för underrättelse görs inte med

hänsyn till att kostnaderna för ett rekommenderat brev ofta skulle framstå som

oproportionellt stora. Enligt praxis underrättas i många fall redan nu

låntagaren genom brev vid sidan av det föreskrivna kungörelseförfarandet. Frågan

har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3).

19 §

 Paragrafens första stycke innehåller den grundläggande bestämmelsen om att

överskott från försäljning av en pant tillfaller låntagaren eller den som har

förvärvat rätten till panten.

 Andra stycket anger pantbankens skyldigheter då ett överskott uppkom-mit. Om

beloppet inte överstiger 100 kr, behöver pantbanken inte företa någon aktiv

åtgärd. Den som har rätten till panten har dock rätt att på pantbanken få

beloppet utbetalat till sig. Detta motsvarar vad som tidigare tillämpats, dock

att beloppe nu höjts från 50 kr till 100 kr. Om beloppet överstiger 100 kr skall

pantbanken snarast underrätta låntagaren eller den som förvärvat rätten till

panten. På en sådan underrättelse tillämpas 14 § andra stycket. Om pantbanken

finner det lämpligt kan skyldigheten i stället fullgöras genom utbetalning till

den som har rätt till överskottet.

 I tredje stycket har i enlighet med utredningens förslag av praktiska skäl

införts en förkortad preskriptionstid på ett år för rätten till överskott.

20 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser i enlighet med utredningens förslag om

pantbankens rätt att vid försäljning köpa in pantsatta föremål och sälja dem

över disk.

 Av utredningens betänkande (s. 127) framgår att pantbankerna på sina håll har

etablerat en inte obetydlig auktions- och försäljningsverksamhet i egen regi vid

sidan av kreditgivningen. Om de bud som ges på auk-tionen inte täcker

pantbankens kostnader, är det vanligt att pantbanken ropar in panten för egen

räkning och sedan säljer den över disk. Verk-samhet av detta slag omfattas i

princip av den reglering som gäller för handeln med begagnade varor enligt lagen

(1981:2) om handel med skrot och begagnade varor (prop. 1980/81:3 s.250). Någon

registreringsplikt enligt förordningen (1981:403) om handel med begagnade varor

finns dock inte på grund av ett särskilt undantag i förordningen. Pantbanken är

liksom andra auktionsföretag skyldig att underrätta polismyndigheten om allt

gods som bjuds ut enligt 16 § i förordningen.Utredningen diskuterar (s.138)

möjligheten att tillåta en integration av pantlåneverksamhet och begagnathandel

men stannar för att en sådan integration skulle få alltför negativa konsekvenser

för konsumenterna. I stället föreslås den begränsa-de möjlighet till köp och

försäljning som nu kommer till uttryck i 20 §.

 Av 6 § följer att det inte längre blir tillåtet att vid sidan av

kre-ditgivningen driva auktionsverksamhet eller försäljning av annat än panter

som inköpts med stöd av 20 §.

Pantbok

21 §

 Paragrafen innehåller en skyldighet i enlighet med gällande rätt för

pantbankerna att föra pantbok. Vad som avses med pantbok framgår av 1 §. Vidare

bemyndigas regeringen att utfärda närmare bestämmelse om vilka uppgifter

pantboken skall innehålla.

 Utredningens lagförslag innehåller vissa bestämmelser om förande av pantbok

med ADB-medium. Datainspektionen har anfört att en pantbok som endast innehåller

de uppgifter som framgår av utredningens förslag till lag och förordning inte

utgör ett tillståndspliktigt personregister i data-lagens mening och förordat

att 9 § i utredningens förslag utgår. Någon motsvarighet till den bestämmelsen

finns därför inte i den nya lagen.

22 §

 I enlighet med utredningens förslag föreskrivs att uppgifterna i pant-boken

skall bevaras under en minsta tid av fem år efter utgången av det kalenderår

som uppgiften fördes in. Regeln har en förebild i 8 § lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt, vari föreskrivs att vissa hand-lingar eller uppgifter

som använts vid identitetskontroll skall bevaras under en femårsperiod.

Ägarprövning

23 §

 Frågan om ägarprövning har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt

6.2). Eftersom det i tillståndsprövningen enligt pantbankslagen ingår att ta

ställning även till ägares lämplighet, finns ett uppenbart behov att även kunna

ta ställning till nya ägare som kan utöva ett väsentligt inflytande på

företagets ledning. Bestämmelser om ägarprövning finns i mer utvecklad form i 5

kap. 11-15 §§ lagen (1992:1610) om kredit-marknadsbolag. För pantbankernas del

har bestämmelserna i 23 § ansetts tillräckliga.

 Bestämmelsen i första stycket om vilka förvärv som omfattas är utfor-mad efter

definitionen på kvalificerat innehav i 1 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag.

 Bestämmelsen i andra stycket om förutsättningarna för tillstånd mot-svarar vad

som gäller enligt 5 kap. 12 § lagen om kreditmarknadsbolag.

 Ett brott mot skyldigheten att söka tillstånd utgör grund för ingripande från

länsstyrelsen, som i sista hand kan återkalla tillståndet enligt 28 §.

Tillsyn

24 §

 Tillsynsfrågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4) samt

under 5 och 6 §§. Som framgår därav hör tillstånds- och tillsyns-frågorna nära

samman. I 24 § finns bestämmelser om den grundläggande organisationen för

tillsynen med länsstyrelsen som tillsynsmyndighet.

25 §

 Bestämmelsen motsvarar 5 kap. 4 § lagen (1992:1610) om kredit-marknadsbolag.

26 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om länsstyrelsens befogenheter vid

tillsynen. Motsvarande bestämmelser finns i 5 kap. 1 § lagen (1992: 1610) om

kreditmarknadsbolag.

 Länsstyrelsens befogenheter är allmänt hållna. Det bör understrykas att

uppgiftskrav från myndigheter gentemot företag förorsakar kostnader för dessa.

Det är därför angeläget att länsstyrelserna iakttar restriktivitet och endast

begär sådana uppgifter som de direkt behöver för att fullgöra sina uppgifter.

 Utredningen har gjort bedömningen (s. 204 ff) att frågan om länsstyrel-sens

rätt till information från andra myndigheter inte behöver regleras och några

bestämmelser om detta har inte tagits in i den nya lagen.

Poliskontroll

27 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om poliskontroll i huvudsaklig

överensstämmelse med gällande rätt. För tydlighets skull har i lagtexten

klargjorts att polismyndigheten skall kunna ålägga pantbanken att regel-bundet

sända in uppgifter, vilket bör kunna förbättra och rationalisera polisens

arbete.

Ingripanden

28 §

 Bestämmelserna om ingripanden anknyter till motsvarande bestäm-melser i 5 kap.

17 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Förut-sättningarna för

återkallelse av tillstånd enligt punkterna 1-3 i 28 § mot-svaras i huvudsak av

punkterna 1-3 i 5 kap. 17 § den nämnda lagen.

