Regeringens proposition

1996/97:75

Skydd av hotade arter samt aktionsplaner för

biologisk mångfald

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 mars 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljödepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i lagen (1994:1818) om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter. Förslaget

innebär att lagens bestämmelser om tillsyn, straff och förverkande även

blir tillämpliga vid genomförandet av EU:s nya förordning om skyddet

av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem.

Vidare föreslås att lagen (1982:395) om Kustbevakningens medverkan

vid polisiär övervakning ändras så att Kustbevakningen får polisiära

befogenheter när myndigheten bedriver verksamhet för att bekämpa brott

mot författningar som gäller åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter.

Vidare föreslås i propositionen vissa ändringar i naturvårdslagen

(1964:822), fastighetsbildningslagen (1970:988), ledningsrättslagen

(1973:1144), anläggningslagen (1973:1149) och jaktlagen (1987:259).

Dessa ändringsförslag är ett led i genomförandet i Sverige av

bestämmelser om artskydd och områdesskydd i EU:s naturvårds-

rättsakter.

I propositionen föreslås vidare en ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning av innebörd att

lagens tillämpning även skall omfatta brott mot lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1997.

 I propositionen redovisas även regeringens ställningstaganden till de

åtgärder och åtgärdsförslag som Naturvårdsverket och Boverket

presenterat i sina aktionsplaner för att bevara den biologiska mångfalden

och hållbart nyttja biologiska resurser. Nya åtgärder skall genomföras.

En nationell inventering av sjöar och vattendrag skall utföras. Arbetet

med s.k. rödlistor utvidgas till att också omfatta livsmiljöer. Arbetet med

att upprätta och fastställa rödlistor för hotade arter fortsätter.

Inventeringar av hotade arter prioriteras. Riskbedömningar om införsel

och spridning av främmande arter och genetiskt material skall utredas.

Ett program för den genetiska variationens betydelse för vissa arter som

är av särskilt intresse från nyttjande- eller bevarandesynpunkt skall

upprättas. Underlag till en sammanhållen rovdjurspolitik skall utarbetas.

Informations- och utbildningsinsatser om biologisk mångfald och

hållbart nyttjande görs med tonvikt på olika frivilligorganisationers

medverkan. Myndigheterna inom energi- och trafiksektorerna skall i

ökad utsträckning beakta den biologiska mångfalden vid planering och

genomförande av sin verksamhet. Naturvårdslagens förbud mot

markavvattning utökas att gälla i ytterligare områden i Götaland.

Naturvårdsverkets arbete som central tillsynsmyndighet för

tillämpningen av lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter och annan artskyddslagstiftning

intensifieras.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagförslag 7

2.1 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) 7

2.2 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988) 9

2.3 Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144) 10

2.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149) 11

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning 12

2.6 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 14

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1818) om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter 16

3 Ärendet och dess beredning 20

4 Bakgrund 22

4.1 Konventionen om internationell handel med

utrotningshotade arter av vilda djur och växter och dess

uppföljning 22

4.1.1 EU:s nya CITES-förordning 23

4.1.2 1994 års lagstiftning om åtgärder beträffande

djur och växter som tillhör skyddade arter 25

4.1.3 Påföljdsbestämmelser som avser åtgärder

med hotade djur- och växtarter 26

4.1.4 Tillsyn och kontroll över hanteringen med

hotade djur och växter 26

4.2 Konventionen om biologisk mångfald och dess

uppföljning 28

5 Förstärkt skydd för hotade växter och djur m.m. 29

5.1 Insatser mot fauna- och florakriminalitet 29

5.2 Naturvårdslagen, fastighetsbildningslagen,

ledningsrättslagen och anläggningslagen 31

5.2.1 Undantag från naturvårdsföreskrifter 31

5.2.2 Övergångsbestämmelse i naturvårdslagen 33

5.3 Lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning 34

5.4 Jaktlagen 38

5.5 Lagen om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter 40

5.6 Lagförslagens effekter på myndigheternas

arbetsbelastning 41

6 Aktionsplanerna för biologisk mångfald 41

6.1 Några viktiga utgångspunkter för arbetet med biologisk

mångfald 41

6.2 Generella åtgärdsförslag 45

6.2.1 Mål och program för bevarande och hållbart

nyttjande av biologisk mångfald 45

6.2.2 Utvecklat ansvar för biologisk mångfald för

fler sektorer 47

6.2.3 Kompensationsbiotoper 49

6.3 Åtgärder på ekosystemnivån 50

6.3.1 Åtgärder i jordbrukslandskapet 50

6.3.2 Nationell bevarandeplan för

odlingslandskapet 51

6.3.3 Bevarandefrågor i skogsbruket 52

6.3.4 Utvidgning av förbudet mot markavvattning 53

6.3.5 Skydd och skötsel av våtmarker 56

6.3.6 Naturreservat i fjällnära skog 57

6.3.7 Nationell inventering av sjöar och vattendrag 58

6.3.8 Vidgat skydd enligt naturresurslagen för

vattenområden och vattendrag 58

6.3.9 Kalkning och biologisk mångfald 59

6.3.10 Marina reservat och inventering av marina

miljöer 60

6.3.11 Åtgärder mot introduktion av främmande

arter i havsmiljön 61

6.3.12 Förorening genom olja och kemikalier 62

6.4 Åtgärder för att bevara arter och genetisk variation 64

6.4.1 Rödlistade arter och livsmiljöer 64

6.4.2 Särskilda bevarandeinsatser 65

6.4.3 Riskbedömning vid införsel av främmande

arter och genetiskt material 66

6.4.4 Översyn av fridlysning av arter 67

6.4.5 Sammanhållen rovdjurspolitik 68

6.4.6 Småviltsjakten och fisket i fjällen 69

6.4.7 Analys av den genetiska variationen 69

6.5 Övervakning och uppföljning 70

6.5.1 Miljöövervakning 70

6.5.2 Miljöindikatorer och miljöindex 71

6.5.3 Insamling, hantering och presentation av

data 71

6.6 Taxonomisk forskning 73

6.7 Styrmedel 73

6.7.1 Lagstiftning 73

6.7.2 Miljöpåverkande subventioner 74

6.7.3 Monetär värdering 74

6.7.4 Utbildning och information 75

6.8 Kommunerna och biologisk mångfald 75

6.9 Det internationella samarbetet 76

6.9.1 Konventionen om biologisk mångfald 76

6.9.2 Östeuropasamarbetet 78

6.9.3 Luftkonventionsarbetet 79

6.10 EU-samarbetet 79

6.10.1 Uppföljning i Sverige av EU:s

naturvårdsdirektiv 79

6.10.2 Övrigt EU-samarbete 82

7 Författningskommentar 84

7.1 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) 84

7.2 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988) 85

7.3 Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144) 86

7.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149) 86

7.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning 86

7.6 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 87

7.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1818) om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter 88

Bilaga 1 Rådets förordning (EG) nr 338/97 av den 9 december 1996

om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem 91

Bilaga 2 Promemorians lagförslag 121

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 126

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 138

Bilaga 5 Remissinstanser rörande aktionsplanerna 140

Bilaga 6 Remissinstanser rörande förslag till förbud mot

 markavvattning 142

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 20 mars 1997 143

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

2. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988),

3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144),

4. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

5. lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens medverkan

vid polisiär övervakning,

6. lag om ändring i jaktlagen (1987:259) och

7. lag om ändring i lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter

2 Lagförslag

2.1 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)

 dels att 12 och 19 c §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 49 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Länsstyrelsen får i särskilda fall

medge undantag från meddelade

reservatföreskrifter. Om det finns

synnerliga skäl, får den myndighet

som meddelade beslut enligt 7 10

§§ helt eller delvis upphäva

beslutet

Länsstyrelsen får i särskilda fall

medge undantag från meddelade

reservatföreskrifter. Om det finns

synnerliga skäl, får den myndighet

som meddelade beslut enligt 7 10

§§ helt eller delvis upphäva

beslutet. Att därvid regeringens

tillåtelse behövs i vissa fall följer

av 19 c §.

Meddelas beslut enligt första stycket för att lämna rum för

arbetsföretag, får länsstyrelsen föreskriva att företaget skall bekosta en

särskild undersökning av naturreservatet eller särskilda åtgärder för att

bevara det eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

Ett beslut enligt första stycket som avser en skyddad våtmark får

meddelas endast om intrånget i naturvårdsintresset i skälig utsträckning

gottgörs.

19 c §

För ett område som förklarats

som särskilt skyddsområde eller

som särskilt bevarandeområde

enligt 19 b § får beslut enligt 7, 8,

10, 14 b, 19 e1ler 20 § helt eller

delvis upphävas endast efter

tillstånd av regeringen.

För ett område som förklarats

som särskilt skyddsområde eller

som särskilt bevarandeområde

enligt 19 b § får beslut enligt 7, 8,

10, 14 b, 19 e1ler 20 § inte

upphävas helt eller delvis utan

regeringens tillåtelse. Detsamma

gäller i fråga om undantag från

nämnda skyddsföreskrifter.

Första stycket gäller inte beslut

om undantag, om det är

uppenbart att den verksamhet som

prövas kommer att orsaka endast

obetydlig skada på områdets

naturvärden.

49 §

Förbud eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av 14 § i

dess lydelse före den 1 januari

1995 skall vid tillämpning av 37

och 37 b §§ anses vara meddelade

med stöd av 14, 14 a eller 14 b §.

Detta gäller dock endast gärning

som begåtts efter den 30 juni

1997.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.2 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen (1970:988)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får fastighetsbildning inte ske i strid mot planen

eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

fastighetsbildning ske så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Får på grund av särskilt medgivande byggnad uppföras eller annan

därmed jämförlig åtgärd företagas i strid mot sådan bestämmelse, utgör

vad nu har sagts ej hinder mot fastighetsbildning som behövs för att

medgivandet skall kunna utnyttjas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särskilda skäl, får

undantag medges från bestämmel-

ser som avses i andra stycket.

Frågor om undantag prövas på

begäran av lantmäterimyndig-

heten av länsstyrelsen eller efter

dess förordnande av kommunal

myndighet. Att därvid regeringens

tillåtelse behövs i vissa fall följer

av 19 c § naturvårdslagen

(1964:822).

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.3 Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144)

Härigenom föreskrivs att 8 § i ledningsrättslagen (1973:1144) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får en ledningsrätt inte upplåtas i strid mot planen

eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

ledningsrätt upplåtas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särskilda skäl,

får på begäran av lantmäteri-

myndigheten medges undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 19 c §

naturvårdslagen (1964:822).

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

Härigenom föreskrivs att 9 § i anläggningslagen (1973:1149) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får en gemensamhetsanläggning inte inrättas i

strid mot planen eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller

bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

anläggning inrättas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medges undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 19 c §

naturvårdslagen (1964:822).

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning att 1 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag tillämpas när Kustbevakningen bedriver övervakning till

havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren för att hindra brott mot

föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller

1. skyddsobjekt och militära skyddsområden,

2. jakt,

3. fiske,

4. bevarande av den marina miljön och annan naturvård,

5. trafikregler och säkerhetsanordningar för sjötrafiken,

6. åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg,

7. dumpning av avfall i vatten,

8. kontinentalsockeln,

9. fornminnen och sjöfynd,

10. fartygs registrering och identifiering,

11. skydd för den marina miljön mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

12. märkning och användning av oljeprodukter,

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige.

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige,

14. åtgärder beträffande djur

och växter som tillhör skyddade

arter.

Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2-8

och 10-12 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2 8,

10 12 och 14 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

Lagen tillämpas även när

Kustbevakningen till havs och i

kustvattnen, i Vänern och

Mälaren samt inom den

ekonomiska zonen bedriver

övervakning för att hindra brott

mot lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon eller

föreskrifter som meddelats med

stöd av den lagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.6 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 4, 5, 9 och 10 a §§ i jaktlagen (1987:259)

skall ha följande lydelse .

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Viltet skall vårdas i syfte att

bevara de viltarter som tillhör

landets viltbestånd och att främja

en med hänsyn till allmänna och

enskilda intressen lämplig

utveckling av viltstammarna.

Viltet skall vårdas i syfte att

 bevara de viltarter som tillhör

landets viltbestånd och de

fågelarter som tillfälligt

förekommer naturligt i landet, och

 främja en med hänsyn till

allmänna och enskilda intressen

lämplig utveckling av

viltstammarna.

I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får

skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att

åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och

jakträttshavaren.

5 §

Var och en skall visa viltet hänsyn. Idrottstävlingar och annan liknande

friluftsverksamhet i marker där det finns vilt skall genomföras så att

viltet störs i så liten utsträckning som möjligt.

Viltet får inte ofredas och inte

heller förföljas annat än vid jakt.

Förbudet hindrar dock inte att

lämpliga åtgärder vidtas av

markinnehavaren i syfte att

motverka skador av vilt.

Viltet får inte ofredas och inte

heller förföljas annat än vid jakt.

Förbudet hindrar dock inte att

lämpliga åtgärder vidtas av

markinnehavaren i syfte att

motverka skador av vilt, om

sådana skador inte kan motverkas

på annat tillfredsställande sätt.

9 §

Om ett vilt djur orsakar

avsevärd skada eller om det kan

antas vara farligt för människors

säkerhet, får polismyndigheten

låta avliva djuret.

Om ett vilt djur orsakar

avsevärd skada eller om det kan

antas vara farligt för människors

säkerhet, får polismyndigheten

låta avliva djuret, om det inte finns

någon annan tillfredsställande

lösning.

Regeringen får meddela föreskrifter om att polismyndigheten får låta

avliva eller fånga vilt, när detta är befogat från djurskyddssynpunkt.

10 a §

Staten har jakträtten på den

mark som vid utgången av juni

1992 ingick i kronoparken

Fjällveden i Södermanlands län,

kronoparken Tullgarn och

angränsande kronoegendomar

ävensom kronoegendomarna på

Eriksö i Södermanlands län,

kronoparken Karlsby i Öster-

götlands län, kronoegendomen

Ottenby kungsladugård i Kalmar

län, kronoparken Halle- och

Hunneberg i Älvsborgs och

Skaraborgs län, kronoparken

Haddebo i Örebro län, krono-

parken Grönbo i Örebro och

Västmanlands län samt krono-

parken Kloten i Örebro, Västman-

lands och Dalarnas län.

Staten har jakträtten på den

mark som vid utgången av juni

1992 ingick i kronoparken

Fjällveden i Södermanlands län,

kronoparken Tullgarn och an-

gränsande kronoegendomar även

som kronoegendomarna på Eriksö

i Stockholms och Södermanlands

län, kronoparken Karlsby i

Östergötlands län, kronoegendom-

en Ottenby kungsladugård i

Kalmar län, kronoparken Halle-

och Hunneberg i Älvsborgs och

Skaraborgs län, kronoparken

Haddebo i Örebro län, krono-

parken Grönbo i Örebro och

Västmanlands län samt krono-

parken Kloten i Örebro, Västman-

lands och Dalarnas län.

___________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1818) om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

dels att 3, 5, 8, 9, 11 och 12 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 8 a, 8 b och 9 a §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Tillsyn över efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med

stöd av denna lag och av villkor

som meddelats med stöd av

sådana föreskrifter skall utövas av

den eller de myndigheter som

regeringen bestämmer. Detta

gäller också i fråga om tillsyn

över efterlevnaden av rådets

förordning (EEG) nr 3626/82 av

den 3 december 1982 om

genomförande i gemenskapen

av konventionen om internationell

handel med utrotningshotade

arter av vilda djur och växter.

Tillsyn över efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med

stöd av denna lag och av villkor

som meddelats med stöd av

sådana föreskrifter skall utövas av

den eller de myndigheter som

regeringen bestämmer. Detta

gäller också i fråga om tillsyn

över efterlevnaden av rådets

förordning (EG) nr 338/97 av den

9 december 1996 om skyddet av

arter av vilda djur och växter

genom kontroll av handeln med

dem.

5 §

En tillsynsmyndighet får

meddela de förelägganden och

förbud som behövs för

efterlevnaden av föreskrifter som

meddelats med stöd av denna lag

och av villkor som meddelats med

stöd av sådana föreskrifter samt

för efterlevnaden av rådets

förordning (EEG) nr 3626/82.

En tillsynsmyndighet får

meddela de förelägganden och

förbud som behövs för

efterlevnaden av

1. föreskrifter som meddelats

med stöd av denna lag,

2. villkor som meddelats med

stöd av sådana föreskrifter som

avses i 1 samt

3. rådets förordning (EG) nr

338/97.

Ett föreläggande eller förbud får förenas med vite.

Underlåter någon att fullgöra sina skyldigheter enligt föreskrifter eller

villkor som avses i första stycket eller enligt villkor som meddelats i

samband med föreläggande, får myndigheten förordna om rättelse. Ett

sådant beslut får verkställas enligt utsökningsbalken. Verkställigheten

sker på den försumliges bekostnad.

8 §

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet tar

sådan befattning med djur, växter,

ägg, rom, bon eller produkter av

djur eller växter

1. som strider mot en föreskrift

som har meddelats med stöd av 1

§ eller mot ett villkor som har

uppställts i samband med att ett

tillstånd meddelats eller i annat

beslut i enskilt fall,

2. som strider mot en

bestämmelse om in- och utförsel,

transport, handel och förevisning

i rådets förordning (EEG) nr

3626/82.

Om ett brott enligt första stycket

är att anse som grovt, döms till

fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas om

gärningen avsett exemplar av

hotad, sällsynt eller värdefull art

eller om den utförts vanemässigt

eller i större omfattning.

I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Till ansvar enligt denna

paragraf döms inte om gärningen

är belagd med straff i

brottsbalken eller i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som i

annat fall än som anges i 8 a §

med uppsåt eller av oaktsamhet

tar sådan befattning med djur,

växter, ägg, rom, bon eller

produkter av djur eller växter som

strider mot en föreskrift som har

meddelats med stöd av 1 § eller

mot ett villkor i beslut i enskilt

fall.

I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

8 a §

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet bryter

mot rådets förordning (EG) nr

338/97 eller mot villkor i beslut i

enskilt fall som har meddelats

med stöd av förordningen, såvitt

avser

1. import till Sverige,

2. export och reexport från

Sverige,

3. handel med artificiellt

förökade växter,

4. transport och transitering,

eller

5. köp, försäljning och annan

kommersiell åtgärd.

I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

8 b §

Om ett brott enligt 8 eller 8 a §

är att anse som grovt, döms till

fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas om

gärningen avsett exemplar av

hotad, sällsynt eller värdefull art

eller om den utförts vanemässigt

eller i större omfattning.

9 §

Till böter döms den som i en

ansökan eller annan handling som

ges in enligt denna lag eller

föreskrift som meddelats med stöd

av lagen eller enligt rådets

förordning (EEG) nr 3626/82,

med uppsåt eller av oaktsamhet

underlåter att lämna en uppgift

eller lämnar en oriktig uppgift om

förhållanden av betydelse för

tillstånd eller tillsyn.

Till böter döms den som i en

ansökan eller annan handling som

ges in enligt denna lag eller

föreskrift som meddelats med stöd

av lagen eller enligt rådets

förordning (EG) nr 338/97, med

uppsåt eller av oaktsamhet

underlåter att lämna en uppgift

eller lämnar en oriktig uppgift om

förhållanden av betydelse för

tillstånd eller tillsyn.

9 a §

Till ansvar enligt denna lag

döms inte om gärningen är belagd

med straff i brottsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

11 §

Om någon har begått brott som

avses i 8 §, skall egendom som

nämns i 1 § och som

gärningsmannen tagit befattning

med, förklaras förverkad, om det

inte är uppenbart oskäligt.

Om någon har begått brott som

avses i 8, 8 a eller 8b §, skall

egendom som nämns i 1 § och

som gärningsmannen tagit

befattning med, förklaras

förverkad, om det inte är

uppenbart oskäligt.

I stället för egendomen kan dess värde helt eller delvis förklaras

förverkat.

12 §

Fortskaffningsmedel och andra

hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott som avses i 8 §

får förklaras förverkade, om det

behövs för att förebygga brott

eller om det annars finns särskilda

skäl.

Fortskaffningsmedel och andra

hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott som avses i 8,

8 a eller 8 b § får förklaras

förverkade, om det behövs för att

förebygga brott eller om det

annars finns särskilda skäl.

I stället för hjälpmedlet kan dess värde helt eller delvis förklaras

förverkat.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

3 Ärendet och dess beredning

Konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av

vilda djur och växter (CITES) har undertecknats av 134 stater bl.a.

Sverige och 13 andra medlemsstater i EU. Sedan början av 1990-talet har

EU arbetat med en ny förordning på CITES-området som skall ersätta

den nu gällande förordningen från år 1982. EU:s miljöministrar har i

december 1996 antagit en förordning om skyddet av arter av vilda djur

och växter genom kontroll av handeln med dem. Förordningen innebär en

skärpning av bestämmelserna i 1982 års förordning. Den nya

förordningen skall träda i kraft den 1 juni 1997. Förordningen, förutom

artbilagorna, finns i bilaga 1.

Den 19 januari 1995 fick Statens naturvårdsverk i uppdrag av

regeringen att utreda och till regeringen lämna förslag till den reglering

av befattningen med djur och växter som behövs för att skydda vilt

levande djur- och växtarter. I uppdraget ingick också att utreda och

lämna förslag till den reglering av yrkesmässig eller annars i

förvärvssyfte bedriven handel, förevisning och preparering av exemplar

av vilt levande djur- och växtarter som behövs för att skydda sådana

arter. Den 18 december 1995 redovisade Naturvårdsverket uppdraget till

regeringen.

Miljödepartementet har med dessa utgångspunkter upprättat en

promemoria med förslag till ändring i lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter samt lagen

(1982:395) om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning.

Denna promemoria har remissbehandlats. Promemorians lagförslag finns

i bilaga 2. Remissinstanser har varit Kustbevakningen,

Generaltullstyrelsen, Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren, Statens

naturvårdsverket, Statens jordbruksverk, Naturhistoriska riksmuseet,

Kommerskollegium, Naturskyddsföreningen, Världsnaturfonden,

Zoobranschens riksförbund och Göteborgs tingsrätt. En sammanställning

av remissvaren finns i Miljödepartementet (Dnr M96/4632/1).

Utöver det nu nämnda bör vissa ändringar införas i den svenska

lagstiftningen för att det tydligare skall framgå hur direktiv 79/409/EEG

om bevarande av vilda fåglar (fågeldirektivet) och direktiv 92/43/EEG

om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och

habitatdirektivet) har genomförts i Sverige. Av den anledningen föreslås

nu vissa ändringar i jaktlagen (1987:259). De föreslagna ändringarna i

naturvårdslagen (1964:822), fastighetsbildningslagen (1970:988),

ledningsrättslagen (1973:1144) och anläggningslagen (1973:1149) är i

huvudsak föranledda av behovet av att säkerställa att EG-kommissionen

blir tillfrågad och att nödvändiga kompensationsåtgärder fastställs, innan

skyddet försämras för områden som beretts skydd enligt fågeldirektivet

eller art- och habitatdirektivet, s.k. Natura 2000-områden.

Regeringen behandlar i denna proposition även en skrivelse från

Kustbevakningen (Dnr M96/4632/1) där det begärs en ändring i lagen om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning av innebörd att

lagens tillämpning även skall omfatta brott mot lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon och föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen. Rikspolisstyrelsen har under hand hörts över skrivelsen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 27 februari 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har yttrat sig

över dessa förslag. Yttrandet finns i bilaga 4. Regeringen har helt

anslutit sig till vad Lagrådet har anfört. Vissa redaktionella ändringar har

dessutom gjorts i lagtexterna.

Den 23 juni 1994 beslutade regeringen att uppdra åt Naturvårdsverket att

utarbeta en aktionsplan för biologisk mångfald med åtgärder som syftar

till bevarande och hållbart nyttjande av biologisk mångfald. Regeringen

gav även Statens jordbruksverk, Skogsstyrelsen, Fiskeriverket och

Boverket i uppdrag att utarbeta motsvarande aktionsplaner med

utgångspunkt i sina respektive sektorer.

I Naturvårdsverkets uppdrag ingick att utveckla mål för arbetet med att

bevara biologisk mångfald och hållbart nyttja biologiska resurser, bl.a.

som ledning för andra sektorers arbete. Verket skulle dessutom utifrån en

helhetsbedömning göra en utvärdering av de sektorsvisa aktionsplanerna.

Naturvårdsverket lämnade i december 1995 sin redovisning i Rapport

4463 Aktionsplan för biologisk mångfald. Boverket har i rapporten

Aktionsplan för biologisk mångfald vid byggd miljö den 14 juli 1995

redovisat sina förslag. Även Jordbruksverket, Skogsstyrelsen och

Fiskeriverket har redovisat sina uppdrag. Aktionsplanerna har

remissbehandlats i ett sammanhang. Förteckningar över

remissinstanserna redovisas i bilaga 5. Sammanställningar av

remissyttrandena vad avser Naturvårdsverkets aktionsplan och Boverkets

aktionsplan finns tillgängliga i Miljödepartementet (Dnr M95/5058/4).

I regleringsbrevet för budgetåret 1995/96 för Statens naturvårdsverk

gavs verket i uppdrag att utarbeta en nationell bevarandeplan för

odlingslandskapet. Naturvårdsverket redovisade uppdraget den 23 maj

1996. Planen omfattar dels de mest värdefulla ängs- och hagmarkerna,

dels ett representativt urval av hela odlingslandskap. Uppdraget har

utförts i samarbete med länsstyrelserna och efter samråd med

Riksantikvarieämbetet (Miljödepartementet, Dnr M96/2298/4).

Naturskyddsföreningarna i Kronobergs län, i Södra Älvsborg och i

Hylte samt i Jönköpings län har i skrivelse till regeringen den 26 januari

1996 begärt att förbudet mot markavvattning enligt bestämmelserna i

naturvårdslagen utökas till att omfatta hela södra Sverige. Kronobergs

Ornitologiska Förening har i skrivelse till regeringen den 18 mars 1996

anfört att nydikning i Kronobergs län bör förbjudas. Skrivelserna har

remissbehandlats. Förteckning över remissinstanserna redovisas i bilaga

6. Remissyttrandena finns tillgängliga i Miljödepartementet (Dnr

M96/429/4 och Dnr M96/1375/4)

4 Bakgrund

4.1 Konventionen om internationell handel med

utrotningshotade arter av vilda djur och växter och dess

uppföljning

Det förekommer en omfattande internationell handel med vilda djur

och växter av vilka en del är hotade till sin existens eller utbredning.

Handeln med dessa regleras i konventionen om internationell handel med

utrotningshotade arter av vilda djur och växter (CITES, SÖ 1974:41 och

SÖ 1980:72). Genom konventionen finns mycket stränga regler för den

internationella handeln med de mest hotade arterna. Handeln med dessa

arter är i praktiken nästan totalförbjuden. Gränskontroller är en viktig del

i CITES-arbetet.

Utöver CITES finns det ett stort antal globala, regionala och nationella

bestämmelser beträffande hanteringen med hotade vilda djur och växter.

Bland dessa bestämmelser bör särskilt framhållas 1979 års konvention

om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö

(Bernkonventionen, SÖ 1983:30).

I den svenska lagstiftningen har av tradition artskydd beträffande vilda

djur och växter huvudsakligen behandlats i lagstiftning om naturvård,

jakt och fiske varvid huvudvikten lagts vid reglering av tagandet av

exemplar från naturen. Vidare finns reglering med delvis artskyddssyfte;

bl.a. i de veterinära in- och utförselreglerna, djur- och hälsoskydds-

lagstiftningarna samt växtskyddslagstiftningen.

Sedan den 1 januari 1995 omfattas Sverige av EU:s lagstiftning. För att

kunna avskaffa CITES-kontrollerna vid de inre gränserna har EU:s

ministerråd år 1982 antagit förordning (EEG) nr 3626/82 om tillämpning

inom gemenskapen av CITES, den s.k. CITES-förordningen. Genom

förordningen infördes bl.a en för EU-länderna gemensam CITES-

kontroll vid gemenskapens gräns mot tredje land. Vidare regleras genom

förordningen viss handel med och transporter av hotade djur och växter

inom unionen. Svenska regler med utgångspunkt i CITES-förordningen

tillkom genom lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter (prop. 1994/95:117, bet. 1994/95:JoU

10, rskr. 1994/95:94) och förordningen (1994:2027) med samma namn.

Handel och transporter inom EU har dessutom reglerats i fågeldirekti-

vet och i art- och habitatdirektivet. Direktivsbestämmelserna innebär bl.a.

en skyldighet för medlemsstaterna att strängt reglera handel och transport

inom EU av hotade europeiska arter av vilda djur och växter.

I propositionen 1994/95:117 och i departementspromemorian (Ds

1993:64) Regler om handel med skyddade djur- och växtarter m.m. har

huvuddelen av de bestämmelser som berör skyddet av arter

sammanställts. I det följande skall därför inledningsvis endast närmare

redogöras för EU:s nya CITES-förordning samt 1994 års lagstiftning om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter. Vidare

redogörs särskilt för nu gällande påföljdsbestämmelser och för kontrollen

av efterlevnaden av artskyddsreglerna.

4.1.1 EU:s nya CITES-förordning

Gemenskapens kontroll av CITES-reglerade varor vid unionens gräns

mot tredje land har utsatts för både internationell och intern kritik för

bristande effektivitet. Sedan början av 1990-talet har EU därför arbetat

med att utarbeta en ny förordning på CITES-området. EU:s

miljöministrar har vid rådsmötet i december 1996 antagit förordning

(EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem. Förordningen (exklusive artlistor) bifogas

som bilaga 1. Den nya förordningen skall den 1 juni 1997 ersätta 1982

års CITES-förordning.

Av förordningen (EG) nr 338/97 framgår inledningsvis att

medlemsstaterna har möjlighet att vidta strängare skyddsåtgärder än som

följer av förordningen. Dessa åtgärder får emellertid inte innebära

handelshinder i strid med Romfördraget. I förordningen påpekas särskilt

möjligheten för medlemsstaterna att reglera innehav av levande exemplar

av vilda arter.

Vissa djur och växter, som inte omfattas av CITES eller har ett

begränsat skydd enligt konventionen, kommer trots detta att omfattas av

den nya förordningens strängaste skyddsregler. Detta gäller bl.a. de

europeiska CITES-arter som inte omfattas av konventionens strängaste

skyddsregler men som omfattas av de strängaste skyddsreglerna i

fågeldirektivet eller art- och habitatdirektivet. Vidare införs en möjlighet

att på gemenskapsnivå förbjuda eller på annat sätt reglera handel med

utomeuropeiska djur och växter som utgör ett ekologiskt hot mot de

europeiska arterna.

Till den nya förordningen hör fyra bilagor, bilagorna A-D, med

förteckningar över djur och växter. Beträffande somliga arter på CITES-

listorna har EU:s medlemsstater avgett reservationer. Dessa arter har då

flyttats från den lista i förordningen (EG) nr 338/97 som korresponderar

mot artens listning i CITES till en lista som innebär mindre strängt skydd

enligt förordningen.

I bilaga A förtecknas de djur och växter som omfattas av förordningens

strängaste skyddsåtgärder. Det rör sig bl.a om arter med vilka

internationell handel är i det närmaste totalförbjuden. I bilaga A, som i

huvudsak motsvaras av CITES bilaga I, förtecknas också ett antal övriga

arter som av EU anses utrotningshotade eller särskilt sårbara vid handel.

Bilaga B svarar mot CITES bilaga II. Därtill innehåller bilaga B en

förteckning över arter som anses vara föremål för så omfattande handel

att dess överlevnad eller naturliga förekomst hotas. Här återfinns även

bilaga I-arter som EU:s medlemsstater har reserverat sig emot.

Bilaga C motsvarar CITES bilaga III. Därtill innehåller bilaga C arter i

bilaga II som är föremål för reservation.

Bilaga D innefattar arter som är föremål för import i sådan omfattning

att övervakning är befogad samt CITES bilaga III-arter som är föremål

för reservation.

I förordningen (EG) nr 338/97, liksom i den tidigare förordningen,

regleras passerandet av EU:s yttre gräns samt handel och transporter

inom unionen. Den gemensamma gränskontrollen förstärks liksom

skyldigheten för medlemstaterna att samarbeta med och informera andra

medlemsstater och kommissionen om tillämpningen av förordningen.

Vid införsel till och utförsel från gemenskapen av de aktuella arterna

erfordras i allmänhet tillstånd. Men även den interna handeln med hotade

arter regleras. Det kommer således att vara förbjudet inom gemenskapen

att köpa, att erbjuda sig att köpa, att för kommersiella ändamål förvärva

eller för allmänheten förevisa, att använda i vinstsyfte, att försälja eller

inneha för försäljning, att saluföra eller transportera för försäljning

exemplar av arter som upptagits i bilaga A. Den administrativa CITES-

myndigheten i en medlemsstat kan i enskilda fall medge undantag från

förbuden. Vidare kan kommissionen, i samråd med medlemsstaterna,

medge allmänna undantag. De ovannämnda förbuden gäller även

exemplar av arter som upptagits i bilaga B, om det inte kan visas att

exemplaret förvärvats inom eller införts till EU i enlighet med gällande

lagstiftning för bevarande av vilda djur och växter.

Även transporter inom unionen är i vissa fall detaljreglerade genom

den nya förordningen. Således skall varje förflyttning inom gemenskapen

av ett levande exemplar av en art som upptagits i bilaga A, från den plats

som anges i införseltillståndet eller i något intyg som utfärdats i enlighet

med förordningen, godkännas av den administrativa myndigheten.

Godkännandet skall bekräftas genom att myndigheten utfärdar ett

transportintyg. I andra fall av förflyttning av levande exemplar av en art

som upptagits i bilaga A krävs att den för transporten ansvarige kan visa

att exemplaret är lagligt åtkommet.

Överlag innebär den nya förordningen att medlemsstaten och dess

tillsynsorgan på ett tydligare sätt åläggs att bevaka att intentionerna med

CITES förverkligas. De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall

kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i förordningen. Om

behöriga myndigheter får anledning att misstänka att förordningens

bestämmelser inte efterlevs, skall de vidta nödvändiga åtgärder för att

säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna eller anhängiggöra en

rättslig talan.

Den nu gällande förordningen saknar direkta regler om att dess

förbudsbestämmelser skall sanktioneras. I förordning (EG) nr 338/97

däremot anges de överträdelser av förordningen som medlemsstaterna är

skyldiga att straffbelägga eller på annat sätt vidta sanktioner mot. De

åtgärder som medlemsstaten vidtar skall anpassas efter karaktären på och

graden av överträdelse och omfatta bestämmelser om beslag och

förverkande av exemplar.

Kommissionen har vidare under våren 1996 presenterat ett utkast till

tillämpningsförordning till den nya CITES-förordningen. Förordningen

skall ersätta kommissionsförordningen (EEG) nr 3418/83. Den nya

tillämpningsförordningen innehåller bl.a. bestämmelser om utformning

av handlingar, märkning m.m. samt även generella undantag från

förbudet mot kommersiella aktiviteter i EU:s nya CITES-förordning.

Arbetet med den nya kommissionsförordningen är i sitt slutskede. Ett

slutligt förslag har presenteras av kommissionen i mars år 1997.

4.1.2 1994 års lagstiftning om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter

Lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter trädde i kraft den 1 januari 1995 tillsammmans med en

därtill hörande förordning (1994:2027) om åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter. Samtidigt trädde vissa ändringar i

jaktlagen (1987:259) och naturvårdslagen (1964:822) i kraft. Genom

lagen om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

bemyndigas regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, att

meddela de föreskrifter angående in- och utförsel, transport, handel,

preparering och förevisning avseende djur och växter som behövs för att

uppfylla Sveriges internationella åtaganden på området eller av andra

skäl.

 I lagen straffbeläggs, förutom befattning med djur och växter i strid

mot föreskrift m.m. som meddelats med stöd av lagen, även sådan

befattning i strid mot bestämmelserna i EG:s nuvarande CITES-

förordning. Vissa av de förfaranden med djur och växter som kan

straffbeläggas genom föreskrifter meddelade med stöd av lagen uppfyller

också rekvisiten för jakthäleri enligt 46 § jaktlagen (1987:259) eller den

motsvarande bestämmelsen i 37 b § naturvårdslagen (1964:822). För att

undvika konkurrens föreskrivs i jakt- och naturvårdslagarna att dessa

bestämmelser inte skall tillämpas när förutsättningar att tillämpa

ansvarsbestämmelserna i lagen om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter föreligger. Ansvarsbestämmelser i sistnämnda

lag skall dock inte tillämpas om gärningen är belagd med straff i

brottsbalken eller i lagen om straff för varusmuggling.

I lagen om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade

arter finns också bestämmelser om tillsyn, avgifter och förverkande.

I förordning (1994:2027) om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter meddelas för närvarande huvudsakligen

kompletterande föreskrifter för tillämpning av EG:s CITES-förordning

och kommissionens därtill hörande tillämpningsförordning. Vidare har i

förordningen införts ett förbud mot import av skinn från ungar av

grönlandssäl och klappmyts i enlighet med direktiv 83/129/EEG om

import till medlemsstaterna av skinn från vissa sälungar och produkter av

sådana skinn.