29 §

 Bestämmelsen om varning anknyter till motsvarande bestämmelse i 5 kap. 17 §

andra stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

30 §

 I paragrafen regleras länsstyrelsens åtgärder när pantbanksverksamhet utan

tillstånd påträffas. En motsvarande bestämmelse finns i 5 kap. 22 § lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

31 §

 Beträffande första stycket finns en motsvarande bestämmelse i 5 kap. 17 §

tredje stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Para-grafen ger

länsstyrelsen möjlighet att från fall till fall utforma anvis-ningar om hur

avvecklingen av rörelsen skall ske.

Vite

32 §

 Paragrafen ger länsstyrelsen befogenhet att förena förelägganden och förbud med

vite. En motsvarande bestämmelse finns i 5 kap. 24 § lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag.

Avgifter

33 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om de avgifter som skall finansiera

länsstyrelsernas tillstånds- och tillsynsverksamhet. En motsvarande be-stämmelse

finns i 5 kap. 23 § lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag.

Överklagande m.m.

34 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av polismyn-dighetens beslut

samt om omedelbar verkställighet av dessa. Reglerna motsvarar vad som gällde

tidigare.

35 §

 Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av länsstyrelsens beslut.

Som framgått av den allmänna motiveringen skall länsstyrelsens beslut enligt den

nya lagen överklagas till förvaltningsdomstol. Enligt 6 kap. 1 § lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag skall vissa ingri-pandebeslut av

Finansinspektionen beträffande sådana bolag överklagas direkt till kammarrätt.

Detta har motiverats (prop. 1994/95:27 s. 156) med den centrala betydelse som

vissa kreditmarknadsbolag har för Sveriges finansiella system.

 Några motsvarande skäl finns inte för pantbankernas del och överklaganden skall

därför göras hos länsrätt enligt vanliga regler med krav på prövningstillstånd i

samband med överklagande av länsrättens beslut till kammarrätt. Länsstyrelsens

beslut enligt 30 § andra stycket om visst föreläggande får inte överklagas alls

i enlighet med vad som gäller för motsvarande fall i lagen om

kreditmarknadsbolag.

36 §

 Enligt paragrafen får länsstyrelsen besluta om att beslut om förbud,

föreläggande och återkallelse skall gälla omedelbart. Motsvarande gäller enligt

6 kap. 1 § fjärde stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag.

Ikraftträdandebestämmelser

Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.5). Den nya

lagen träder i kraft den 1 januari 1996, då pantlånelagen upphör att gälla.

Övergångsvis gäller i huvudsak att nytt tillstånd krävs för be-fintlig

verksamhet, dock att sådan får drivas vidare med stöd av äldre be-stämmelser

under år 1996 och att ombildning till aktiebolag inte behöver ske före utgången

av år 1997. Rätten att driva verksamheten vidare under hela år 1996 gäller även

om ett äldre tidsbegränsat tillstånd skulle löpa ut under år 1996.

8.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

1 kap. 9 §

 I ett nytt tredje stycke förtydligas på det sätt utredningen har föreslagit att

bankrörelselagens inskränkningar i den tillåtna användningen av ordet "bank"

inte hindrar användningen av ordet "pantbank" i samband verksamhet enligt

pantbankslagen. Frågan har tagits upp under 1 § pantbankslagen.

8.3 Förslaget till ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

1 §

 Ändringen innebär endast att hänvisningen till pantlånelagen byts ut mot en

hänvisning till pantbankslagen.

26 §

 Hänvisningen i konsumentkreditlagen har ändrats till att avse den nya lagen

(1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

8.4 Förslaget till ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

1 kap. 3 §

 Ändringen innebär endast att hänvisningen till pantlånelagen byts ut mot en

hänvisning till pantbankslagen.

8.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

konsumentkreditlagen (1992:830)

32 §

 Ändringen är en rättelse på grund av att hänvisningen till 28 § genom ett

skrivfel blivit felaktigt återgiven i paragrafens lydelse enligt riks-dagens

beslut med anledning av prop. 1994/95:49 (SFS 1995:311). Lagändringen träder i

kraft den 1 april 1996.

NÄRINGSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 1995

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Heckscher

Regeringen beslutar proposition 1994/95:178 Pantbankslag

Bilaga 1Pantbankernas kreditgivning (SOU 1994:61) - En sammanfattning av

 utredningsförslagen

Några av de viktigare förslagen i rapporten

Det skall bli lättare att öppna pantbank. Tonvikten läggs på en sund

verk-samhet.

 Behovsprövningen vid etablering slopas sålunda, likaså det

etablerings-företräde som i dag tillkommer kommuner och allmännyttiga bolag.

 Vidare utmönstras regler inte bara om länsstyrelsernas befogenhet att

fastställa högsta ränta och andra avgifter för krediten utan också om lo-kalens

inredning, panternas vård och förvaring m.m., liksom de nuva-rande lagreglerna

om en minsta kredittid.

 Samtidigt förbättras skyddet för kunderna.

 Konsumentkreditlagen (1992:830) med dess bestämmelser om skydd för

kredittagarna föreslås - när det gäller kreditavtalet - omfatta också

pant-bankernas kreditgivning.

 För pantavtalet behövs det enligt utredningen dessutom en del särregler om

bl.a. pantförsäljning och redovisning av ett eventuellt försäljnings-överskott.

 Utredningen föreslår också ett förstärkt försäkringsskydd för kredit-tagarnas

panter. Skyddet skall gälla oavsett av vilken anledning som en pant förstörs,

skadas eller försvinner.

 Försäkringsbolagens prövning av en pantbank som försäkringsobjekt kan därmed

ersätta många av de kontrollbefogenheter som i dag tillkom-mer länsstyrelserna

och således fungera som ett effektivt ekonomiskt styr-medel för etableringen av

sunda pantbanker. Den prövningen kan dock inte helt ersätta en

tillståndsprövning av traditionellt slag.

 För tillstånd skall det fordras dels att verksamheten drivs som aktiebo-lag,

dels att den kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

pant-banksverksamhet.

 Det betyder till exempel att ingen av de personer i företagsledningen eller de

ägare av bolaget som har ett bestämmande inflytande över verk-samheten får vara

kriminellt belastad eller ligga efter med skatter eller andra avgifter till det

allmänna eller i rollen som näringsidkare ha misskött sig mot konsumenterna.

 Genom kravet på en sund pantbanksverksamhet har således konsu-menthänsynen

getts ett framträdande plan. Ytterligare exempel på sådana hänsynstaganden är

att en pantbank bara skall få driva pantbanksverk-samhet och inte kombinera

denna med andra verksamhetsalternativ, exempelvis köp eller option eller

kommission till den sökta krediten.

 Avsikten med en tillståndsprövning är främst att förebygga risken för att

konsumenterna utsätts för oseriösa affärsmetoder och därmed åsamkas en många

gånger oreparabel skada. Prövningen ger också en garanti för att

försäkringskravet är uppfyllt när verksamheten påbörjas.

 För Polisens spanings- och utredningsbehov behålls den nuvarande antecknings-

och uppgiftsskyldigheten för pantbanken, likaså Polisens gransknings- och

tillträdesrätt till dess verksamhetslokaler. Som en kom-plettering föreslås det

att den nya lagen (1993:768) om åtgärder mot pen-ningtvätt skall omfatta också

pantbanksverksamheten.

 När det gäller ingripanden mot en pantbank skall dessa bara kunna ske genom

återkallelse av ett givet tillstånd. En återkallelse skall också kunna förenas

med ett förbud vid vite att fortsätta verksamheten. I lindriga fall får varning

meddelas. Förslaget innebär en avkriminalisering.