Enligt den svenska förordningen är Statens jordbruksverk svensk

administrativ och behörig myndighet och Statens naturvårdsverk svensk

vetenskaplig myndighet. Naturvårdsverket har också den centrala

tillsynen över att transport, handel, förvaring, preparering och

förevisning i Sverige sker i överensstämmelse med bestämmelserna i den

svenska lagstiftningen och EU:s förordningar. Motsvarande regionala

tillsyn handhas av länsstyrelserna. Tillsynen av att handel med tredje

land sker i enlighet med ovannämnda svenska författningar och EU:s

förordningar på området handhas av tullmyndigheten.

I Jordbruksverkets föreskrifter (SJVFS 1995:48) om åtgärder

beträffande djur som tillhör skyddade arter (ändrad genom SJVFS

1996:27) samt (SJVFS 1996:28) om åtgärder beträffande växter som

tillhör skyddade arter, finns ytterligare tillämpningsföreskrifter på

området.

4.1.3 Påföljdsbestämmelser som avser åtgärder med hotade djur-

och växtarter

Enligt CITES skall konventionsstaterna straffbelägga handel med eller

besittning av djur eller växter i strid mot konventionen (artikel VIII.1).

EU:s nuvarande CITES-förordning innefattar ingen särskild

sanktionsbestämmelse. För svenskt vidkommande finns dock redan en

straffrättslig reglering i dessa frågor.

Enligt 8 § lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter döms således den till ansvar som med uppsåt

eller av oaktsamhet tar sådan befattning med djur och växter m.m. som

strider mot en föreskrift som meddelats angående in- och utförsel,

transport, handel, förvaring, preparering och förevisning. Detsamma

gäller den som bryter mot ett villkor som uppställts i samband med att

tillstånd meddelats eller mot annat beslut i enskilt fall. Även den som

handlar i strid med en bestämmelse i 1982 års CITES-förordning om in-

och utförsel, transport, handel och förevisning kan bestraffas.

Strafflatituden för brott av normalgraden är böter eller fängelse i högst

sex månader. Om brottet är grovt, är straffet fängelse i högst två år. Om

gärningen är att bedöma som ringa, skall dock ansvar inte dömas ut.

Slutligen föreskrivs i paragrafen att ansvar enligt den bestämmelsen inte

heller skall utdömas för det fall gärningen är belagd med straff enligt

brottsbalken eller lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Enligt 9 § i lagen 1994:1818 döms den till böter som i ansökan eller

annan handling, som ges in enligt lagen, enligt föreskrift som meddelats

med stöd av lagen eller enligt 1982 års CITES-förordning, med uppsåt

eller oaktsamhet underlåter att lämna en uppgift eller lämnar en oriktig

uppgift.

4.1.4 Tillsyn och kontroll över hanteringen med hotade djur och

växter

Tillsyn

Tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna om hotade arters

skydd handhas av Naturvårdsverket och länsstyrelserna. Dessa

myndigheter har genom lagen 1994:1818 erhållit befogenheter att begära

upplysningar om verksamheter med hotade arter som bedrivs i

förvärvssyfte, att meddela förelägganden och förbud och äger rätt till

tillträde till vissa lokaler. Polisen har ålagts att biträda i

tillsynsverksamheten.

Kontroll av handel med tredje land

Tullagstiftningen bygger på en skyldighet att till en tullmyndighet för

förtullning anmäla in- och utförsel av vissa varor. Tullmyndigheten

kontrollerar om varan får införas respektive utföras och fastställer i

förekommande fall tull och annan skatt samt avgift.

Tullmyndighetens kontroller är såvitt gäller gräns mot tredje land

dels slumpmässiga, dels baserade på konkreta misstankar.

Gränskontrollen mot tredje land upprätthålls även av Kustbevakningen

och polisen. Även anställda vid Statens Järnvägar eller lots- och fyrstaten

har att fullgöra viss gränskontroll.

Tullverkets sedvanliga kontrollverksamhet i förhållande till tredje land

regleras främst i tullagen (1994:1550) och tullförordningen (1994:1558).

De befogenheter som följer av dessa föreskrifter kan tillämpas utan att

brottsmisstanke föreligger. Skulle sådan misstanke uppkomma tillämpas

varusmugglingslagen. Enligt den lagen är det straffbart att, utan att ge det

till känna hos vederbörlig myndighet, uppsåtligen föra sådant gods in i

eller ut från landet som enligt lag eller annan författning erfordrar

tillstånd. Det är också straffbart att lämna oriktig uppgift i tulldeklaration

eller på annat sätt vilseleda myndighet i samband med tullbehandling av

gods. Som varusmuggling anses också bl.a. om någon uppsåtligen

förfogar över gods som är belagt med in- eller utförselförbud på sådant

sätt att bestämmelse härom överträds.

Beträffande införsel av djur finns dessutom särskilda bestämmelser i

förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. samt genom

Jordbruksverkets föreskrifter (1996:24) om införsel av djur, sperma, ägg

och embryo. Vid införsel från tredje land erfordras i regel

införseltillstånd, hälsointyg, registrering av importören samt anmälan till

tullmyndighet. Beträffande införsel av växter finns bestämmelser bl.a. i

förordningen (1995:681) om växtskydd.

Kontroll av handel inom EU

Den fria inre marknaden utan kvantitativa importrestriktioner eller

andra åtgärder med motsvarande verkan är en av EG-rättens

grundläggande målsättningar. Den ovan nämnda tullagstiftningen

tillämpas därför inte beträffande handel med gemenskapsvaror mellan

Sverige och andra EU-länder. Restriktioner vid import och export får

dock i viss utsträckning alltjämt förekomma. En förutsättning härför är

att restriktionerna baseras på vissa i artikel 36 i Romfördraget närmare

angivna skyddsbehov, bl.a. det för artskyddet mest relevanta - skyddet

för djur och växter. Restriktioner får dock inte innebära en godtycklig

diskriminering eller innefatta en förtäckt handelsbegränsning. För det fall

skyddsintresset har blivit fullt tillgodosett genom gemenskapsrättsliga

regler finns inte utrymme för ytterligare nationella begränsningar av

passagen över den inre gränsen.

CITES-förordningens bestämmelser om handel och transport inom

gemenskapen utgör kompensatoriska åtgärder. Även de i fågeldirektivet

och art- och habitatdirektivet föreskrivna reglerna om transport och

handel inom EU utgör sådana åtgärder. Om dessa åtgärder visar sig

otillräckliga för att skydda djur och växter i den svenska naturen kan det

bli aktuellt att införa nationell reglering av passagen över den inre

gränsen med exemplar av hotade arter, i den utsträckning

lagstiftningsområdet inte är harmoniserat inom unionen.

Enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges

gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (prop. 1995/96:166)

får kontroller ske beträffande vissa angivna varor såsom vapen och

narkotika, men dessa kontroller får inte ske slumpmässigt utan ett urval

av kontrollobjekt måste ske med hjälp av tullpersonalens erfarenhet av

smuggling. Lagen ger dock inte Tullverket befogenhet att kontrollera

efterlevnaden av bestämmelserna i EU:s CITES-förordning om transport

och handel inom unionen.

4.2 Konventionen om biologisk mångfald och dess

uppföljning

I juni 1992 undertecknades konventionen om biologisk mångfald.

Konventionen som trädde i kraft den 29 december 1993 har genom sin

breda ansats möjligheter att få en samordnande roll inom det

internationella naturvårdsarbetet.

Konventionen syftar till att bevara den biologiska mångfalden, till ett

långsiktigt hållbart nyttjande av mångfaldens beståndsdelar och till en

rättvis fördelning av de nyttigheter som kan vinnas ur genetiska resurser.

Det sistnämnda avser förhållanden mellan länder som tillhandahåller

genetiska resurser och länder som med hjälp av teknik och kunskaper

utvecklar produkter ur dessa resurser.

I konventionen finns bestämmelser om inrättande av skyddade

områden, om utveckling av långsiktigt hållbara brukningsmetoder, om

miljöansvaret inom olika samhällssektorer samt om utbildning och

forskning. Rätten för varje land att självt bestämma över användningen

av inhemska genetiska resurser slås fast och rekommendationer utfärdas

om ekonomiskt stöd till utvecklingsländernas arbete med att tillämpa

konventionen.

Vidare bör staterna enligt konventionen ta fram nationella

aktionsplaner eller handlingsprogram för mångfaldens bevarande och

nyttjande. Konventionens struktur är likväl så flexibel att den ger

utrymme för varje land att utforma en självständig politik på detta

område. Sveriges anslutning till konventionen godkändes av riksdagen

hösten 1993 (prop. 1992/93:227, bet. 1993/94:JoU4, rskr. 1993/94:27).

Våren 1994 antog riksdagen propositionen En strategi för biologisk

mångfald (prop. 1993/94:30, bet. 1993/94:JoU9, rskr. 1993/94:87). I

propositionen läggs en strategi fast för arbetet med biologisk mångfald.

Bl.a. anförs att olika myndigheter bör få i uppdrag att utarbeta

aktionsplaner för biologisk mångfald. Uppdrag om aktionsplaner gavs av

regeringen till fem centrala myndigheter. I uppdragen anges att som

grund för arbetet skulle bl.a. ligga den en av riksdagen antagna strategin

om biologisk mångfald och den landstudie om den biologiska

mångfalden som Naturvårdsverket utfört i samarbete med bl.a. flera

andra statliga myndigheter, forskningsinstitutioner och organisationer. I

landstudien ges en objektiv beskrivning av kunskaperna om mångfaldens

tillstånd och förändringar, hotfaktorer, nyttjande av biologiska resurser,

ekonomiska värderingar m.m.

I budgetpropositionen 1996/97:1 anges att skyddet av den biologiska

mångfalden är en prioriterad del av miljöpolitiken. Regeringen anför att

utrymme för att genomföra en aktionsplan för biologisk mångfald bör

skapas genom omprioriteringar av befintliga resurser.

I propositionens avsnitt 6 redovisas regeringens ställningstaganden till

Naturvårdsverkets och Boverkets aktionsplaner.

Såvitt avser Skogsstyrelsens, Jordbruksverkets och Fiskeristyrelsens

aktionsplaner avser regeringen senare att återkomma med en redovisning

av sina ställningstaganden till förslagen i dessa planer.

5 Förstärkt skydd för hotade växter och djur m.m.

5.1 Insatser mot fauna- och florakriminalitet

Regeringens bedömning: Naturvårdsverkets arbete som central

tillsynsmyndighet för tillämpningen av lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffade djur och växter som tillhör skyddade arter och annan

artskyddslagstiftning bör intensifieras och ingå som en del i arbetet

med att genomföra en aktionsplan för biologisk mångfald. I detta

arbete bör ingå att delta i särskilda utbildningsinsatser för personal vid

de brottsbekämpande myndigheterna samt att vägleda länsstyrelserna i

deras tillsynsarbete, bl.a. genom att utfärda föreskrifter om

tillsynsarbetet och anordna utbildning av länsstyrelsernas personal.

Naturvårdsverkets förslag i aktionsplanen: Fauna- och flora-

kriminalitet är nästan undantagsvis ett så speciellt problemområde att det

inte ryms inom den allmänna verksamhet som exempelvis polisen och

tullen bedriver. Specialsatsningar är därför nödvändiga. Naturvårds-

förvaltningen, polis, åklagarmyndigheter och tull bör därför ges utökade

resurser för övervakning, utredningar och utbildning inom området.

Naturvårdsverket anser att om ett positivt resultat skall nås är tillsyn och

övervakning, liksom ökade utbildnings- och informationsinsatser

nödvändiga inom ovan nämnda myndigheter. Samarbete med ideella

föreningar bör även fortsättningsvis tas tillvara.

Remissinstanserna: Fiskeriverket anser att under rubriken fauna- och

florakriminalitet borde också illegala introduktioner i naturen av

främmande arter ha berörts. Sådan är i vissa fall ett stort problem som

kan ha förödande konsekvenser för den biologiska mångfalden.

Rikspolisstyrelsen anser att det är angeläget att bekämpa olika former av

fauna- och florakriminalitet, men påpekar att utrymmet för ytterligare

polisiära insatser är begränsat eftersom även sådana insatser måste

rymmas inom ramen för tillgängliga resurser. Det ankommer enligt

Rikspolisstyrelsen i första hand på polismyndigheterna att själva

prioritera sin verksamhet. Rikspolisstyrelsen framför också att det kan

finnas anledning att överväga en ändring av straffsatserna på

miljöområdet eftersom det annars finns en risk för att Sverige blir ett

transitland för bl.a. fauna- och florakriminalitet. Svenska

Jägareförbundet framhåller att Naturvårdsverkets förslag kräver

avsevärda penningmedel om inte förslaget enbart skall bli en

 pappersprodukt . Förbundet anser bl.a. att erforderliga resurser måste

ges polisen och då främst inom björn- och vargområdena.

Regeringens överväganden: Regeringen delar Fiskeriverkets

inställning att illegala introduktioner i naturen av främmande arter bör

räknas till fauna- och florakriminaliteten. Frågan har, med utgångspunkt i

Sveriges internationella åtaganden på naturvårdsområdet, behandlats i

proposition 1994/95:117 Lag om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter, m.m. Av propositionen framgår bl.a. att

Sverige som part i konventionen om skydd av flyttande vilda djur

(Bonnkonventionen), konventionen om skydd av europeiska vilda djur

och växter samt deras naturliga miljö (Bernkonventionen) och

konventionen om biologisk mångfald åtagit sig att strängt kontrollera

utsättningen i naturen av främmande arter. Som medlem i EU har Sverige

också ett motsvarande åtagande enligt bestämmelserna i direktiv

79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar (fågeldirektivet) och direktiv

92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (art-

och habitatdirektivet). Ändamålet från naturvårdssynpunkt med en

utsättningskontroll är att skydda inhemska vilda djur- och växtarter samt

naturmiljön. I den svenska lagstiftningen finns särskilda regler om

utsättning av fiskar, växter, vilda däggdjur och fåglar samt om spridning

av biologiska bekämpningsmedel. Därutöver har regeringen genom 14 c

§ i naturvårdslagen (1964:822) fått ett generellt bemyndigande att

meddela föreskrifter om förbud mot eller särskilda villkor för att sätta ut

exemplar av en vilt levande djur- eller växtart i naturmiljön. Om det

eftersträvade skyddet för djur, växter eller naturmiljön skall upprätthållas

med stöd av speciallagstiftning så skall dock sådan reglering alltid

tillämpas.

Av förordningen (1994:2027) om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter framgår bl.a. att Naturvårdsverket och

länsstyrelserna skall utöva tillsyn över efterlevnaden av

artskyddsföreskrifter avseende transport, handel, förvaring, preparering

och förevisning av vilda djur och växter. Naturvårdsverket har den

centrala tillsynen, samordnar tillsynsverksamheten och lämnar vid behov

bistånd i denna verksamhet. Länsstyrelserna utövar tillsyn inom

respektive län. Tillsynsmyndigheterna skall samarbeta med varandra

samt med statliga och kommunala organ som fullgör uppgifter av

betydelse för tillsynsverksamheten. De skall också verka för att

överträdelser av artskyddsföreskrifterna beivras. Enligt lagen

(1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter skall polismyndigheten lämna det biträde som behövs för

tillsynen.

En viktig uppgift för Naturvårdsverket som central tillsynsmyndighet

är att informera de andra tillsynsmyndigheterna samt de

brottsbekämpande myndigheterna och allmänheten om

artskyddslagstiftningen. I detta arbete bör ingå att delta i särskilda

utbildningsinsatser för personal vid de brottsbekämpande myndigheterna

samt att vägleda länsstyrelserna i deras tillsynsarbete, bl.a. genom att

meddela föreskrifter för arbetet och anordna utbildning av

länsstyrelsernas personal.

Som Naturvårdsverket föreslår bör de berörda myndigheterna

samarbeta bl.a. med de ideella föreningar som arbetar för att bevarar de

vilda djuren och växterna. En viktig del av arbetet med att förebygga och

utreda fauna- och florakriminalitet är inhämtande av information från

allmänheten och förmedling av information till denna. Speciellt i denna

del kan de ideella föreningarna lämna värdefulla bidrag bl.a. genom att

informera sina medlemmar om artskyddsbestämmelserna och syftet med

dessa samt hjälpa till med att förmedla information till myndigheterna

om fauna- och florakriminalitet.

Övervakningen av efterlevnaden av artskyddsbestämmelserna samt

kompetensutvecklingen inom de brottsbekämpande myndigheterna

behandlas i avsnitt 5.3 Lagen om Kustbevakningens medverkan vid

polisiär övervakning. Frågan om ändring av straffsatserna för brott mot

artskyddslagstiftningen behandlas i avsnitt 5.5 Lagen om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter.

5.2 Naturvårdslagen, fastighetsbildningslagen,

ledningsrättslagen och anläggningslagen

5.2.1 Undantag från naturvårdsföreskrifter

Regeringens förslag: 12 och 19 c §§ naturvårdslagen

(1964:822), 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen (1970:988), 8 §

ledningsrättslagen (1973:1144) och 9 § anläggningslagen

(1973:1149) ändras så att det klart framgår att vissa beslut om

undantag från naturvårdsföreskrift kräver tillåtelse av regeringen,

om beslutet avser ett särskilt skyddsområde eller ett särskilt

bevarandeområde.

Skälen för regeringens förslag: I samband med att Sverige blev

medlem i EU den 1 januari 1995 infördes nya regler i naturvårdslagen

om områdesskydd. Dessa regler återfinns i 19 a-c §§. För att Sverige

skall uppfylla sina förpliktelser enligt fågeldirektivet skall värdefulla

livsmiljöer för fåglarna skyddas och förklaras som särskilda

skyddsområden för fåglar. Vidare skall Sverige, i enlighet med art- och

habitatdirektivet, till kommissionen lämna förslag på naturområden i

Sverige av intresse för gemenskapen. Om kommissionen delar den

svenska bedömningen att skyddet av de föreslagna områdena är av

intresse för gemenskapen, skall Sverige inom sex år förklara områdena

som särskilda bevarandeområden och bereda dem nödvändigt skydd. De

områden som förklaras som särskilda skyddsområden eller särskilda

bevarandeområden skyddas eller skall skyddas med stöd av någon av

naturvårdslagens olika områdesskyddsbestämmelser. Områdena kan

således skyddas som nationalpark, naturreservat, naturvårdsområden

eller i enlighet med 14 b § (djur-eller växtskyddsområde) eller 20 §

(samrådsområde).

De särskilda skyddsområdena och de särskilda bevarandeområdena

skall ingå i ett europeiskt ekologiskt nätverk - Natura 2000.

Enligt fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet föreligger

skyldighet för medlemsstaterna att bereda dessa områden nödvändigt

skydd samt att bibehålla skyddet. Det är bara under vissa i sistnämnda

direktivet angivna förutsättningar, som undantag från eller helt eller

delvis upphävande av skyddsföreskrifter eller områdesskydd får ske. En

sådan förutsättning är att om skyddet försämras på ett betydande sätt

måste nödvändiga kompensationsåtgärder vidtas för att skydda det

övergripande sammanhanget av Natura 2000. I vissa sådana fall skall

också kommissionens åsikt i frågan först inhämtas. Med hänsyn till detta

föreskrivs i 19 c § naturvårdslagen att ett helt eller delvis upphävande av

områdesskyddet för ett särskilt skyddsområde eller ett särskilt

bevarandeområde får ske endast efter att regeringen lämnat tillstånd

därtill.

Det är länsstyrelsen, och i vissa fall en kommunal myndighet, som i

enlighet med de särskilda reglerna därom i naturvårdslagen skall pröva

alla frågor om upphävande av områdesskydd, om undantag från

skyddsföreskrifter och om tillstånd enligt sådana föreskrifter. De krav på

tillåtelse från regeringen som föreskrivs i 19 c § ersätter därför inte

myndigheternas prövning. De tillstånd regeringen enligt 19 c § lämnar

skall endast avse frågan om det aktuella beslutet är tillåtet enligt EG:s

rättsordning. Regeringen kan dock villkora ett bifallsbeslut, om detta

krävs för att uppfylla en EG-bestämmelse. Om regeringen finner att ett

bifallsbeslut skulle strida mot EG:s rättsordning, är myndighet som skall

pröva den aktuella frågan om upphävande eller undantag bunden av

regeringens bedömning i den delen. Med hänsyn till att regeringens

prövning enligt 19 c § således inte ersätter ett myndighetstillstånd bör

orden "helt eller delvis upphävas endast efter tillstånd från regeringen" i

paragrafen bytas ut mot " inte upphävas helt eller delvis utan regeringens

tillåtelse".

Det har med hänvisning till lydelsen av 19 c § ifrågasatts om kravet på

tillstånd av regeringen även omfattar vissa beslut som formellt betecknas

som undantag från naturvårdsföreskrifter. Sådana beslut innebär ofta i

praktiken att delar av ett skyddat område får tas i anspråk för annat

ändamål och att områdesskyddet i praktiken delvis upphävs. Regeringen

anser att dessa beslut redan nu omfattas av kravet i 19 c § på tillstånd

från regeringen. För att detta förhållande klart skall framgå direkt av

lagtexten bör 19 c § ändras i enlighet härmed. Det är dock inte alla av

dessa undantagsbeslut som innebär en sådan risk för skada på områdets

naturvärden att en särskild regeringsprövning är motiverad. De

undantagsbeslut beträffande vilka det är uppenbart att den verksamhet

som prövas inte kommer att orsaka mer än obetydlig skada på områdets

naturvärden bör således undantas från kravet på regeringens förprövning.

I 19 c § bör därför ändras i enlighet med vad som ovan anförts.

Enligt 12 och 19 §§ i naturvårdslagen får länsstyrelsen i särskilda fall

medge undantag från meddelade reservatsföreskrifter. Vidare får enligt

dessa paragrafer den myndighet som meddelat beslut om naturreservat

eller naturvårdsområde helt eller delvis upphäva beslutet om det finns

synnerliga skäl. Om ett naturreservat eller ett naturvårdsområde även är

ett särskilt skyddsområde eller ett särskilt bevarandeområde, krävs enligt

19 c § naturvårdslagen i vissa fall tillåtelse från regeringen, innan sådana

beslut om undantag eller upphävande får meddelas. För att tydliggöra

detta bör i 12 § hänvisas till 19 c §.

I 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen, 8 § ledningsrättslagen och 9 §

anläggningslagen föreskrivs att om det finns särskilda skäl får

länsstyrelsen eller i vissa fall en kommunal myndighet på begäran av

lantmäterimyndigheten, medge undantag från bl.a. naturvårdsföreskrifter.

Sådana beslut innebär att ett enligt naturvårdslagen skyddat område får

tas i anspråk för annat ändamål. Om beslutet avser ett särskilt

skyddsområde eller särskilt bevarandeområde krävs enligt 19 c § i

naturvårdslagen i vissa fall tillåtelse från regeringen innan ett sådant

beslut om undantag får meddelas. För att tydliggöra detta bör i de

angivna paragraferna hänvisas till 19 c § i naturvårdslagen.

5.2.2 Övergångsbestämmelse i naturvårdslagen

Regeringens förslag: I naturvårdslagen införs en

övergångsbestämmelse som klarlägger att beslut om att fridlysa ett

djur eller en växt och beslut om att inrätta ett djurskyddsområde

eller växtskyddsområde som meddelats med stöd av 14 § i dess

lydelse före 1 januari 1995 skall anses som meddelade med stöd av

14 § eller 14 a-b § i dess nuvarande lydelse.

Skälen för regeringens förslag: Den 1 januari 1995 trädde vissa

ändringar i naturvårdslagen ikraft (SFS 1994:1821). Syftet var att

Sverige skulle uppfylla sina internationella åtaganden på

naturvårdsområdet. Lagändringen innebar bl.a. att 14 § delades upp i tre

paragrafer, 14 och 14 a b §§. Vid domstols bedömning av överträdelser

av äldre beslut har det ansetts att hänvisningen i nuvarande

straffbestämmelser inte innefattar beslut enligt den äldre formuleringen

av 14 §. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse införs i

naturvårdslagen som innebär att förbud eller föreskrifter som meddelats

före lagändringen den 1 januari 1995, skall vid tillämpningen av

straffbestämmelserna i 37 och 37 b §§ anses som om de meddelats enligt

14 § respektive 14 a b §§. Bestämmelsen avser endast överträdelser som

sker efter den 30 juni 1997. Det är således inte fråga om någon retroaktiv

reglering.

5.3 Lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning

Regeringens förslag: Lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning ändras så att Kustbevakningen

får polisiära befogenheter även när myndigheten bedriver

verksamhet för att hindra brott mot föreskrifter i författningar som

gäller åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade

arter.

Lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning ändras även så att Kustbevakningen får polisiära

befogenheter också när myndigheten bedriver verksamhet för att

hindra brott mot lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon

och med stöd av den lagen meddelade föreskrifter.

Promemorians förslag:: Överensstämmer med regeringens förslag i

den del förslaget ger Kustbevakningen polisiär befogenheter för att

hindra brott mot föreskrifter i författningar som gäller åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter.

Kustbevakningens förslag: Kustbevakningen har föreslagit att

Kustbevakningen skall få polisiära befogenheter när myndigheten

bedriver verksamhet för att hindra brott mot lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon och med stöd av lagen meddelade föreskrifter.

I den delen överensstämmer Kustbevakningens förslag med regeringens.

Rikspolisstyrelsen har hörts under hand över förslaget och har inte haft

något att erinra mot det.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser är i princip positiva till

att Kustbevakningen får utökade uppgifter i kampen mot fauna- och

florabrottslighet. Kustbevakningen påpekar dock att det till den större

delen blir fråga om att tillämpa tullagstiftning även i förhållande till

trafik inom EU då sjögräns i EU-sammanhang alltid betraktas som

tredjelandsgräns. Vidare anför Kustbevakningen att det är obehövligt att

införa ytterligare en punkt i lagens 1 §, utan att de föreslagna

arbetsuppgifterna kan inrymmas i uttrycket "annan naturvård" som redan

idag ingår i Kustbevakningens bemyndiganden enligt lagen (1 § p. 4).

Slutligen anser Kustbevakningen att det bör framgå av förarbetena att 12

§ lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter om förverkande av fortskaffningsmedel även avser fartyg.

Generaltullstyrelsen uppger att det efter Sveriges inträde i EU uppstått

svårigheter att beivra handeln med hotade arter, särskilt som

tullpersonalens begränsade ingripandemöjligheter medfört att samarbetet

med andra tullmyndigheter rörande transporter inom EU omöjliggörs.

Styrelsen anser vidare att det är synnerligen anmärkningsvärt att kontroll

såvitt gäller utrotningshotade arter inte skall kunna utföras i samband

med annan kontroll i EU-sammanhang, när sådan kontroll får göras såvitt

avser överträdelser av de veterinära bestämmelserna. Styrelsen anför att

Tullverket borde få samma befogenhet som Kustbevakningen föreslås få

och att Tullverket därigenom blir en del av den nationella yttäckande

kontrollverksamheten. Kontrollerna ska då inte ses som riktade mot

trafiken därför att den är gränsöverskridande utan som kontroller i de

naturliga knutpunkter i trafiken som exempelvis färjeläger utgör. De

harmoniserande reglerna skulle då inte utgöra något hinder. Även Statens

naturvårdsverk, Kommerskollegium, Naturskyddsföreningen och

Världsnaturfonden anser att Tullverket bör tilldelas befogenheter att

kontrollera transporter inom unionen. Världsnaturfonden påpekar särskilt

att det är mycket svårt att stävja handeln över gränsen i norra Sverige

eftersom antalet polismän där är litet. Naturhistoriska riksmuseet påpekar

att landets polisiära resurser för fauna- och floraövervakning måste

förstärkas.

Skälen för regeringens förslag: Beträffande gränsen mot tredje land

är nuvarande gränskontroll tillfyllest såvitt gäller de legala möjligheterna

att kontrollera varor som förs över gränsen. Således har tullmyndigheten

rätt att kontrollera att införsel och utförsel av djur och växter anmäls på

rätt sätt och att erforderligt tillstånd föreligger. Om misstanke om brott

föreligger får tvångsåtgärder tillgripas enligt varusmugglingslagen.

Någon ny reglering vad gäller kontrollen gentemot tredje land föreslås

därför inte.

Vad härefter gäller gränsen mot annat EU-land har situationen ändrats

radikalt sedan Sverige blev medlem i unionen. Gränskontrollen såvitt

avser hotade arter har som nämnts ovan ersatts av en EU-intern

handelsreglering i form av bl.a. CITES-förordningen. Vid beredningen

av lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns

mot ett annat land inom Europeiska unionen, fann regeringen (prop.

1995/96:166) att det saknades möjlighet att införa gränskontroll med

tullmyndighet mot andra medlemsstater såvitt gäller hotade arter. Det

angavs dock att frågan bör återupptas i framtiden för ytterligare

prövning. Eftersom EU:s CITES-förordning med förbud mot bl.a. vissa

transporter av hotade arter utgör en s.k. kompensatorisk åtgärd, som

omnämnts ovan, måste dessa åtgärder anses vara otillräckliga för att

gränsskydd skall kunna motiveras. Den nya CITES-förordningen som

ytterligare stärker hotade arters skydd har ännu inte trätt i kraft. Det är

således för tidigt att nu bedöma om gränskontroller av trafik mot andra

medlemsstater bör och får sättas in. Regeringen avser att följa

utvecklingen på området och utvärdera effekten av EU-förordningen

sedan den tillämpats en tid. Om det vid en sådan utvärdering visar sig att

det skyddssystem som byggs upp inom unionen inte är effektivt för att

skydda hotade arter i Sverige, kan det dock vara möjligt enligt EG-rätten

att återinföra ett nationellt gränsskydd såvitt gäller transporter,

framförallt export, av hotade arter.

Kontrollen av handelsreglernas efterlevnad får enligt EG-rätten inte

koncentreras till gränsen utan måste avse hela landet. Detta är en polisiär

kontrolluppgift. Enligt regeringens bedömning är det med nuvarande

artskyddslagstiftning inte möjligt att med hjälp av tullen vid landets

gränser mot annan EU-stat kontrollera att transporter av vilda djur etc.

sker i enlighet med reglerna i EU:s CITES-förordning, om inte

tulltjänstemännen också bemyndigas utföra sådana polisiära uppgifter.

Detta är för närvarande inte aktuellt. Det kan befaras att utebliven

tullkontroll inte helt kan ersättas av polismyndighetens arbete; i vart fall

inte med de resurser som för närvarande står till polisens förfogande. Av

Rikspolisstyrelsens rapport 1996:6 Illegal hantering av djur och växter,

framgår att Danmark, Norge och Storbritannien satsat resurser på

bekämpning av fauna- och florakriminalitet. Det föreslås i rapporten att

för Sveriges del kompetensen bör ökas såväl vid polis- som

åklagarmyndigheten samt resurserna inom polisen samordnas på lämpligt

sätt. Det framstår som klart att effektiva insatser från rättsväsendets sida

är avgörande för om brottsligheten på området skall kunna stävjas. Detta

är särskilt tydligt eftersom andra länder i unionen ofta synes vara

destinationen för hotade fåglar och andra djur som tas från svensk natur.

Mot bakgrund av den ovan beskrivna situationen är det angeläget att

övriga tillgängliga bevakningsresurser sätts in i arbetet med att bekämpa

fauna- och florarelaterad kriminalitet. Kustbevakningens resurser bör

därför tas i anspråk. Det föreslås således att Kustbevakningens polisiära

befogenheter utvidgas till att även avse övervakning för att hindra brott

mot föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter.

Enligt regeringens förslag skall Kustbevakningen fullgöra polisiära

uppgifter relaterade till fauna- och florabrottsligheten inom dess

övervakningsområde. Arbetsuppgiften är inte helt ny för

Kustbevakningen som redan utför gränsbevakning såvitt gäller bl.a. in-

och utförsel av skyddade djur och växter. Vidare arbetar

Kustbevakningen redan nu med att förhindra brott mot

naturvårdsförfattningarna. Regeringen anser inte att de nu aktuella

befogenheterna lagtekniskt helt kan inrymmas i de befogenheter som

Kustbevakningen redan nu har enligt lagen om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning. Ett direkt bemyndigande avseende

de hotade arterna är nödvändigt då bestämmelserna om handel med dessa

även avser sådant som svårligen kan inordnas under det allmänna

begreppet naturvård. Kommersiell handel med livsmedel eller smycken

som framställts av skyddade arter omfattas t.ex. av de här aktuella

bestämmelserna vilket inte utan problem kan anses innefattas i

naturvårdsbegreppet. Det är väsentligt att det klart framgår av lagtexten

att övervakningen av tillämpningen av samtliga författningsföreskrifter,

som gäller åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade

arter, omfattas av Kustbevakningens befogenhet.

Beträffande den av Kustbevakningen uppmärksammade frågan om

förverkande enligt 12 § även avser fartyg, framgår det av bestämmelsens

allmänna ordalag - "fortskaffningsmedel" - att även fartyg omfattas av

regeln.

Sammanfattningsvis har Sverige att i enlighet med EG:s rättsregler

bekämpa fauna- och florakriminaliteten inom EU med medel som inte

innefattar ren gränskontroll. Sådana ingripanden mot enskild som det är

fråga om här är det lämpligast att polismyndigheten och

Kustbevakningen handhar.

En viktig förutsättning för ett gott resultat är att underrättelser om

misstänkt verksamhet kommer rätt befattningshavare till del. Det är

därför angeläget dels att myndigheterna utvecklar sitt

informationsinsamlande på området, dels att polisen, Kustbevakningen

och tullen samarbetar. Det är också av stor vikt att utbildning av personal

sker. Detta på grund av att det för en effektiv bekämpning av denna

speciella brottslighet är viktigt att känna till hur gärningsmännen går till

väga samt att ha en grundläggande kunskap beträffande de arter som

omfattas av lagstiftningens skydd. Fullständig artkännedom kan

naturligtvis inte krävas utan i den delen får experter anlitas.

Som framgår av Rikspolisstyrelsens rapport utvecklas polisens

kompetens på området. En speciell utbildning planeras och en handbok

innehållande bl.a. metodfrågor har tagits fram. Många polismyndigheter

har kontaktmän som utgör ett viktigt kontaktnät för

underrättelseverksamheten. Vid Rikspolisstyrelsen finns en

befattningshavare som enbart handhar frågor med anknytning till den

illegala handeln med hotade växter och djur och vid

Rikskriminalpolisens underrättelseenhet har en befattningshavare det

nationella och internationella samordningsansvaret för dessa frågor. Av

särskilt intresse är utvecklingen av ett europeiskt polissamarbete. Enligt

Rikspolisstyrelsens rapport omsätter den internationella fauna- och

florabrottsligheten 30 miljarder kr årligen.

Genom lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon (prop.

1992/93:54, bet. 1992/93:UU10, rskr. 1992/93:54), som trädde i kraft den

1 januari 1993, inrättade Sverige en ekonomisk zon utanför

territorialhavsgränsen. Med stöd av lagen utfärdade regeringen

förordningen (1992:1226) om Sveriges ekonomiska zon, som trädde i

kraft samma dag. Genom en ändring i förordningen (SFS 1995:951, som

trädde i kraft den 30 juli 1995) fick Kustbevakningen en allmän

tillsynsskyldighet för all sådan verksamhet som bedrivs i den

ekonomiska zonen med stöd av 5 och 9 §§ nämnda lag, bl.a. utländska

medborgares bedrivande av marinvetenskaplig forskning.

Utöver tillsynsuppgifter i den ekonomiska zonen har Kustbevakningen

där även uppgifter av polisiär natur. Detta framgår av lagen (1982:395)

om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning och

förordningen (1983:124) om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning, och avser bl.a. lagstiftning om fiske och

kontinentalsockeln.

Lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning har

tillkommit för att göra det möjligt för kustbevakningstjänstemän att göra

snabba ingripanden till sjöss i de fall polisen inte finns tillgänglig.

Tjänstemännen vid Kustbevakningen har enligt nämnda lag samma

befogenheter som en polisman att hålla förhör och använda vissa

straffprocessuella tvångsmedel vid övervakning för att hindra brott.

Lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

ändrades bl.a. i samband med att Sverige inrättade den ekonomiska

zonen. Lagen gjordes då tillämplig även inom den ekonomiska zonen

enligt särskild i lagen angivna punkter.

I 5 § lagen om Sveriges ekonomiska zon finns regler om tillståndsplikt

inom lagens tillämpningsområde. Ett tillståndsbeslut skall ange den

verksamhet som tillståndet avser och de villkor som skall gälla för

verksamheten. Enligt 9 § nämnda lag jämförd med 7 § i förordningen

krävs en anmälan till Kustbevakningen när utländska medborgare skall

bedriva marinvetenskaplig forskning i zonen. I 16 § lagen finns

straffbestämmelser för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

underlåter att iaktta föreskrifter enligt 2 eller 7 § eller bedriver

verksamhet eller forskning utan tillstånd respektive anmälan eller

åsidosätter villkor som har meddelats med stöd av 5 och 9 §§. Detsamma

gäller den som fortsätter att bedriva en verksamhet efter det att

tillståndsmyndigheten har förbjudit verksamheten.

I lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

anges ett flertal lagområden som ingår i Kustbevakningens polisiära

övervakningsverksamhet i Sveriges ekonomiska zon, däribland fisket och

kontinentalsockeln. Däremot finns inte i nämnda lag någon motsvarande

hänvisning avseende brott mot föreskrifter i själva lagen om Sveriges

ekonomiska zon och med stöd av lagen meddelade föreskrifter. Detta

innebär att Kustbevakningen inte har rätt att utöva polisiära befogenheter

vid misstanke om brott mot lagen om Sveriges ekonomiska zon.