 Den begränsade tillstånds- och tillsynsverksamheten enligt förslaget skall för

övrigt avgiftsfinansieras. Målet är full kostnadstäckning.

 Efter förebild från vad som gäller vid andra former av kreditgivning föreslås

en ny sekretessregel till skydd för enskildas personliga och eko-nomiska

förhållanden.

 Länsstyrelserna behåller i övrigt tillstånds- och tillsynsuppgifterna, men

befrias på sikt genom de föreslagna förenklingarna från ett administrativt

merarbete.

 Vidare föreslås att regeringens befattning med ärendena upphör. Läns-styrelsens

olika beslut skall fortsättningsvis kunna överklagas hos en all-män

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd förs in i ledet länsrätt/kam-marrätt.

 Den nuvarande lagen (1949:722) om pantlånerörelse (ändrad senast 1992:545)

ersätts med en förenklad pantbankslag, som kompletteras med en

pantbanksförordning m.m.

 Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 april 1995. Fram till och

med år 1996 skall dock de befintliga pantbankerna kunna fortsätta sin verksamhet

i enlighet med äldre föreskrifter.

En begränsad reglering behövs till skydd för kunderna

I utredningen har vi funnit att pantbanksbranschen i dag är en liten,

välorganiserad och välfungerande bransch. Inga större problem har påta-lats i

praktiken, vare sig från företagens sida eller från kundskyddssyn-punkt.

 Den föråldrade och detaljerade lagstiftning som alltjämt gäller hämmar och

snedvrider emellertid konkurrensen och försvårar onödigtvis nyetable-ringar.

 Den drar också onödiga kostnader.

 Vi föreslår därför en genomgripande upprensning i dessa lagregler. Kravet på

tillstånd behålls men villkoren görs mer adekvata.

 En fråga som bör ställas är också i vad mån det längre behövs någon reglering

för att skydda konsumenternas intressen.

 Med hänsyn främst till att pantbankskunderna genomsnittligt sett utgör en yngre

och ekonomiskt och socialt svagare grupp än medborgarna i gemen har vi kommit

fram till att så i viss mån måste anses vara fallet. Vi grundar denna bedömning

på vad vi har fått belyst genom en egen SCB-undersökning och på en jämförelse

med förhållandena i andra länder.

 När det gäller kreditgivningen, kan skyddsbestämmelserna i

konsument-kreditlagen (1992:830) och lagen (1971:112) om avtalsvillkor i

konsu-mentförhållanden göras tillämpliga på pantlånet.

 För att behålla pantlånets karaktär av kreditgivning utan krav på annan

säkerhet än panten behövs därutöver en regel om att kredittagaren inte kan göras

personligen betalningsansvarig för krediten.

 Vidare behövs det för konsumentskyddet regler om pantförsäljning, redo§visning

av försäljningsöverskott, m.m.

 Ekonomiskt styrmedel i stället för etableringskontroll kan enligt vår mening

många gånger vara mest effektiva, när det gäller att skapa för-utsättningar för

en sund näringsverksamhet. Vi har därför i syfte att skydda kredittagarnas

panter föreslagit ett försäkringskrav som rimligtvis kommer att innebära en

ganska sträng kontroll av pantbanken.

Polisens kontrollbefogenheter kan inte undvaras

Den nuvarande tillträdes- och granskningsrätten för Polisen måste enligt vår

bedömning behållas. Detsamma gäller kontrollen av anteckningar om panter etc.

Rättegångsbalkens regler om husrannsakan bedöms alltså som otillräckliga.

 Många av de regler i den nuvarande pantlånerörelselagen som tar sikte på

skyldigheten att anmäla varje misstanke om brott skall däremot slopas och

ersättas av vad som sägs i den nya lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt.

Närmare om lagförslagen

En starkt förenklad pantbankslag

Genom att vi i så stor utsträckning som möjligt i sak gör innehållet i reglerna

i den nämnda konsumentkreditlagen (1882:830) och i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag tillämpligt också på pantbanksverksamheten uppnår vi i

princip konkurrensneutralitet med övriga kreditformer.

 Konsumentkreditlagen bör alltså med en del undantag i fortsättningen tillämpas

generellt på också sådan kreditgivning som sker inom pantlånerörelsen. Det

innebär bl.a. att flertalet av de bestämmelser i den nuvarande pantlånelagen som

reglerar kreditavtalet mellan panthavaren och pantsättaren inte längre behövs.

Särskilda regler behövs fortsättningsvis bara för pantavtalet.

 En utvidgning av kreditmarknadsbolagslagens tillämpningsområde skulle få en

motsvarande konsekvens för bl.a. rörelsereglerna pantlånelagen.

 Många bestämmelser i kreditmarknadsbolagslagen kan göras tillämpliga också på

pantbanker.

 En generell utvidgning av tillämpningsområdet för den lagen skulle emellertid

göra det nödvändigt att föra in flera särregler för pantbankerna, främst när det

gäller aktiekapitalets storlek, styrelsens storlek, vilken verksamhet som får

bedrivas och när kredit får beviljas, kravet på kapi-taltäckning och Polisens

brottsförebyggande och spanande verksamhet.

 Eftersom kreditmarknadsbolagslagen inte innehåller några särregler för de olika

kreditmarknadsbolag som den omfattar, framstår det lagtekniskt som lämpligare

att behålla en fristående reglering för pantbanksverksam-heten.

 Utredningen förordar därför som nämnts att lagen (1949:772) om pant-lånerörelse

upphävs och ersätts av en särskild, starkt förenklad pantbanks-lag. Där kan

också tas in en del kreditregler som rör pantavtalet.

 Den nya lagen kompletteras med en pantbanksförordning.

 Dessutom föreslår vi en del ändringar i gällande författningar.

 Genom vårt förslag förenklas lagtillämpningen och i och med det

admi-nistrationen.

Rörelsen

Vi har sett det som angeläget att den reform som vi föreslår skall underlätta

pantlåneverksamheten för både företagen och deras kunder.

 Åtskilliga lagregler föreslås därför bli slopade.

 De återstående anpassas till nyare lagstiftning.

 Den traditionella benämningen "pantbank" blir erkänd i lag.

 En pantbank får enligt förslaget bara driva pantbanksverksamhet och sådan

verksamhet som har ett naturligt samband med denna.

 Det innebär att den inte får driva handel med begagnade varor,

kom-missionsrörelse eller sådan verksamhet som följer av

kreditmarknads-bolagslagen m.m.

 Något krav på att en pantbank måste belåna allt gods som det finns en

fungerande andrahandsmarknad för ställs inte upp.

Grunden för kreditgivningen

Det nuvarande förbudet mot att ta emot eller begära en ersättning för ett

utlämnat lån på något annat sätt än i form av ränta (låneavgift) eller att

begära eller ta emot en skuldförbindelse på beloppet förs över till den nya

lagen. Möjligheten att göra undantag från förbudet tas bort.

 Med hänsyn till att någon personlig fordran inte kan göras gällande mot

kredittagaren bör pantlånet tas undan från den kreditprövning som annars följer

av 5 § konsumentkreditlagen. I övrigt skall konsumentkreditlagen omfatta även

denna kreditgivning.