Eftersom Kustbevakningen har en tillsynsskyldighet för verksamhet som

bedrivs i den ekonomiska zonen bör Kustbevakningen även tilldelas

polisiära befogenheter för att effektivt kunna utöva sin tillsynsskyldighet.

5.4 Jaktlagen

Regeringens förslag: Jaktlagen (1987:259) ändras så att det

framgår tydligare att fågeldirektivets samt art- och

habitatdirektivets bestämmelser har genomförts i landet. 4 § ändras

till att viltet skall vårdas även i syfte att bevara de fågelarter som

inte tillhör landets viltbestånd utan endast tillfälligt förekommer i

landet. I 5 och 9 §§ görs ett tillägg som förtydligar att

skadeförebyggande åtgärder som kan leda till störning eller

resultera i avlivning endast får vidtas om det inte finns någon annan

tillfredsställande lösning.

Därutöver görs en teknisk komplettering i lagens 10 a § där

områden uppräknas som omfattas av statens jakträtt.

Skäl för regeringens förslag: Enligt artikel 1 i fågeldirektivet

omfattas alla i EU-staterna vilt levande fågelarter av direktivets

bestämmelser. I artikel 2 i direktivet föreskrivs att åtgärder skall vidtas

för att bibehålla populationen "på en nivå som svarar särskilt mot

ekologiska, vetenskapliga och kulturella behov" eller för att anpassa

populationerna till den nivån.

Det kan ifrågasättas om målsättningen i artikel 2 i fågeldirektivet

avspeglas helt och hållet i den svenska lagstiftningen. Det bör således

göras klart att nödvändiga åtgärder som en medlemsstat skall vidta inte

skall begränsas till endast inhemska arter utan även gälla "samtliga

fågelarter som naturligt förekommer inom medlemsstaternas europeiska

territorium på vilket fördraget tillämpas".

Enligt 4 § jaktlagen föreligger en skyldighet för markägare och

jakträttshavare att vårda viltet i syfte att bevara de viltarter som tillhör

landets viltbestånd och att främja en lämplig utveckling av

viltstammarna. Åtgärder som vidtas för att skydda och vårda inhemska

vilda fåglar kommer också automatiskt att stärka skyddet för de

flyttfåglar och andra fåglar som bara tillfälligtvis finns i Sverige. Genom

denna bestämmelser har Sverige således i praktiken infört ett sådant

skydd som krävs enligt direktivet. För att Sverige också formellt skall

uppfylla direktivskraven bör ett tillägg göras i 4 § jaktlagen varigenom

"de fågelarter som tillfälligt förekommer naturligt i landet" jämställs med

"de viltarter som tillhör landets viltbestånd".

I artikel 9 i fågeldirektivet och i artikel 16 i art- och habitatdirektivet

anges bl.a de villkor som måste vara uppfyllda för att undantag från

direktivens förbud mot jakt eller annan störning av vilt får ske. Ett av de

grundläggande villkoren är att undantag inte får medges om det finns

någon annan tillfredsställande lösning. En sådan lösning kan vara att

genom inhägnad eller andra skyddsåtgärder begränsa skadorna. I detta

avseende kan noteras att 5 § jaktlagen innehåller förbud mot att störa vilt,

även fåglar, men att det är tillåtet för markinnehavaren att vidta "lämpliga

åtgärder" för att motverka skador av vilt. Vidare konstateras att enligt 9 §

i samma lag får polismyndighet besluta om avlivning av vilda djur som

orsakar avsevärd skada eller som kan antas vara farliga för människors

säkerhet. Dessa bestämmelser innebär undantag från störnings- och

jaktförbuden i fågeldirektivets artikel 5 och i art- och habitatdirektivets

artikel 12. Villkoren i artikel 9 i fågeldirektivet respektive i artikel 16 i

art- och habitatdirektivet måste därför överföras till de aktuella

bestämmelserna i jaktlagen eller en hänvisning till artiklarna göras i

lagen.

För att kopplingen till undantagsartiklarna i direktiven skall framgå

klart bör därför 5 och 9 §§ jaktlagen kompletteras så att det direkt av

lagtexten framgår att störningen eller jakten endast får äga rum om det

inte finns någon annan tillfredsställande lösning.

Slutligen bör en mindre teknisk justering göras i 10 a § jaktlagen vari

uppräknas mark som staten har jakträtten på. I paragrafen upptas nu bl.a.

"kronoegendomarna på Eriksö i Södermanlands län". Vissa av

kronoegendomarna på Eriksö är belägna i Stockholms län varför

paragrafen bör ändras så att detta förhållande framgår.

5.5 Lagen om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter

Regeringens förslag: Tillsyns-, ansvars- och

förverkandebestämmelserna i lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter utvidgas till

att innefatta även motsvarande bestämmelser i EU:s nya CITES-

förordning. Ändringarna innebär också en precisering av vilka

överträdelser av förordningens bestämmelser som omfattas av

straffansvar.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Den helt övervägande delen av remissinstanserna

är positiva till de föreslagna ändringarna eller lämnar dem utan

invändning. Rikspolisstyrelsen ifrågasätter om inte de nu föreslagna

bestämmelserna bör harmoniseras i större utsträckning med förslaget till

Miljöbalk (SOU 1996:103).

Skälen för regeringens förslag: I lagen om åtgärder beträffande djur

och växter som tillhör skyddade arter straffbeläggs, förutom befattning

med djur och växter i strid mot föreskrift m.m. som meddelats med stöd

av lagen, även sådan befattning i strid mot bestämmelserna i EG:s

nuvarande CITES-förordning. Enligt EU:s nya CITES-förordning skall

medlemsländerna ålägga sanktioner mot ett antal överträdelser av

bestämmelserna i förordningen på sätt som närmare anges i

förordningens artikel 16. Vidare finns i förordningens artikel 9 ett förbud

mot att utan föreskrivet intyg transportera levande exemplar av de mest

hotade djur- och växtarterna. Under författningskommentaren nedan

genomgås dessa bestämmelser i detalj.

Den nuvarande utformningen av ansvarsbestämmelserna i 8 och 9 §§ i

lagen om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

innefattar åtgärder i strid med lagen eller föreskrifter eller beslut som

meddelats med stöd av lagen samt förfaranden i strid med bestämmelser i

1982 års CITES-förordning, med undantag för ringa överträdelser. Med

anledning av föreskriften i den nya CITES-förordningens artikel 16 att

ålägga sanktioner mot vissa överträdelser och då det kan befaras att ett

alltför allmänt hållet straffstadgande kan leda till tillämpningssvårigheter,

bör lagens ansvarsbestämmelser i den delen omformuleras till att

närmare ange de gärningar som omfattas av straffansvaret. Åtskilliga av

de gärningar som upptagits i artikel 16 sanktioneras dock genom annan

lagstiftning såsom brottsbalken och varusmugglingslagen.

Rikspolisstyrelsen har framfört att det vore önskvärt att det nu

föreliggande lagförslaget harmoniseras ytterligare till

Miljöbalksutredningens förslag till nya allmänna straffbestämmelser för

miljöbrott. Det är regeringens uppfattning att eftersom de långtgående

förändringar som föreslås i den utredningen avser en mycket stor del av

miljöområdet bör dessa ändringar, bl.a. frågan om en generell höjning av

miljöbrottens straffvärde, behandlas samlat i Miljöbalksarbetet, med den

möjlighet till överblick och lagharmonisering som där ges.

5.6 Lagförslagens effekter på myndigheternas

arbetsbelastning

Regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna kommer

endast marginellt att påverka arbetsbelastningen för de

brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheterna.

Remissinstanserna: Kustbevakningen anser att utökning av dess

arbetsuppgifter kommer att kräva vissa resursinsatser bland annat i form

av utbildning av tjänstemän.

Regeringens överväganden: I avsnitt 5.3 Lagen om

Kustbevakningens medverkan vi polisiär övervakning föreslår regeringen

att Kustbevakningen får ytterligare polisiära befogenheter vad gäller

bekämpning av fauna- och florakriminalitet. Eftersom dessa nya

befogenheter skall utföras inom Kustbevakningens ordinarie

övervakningsverksamhet bör de inte medföra några direkta

kostnadsökningar för myndigheten, utöver de utbildningskostnader som

införandet av en ny lagstiftning regelmässigt medför.

Den föreslagna ändringen av lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter innebär i huvudsak

att hänvisningarna i lagen till EU:s förordning (EEG) nr 3626/82 byts ut

mot hänvisningar till EU:s förordning (EG) nr 338/97. De gärningar som

därigenom straffsanktioneras är i huvudsak samma gärningar som före

lagändringen sanktioneras via EU:s förordning från 1982. Genom att

tillstånds- eller intygskravet för befattning med exemplar av vilda djur

utökas något, bl.a vad gäller transport inom Sverige av levande exemplar

av de mest hotade arterna (bilaga A-arter), så kommer en viss

nykriminalisering att ske. Regeringen bedömer dock att

nykriminaliseringen, i förhållande till nuvarande motsvarande

kriminalisering, endast marginellt kommer att påverka arbetsbelastningen

för de brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheter. Denna

bedömning gäller även de föreslagna ändringarna i naturvårdslagen.

De föreslagna ändringarna i fastighetsbildningslagen,

ledningsrättslagen, anläggningslagen och jaktlagen förväntas inte komma

att påverka arbetsbelastningen för myndigheterna.

6 Aktionsplanerna för biologisk mångfald

6.1 Några viktiga utgångspunkter för arbetet med biologisk

mångfald

Regeringens bedömning: Naturvårdsverkets och Boverkets

aktionsplaner utgör värdefulla bidrag i arbetet med att bevara den

biologiska mångfalden

Boverkets aktionsplan: Boverket har i sin aktionsplan behandlat

biologisk mångfald knuten till tätorter och olika infrastruktur-

anläggningar såsom vägar, järnvägar, kraftledningar med koppling till

fysisk planering. Verket har utifrån angivna mål föreslagit olika åtgärder

omfattande bl.a. biologisk mångfald i naturresurslagen och plan- och

bygglagen, ekologisk kompetens, kommunala naturdatabanker,

kunskapsunderlag för fysisk planering, infrastrukturanläggningar, frågor

knutna till förvaltning, skötsel och underhåll, behov av forskning och

information samt förslag om att utreda kompensationsbiotoper. Verket

har gjort en prioritering av redovisade förslag till åtgärder och redovisat

behovet av resurser för att genomföra åtgärderna samt tid för

genomförande.

Naturvårdsverkets aktionsplan: I enlighet med sitt särskilda

uppdrag redovisar har Naturvårdsverket redovisat några viktiga

utgångspunkter för arbetet bl.a. vad avser motiven för att bevara den

biologiska mångfalden, innebörden av det nationella åtagandet att bevara

mångfalden, viktiga principer för bevarande och hållbart nyttjande av

mångfalden liksom uppläggningen av arbetet. I enlighet med uppdraget

har Naturvårdsverket utvecklat mätbara mål som ledning för såväl den

egna verksamheten som för sektorsmyndighetens arbete med mål och

åtgärder. Verket har vidare föreslagit åtgärder inom det egna

ansvarsområdet, i likhet med övriga berörda myndigheter, men dessutom

gjort en utvärdering av de övriga sektorsvisa aktionsplanerna.

Naturvårdsverket har angett prioritering av de olika åtgärderna med

uppskattat tid och kostnad för genomförande. Naturvårdsverket har i sin

utvärdering av Boverkets aktionsplan angett att verket delar den analys

som görs i planen beträffande den roll som natur och grönområden har i

och kring tätorter. Liksom Boverket betonar Naturvårdsverket den

biologiska mångfaldens betydelse för stadsmänniskornas möjlighet till

upplevelser och rekreation i tätorter och i tätortsnära områden.

Remissinstanserna: De redovisade aktionsplanerna har fått ett i

huvudsak positivt mottagande av remissinstanserna. Huvuddragen i

planerna tillstyrks av remissinstanserna. Aktionsplanerna anses av

flertalet remissinstanser på ett ambitiöst sätt ha sökt precisera det

utomordentligt vida spektrum av åtgärder som bevarande och uthålligt

nyttjande av den biologiska mångfalden kräver. Den allmänna policyn

om sektorsansvar och sektorsintegrering stöds starkt av

remissinstanserna.

Regeringens överväganden: Boverkets och Naturvårdsverkets förslag

till åtgärder är av betydande omfattning.och illustrerar därigenom väl att

frågor om biologisk mångfald griper in i och berör en rad olika

verksamheter. Flera av förslagen anknyter naturligt nog till verksamhet

som redan är etablerad inom respektive myndighet och följaktligen utgör

en del i myndigheternas löpande verksamhet eller avser åtgärder som

befinner sig ett avslutande skede. Regeringen finner därför inte anledning

att i propositionen kommentera alla åtgärdsförslag. Regeringen delar i

huvudsak den prioritering av åtgärder som verken har angett i sina

aktionsplaner. Regeringen begränsar sina ställningstaganden beträffande

förslagen i Boverkets aktionsplan till sådana åtgärdsförslag som

Boverket särskilt framhållit och som regeringen finner anledning att nu

behandla.

Den biologiska mångfaldens betydelse för att upprätthålla fungerande

ekosystem framhålls alltmer som en viktig aspekt. Med nuvarande

kunskaper är det inte möjligt att ange vilka konsekvenser för

ekosystemens funktion som en generell minskning av mångfalden

kommer att föra med sig. En helhetssyn på den biologiska mångfalden

bör därför vara utgångspunkten, i vilken innefattas såväl ekosystemens

organismer som dess funktioner och processer. Regeringen anser i likhet

med Naturvårdsverket, Boverket och remissinstanserna att tyngdpunkten

i det praktiska arbetet med den biologiska mångfalden bör läggas på

ekosystemnivån och olika naturtyper (biotoper) och landskapsavsnitt.

Men insatser på artnivå och genetisk nivå är också nödvändiga. På

artnivå bör insatserna i huvudsak vara riktade mot arternas livsmiljöer

(habitat), vilket leder till att insatserna i det avseendet koncentreras mot

vissa särskilt intressanta och värdefulla habitat. Vissa arter kräver

specifika åtgärder vid sidan av skydd och vård av livsmiljöerna. Målet

för säkerställande av arternas genetiska variation får av praktiska skäl

jämställas med att bevara arterna i livskraftiga populationer inom deras

naturliga utbredningsområden.

I praktiken blir det ofta fråga om insatser som inriktas på att

upprätthålla förutsättningarna för biologisk mångfald. Härmed förstås

t.ex. att använda traditionella brukningsmetoder i odlingslandskapet och

att bevara ålderdomliga element i kulturlandskapet så som stenmurar,

odlingsrösen och öppna diken. Vidare kan det gälla, att bevara gamla träd

eller hålla en viss andel lövträd i skogslandskapet samt att planera den

tätbebyggda miljön så att gröna stråk och områden har naturlig kontakt.

Generellt sett är kunskaperna bäst på artnivån framför allt gäller detta

vissa högre djur- och växtarter. I synnerhet de s.k. rödlistade arterna har

fått stor uppmärksamhet. Med rödlistade arter avses sådan arter som

placerats in i ett klassificeringssystem som anger hotsituationen för arten.

Internationellt, och så även i Sverige, används vanligen den femgradiga

skala som utarbetats av Internationella naturvårdsunionen (IUCN).

Rödlistning av arter är framför allt viktigt eftersom sådana arter utgör

indikatorer på att situationen sammantaget i olika ekosystem och för

grupper av organismer är otillfredsställande. Att rödlistorna används som

ett viktigt underlag i hot- och problemanalysen innebär således inte att de

rödlistade arterna är de viktigaste i biologisk mångfaldssammanhang.

De flesta ekosystemen är påverkade av människan. Somliga är det i så

hög grad att de inte skulle existera utan mänsklig påverkan. Åtgärder för

att behålla mångfalden kan också gälla att efterlikna störningar som inte

förekommer så ofta längre på grund av människans ingrepp i

ekosystemen, såsom brand och översvämningar.

Varje land har ett grundläggande ansvar för de egna biologiska

resurserna. I diskussionen om prioriteringar, som i praktiken alltid

kommer att finnas, finns det anledning att ibland överväga hur insatserna

bäst bör prioriteras i ett perspektiv som sträcker sig utanför landets

gränser. Sådana prioriteringar får dock inte innebära att Sverige släpper

ansvaret för biotoper, arter eller genetisk variation som otvetydigt tillhör

Sveriges biologiska mångfald.

Det föreligger ett stort behov att göra biologisk mångfaldsbegreppet

hanterbart i en process som omfattar mål, åtgärd och uppföljning.

Ett grundläggande arbete består i att ta fram bedömningsgrunder för

olika ekosystem. Härmed förstås en "mall" för tolkning av data om

miljötillståndet. Bedömningsgrunder är även viktiga som underlag vid

precisering av miljökvalitetsmål och vid arbete med

miljökonsekvensbedömningar. Då arbetet med bedömningsgrunder är

långsiktigt får det ske parallellt med att utveckla mål och åtgärder.

Den ansats som redovisas i Naturvårdsverkets aktionsplan hur arbetet

med biologisk mångfald bör läggas upp stöds av remissinstanserna i stor

utsträckning. Tillvägagångssättet belyses i fyra steg. Det första steget

avser analys av vilka faktorer som är viktiga som förutsättningar för den

biologiska mångfalden. Med faktorer avses företeelser i naturmiljön som

går att kvantifiera på något sätt. Analysen sker ekosystemvis uppdelat på

de stora ekosystemen i Sverige.

Det andra steget är att försöka ange mål för dessa faktorer. Sådana är

en grundförutsättning för att på sikt kunna utvärdera om situationen för

den biologiska mångfalden förbättrats eller försämrats.

Målutvecklingsarbetet måste fortsätta på andra geografiska nivåer och i

sektorerna. Målen måste då anpassas till de förhållanden som råder i det

aktuella geografiska området.

Det tredje steget gäller att utforma strategier samt åtgärdsförslag och

åtgärdsprogram vars genomförande syftar till att se till att målen nås.

Även sådant arbete måste utvecklas av en rad aktörer, på skilda nivåer.

Denna del av aktionsplanen kräver i hög utsträckning medverkan av

aktörer på det lokala planet inte minst av enskilda brukare och ägare.

Det fjärde steget gäller att utforma ett system för att följa upp

tillståndet i miljön. Miljöövervakningen som med fastlagd metodik

återkommande följer tillståndet i naturmiljön är en viktig del i ett sådant

system. I uppföljningsarbetet ingår också att utveckla mätmetoder.

Parallellt med dessa moment måste en fortsatt kunskapsuppbyggnad ske i

form av inventeringar, forskning m.m.

Geografisk skala - gränser

Regeringen bedömer i likhet med Naturvårdsverket och

remissinstanserna att varje län och kommun bör överväga sin del av

ansvaret för att upprätthålla den biologiska mångfalden. En utgångspunkt

bör vara den mångfald som finns i det egna länet eller den egna

kommunen, eftersom det ger möjlighet att anknyta till befintliga

administrativa strukturer och regelverk. Arbetet med att sätta upp

mätbara mål bör dock så långt som möjligt relateras till naturgeografiska

regioner. Det blir därför i praktiken fråga om en parallell ansats. Genom

det samarbete som redan sker mellan länsstyrelser och mellan kommuner

som gränsar till varandra, bl.a. inom ramen för STRAM-arbetet, samt

genom samarbete mellan sektorsmyndigheterna och näringarna, skapas

också förutsättningar att beakta de mer naturanknutna gränserna.

Val av geografisk skala handlar också mycket om ambitionsnivån.

Åtagandet i konventionen om biologisk mångfald har gjorts av Sverige

men likväl är det nödvändigt att många aktörer engagerar sig. För att

konventionen skall genomföras och tillämpas framgångsrikt i Sverige

måste en stor del av genomförandet ske på lokal nivå. Målsättningen vid

genomförande av konventionens åtagandena i län och kommuner bör

vara att så långt möjligt anknyta till pågående arbete.

6.2 Generella åtgärdsförslag

6.2.1 Mål och program för bevarande och hållbart nyttjande av

biologisk mångfald

Regeringens bedömning: Arbetet med att utveckla

uppföljningsbara mål och åtgärdsprogram för biologisk mångfald på

nationell, regional och lokal nivå bör fortsätta och bör kunna ta stöd i

den systematik som beskrivs i Naturvårdsverkets aktionsplan.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stöder förslagen till mål

allmänt sett. Många remissinstanser har kommenterat enskilda mål.

Svenska Kommunförbundet delar uppfattningen att det behövs

uppföljningsbara mål för biologisk mångfald även på lokal nivå. Enligt

förbundet är det viktigt att länsstyrelserna inom ramen för STRAM-

arbetet för en dialog med kommunala företrädare så att de lokala målen

blir en av utgångspunkterna för de regionala målen. Boverket anser att

mål för den biologiska mångfalden kan hanteras inom ramen för den

kommunala översiktliga planeringen. Vetenskapliga rådet för biologisk

mångfald anser att särskilt miljökvalitetsmålen ännu är ofullständiga,

men att det är bättre med ofullständiga mål än inga alls. Länsstyrelsen i

Stockholms län anser att det vore av stort värde med dokumentation om

hur man kommit fram till målen, inte minst i de fall en regional

anpassning av mål kan bli aktuellt. Kristianstads kommun anser att det är

angeläget att ytterligare förtydliga och konkretisera målarbetet.

Statskontoret anser att de diffusa övergripande politiska målen gör det

svårt att formulera mål på lägre nivå så att de blir operationella.

Skogsägarnas riksförbund och Skogsindustrierna kan inte acceptera att

miljökvalitetsmål och åtgärdsmål för skogsbruket formuleras av

Naturvårdsverket, länsstyrelser och kommuner. Enligt dessa

remissinstanser har det inte ingått i regeringens uppdrag att

Naturvårdsverket skall ifrågasätta sektorspolitiken som sådan. Det måste

enligt dessa remissinstanser falla på sektorsmyndigheten att transformera

de övergripande miljömålen till eventuella delmål för skogsbruket.

Lantbrukarnas riksförbund (LRF) framhåller att det vid den fortsatta

utvecklingen av mål och åtgärdsprogram på nationell, regional och lokal

nivå ställs stora krav på samverkan med näringen, eftersom

Naturvårdsverkets aktionsplan enligt LRF utarbetades utan nämnvärd

kontakt med näringen.

Regeringens överväganden: I propositionen En strategi för biologisk

mångfald uttalades att de av riksdagen fastlagda övergripande målen för

naturvårdsarbetet bör omsättas i mätbara mål. Vissa grundläggande

kriterier bör enligt strategin gälla för mätbara mål. Målen bör vara

relevanta och måste medföra en verklig förbättring av situationen. De

måste också vara kvantifierbara och preciserade i tid och rum. Målen

måste ge utrymme för prioriteringar av skyddsåtgärder och olika metoder

för brukande.

En viktig del i regeringens uppdrag till verken var att utveckla mål för

arbetet med att bevara biologisk mångfald och hållbart nyttjande.

Naturvårdsverkets aktionsplan skulle enligt uppdraget koncentreras på att

utveckla mål bl.a. som ledning för sektorsmyndigheternas arbete med

mål och åtgärder. Företrädare för näringarna har framfört kritik mot att

utformningen av mål inom sektorerna, utifrån de övergripande politiska

målen, sker av Naturvårdsverket, länsstyrelserna och kommunerna

istället för av berörda sektorsmyndigheter i samråd med näringarna.

Regeringen vill i anledning av denna kritik särskilt påpeka att den

ansvarsfördelning som i stort skall gälla mellan miljömyndigheterna och

sektorsmyndigheterna beträffande arbetet med den biologiska

mångfalden har av riksdagen lagts fast genom dess ställningstagande till

propositionen om En strategi för biologisk mångfald. Regeringen finner

inte anledning att göra någon annan bedömning än vad som anges i den

propositionen. Vissa förtydliganden vad avser sektorsansvaret anges

emellertid i avsnitt 6.2.2.

Regeringen anser att aktionsplanerna innehåller redovisningar som på

ett förtjänstfullt sätt har utvecklat konkretiserade och preciserade mål

liksom att de anger olika åtgärder för att uppnå målen.

I Naturvårdsverkets aktionsplan finns en på många sätt klargörande

beskrivning av målformuleringsarbete för bevarande och hållbart

nyttjande av biologisk mångfald. I aktionsplanen redovisas olika

kategorier av mål, uppdelat i övergripande mål, miljökvalitetsmål, mål

beträffande belastning eller fysisk påverkan respektive åtgärdsmål.

Naturvårdsverket har härigenom på ett systematiskt och bra sätt

åstadkommit en ändamålsenlig indelning av olika typer av mål för arbetet

med biologisk mångfald.

Som verket, och flera remissinstanser, påpekar finns det betydande

svårigheter att formulera uppföljningsbara mål samtidigt som det är en

nödvändighet och en styrka för det fortsatta arbetet. Naturvårdsverket

redovisar i aktionsplanen ett betydande antal miljökvalitetsmål. I flera

fall har verket dock inte ansett det möjligt att nu precisera målen. Ett

hinder härför är att det saknas nödvändiga grundläggande kunskaper för

att kunna göra en rimlig precisering. För att successivt överbrygga detta

hinder är det viktigt med nära kontakter mellan miljöforskningen och

miljö- och sektorsmyndigheterna.

Regeringen vill framhålla att det är angeläget att arbetet med att

utveckla uppföljningsbara mål och åtgärdsprogram för biologisk

mångfald fortsätter. Regeringen finner i likhet med flera remissinstanser

att verket trots de svårigheter som finns har utvecklat och belyst

målbeskrivningarna på ett sådant sätt att de utgör en god utgångspunkt

för fortsatt arbete med målformuleringar. Regeringen anser att de olika

sektorerna också bör kunna arbeta med denna systematik och att det

sektorsvisa arbetet bör bedrivas i samarbete med Naturvårdsverket så att

ett enhetligt system för målformuleringar utformas och tillämpas.

Regeringen finner dock mot bakgrund av de föreslagna målens karaktär

och detaljeringsgrad, inte anledning att ta ställning till de enskilda

förslagen till mål.

Ett betydande arbete är redan igång på såväl nationell, regional som

lokal nivå. Naturvårdsverket kommer även i framtiden att ha en mycket

viktig roll som samordnare i detta arbete. På regional nivå har

länsstyrelserna en nyckelroll. På lokal nivå är det i första hand

kommunerna som bör vara ledande i arbetet. Arbetet med Agenda 21

visar att det lokalt finns ett betydande intresse för detta.

I detta sammanhang bör även nämnas att regeringen, med hänsyn till

miljöarbetet i vid bemärkelse, i regleringsbrevet för budgetåret 1997 har

gett Naturvårdsverket i uppdrag att presentera slutsatser från verkets

målanalys och föreslå nya nationella och övergripande miljömål. I

uppdraget ingår även att biträda berörda myndigheter och aktörer för att

inom ramen för verkets roll som central miljömyndighet samordna

sektormyndigheternas förslag till nya miljömål. I beslut den 27 februari

1997 har regeringen närmare specificerat uppdragets innehåll. Uppdraget

skall i huvudsak avrapporteras senast den 15 augusti 1997.

6.2.2 Utvecklat ansvar för biologisk mångfald för fler sektorer

Regeringens bedömning: Arbetet med biologisk mångfald bör

successivt utvidgas till att omfatta fler sektorer och

sektorsmyndigheter. Inom energi- och trafiksektorerna bör arbetet

med biologisk mångfald ingå som en naturlig del vid berörda

myndigheters planering och genomförande av verksamheten.

Uppföljningen av detta arbetet bör tydliggöras.

Genom den beslutade ändringen i verksinstruktionen för

Turistdelegationen har delegationen ett ansvar för att efter samråd med

bl.a. Naturvårdsverket utveckla kriterier, policy och strategi för en

hållbar utveckling av turismen

Naturvårdsverkets förslag: Sektorsansvaret för biologisk mångfald

utvidgas till att omfatta trafiksektorn, energisektorn, försvaret och

utbildningssektorn. Sektoransvaret bör förtydligas och preciseras.

Kriterier, policy och strategi för en hållbar turism bör utvecklas.

Boverkets förslag: Regeringen föreslås ge Sjöfartsverket, Vägverket

och Banverket i uppdrag att ta fram handlingsplaner som anger hur

respektive verk skall uppfylla sitt sektorsansvar.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser bl.a. länsstyrelserna i

Blekinge, Örebro och Västernorrlands län instämmer i verkens förslag

att fler sektorer skall omfattas av ansvaret för den biologiska mångfalden.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) ställer sig i huvudsak

positivt till att integrera arbetet med den biologiska mångfalden i sitt

sektorsansvar för energipolitiken. Sjöfartsverket anser att det inte behövs

någon precisering eller förtydligande av sektorsansvaret då sjöfartens

påverkan på den biologiska mångfalden bör omfattas av det

sektorsansvar som gäller idag. Flera remissinstanser tillstyrker

Naturvårdsverkets förslag rörande hållbar utveckling av turismen bl.a.

länsstyrelserna i Blekinge, Jönköpings och f.d. Kristianstads län.

Fiskeriverket påpekar att eftersom sportfisket utgör en mycket väsentlig

grund för turism borde en koppling till övriga åtgärder och förslag som

rör detta område göras. Svenska Jägareförbundet anser att även

förbundet bör beredas möjlighet att medverka vad gäller frågor angående

högre fauna.

Regeringens överväganden: I propositionen En strategi för biologisk

mångfald anges sektorsansvarets innebörd vad avser relationerna mellan

näringen och myndigheterna liksom förhållandena mellan

miljömyndigheterna och sektorsmyndigheterna. För sektorer som direkt

är beroende av de biologiska resurserna, som de areella näringarna, har

det varit naturligt att arbeta med handlingsprogram och aktionsplaner

rörande den biologiska mångfalden. Men betydligt fler sektorer berörs

genom att de genom sin verksamhet påverkar den biologiska mångfalden.

Näringar och verksamheter som direkt eller indirekt berör stora arealer

eller som utnyttjar specifika naturresurser får ofta betydelse för den

biologiska mångfalden. Sådana sektorer är t.ex. trafik- och energisektorn.

Vägverket har bl.a. uppmärksammat vägkanternas betydelse för den

biologiska mångfalden. Vägars och järnvägars barriäreffekter har

behandlats i ett samarbetsprojekt mellan sektorsmyndigheterna,

miljömyndigheter och forskningsinstitutioner. Sjöfartsverket arbetar bl.a.

med ballastvattnets betydelse för spridning av främmande organismer.

Energiproduktion baserad på biomassa kommer att bli ett ökande inslag i

energiförsörjningen. Regeringen finner det mot den bakgrunden naturligt

att myndigheterna inom energi- och trafiksektorerna vid planering och

genomförande av sin verksamhet verkar för att säkerställa den biologiska

mångfalden. Myndigheterna bör även förtydliga och utveckla sin

redovisning och återrapportering till regeringen av detta arbetet. Härvid

är det naturligt att det sker ett samarbete med de myndigheter som har ett

överordnat ansvar beträffande den biologiska mångfalden. Vid den årliga

rapporteringen till regeringen skall verken redovisa hur den biologiska

mångfalden beaktats i sektorns verksamhet. I regeringens proposition

(prop. 1995/96:226, bet. 1996/97:JoU5, rskr. 1996/97:63) Hållbar

utveckling i landets fjällområden anges att instruktionen för

Turistdelegationen skall ändras så att myndighetens sektorsansvar för

miljön framgår. En sådan ändring har nyligen skett. Inom ramen för detta

ansvar för miljön anser regeringen att Turistdelegationen bör utveckla en

strategi och kriterier för en hållbar utveckling av turismen som även

innefattar hänsyn till den biologiska mångfalden.

Inom ramen för det inledda arbetet med att förtydliga myndigheterna

miljöansvar i ett bredare perspektiv har Miljövårdsberedningen redovisat

betänkandet (SOU 1996:112) Integrering av miljöhänsyn inom den

statliga förvaltningen. I betänkandet redovisas förslag till hur

miljöhänsyn kan integreras i myndigheters verksamhet och hur

myndigheters miljöarbete kan göras tydligt, konkretiseras och följas upp

genom att införa miljöledningssystem.

Inom pilotprojektet "Miljöledningssystem i statlig förvaltning" sker en

vidareutveckling och realisering av utredningens förslag. Regeringen har

i beslut den 19 december 1996 utsett 25 myndigheter att medverka i

projektet. Myndigheterna har fått i uppdrag att påbörja utvecklingen av

miljöledningssystem. Detta innebär att göra en miljöutredning, ta fram

förslag på miljöpolicy och miljömål, samt formulera ett

handlingsprogram för fortsatt integration av miljöhänsyn i myndighetens

verksamhet. Myndigheterna skall redovisa sitt arbete i samband med

årsredovisningen för budgetåret 1997 till regeringen.

Genom integration av miljöhänsyn i sektormyndigheternas planering,

beslut och myndighetsutövning samt genom att ta fram miljömål för

sektorerna utifrån de nationella och sektorsövergripande målen, bl.a.

skyddet av biologisk mångfald, kan sektorsansvaret för biologisk

mångfald tydliggöras. Regeringen vill framhålla att det är väsentligt att

arbetet med biologisk mångfald är en angelägenhet för hela sektorn och

inte enbart en myndighetsuppgift

6.2.3 Kompensationsbiotoper

Regeringens bedömning:Frågan om behovet av

kompensationsbiotoper bör utredas. Inom Miljödepartementet pågår

därför ett arbete med att utreda och lämna förslag till ett regelsystem

med kompensationsbiotoper och regelmässig naturvärdesinventering.

Boverkets förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning om

behovet av att utreda frågan om kompensationsbiotoper.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker Boverkets

förslag att kompensationsbiotoper bör utredas. Huvuddelen av

instanserna anser att utredningen inte får leda till att kompensation blir

ett argument för exploatering av värdefulla områden och att av

människan skapade biotoperna anses som fullvärdiga alternativ till

naturliga biotoper.

Regeringens överväganden: Utgångspunkten vid nyttjande av

naturresuser bör alltid vara att i första hand undvika skada eller negativ

påverkan. När så inte är möjligt bör det kunna bli fråga om att

kompensera för ett intrång. Frågan om gottgörelse vid intrång är en viktig

fråga. I naturvårdslagen finns t.ex. bestämmelser om gottgörelse vid

intrång i naturreservat. Det finns även bestämmelser om gottgörelse vid

intrång i naturvårdsintresset i samband med beslut om tillstånd till

bebyggelse, täkt eller annat arbetsföretag. Miljöbalksutredningen

(M1993:04) har i sitt huvudbetänkande (SOU1996:103) Miljöbalken - En

skärpt och samordnad miljölagstiftning för en hållbar utveckling

föreslagit att motsvarande generellt tillämpliga bestämmelser om

kompensationsåtgärder skall ingå i miljöbalken. Bestämmelserna kan

sägas uttrycka en kompensationsprincip, dvs. den som orsakar ett intrång

måste i vissa situationer kompensera intrånget. Metoden har kommit till

en alltmer omfattande användning i länder med begränsade natur- och

grönområden. Syftet med ett system för kompensationskrav är dels att

förhindra gradvis utarmning av naturmiljön, dels att införliva en del av de

kostnader som följer av biotopförluster i exploatörens verksamhet.

Ett system med kompensationsbiotoper får emellertid inte användas

som intäkt för att regelmässigt ge tillstånd till exploatering av värdefulla

naturområden utan det bör betraktas som en sista utväg efter en

omsorgsfull planerings- och beslutsprocess. En grundläggande

förutsättning för att ett sådant system skall fungera är god kunskap om

naturtillståndet i de områden som är aktuella för exploatering. Mot den

bakgrunden har Miljödepartementet beslutat om ett uppdrag för att

närmare belysa förutsättningarna för att införa ett system för

kompensationsbiotoper anpassat till svenska förhållanden samt krav på

regelmässig naturvärdesinventering vid exploateringsföretag. Uppdraget

skall redovisas senast den 1 juli 1997.

6.3 Åtgärder på ekosystemnivån

6.3.1 Åtgärder i jordbrukslandskapet

Regeringens bedömning: Arbetet med att fasa in de natur- och

kulturmiljövårdsåtgärder i odlingslandskapet som ingick i det tidigare

stödet enligt NOLA och Landskapsvården, i det nya

miljöersättningsprogrammet för jordbruket är i huvudsak genomfört.

Vidare åtgärder bör avvakta den samlade utvärderingen av

miljöersättningsprogrammet för jordbruket som utförs av

Jordbruksverket, Naturvårdsverket och Riksantikvarieämbetet.

Genomförande av biotopskyddet får ske i takt med tillgängliga

resurser.

Naturvårdsverkets förslag: Fasa in NOLA och Landskapsvården i

det nationella miljöersättningsprogrammet och i samband därmed bör

länsstyrelserna genomföra biotopskyddet i jordbrukslandskapet.

Remissinstanserna: Förslaget har kommenterats av ett stort antal

länsstyrelser, främst vad avser biotopskyddet. Flera länsstyrelser anser

det orimligt och även mindre lämpligt att genomföra biotopskyddet i

jordbrukslandskapet inom de tidsramar Naturvårdsverket angett.

Beträffande miljöersättningsprogrammet anser Länsstyrelsen i

Norrbottens län att en omedelbar översyn av de bevarandeinriktade

delarna av programmet är påkallad.

Regeringens överväganden: För att upprätthålla odlingslandskapets

biologiska mångfald är det av grundläggande betydelse att trygga fortsatt

hävd av särskilt värdefulla marker framför allt ängar och

naturbetesmarker och att säkerställa odlingslandskapets variation av

markslag, landskapselement, vegetationstyper etc. Den biologiska

mångfalden är dock inte knuten endast till dessa marker. Åtgärdsförslag

som är direkt relaterade till jordbruket återfinns i Jordbruksverkets

aktionsplan. Till dessa förslag återkommer regeringen senare under året.

Ett miljöprogram för jordbruket har utarbetats i enlighet med

riksdagens beslut (prop. 1994/95:75, bet.1994/:95JoU7, rskr.

1994/95:126) och verkar i full omfattning från år 1996. Inom

programmet erbjuds jordbrukare att vidta miljöåtgärder för vilka de

kompenseras motsvarande den kostnad eller det inkomstbortfall som

åtagandet innebär. Ersättning som tidigare utgick enligt program för

landskapsvård och NOLA ingår numera i miljöersättningssystemet.

Jordbruksverket, Naturvårdsverket och Riksantikvarieämbetet skall till

den 1 april 1997 göra en samlad utvärdering och översyn av

miljöersättningsprogrammet. Vid regeringens behandling av verkens

redovisning är det naturligt att behandla jordbrukslandskapet biologiska

mångfald med avseende på såväl ekosystem och arter som genetisk

variation.

I propositionen om En strategi för biologisk mångfald har regeringen

föreslagit hur biotopskyddet i jordbrukslandskapet skall genomföras.

Riksdagen har ställt sig bakom regeringens förslag. Regeringen finner

inte anledning att nu göra några andra ställningstaganden. Biotopskyddet

i odlingslandskapet bör genomföras i den takt som tillgängliga resurser

medger.

6.3.2 Nationell bevarandeplan för odlingslandskapet

Regeringens bedömning: Arbetet med en nationell bevarandeplan

för odlingslandskapet bör fortsätta i enlighet med förslagen i

Naturvårdsverkets särskilda redovisning.

Naturvårdsverkets förslag: Naturvårdsverket har i skrivelse den 23

maj 1996 lämnat en redovisning beträffande en nationell bevarandeplan

för odlingslandskapet. Arbetet har utförts i samarbete med

länsstyrelserna och efter samråd med Riksantikvarieämbetet.

Planen omfattar dels de mest värdefulla ängs- och hagmarkerna, dels

ett representativt urval av gårdar, byar eller bygder som kan anses typiska

inom olika naturgeografiska regioner. De senare benämns i planen hela

odlingslandskap. Planen redovisar även nationella kvalitetsmål och

åtgärdsmål för bevarande av odlingslandskapet samt en strategi för

långsiktigt bevarande av värdefulla områden. Arbete pågår med en

utförligare rapport med bl.a. närmare beskrivning av de områden som

ingår i planen.

Enligt Naturvårdsverket är planen inte komplett vad avser urvalet av

de s.k. hela odlingslandskapen med hänsyn till att en sammanvägning

med kulturmiljöintressena inte kunnat ske. Detta bl.a. för att

kulturmiljövården saknar tillräcklig kunskap för att kunna genomföra ett

sådant urval. Riksantikvarieämbetet har påbörjat en

landskapsinventering. Resultatet kan enligt verkens bedömning ge en

grund till en för naturvård och kulturmiljövård gemensam bevarandeplan

för odlingslandskapet.

Naturvårdsverket avser att under år 1997 tillsammans med

länsstyrelserna upprätta ett åtgärdsinriktat program för genomförande av

den hittills redovisade planen.

Planen skall bl.a. ligga till grund för olika säkerställandeåtgärder. De

objekt som presenteras skall ha så höga värden att ett säkerställande med

stöd av naturvårdslagen skall vara befogat om andra styrmedel inte är

tillräckliga för att nå kvalitetsmålen.

Regeringens överväganden: Naturvårdsverkets redovisning är ett

viktigt led i arbete med att skydda de mest värdefulla ängs- och

hagmarkerna samt helhetsmiljöerna i odlingslandskapet. Regeringen

konstaterar i likhet med Naturvårdsverket att den lämnade rapporteringen

är ett inledande steg i detta arbete. Regeringen finner det värdefullt att

planen har arbetat med målbeskrivningar, på ett likartat sätt som

redovisas i aktionsplanen, bl.a. med att ange olika mätbara mål.

Härigenom har skapats en god grund för det fortsatta arbetet med att

utforma ett åtgärdsinriktat program för genomförande av planen.

Regeringen vill framhålla att det är angeläget att föreslagna åtgärder

inom programmet får en sådan inriktning att naturvårdslagens

ersättningsbestämmelser endast i undantagsfall skall användas för att

bevara områdenas värden och då för att skydda de mest värdefulla

kärnobjekten. I den utredning som utförts på regeringens uppdrag

(Ku96/1653/Ka) om att utveckla samarbetet mellan naturvården och

kulturmiljövården uppmärksammas särskilt sektorernas gemensamma

möjligheter när det gäller att ta till vara odlingslandskapets mångsidiga

värden. Regeringen vill därför understryka betydelsen av att

Riksantikvarieämbetes arbete genomförs så att kulturmiljövårdens värden

kan inarbetas i planen.

6.3.3 Bevarandefrågor i skogsbruket

Regeringens bedömning: Regeringen avser att återkomma vad avser

skogsbrukets bevarandefrågor sedan givna uppdrag slutredovisats till

regeringen.

Naturvårdsverkets förslag: En ny strategi för skogsreservat bör tas

fram samt genomföras genom att nya skogsreservat bildas.

Remissinstanserna: Ett förhållandevis stort antal remissinstanser,

bl.a. ett flertal länsstyrelser, har lämnat synpunkter beträffande förslaget.

Flera remissinstanser anser att åtgärden är angelägen men anför också ett

stort antal invändningar.

Regeringens överväganden: Statens naturvårdverk och

Skogsstyrelsen skall enligt regeringens uppdrag fortlöpande utvärdera

den nya skogspolitikens effekter på den biologiska mångfalden.

Naturvårdsverket har på regeringens uppdrag i december 1996 redovisat

utvecklingen när det gäller avsättningen av skogsreservat. I

redovisningen har verket också bedömt hur EG:s direktiv (92/43/EEG)

om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och

habitatdirektivet) påverkat ställningstagandena i fråga om former för

skydd av den biologiska mångfalden i skogsekosystemen. Vidare har

Skogsstyrelsen på regeringens uppdrag i december 1996 redovisat

omfattningen och innebörden av biotopskydd, naturvårdsavtal och

frivilliga avsättningar av mark. I redovisningen lämnas bl.a. en

bedömning av hur stor areal skogsmark som enligt

skogsvårdslagstiftningen skall undantas från avverkning av

naturvårdsskäl men även av andra skäl.

Genom tilläggsdirektiv den 21 december 1995 har

Miljövårdsberedningen regeringens uppdrag att med Naturvårdsverkets

och Skogsstyrelsens redovisningar som grund yttra sig över i vilken

omfattning arealen skyddad produktiv skogsmark behöver utökas och

föreslå olika möjligheter och former att åstadkomma detta.

Miljövårdsberedningen skall senast den 1 juli 1997 redovisa uppdraget.

Mot bakgrund härav avser regeringen att senare återkomma med sina

ställningstaganden i denna fråga.

6.3.4 Utvidgning av förbudet mot markavvattning

Regeringens bedömning: Skyddet för våtmarker stärks genom att

förbudet mot markavvattning utökas till att gälla delar av Jönköpings

och Älvsborgs län samt i Kronobergs län. Regeringen avser att ge

länsstyrelserna i Jönköpings och Hallands län i uppdrag att närmare

utreda situationen beträffande våtmarkerna i de områden där förbud

inte råder. Såvitt avser utvidgning i det kustnära området längs

Norrlandskusten avser regeringen att senare ta ställning till förslaget.

Naturvårdsverkets förslag: Skyddet för våtmarker stärks genom att

förbudet mot markavvattning utökas till att omfatta det kustnära området

längs Norrlandskusten.

Miljöorganisationernas förslag: Naturskyddsföreningarna i

Kronobergs län, i Södra Älvsborg och i Hylte samt Jönköpings

länsförbund har i skrivelse till Miljödepartementet yrkat att förbudet mot

markavvattning enligt 18 d § naturvårdslagen (1964:822) skall utvidgas

till att omfatta hela södra Sverige. Kronobergs Ornitologiska Förening

har i skrivelse till Miljödepartementet yrkat att all nydikning skall

förbjudas i Kronobergs län.

Bakgrund: Regeringen beslutade den 23 september 1993 om

ändringar i naturvårdsförordningen och angav därvid de områden inom

vilka förbud mot markavvattning skulle gälla enligt 18 d §

naturvårdslagen. Förbudet omfattar hela Götaland med undantag för

Kronobergs län och delar av Jönköpings, Hallands och Älvsborgs län I

Jönköpings län gäller förbud i Jönköpings och Tranås kommuner. I

Hallands län omfattas inte Hylte kommun av förbudet och i Älvsborgs

län omfattas inte Ulricehamns, Tranemo och Svenljunga kommuner.

Förbudet omfattar dessutom de våtmarker som Sverige anmält som

särskilt skyddsvärda inom ramen för konventionen om våtmarker av

internationell betydelse i synnerhet såsom livsmiljö för våtmarksfåglar,

den s.k. Ramsarkonventionen.

Remissinstanserna:: Naturvårdsverket, Länsstyrelserna i

Kronobergs, Hallands och Älvsborgs län samt flertalet kommuner

tillstyrker miljöorganisationernas förslag. Företrädare för skogsbruks-

och jordbruksintressena anser att förbudet är onödigt och avstyrker

förslaget liksom Länsstyrelsen i Jönköpings län. Skogsvårdsstyrelsen i

Älvsborgs län tillstyrker ett förbud, Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs

län anser att ett förbud mot nydikning är befogat i länet.

Skogsvårdsstyrelserna i Jönköpings och Hallands län avstyrker ett

förbud. Skogsstyrelsen anser att nuvarande förbudsområden är

omfattande i förhållande till vad som framfördes i prop. 1990/91:90 En

god livsmiljö vid införandet av 18 d § i naturvårdslagen. En utökning är

enligt Skogsstyrelsens mening därför inte förenlig med ovannämnda

förarbeten.

Naturvårdsverket, som i samband med arbetet med aktionsplanen

bedömt att 18 c § naturvårdslagen skulle vara tillräcklig i de nu aktuella

delarna av Götaland, anser att nya fakta nu motiverar ett förbud mot

markavvattning i hela södra Sverige. Verket anför att en bibehållen

hydrologi är en grundläggande förutsättning för att upprätthålla den

biologiska mångfald som är knuten till våtmarker. Våtmarkernas

betydelse som kvävefälla är särskilt väsentligt i södra Sverige. Verket

anser att skogsbruket inte försvåras genom ett förbud mot

markavvattning. Skogsbruket räknar vanligen inte med dikning i sina

skogsbruksplaner. Enligt verket är det bland de små våtmarkerna (mindre

än 10 ha) som det finns orörda objekt av någon betydelse. Länsstyrelsen i

Kronobergs län påpekar att de ansökningar som omfattar orörda

våtmarker ofta innehåller så knapphändiga uppgifter att länsstyrelsen inte

utan omfattande utredningsarbete och fältbesiktning kan avgöra

ärendena.

Regeringens bedömning: I 1991 års proposition om miljöpolitiken

(prop.1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) anförde

regeringen att förbud mot markavvattning bör kunna införas i begränsade

områden där antalet kvarvarande våtmarker är litet och där behovet av att

bevara våtmarkerna är särskilt stort från naturvårdssynpunkt. Förbudet

utformades som ett bemyndigande till regeringen att fatta beslut om vilka

områden i landet som skulle omfattas av ett sådant förbud. I proposition

1993/94:30 om en strategi för biologisk mångfald anmäldes vilka

områden som skulle omfattas av det generella förbudet.

Sedan förbudet infördes har antalet ansökningar om markavvattning

sjunkit högst betydligt i samtliga län utom Kronobergs län.

Miljöhänsynen utvecklas inom sektorerna och på många håll räknar

skogsbruket numera inte med dikning i sina skogsskötselprogram.

Utvecklingen går dock inte entydigt i den riktningen.

Restaurering och återskapande av våtmarker aktualiseras och

genomförs på flera håll. Sådana åtgärder är emellertid ofta både

kostsamma och ett sämre alternativ än att vara restriktiv med

markavvattningsåtgärder. Belastningen på berörda vattendrag av redan

utförda markavvattningsföretag visar också en betydande långtidseffekt.

Det finns därför skäl till stor restriktivitet beträffande markavvattning.

Nuvarande förbudsområden är därför enligt regeringens bedömning väl

motiverade. Våtmarkernas betydelse har under senare år stärkts på olika

sätt. En bibehållen hydrologi är en grundläggande förutsättning för att

upprätthålla den biologiska mångfald som är knuten till våtmarker.

Opåverkade våtmarker utgör särskilt viktiga områden.

Naturvårdsverkets förslag om utvidgning av förbudet mot

markavvattning till att omfatta det kustnära området längs

Norrlandskusten bereds inom regeringskansliet. Berörda kommuner har

beretts möjlighet att inkomma till Miljödepartemetet med yttrande till i

början av maj 1997. Därefter avser regeringen att ta ställning till om

förslaget skall föranleda några ändringar i naturvårdsförordningen.

Det är numera främst små våtmarker som dikas. De små

våtmarksområdena, mindre än 10 ha, har inte ingått i den

landsomfattande våtmarksinventeringen. De ingår oftast inte heller

systematiskt i länens egna naturvårdsprogram. De små våtmarkerna

ligger ofta i en mosaik av fastmark och kan därför vara svåra att

avgränsa. Det är vidare bland de små våtmarkerna som det finns orörda

objekt av någon betydelse. Våtmarkernas betydelse som kvävefällor har

alltmer uppmärksammats genom årens lopp och deras betydelse som

kvävefällor är särskilt väsentligt i de södra delarna av landet. På flera håll

pågår arbete för att restaurera och återskapa våtmarker i detta syfte. På

många håll sker även en betydande belastning på vattendrag genom

tidigare utdikningar och torvtäkter. Det är angeläget att denna belastning

inte ytterligare förstärks.

Det pågår ett omfattande arbete för att finna skonsammare metoder i

skogsbruket. Denna utveckling av skonsammare metoder visar på ett

minskat behov av dikning som skogsbruksmetod. Bl.a. har

skogsbruksplaner utarbetats i vilka markavvattning normalt inte ingår.

De nu aktuella områdena i Götaland har en högre andel våtmarker än

andra delar av Götaland men andelen opåverkade våtmarker är ändå liten.

Av våtmarker i Kronobergs län större än 10 ha är 99 % hydrologiskt

påverkade genom mänskliga ingrepp. Andelen våtmarker över 10 ha som

är påverkade på motsvarande sätt är i Älvsborgs län 95 %, i Jönköpings

län 98 % och i Hallands län 97 %. För de mindre våtmarkerna finns inte

samma länstäckande inventeringar och värderingar. De

delområdesstudier som genomförts i Kronobergs och Älvsborgs län, och

som även omfattar de mindre våtmarkerna, visar att även de mindre

våtmarkerna i betydande omfattning är skadade av bl.a. markavvattning.

I Kronobergs län beräknas 80 % av samtliga våtmarker i studerade delar

av länet vara påverkade av torvtäkter och markavvattning. I Älvsborgs

län har studier av våtmarker som är mellan 1 och 10 ha och av rikkärr

visat att 60 - 80 % av dessa miljöer är skadade av dikning. I Jönköpings

län finns betydande skillnader mellan den västra och den östra länsdelen

vad avser våtmarker. I den västra delen finns ungefär 2/3 av länets större

våtmarker. Eftersom andelen skadade våtmarker är ungefär lika sett över

länet finns det väsentligt färre opåverkade våtmarker i den östra

länsdelen. I länets östligaste kommuner finns betydande likheter med

förhållandena i angränsande kommuner i Kalmar och Östergötlands län

som nu omfattas av förbud mot markavvattning. Vad avser de västra

delarna i Jönköpings län och Hylte kommun i Hallands län finner

regeringen att underlaget behöver förbättras för att göra det möjligt att

bedöma omfattningen av påverkan på våtmarkerna av markavvattning..

Sammantaget finner regeringen att det finns skäl att nu, med stöd av 18

d § naturvårdslagen, utvidga förbudet mot markavvattning till att omfatta

även Kronobergs län, Aneby, Eksjö och Vetlanda kommuner i

Jönköpings län samt Ulricehamns, Tranemo och Svenljunga kommuner i

Älvsborgs län. Regeringen avser att ge Länsstyrelsen i Jönköpings län i

uppdrag att utreda påverkan vad avser våtmarker i de kommuner som

därefter inte omfattas av förbudet mot markavvattning. Motsvarande

uppdrag kommer att ges till Länsstyrelsen i Hallands län vad avser Hylte

kommun. Uppdragen skall utföras efter samråd med

skogssvårdsstyrelserna och berörda kommuner.

Regeringen avser att inom kort besluta om de ändringar i

naturvårdsförordningen som föranleds härav.

6.3.5 Skydd och skötsel av våtmarker

Regeringens bedömning: Sumpskogar, mader och rikkärr bör särskilt

uppmärksammas i naturvårdsarbetet med våtmarker. Skyddet för

våtmarker i myrskyddsplan för Sverige får ske inom befintliga

resurser och i enlighet med gällande ansvarsfördelning.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer vad avser huvuddragen

med regeringens bedömning men innehåller flera detaljförslag rörande

våtmarker.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet helt

eller delvis de förslagna åtgärderna. Kungliga vetenskapsakademien

anser att samtliga åtgärder bör genomföras och att det leder till ett utökat

skydd av värdefulla våtmarker. Riksantikvarieämbetet anser att

kunskapsuppbyggnaden om våtmarker även bör omfatta kulturhistoriska

inventeringar. Svenska Jägarförbundet påpekar att

länsjaktvårdsföreningarna har tämligen kompletta våtmarksinventeringar

med klassificering av objekten.

Regeringens överväganden: Inventeringen av större våtmarker i

Sverige är i det närmaste genomförd. Endast vissa delar i nordligaste

Sverige återstår. Det finns därför ett jämförelsevis gott underlag för att

genomföra ett systematiskt upplagt arbete att skydda myrområden i

landet. Naturvårdsverket har med inventeringen som bas tagit fram en

myrskyddsplan som omfattar större delen av landet. En genomförd

myrskyddsplan skulle innebära att ytterligare 210 000 ha våtmarker

skyddas.

I allmänhet är kostnaderna för skyddet av våtmarker förhållandevis

blygsamma. Våtmarkernas karaktär och utveckling är emellertid i många

fall i hög grad beroende av omgivande marker. För en bedömning av

skyddet och kostnader för detta behövs en bedömning av naturvärdena

även i sådana omgivande områden. I de fall det finns fastmarksskog

krävs en noggrann värdering för varje aktuellt objekt. Kostnaderna för

skyddet skall rymmas inom det nuvarande markförvärvsanslaget så vitt

avser det statliga ansvaret att skydda våtmarkerna. Till viss del kommer

dock kostnaderna att finansieras via EU:s LIFE-fond.

Våtmarker har vidare fått en ökad internationell uppmärksamhet. Inom

EU har skyddet och det förnuftiga nyttjandet av våtmarker varit föremål

för särskilda initiativ från rådets sida. Inom ramen för

våtmarkskonventionen kommer nya typer av våtmarker att

uppmärksammas, bl.a. sådana våtmarker som är rikt företrädda i Sverige.

I det samarbete som sker mellan i första hand Naturvårdsverket och

länsstyrelserna är det naturligt att uppmärksamma och på lämpligt sätt

beakta konventionens rekommendationer vid val av skyddsobjekt.

Arbetet med inventering av sumpskogar beräknas vara avslutat under

år 1998. Vid inventeringen av sjöar och vattendrag (se avsnitt 6.3.7) är

det naturligt att beakta anslutande våtmarksområden och därmed få en

total bedömning av naturvärdena, på sådant sätt som Naturvårdsverket

anger i aktionsplanen. Därigenom finns ett gott underlag för att utforma

skyddsplaner m.m.

6.3.6 Naturreservat i fjällnära skog

Regeringens bedömning: Bildandet av naturreservat av

domänreservat i fjällnära skogsområden sker i överensstämmelse med

överenskommelsen mellan Statens naturvårdsverk och Statens

fastighetsverk.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i sak med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Förslaget har inte uttryckligen kommenterats av

remissinstanserna. Flera instanser har dock framhållit skydd och

bevarande av skogsmark bland de mest angelägna åtgärderna.

Regeringens överväganden: Genom överenskommelsen mellan

Statens naturvårdsverk och Statens fastighetsverk i oktober 1995

bestämdes att det åttiotal fjällnära domänreservat som ligger kvar i

Fastighetsverkets förvaltning skall skyddas som naturreservat. Enligt

överenskommelsen skall erforderliga förordnanden om naturreservat vara

genomförda senast den 31 december 1998. Regeringen tillsatte under

våren 1995 en arbetsgrupp med uppgift att närmare utreda en

avgränsning av mark med särskilt stora naturvärden som vid

bolagiseringen av Domänverket kvarstod i statlig ägo och som kunde

komma att överföras till Naturvårdsverket. Gruppen redovisade sina

ståndpunkter i rapporten (Ds 1995:72), Överföring av mark med särskilt

stora naturvårdsvärden till Naturvårdsverket. Gruppen anser att den

överenskommelse som nåtts mellan Naturvårdsverket och

Fastighetsverket löser de arbetsuppgifter som gruppen haft i uppdrag att

utreda. Regeringen har i beslut den 21 december 1995 fastställt

överenskommelsen.

6.3.7 Nationell inventering av sjöar och vattendrag

Regeringens bedömning: En nationell inventering av sjöar och

vattendrag skall genomföras. I arbetet skall ingå att göra en

naturvärdesbedömning samt att ta fram en plan för områdesskydd.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. ett stort antal

länsstyrelser, anser det mycket angeläget att den föreslagna

inventeringen kommer till stånd och att den får en motsvarande

uppläggning som ängs- och hagmarksinventeringen och

våtmarksinventeringen. Länsstyrelsen i Jönköpings län påpekar bl.a. att

inför de nya översiktsplanerna som kommunerna skall ta fram kommer

inventeringsmaterialet att vara ett viktigt underlag.

Regeringens överväganden: Sverige är rikt på sjöar och vattendrag.

Trots att de utgör viktiga miljöer i vår natur är de biologiska värdena i

sjöar och vattendrag förhållandevis dåligt kända då det saknas en samlad

inventering och värdering av dessa naturtyper.

Inom ramen för Naturvårdsverkets arbete med "System aqua" pågår

utveckling av ett system med biologiska bedömningsgrunder och

värderingsmallar. Systemet omfattar både sjöar och vattendrag och

beskriver en modell för hur man väger samman information. Genom

detta arbete finns en god utgångspunkt för inventeringsverksamheten.

Regeringen anser i likhet med Naturvårdsverket och remissinstanserna att

inventeringen av sjöar och vattendrag tillhör ett av de angelägnaste

förslagen till åtgärder i aktionsplanen.

I jämförelse med landmiljöer är skyddet av framför allt sjöar eftersatt

och bör öka. En plan med prioriteringar för hur ett utökat skydd av sjöar

och vattendrag skall kunna åstadkommas bör därför tas fram i samarbete

mellan berörda centrala verk och länsstyrelser. Samråd med företrädare

för kommunerna skall också ingå i arbetet. I enlighet med vad som

påpekats under avsnitt 6.3.5 Skydd och skötsel av våtmarker bör

anslutande våtmarker beaktas i detta sammanhang. Inventeringen får

bekostas genom omprioriteringar inom ramen för tilldelade resurser i

enlighet med vad regeringen angivit i budgetpropositionen 1996/1997:1.

Arbetet får bedrivas i den takt som sådana omprioriteringar medger.

6.3.8 Vidgat skydd enligt naturresurslagen för vattenområden och

vattendrag

Regeringens bedömning: Regeringen avser att senare under år

1997 redovisa sina ställningstaganden beträffande skydd från

vattenkraftsutbyggnad för ytterligare vattenområden. Beträffande

ändring av bestämmelser i naturresurslagen för att införa ett skydd

från annan verksamhet än vattenkraftrelaterade företag har förslaget

överlämnats till Miljöbalksutredningen.

Naturvårdsverkets förslag: Frågan om utvidgat skydd för undantagna

vattenområden och älvsträckor bör utredas vidare.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet

förslaget.

Regeringens överväganden: Vattendragsutredningen har i sitt

slutbetänkande (SOU 1996:155) Om tankar om vattendrag - ett nytt

angreppssätt redovisat förslag om att undanta ytterligare 20

vattenområden från vattenkraftsutbyggnad. Remissbehandling av

betänkandet pågår. Regeringen avser att återkomma till riksdagen under

våren 1997 i denna fråga. Vattendragsutredningen har vidare i sitt

slutbetänkande föreslagit att de intentioner för skyddet av vattendrag från

annan verksamhet än vattenkraftsutbyggnad, som utredningen förordar,

genomförs i samband med en allmän översyn av naturresurslagen. Mot

bakgrund härav har betänkandet överlämnats till Miljöbalksutredningen i

denna del.

6.3.9 Kalkning och biologisk mångfald

Regeringens bedömning: Frågor om precisering av

försurningshotade områden med stora bevarandevärden liksom frågor

om kalkning och biologisk återställning bör beaktas inom ramen för

uppdraget om en nationell plan för den statligt finansierade

kalkningsverksamheten i sjöar och vattendrag.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning. Verket anger även flera detaljförslag kopplade

till åtgärden.

Remissinstanserna: Remissinstanserna stöder förslaget vad avser

kalkning bl.a. länsstyrelserna i Blekinge och Sportfiskarna. Vissa

remissinstanser, bl.a. Göteborgs universitet, ställer sig tveksamma till

vissa återställningsåtgärder, såsom ökad näringstillgång, som

Naturvårdsverket anser bör kunna kopplas till kalkningen.

Regeringens överväganden: Ambitionen med det statligt

finansierade kalkningsprogrammet är att kalka vatten med höga

biologiska värden men också vatten där intresset är av mer lokal karaktär,

t.ex. med avseende på fisket.

Medlen till kalkning täcker inte de totala behoven för att både återställa

försurade områden och underhållskalka vattenområden. Det är därför

angeläget att de medel som står till förfogande används på ett optimalt

sätt. Kalkning kan i vissa lägen medföra skador på biologisk mångfald.

Det är viktigt att nettoeffekterna av kalkning på den biologiska

mångfalden är positiv, dvs. de positiva effekterna i vattnet måste vara

större än de eventuella negativa på land. Naturvårdsverket ansvarar i

samarbete med länsstyrelserna, för att kalkningsverksamheten bedrivs så

att den biologiska mångfalden bevaras och helst återskapas. Regeringen

har i beslut den 31 oktober 1996 givit Statens naturvårdsverk i uppdrag

att utarbeta en nationell plan för den statligt finansierade

kalkningsverksamheten. Den nationella planen skall utgå från de förslag

som Kalkningsutredningen presenterade i sitt betänkande (SOU

1996:53). I regeringens uppdrag anges att utgångspunkten för arbetet

skall vara det nationella intresset att bevara den biologiska mångfalden

och att bibehålla förutsättningarna för utnyttjandet av naturresurserna i

sjöar och vattendrag. Vidare anges att en prioritering av olika

kalkningsprojekt skall göras och att vid prioriteringen bör hänsyn tas till

hur försurningssituationen ser ut i landet. Planeringen av

kalkningsprojekt bör utgå från avrinningsområden i syfte att öka den

ekologiska nyttan av medlen för kalkning. Med utgångspunkt i

Skogsstyrelsens planer för skogskalkningen skall Naturvårdsverket

överväga möjligheterna att samordna kalkningen av sjöar och vattendrag

med skogskalkningen. Målet att främja den biologiska mångfalden på

nationell nivå kräver en övergripande organisation. Kriterier för

prioritering och en nationell prioritering av olika kalkningsprojekt skall

redovisas av Naturvårdsverket senast den 21 mars 1997 och en slutlig

redovisning av uppdraget i sin helhet senast den 1 september 1997.

6.3.10 Marina reservat och inventering av marina miljöer

Regeringens bedömning: Arbetet med att bilda fler marina reservat

får ske i enlighet med gällande ansvarsfördelning mellan centrala och

regionala myndigheter. Aktualisering och komplettering av

utredningen Marina reservat i Sverige beträffande skyddsvärda marina

områden bör hanteras av Naturvårdsverket i samråd med Fiskeriverket

och berörda länsstyrelser. Skyddet för grunda kustvatten, framför allt

mjukbottnar, bör prioriteras.

Utveckling och utvärdering av lämpliga metoder och tekniker för

inventering av marina miljöer, liksom en plan för naturinventeringar i

havsområden får utarbetas i den mån omprioriteringar kan göras av

givna medel. Samverkan med länderna kring Östersjön är viktigt i

arbetet.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser bl.a.

Naturskyddsföreningen, Naturhistoriska riksmuseet, Länsstyrelserna i

Kalmar och Västernorrlands län samt Sportfiskarna anser att det är

angeläget att bilda fler marina reservat. Fiskeriverket anser att denna

åtgärd är ytterst viktig för bevarande av den biologiska mångfalden

Förslaget om utveckling av inventeringsmetoder stöds av

remissinstanserna, bl.a. Fiskeriverket, Göteborgs universitet och

Länsstyrelserna i Blekinge och Västernorrlands län.

Regeringens överväganden: I Sveriges handlingsplan med anledning

av OECD:s miljögranskning av Sverige anges att 6-7 marina reservat

planeras i den svenska delen av Östersjön. Med hänsyn till att

fiskeintressena regelmässigt berörs av åtgärderna är det angeläget att

utveckla ett väl fungerande samråd rörande bevarande och

resursutnyttjande verksamhet. Beroende på motiven för att skydda ett

område bör i varje enskilt fall övervägas om skyddet enligt

naturvårdslagen är den lämpligaste eller om beslut med stöd av

fiskelagen är bättre lämpat. Regeringen bedömer i likhet med

Naturvårdsverket och flera remissinstanser att grundområdena särskilt

bör uppmärksammas i detta arbete eftersom de är av stor betydelse för

såväl bevarandet som nyttjandet av den biologiska mångfalden och att de

samtidigt också är särskilt utsatta för exploatering genom olika

verksamheter. Förutom att arbeta med områdesskydd, såsom anges i

aktionsplanen, anser regeringen det är viktigt att kommunerna i sin

fysiska planering beaktar de grunda kustvattenområdenas betydelse för

såväl bevarandet av den biologiska mångfalden som för det hållbara

nyttjandet av marina resurser och miljöer.

Metoder och tekniker för systematiska inventeringar av marina områden

behöver utvecklas för att kunna hanteras i mer omfattande skala.

Regeringen bedömer i likhet med Naturvårdsverket att i den mån resurser

kan frigöras för åtgärden genom omprioriteringar av verkets givna

resurser bör förslaget genomföras. I det sammanhanget är det viktigt att

samordning sker med programmen för miljöövervakning liksom att

samarbete sker med andra länder kring Östersjön.

6.3.11 Åtgärder mot introduktion av främmande arter i havsmiljön

Regeringens bedömning: Åtgärder mot introduktion av nya arter i

havsmiljön bör bedrivas inom ramen för pågående internationell

verksamhet med den biologiska mångfalden. Den internationella

sjöfartens hantering av ballastvatten bör även fortsättningsvis

uppmärksammas.

Naturvårdsverkets förslag: Regeringen bör ta initiativ som bidrar till

att utarbeta internationellt bindande överenskommelser som syftar till att

förebygga oönskad introduktion av främmande organismer till Sveriges

havsområden. Tekniska metoder bör utvecklas för att kontrollera

oavsiktlig introduktion via sjöfarten, såsom metoder för hantering av

ballastvatten.

Remissinstanserna: Förslaget stöds av bl.a. Sjöfartsverket,

Fiskeriverket och Göteborgs universitets marina forskningscentrum.

Regeringens överväganden: Många av de arter som genom

människans försorg etablerats i svenska havsområden har introducerats

via den internationella sjöfarten. Hanteringen av ballastvatten är i det

sammanhanget av stor betydelse. Introduktionen av främmande arter

börjar få en allt större uppmärksamhet i det internationella arbetet, bl.a.

har FN:s organ för sjösäkerhets- och havsmiljöfrågor, IMO, tagit fram

frivilliga riktlinjer för hantering av ballastvatten. För att arbetet skall

resultera i konkreta åtgärder krävs dock att någon driver på. Frågor om

ballastvattnets betydelse i detta sammanhang prioriteras av

Sjöfartsverket.

Sverige bör därför inom ramen för det internationella samarbetet i

olika konventioner spela en aktiv roll i arbetet. Inom ramen för det

internationella samarbetet inom IMO, HELCOM

(Helsingforskonventionen) och OSPARCOM (Oslo Pariskonventionen)

kommer Sverige att verka för att internationella bindande

överenskommelser kommer till stånd, vilka syftar till att förebygga

oönskade introduktioner av främmande organismer till havsområden runt

Sverige.

6.3.12 Förorening genom olja och kemikalier

Regeringens bedömning: Den diffusa tillförseln av oljehaltiga

substanser till Östersjön och Västerhavet och dess effekter på miljön

utreds inom ramen för samarbetet mellan Naturvårdsverket och

Institutet för vatten- och luftvårdsforskning.

 Regeringen har tillkallat en särskild utredare med uppgift att göra en

utvärdering av gällande regler för de ingripanden som kan bli aktuella

när ett oljeutsläpp har skett till havs. Utredaren skall göra en översyn

av de författningar som finns på området samt föreslå åtgärder för att

effektivisera det rättsliga beivrandet av dessa utsläpp. Frågor om

mottagningsanläggningar i land för oljehaltigt vatten utreds av

Sjöfartsverket.

 Beredskapsplaner för åtgärder vid olje- och kemikalieolyckor till

havs och i de stora sjöarna bör på sikt tas fram för alla regioner.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning när det gäller diffus tillförsel av oljehaltiga substanser och

beredskapsplaner vid olje-och kemikalieolyckor. Vad gäller ingripanden

mot oljeutsläpp föreslår verket att kontroll och uppföljning av

oljeskyddet till havs bör förbättras genom mellanstatligt arbete och

nationella åtgärder.

Remissinstanserna: Naturhistoriska Riksmuseet anser att förslaget att

utreda den diffusa tillförseln av oljehaltiga substanser till Östersjön och

Västerhavet är utmärkt och föreslår att en motsvarande utredning bör

göras för PCB. Länsstyrelsen i Kalmar län anser att det skulle vara

intressant att komplettera den centrala inventeringen av oljetillförsel med

en analys av organismers innehåll av petroleumkolväten på några

stationer. Sjöfartsverket, Kustbevakningen, Fiskeriverket, Kungliga

vetenskapsakademien och Svenska Jägareförbundet stöder förslaget vad

gäller ingripande mot oljeutsläpp. Kungliga vetenskapsakademien anser

att de nordiska länderna bör intensifiera kraven på en ökad internationell

övervakning, analysverksamhet samt juridiska åtgärder och sanktioner

avseende oljeutsläpp. Kustbevakningen stöder förslaget att ta fram

beredskapsplaner.

Regeringens överväganden: Klarhet behöver skapas om den diffusa

tillförseln av oljeföroreningar till våra havsområden beträffande såväl

oljeföroreningarnas källor och omfattning som deras effekter på marina

organismer. Genomförandet bör ske inom ramen för det samarbete som

sker mellan Naturvårdsverket och Institutet för vatten- och

luftvårdsforskning.

Regeringen vill framhålla att prövningen enligt miljöskyddlagen av

landbaserad verksamhet och anläggningar är en viktig del i arbetet att

begränsa tillförseln av oljeföroreningar till havet. Genom det pågående

omprövningsprogrammet kan strängare åtgärdskrav ställas på

verksamheter som orsakar denna typ av föroreningar. Det är angeläget att

arbetet med att ompröva tillstånd enligt miljöskyddslagen sker i planerad

takt.

Mot bakgrund av att antalet olagliga oljeutsläpp i Östersjön har ökat

under de senaste åren har regeringen tillkallat en särskild utredare (dir

1996:82) för att belysa frågorna kring ingripande mot oljeutsläpp till

sjöss. Utredaren skall redovisa resultatet av sitt arbete senast den 31

december 1997. En viktig åtgärd mot utsläpp av oljehaltigt vatten till

havs är att det finns ett fungerande system för omhändertagande av

sådant vatten i vid hamnanläggningar. Mot bakgrund härav har

regeringen vidare gett Sjöfartsverket i uppdrag att undersöka hur

systemet med mottagningsanordningar för oljehaltigt avfall från fartyg

fungerar. Uppdraget skall avrapporteras senast den 30 juni 1997. I

regleringsbrevet för budgetåret 1995/96 fick Naturvårdsverket i uppdrag

att inventera hotbilden för oljeutsläpp i Östersjön och att göra en

bedömning av den framtida utvecklingen av oljeutsläpp samt att föreslå

åtgärder nationellt och internationellt för att minska utsläppen till havs.

Naturvårdsverket lämnade i april 1996 i redovisningen Oljeutsläpp i

Östersjön, Miljöspaning, sina förslag bl.a. vad avser effektivare

övervakning av olja till havs. Regeringen finner det naturligt att den

särskilde utredaren vid det samråd som enligt direktiven skall ske beaktar

vad som är relevant beträffande övervakningsverksamheten. Regeringen

konstaterar vidare att inom ramen för samarbetet i

Helsingforskonventionen, HELCOM, sker en gemensam inventering av

oljeutsläppen i Östersjön.