 Det innebär att en pantbank i sitt förhållande till konsumenten skall iaktta

god kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intressen med

tillbörlig omsorg. Kravet på god kreditgivningssed får inte bara betydelse för

marknadsföringen av krediter och informationen om krediten, utan medför också

att det ställs vissa krav på avtalet.

 Avtalsvillkoren skall vara skäliga och inte brista i balans till

kreditgiva-rens favör. Avtalet skall vara begripligt för konsumenten och det får

inte finnas några missvisande eller undangömda villkor.

 De nuvarande föreskrifterna om pantförsäljning tas i sak oförändrade in i den

nya lagen. De har sin motsvarighet i konsumentkreditlagens bestämmelser om

återtagande av en vara vid kreditköp. En nyhet är att ett överskott som inte har

kunnat redovisas inom ett år skall tillfalla pantbanken.

 För kreditgivningen innebär vårt förslag i övrigt följande:

-Länsstyrelsens befogenhet att besluta låneavgifter (ränta) och andraavgifter

 för krediten upphör.

-Bestämmelserna om effektiv ränta i konsumentkreditlagen skall tillämpas fullt

 ut på pantlån.

-En tillämpning av konsumentkreditlagen medför, när pantsedlarna an-vänds som

 kreditavtal, att dessa i fortsättningen måste undertecknas av kredittagaren.

-Utöver konsumentkreditlagen behövs det ingen särskild bestämmelse som reglerar

 vilka uppgifter som kreditavtalet (pantsedeln) skall inne-hålla.

-Den nu gällande lagregeln om en minsta lånetid på fyra månader slopas, likaså

 den om kredittagarens rätt att lösa panten tills försäljningsåtgärder

 vidtagits.

-Konsumentkreditlagens bestämmelser om betalning av skulden i förtid skall i

 övrigt tillämpas.

-Undantagsbestämmelserna i 6 och 9 §§ konsumentkreditlagen för små krediter

 eller sådana med kort kredittid görs däremot inte tillämpliga på pantlån.

Tillstånd m.m.

Kravet på tillstånd behålls i den nya lagen, men tillstånden skall meddelas att

gälla tills vidare och således inte tidsbegränsas.

 En pantlånerörelse skall i fortsättningen få bedrivas bara av svenska

aktiebolag och av utländska kreditinstitut inom EES från en filial här i

landet. Det senare innebär ökade möjligheter till etablering för utländska

företag.

 Aktiebolagsformen har motiverats av två skäl. Det ena är att det genom bl.a.

kravet på revision ger en ökad insyn i bolaget. Det andra är att nästan alla i

dag etablerade pantbanker drivs i den företagsformen. Vi ser inte kravet på

aktiebolagsformen som något nämnvärt etableringshinder. För all annan fristående

kreditgivning till konsumenter ställs det kravet också upp.

 Ett annat krav som införs är att verksamheten skall kunna antas komma att

utgöra en sund pantbanksverksamhet. Det nuvarande kravet på redbar-het och

ordentlighet samt lämplighet innefattas i sundhetskravet. Införan-det av ett

sundhetskrav är närmast en anpassning till hur motsvarande krav har formulerats

i lagstiftningen för andra kreditgivare.

 Av övriga krav som enligt vårt förslag måste vara uppfyllda för till-stånd bör

särskilt framhållas försäkringsåtagandet till förmån för kredit-tagarna.

Lagregeln att pantbanken skall hålla panterna försäkrade till betryggande belopp

kompletteras således med en föreskrift om att en sådan försäkring får upphöra

först en månad efter anmälan till tillsyns-myndigheten.

 Försäkringsskyddet skall omfatta även den situationen att panten för-störs

eller på annat sätt frånhänds pantsättaren på grund av att pantbanken har varit

försumlig eller illojal mot pantsättaren.

 Etableringsföreträdet för kommuner och allmännyttiga företag slopas.

Behovsprövningen upphör också.

 Inget krav på någon speciell sakkunskap eller branschvana ställs upp.

 Men i det nyss nämnda kravet på en sund verksamhet ingår som sagt en

lämplighetsprövning. Den bör med vårt förslag omfatta inte bara

före-tagsledningen utan även en ägare som kan antas påverka skötseln av

pantlånerörelsen.

 Kravet på att det skall finnas en särskild föreståndare tas bort. Några

speciella lagregler om pantbanksdirektörens död eller bolagets konkurs behövs

inte heller längre, anser vi.

Ingripande mot en pantbank

Ett tillstånd skall kunna återkallas när förutsättningar för tillståndet inte

längre föreligger, dvs. när verksamheten inte längre uppfyller sundhets-kravet.

 Länsstyrelsen ges befogenhet att i samband med återkallelse av ett till-stånd

inte bara besluta om avvecklingen av verksamheten utan också vid vite förbjuda

en fortsatt pantbanksverksamhet.

 Vid lindrigare brister skall en varning kunna utfärdas.

 Straffsanktionerna slopas. Möjligheten att återkalla tillstånd eller med-dela

varning bedöms som väl så effektiv.

Avgifter

Den offentliga tillstånds- och tillsynsverksamheten bör finansieras genom

avgifter från pantbankerna så att i princip full kostnadstäckning uppnås.

Sekretess

För uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden skall gälla

både tystnadsplikt och handlingssekretess.

Beslutsmyndighet

Länsstyrelserna behåller ansvaret för den förenklade tillståndsprövning och

tillsyn som återstår med vårt lagförslag.

Överklagande

Möjligheten att överklaga till regeringen tas bort.

 Länsstyrelsens beslut i ärenden skall i stället kunna överklagas hos en allmän

förvaltningsdomstol.

 Överprövningen skall börja i länsrätt. Prövningstillstånd skall krävas för

sakprövning i kammarrätt.

Kostnader

Sammantaget torde våra förslag på sikt innebära besparing för både pantbankerna

och framför allt pantbankskunderna, men också för stats-förvaltningen.

Bilaga 2Utredningens lagförslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde m.m.

1 § I denna lag finns det föreskrifter om pantbanker.

2 § I lagen avses med

 pantbank ett företag som driver pantbanksverksamhet,

 pantbanksverksamhet en näringsverksamhet med ändamål att lämna kredit åt

konsumenter eller andra fysiska personer mot panträtt i lös egendom eller i

fordringar eller andra rättigheter,

 pantbok ett särskilt, löpande register över varje pantsättning i en pantbank.

3 § Om sådan näringsverksamhet där det lämnas kredit åt konsumenter mot panträtt

i fordringar finns det föreskrifter också i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag.

Rörelsen

Verksamheten

4 § En pantbank får förutom pantbanksverksamhet driva bara sådan verksamhet som

har ett naturligt samband med denna.

Grunden för kreditgivningen

5 § Den enda säkerheten för krediten skall vara den mottagna panten.

 En pantbank får inte begära eller ta emot någon skuldförbindelse för krediten.

 Om kredit som lämnas enligt denna lag finns det i övrigt föreskrifter i

konsumentkreditlagen (1992:830).

6 § Som vederlag för krediten får en pantbank förutom ränta begära eller ta emot

bara ersättning för sina kostnader för lånet.