Det är viktigt att ha god beredskap för hur en olyckssituation med olja

eller kemikalier skall hanteras från miljöskyddssynpunkt. Regionvisa s.k.

miljöatlaser utgör ett viktigt underlag för att lämpliga åtgärder vidtas i

både förebyggande syfte och vid uppkomna olyckor. I atlaserna anges

bl.a. särskilt känsliga områden. Miljöatlas saknas ännu för delar av

Sveriges kust. På sikt bör miljöatlaser och beredskapsplaner tas fram för

hela Sveriges kust och de stora sjöarna Vänern, Vättern, Mälaren och

Hjälmaren i samarbetet mellan berörda länsstyrelser och ansvariga

centrala myndigheter.

6.4 Åtgärder för att bevara arter och genetisk variation

6.4.1 Rödlistade arter och livsmiljöer

Regeringens bedömning: Följande åtgärder beträffande bevarande av

arter, populationer och den genetiska variationen i arbetet med

biologisk mångfald skall genomföras genom omprioriteringar av

Naturvårdsverkets resurser:

- En rödlista över livsmiljöer skall upprättas.

- Rödlistor för marina växter och djur samt vissa grupper av

ryggradslösa djur skall upprättas sedan behovet närmare analyserats.

- De rödlistade arternas krav på livsmiljö och behov av åtgärder skall

utredas och analyseras vidare.

- Kompletterande inventeringar när det gäller lokaler för rödlistade

arter skall utföras.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna, stöder i allmänhet förslagen.

Naturhistoriska riksmuseet påpekar att det planerade arbetet i många fall

kommer att kräva grundläggande taxonomiskt arbete och att

möjligheterna att täcka upp alla taxonomiska grupper är begränsade.

Museet vill samtidigt poängtera att rödlistorna bör användas med viss

försiktighet. De flesta arter är inte rödlistade. Rödlistade arter är ofta

sällsynta och geografiskt begränsade och kan därför vara besvärliga att

använda som indikatorarter. En förekomst av de sällsyntaste arterna kan

vara till stor del slumpmässig. Fiskeriverket anser att rödlistor ibland

tenderar att vara en funktion av inventeringsverksamheten.

Länsstyrelserna bedömer att inventeringsverksamheten är angelägen men

ser problem med att klara av den.

Regeringens överväganden: En rödlista är en lista över arter som

bedömts löpa risk att försvinna från vårt land inom en snar eller relativt

snar framtid. Beroende på hur stor denna risk bedöms vara placeras

arterna i olika hotkategorier. I Sverige används ett system med fem

kategorier. Rödlistningen utgör sålunda i sig inte någon bedömning av

behovet eller omfattningen av insatser för att bevara de enskilda arterna.

Detta avgörs genom ett särskilt prioriteringssystem för åtgärder, vilket

behandlas närmare i nästföljande avsnitt

I Sverige finns uppskattningsvis ca 50 000 arter av djur, växter och

svampar. Av dessa har ca 3 500 placerats på rödlistor. Fortlevanden av

den helt dominerande delen av dessa arter måste tryggas genom

mestadels generella insatser inriktade på ekosystem och biotoper. För en

del arter är dock tillståndet så kritiskt eller de har så specifika krav att det

är nödvändigt med mer riktade åtgärder. Vissa typer av livsmiljöer är av

särskild betydelse när det gäller bevarande av de mest utsatta arterna.

Vissa slag av miljöer är dessutom sällsynta eller starkt utsatta för

miljöpåverkan. Av det skälet bör rödlistor byggas ut till att också omfatta

livsmiljöer och inte som fallet är idag enbart avse arter. Det är därför

angeläget att en "rödlista" upprättas över sådana särskilt skyddsvärda

livsmiljöer.

Beträffande marina organismer bör behovet av rödlistning analyseras

närmare. Beträffande fiskar finns rödlistor men dessa är i behov av

revidering. För landlevande ryggradslösa djur behövs komplettering av

rödlistor. Ett sådant arbete pågår.

Arbetet med rödlistor ställer krav på taxonomiskt kunnande och

expertisresurser. Detta behandlas vidare i avsnitt 6.6 Taxonomisk

forskning. En översiktlig analys av de rödlistade arternas behov av

åtgärder har genomförts av Artdatabanken. Det finns ett behov av att gå

vidare i detta analysarbete och på ett enhetligt sätt analysera varje arts

behov av livsmiljö för att bl.a. analysera behovet av åtgärder och vilka

krav på hänsyn arterna kräver. I detta sammanhang finner regeringen det

naturligt att rödlistornas utformning och användning som

arbetsinstrument successivt övervägs bl.a. med hänsyn till vad

Fiskeriverket och Naturhistoriska riksmuseet anfört. Det finns vidare ett

behov av bättre kunskaper om de rödlistade arternas förekomst. Olika

typer av inventeringsinsatser kan härvid behövas. Ofta finns ett stort

lokalt engagemang för denna typ av arbeten liksom ett stort kunnande

bland intresserade privatpersoner även utan professionell utbildning.

Inventeringsverksamheten sker naturligen genom länsstyrelserna,

kommunerna, skogsvårdsstyrelser eller ideella organisationer i samråd

med centrala myndigheter.

6.4.2 Särskilda bevarandeinsatser

Regeringens bedömning: Naturvårdsverket och Artdatabanken bör i

samarbete ta fram prioriteringssystem för urval av arter där särskilda

bevarandeinsatser behöver vidtas, utreda begreppet om ansvarsarter

som en del i ett prioriteringssystem samt ta fram en särskild lista över

arter som bör komma ifråga för åtgärdsprogram.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna stöder i allmänhet förslagen.

Institutet för Vatten- och Luftvårdsforskning (IVL) anser att det vore bra

att tydligt identifiera ansvarsarter och fördela dessa på olika sektorer och

aktörer så att en klar rollfördelning uppstår.

Enligt Länsstyrelsen i Gotlands län finns det starka skäl att arbeta med

sådana arter i de fall den svenska andelen av världspopulationen utgör en

betydande del. Länsstyrelsen i Hallands län anser att en förteckning över

svenska ansvarsarter bör upprättas.

Naturhistoriska Riksmuseet tror att betydligt fler än 30 arter kan

komma att behöva artvisa åtgärdsprogram. Naturskyddsföreningen anser

att arbetet med att producera åtgärdsprogram för hotade arter måste

påskyndas.

Regeringens överväganden: Åtgärdsprogram för vissa rödlistade arter

har redan fastställts av Naturvårdsverket. Utveckling av ett

prioriteringssystem för det fortsatta arbetet är lämpligt för att utnyttja de

centrala myndigheternas och länsstyrelsernas resurser på ett optimalt sätt,

liksom också det omfattande frivilliga arbete som bedrivs för att följa

arternas status. Regeringen delar Naturvårdsverkets och

remissinstansernas uppfattning att det är angeläget att utreda begreppet

ansvarsart. Detta bör också vara värdefullt i det internationella arbete

rörande den biologiska mångfalden. Naturvårdsverket har redovisat att

åtgärdsprogram för de enskilda arterna kan innefatta åtgärder som

avsättning av naturreservat, restaureringsåtgärder, övervakning och

utbildningsverksamhet. Regeringen finner mot denna bakgrund att

Naturvårdsverket i samarbete med Artdatabanken bör ta fram ett

prioriteringssystem för urval av arter för vilka särskilda bevarande-

insatser behöver vidtas, utreda begreppet ansvarsart samt utarbeta en

särskild lista över arter som bör komma i fråga för åtgärdsprogram.

6.4.3 Riskbedömning vid införsel av främmande arter och genetiskt

material

Regeringens bedömning: Centrum för biologisk mångfald bör ges i

uppdrag att ta fram underlag och rutiner för riskbedömning i samband

med införsel av främmande arter och gener. Berörda myndigheter och

organisationer bör genomföra informationsinsatser.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag. Dessutom föreslås att den nuvarande situationen kartläggs för

redan inträffad introduktion liksom ekologiska och ekonomiska

konsekvenser härav.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget.

Utvidgning av uppdraget föreslås av några remissinstanser. Fiskeriverket

anser att hänsyn borde tas även till omflyttning av arter inom landet.

Enligt Göteborgs marina centrum gäller detta inte minst havsmiljöer.

Länsstyrelsen i Kalmar län påpekar att det behövs en policy även för

återinplantering inom landet. Naturhistoriska Riksmuseet anser att

förslaget bör utökas till att gälla även för biologiska bekämpningsmedel.

Regeringens överväganden: Införsel och spridning av främmande

arter och genetiskt material är ett mångfacetterat problemområde. De

nationella gränserna är sällan biologiskt relevanta. Möjligheterna till

nationella särbestämmelser för införsel begränsas genom EU-

medlemskapet och avtal som rör frihandel.

Detta problemområde bör i första hand hanteras genom bättre

riskvärderingar. Man bör så tidigt som möjligt ta reda på vilka

främmande arter och gener som kan inverka menligt på ekosystemen och

naturmiljön. Även spridningen inom landet kan behöva värderas. Detta

problemområde bör vara en prioriterad del i det fortsatta arbetet med den

biologiska mångfalden.

Naturvårdsverket har nyligen remitterat ett förslag till en policy för

introduktion och spridning av främmande organismer och gener med

inriktning på det egna verksamhetsområdet. Policyn behandlar främst

riskerna med introduktion. Såväl främmande arter och populationer som

genetiskt modifierade organismer behandlas. Enligt Naturvårdsverket

syftar policyn till att förebygga och förhindra negativa effekter av

främmande organismer och gener på såväl den biologiska mångfalden

och den yttre miljön i övrigt, som på människors hälsa. Som ett led i

genomförandet av åtgärdsförslaget i aktionsplanen har verket tagit fram

tre rapporter som belyser omfattningen och konsekvenserna av

introduktion av främmande arter i havsmiljön, i landmiljöer och i

sötvattensmiljöer

I ett internationellt perspektiv är introduktion och spridning av

främmande arter och gener ett av de främsta skälen till att inhemska arter

utrotas. Problemen tenderar också att öka. Regeringen anser mot

bakgrund härav att det är angeläget att problemområdet prioriteras.

Regeringen anser att Naturvårdsverkets policyarbete är ett viktigt steg i

arbetet men det är angeläget att arbete sker inom skilda sektorer och av

såväl myndigheter som näringsutövare.

Mot bakgrund härav bör Centrum för biologisk mångfald ges i uppdrag

att arbeta fram ett förbättrat underlag och rutiner för riskbedömning

beträffande införsel av främmande arter och genetiskt material.

Uppdraget bör genomföras i samarbete med Naturvårdsverket och

berörda sektorsmyndigheter.

Ett viktigt styrmedel är information om problemen med introduktion

av främmande biologiskt material. Informationsinsatser behövs av flera

aktörer. Det är angeläget att såväl miljömyndigheter som

sektorsmyndigheter och olika organisationer genomför olika

informationsinsatser inom området.

Frågan om illegal utsättning av främmande arter behandlas också i

avsnitt 5.1. Insatser mot fauna- och florakriminalitet

6.4.4 Översyn av fridlysning av arter

Regeringens bedömning: Naturvårdsverket bör genomföra en

översyn av befintliga nationella och regionala fridlysningar samt de

frågeställningar som har relevans i ett sådant arbete. Därvid skall

skyddsbestämmelserna i bl.a. direktiv 92/43/EEG om bevarande av

livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och habitatadirektivet)

särskilt beaktas. Införandet av ett artskydd som ger ett skydd för arters

livsmiljö (habitat) övervägs i arbetet med den nya miljöbalken.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget.

Naturhistoriska Riksmuseet delar synpunkten att fridlysning av arter

också borde innebära någon form av skydd för områden. Detta är enligt

museet helt i linje med t ex Bernkonventionen och EG:s direktiv för dess

livsmiljöer. Liknande synpunkter framförs av bl.a Länsstyrelsen i

Kalmar län. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anser att det är angeläget att

utreda och klarlägga jaktens betydelse för i synnerhet de fyra stora

rovdjuren.

Regeringens överväganden: Bestämmelserna om fridlysning

innefattar idag endast förbud mot att skada eller döda exemplar av den

fridlysta arten. Inga eller få restriktioner finns mot förstörelse av artens

livsmiljö. Denna brist i bestämmelserna medför att en art trots att den är

fridlyst kan försvinna från lokal efter lokal på grund av att dess

livsmiljöer exploateras. Införande av ett områdesskydd som ger skydd

för en arts livsmiljö övervägs i arbetet med den nya miljöbalken.

I Naturvårdsverkets arbete med skydd av arter ingår att anpassa

arturvalet till dagens förhållanden liksom att samordna tillämpningen av

fridlysningar mellan länen. I detta arbete ingår även att införa

fridlysningar som uppfyller Sveriges internationella åtaganden med

hänsyn till medlemskapet i EU samt de åtaganden som följer av de

konventioner på naturvårdsområdet som Sverige är anslutet till.

Regeringen bedömer att det inte behövs något särskilt initiativ från

regeringens sida i detta avseende

6.4.5 Sammanhållen rovdjurspolitik

Regeringens bedömning: Regeringen avser att ge en särskild

utredare i uppdrag, att utarbeta förslag till en sammanhållen

rovdjurspolitik med avseende på biologiska, jaktliga och

näringsmässiga frågor.

Naturvårdsverkets förslag: Verket bör ta fram en jakt- och

viltvårdspolicy.

Remissinstanserna: Skogsstyrelsen och Svenska Jägareförbundet

välkomnar initiativet till en jakt- och viltvårdspolicy och förutsätter att

framtagandet av en sådan policy sker i nära samarbete med berörda

myndigheter samt jägare- och markägarorganisationer. Naturhistoriska

Riksmuseet anser att skötseln av våra populationer av stora rovdjur, inte

främst är en jaktfråga. Bedömning om önskvärda populationsstorlekar,

med avseende på genetiska och demografiska aspekter, liksom

bedömningar om populationers sårbarhet och livskraft, skall göras av

populationsekologer och populationsgenetiker. Länsstyrelsen i Hallands

län och Stockholms universitet anser att det är en angelägen uppgift att ta

fram en jakt- och viltpolicy med bevarande av den biologiska

mångfalden som mål.

Regeringens överväganden: Riksdagen har vid behandlingen av

budgetpropositionen såvitt avser utgiftsområde 23 (prop. 1996/97:1, bet.

1996/97:JoU1, rskr. 1996/97:113, 1996/97:114) uttalat att regeringen bör

utarbeta en sammanhållen rovdjurspolitik som möjliggör en helhetssyn

på de biologiska, jaktliga och näringsmässiga frågorna.

Jordbruksutskottet anförde att ett lämpligt tillfälle för redovisning av

regeringens förslag är i samband med budgetpropositionen för år 1998.

Utskottet anförde vidare att regeringen i samband härmed bör undersöka

hur de fortsatta rovdjursinventeringarna skall utformas och finansieras

samt pröva möjligheterna att utvidga rätten till statlig ersättning för

rovdjursskador på andra tamdjur än renar.

Regeringen avser att ge en särskild utredare i uppdrag att utarbeta ett

förslag till en sammanhållen rovdjurspolitik. Uppdraget bör utföras efter

samråd med berörda myndigheter och intressenter och med forskare

inom området. Inom ramen för detta uppdrag bör de förslag som

redovisas i aktionsplanen liksom vad riksdagen anfört beträffande

inventeringsverksamhet och ersättningsfrågor behandlas.

6.4.6 Småviltsjakten och fisket i fjällen

Regeringens bedömning: Regeringen kommer inom kort att redovisa

sina ställningstaganden beträffande den framtida utformningen av och

administrativa regler kring småviltsjakten och fisket på statens mark

ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen.

Naturvårdsverkets förslag: Utvärdera effekterna på den biologiska

mångfalden av småviltsjakten och fisket på statens mark ovanför

odlingsgränsen och på renbetesfjällen.

Remissinstanserna: Få remissinstanser har kommenterat förslaget

men Stockholms universitet betonar vikten av åtgärden.

Regeringens överväganden: Jordbruksverket, Sametinget och

Naturvårdsverket har på regeringens uppdrag redovisat småviltjaktens

och fiskets påverkan på renskötselrätten, viltvården, fiskevården,

naturvården samt verksamheternas allmänna påverkan på miljön på

statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Rapporten

"Utvärderingen av småviltsjakten och handredskapsfisket ovan

odlingsgränsen och på renbetesfjällen" avlämnades i april 1996 till

regeringen. Redovisningen bereds för närvarande i regeringskansliet.

Regeringen avser att inom kort redovisa sina ställningstaganden i frågan.

6.4.7 Analys av den genetiska variationen

Regeringens bedömning: Ett program för analys av den genetiska

variationen inom och mellan populationer av vissa arter skall tas fram

av Naturvårdsverket i samarbete med berörda forskningsinstitutioner.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna bl.a. Naturhistoriska

Riksmuseet påpekar att de genetiska aspekterna är underrepresenterade i

såväl Naturvårdsverkets som i de övriga myndigheternas aktionsplaner.

Naturhistoriska Riksmuseet anser att de åtgärder som föreslås om

genetisk variation syftar till att ta fram kunskap, istället för konkreta

insatser. Enligt museet är detta en underskattning av de kunskaper som

finns vid universitet och forskningsinstitutioner.

Regeringens överväganden: En av grundsatserna i bevarande av den

biologiska mångfalden är att bevara variationen inom arter, dvs. att

bevara en genetisk variation. Bevarande av den genetiska variationen hos

en art kan vara avgörande för att arten skall kunna anpassa sig till

förändrade miljöförhållanden och därmed också för artens långsiktiga

överlevnad. För det stora flertalet av arter får man anta att den genetiska

variationen bevaras genom att livskraftiga populationer bevaras inom

större delen av arternas naturliga utbredningsområden. För några arter

har dock den genetiska variationen särskild betydelse som t.ex. hos

östersjölaxen. Genetisk variation kan emellertid vara svår att mäta och

kan medföra både tids- och kostnadskrävande analyser. Det är naturligt

att arbetet med den genetiska variationen koncentreras till arter som är av

särskilt intresse från bevarande- eller nyttjandesynpunkt.

Naturvårdsverket skall, som en av sina prioriterade uppgifter, i

samverkan med forskningsinsitutioner och övriga berörda myndigheter,

arbeta fram ett program med denna inriktning.

6.5 Övervakning och uppföljning

6.5.1 Miljöövervakning

Regeringens bedömning: Inom ramen för regeringens

ställningstagande till det nyligen lämnade förslaget om den framtida

miljöövervakningens inriktning omfattning, struktur och finansiering

behandlas även frågan om övervakning av den biologiska mångfalden.

Naturvårdsverkets förslag: Anpassa och bygg ut det svenska

miljöövervakningssystemet för att kunna beskriva tillståndet i och

förändringar av den biologiska mångfalden; speciellt följa upp hot mot,

och åtgärder till skydd för den biologiska mångfalden, samt följa upp

olika miljömål.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser har lämnat

synpunkter beträffande miljöövervakningen och flertalet framhåller

miljövervakningens viktiga roll för uppföljning av uppsatta mål, liksom

för att kunna bedöma effekterna av olika åtgärder.

Regeringens överväganden: Regeringen delar Naturvårdsverkets och

remissinstansernas uppfattning att miljöövervakningen är en av de

viktigaste delarna i arbetet med den biologiska mångfalden. Behovet av

miljöövervakningen har ökat under senare tid bl.a till följd av krav på

bättre kunskaper om miljösituationen från både myndigheter och

verksamhetsutövare. En kraftigt ökad internationell rapportering har följt

av medlemskapet i EU och ratificering av internationella konventioner

bl.a. konventionen om biologisk mångfald. Med hänsyn till de många

frågor som är knutna till miljöövervakningen - varav frågor beträffande

den biologiska mångfalden bara är en del - har regeringen låtit en särskild

utredare granska dagens miljöövervakning och utarbeta förslag till

verksamhetens fortsatta inriktning, omfattning, struktur och finansiering.

Utredaren har nyligen lämnat sitt betänkande (SOU 1997:34

Övervakning av miljön). Betänkandet är nu föremål för

remissbehandling.

6.5.2 Miljöindikatorer och miljöindex

Regeringens bedömning:. Arbetet med att skaffa mått för att följa

miljötillstånd och förändringar i miljön bör närmast koncentreras på

olika miljöindikatorer.

Naturvårdsverkets förslag: Utarbeta miljöindex för den biologiska

mångfalden i Sverige.

Remissinstanserna: Remissutfallet är splittrat. Somliga

remissinstanser framhåller vikten av att få ett någorlunda enhetligt och

praktiskt arbetsinstrument medan andra instanser anser att miljöindex

inte visat sig vara varken ett rättvisande eller bra arbetsinstrument.

Uttalat positiv är Länsstyrelsen i Uppsala län. Kritiska är Länsstyrelsen i

f.d. Malmöhus län och Lantbrukarnas riksförbund. Flera remissinstanser

anser att utvecklingsarbetet närmast bör koncentreras på miljöindikatorer.

Regeringens överväganden: Användningen av miljöindex har tidigare

redovisats av Naturvårdsverket. Ett index utformas utifrån en

sammanvägning av olika indikatorer som mått på en miljösituation

Betydande svårigheter finns med att göra en lämplig sådan avvägning

varför index hittills inte visat sig vara generellt användbara och också

mötts av en betydande skepsis på flera håll. Så som flera remissinstanser

påpekar anser regeringen emellertid att det är angeläget att fortsätta ett

utvecklingsarbete beträffande miljöindikatorer för att skaffa mått att följa

miljötillstånd och förändringar. Det är härvid viktigt att

miljömyndigheterna och sektorsmyndigheterna överlägger om vilka

indikatorer som är lämpliga som gemensamma uppföljningsbara mått

beträffande den biologiska mångfalden. På sikt kan det eventuellt vara

moget att även miljöindex kan komma till god användning. Med hänsyn

till de många arbetsuppgifter som är knutna till bevarandet och nyttjande

av biologisk mångfald och att resurser för arbetet måste tillskapas genom

omprioriteringar av befintliga resurser bör arbete med den typ av

aggregerade mått som index utgör stå tillbaka.

6.5.3 Insamling, hantering och presentation av data

Regeringens bedömning: Insamling, hanteringen och presentationen

av data samt bedömning av behovet av och möjligheterna att tillskapa

en marin resursdatabas får klaras av inom ramen för samarbetet

mellan berörda myndigheter och forskningsorgan. En av regeringen

tillsatt arbetsgrupp (REGGIT) skall arbeta fram ett handlingsprogram

med finansieringsförslag beträffande uppbyggnad av nationell

vegetationsinformation inkluderande försörjning med IR-bilder.

Naturvårdsverkets förslag: Utveckla former och rutiner kring

insamling, hantering och presentation av data som rör biologisk

mångfald. Bl.a. bör varje länsstyrelse införa Databas Natur. En rad

detaljförslag om åtgärder anges. Behovet av och möjligheterna till att

tillskapa en marin resursdatabas för svenska kust- och havsområden bör

utredas. Omdrevsfotografering med IR-bilder bör genomföras under åren

1996-2005.

Boverkets förslag: En samordning mellan kommunala

naturdatabanker och Databas Natur bör utredas.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar en rad synpunkter på

databehandling och samarbete mellan olika nivåer i samhället rörande

datatillgänglighet och datautbyte. Umeå kommun anser att en väl

fungerande databashantering för arbetet med biologisk mångfald är

angelägen och att den bör vara dubbelinriktad, dvs. att både länsstyrelser

och kommuner lätt kan använda databasen. Ett fåtal remissinstanser har

kommenterat förslaget om en marin resursdatabas. Göteborgs

universitets Marina Forskningscentrum (GMF) har sagt sig berett att

medverka vid skapandet av en sådan databas. Ett stort antal

remissinstanser, bl.a. Riksantikvarieämbetet, Lantmäteriverket och flera

länsstyrelser, har uttalat intresse för och vikten av en

omdrevsfotografering med IR-bilder bl.a. för inventeringsverksamhet

och miljöövervakning. Göteborgs universitets Marina

Forskningscentrum (GMF) påpekar emellertid att den föreslagna

rikstäckande IR-fotograferingen inte är användbar för att dokumentera

det nuvarande tillståndet i marina system.

Regeringens överväganden: En väl fungerande insamling, hantering

och presentation av data är en förutsättning för att det skall vara möjligt

att följa upp åtgärder och kunna utvärdera uppsatta mål. Moderna

tekniker ger stora möjligheter till snabb åtkomlighet av information men

förutsätter också ett väl fungerande samarbete mellan olika parter och

utnyttjare för att dessa fördelar skall kunna uppnås och onödiga hinder

inte skall byggas in. Behovet av information om förekomsten av marina

biotoper, arter och deras utbredning m.m. har särskilt framhållits av

Naturvårdsverket. Sådan information är bl.a. viktig för identifiering av

marina ekosystem och biotoper som bör skyddas.

Regeringen finner att åtgärdsförslagen rymmer ett stort antal frågor

som närmast är av löpande karaktär och som ligger inom de centrala,

regionala och lokala myndigheternas normala ansvar att hantera.

Regeringen delar Naturvårdsverkets uppfattning att innan en marin

resursdatabas tillskapas bör närmare överväganden göras av

Naturvårdsverket, de marina forskningscentra, Artdatabanken,

Naturhistoriska riksmuseet och länsstyrelserna om behovet av och

möjligheterna att tillskapa en marin resursdatabas. Vid dessa

överväganden bör bl.a. beaktas kopplingen till andra svenska databaser

med marina data såsom t.ex. databasen Ballerina som för närvarande

byggs upp i samarbete mellan UNEP, Grid Arendal och Stockholms

marina forskningscentrum.

Regeringen har tillsatt en särskild arbetsgrupp (REGGIT) för ökad

samverkan kring geografiska data och geografiska informationssystem.

Det ingår i gruppens uppdrag att klarlägga förutsättningarna för att

åstadkomma en mera samordnad övergång till databaser med syfte att

uppnå en heltäckande geografisk informationsinfrastruktur. I en

delrapport, avlämnad i januari 1997, har gruppen föreslagit att

vegetationsinformation skall ingå bland samhällets geografiskt inriktade

grunddatabaser Under våren skall berörda producenter och viktiga

användare arbeta fram ett handlingsprogram med finansieringsförslag

beträffande uppbyggnad av nationell vegetationsinformation

inkluderande försörjning med IR-bilder.

6.6 Taxonomisk forskning

Regeringens bedömning: Den taxonomiska forskningen bör stärkas

inom arbetet med den biologiska mångfalden.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna stöder förslaget. Bl.a. noterar

Naturhistoriska Riksmuseet med glädje och stolthet att taxonomins

ställning stärks. Några forskningsorgan bl.a. Naturvetenskapliga

forskningsrådet påpekar att förslaget bör uppfattas som en satsning vad

avser systematik inom vilken taxonomin är en del. Rådet anser vidare att

det är önskvärt att ange vilka organismgrupper som skall prioriteras.

Regeringens överväganden: Regeringen har i den forskningspolitiska

propositionen (prop. 1996/97:5, bet.1996/97:UbU03, rskr. 1996/97:99)

angivit att en ökad inriktning mot tvärdiciplinära insatser behövs inom

forskning kring biologisk mångfald i syfte att öka våra kunskaper om hur

de biologiska systemen fungerar och de biologiska resurserna skall kunna

nyttjas hållbart. Forskningen bör fokuseras på några huvudområden, bl.a.

taxonomisk forskning med det dubbla syftet att både öka våra kunskaper

om organismvärlden och söka efter potentiellt värdefulla genetiska

resurser. Denna forskning måste också knytas till den ekologiska och

tekniska forskningen på ett tydligare sätt.

6.7 Styrmedel

6.7.1 Lagstiftning

Naturvårdsverkets och Boverkets förslag vad avser ändrad lagstiftning,

innefattande bl.a. frågor om vilka principer som skall beaktas när

verksamheter som kan påverka miljön bedrivs, berör frågor som hanteras

inom ramen för arbetet med den nya miljöbalken. Regeringen har mot

bakgrund härav överlämnat dessa förslag till Miljöbalksutredningen. En

proposition om en miljöbalk överlämnas till riksdagen senare under år

1997.

6.7.2 Miljöpåverkande subventioner

Regeringens bedömning: Miljöpåverkande subventioner skall

utredas av Riksrevisionsverket och Naturvårdsverket

Naturvårdsverkets förslag: Utred hur principbeslutet om att ta bort

miljöskadliga subventioner har genomförts. Behov av ändringar eller

tillägg i verksförordningen eller andra delar av regelverket bör

övervägas.

Remissinstanserna: Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK)

anser att det är oklart vilka som berörs av åtgärdsförslaget.

Regeringens överväganden: I kompletteringspropositionen för

budgetåret 1992/93 (prop 1991/92:150, bilaga I:12, bet. 1991/92:JoU24,

rskr. 1991/92:355) anges att subventioner till näringsliv, kommuner och

hushåll bör ses över med hänsyn till miljöeffekter. Regeringen

konstaterar att detta ännu inte utförts på ett systematiskt sätt. Olika stöd

till företag har nyligen behandlats i företagsutredningens betänkande

(SOU 1996:69). Miljöaspekter berörs i betänkandet i begränsad

omfattning. Mot bakgrund härav kommer Riksrevisionsverket och

Naturvårdsverket att få regeringens uppdrag att kartlägga de statliga

subventioner som kan förmodas ge miljöstörande effekter. För de

subventioner som ger störst sådana effekter skall flera frågeställningar

belysas. Vidare skall vid behov förslag lämnas om förändrade regler

m.m. Uppdraget skall slutredovisas till regeringen senast den 1 december

1997.

6.7.3 Monetär värdering

Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att nu tillsätta en

utredning för att belysa hur olika metoder för monetär värdering av

biologisk mångfald kan tillämpas i olika situationer i syfte att

internalisera miljökostnader.

Naturvårdsverkets förslag: Regeringen bör ge ett särskilt

utredningsuppdrag om metoder för monetär värdering av biologisk

mångfald.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Stockholms län har uttryckt

tveksamhet mot den föreslagna utredningen. Länsstyrelsen i Kalmar län

tillstyrker Naturvårdsverkets förslag.

Regeringens överväganden: Det har visat sig finnas betydande

svårigheter att göra monetära värderingar av biologisk mångfald. Ännu

kvarstår problem som närmast är av forskningskaraktär innan det kan

bedömas moget att närmare ange operativa former för monetär värdering.

Arbete pågår dessutom på en rad olika håll av både grundläggande

karaktär och mera tillämpad art bl.a. hos Beijerinstitutet för ekologisk

ekonomi. Regeringen finner det därför inte nu lämpligt att tillsätta en

utredning för monetär värdering.

6.7.4 Utbildning och information

Regeringens bedömning: Information och utbildning kring biologisk

mångfald bör genomföras i bred samverkan mellan bl.a. berörda

miljömyndigheter, skolor och universitet samt näringslivet och

frivilligorganisationer.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Boverkets förslag: Ett samarbete behövs särskilt mellan kommunerna

och Lantbruksuniversitet för att bredda informationen om de biologiska

mångfaldsvärdena i tätorter och tätortsnära miljöer.

Remissinstanserna: Remissinstanserna stöder förslaget och flera

anser att det bör ges hög prioritet.

Regeringens bedömning: I likhet med Naturvårdsverket, Boverket

och remissinstanserna vill regeringen understryka betydelsen av

utbildning och information för att arbetet med biologisk mångfald skall

få brett genomslag i samhället. Sådan utbildning och information bör

genomföras i bred samverkan mellan bl.a. närmast berörda myndigheter,

skolor och universitet samt näringslivet och frivilligorganisationer.

Information till och utbildning av personer verksamma inom

skogsbruket och jordbruket är exempel på sektorsvisa insatser som

genomförts under senare år och som fått ett brett genomslag.

Regeringen anser att utbildnings- och informationsverksamheten skall

vara en prioriterad del i Naturvårdsverkets arbete med den biologiska

mångfalden. Verkets insatser bör koncentreras till sådana aspekter på

biologisk mångfald som inte behandlas i de olika sektorernas

informations- och utbildningsverksamhet. Olika frivilligorganisationer

bör ges möjlighet att delta i uppläggningen och genomförandet av

arbetet.

6.8 Kommunerna och biologisk mångfald

Regeringens bedömning: Inom ramen för det kommunala arbetet,

bl.a. med Agenda 21, har kommunerna goda förutsättningar att

utarbeta mål och åtgärdsförslag beträffande biologisk mångfald.

Biologisk mångfald kan även göras till en integrerad del i den

kommunala fysiska planeringen .

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning.

Boverkets förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Verket föreslår dessutom flera åtgärder med inriktning på tätorter och

den tätortsnära naturen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna stöder förslaget. Flera

kommuner uttalar sig positivt om det lokala ansvaret för biologisk

mångfald. Svenska kommunförbundet anser att förslaget har mycket hög

angelägenhetsgrad. Kommunförbundet delar verkens uppfattning att

kommunerna skall ha ett ansvar för den biologiska mångfalden genom att

ta fram underlag, uttrycka en viljeinriktning och genomföra olika typer

av åtgärder för säkerställande. Det är emellertid viktigt att arbetet sker

utifrån respektive kommuns lokala förutsättningar.

Regeringens överväganden: En stor del av arbetet med att

upprätthålla den biologiska mångfalden måste ske på den lokala nivån. I

detta arbete har kommunerna ett viktigt och ledande ansvar.

Kommunerna utgör sammantaget en stor potential för det framtida

naturvårdsarbetet. Regeringen anser det värdefullt att Boverket i verkets

handböcker för den översiktliga planeringen kommer att behandla den

biologiska mångfalden, liksom i sin rådgivning kommer att lägga

särskild tyngd vid tätorternas grönstrukturer. I likhet med

Naturvårdsverket och Boverket vill regeringen understryka att det på

lokal nivå finns en lång rad andra viktiga aktörer utöver kommunerna.

Arbetet med Agenda 21 har tydligt visat det breda engagemang som

finns hos organisationer och enskilda individer.

6.9 Det internationella samarbetet

Internationellt samarbete är viktigt för att bevara den biologiska

mångfalden i Sverige liksom i den övriga världen. I likhet med de

nationella åtgärderna omfattar det internationella arbetet ett brett

spektrum av insatser för att bevara den biologiska mångfalden. I avsnittet

redovisas de åtgärdsförslag som ligger inom ramen för fortsatt

internationell samverkan och då framför allt vad som krävs ytterligare i

olika internationella fora.

6.9.1 Konventionen om biologisk mångfald

Regeringens bedömning: Sverige bör fortsätta att i olika

internationella fora driva frågor som är av stor betydelse för arbetet

med biologisk mångfald. Det är särskilt viktigt att agera för att ökad

vikt läggs vid ett synsätt som innebär sektorsintegrering och

sektorsansvar.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte närmare kommenterat

förslaget.

Regeringens överväganden: Sverige arbetar redan mycket aktivt i

olika internationella fora för att få gehör för frågor om sektorsintegrering

och sektorsansvar.

Konventionen om biologisk mångfald förhandlades fram till FN:s

konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro 1992. Idag har över

160 stater, samt EU, ratificerat konventionen. Hittills har tre partsmöten

hållits sedan konventionen trädde ikraft år 1993.

Sverige bedriver ett mycket aktivt arbete inom konventionens ram

beträffande såväl vetenskapligt underlag som olika initiativ i utvecklings-

och förhandlingsarbetet. Flera svenska initiativ och Sveriges aktiva roll

har resulterat i beslut som innebär en fördjupning och vidareutveckling

av konventionen.

Det första partsmötet omfattade i huvudsak frågor som var nödvändiga

för att sjösätta konventionen. Vid det andra partsmötet fattades beslut om

ett handlingsprogram för den marina biologiska mångfalden. Vid mötet

beslutade också konventionens parter att inleda förhandlingar om ett

protokoll om säker hantering av genetiskt modifierade organismer. Ett

första förhandlingsmöte har hållits sommaren 1996 och förhandlingarna

intensifieras nu genom att två möten skall hållas under 1997.

Vid det senaste partsmötet, som avhölls i november 1996, togs beslut

om ett handlingsprogram rörande den biologiska mångfald som är knuten

till jordbruket. I programmet behandlas bl.a. mångfaldens betydelse för

jordbruket och de moderna högteknologiska jordbruksmetodernas

negativa inverkan på mångfalden. Sverige spelade en mycket aktiv roll i

arbetet för att lägga fast ett flerårigt, brett arbetsprogram som skall

genomföras i nära samarbete med FAO. Vidare har en process startats

om ursprungsbefolkningar och deras roll när det gäller kunskaper och

traditioner som rör bevarande och nyttjande av biologisk mångfald. Ett

första möte skall hållas under hösten 1997. Beslut togs också om att ta

fram ett arbetsprogram för biologisk mångfald knuten till skogen.

Sverige har i detta sammanhang verkat för en harmonisering mellan

konventionen och FAO:s internationella åtagande vad avser de

växtgenetiska resurserna.

Till det fjärde partsmötet under våren 1998 skall varje land presentera

en nationell rapport med tyngdpunkt på vad som gjorts beträffande s.k.

landstudier och nationella strategier, planer och program. Mot bakgrund

härav har regeringen gett Naturvårdsverket i uppdrag att under år 1997

arbeta fram ett förslag till en svensk rapport.

En viktig del i arbetet beträffande biologisk mångfald är relationen

mellan konventionen om biologisk mångfald och en rad andra

konventioner. Inom ramen för HELCOM, OSPARCOM och MARPOL

driver Sverige främst genom olika centrala myndigheter frågor med

koppling till biologisk mångfald. Vid det senaste partsmötet beslutades

också att konventionen om biologisk mångfald skall utveckla ett närmare

samarbete med övriga naturvårdskonventioner, såsom Bonn-, Bern- och

Ramsarkonventionerna genom att studera möjligheterna för ekonomiskt

stöd till projekt relaterade till dessa konventioner via den biologiska

mångfaldskonventionens finansiella mekanism.

6.9.2 Östeuropasamarbetet

Regeringens bedömning: I den svenska biståndsverksamheten i

östeuropa bör inom jordbruket ökad vikt läggas vid aspekter om

biologisk mångfald. Beträffande skyddsinsatser för skogen bör en

samordning med främst de finska insatserna, men även andra

internationella aktörers insatser, eftersträvas. Vidare bör en

anpassning till EU:s ekologiska nätverk Natura 2000 stimuleras i det

kommande paneuropeiska nätverket för skyddade områden.

Miljökonsekvenserna av en utvidgning av EU analyseras.

Regeringens överväganden: Genom biståndsverksamheten stöder

Sverige flera pilotprojekt med anknytning till biologisk mångfald i

östeuropa och särskilt i de baltiska länderna. I Estland har ett omfattande

arbetet gällt våtmarksområdet Maatsalu. I Lettland går arbetet med ta

fram skötselplaner och att anpassa Engure naturreservat till Natura 2000-

systemet in i en andra fas. I Litauen har naturvårdsarbete inriktat på

ersättningsfrågor och tekniska problem erhållit svenskt bistånd. I ryska

Karelen stöds ett projekt som syftar till att stimulera ekoturism i

Vodlozerski nationalpark.

Även olika ideella organisationer bedriver ett betydelsefullt arbetet

med inriktning på miljöfrågor som är väsentliga för staterna runt

Östersjön. Organisationen Coalition Clean Baltic fungerar som ett

nätverk för ett antal mindre miljöorganisationer som i samarbete med

HELCOM särskilt uppmärksammar miljöutbildning och allmän

medvetenhet om miljöfrågor bl.a. beträffande biologisk mångfald.

Världsnaturfonden har särskilt arbetat med kustområdenas betydelse med

tyngdpunkt i de baltiska staterna.

Svenskt bistånd omfattar emellertid flera andra områden.

I det framtida arbetet anser regeringen att det är viktigt att de

strävanden mot sektorsansvar som är en av de viktigaste frågorna i

arbetet med biologisk mångfald även kommer till uttryck i det svenska

biståndssamarbetet med östeuropa. Regeringen anser att särskilt tre

områden bör prioriteras i detta sammanhang. Frågor om biologisk

mångfald bör få en större tonvikt i arbetet rörande jordbruket.

Samordnade insatser bör ske med andra bilaterala givare, framför allt

Finland, vad avser skydd av skog. Samordning mellan EU:s ekologiska

nätverk Natura 2000 och det kommande paneuropeiska nätverket för

skyddade områden bör stimuleras.

Regeringen har också givit en särskild utredare i uppdrag att analysera

miljökonsekvenserna av en utvidgning av EU med fler länder.

Utredningen skall redovisa utvidgningens effekter på miljösituationen i

Sverige och i Östersjöregionen men också effekterna för utvecklingen av

det gemensamma miljöarbetet inom EU. EU:s regelverk skall ligga till

grund för bedömningen. En anpassning till EU:s miljöregler i de länder

som kan omfattas av en utvidgning kan antas ge stora miljöfördelar och

bidra till att säkra den biologiska mångfalden även i vårt land.

Utredningsarbetet skall redovisas senast den 31 oktober 1997.

6.9.3 Luftkonventionsarbetet

Regeringens bedömning: Sverige bör fortsätta att vara pådrivande i

förhandlingarna inom ramen för konventionen om långväga

gränsöverskridande luftföroreningar (LRTAP) om ett nytt protokoll

om minskning av utsläpp av kväveoxider. Sverige bör också verka för

att förhandlingar om ett protokoll beträffande persistenta organiska

ämnen (POP) och ett protokoll om tungmetallerna kvicksilver,

kadmium och bly kommer tillstånd inom LRTAP.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Lantbrukarnas riksförbund (LRF) anser att det är

av allra största vikt att Sverige internationellt agerar för en minskning av

luftföroreningarna och att detta arbete ges mycket hög prioritet.

Regeringens överväganden: Det försurande nedfallet i Sverige

förorsakas till ca 80 % av luftföroreningar från utsläpp i andra länder.

Nuvarande avtal om minskning av utsläppen av kväveoxider har endast

inneburit en marginell minskning av sådana i Europa. Det är därför

mycket angeläget att begränsningar av utsläppen sker i en rad länder.

Nedfallet i Sverige av de persistenta organiska ämnen som diskuteras

inom LRTAP och UNEP härrör numera uteslutande från långväga

lufttransport från andra länder då användning av dessa ämnen är

förbjuden sedan många år i Sverige. En stor del av nedfallet av

tungmetaller härrör också från långväga transport. Mot denna bakgrund

anser regeringen att det är mycket angeläget att arbetet med att begränsa

utsläppen sker i olika internationella fora.

6.10 EU-samarbetet

6.10.1 Uppföljning i Sverige av EU:s naturvårdsdirektiv

Regeringens bedömning: Uppföljningen i Sverige av EU:s direktiv

79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar (fågeldirektivet) och

direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och

växter (art- och habitatdirektivet) pågår planenligt. Detsamma gäller

det arbete som Sverige tillsammans med Finland inlett för att få

direktiven bättre anpassade till nordiska naturtyper, livsmiljöer och

arter.

Naturvårdsverkets förslag: Sverige skall följa upp de åtaganden som

följer med anslutningen till EU vad gäller art- och habitatdirektivet.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Blekinge län påpekar att

uppföljningen av de åtgärder som följer av fågeldirektivet och art- och

habitatdirektivet kommer att kräva omfattande resurser för inventering,

planering och genomförande. Örebro kommun anser att Naturvårdsverket

snarast bör informera om tillämpningen av direktiven. Lantbrukarnas

Riksförbund (LRF) stöder Naturvårdsverkets förslag men anför samtidigt

att erfarenheterna från myndigheternas hantering av arbetet med att

skydda områden i enlighet med direktivens bestämmelser, dvs. arbetet

med det europeiska ekologiska nätverket Natura 2000, ger anledning till

eftertanke inför det fortsatta arbetet.

Bakgrund: Enligt Romfördraget är varje medlemsstat skyldig att vidta

de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå det resultat som föreskrivs i

ett direktiv. Det är dock medlemsstaten som väljer vilken form och vilket

tillvägagångssätt som skall användas för att uppnå resultatet.

När det gäller fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet skall

medlemsstaterna skapa ett skyddssystem som uppfyller direktivens krav

samt tillämpa systemet på de naturtyper, livsmiljöer och arter som

uppräknas i direktiven.

I regeringens proposition 1994/95:117 Lag om åtgärder beträffande

djur och växter som tillhör skyddade arter, m.m., finns en genomgång av

Sveriges förpliktelser enligt direktiven. I propositionen lämnades också

förslag till de lagändringar som fordrades för att i Sverige införa ett

sådant skyddssystem som krävs enligt direktiven. Riksdagen biföll

propositionen och antog lämnade lagförslag. När det gäller direktivens

krav på skydd av arter så konstaterades i propositionen att

naturvårdslagens fridlysningsbestämmelser, efter en mindre ändring,

jaktlagens fredandebestämmelser och den i propositionen föreslagna

lagen om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

tillsammans skapade, eller möjliggjorde för regeringen och

myndigheterna att skapa, ett sådant skyddssystem som föreskrivs i

direktiven.

När det sedan gäller skydd för naturtyper och för livsmiljöer som är

viktiga för olika arter så konstaterades i propositionen att

naturvårdslagens bestämmelser om områdesskydd kunde användas som

utgångspunkt för att skapa ett sådant skyddssystem som föreskrivs i

direktiven. I propositionen föreslogs att de direkta

områdesskyddsbestämmelserna borde kompletteras med en möjlighet för

regeringen att förklara områden, som skyddats eller skulle skyddas enligt

naturvårdslagen, som särskilda skyddsområden (enligt fågeldirektivet)

eller som särskilda bevarandeområden (enligt art-och habitatdirektivet).

En sådan förklaring medför att området ingår i det europeiska ekologiska

nätverket, Natura 2000, som skapas i enlighet med art- och

habitatdirektivet.

Naturvårdsverket har när verket behandlade EU:s naturvårdsdirektiv i

sin aktionsplan i huvudsak koncentrerat sig på arbetet i Sverige med

Natura 2000. Även remissorganen har koncentrerat sig på detta. Det är

också i den delen av EU-arbetet på naturvårdsområdet som det har

uppstått problem i Sverige. En del av de områden som har sådana

naturvärden att de borde ingå i Natura 2000 är ännu inte skyddade enligt

naturvårdslagen. Innan regeringen beslutar (enligt fågeldirektivet) eller

lämnar förslag till EU (enligt art- och habitatdirektivet) om att ett sådant

område bör ingå i Natura 2000 och därmed beredas skydd enligt

naturvårdslagen, skall berörda markägare tillfrågas. Vidare måste det

finnas ekonomiska resurser för att betala eventuell intrångsersättning

eller för markköp. För att bedöma behovet av resurser måste det vara

klart vilka restriktioner som krävs i området för att ge det nödvändigt

skydd.. Regeringen beslöt därför i december 1995 att till EU endast

vidarebefordra 563 av de 1273 förslag till särskilda bevarandeområden

som Naturvårdsverket, i samarbete med länsstyrelserna, utarbetat. I mars

1996 anmälde regeringen också 75 särskilda skyddsområden under

fågeldirektivet. Dessa områden är alla skyddade enligt naturvårdslagen.

Regeringen har därefter haft överläggningar med EG-kommissionen

om det fortsatta arbetet i Sverige med Natura 2000. Den 18 april 1996

uppdrog regeringen åt Naturvårdsverket att i samarbete med

länsstyrelserna, och efter samråd med Jordbruksverket, Skogsstyrelsen

och Fiskeriverket, till regeringen lämna förslag på områden som det är

lämpligt att förklara som särskilda skyddsområden eller som särskilda

bevarandeområden. Enligt uppdraget skall områden som saknar

nödvändigt skydd enligt naturvårdslagen eller annan lagstiftning ingå i

Naturvårdsverkets förslag till regeringen endast om området ingår i

verkets bevarandeplanering för de närmaste åren samt nödvändigt skydd

av området kan inrymmas inom budgetramarna och är förankrat hos

berörda markägare. Vidare skall enligt uppdraget Banverkets och

Vägverkets regionala organisationer samt berörda kommuner ges

möjlighet att lämna synpunkter innan förslaget lämnas till regeringen.

Regeringsuppdraget delredovisades i maj, oktober och november 1996

samt skall slutredovisas i november 1997.

Som en följd av uppdraget har regeringen till EU hittills anmält

sammanlagt 225 särskilda skyddsområden enligt fågeldirektivet och

lämnat förslag på sammanlagt 1041 områden lämpliga som särskilda

bevarandeområden enligt art- och habitatdirektivet. Arbetet med Natura

2000, som varit omfattande, fortsätter i enlighet med regeringens

uppdrag. Naturvårdsverket har lämnat ekonomiskt bidrag till

länsstyrelsernas arbete med Natura 2000.

Både fågeldirektivet och art-och habitatdirektivet utarbetades innan

Sverige blev medlem i EU. I direktiven saknas därför flera för bevarandet

av den biologiska mångfalden i Norden viktiga naturtyper, livsmiljöer

och arter. I samband med Sveriges och Finlands

medlemskapsförhandlingar kompletterades direktiven med vissa nordiska

typer och arter. Fortfarande saknas dock många naturtyper, livsmiljöer

och arter som är viktiga för den biologiska mångfalden i Norden.

Naturvårdsverket har därför tillsammans med finska myndigheter

utarbetat ett förslag till komplettering av direktivens naturtyps-,

livsmiljö- och artbilagor samt överlämnat förslaget till regeringen. Den

23 maj 1996 beslutade regeringen att till EG-kommissionen överlämna

förslag till komplettering av direktivens naturtyps-, livsmiljö- och

artbilagor.

Regeringens överväganden: Sverige skall som EU-medlemsstat

genomföra de åtaganden som framgår av Romfördraget. Bland dessa

åtaganden är genomförandet av EU:s direktiv en viktig del. För

närvarande pågår uppföljningen i Sverige, och i hela EU, av

fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet. När det gäller arbetet med

Natura 2000 så är Sverige bland de medlemsstater som kommit längst.

Fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet omfattar för närvarande

endast en del specifikt nordiska naturtyper, livsmiljöer och arter. Ett

arbete med att komplettera art- och habitatdirektivet pågår för närvarande

inom EG-kommissionen. Utgångspunkten för arbetet är de förslag till

kompletteringar som lämnats från Sverige och Finland. Motsvarande

arbete med komplettering av fågeldirektivet enligt ländernas förslag har

dock ännu inte påbörjats inom kommissionen. Arbete pågår inom

regeringskansliet för att förtydliga och komplettera regleringen av bl.a.

transport eller förevisning av eller handel med exemplar av arter som

skall skyddas enligt direktiven.

6.10.2 Övrigt EU-samarbete

Regeringens bedömning: Frågor som är av stor betydelse för den

biologiska mångfalden bör drivas av Sverige inom EU. Sådana viktiga

frågor är t.ex. EU:s planerade strategi för biologisk mångfald,

revideringen av EUs gemensamma jordbrukspolitik och en planerad

EU strategi mot försurning.

Naturvårdsverkets förslag: Bland de frågor som verket anger bör

drivas inom EU, eftersom de har stor betydelse för den biologiska

mångfalden, anges försurning, klimatfrågor, kväveoxidprotokoll,

program för miljöanpassat transportsystem, en snabb reformering av den

gemensamma jordbrukspolitiken, spridning av främmande organismer

och gener samt Östersjöns miljö.

Remissinstanserna: Angående en snabb reformering av den

gemensamma jordbrukspolitiken, CAP, påtalar Jordbruksverket att en

parlamentarisk kommitté tillsattes av regeringen under hösten 1995. Dess

uppgift är att från svensk utgångspunkt utarbeta ett samlat förslag till

reformer av EU:s gemensamma jordbrukspolitik och en strategi för

reformernas genomförande. Miljöaspekterna på CAP är väsentliga i det

arbetet. Jordbruksverket anser att denna kommittés arbete bör avvaktas

innan principiella beslut tas om ändringar av CAP.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) tillstyrker förslaget att

driva frågor som rör den biologiska mångfalden och som sammanfaller

med NUTEK:s ansvarsområde, t ex försurning, klimatfrågor,

miljöanpassat transportsystem och Östersjöns miljö. NUTEK anser att

det är viktigt att sträva mot en samsyn inom EU vad gäller styrmedel för

att främja miljövänliga energikällor så att konkurrenssituationen blir lika

för alla medlemsländer.

Skogsägarnas riksförbund och Skogsindustrierna delar

Naturvårdsverkets målsättning att inom EU driva frågor av stor betydelse

för mångfalden i Sverige.

Lantbrukarnas riksförbund (LRF) vill understryka behovet av åtgärder

mot försurning, klimatförändringar och annan miljöpåverkan. När det

gäller ändringar i CAP delar LRF uppfattningen att det är viktigt att

jordbruksstödet inte har negativa konsekvenser för miljön men anser att

kritiken mot CAP är överdriven på den punkten.

Regeringens överväganden: Riktlinjerna för Sverige miljöarbete

inom EU har lagts fast i regeringens skrivelse 1994/95:167.Det svenska

miljöarbetet i EU - Inriktning och genomförande. Biologisk mångfald

och naturvård är ett av fyra områden som prioriteras. Andra prioriterade

områden för Sveriges miljöarbete inom EU som har betydelse för den

biologiska mångfalden är försurning, klimatpåverkan, kemikalier och

bekämpningsmedel. Under våren väntas kommissionen presentera ett

förslag om en EU-strategi om biologisk mångfald. I de hittills förda

diskussionerna inom EU har medlemsstaterna enats om att basen för

strategin skall vara sektorsintegrering och sektorsansvar. I det

sammanhanget har bl.a. Sverige understrukit betydelsen av att berörda

direktorat aktivt bör delta och arbeta fram delar i strategin. Beträffande

den gemensamma jordbrukspolitiken pågår ett mycket omfattande

utredningsarbete inom ramen för kommittén (dir 1995:109) för en

reformering av EU:s gemensamma jordbrukspolitik den s.k. KOMiCAP-

kommittén. Kommittén skall avlämna sitt slutbetänkande den 4 juli 1997.

Sedan kommittén avlämnat sina förslag avser regeringen att återkomma

med sina ställningstaganden.

Kommissionen har nyligen presenterat ett förslag till ramdirektiv för

EU:s vattenpolitik. Förslaget innebär bl.a. att god ekologisk

vattenkvalitet skall vara uppnådd till år 2010. Beslut rörande förslaget

kan väntas tidigast under år 1998.

Vad gäller försurning pågår ett arbete som intierats av Sverige med en

särskild EU-strategi. Kommissionen har i mars 1997 antagit ett

meddelande om detta till Europaparlamentet och rådet. Målet för

strategin är att de försurande utsläppen inom unionen skall minska till en

nivå så att den kritiska belastningsgränsen för vad naturen tål inte

överskrids. Under året kommer också de viktiga direktivförslagen om

nya fordons- och bränslekrav att behandlas i rådet. Beträffande

klimatpåverkan är Sverige drivande i det arbete som pågår med att ta

fram en EU-position till förhandlingarna om ett protokoll till FN:s

klimatkonvention om utsläpp av växthusgaser.

7 Författningskommentar

7.1 Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

12 §

Enligt paragrafens första stycke får under vissa angivna förutsättningar

undantag medges från reservatsföreskrifter samt reservatsbeslut och

föreskrifter upphävas. Sådana beslut innebär att ett enligt naturvårdslagen

skyddat område får tas i anspråk för annat ändamål. Enligt 19 c §

naturvårdslagens skall regeringen i vissa fall förpröva om beslutet är

tillåtet enligt EG:s rättsordning, förutsatt att beslutet avser ett område

som enligt 19 b § förklarats som särskilt skyddsområde eller särskilt

bevarandeområde. Första stycket i paragrafen har därför kompletterats

med en hänvisning till 19 c §. Paragrafen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

19 c §

Beslut om att förklara ett område som särskilt skyddsområde eller

särskilt bevarandeområde enligt 19 b § meddelas av regeringen.

Det är länsstyrelsen, och i vissa fall en kommunal myndighet, som i

enlighet med reglerna om områdesskydd i naturvårdslagen skall pröva

bl.a. alla frågor om upphävande av områdesskydd och undantag från

skyddsföreskrifter inom dessa områden.

I paragrafen föreskrivs i dess nuvarande lydelse att ett helt eller delvis

upphävande av områdesskyddet enligt naturvårdslagen för ett särskilt

skyddsområde eller ett särskilt bevarandeområde får ske endast efter

tillstånd från regeringen. Den prövning av regeringen som föreskrivs i

paragrafen ersätter inte länsstyrelsens eller den kommunala

myndighetens prövning. Regeringens prövning avser endast frågan om

förändringen av områdesskyddet är tillåtet enligt EG:s rättsordning. Om

regeringen finner att ett beslut om upphävande av områdesskydd eller

undantag från skyddsföreskrifter inom ifrågavarande område strider mot

EG:s rättsordning, är länsstyrelsen eller den kommunala myndigheten vid

sin prövning bunden av regeringens bedömning i den delen. För att

tydliggöra att regeringens prövning inte ersätter myndighetens beslut har

orden helt eller delvis upphäva endast efter tillstånd från regeringen

bytts ut mot inte upphäva helt eller delvis utan regeringens tillåtelse .

I den gällande lydelsen används lokutionen helt eller delvis

upphävas . Av allmänmotiveringen och författningskommentaren i

propositionen 1994/95:117 Lag om åtgärder beträffande djur och växter

som tillhör skyddade arter, m.m, framgår att alla typer av åtgärder som

anges i föregående stycke anses omfattas av regeringsprövningen. Beslut

om undantag från naturvårdsföreskrifter innebär ofta att delar av ett

skyddat område får tas i anspråk för ett annat ändamål och att

områdesskyddet därigenom i praktiken upphävs. För att tydliggöra att

regeringens förprövning även avser undantag från naturvårdsföreskrifter

har i lagtexten tillagts en andra mening att detsamma gäller vid beslut om

undantag.

Andra stycket är nytt. Om det är uppenbart att den verksamhet som

prövas kommer att orsaka endast obetydlig skada på områdets

naturvärden undantas i paragrafens andra stycke beslut om undantag från

förprövningskravet. En sådan prövning kan undvikas eftersom det i

sådana fall inte behövs några kompensationsåtgärder för att skydda det

övergripande sammanhanget av Natura 2 000 och att det därmed inte är

aktuellt att inhämta kommissionens åsikt i frågan. Även i dessa fall skall

dock myndighetsprövningen ske i enlighet med naturvårdslagens regler.

Beslut varigenom ett områdesskydd däremot formellt helt eller delvis

upphävs skall alltid tillåtlighetsprövas av regeringen om det avser ett

särskilt skyddsområde eller särskilt bevarandeområde.

En myndighet får alltid meddela avslag på en ansökan om upphävande,

undantag eller tillstånd utan att ärendet underställs regeringen.

49 §

Genom övergångsbestämmelsen skall det vid tillämpning av

straffbestämmelserna i 37 och 37 b §§, anses som om förbud och

föreskrifter som meddelats med stöd av 14 § före den 1 januari 1995 har

meddelats enligt de paragrafer som från och med den 1 januari 1995

ersatt 14 §, dvs. 14 § i dess nuvarande lydelse och 14 a-b §§.

7.2 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)

3 kap. 2 §

I 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen, 8 § ledningsrättslagen och 9 §

anläggningslagen föreskrivs bl.a. att om det finns särskilda skäl får

länsstyrelsen eller i vissa fall kommunal myndighet på begäran av

lantmäterimyndigheten medge undantag från bl.a. naturvårdsföreskrifter.

Sådana beslut innebär att ett enligt naturvårdslagen skyddat område får

tas i anspråk för annat ändamål. Enligt 19 c § i naturvårdslagen skall

regeringen i vissa fall förpröva om ett sådant beslut är tillåtet enligt EG:s

rättsordning, om beslutet avser ett område som enligt 19 b § förklarats

som särskilt skyddsområde eller särskilt bevarandeområde. Tredje

stycket i de aktuella paragraferna har därför kompletterats med en

hänvisning till 19 c § i naturvårdslagen.

Därutöver har tredje stycket i de aktuella paragraferna omformulerats.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

7.3 Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144)

8 §

Ändringen kommenteras ovan i kommentaren till 3 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen.

7.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

Ändringen kommenteras ovan i kommentaren till 3 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen.

7.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

1 §

Ett tillägg har gjorts i första stycket genom en ny punkt 14. De

författningar som skall vara föremål för övervakning är lagen

(1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter och förordningen (1994:2027) med samma namn samt

EU:s CITES-förordning samt övriga föreskrifter på området.

Paragrafens andra stycke har utvidgats i konsekvens med förslaget i

första stycket i avsikt att möjliggöra övervakning enligt punkt 14 även

inom Sveriges ekonomiska zon.

Tredje stycket är nytt. Kustbevakningen skall ha befogenhet att utöva

polisiär övervakning i samband med dess tillsynsuppgifter enligt lagen

(1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon eller föreskrifter som

meddelats med stöd av den lagen. Kustbevakningen har till uppgift att

utöva tillsyn över bestämmelser som rör tillståndsplikt och liknande för

verksamheter av olika slag inom den ekonomiska zonen. Tredje stycket

innebär alltså att Kustbevakningen får de fullmakter som behövs för att

kunna göra ingripanden i de fall tillsynen påkallar sådant. Att beakta är

dock att för brott mot lagen om Sveriges ekonomiska zon ingår endast

böter i straffskalan. Eftersom lagen om Kustbevakningens medverkan i

polisiär övervakning såvitt avser användning av straffprocessuella

tvångsmedel i huvudsak hänvisar till rättegångsbalkens regler, innebär

detta att inte samtliga de tvångsåtgärder som anges i lagen om

Kustbevakningens medverkan i polisiär övervakning kan tillämpas. Rätt

föreligger dock för Kustbevakningens tjänstemän att vid brott mot lagen

om Sveriges ekonomiska zon stoppa, visitera och inbringa fartyg, hålla

förhör och vidta annan åtgärd med stöd av 23 kap. 3 § tredje stycket

rättegångsbalken samt att med stöd av 23 kap. 8 § rättegångsbalken ta

med någon till förhör.

Även om tredje stycket är begränsat till brott mot regler om den

ekonomiska zonen kan det bli aktuellt att ingripa mot fartyg som

förflyttar sig från eller till zonen. Av det skälet har bestämmelsen

utformats till att omfatta samma geografiska område som paragrafen i

övrigt.

7.6 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Bakgrunden till ändringarna har redovisats ovan i avsnittet 5.4

Jaktlagen.

4 §

Stadgandet i paragrafen har förtydligats så att det klart framgår att

viltvården även skall omfatta vård av alla i Sverige naturligt

förekommande vilda fåglar även om de inte tillhör "landets viltbestånd".

Det gäller således framförallt flyttfåglar som endast passerar Sverige

under höst- eller vårflyttning. Förtydligandet har skett för att det direkt

av lagtexten skall framgår att jaktlagstiftningen uppfyller

bestämmelserna i EG:s direktiv 79/409/EEG om bevarande av vilda

fåglar (fågeldirektivet) om att viltvården skall omfatta samtliga fågelarter

som naturligt förekommer inom medlemsstaternas europeiska territorium

på vilket Romfördraget tillämpas.

5 §

I paragrafens andra stycke anges att viltet inte får ofredas och inte

heller förföljas annat än vid jakt. Enligt andra meningen i det stycket kan

dock lämpliga åtgärder vidtas för att motverka skador av vilt. Med

hänsyn till fågeldirektivet och EG:s direktiv 92/43/EEG om bevarande av

livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och habitatdirektivet) har

lagtexten förtydligats på så sätt att det klart framgår att åtgärder mot vilt

får företas om de skador som viltet förorsakar inte kan motverkas på

annat tillfredsställande sätt.

9 §

Ändringarna är föranledda av samma direktiv som angetts vid 5 §.

Polismyndigheten får låta avliva djuret, om det inte finns någon annan

tillfredsställande lösning.

10 a §

Paragrafen, vari uppräknas mark som staten har jakträtten på, ändras så

att det framgår att kronoegendomarna på Eriksö är belägna i Stockholms

och Södermanlands län.

7.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1818) om

åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

3 och 5 §§

I paragraferna ändras hänvisningarna till EU:s nuvarande CITES-

förordning till att i stället avse den nya CITES-förordningen, förordning

(EG) nr 338/97.

 8 §

De åtgärder som straffbeläggs med den nya bestämmelsen är desamma

som avsetts med nuvarande lydelse av paragrafens första stycke t.o.m.

första punkten. Således all befattning som strider mot föreskrifter som

utfärdas med stöd av lagen eller som strider mot tillstånd och övriga

beslut i de enskilda fallen. Överträdelse av föreskrifter och beslut som

meddelats med stöd av CITES-förordningen sanktioneras av 8 a §.

Bestämmelser om grovt brott och om lagkonkurrens har av

redaktionella skäl flyttats till 8 b och 9 a §.

 8 a §

 Överträdelser av nationell lagstiftning sanktioneras i 8 § och

överträdelser av EU:s regler sanktionerats med en särskild bestämmelse i

8 a §. Därutöver sanktioneras viss brottslighet mot nationella

bestämmelser och EU-bestämmelser i 9 §. I avsikt att underlätta för

rättstillämpningen samt som ett led i anpassningen till den nya

CITES-förordningen, har 8 a § utformats som en katalog med en

uttömmande uppräkning av de åtgärder som är straffbara.

Utgångspunkten är den nya CITES-förordningens artikel 16 enligt vilken

medlemsländerna har att införa sanktioner mot ett antal omnämnda

överträdelser. De flesta av dessa sanktioneras av andra bestämmelser

såsom 9 §, brottsbalken och lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

Enligt första och andra punkterna straffbeläggs import, export eller

reexport av exemplar utan vederbörligt tillstånd eller intyg. I paragrafen

avses med "import" införsel till Sverige från ett område utanför unionen

och med "export" och "reexport" utförsel respektive återutförsel från

Sverige till en plats utanför unionen. Förfarandet kan dessutom vara

straffbart enligt varusmugglingslagen som då, enligt 9 a §, blir tillämplig

före denna lag.

Den tredje punkten avser handel med artificiellt förökade växter (dvs.

växter förökade med vävnadsodlingsteknik) i strid mot de bestämmelser

som antagits i enlighet med artikel 7.1.b i CITES-förordningen.

Bestämmelsen i fjärde punkten syftar på reglerna om transport och

transitering och inte själva in- eller utförseln i sig som omfattas av första

punkten. Det bör särskilt anmärkas att det i den nya EU-förordningen för

närvarande inte finns någon bestämmelse som föreskriver krav på

tillstånd eller intyg för transport av exemplar till eller från gemenskapen,

utöver sådana tillstånd och intyg som krävs i samband med import,

export eller reexport. I artikel 9.5 i förordningen finns dock

bestämmelser om att levande växter och djur skall hanteras och förvaras

varsamt och djurvänligt vid transport till, från eller inom gemenskapen.

I artikel 9.1 första meningen, förbjuds vissa förflyttningar inom EU av

levande djur eller växter av de mest skyddsvärda arterna dvs. de arter

som förtecknats på förordningens bilaga A. De förflyttningar som

omfattas är sådana som innebär att ett exemplar som enligt

importtillstånd eller intyg skall förvaras på viss plats, förflyttas från den

platsen utan att förflyttningen godkänts av den administrativa CITES-

myndigheten. Detta förflyttningsförbud har inte upptagits bland de

överträdelser av bestämmelserna i förordningen som medlemsstaterna

enligt förordningens artikel 16 är skyldiga att ålägga sanktioner mot. Av

Romfördragets artikel 5 och allmänna EG-rättsliga principer följer dock

att överträdelser av gemenskapsrätten skall behandlas på samma sätt som

överträdelser av nationell rätt av samma slag. Det nämnda

förflyttningsförbudet skall därför sanktioneras på samma sätt som övriga

överträdelser.

Gärningar som strider mot fjärde punkten kan dessutom vara transport

av levande exemplar som inte tillräckligt har förberetts så att riskerna för

skador, sjukdom eller grym behandling minimerats. En sådan behandling

kan även vara straffbar enligt djurskyddslagen (1988:534). I det fallet att

en brottslig gärning täcks både av djurskyddslagens straffbestämmelser

och av straffbestämmelserna i denna lag skall vanliga regler om

brottkonkurrens tillämpas.

Femte punkten avser köp, anbud om köp, förvärv för kommersiella

ändamål, användning för kommersiella ändamål, förevisande för

allmänheten i kommersiellt syfte, försäljning, innehav för försäljning,

saluförande och transport i försäljningssyfte av exemplar i strid med

artikel 8.

 8 b §

Bestämmelserna om grovt brott har i oförändrat skick flyttats från 8 § i

dess nuvarande lydelse till 8 b §.

 9 §

Paragrafen har endast ändrats såvitt avser hänvisningen till CITES-

förordningen.

9 a §

Bestämmelsen om lagkonkurrens har flyttats från 8 § till 9 a §.

 11 och 12 §§

Paragraferna har ändrats till följd av att ansvarsbestämmelserna

rörande överträdelser av EU:s CITES-regler och bestämmelserna om

grovt brott flyttats från 8 § i paragrafens nuvarande lydelse till 8 a och 8

b §§.

RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 338/97

av den 9 december 1996

om skyddet av arter av vilda djur och växter

genom kontroll av handeln med dem

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt

artikel

130s. 1 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189c i fördraget angivna förfarandet och

med beaktande av följande:

1. Genom förordning (EEG) nr 3626/82/EEG1 tillämpas konventionen om

internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter sedan

den 1 januari 1984 inom gemenskapen. Syftet med konventionen är att skydda

utrotningshotade arter av djur och växter genom att kontrollera den

internationella handeln med exemplar av dessa arter.

2. Förordning (EEG) nr 3626/82 måste ersättas av en ny förordning för att

de

vilda djur- eller växtarter som hotas eller sannolikt kan komma att hotas av

handel skall kunna få ett bättre skydd på ett sådant sätt att hänsyn tas till

den

vetenskapliga kunskap som förvärvats sedan förordningen antogs samt till

handelns nuvarande struktur. Avskaffandet av kontroller vid de inre gränserna

som är ett resultat av den inre marknaden gör det dessutom nödvändigt att

vidta strängare åtgärder för kontroll av handeln vid gemenskapens yttre

gränser genom att dokument och varor kontrolleras vid tullstationen vid den

gräns där införsel äger rum.

3. Bestämmelserna i denna förordning påverkar inte medlemsstaternas

möjligheter att vidta eller upprätthålla strängare åtgärder i enlighet med

fördraget, särskilt beträffande innehav av exemplar av de arter som omfattas

av denna förordning.

4. Det är nödvändigt att fastställa objektiva kriterier för vilka arter av

vilda djur

och växter som bör tas med i bilagorna till denna förordning.

5. För genomförandet av denna förordning är det nödvändigt att gemensamma

villkor gäller för utfärdande, användning och uppvisande av dokument

avseende tillstånd för införsel till och export eller reexport från gemenskapen

av exemplar av de arter som omfattas av denna förordning. Det är nödvändigt

att särskilda bestämmelser fastställs för transitering av exemplar genom

gemenskapen.

6. Det är en administrativ myndighet i den medlemsstat som är

bestämmelsemedlemsstat som, med bistånd av den medlemsstatens

vetenskapliga myndighet och efter att vid

 behov ha beaktat eventuella synpunkter från gruppen för vetenskapliga

undersökningar, beslutar om ansökningar om införsel av exemplar till

gemenskapen.

7. Det är nödvändigt att bestämmelserna om reexport kompletteras med ett

samrådsförfarande för att minska risken för överträdelser.

8. För att säkerställa ett effektivt skydd av arter av vilda djur och

växter kan

ytterligare restriktioner fastställas för införsel till och export från

gemenskapen

av exemplar. Dessa restriktioner kan, såvitt avses levande exemplar,

kompletteras med restriktioner på gemenskapsnivå om förvaring eller transport

av sådana exemplar inom gemenskapen.

9. Det är nödvändigt att särskilda bestämmelser fastställs för exemplar som

 har

fötts och fötts upp i fångenskap eller förökats artificiellt, för exemplar som

utgör personliga tillhörigheter eller hushållsföremål samt för icke-kommersiella

lån, donationer eller utbyte mellan registrerade vetenskapsmän och

forskningsinstitutioner.

10. För att säkerställa bästa möjliga skydd för de arter som omfattas av

denna

förordning finns det ett behov av att bestämmelser fastställs för kontroll av

handel med, transport av och förvaringsvillkor för sådana exemplar inom

gemenskapen. Enhetliga regler måste gälla för utfärdande, giltighet och

användning av de intyg som bidrar till kontrollen av dessa aktiviteter och som

utfärdas med stöd av denna förordning.

11. Åtgärder bör vidtas för att levande exemplar skall påverkas så lite som

möjligt

av transporter till bestämmelseorten, från eller inom gemenskapen.

12. För att säkerställa effektiva kontroller och underlätta tullförfaranden

bör

tullstationer med utbildad personal utses för att genomföra nödvändiga

formaliteter och kontroller när exemplar förs in i gemenskapen, för att

åstadkomma ett förfarande för tullgodkännande eller användning i enlighet

med vad som anges i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober

19921 om inrättandet av en tullkodex för

 gemenskapen eller när exemplar exporteras eller reexporteras från

gemenskapen. Det bör också finnas inrättningar som säkerställer att levande

exemplar blir förvarade och omhändertagna på ett riktigt sätt.

13. För genomförandet av denna förordning är det vidare nödvändigt att

medlemsstaterna utser administrativa och vetenskapliga myndigheter.

14. Information till och upplysning av allmänheten, särskilt vid

gränsövergångarna, om bestämmelserna i denna förordning, bör främja

efterlevnaden av bestämmelserna.

15. För att säkerställa en effektiv tillämpning av förordningen bör

medlemsstaterna

noga övervaka efterlevnaden av förordningens bestämmelser och i detta syfte

samarbeta nära med varandra och med kommissionen. För detta krävs att

information lämnas om förordningens genomförande.

16. En övervakning av omfattningen av handeln med de arter av vilda djur och

växter som omfattas av denna förordning är av avgörande betydelse för att

handelns inverkan på arternas bevarandestatus skall kunna bedömas.

Detaljerade årsrapporter bör utarbetas i ett enhetligt format.

17. För att säkerställa att bestämmelserna i denna förordning efterlevs är

det

viktigt att medlemsstaterna ålägger sanktioner mot överträdelser i tillräcklig

omfattning och på ett lämpligt sätt med hänsyn till överträdelsens art och

svårhetsgrad.

18. Det är viktigt att ett gemenskapsförfarande införs som gör det möjligt

att inom

en rimlig tidsfrist införa genom-förandebestämmelser och ändringar till

bilagorna till denna förordning. En kommitté som möjliggör ett nära och

effektivt samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen på detta

område måste inrättas.