Legitimation

7 § En pantbank får ta emot en pant bara av den som är känd för pantbankens

personal eller som på ett tillförlitligt sätt styrker sin identitet.

 Första stycket skall tillämpas också i fråga om den som pantbanken lämnar ut en

pant till.

Pantbok

8 § Varje pantbank skall föra en pantbok.

9 § Pantboken får föras med hjälp av automatisk databehandling (ADB).

 I datalagen (1973:289) finns det föreskrifter om hur ADB-baserade

personregister får inrättas och föras.

10 § Uppgifterna i pantboken skall bevaras under fem år räknat från utgången av

det kalenderår då uppgiften fördes in eller under den längre tid som för en del

uppgifter är föreskriven i bokföringslagen (1976:125) eller någon annan lag.

Försäkring

11 § En pantbank skall för pantsättarnas räkning ha mottagna panter försäkrade

till betryggande belopp.

 Om det inte finns särskilda skäl för något annat, skall försäkringen vara sådan

att den gäller alla slags skador på panterna, oavsett hur de uppkommer.

Pantförsäljning

12 § Om en kreditfordran när den förfaller till betalning står kvar helt eller

delvis obetald, får pantbanken sälja panten.

13 § Panten får säljas först två månader efter förfallodagen, om inte

kredittagaren eller den som har förvärvat rätten till panten begär att det skall

ske tidigare.

14 § Försäljningen av panten skall ske på en offentlig auktion på den ort där

pantsättningen har ägt rum.

 Om panten utgörs av värdepapper som är noterade på en svensk eller utländsk

börs, en auktoriserad marknadsplats eller någon annan reglerad marknad, skall

försäljningen dock ske genom ett värdepappersinstitut och till gällande börs-

eller marknadspris.

15 § Överskott vid en pantförsäljning tillfaller kredittagaren eller den som

förvärvat rätten till panten.

 Överskott som inte har kunnat betalas ut inom ett år från försäljningsdagen

tillfaller dock pantbanken

Inköp och försäljning av förfallna panter

16 § En pantbank får vid en försäljning enligt 14 § köpa tidigare mottagna

panter.

17 § En pantbank får i sin verksamhet sälja enligt 16 § inköpta panter över

disk.

Tillstånd

18 § Pantbanksverksamhet får drivas bara efter tillstånd av länsstyrelsen.

19 § Tillstånd får ges till en rörelse bara om den

 - skall drivas i form av aktiebolag,

 - kan antas komma att utgöra en sund pantbanksverksamhet,

 - uppfyller villkoren i övrigt i denna lag.

20 § Med aktiebolag jämställs vid tillämpningen av 19 § motsvarande

företagsformer i andra länder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Ägarprövning

21 § Förvärv av aktier i en pantbank, som medför att förvärvarens sammanlagda

innehav ger ett bestämmande inflytande i pantbanken, får ske bara med

länsstyrelsens medgivande.

Tillsyn

22 § Pantbankerna i ett län skall stå under tillsyn av länsstyrelsen.

23 § Länsstyrelsen skall se till att en sund utveckling av pantbanksverksamheten

i länet främjas.

24 § Pantbankerna är skyldiga att till länsstyrelsen lämna ut de handlingar och

upplysningar om verksamheten som den behöver för sin tillsyn.

25 § Som ett led i tillsynen får länsstyrelsen undersöka förhållandena hos en

pantbank.

Ingripanden

Återkallelse av tillstånd

26 § Ett bolags tillstånd att driva pantbanksverksamhet skall återkallas av

länsstyrelsen,

 1. om bolaget inte inom ett år efter det att det fått tillståndet har påbörjat

verksamheten eller om bolaget dessförinnan förklarat sig avstå från tillståndet,

 2. om bolaget under en sammanhängande tid av ett år inte har bedrivit någon

verksamhet,

 3. om bolaget genom att överträda föreskrifter i denna lag eller i någon annan

författning eller på något annat sätt visar sig olämpligt att bedriva

pantbanksverksamhet.

27 § Ett beslut om återkallelse av tillstånd skall förenas med ett förbud att

fortsätta pantbanksverksamhet.

28 § Om tillståndet återkallas enligt 26 § 2 eller 3, får länsstyrelsen också

besluta om hur avvecklingen av verksamheten skall ske.

Varning

29 § Om det är tillräckligt, får länsstyrelsen i de fall som anges i 26 § 2 och

3 i stället för att återkalla tillståndet meddela varning.

Poliskontroll

30 § En pantbank är skyldig att till polismyndigheten lämna ut uppgifter ur

pantboken.

31 § Polismyndigheten får bereda sig tillträde till en pantbanks lokaler för att

undersöka pantlagret och granska pantboken och de handlingar som ligger till

grund för den.

Föreläggande att upphöra med olovlig pantbanksverksamhet

32 § Om någon driver pantbanksverksamhet utan tillstånd, skall länsstyrelsen

förelägga denna att upphöra med verksamheten.

 Är det osäkert i vad mån verksamheten utgör pantbanksverksamhet, får

länsstyrelsen förelägga den som driver verksamheten att lämna de upplysningar

som behövs för att bedöma frågan.

33 § Länsstyrelsen får besluta om hur avvecklingen av en olovlig

pantbanksverksamhet skall ske.

Vite

34 § Om länsstyrelsen meddelar ett föreläggande eller ett förbud enligt denna

lag, får det ske vid vite.

Avgifter

35 § Pantbanker verksamma i Sverige skall till länsstyrelsen betala de avgifter

som regeringen föreskriver.

Sekretess

36 § Uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden som har

lämnats till en pantbank får inte obehörigen röjas.

 I det allmännas verksamhet skall i stället tillämpas vad som sägs i

sekretesslagen (1980:100).

37 § Något ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken för brott mot tystnadsplikt

skall inte följa för den som bryter mot förbudet i 36 §.

Överklagande m.m.

38 § Länsstyrelsen får bestämma att ett beslut om förbud, föreläggande eller

återkallelse enligt denna lag skall gälla omedelbart.

39 § Länsstyrelsens beslut enligt denna lag får överklagas till allmän

förvaltningsdomstol. I sådana mål skall det allmännas talan föras av

länsstyrelsen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 Länsstyrelsens beslut enligt 32 § andra stycket får inte överklagas.

_______________________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 2. Genom lagen upphävs lagen (1949:722) om pantlånerörelse.

 3. Den som driver en pantlånerörelse vid den nya lagens ikraftträdande får

driva rörelsen vidare med tillämpning av äldre föreskrifter intill utgången av

år 1996 eller, om en ansökan om tillstånd enligt den nya lagen har getts in

dessförinnan, till dess att ansökningen har prövats slutligt.

 4. I mål och ärenden om överklagande av beslut som länsstyrelsen eller

polismyndigheten har meddelat före ikraftträdandet skall äldre föreskrifter

tilllämpas.