19. Med hänsyn till det stora antal biologiska och ekologiska aspekter som

måste

tas i beaktande vid genomförandet av denna förordning är det nödvändigt att

inrätta en grupp för vetenskapliga undersökningar, vars synpunkter

kommissionen kommer att vidarebefordra till kommittén och till de

administrativa myndigheterna i medlemsstaterna, för att bistå dem i

beslutsfattandet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE

Artikel 1

Syfte

Syftet med denna förordning är att skydda arter av vilda djur och växter och

säkerställa

deras bevarande genom kontroll av handeln med dem, i enlighet med de

bestämmelser som

fastställs i följande artiklar.

Denna förordning skall tillämpas under iakttagande av de mål, principer och

bestämmelser

som återfinns i den konvention som definieras i artikel 2.

Artikel 2

Definitioner

I denna förordning avses med:

a) kommittén: den kommitté för handel med vilda djur och växter som upprättas i

 enlighet

med artikel 18,

b) konventionen: konventionen om internationell handel med utrotningshotade

arter av vilda

djur och växter (CITES),

c) ursprungsland: det land i vilket ett exemplar har fångats eller tagits från

sin naturliga

miljö, uppfötts i fångenskap eller förökats artificiellt,

d) anmälan om import: anmälan från importören, dennes ombud eller företrädare,

vid tiden

för införsel till gemenskapen av ett exemplar av en art som upptagits i bilaga C

 eller D i

denna förordning, på en blankett som föreskrivs av kommissionen i enlighet med

förfarandet i artikel 18,

e) införsel från havet: direkt införande till gemenskapen av varje exemplar som

tagits från

en marin miljö som inte faller under någon stats jurisdiktion, inklusive

luftrummet ovanför

havet samt havsbottnen,

f) utfärdande: genomförandet av alla de förfaranden som är nödvändiga för

förberedelse

och godkännande av ett tillstånd eller ett intyg och utlämnande av detta till

den sökande,

g) administrativ myndighet: en administrativ nationell myndighet som i en

medlemsstat

utses i enlighet med artikel 13.1 a) eller, om det är fråga om ett tredje land

som är

konventionsslutande part, i enlighet med artikel IX i konventionen,

h) bestämmelsemedlemsstat: den bestämmelsemedlemsstat som nämns i dokumentet för

export eller reexport av ett exemplar, och om det är

fråga om införsel från havet, den medlemsstat som ett exemplars bestämmelseort

ligger i,

i) saluförande: saluförandet av och varje handling som rimligtvis kan tolkas som

saluförande, inklusive annonsering av försäljning och anstiftan av sådan

annonsering samt

inbjudan till förhandlingar,

j) personliga tillhörigheter eller tillhörigheter som ingår i hushåll: döda

exemplar, delar av

eller derivat av exemplar som tillhör en privatperson och utgör en del eller

kommer att

utgöra en del av vederbörandes normala egendom och tillhörigheter,

k) bestämmelseort: den plats där exemplaren, efter införsel till gemenskapen,

normalt skall

förvaras; för levande exemplar handlar det om den första plats där exemplaren

avses att

förvaras efter eventuell karantän eller period av isolering för

hälsoundersökningar och

kontroller,

l) population: en grupp av individer, som är biologiskt eller geografiskt

åtskilda från andra

sådan grupper,

m) huvudsakligen kommersiella ändamål: alla ändamål beträffande vilka

icke-kommersiella

aspekter inte klart överväger

n) reexport från gemenskapen: export från gemenskapen av varje exemplar som

tidigare har

införts,

o) återinförande till gemenskapen: införsel till gemenskapen av varje exemplar

som tidigare

exporterats eller reexporterats,

p) försäljning: varje form av försäljning. I denna förordning likställs

uthyrning, byte eller

utbyte med försäljning, och likvärdiga uttryck skall tolkas på samma sätt,

q) vetenskaplig myndighet: en vetenskaplig myndighet som skall utses av en

medlemsstat i

enlighet med bestämmelserna i artikel 13.1 b eller, när det gäller ett tredje

land som är

konventionsslutande part, i enlighet med artikel IX i konventionen,

r) grupp för vetenskapliga undersökningar: det rådgivande organ som skall

upprättas i

enlighet med artikel 17,

s) art: en art, en underart eller någon av deras populationer,

t) exemplar: varje levande eller dött djur eller levande eller död växt av de

arter som

upptagits i bilagorna A-D, eller varje del eller derivat

därav, som ingår i andra varor eller inte, och varje annan vara beträffande

vilken det av

medföljande dokument, förpackningen,

märkningen eller etiketten eller av någon annan omständighet framgår att det är

fråga om

delar eller derivat av djur eller växter av dessa arter, utom om dessa delar

eller produkter

särskilt har undantagits från tillämpningen av bestämmelserna i denna förordning

 eller

bestämmelserna i den bilaga där den berörda arten har upptagits genom en

hänvisning till

detta i de berörda bilagorna.

Som exemplar betraktas ett exemplar av en art som upptagits i bilagorna A-D om

exemplaret är ett djur eller en växt, eller utgör en del av eller ett derivat av

 ett djur eller en

växt och vars åtminstone ena "förälder" tillhör en art som upptagits i

bilagorna. Om

"föräldrarna" upptagits i olika bilagor, eller om bara den ena arten upptagits i

 en bilaga,

skall bestämmelserna i den mest restriktiva bilagan tillämpas. När det är fråga

om

hybridväxter skall, om den ena "föräldern" upptagits i bilaga A, bestämmelserna

i den mest

restriktiva bilagan tillämpas endast om detta särskilt angivits vid artnamnet i

bilagan;

u) handel: införsel till gemenskapen, inklusive införsel från havet, export och

reexport från

gemenskapen, och användning, omflyttning och överlåtelse inom gemenskapens

utbredningsområde, inklusive inom en medlemsstat, av de arter som omfattas av

bestämmelserna i denna förordning,

v) transitering: transport av exemplar mellan två punkter belägna utanför

gemenskapen,

genom gemenskapens territorium till en angiven mottagare, där de enda avbrotten

i

förflyttningen är de som förorsakas av sådana åtgärder som är nödvändiga vid

detta slag av

transport,

w) bearbetade exemplar som förvärvats för mer än femtio år sedan: exemplar

vilkas

obearbetade naturliga utseendet på ett påtagligt sätt har förändrats för att

utgöra smycken,

prydnads-, konst - eller nyttoföremål, eller musikinstrument, mer än femtio år

innan denna

förordning trädde i kraft och för vilka den administrativa myndigheten i

medlemsstaten i

fråga har kunnat försäkra sig om att de förvärvats under sådana villkor. Sådana

exemplar

kan emellertid bara anses som bearbetade exemplar om de utan tvekan hör till

någon av de

nämnda kategorierna och kan användas utan att skulpteras, bearbetas eller

förändras

ytterligare,

x) kontroll vid införande, export, reexport och transitering: den kontroll av

intyg, tillstånd

och anmälningar som föreskrivs i denna förordning och - när

gemenskapsbestämmelserna

så föreskriver eller, i annat fall, beträffande ett lämpligt urval av

försändelserna -

undersökningen av

exemplar, som när så är lämpligt kombineras med provtagning för analys eller en

fördjupad

kontroll.

Artikel 3

Tillämpningsområde

1. Bilaga A innehåller

a) de arter som upptagits i bilaga I till konventionen och beträffande

vilka

 medlemsstaterna inte har avgivit någon reservation,

b) varje art,

 i) som är eller kan bli föremål för efterfrågan för användning inom

 gemenskapen

eller för den internationella handeln och som antingen hotas av utrotning eller

är så sällsynt att all handel, även i lägsta tänkbara omfattning, skulle

äventyra

artens överlevnad,

 eller

 ii) som tillhör ett släkte beträffande vilket de flesta av arterna,

eller som utgör en

art beträffande vilken de flesta underarterna, upptagits i bilaga A i enlighet

med de kriterier som fastställs under punkterna a) eller b) i) och beträffande

vilka upptagandet i bilagan är nödvändigt för för att garantera ett effektivt

skydd av dessa taxa.

2. Bilaga B innehåller

a) de arter som upptagits i bilaga II till konventionen, förutom de som

upptagits i bilaga

A, och för vilka medlemsstaterna inte har avgivit någon reservation,

 bilaga A, och för vilka medlemsstaterna inte har avgivit någon

reservation,

b) de arter som upptagits i bilaga I till konventionen och som har blivit

föremål för en

reservation,

c) varje annan art som inte upptagits i bilaga I ellert II till

konventionen

 i) som är föremål för internationell handel av sådan omfattning att

 den kan

äventyra

 - dess överlevnad eller överlevnaden av populationer i vissa

länder, eller

 - bevarandet av den totala populationen på en nivå som

överensstämmer med

dess roll i de ekosystem den tillhör,

 eller

 ii) där det för att kunna garantera en effektiv kontroll av handel

med exemplar av

sådana arter är nödvändigt att den återfinns i bilagan på grund av likheten med

andra arter som är upptagna i bilagorna A och B,

d) arter beträffande vilka det har fastställts att införandet av levande

exemplar till

gemenskapens naturliga miljö utgör ett ekologiskt hot mot gemenskapens inhemska

arter av vilda djur och växter.

3. Bilaga C innehåller

a) arter som upptagits i bilaga III till konventionen, förutom de som

återfinns i bilaga A

eller B, och för vilka medlemsstaterna inte har avgett någon reservation,

b) arter som upptagits i bilaga II till konventionen och som har blivit

föremål för en

reservation.

4. Bilaga D innehåller

a) arter som inte upptagits i bilaga A-C och som importeras till

gemenskapen i sådan

omfattning att övervakning är befogad,

b) arter som upptagits i bilaga III till konventionen och som har blivit

föremål för en

reservation.

5. När bevarandestatusen för arter som omfattas av denna förordning gör det

 berättigat

att låta dem upptas i någon av bilagorna till konventionen, skall

medlemsstaterna bidra till

de nödvändiga ändringarna.

Artikel 4

Införsel i gemenskapen

1. Införsel till gemeskapen av exemplar av arter som upptagits i bilaga A

får ske under

förutsättning att de nödvändiga kontrollerna har genomförts och att ett av en

administrativ

myndighet i bestämmelsemedlemsstaten utfärdat importtillstånd dessförinnan har

uppvisats

vid det tullkontor vid gränsen där införseln skall göras.

Importtillståndet får endast utfärdas om det inte strider mot de restriktioner

som fastställts i

enlighet med punkt 6 och om följande villkor är uppfyllda.

a) den behöriga vetenskapliga myndigheten skall, med beaktande av yttranden

 från

gruppen för vetenskapliga undersökningar, ha uttalat att införsel till

gemenskapen

 i) inte försämrar artens bevarandestatus eller minskar

utbredningsområdet för den

berörda populationen

 ii) genomförs:

 - för något av de ändamål som anges i artikel 8.3 e, f och g,

eller

 - i andra syften som inte hotar den berörda artens överlevnad,

b) i) sökanden kan förete skriftlig bevisning för att exemplaren har

förvärvats i

enlighet med lagstiftningen om skyddet av den berörda arten vilket, när det

gäller import från tredje land av exemplar av en art som upptagits i bilagorna

till konventionen, skall vara ett exporttillstånd eller ett intyg för reexport,

eller

en kopia av ett sådant tillstånd eller intyg, utfärdat i enlighet med

konventionen

av en behörig myndighet i det exporterande eller reexporterande landet,

 ii) för utfärdandet av ett importtillstånd för de arter som

upptagits i bilaga A i

enlighet med bestämmelserna i artikel 3.1 a, krävs det dock inte att sådan

skriftlig bevisning företes, men originalet till importtillstånd av denna typ

skall

inte lämnas ut av myndigheterna förrän sökanden har uppvisat ett

exporttillstånd eller ett intyg för reexport,

c) den behöriga vetenskapliga myndigheten är övertygad om att den planerade

förvaringsplatsen för ett levande exemplar på bestämmelseorten är lämpligt

utrustad,

så att exemplaret kan skyddas och vårdas på ett riktigt sätt,

d) den administrativa myndigheten är övertygad om att exemplaret inte

kommer att

användas för huvudsakligen kommersiella ändamål,

e) den administrativa myndigheten, efter att ha konsulterat den behöriga

vetenskapliga

myndigheten, är övertygad om att inga

 andra faktorer med inverkan på artens bevarande talar emot utfärdandet

av

importtillståndet, och

f) när det gäller införsel från havet, den administrativa myndigheten är

övertygad om att

alla levande exemplar kommer att förberedas för transport och behandlas på ett

sådant sätt att riskerna för skada, sjukdom eller grym behandling minimeras.

2. Införsel till gemenskapen av exemplar av arter som upptagits i bilaga B

får ske under

förutsättning att de nödvändiga kontrollerna har genomförts och att ett av en

administrativ

myndighet i bestämmelsemedlemsstaten utfärdat importtillstånd dessförinnan

uppvisats vid

det tullkontor vid gränsen där införseln skall göras.

Importtillståndet får endast utfärdas om detta inte strider mot de restriktioner

 som fastställs

enligt punkt 6 och när

a) den behöriga vetenskapliga myndigheten, efter att ha granskat

tillgängliga uppgifter

och med beaktande av yttranden från gruppen för vetenskapliga undersökningar,

anser att införsel till gemenskapen inte skulle försämra artens bevarandestatus,

 eller

minska omfattningen av utbredningsområdet för den berörda populationen av

arten,

med hänsyn tagen till nuvarande eller förväntad omfattning av handeln. Yttrandet

gäller även för de senare importerna så länge de ovan nämnda förhållandena inte

ändras i påtaglig omfattning,

b) sökanden lägger fram skriftlig bevisning för att förvaringsplatsen på

bestämmelseorten är lämpligt utrustad så att ett levande exemplar kan skyddas

och

vårdas på ett riktigt sätt,

c) de villkor som anges i punkt 1 b i, e och f uppfylls.

3. Införsel till gemenskapen av exemplar av arter som upptagits i bilaga C

får ske under

förutsättning att de nödvändiga kontrollerna har genomförts och att en anmälan

om import

dessförinnan har uppvisats vid det tullkontor vid gränsen där införseln skall

göras och

a) när det gäller export från ett land som nämns i samband med den berörda

arten i

bilaga C, sökanden lägger fram skriftlig bevisning b, i form av ett

exporttillstånd

som utfärdats av behörig myndighet i det landet i enlighet med konventionen, för

 att

exemplaren har förvärvats i enlighet med den nationella lagstiftningen om skydd

av

den berörda arten, eller

b) när det gäller export från ett land som inte nämns i samband med den

berörda arten i

bilaga C eller reexport från vilket land som helst, sökanden visar upp ett

exporttillstånd, ett intyg för reexport eller ett ursprungsintyg som utfärdats

av en

behörig myndighet i export- eller reexportlandet i enlighet med konventionen.

4. Införsel till gemenskapen av exemplar av arter som upptagits i bilaga D

till denna

förordning får ske under förutsättning att de nödvändiga kontrollerna har

genomförts och

att en anmälan om import dessförinnan har uppvisats vid det tullkontor vid

gränsen där

införseln skall göras.

5. De villkor för utfärdande av ett importtillstånd som anges i punkt 1 a och d

och i punkt 2

a, b och c är inte tillämpliga på exemplar för vilka sökanden företer skriftlig

bevisning för

att

a) exemplaren tidigare lagligen har införts till eller förvärvats från

gemenskapen och att

de återinförs till gemenskapen obearbetade eller bearbetade, eller

b) att det rör sig om bearbetade exemplar som har förvärvats för mer än

femtio år

sedan.

6. Kommissionen kan efter samråd med de berörda ursprungs-länderna, i

enlighet med

det förfarande som föreskrivs i artikel 18 och med beaktande av alla yttranden

från

gruppen för vetenskapliga undersökningar, för införsel till gemenskapen

fastställa

allmänna restriktioner, eller restriktioner som enbart gäller för vissa

ursprungsländer,

a) avseende exemplar av arter som upptagits i bilaga A på grundval av de

villkor som

fastställs i punkt 1 a i, eller e,

b) avseende exemplar av arter som upptagits i bilaga B på grundval av de

villkor som

fastställs i punkt 1 e eller i punkt 2 a, samt

c) avseende levande exemplar av arter som upptagits i bilaga B beträffande

vilka

dödligheten under transport är hög eller beträffande vilka det har konstaterats

att det

är osannolikt att de kommer att överleva i fångenskap under en avsevärd del av

sin

möjliga livstid, eller

d) avseende levande exemplar av arter beträffande vilka det har

konstaterats att deras

införande i gemenskapens naturliga miljö utgör ett ekologiskt hot mot de

inhemska

vilda arterna av djur och växter i gemenskapen.

Var tredje månad skall förteckningen över eventuella beslut offentliggöras i

Europeiska

gemenskapernas officiella tidning.

7. När särskild omlastning vid sjö-, luft- eller järnvägstransport sker

efter införseln till

gemenskapen, kan undantag från kravet att genomföra kontroller och uppvisa

importdokument för tullkontoret vid gränsen där införseln görs i enlighet med

vad som

föreskrivs i punkt 1-4, medges i enlighet med det förfarande som anges i artikel

 18, detta

för att göra det möjligt att genomföra kontrollerna och visa upp dokumenten vid

ett annat

tullkontor, som utses i enlighet med artikel 12.1.

Artikel 5

Export eller reexport från gemenskapen

1. Export eller reexport från gemenskapen av exemplar av arter som

upptagits i bilaga

A till denna förordning får ske under förutsättning att de nödvändiga

kontrollerna

genomförts och att ett av en administrativ myndighet i den medlemsstat där

exemplaret

befinner sig utfärdat exporttillstånd eller intyg om reexport har uppvisats vid

det tullkontor

där exportformaliteterna fullgörs.

2. Ett exporttillstånd för exemplar av de arter som upptagits i bilaga A får

bara utfärdas om

följande villkor är uppfyllda:

a) Den behöriga vetenskapliga myndigheten skall ha avgett ett skriftligt

yttrande om att

infångandet eller insamlandet av exemplar eller export av dem inte försämrar

artens

bevarandet-status eller minskar omfattningen av utbredningsområdet för

populationen

av arten.

b) Sökanden skall lägga fram skriftlig bevisning för att exemplaren har

förvärvats i

enlighet med gällande lagstiftning om skydd av den ifrågavarande arten. När

ansökan

görs till någon annan medlemsstat än ursprungsstaten, skall den skriftliga

bevisningen

bestå av ett intyg om att exemplaret har tagits från sin naturliga miljö, i

enlighet med

gällande lagstiftning på dess territorium

c) Den administrativa myndigheten skall vara övertygad om att

 i) varje levande exemplar kommer att förberedas för transport och

transporteras

på ett sådant sätt att riskerna för skador, sjukdom eller grym behandling

minimeras och

 ii) - att exemplar av arter som inte förteccknats i bilaga I

till konventionen

inte kommer att användas för huvudsakligen kommersiella ändamål,

eller

 - att när det är fråga om export av exemplar av arter som

anges i artikel

3.1 a, i denna förordning, till en stat som är part till konventionen, ett

importtillstånd har utfärdats,

och

d) Den administrativa myndigheten i medlemsstaten skall, efter samråd med

den

behöriga vetenskapliga myndigheten, vara övertygad om att inga andra faktorer

som

påverkar artens bevarandestatus talar mot ett utfärdande av exporttillstånd.

3. Ett intyg för reexport kan bara utfärdas om de villkor som anges i punkt

 2 c

och d är uppfyllda och sökanden företer skriftlig bevisning för att exemplaren

a) har införts till gemenskapen i enlighet med bestämmelserna i denna

förordning,

eller

b) om de har införts till gemenskapen före denna förordnings

ikraftträdande, att de har

införts i enlighet med bestämmelserna i förordning (EEG) nr 3626/82,

eller

c) om de har införts till gemenskapen före 1984, att de har släppts ut på

den

internationella marknaden i enlighet med bestämmelserna i konventionen,

eller

d) har införts på ett lagligt sätt till en medlemsstat innan bestämmelserna

 i de

förordningar som åsyftas i a och b eller i konventionen blev tillämpliga för

dessa

exemplar eller i den berörda medlemsstaten.

4. Export eller reexport från gemenskapen av exemplar som upptagits i

bilagorna B och

C till denna förordning får ske under förutsättning att de nödvändiga

kontrollerna

genomförts och att ett av en administrativ myndighet i den medlemsstat där

exemplaret

befinner sig utfärdat exporttillstånd eller intyg om reexport har uppvisats vid

det tullkontor

där exportformaliteterna fullgörs.

Ett exporttillstånd kan bara utfärdas om de villkor som anges i punkt 2 a, b, c

i och d är

uppfyllda.

Ett intyg för reexport får bara utfärdas om de villkor som anges i punkt 2 c i

och d och i

punkt 3 a till d är uppfyllda.

5. När en begäran om intyg för reexport rör exemplar som införts i

gemenskapen med

hjälp av ett importtillstånd som utfärdats i en annan medlemsstat, skall den

administrativa

myndigheten först samråda med den administrativa myndighet som har utfärdat

importtillståndet. Samrådsförfarandet och de fall i vilka ett sådant samråd är

nödvändigt,

skall fastställas i enlighet med förfarandet i artikel 18.

6. De villkor för utfärdande av ett exporttillstånd eller ett intyg om

reexport som anges i

punkt 2 a, och c ii gäller inte

i) bearbetade exemplar som har förvärvats för mer än 50 år sedan,

eller

ii) döda exemplar, delar av och derivat av exemplar för vilka sökanden kan

förete

skriftlig bevisning för att de lagligen har förvärvats innan bestämmelserna i

denna

förordning eller i förordning (EEG) nr 3626/82 eller konventionen blev

tillämpliga på

dem.

7. a) Den behöriga vetenskapliga myndigheten i varje medlemsstat

övervakar

utfärdandet av exporttillstånd i medlemstaten för exemplar av arter som

upptagits i bilaga B och faktisk export av sådana exemplar. När en sådan

vetenskaplig myndighet anser att export av exemplar av någon av dessa arter

bör begränsas för att arten i hela dess utbredningsområde skall kunna bevaras

på en nivå som överensstämmer med dess roll i de ekosystem den tillhör och

som ligger väl över den nivå vid vilken arten skulle behöva överföras till

bilaga A enligt artikel 3.1 a eller b i, skall den skriftligen informera

behöriga

administrativa myndigheten om lämpliga åtgärder för att begränsa utfärdandet

av exporttillstånd för exemplar av arten.

 b) När en administrativ myndighet informeras om åtgärderna enligt a

 skall den

informera kommissionen och översända kommentarer som, när det är lämpligt,

förordar restriktioner för exporten av de berörda arterna i enlighet med

förfarandet i artikel 18.

Artikel 6

Avslag på ansökan om de tillstånd och intyg

som anges i artiklarna 4, 5 och 10

1. När en medlemsstat avslår en ansökan om tillstånd eller intyg och fråga

är om ett fall

som är betydelsefullt i förhållande till syftet med denna förordning, skall den

omedelbart

informera kommissionen om avslaget med angivande av skälen härför.

2. Kommissionen skall till andra medlemsstater översända den information

som den har

mottagit enligt punkt 1 för att säkerställa en enhetlig tillämpning av denna

förordning.

3. När en ansökan om tillstånd eller intyg rör exemplar för vilka en dylik

begäran

tidigare har avslagits, skall sökanden informera den behöriga myndighet till

vilken ansökan

ställs om det tidigare avslaget.

4. a) Medlemsstaterna skall respektera de avslag som görs av behöriga

myndigheter

i andra medlemsstater, när avslagen grundas på bestämmelserna i denna

förordning.

 b) Denna bestämmelse skall dock inte tillämpas när omständigheterna

 har

förändrats väsentligt eller när nya uppgifter till stöd för ansökan har blivit

tillgängliga. När sådana omständigheter föreligger skall, om en administrativ

myndighet utfärdar ett tillstånd eller ett intyg, myndigheten informera

kommissionen om detta och om skälen till utfärdandet.

Artikel 7

Undantag

1. Exemplar som fötts och fötts upp i fångenskap eller förökats artificiellt

a) Med undantag för fall då bestämmelserna i artikel 8 är tillämpliga skall

 exemplar av

de arter som upptagits i bilaga A som har fötts och uppfötts i fångenskap eller

förökats artificiellt behandlas i enlighet med de bestämmelser som är

tillämpliga på

exemplar av arter som upptagits i bilaga B.

b) När det gäller växter som har förökats artificiellt kan undantag göras

från

bestämmelserna i artiklarna 4 och 5 under särskilda av kommissionen fastställda

förutsättningar som rör

 i) användningen av fytosanitära intyg,

ii) den handel som bedrivs av registrerade kommersiella handelsföretag och

de

vetenskapliga institutioner som anges i punkt 4 i denna artikel, och

 iii) handel med hybrider.

c) De kriterier som skall användas för att avgöra om ett exemplar har fötts

 och fötts upp

i fångenskap eller förökats artificiellt och huruvida det har varit i

kommersiellt syfte

eller inte, liksom de särskilda villkor som anges i b, skall fastställas av

kommissionen

i enlighet med förfarandet i artikel 18.

2. Transitering

a) Trots vad som sägs i artikel 4 krävs det inte att de föreskrivna

kontrollerna och de

föreskrivna tillstånden, intygen och anmälningarna uppvisas för och kontrolleras

 vid

tullkontoret vid gränsen där införsel skall göras när det är fråga om exemplar

som

transiteras genom gemenskapen.

b) När det gäller de arter som har upptagits i bilagorna i enlighet med

artikel 3.1 och

3.2 a och b, skall det undantag som anges i a gälla endast då ett sådant giltigt

dokument för export- eller reexport som föreskrivs i konventionen, som avser

medföljande exemplar och i vilket bestämmelseorten anges, har utfärdats av

behöriga

myndigheter i det tredje land som är export- eller reexportland.

c) Om ett sådant dokument inte utfärdats före exporten eller reexporten,

skall

exemplaret beslagtas och, när så är lämpligt, förverkas, om inte dokumentet

läggs

fram i efterhand på de villkor som skall fastställas av kommissionen i enlighet

med

förfarandet i artikel 18.

3. Personliga tillhörigheter eller hushållsföremål

Trots vad som sägs i artiklarna 4 och 5, är bestämmelserna där inte tillämpliga

på döda

exemplar eller på delar eller derivat av exemplar av arter som upptagits i

bilagorna A-D i

denna förordning, när det handlar om personliga tillhörigheter eller

hushållsföremål som

införts till gemenskapen eller exporterats eller reexporterats från gemenskapen

i

enlighet med de bestämmelser som skall fastställas av kommissionen i enlighet

med

förfarandet i artikel 18.

4. Forskningsinstitutioner

De dokument som anges i artiklarna 4, 5, 8 och 9 är inte nödvändiga när det rör

sig om

icke-kommersiella lån, gåvor eller donationer och utbyte mellan forskare och

forskningsinstitutioner som registrerats av de administrativa myndigheterna i de

 stater där

de finns, av herbarieexemplar eller andra konserverade, torkade eller inkapslade

museiexemplar och levande växter som försetts med en sådan etikett vars förlaga

bestämts

enligt förfarandet i artikel 18, eller en liknade etikett som är utfärdad eller

godkänd av en

administrativ myndighet i ett tredje land.

Artikel 8

Bestämmelser rörande kontrollen av kommersiella aktiviteter

1. Det är förbjudet att köpa, att erbjuda sig att köpa, att förvärva för

kommersiella

ändamål, att för kommersiella ändamål för allmänheten förevisa, att använda i

vinstsyfte

och att försälja, att inneha för försäljning, att saluföra eller att för

försäljning transportera

exemplar av de arter som upptagits i bilaga A.

2. Medlemsstaterna kan förbjuda innehav av exemplar särskilt vad gäller

levande djur

av de arter som anges i bilaga A.

3. I enlighet med kraven i annan gemenskapslagstiftning kan undantag från

de förbud

som anges i punkt 1 i enskilda fall medges under förutsättning att ett intyg om

detta

utfärdas av den administrativa myndigheten i den medlemsstat där exemplaren

finns då

exemplaren

a) har förvärvats i eller införts till gemenskapen innan bestämmelserna om

de arter som

finns upptagna i bilaga I till konventionen, i bilaga C 1 till förordning (EEG)

nr

3626/82 eller i bilaga A till denna förordning, blev tillämpliga på exemplaren i

 fråga,

eller

b) är bearbetade exemplar som förvärvats för mer än femtio år sedan, eller

c) har införts i gemenskapen i enlighet med bestämmelserna i denna

förordning och är

avsedda att användas på ett sätt som inte hotar artens överlevnad, eller

d) är av en djurart och är exemplar som fötts och fötts upp i fångenskap

eller är av en

växtart och är exemplar som förökats artificiellt, eller en del eller ett

derivat av ett

sådant djur eller en sådan växt, eller

e) är nödvändiga, under exceptionella omständigheter, för den vetenskapliga

utvecklingen eller för viktiga biomedicinska ändamål, med hänsyn tagen till

bestämmelserna i direktiv 86/609/EEG av den 24 november 1986 om tillämpning av

medlemsstaternas lagar och bestämmelser om skydd av djur som används fär

experimentella och andra vetenskapliga syften1, när det är visat att den

ifrågavarande

arten är den enda som är lämplig för detta syfte och det inte finns exemplar av

denna

art som fötts eller fötts upp i fångenskap, eller

f) som är avsedda för avel eller förökning och på så sätt kan bidra till

att bevarad de

berörda arterna, eller

g) som är avsedda för forskning eller undervisning som syftar till att

skydda eller bevara

arten, eller

h) har sitt ursprung i en medlemsstat och har tagits ur sin naturliga miljö

 i enlighet med

gällande lagstiftning i den medlemsstaten.

4. Kommissionen kan, i enlighet med förfarandet i artikel 18, fastställa

allmänna

undantag från de förbud som anges i punkt 1, på grundval av vad som föreskrivs i

 punkt 3,

liksom allmänna undantag för de arter som upptagits i bilaga A, i enlighet med

bestämmelserna i artikel 3.1 b ii. Alla sådana undantag måste vara i

överensstämmelse med

kraven i annan gemenskapslagstiftning om bevarande av vilda djur och växter.

5. De förbud som anges i punkt 1 skall också tillämpas på exemplar av de

arter som

upptagits i bilaga B, utom då den behöriga myndigheten i den berörda

medlemsstaten har

övertygats om att exemplaren har förvärvats och, om de har sitt ursprung utanför

gemenskapen, att de har införts i enlighet med gällande lagstiftning för

bevarande av vilda

djur och växter.

6. De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna har rätt att sälja de

exemplar som

upptagits i bilagorna B-D och som har förverkats med stöd av denna förordning,

under

förutsättning att exemplaren inte på detta sätt direkt återställs till den

fysiska eller juridiska

person från

vilken de förklarades förverkade, eller som deltog i överträdelsen. Dessa

exemplar får då

behandlas som om de hade förvärvats lagligen.

Artikel 9

Förflyttning av levande exemplar

1. Varje förflyttning inom gemenskapen av ett levande exemplar av en art

som upptagits

i bilaga A från den plats som anges på importtillståndet eller i något intyg som

 utfärdats i

enlighet med denna förordning, måste föregås av ett godkännande från en

administrativ

myndighet i den medlemsstat där exemplaret befinner sig. I andra fall av

förflyttning skall

den person som ansvarar för förflyttningen vid behov kunna förete bevis på

exemplarets

lagliga ursprung.

2. Ett sådant godkännande

a) kan bara ges om den behöriga vetenskapliga myndigheten i medlemsstaten,

eller, när

förflyttningen görs till en annan medlemsstat, den behöriga vetenskapliga

myndigheten i denna stat, har försäkrat sig om att den förvaringsplats som avses

 för

ett levande exemplar på bestämmelseorten är lämpligt utrustat så att exemplaret

kan

skyddas och vårdas på ett riktigt sätt.

b) måste bekräftas genom utfärdandet av ett intyg, och

c) skall, när det är lämpligt, omedelbart översändas till en administrativ

myndighet i den

medlemsstat där exemplaret skall placeras.

3. Det krävs dock inte något sådant godkännade när ett levande djur måste

förflyttas för

att få akut behandling av en veterinär och djuret omedelbart återförs till sin

godkända

placering.

4. När ett levande exemplar av en art som upptagits i bilaga B förflyttats

inom

gemenskapen, kan innehavaren av exemplaret lämna det ifrån sig endast om den

tilltänkta

mottagaren har informerats på ett riktigt sätt om vilken förvaring, utrustning

och skötsel

som krävs för rätt vård av exemplaret.

5. När levande exemplar transporteras till, från eller inom gemenskapen

eller hålls kvar

där under en period av transitering eller omlastning, skall de förberedas för

transporten,

förflyttas och behandlas på ett sådant sätt att risken för skada, sjukdom eller

grym

behandling blir så liten som möjligt samt, när det gäller djur, i enlighet med

gällande

gemenskapslagstiftning om skydd av djur under transport.

6. I enlighet med förfarandet i artikel 18, kan kommissionen införa

restriktioner för

innehav eller förflyttning av levande exemplar av arter vilkas införsel till

gemenskapen

begränsas av vissa restriktioner i enlighet med artikel 4.6.

Artikel 10

Utfärdande av intyg

När en administrativ myndighet i en medlemsstat mottar en ansökan från den

person som

berörs och det till ansökan är fogat alla de nödvändiga dokument som krävs och

alla villkor

för utfärdandet är uppfyllda, har myndigheten rätt att utfärda ett intyg för de

syften som

anges i artiklarna 5.2 b, 5.3, 5.4, 8.3 och 9.2 b.

Artikel 11

Giltighet och särskilda villkor för tillstånd och intyg

1. Utan att det påverkar strängare bestämmelser som medlemsstaterna kan

anta eller

upprätthålla, är de tillstånd och intyg som utfärdas av de behöriga

myndigheterna i

medlemsstaterna i enlighet med denna förordning giltiga i hela gemenskapen.

2. a) Varje sådant tillstånd eller intyg, liksom varje tillstånd eller

 intyg som utfärdas

på grundval av ett sådant dokument, skall emellertid anses som ogiltigt om en

behörig myndighet eller kommissionen, i samråd med den behöriga myndighet

som har utfärdat detta tillstånd eller intyg, kan bevisa att det har utfärdats

under den felaktiga föreställningen att villkoren för dess utfärdande

uppfylldes.

 b) Exemplar som befinner sig på en medlemsstats territorium och som

 omfattas

av ett sådant dokument, skall tas i beslag av den behöriga myndigheten i

medlemsstaten och får förklaras förverkade.

3. Varje tillstånd eller intyg som utfärdas av en myndighet i enlighet med

denna

förordning, kan innehålla villkor och krav som myndigheten föreskriver för att

garantera

efterlevnaden av förordningens bestämmelser. När sådana villkor eller krav skall

 framgå av

utformningen av tillstånd och intyg skall medlemsstaterna informera kommissionen

 om

detta.

4. Varje importtillstånd som utfärdas på grundval av en kopia av ett

motsvarande

exporttillstånd eller intyg för reexport är giltigt endast för

införsel av exemplar i gemenskapen om det åtföljs av det giltiga

exporttillståndet eller

intyget för reexport i original.

5. Kommissionen skall fastställa vilka tidsfrister som skall iakttas för

utfärdande av

tillstånd och intyg, i enlighet med det i artikel 18 angivna förfarandet.

Artikel 12

Plats för införsel och export

1. Medlemsstaterna skall utse de tullkontor där kontroll av och

formaliteter för införsel

till och export från gemenskapen och godkänd tullbehandling skall utföras i

enlighet med

rådets förordning (EEG) 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen,

av

exemplar av arter som omfattas av denna förordning, och medlemsstaterna skall

även ange

vilka tullkontor som är speciellt utsedda för att hantera levande exemplar.

2. Alla de kontor som utsetts i enlighet med punkt 1 skall förses med

tillräcklig personal

med lämplig utbildning. Medlemsstaterna skall försäkra sig om att

förvaringsplatsen är

utrustad i enlighet med bestämmelserna i den gemenskapslagstiftning som är

relevant för

transport och förvaring av levande djur och, när så krävs, att lämpliga åtgärder

 har

vidtagits för levande växter.

3. Alla de kontor som utsetts i enlighet med punkt 1 skall anmälas till

kommissionen

som offentliggör en lista över dem i Europeiska gemenskapernas officiella

tidning.

4. I undantagsfall och i enlighet med de kriterier som fastställs i

enlighet med

förfarandet i artikel 18, kan en administrativ myndighet godkänna införsel till

gemenskapen, eller export eller reexport vid ett annat tullkontor än ett som

utsetts i enlighet

med punkt 1.

5. Medlemsstaterna skall se till att allmänheten vid gränspassagerna

informeras om

tillämpningsbestämmelserna i denna förordning.

Artikel 13

Administrativa myndigheter, vetenskapliga myndigheter

 och andra behöriga myndigheter

1. a) Varje medlemsstat skall utse en huvudansvarig administrativ

myndighet med

uppgift att genomföra denna förordning och kommunicera med kommissionen.

 b) Varje medlemsstat kan likaledes utse ytterligare administrativa

myndigheter

och andra behöriga myndigheter med uppgift att biträda den huvudansvariga

myndigheten med genomförandet. Då skall den huvudansvariga myndigheten

förse de biträdande myndigheterna med all den information som är nödvändig

för en riktig tillämpning av förordningen.