Bilaga 3Förteckning över remissinstanser

1. Riksbanken

2. Svea Hovrätt

3. Kammarrätten i Göteborg

4. Länsrätten i Stockholms län

5. Länsrätten i Uppsala län

6. Länsrätten i Göteborgs och Bohus län

7. Riksåklagaren

8. Åklagarmyndigheten i Stockholm

9. Regionåklagarmyndigheten Malmö

10. Rikspolisstyrelsen

11. Brottsförebyggande rådet

12. Datainspektionen

13. Kommerskollegium

14. Stockholms handelskammare

15. Sydsvenska handelskammaren

16. Socialstyrelsen

17. Statskontoret

18. Finansinspektionen

19. Riksrevisionsverket

20. Riksskatteverket

21. Kronofogdemyndigheten i Stockholms län

22. Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län

23. Uppsala Universitet, Juridiska fakulteten

24. Lunds universitet, Samhällsvetenskapliga fakulteten

25. Umeå Universitet, Samhällsvetenskapliga fakulteten

26. Handelshögskolan i Stockholm

27. Närings- och teknikutvecklingsverket

28. Marknadsdomstolen

29. Konkurrensverket

30. Patent- och registreringsverket

31. Kammarkollegiet

32. Konsumentverket

33. Allmänna reklamationsnämnden

34. Kooperativa rådet

35. Länsstyrelsen i Stockholms län

36. Länsstyrelsen i Uppsala län

37. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

38. Stockholms kommun

39. Uppsala kommun

40. Göteborgs kommun

41. Svenska Kommunförbundet

42. Sveriges Köpmannaförbund

43. Företagarnas Riksorganisation

44. Föreningen Auktoriserade Revisorer

45. Svenska Revisorssamfundet

46. Sveriges Försäkringsförbund

47. Tjänstemännens Centralorganisation

48. Sveriges Akademikers Centralorganisation

49. Landsorganisationen i Sverige

50. Finansbolagens förening

51. Svenska Bankföreningen

52. Svenska Pantbanksföreningen

53. Sveriges bankkunders riksförbund

Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till pantbankslag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § I denna lag avses med

 pantbank: ett företag som bedriver pantbanksverksamhet,

 pantbanksverksamhet: en näringsverksamhet med ändamål att lämna krediter åt

konsumenter mot panträtt i huvudsakligen lösöre,

 pantsedel: ett särskilt bevis om pantsättningen som låntagaren får,

 pantbok: ett särskilt löpande register över varje pantsättning i en pant-bank.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen.

Tillståndsplikt

3 §Pantbanksverksamhet får drivas bara efter tillstånd av länsstyrelsen.

Tillstånd ges tills vidare.

 Tillstånd kan ges till svenska aktiebolag och utländska motsvarande

företagsformer inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. För ett utländskt

företag, som inte är verksamt genom ett svenskt aktiebolag, skall tillståndet

avse verksamhet genom filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

4 § Tillstånd enligt 3 § skall ges om företaget med hänsyn till organisation,

ledning och ägare med bestämmande inflytande kan antas komma att bedriva en

sund pantbanksverksamhet och i övrigt uppfylla bestämmelserna i denna lag.

 Tillstånd till ett utländskt företag enligt 3 § andra stycket får ges endast om

företaget bedriver pantbanksverksamhet och står under tillsyn av behörig

myndighet i det land där det har sitt säte.

5 § Tillstånd enligt 3§ ges av länsstyrelsen i det län där verksamheten skall

bedrivas. Skall verksamheten bedrivas i flera län, lämnas tillståndet av

länsstyrelsen i det län där företagets svenska huvudkontor är beläget.

 Innan en pantbank öppnar ett nytt kontor, skall anmälan göras till den

länsstyrelse som beviljat tillståndet. Öppnas kontoret i ett annat län, skall

anmälan göras även till länsstyrelsen i det länet.

Sundhetskrav och förbud mot annan verksamhet

6 §Pantbanksverksamhet skall bedrivas så att allmänhetens förtroende för

verksamheten upprätthålls och i övrigt så att verksamheten kan anses sund.

 En pantbank får inte bedriva någon annan verksamhet vid sidan av

pantbanksverksamhet än som anges i 20 §.

Tystnadsplikt

7 § Uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden som har

lämnats till en pantbank får inte obehörigen röjas.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekre-tesslagen (1980:100).

 Den som bryter mot förbudet i första stycket skall inte dömas till ansvar

enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

Grunder för långivning

8 § Den mottagna panten skall vara den enda säkerheten för lånet. Pantbanken får

inte begära eller ta emot någon skuldförbindelse för lånet.

9 § Räntan som tas ut för lånet skall anges som en räntesats mot-svarande

räntekostnaden per år för den vid varje tillfälle obetalda delen av skulden.

Räntesatsen får inte ändras till låntagarens nackdel under lånetiden.

10 §En pantbank får förutom ränta begära eller ta emot ersättning för lånet,

om sådan ersättning motsvaras av kostnader för lånet.

 Ersättningsbeloppet får inte ändras till låntagarens nackdel under låne-tiden.

11 §Låntagaren har rätt att lösa ut panten i förtid. Ränta och andra kost-nader

skall då betalas för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden

därefter. Därvid får dock varje påbörjad månad från dagen för lånet räknas som

hel månad.

 Pantbanken får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att skulden betalas

i förtid.

12 §Lånetiden får inte överstiga ett år.

 Om pantbankens fordran står kvar helt eller delvis obetald när den för-faller

till betalning, får pantbanken sälja panten.

 Pantbanken har rätt till dröjsmålsränta under högst fyra månader från

förfallodagen.

Pantsedel

13 §Låntagaren skall få en pantsedel som bevis för pantsättningen. Pant-sedeln

skall innehålla uppgift om

 1. det nummer under vilket lånet har förts in i pantboken,

 2. dagen för pantsättningen och lånets förfallodag,

 3. lånebelopp och ränta enligt 9 §,

 4. ersättning enligt 10 § och övriga villkor för lånet samt

 5. beskrivning av panten eller panterna.

 Ränta och ersättning enligt 10 § skall anges med belopp. Någon ytterligare

ersättning enligt 9 och 10 §§ har pantbanken inte rätt till.

Åldersgräns och legitimation, m.m.

14 §En pantbank får ta emot pant bara av den som har fyllt arton år. Låntagaren

skall vara känd för pantbankens personal eller på ett tillför-litligt sätt

styrka sin identitet. Detsamma gäller också när panten skall lösas ut.

 Pantbanken skall vid pantsättningen begära uppgift om den adress där låntagaren

kan nås för underrättelser. Skyldighet att underrätta låntagaren eller annan

enligt 19 § skall anses fullgjord, om underrättelsen har sänts i rekommenderat

brev under den adress som har uppgetts eller som är känd för pantbanken.

Försäkring

15 §En pantbank skall ha mottagna panter försäkrade för egendoms-skador och

ansvarsskador till betryggande belopp.

Pantförsäljning

16 §Panten får säljas först två månader efter förfallodagen, om inte låntagaren

eller den som har förvärvat rätten till panten medger att det får ske tidigare.

17 §Försäljning skall ske på offentlig auktion på den ort där pantsätt-ningen

ägt rum, om inte låntagaren eller den som förvärvat rätten till panten har

medgivit försäljning på annan ort.

 Om panten utgörs av värdepapper som är noterade på svensk eller utländsk börs,

en auktoriserad marknadsplats eller någon annan reglerad marknad, skall

försäljningen dock ske genom ett värdepappersinstitut och till gällande börs-

eller marknadspris.

18 §En försäljning på offentlig auktion skall kungöras i en tidning inom orten

minst åtta dagar i förväg. I kungörelsen skall anges panternas för-fallomånader.

 Låntagaren, eller den som pantbanken vet har rätten till panten, skall också i

god tid före auktionen på lämpligt sätt underrättas om tid och plats för denna.

19 §Överskott vid en pantförsäljning tillfaller låntagaren eller den som

förvärvat rätten till panten.

 Om överskottet uppgår till högst 100 kronor, har denne rätt att på begäran få

beloppet utbetalat på pantbanken. Om beloppet överstiger 100 kronor, skall

pantbanken snarast underrätta låntagaren eller den som pantbanken vet har

förvärvat rätten till panten om att ett sådant överskott har uppkommit.

Pantbanken kan också i stället direkt utbetala beloppet till vederbörande på

lämpligt sätt.

 Överskott som inte har kunnat betalas ut inom ett år från försäljnings-dagen

tillfaller pantbanken.

20 §En pantbank får vid försäljning enligt 17 § första stycket köpa tidigare

mottagna panter. Sådana panter får pantbanken i sin verksamhet också sälja över

disk.

Pantbok

21 §Varje pantbank skall föra en pantbok.

 Regeringen får föreskriva vilka uppgifter som skall antecknas i pant-boken.

22 §Uppgifterna i pantboken skall bevaras under fem år räknat från utgången av

det kalenderår som uppgiften fördes in eller under den längre tid som för vissa

uppgifter gäller enligt annan författning.

Ägarprövning

23 §Ett direkt eller indirekt förvärv av aktier i en pantbank, som innebär att

förvärvaren innehar mer än tio procent av kapitalet eller rösterna eller som

annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av före-taget, får ske

bara efter tillstånd av den länsstyrelse som har lämnat till-stånd enligt 3 §.

 Tillstånd skall lämnas, om det inte kan antas att förvärvet kommer att motverka

en sund utveckling av företagets verksamhet.

Tillsyn

24 §En pantbank står under tillsyn av länsstyrelsen.

 Driver pantbanken verksamhet i flera län, är länsstyrelsen i det län där

företagets svenska huvudkontor är beläget huvudansvarig för tillsynen med

biträde för den lokala tillsynen av länsstyrelserna i de övriga län där

företaget bedriver verksamhet.

25 §Länsstyrelsen skall vid sin tillsyn över pantbankerna se till att en sund

utveckling av verksamheten främjas.

26 §En pantbank skall lämna länsstyrelsen de upplysningar om sin verksamhet och

därmed sammanhängande omständigheter som länssty- relsen begär.

 Länsstyrelsen får genomföra undersökning hos en pantbank när läns-styrelsen

anser det nödvändigt.

Poliskontroll

27 §En pantbank är skyldig att på polismyndighetens begäran lämna ut uppgifter

ur pantboken till polismyndigheten. En sådan begäran får avse viss systematisk

rapportering till polismyndigheten.

 Pantbanken skall också lämna polismyndigheten tillträde till pantban-kens

lokaler för att undersöka pantlagret och granska pantboken och de handlingar som

ligger till grund för den.

Ingripanden

28 §Ett tillstånd att bedriva pantbanksverksamhet skall återkallas av

länsstyrelsen om

 1. företaget inte inom ett år efter tillståndsbeslutet har börjat driva

verk-samheten eller dessförinnan har förklarat sig avstå från tillståndet,

 2. företaget under en sammanhängande tid av ett år inte har bedrivit någon

verksamhet, eller

 3. företaget genom att överträda bestämmelser i denna lag eller någon annan

författning eller på något annat sätt visar sig inte uppfylla kravet på en sund

pantbanksverksamhet.

29 §Om det är tillräckligt får länsstyrelsen i det fall som avses i 28 § 3 i

stället för att återkalla tillståndet meddela varning.

30 §Om någon bedriver pantbanksverksamhet utan tillstånd, skall läns-styrelsen

förelägga denne att upphöra med verksamheten.

 Är det osäkert om viss verksamhet utgör pantbanksverksamhet, får läns-styrelsen

förelägga den som bedriver verksamheten att lämna de upplys-ningar som behövs

för att bedöma frågan.

31 §Om länsstyrelsen återkallar ett tillstånd enligt 28 § 3, får läns-styrelsen

besluta om hur verksamheten skall avvecklas.

 Länsstyrelsen får också besluta om hur en olovlig pantbanksverk-samhet skall

avvecklas.

Vite

32 §Om länsstyrelsen meddelar föreläggande eller förbud enligt denna lag, får

länsstyrelsen förelägga vite.

Avgifter

33 §Pantbanker verksamma i Sverige skall till länsstyrelsen betala avgifter

för finansiering av länsstyrelsens verksamhet enligt denna lag.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om dessa avgifter.

Överklagande, m.m.

34 §Polismyndighetens beslut enligt denna lag får överklagas hos läns-styrelsen.

Polismyndighetens beslut skall gälla omedelbart, om inte annat föreskrivs.

35 §Länsstyrelsens beslut enligt 30 § andra stycket får inte överklagas.

 Andra beslut som länsstyrelsen meddelar enligt denna lag får överkla-gas hos

allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

36 §Länsstyrelsen får bestämma att ett beslut om förbud, föreläggande eller

återkallelse enligt denna lag skall gälla omedelbart.

_______________________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996, då lagen (1949:722) om

pantlånerörelse skall upphöra att gälla.

 2. I fråga om överklagande av beslut som länsstyrelsen eller polismyn-digheten

har meddelat före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas.

 3. För pantbanksverksamhet som vid den nya lagens ikraftträdande drivs med

stöd av tillstånd enligt äldre bestämmelser gäller följande.

 a) För fortsatt verksamhet krävs tillstånd enligt den nya lagen. Rörelsen får

dock drivas vidare med stöd av äldre bestämmelser intill utgången av år 1996

eller, om ansökan om tillstånd enligt den nya lagen har getts in dessförinnan,

till dess ansökningen har prövats slutligt.

 b) Verksamhet som drivs i annan form än som krävs enligt 3 § andra stycket får

drivas vidare i denna form intill utgången av år 1997.

2 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 9 § bankrörelselagen (1987:617) skall ha

 följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 9 §[3]

 Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypoteks-bank och

sådant bankföretag som avses i 4 eller 5 § får i sin firma eller i övrigt vid

beteckning av affärsrörelse använda ordet bank.

 En sammanslutning eller annan juridisk person med nära anknytning till företag

som avses i första stycket får dock, efter tillstånd av Finans-inspektionen,

använda ordet bank i sin firma.

 Vad som sägs i denna

 paragraf utgör inte

 hinder för ett företag som

 omfattas av

 pantbankslagen

 (1995:000) att använda

 ordet pant-bank i sin

 firma eller annars i sin

 rörelse.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 **Fotnot**

 [3]Senaste lydelse 1992:1613.

3 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 1 och 26 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som

lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga

verksamhet.

 Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om kredit som

lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en

näringsidkare som ombud för kreditgivaren.

Lagen gäller inte Lagen gäller inte

författningsreg-lerade författningsreg-lerade lån

lån som lämnas av som lämnas av statsme-del

statsme-del och inte och inte heller lån som

heller lån som lämnas i lämnas i

pantlånerörelse enligt pantbanksverksamhet

lagen (1949:722) om enligt pant-bankslagen

pantlånerörelse. (1995:000).

26 §

 Använder näringsidkare Använder näringsidkare

förbehåll om återtagande förbehåll om återtagande

vid försäljning av en vid försäljning av en vara

vara som med hänsyn till som med hänsyn till sin

sin beskaffenhet eller beskaffenhet eller sitt

sitt värde eller på grundvärde eller på grund av

av förhållandena på förhållandena på marknaden

marknaden inte är lämpad inte är lämpad som

som kreditsäkerhet, kan kreditsäkerhet, kan

näringsidkaren förbjudas näringsidkaren förbjudas

att framdeles i att framdeles i liknande

liknande fall använda fall använda sådana

sådana förbehåll. I frågaförbehåll. I fråga om förbud

om förbud gäller i övrigtgäller i övrigt be-stämmel-

be-stämmelserna i lagen serna i lagen (1994:

(1971:112) om 1512) om avtalsvillkor i

avtalsvillkor i konsumentför-hållanden.

konsumentför-hållanden.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § lagen (1992:1610) om

 kreditmark-nadsbolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap

3 §[4]

Tillstånd krävs inte om finansieringsverksamheten

1. drivs av statlig eller kommunal myndighet,

2. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av företaget,

3. avser finansiering endast i samband med avsättning av tjänster som erbjuds

eller varor som framställs eller säljs av annat företag i samma koncern eller

med annat nära samband och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

4. tillgodoser finanseringsbehov endast inom en grupp näringsidkare med

ekonomisk intressegemenskap och medel för verksamheten inte anskaffas från

allmänheten,

5. utgör en normal likviditetsförvaltning och inte kan anses ha ett

självständigt syfte vid sidan av företagets huvudsakliga verksamhet,

6. utgör sådan verksamhet6. utgör

som pantbanksverksamhet

avses i 1 § lagen enligt pantbankslagen

(1947:722) om (1995:000),

pantlånerörelse,

7. ingår i verksamhet som står under tillsyn av Finansinspektionen enligt annan

lag, eller

8. drivs av ett aktiebolag, om

- bolaget med stöd av 1 § lagen (1994:77) om beslutanderätt för regionala

utvecklingsbolag har fått rätt att pröva frågor om stöd till näringsidkare eller

bolaget är moderbolag till ett sådant bolag,

- staten äger så många aktier i bolaget att staten har mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller bolaget är dotterbolag till ett bolag vari

staten äger aktier i den omfattningen, och

- medel för verksamheten inte anskaffas från allmänheten.

 Nära samband, som avses i 3, skall anses föreligga om företagen leds av samma

eller i huvudsak samma personer eller om vinsten av företagens verksamhet helt

eller till betydande del skall, direkt eller indirekt, tillfalla samma eller i

huvudsak samma personer.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 **Fotnot**

 [4]Senaste lydelse 1994:78.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 32 § konsumentkreditlagen (1992:830) i paragrafens

lydelse enligt lagen (1995:311) om ändring i nämnda lag skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

32 §

I fråga om handräckning I fråga om handräckning

och verkställighet av och verkställighet av

dom, som anges i 31 § dom, som anges i 31 §

tredje stycket, tredje stycket, tillämpas

tillämpas i övrigt 12 § i övrigt 12 § andra och

andra och tredje tredje styckena samt

styckena samt 15-18 §§ 15-18 §§ lagen (1978:599)

lagen (1978:599) om om avbetalningsköp mellan

avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl.,

näringsidkare m.fl., varvid hänvisningen i 16 §

varvid hänvisningen i tredje stycket till 10 §

16 § tredje stycket till första stycket skall avse

10 § första stycket skall28 § första stycket denna

avse 18 § första stycket lag.

denna lag.

Bilaga 5: Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-03-31

Närvarande: justitierådet Torkel Gregow, justitierådet

Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 23 mars 1995 (Näringsdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. pantbankslag,

2. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

3. lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830),

4. lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

5. lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i konsumentkredit-lagen

 (1992:830).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättschefen

Per Erik Lindeberg.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till pantbankslag

8 §

I denna paragraf anges i första meningen att den mottagna panten skall vara den

enda säkerheten för lånet och i andra meningen att panktbanken inte får begära

eller ta emot någon skuldförbindelse för lånet.

 Av motiveringen i remissen framgår att med den senare bestämmelsen, som har en

motsvarighet i 7 § andra stycket lagen om pantlånerörelse, avses att fastslå att

en låntagare aldrig har något personligt betalningsan-svar för lånet. Enligt

Lagrådets mening bör denna princip komma till tyd-ligare uttryck i lagtexten.

Det kan ske genom att bestämmelsen i andra meningen utformas med avseende direkt

på frågan om det personliga an-svaret. Av en sådan reglering följer utan vidare

att pantbanken inte får kräva en skuldförbindelse av låntagaren.

 På grund av det sagda och med en mindre redaktionell jämkning av första

meningen förordar Lagrådet att paragrafen ges följande lydelse:

 "Panten skall vara den enda säkerheten för lånet. Låntagaren blir inte

personligen betalningsansvarig för lånet."

13 §

I förevarande paragraf meddelas föreskrifter om lämnande av pantsedel som bevis

om pantsättning samt om de uppgifter som en pantsedel skall innehålla. Härutöver

föreskrivs i andra stycket andra meningen att någon ytterligare ersättning

enligt 9 och 10 §§ - vari meddelas bestämmelser an-gående ränta och ersättning

för kostnader - har pantbanken inte rätt till.

 Av bestämmelserna i 9 och 10 §§ torde med tillräcklig tydlighet framgå att en

pantbank inte har rätt till ränta eller annan ersättning utöver vad där sägs.

Det kan inte anses behövligt med en särskild bestämmelse som fastslår detta.

Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen i förevarande paragrafs andra stycke

andra meningen får utgå.

18 och 19 §§

I dessa paragrafer, som reglerar frågan om försäljning av pant, föreslås bl.a.

vissa bestämmelser om underrättande av pantägaren. I 18 § andra stycket, vari

fråga är om underrättelse om tid och plats för auktion, anges att underrättelse

skall ske till låntagaren eller den som pantbanken vet har rätten till panten.

På motsvarande sätt föreskrivs i 19 § andra stycket andra meningen att, om

överskott vid pantförsäljning överstiger 100 kr., pantbanken skall underrätta

låntagaren eller den som pantbanken vet har förvärvat rätten till panten.

 Lagrådet har inte någon erinran mot att, när låntagaren har överlåtit

äganderätten till en pant, underrättelse skall ske till den nye ägaren. Det

synes emellertid inte vara nödvändigt att i bestämmelserna särskilt ange att

pantbanken har vetskap om förvärvet. Det ligger i sakens natur att en pantbank

inte har fått kännedom. Lagrådet förordar därför att vad de nämnda

bestämmelserna innehåller om reservation för att pantbanken har vetskap om

förvärvet får utgå.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Rättsdatablad

__________________________________________________________

FörfattningsrubrikBestämmelser Celexnummer för

 som inför, bakomliggande

 ändrar, EG-regler

 upp-häver eller

 upprepar ett

 normgivnings-bemyndigande

__________________________________________________________

Pantbankslagen 21 och 33 §§

(1995:000)