2. Varje medlemsstat skall utse en eller flera vetenskaplig(a)

myndighet(er) med

lämpliga kvalifikationer vilkas funktioner skall vara åtskilda från alla de

utsedda

administrativa myndigheternas funktioner.

3. a) Medlemsstaterna skall senast tre månader innan denna förordning

börjar

tillämpas meddela kommissionen namnen på och adresserna till de

administrativa myndigheterna, de andra behöriga myndigheterna som har

bemyndigats att utfärda tillstånd och intyg samt de vetenskapliga

myndigheterna. Kommissionen skall offentliggöra dessa uppgifter i Europeiska

gemenskaperna officiella tidning inom en månad.

 b) Varje administrativ myndighet som anges i punkt 1 a) skall, om

kommissionen

begär det, inom två månader meddela den namnen på och översända

namnteckningsprov avseende de personer som har befogenhet att underteckna

tillstånd och intyg, liksom ett exempel på stämplar, förseglingar, eller andra

märken som används för att göra tillstånd eller intyg autentiska.

 c) Medlemsstaterna skall till kommissionen meddela varje ändring av

 de uppgifter

som redan översänts inom en tid av två månader från och med genomförandet

av ändringen.

Artikel 14

Kontroll av efterlevnaden och

undersökningar av överträdelser

1. a) De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall kontrollera

efterlevnaden

av bestämmelserna i denna förordning.

 b) Om de behöriga myndigheterna har anledning att misstänka att

dessa

bestämmelser inte efterlevs skall de vidta nödvändiga åtgärder för att

säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna, eller vidta rättsliga åtgärder.

 c) Medlemsstaterna skall informera kommissionen och, med avseende

på arter

som förtecknats i bilagorna till konventionen, konventionens sekretariat om

alla åtgärder, inklusive beslag och förverkande, som genomförs av de behöriga

myndigheterna när fråga är om allvarliga överträdelser av denna förordning.

2. Kommissionen skall göra medlemsstaternas behöriga myndigheter

uppmärksamma på

de frågor som den anser det vara nödvändigt att undersöka i enlighet med denna

förordning. Medlemsstaterna skall därefter informera kommissionen och, med

avseende på

de arter som upptagits i bilagorna till konventionen, konventionens sekretariat

om resultatet

av undersökningarna.

3. a) En efterlevnadsgrupp som består av företrädare för de

myndigheter i varje

medlemsstat som ansvarar för att säkerställa genomförandet av bestämmelserna

i den här förordningen skall inrättas. Gruppen skall ha kommissionens

företrädare som ordförande.

 b) Efterlevnadsgruppen skall granska alla tekniska frågor som har

samband med

efterlevnaden av den här förordningen och som tas upp av ordföranden,

antingen på dennes eget initiativ eller på begäran av medlemmar i gruppen

eller kommittén.

 c) Kommissionen skall till kommittén överlämna de yttranden som

görs i

eftrlevnadsgruppen.

Artikel 15

Överföring av information

1. Medlemsstaterna och kommissionen skall ge varandra den information som

är

nödvändig för genomförandet av denna förordning.

Medlemsstaterna och kommissionen skall se till att nödvändiga åtgärder vidtas

för att göra

allmänheten medveten om och informera den om tillämpningsbestämmelserna för

konventionen och denna förordning och om åtgärder för genomförande av den

senare.

2. Kommissionen skall hålla kontakt med konventionens sekretariat för att

säkerställa ett

effektivt genomförande av konventionen över hela det territorium som denna

förordning

skall tillämpas på.

3. Kommissionen skall omedelbart översända alla yttranden från gruppen för

vetenskapliga undersökningar till de administrativa myndigheterna i de berörda

medlemsstaterna.

4. a) De administrativa myndigheterna i medlemsstaterna skall varje år

 före den 15

juni översända all den information om föregående år som är nödvändig för att

upprätta de rapporter som föreskrivs i artikel VIII.7 a i konventionen

 och likvärdig information om den internationella handeln med

alla exemplar av

de arter som upptagits i bilaga A, B och C samt om införsel till gemenskapen

av exemplar av arter som upptagits i bilaga D. Vilken information som skall

översändas och sättet att lägga fram denna skall bestämmas av kommissionen i

enlighet med förfarandet i artikel 18.

 b) På grundval av den information som anges i a skall kommissionen

varje år före

den 31 oktober offentliggöra en statistikrapport om införsel till gemenskapen

samt export och reexport från gemenskapen av exemplar av arter som omfattas

av denna förordning och till sekretariatet för konventionen översända

information om arter som omfattas av konventionen.

 c) Utan att det påverkar artikel 20 skall de administrativa

myndigheterna i

medlemsstaterna före den 15 juni vartannat år, med början 1999, till

kommissionen överlämna all information rörande de två föregående åren som

krävs för att utarbeta de rapporter till vilka hänvisning sker i artikel VIII.7

b i

konventionen och likvärdig information rörande de bestämmelser i den här

förordningen som faller utanför konventionens räckvidd. Vilken information

som skall överlämnas och hur denna skall vara utformad skall anges av

kommissionen i enlighet med det förfarande som anges i artikel 18.

 d) på grundval av den under c angivna informationen skall

kommissionen före

den 31 oktober vartannat år, med början 1999, utarbeta en rapport om

genomförande och säkerställande av efterlevnaden av den här förordningen.

5. För att kunna förbereda ändringar i bilagorna skall de behöriga

myndigheterna i

medlemsstaterna till kommissionen översända alla relevanta uppgifter.

Kommissionen skall

precisera vilka uppgifter som krävs, i enlighet med förfarandet i artikel 18.

6. I enlighet med rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att

 ta del av

miljöinformation 1, skall kommissionen vidta lämpliga åtgärder för att skydda

konfidentiell

information som den mottagit vid tillämpningen av denna förordning.

Artikel 16

Sanktioner

1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att ålägga

sanktioner åtminstone

mot följande överträdelser av bestämmelserna i denna förordning:

a) Införsel till gemenskapen eller export eller reexport från gemenskapen

av exemplar

utan vederbörligt tillstånd eller intyg, eller med ett tillstånd eller intyg som

 är

felaktigt, förfalskat, ogiltigt eller ändrat utan godkännande från den ansvariga

myndigheten.

b) Åsidosättande av de villkor som föreskrivs i ett tillstånd eller intyg

som utfärdats i

enlighet med denna förordning.

c) Lämnande av en osann förklaring eller avsiktligt lämnande av en oriktig

uppgift för

att erhålla ett tillstånd eller ett intyg.

d) Användande av ett tillstånd eller intyg som är felaktigt, förfalskat

eller ogiltigt, eller

som har ändrats utan godkännande, för att erhålla ett inom gemenskapen utfärdat

tillstånd eller intyg eller för varje annat officiellt syfte som har samband med

 denna

förordning.

e) Underlåtenhet att anmäla import eller avgivande av en osann

importanmälan.

f) Transport av levande exemplar som inte tillräckligt har förberetts så

att riskerna för

skador, sjukdom eller grym behandling minimeras.

g) Användandet av exemplar av arter som upptagits i bilaga A för andra

ändamål än de

som anges i det godkännande som lämnades vid utfärdandet av importtillståndet

eller

senare.

h) Handel med artificiellt förökade växter i strid mot de bestämmelser som

antagits i

enlighet med artikel 7.1 b.

i) Transport av exemplar till eller från gemenskapen och transitering av

exemplar via

gemenskapen utan vederbörligt tillstånd eller intyg utfärdat i enlighet med

bestämmelserna i denna förordning och, vid export eller reexport från ett tredje

 land

som är konventionspart, i enlighet med bestämmelserna i konventionen, eller utan

tillfredsställande bevis på att det finns ett sådant tillstånd eller intyg.

j) Köp, anbud om köp, förvärv för kommersiella ändamål, användning för

kommersiella ändamål, förevisande för allmänheten i kommersiellt syfte,

försäljning,

innehav för försäljning, saluförande och transport i försäljningssyfte av

exemplar i

strid med artikel 8.

k) Användandet av ett tillstånd eller intyg för ett annat exemplar än det

för vilket det har

utfärdats.

l) Förfalskning eller ändring av ett tillstånd eller intyg som utfärdats i

enlighet med

denna förordning

m) Underlåtenhet att informera om avslag på ansökningar om införsel till

gemenskapen,

export och reexport, i enlighet med artikel 6.3.

2. De åtgärder som anges i punkt 1 skall anpassas efter överträdelsens art

och

svårhetsgrad och omfattar bestämmelser om beslag av och, när så är lämpligt,

förverkande

av exemplar.

3. När ett exemplar har förklarats förverkat, skall det anförtros en

behörig myndighet i

den medlemsstat som har genomfört förverkandet, vilken

a) efter samråd med en vetenskaplig myndighet i denna medlemsstat skall

placera ut

eller överlämna exemplaret under sådana förhållanden som den anser lämpliga och

förenliga med syftet för och bestämmelserna i konventionen och denna förordning,

och

b) när ett levande exemplar har införts till gemenskapen, efter samråd med

det

exporterande landet, kan återsända exemplaret till detta land på bekostnad av

den

person som dömts för införseln.

4. När ett levande exemplar av en art som upptagits i bilagorna B eller C

anländer till

platsen för införsel till gemenskapen och erforderligt gällande tillstånd eller

intyg saknas,

skall exemplaret tas i beslag och får det förklaras förverkat eller också, om

mottagaren inte

vill kännas vid exemplaret, kan de behöriga myndigheterna i den medlemsstat som

är

ansvarig för införselplatsen vägra att ta emot försändelsen och kräva att

transportören

återsänder exemplaret till avsändningsorten.

Artikel 17

Gruppen för vetenskapliga undersökningar

1. Härmed inrättas en grupp för vetenskapliga undersökningar, bestående av

representanter för den eller de vetenskaplig(a)

myndighet(erna) i varje medlemsstat, och med en företrädare för kommissionen som

ordförande.

2. a) Gruppen för vetenskapliga undersökningar skall utreda alla

vetenskapliga

frågor som rör tillämpningen av denna förordning, särskilt de som rör artikel

4.1 a, 4.2 a och 4.6 - frågor som har tagits upp av ordföranden, antingen på

dennes eget initiativ eller på begäran av medlemmarna i gruppen, eller av

kommittén.

b) Kommissionen skall överlämna yttrandet från gruppen för vetenskapliga

undersökningar till kommittén.

Artikel 18

Kommittén

1. Kommissionen skall biträdas av en kommitté som består av företrädare för

medlemsstaterna och har en företrädare för kommissionen som ordförande.

Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder.

Kommittén

skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn

 till hur

brådskande frågan är. Den skall fatta sitt beslut med den majoritet som enligt

artikel 148.2 i

fördraget skall tillämpas vid beslut som rådet skall fatta på förslag av

kommissionen.

Medlemsstaternas röster skall vägas enligt fördragets artikel 148.2. Ordföranden

 får inte

rösta.

Kommissionen skall själv anta förslaget om det är förenligt med kommitténs

yttrande.

Om förslaget inte är förenligt med kommitténs yttrande eller om inget yttrande

avges, skall

kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet vilka åtgärder som skall vidtas. Rådet

skall fatta

sitt beslut med kvalificerad majoritet.

2. När det gäller de uppgifter som ankommer på kommittén i enlighet med

artikel 19.1

och 19.2 skall, om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader från det

att förslaget

mottagits, kommissionen själv besluta att de föreslagna åtgärderna skall vidtas.

3. När det gäller de uppgifter som ankommer på kommittén i enlighet med

artikel 19.3

och 19.4 skall, om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader från det

att förslaget

mottagits, kommissionen

själv besluta att de föreslagna åtgärderna skall vidtas, såvida inte rådet med

enkel majoritet

har avvisat förslaget.

Artikel 19

I enlighet med förfarandet i artikel 18 skall kommissionen

1. anta bestämmelser och enhetliga kriterier om

 i) utfärdandet, giltigheten och användningen av de dokument som

anges i

artiklarna 4, 5, 7.4 och 10 och bestämma hur de skall utformas,

 ii) användningen av fytosanitära intyg, och

 iii) upprättandet, när så är nödvändigt, av förfaranden för märkning

 av exemplar

för att underlätta identifikationen av dem och säkerställa respekten för

bestämmelserna,

2. besluta om åtgärderna i artikel 4.6, 4.7, 5.5, 5.7 b, 7.1 c, 7.2 c, 7.3,

 8.4, 9.6, 11.5,

15.4 a och c, 15.5 och 21.3,

3. genomföra ändringar i bilagorna A-D, med undantag av ändringar i bilaga

A som inte

är beslutade av konferensen för konventionens parter,

4. när det är nödvändigt att besluta om ytterligare åtgärder för att kunna

genomföra

resolutioner från konferensen för konventionsparterna, beslut och

rekommendationer

från konventionens ständiga kommitté och rekommendationer från konventionens

sekretariat.

Artikel 20

Slutbestämmelser

Varje medlemsstat skall meddela kommissionen och konventionens sekretariat vilka

särskilda bestämmelser som den antar för att kunna genomföra denna förordning,

och vilka

rättsliga instrument som skall användas och vilka åtgärder som skall vidtas för

genomförandet och tillämpningen.

Kommissionen skall översända denna information till de andra medlemsstaterna.

Artikel 21

1. Förordning (EEG) nr 3626/82 upphävs härmed.

2. Så länge som de åtgärder som föreskrivs i artikel 19.1 och 19.2 inte har

 antagits, kan

medlemsstaterna upprätthålla eller fortsätta att tillämpa åtgärder som antagits

i enlighet med

förordningarna (EEG) nr 3626/82 och kommissionens förordning (EEG) nr 3418/83 av

 den

28 november 1983 om fastställande av ett enhetligt förfarande för utfärdande och

användning av de handlingar som krävs för genomförandet i gemenskapen av

konventionen

om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter1.

3. Enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 18 skall kommissionen i

samråd med

gruppen för vetenskapliga undersökningar två månader före genomförandet av den

här

förordningen

a) kontrollera att det inte finns skäl för restriktioner för införsel till

gemenskapen av de

arter i bilaga C1 till förordning (EEG) nr 3626/82 vilka inte ingår i bilaga A i

 den

här förordningen.

b) anta en förordning om ändring av bilaga D så att den utgör en

representativ

förteckning över arter som uppfyller de kriterier som anges i artikel 3.4 a.

Artikel 22

Denna förordning träder i kraft samma dag som den offentliggörs i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning.

Den skall tillämpas från och med 1 juni 1997.

Artiklarna 12, 13, 14.3, 16, 17, 18, 19 och 21.3 skall tillämpas från och med

den dag då

denna förordning träder i kraft.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla

medlemsstater.

Utfärdad i Bryssel den 9 december 1996

 På rådets vägnar

 B. HOWLIN

 Ordförand

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

 dels att 3, 5, 8, 9, 11 och 12 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 8 a och 8 b §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Tillsyn över efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med

stöd av denna lag och av villkor

som meddelats med stöd av sådana

föreskrifter skall utövas av den eller

de myndigheter som regeringen

bestämmer. Detta gäller också i

fråga om tillsyn över efterlevnaden

av rådets förordning (EEG) nr

3626/82 av den 3 december 1982

om genomförande i gemenskapen

av konventionen om internationell

handel med utrotningshotade arter

av vilda djur och växter.

Tillsyn över efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med

stöd av denna lag och av villkor

som meddelats med stöd av sådana

föreskrifter skall utövas av den eller

de myndigheter som regeringen

bestämmer. Detta gäller också i

fråga om tillsyn över efterlevnaden

av rådets förordning (EG) nr

0000/96 av den - ---- 1996 om

skyddet av arter av vilda djur och

växter genom kontroll av handeln

med dem.

5 §

En tillsynsmyndighet får meddela

de förelägganden och förbud som

behövs för efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med stöd

av denna lag och av villkor som

meddelats med stöd av sådana

föreskrifter samt för efterlevnaden

av rådets förordning (EEG) nr

3626/82.

En tillsynsmyndighet får meddela

de förelägganden och förbud som

behövs för efterlevnaden av

föreskrifter som meddelats med stöd

av denna lag och av villkor som

meddelats med stöd av sådana

föreskrifter samt för efterlevnaden

av rådets förordning (EG) nr

0000/96.

 Ett föreläggande eller förbud får förenas med vite.

 Underlåter någon att fullgöra sina skyldigheter enligt föreskrifter eller

villkor som avses i första stycket eller enligt villkor som meddelats i samband

med föreläggande, får myndigheten förordna om rättelse. Ett sådant beslut får

verkställas enligt utsökningsbalken. Verkställigheten sker på den

försumliges bekostnad.

8 §

Till böter eller fängelse i högst sex

månader döms den som med uppsåt

eller av oaktsamhet tar sådan

befattning med djur, växter, ägg,

rom, bon eller produkter av djur

eller växter 1. som strider mot en

föreskrift som har meddelats med

stöd av 1 § eller mot ett villkor som

har uppställts i samband med att ett

tillstånd meddelats eller i annat

beslut i enskilt fall, 2. som strider

mot en bestämmelse om in- och

utförsel, transport, handel och

förevisning i rådets förordning

(EEG) nr 3626/82.

 Om ett brott enligt första stycket

är att anse som grovt, döms till

fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas om gärningen

avsett exemplar av hotad, sällsynt

eller värdefull art eller om den

utförts vanemässigt eller i större

omfattning.

I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Till ansvar enligt denna paragraf

döms inte om gärningen är belagd

med straff i brottsbalken eller i

lagen(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet tar sådan

befattning med djur, växter, ägg,

rom, bon eller produkter av djur

eller växter som strider mot

föreskrift eller mot villkor i beslut i

enskilt fall som har meddelats med

stöd av 1 §.

8 a §

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet bryter

mot rådets förordning (EG) nr

0000/96 eller mot villkor som har

meddelats med stöd av för-

ordningen i ett enskilt ärende, såvitt

avser

 1. införsel till gemenskapen,

export och reexport från

gemenskapen,

 2. handel med artificiellt förökade

växter,

 3. transport till, från och inom

gemenskapen och transitering,och

 4. köp, försäljning och annan

kommersiell åtgärd.

8 b §

Till böter döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet, vid

fullgörande av föreskrift i denna

lag, föreskrift som meddelats med

stöd av lagen, rådets förordning

(EG) nr 0000/96 eller föreskrift i

beslut som meddelats med stöd av

nämnda författningar,

 1. underlåter att lämna uppgift

eller lämnar oriktig uppgift om

förhållande som har betydelse för

tillstånd eller tillsyn, eller

 2. åberopar ett tillstånd eller

intyg som är förfalskat, avser

ett annat exemplar eller på annat

sätt är felaktigt i väsentligt

hänseende

 9 §

Till böter döms den som i en

ansökan eller annan handling som

ges in enligt denna lag eller

föreskrift som meddelats med stöd

av lagen eller enligt rådets

förordning (EEG) nr 3626/82, med

uppsåt eller av oaktsamhet

underlåter att lämna en uppgift

eller lämnar en oriktig uppgift om

förhållanden av betydelse för

tillstånd eller tillsyn.

Om ett brott enligt 8 eller 8 a §§

är att anse som grovt, döms till

fängelse i högst två år. Vid

bedömande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas om gärningen

avsett exemplar av hotad, sällsynt

eller värdefull art eller om den

utförts vanemässigt eller i större

omfattning. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

Till ansvar enligt denna lag döms

inte om gärningen är belagd med

samma eller strängare straff i

brottsbalken eller i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

11 §

Om någon har begått brott som

avses i 8 §, skall egendom som

nämns i 1 § och som

gärningsmannen tagit befattning

med, förklaras förverkad, om det

inte är uppenbart oskäligt.

Om någon har begått brott som

avses i 8 och 8 a §§, skall egendom

som nämns i 1 § och som

gärningsmannen tagit befattning

med, förklaras förverkad, om det

inte är uppenbart oskäligt.

I stället för egendomen kan dess värde helt eller delvis förklaras förverkat.

12 §

Fortskaffningsmedel och andra

hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott som avses i 8 §

får förklaras förverkade, om det

behövs för att förebygga brott eller

om det annars finns särskilda skäl.

Fortskaffningsmedel och andra

hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott som avses i 8

och 8 a §§ får förklaras förverkade,

om det behövs för att förebygga

brott eller om det annars finns

särskilda skäl.

 I stället för hjälpmedlet kan dess värde helt eller delvis förklaras

förverkat.

_______________

Denna lag träder i kraft den x juni 1997.

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning att 1 § skall ha följande lydelse.

1 §

Denna lag tillämpas när Kust-

bevakningen bedriver övervakning

till havs och i kustvattnen samt i

Vänern och Mälaren för att hindra

brott mot föreskrifter i lagar och

andra författningar som gäller

 1. skyddsobjekt och militära

skyddsområden,

 2. jakt,

 3. fiske,

 4. bevarande av den marina

miljön och annan naturvård,

 5. trafikregler och säkerhets-

anordningar för sjötrafiken,

 6. åtgärder mot vatten-

föroreningar från fartyg,

 7. dumpning av avfall i vatten,

 8. kontinentalsockeln,

 9. fornminnen och sjöfynd,

 10. fartygs registrering och

identifiering,

 11. skydd för den marina miljön

mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

 12. märkning och användning av

oljeprodukter,

 13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige.

 Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2-8

och 10-12 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

Denna lag tillämpas när Kust-

bevakningen bedriver övervakning

till havs och i kustvattnen samt i

Vänern och Mälaren för att hindra

brott mot föreskrifter i lagar och

andra författningar som gäller

 1. skyddsobjekt och militära

skyddsområden,

 2. jakt,

 3. fiske,

 4. bevarande av den marina

miljön och annan naturvård,

 5. trafikregler och säkerhets-

anordningar för sjötrafiken,

 6. åtgärder mot vatten-

föroreningar från fartyg,

 7. dumpning av avfall i vatten,

 8. kontinentalsockeln,

 9. fornminnen och sjöfynd,

 10. fartygs registrering och

identifiering,

 11. skydd för den marina miljön

mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

 12. märkning och användning av

oljeprodukter,

 13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige,

 14. åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter.

 Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2-8,

10-12 och 14 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

Denna lag träder i kraft den x juni 1997.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)

 dels att 12 och 19 c §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 49 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 12 §

Länsstyrelsen får i särskilda fall

medge undantag från meddelade

reservatföreskrifter. Om det finns

synnerliga skäl, får den myndighet

som meddelade beslut enligt 7 10

§§ helt eller delvis upphäva

beslutet.

Länsstyrelsen får i särskilda fall

medge undantag från meddelade

reservatföreskrifter. Om det finns

synnerliga skäl, får den myndighet

som meddelade beslut enligt 7 10

§§ helt eller delvis upphäva

beslutet. För beslut om ett område

som omfattas av bestämmelserna i

19 b § krävs dock regeringens

tillåtelse, om inte annat följer av

19 c § andra stycket.

 Meddelas beslut enligt första stycket för att lämna rum för

arbetsföretag, får länsstyrelsen föreskriva att företaget skall bekosta en

särskild undersökning av naturreservatet eller särskilda åtgärder för att

bevara det eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset.

 Ett beslut enligt första stycket som avser en skyddad våtmark får

meddelas endast om intrånget i naturvårdsintresset i skälig utsträckning

gottgörs.

19 c §

För ett område som förklarats

som särskilt skyddsområde eller

som särskilt bevarandeområde

enligt 19 b § får beslut enligt 7, 8,

10, 14 b, 19 e1ler 20 § helt eller

delvis upphävas endast efter

tillstånd av regeringen.

För ett område som förklarats

som särskilt skyddsområde eller

som särskilt bevarandeområde

enligt 19 b § får beslut enligt 7, 8,

10, 14 b, 19 e1ler 20 § inte

upphävas helt eller delvis utan

regeringens tillåtelse. Detsamma

gäller även vid beslut om

undantag från skyddsföreskrifter.

Första stycket gäller inte beslut

om undantag, om det är

uppenbart att den verksamhet som

prövas kommer att orsaka endast

obetydlig skada på områdets

naturvärden.

49 §

Förbud eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av 14 § i

dess lydelse före den 1 januari

1995 skall vid tillämpning av 37

och 37 b §§ anses vara meddelade

med stöd av 14, 14 a och 14 b §§.

Detta gäller dock endast gärning

som begåtts efter den 30 juni

1997.

________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997

Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen (1970:988)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §

 Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller områdesbestämmelser

får fastighetsbildning inte ske i strid mot planen eller bestämmelserna.

Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock

mindre avvikelser göras.

 Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

fastighetsbildning ske så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Får på grund av särskilt medgivande byggnad uppföras eller annan

därmed jämförlig åtgärd företagas i strid mot sådan bestämmelse, utgör

vad nu har sagts ej hinder mot fastighetsbildning som behövs för att

medgivandet skall kunna utnyttjas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särskilda skäl, får

undantag medges från

bestämmelser som avses i andra

stycket. Frågor om undantag

prövas på begäran av lantmäteri-

myndigheten av länsstyrelsen eller

efter dess förordnande av

kommunal myndighet.Om beslutet

avser ett område som omfattas av

en förklaring enligt 19 b §

naturvårdslagen (1964:822) krävs

dock regeringens tillåtelse, om

inte annat följer av 19 c § andra

stycket samma lag.

 En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

 Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997

Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs att 8 § i ledningsrättslagen (1973:1144) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 8 §

 Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller områdesbestämmelser

får en ledningsrätt inte upplåtas i strid mot planen eller bestämmelserna.

Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock

mindre avvikelser göras.

 Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

ledningsrätt upplåtas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särkilda skäl, får

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medges undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande

kommunal myndighet.Om beslutet

avser ett område som omfattas av

en förklaring enligt 19 b §

naturvårdslagen (1964:822) krävs

dock regeringens tillåtelse, om

inte annat följer av 19 c § andra

stycket samma lag.

 En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

 Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Förslag till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs att 9 § i anläggningslagen (1973:1149) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 9 §

 Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller områdesbestämmelser

får en gemensamhetsanläggning inte inrättas i strid mot planen eller

bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

 Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

anläggning inrättas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande kommunal myndighet

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medge undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket.

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av lantmäteri-

myndigheten medges undantag

från bestämmelser som avses i

andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande

kommunal myndighet.Om beslutet

avser ett område som omfattas av

en förklaring enligt 19 b §

naturvårdslagen (1964:822) krävs

dock regeringens tillåtelse, om

inte annat följer av 19 c § andra

stycket samma lag.

 En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

 Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

_____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning att 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

 Denna lag tillämpas när Kustbevakningen bedriver övervakning till

havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren för att hindra brott mot

föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller

 1. skyddsobjekt och militära skyddsområden,

 2. jakt,

 3. fiske,

 4. bevarande av den marina miljön och annan naturvård,

 5. trafikregler och säkerhetsanordningar för sjötrafiken,

 6. åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg,

 7. dumpning av avfall i vatten,

 8. kontinentalsockeln,

 9. fornminnen och sjöfynd,

 10. fartygs registrering och identifiering,

 11. skydd för den marina miljön mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

 12. märkning och användning av oljeprodukter,

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige.

 Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2-8

och 10-12 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige

14. åtgärder beträffande djur och

växter som tillhör skyddade arter.

 Lagen tillämpas i fråga om

övervakning enligt punkterna 2 8,

10 12 och 14 även inom Sveriges

ekonomiska zon.

 Lagen tillämpas även när

Kustbevakningen till havs och i

kustvattnen, i Vänern och

Mälaren samt inom den

ekonomiska zonen bedriver

övervakning för att hindra brott

mot lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon eller

föreskrifter som meddelats med

stöd av den lagen.

____________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 4, 5, 9 och 10 a §§ i jaktlagen (1987:259) skall

ha följande lydelse .

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 4 §

Viltet skall vårdas i syfte att

bevara de viltarter som tillhör

landets viltbestånd och att främja

en med hänsyn till allmänna och

enskilda intressen lämplig

utveckling av viltstammarna.

Viltet skall vårdas i syfte att

 bevara de viltarter som tillhör

landets viltbestånd och de

fågelarter som tillfälligt

förekommer naturligt i landet, och

 främja en med hänsyn till

allmänna och enskilda intressen

lämplig utveckling av vilt-

stammarna

 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får

skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att

åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och

jakträttshavaren.

5 §

 Var och en skall visa viltet hänsyn. Idrottstävlingar och annan liknande

friluftsverksamhet i marker där det finns vilt skall genomföras så att

viltet störs i så liten utsträckning som möjligt.

Viltet får inte ofredas och inte

heller förföljas annat än vid jakt.

Förbudet hindrar dock inte att

lämpliga åtgärder vidtas av

markinnehavaren i syfte att

motverka skador av vilt.

Viltet får inte ofredas och inte

heller förföljas annat än vid jakt.

Förbudet hindrar dock inte att

lämpliga åtgärder vidtas av

markinnehavaren i syfte att

motverka skador av vilt, om

sådana skador inte kan motverkas

på annat tillfredsställande sätt.

 9 §

Om ett vilt djur orsakar

avsevärd skada eller om det kan

antas vara farligt för människors

säkerhet, får polismyndigheten

låta avliva djuret.

Om ett vilt djur orsakar

avsevärd skada eller om det kan

antas vara farligt för människors

säkerhet, får polismyndigheten

låta avliva djuret, om det inte finns

någon annan tillfredsställande

lösning.

 Regeringen får meddela föreskrifter om att polismyndigheten får låta

avliva eller fånga vilt, när detta är befogat från djurskyddssynpunkt.

 10 a §

Staten har jakträtten på den

mark som vid utgången av juni

1992 ingick i kronoparken

Fjällveden i Södermanlands län,

kronoparken Tullgarn och

angränsande kronoegendomar

ävensom kronoegendomarna på

Eriksö i Södermanlands län,

kronoparken Karlsby i

Östergötlands län, krono-

egendomen Ottenby kungs-

ladugård i Kalmar län, krono-

parken Halle- och Hunneberg i

Älvsborgs och Skaraborgs län,

kronoparken Haddebo i Örebro

län, kronoparken Grönbo i Örebro

och Västmanlands län samt

kronoparken Kloten i Örebro,

Västmanlands och Dalarnas län.

Staten har jakträtten på den

mark som vid utgången av juni

1992 ingick i kronoparken

Fjällveden i Södermanlands län,

kronoparken Tullgarn och

angränsande kronoegendomar

ävensom kronoegendomarna på

Eriksö i Stockholms och

Södermanlands län, kronoparken

Karlsby i Östergötlands län,

kronoegendomen Ottenby kungs-

ladugård i Kalmar län, krono-

parken Halle- och Hunneberg i

Älvsborgs och Skaraborgs län,

kronoparken Haddebo i Örebro

län, kronoparken Grönbo i Örebro

och Västmanlands län samt

kronoparken Kloten i Örebro,

Västmanlands och Dalarnas län.

___________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-03-04

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-

Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 27 februari 1997 (Miljödepartementet) har regeringen

 beslutat

inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

2. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988),

3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144),

4. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

5. lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens med-

 verkan vid polisiär övervakning,

6. lag om ändring i jaktlagen (1987:259) och

7. lag om ändring i lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande

 djur och växter som tillhör skyddade arter.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Mikael Hagelroth.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

 Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

12 §

Första stycket i denna paragraf behandlar länsstyrelsens befogenhet att medge

undantag från

meddelade reservatföreskrifter samt att helt eller delvis upphäva beslut som

avses i 7 - 10 §§. I

den nya tredje meningen föreskrivs enligt förslaget att det för beslut om ett

område som

omfattas av bestämmelserna i 19 b § krävs regeringens tillåtelse, om inte annat

följer av 19 c §

andra stycket. Enligt motiven synes avsikten endast vara att ge en erinran om

bestämmelserna i

19 c §, men den föreslagna meningen har avfattats på ett sådant sätt som om

tillägget till

stycket skulle få konstitutiv betydelse. Därtill kommer att den nya meningen har

 formulerats så

att regeringens tillåtelse skulle komma att krävas även för undantag eller

upphävande

beträffande ett beslut enligt 9 §, något som inte följer av 19 c § vare sig i

nuvarande eller

föreslagen lydelse och således inte förefaller vara avsett.

Med hänvisning till det anförda förordar Lagrådet att den nya tredje meningen

får följande

lydelse: "Att därvid regeringens tillåtelse behövs i vissa fall följer av 19 c

§."

Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

3 kap.

2 §

Med hänvisning till vad Lagrådet har anfört vid 12 § naturvårdslagen föreslår

Lagrådet att

tredje styckets tredje mening får följande lydelse: " Att därvid regeringens

tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 19 c § naturvårdslagen (1964:822)."

Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

8 §

Lagrådet föreslår att tredje styckets tredje mening får samma lydelse som

Lagrådet har

föreslagit vid 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen.

Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

9 §

Lagrådet föreslår att tredje styckets tredje mening får samma lydelse som

Lagrådet har

föreslagit vid 3 kap. 2 § fastighetsbildningslagen.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter

9 a §

Till skillnad från vad som hittills har gällt enligt 8 § fjärde stycket innebär

förslaget att inte

bara straffbestämmelserna i brottsbalken och lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling

utan också straffbestämmelsen i djurskyddslagen (1988:534) får företräde framför

straffbestämmelserna i förevarande lag. Förslaget kan möjligen vålla vissa

komplikationer,

dels eftersom förevarande lag till skillnad från djurskyddslagen innehåller en

bestämmelse om

förverkande och dels med hänsyn till att det i lagen finns en särskild

straffskala för grovt brott

som omfattar strängare straff än djurskyddslagens straffbestämmelse. Det kan

därför

ifrågasättas om det är nödvändigt att ge företräde åt sistnämnda

straffbestämmelse på sätt som

föreslagits och om inte i stället vanliga konkurrensbestämmelser borde kunna

tillämpas i det

fallet att en brottslig gärning täcks både av djurskyddslagens och av den nu

aktuella lagens

straffbestämmelser.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Förteckning över remissinstanserna till Statens naturvårdsverks Rapport 4463,

Aktionsplan för biologisk mångfald respektive Boverkets rapport Aktionsplan för

biologisk mångfald vid byggd miljö.

Yttrande över Naturvårdsverkets rapport har lämnats av Rikspolisstyrelsen,

Riksåklagaren,

Kustbevakningen, Sjöfartsverket, Statskontoret, Statistiska Centralbyrån,

Boverket, Statens

jordbruksverk, Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Riksantikvarieämbetet,

Naturhistoriska

Riksmuseet, Närings- och teknikutvecklingsverket, Kammarkollegiet,

Koncessionsnämden

för miljöskydd, Kemikalieinspektionen, Lantmäteriverket, Institutet för Vatten

och

Luftvårdsforskning, Sveriges lantbruksuniversitet, Uppsala universitetet,

Göteborgs

universitet, Stockholms universitet, Lunds universitetet, Linköpings

universitet,

Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i

Östergötlands

län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Länsstyrelsen i Kalmar

län, Länsstyrelsen i Gotlands län, Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i

 Kristianstads

län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Hallands län, Länsstyrelsen i

 Älvsborgs

län, Länsstyrelsen i Skaraborgs län, Länsstyrelsen i Värmlands län,

Länsstyrelsen i Örebro

län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Länsstyrelsen i Dalarna, Länsstyrelsen i

Gävleborgs

län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län,

Länsstyrelsen i

Västerbottens län, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Göteborgs kommun,

Helsingborgs

kommun, Karlskrona kommun, Kristianstads kommun, Lidköpings kommun, Lycksele

kommun, Skövde kommun, Strömstads kommun, Södertälje kommun, Torsby kommun,

Uppsala kommun, Umeå kommun, Örebro kommun, Kungliga Skogs- och

Lantbruksakademien, Kungliga Vetenskapsakademien, Vetenskapliga rådet för

biologisk

mångfald, Forskningsrådsnämnden, Skogs- och jordbrukets forskningsråd,

Naturvetenskapliga forskningsrådet, Svenska Kommunförbundet, Skogsägarnas

riksförbund,

Skogsindustrierna, Naturskyddsföreningen, Lantbrukarnas riksförbund, Sveriges

fiskares

riksförbund, Sportfiskarna, Världsnaturfonden och Svenska Jägareförbundet.

Yttrande över Boverkets rapport har lämnats av Statskontoret, Jordbruksverket,

Fiskeriverket,

Riksantikvarieämbetet, Skogsstyrelsen, Länsstyrelsen i Stockholms län,

Länsstyrelsen i

Uppsala län, Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Länsstyrelsen

i Gotlands län, Länssstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Skaraborgs län,

Länsstyrelsen

i Örebro län, Länsstyrelsen i Gävelborgs län, Göteborgs kommun, Helsingborgs

kommun,

Södertälje kommun, Umeå kommun, Uppsala kommun, Örebro kommun, Sveriges

Lantbruksuniversitet, Uppsala universitet, Stockholms universitet, Göteborgs

universitet,

Lunds universitet, Kungliga Skogs- och Lantbruksakademien, Vetenskapliga rådet

för

biologisk mångfald, Naturhistoriska Riksmuseet, Skogs- och jordbrukets

forskningsråd,

Svenska Kommunförbundet och Värdsnaturfonden.

Skrivelser i ärendet har inkommit från Nordiska förbundet för kulturlandskap,

Naturhistoriska museers samarbetsorganisation, Grönt Nätverk samt Vilhelmina

södra och

norra sameby.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över skrivelsen

från Naturskyddsföreningarna i Kronobergs län, i Södra Älvsborg

och i Hylte samt Jönköpings län. och skrivelsen från Kronobergs

Ornitologiska Förening om utökat förbud mot markavvattning

(Dnr M96/429/4 respektive Dnr M96/1375/4).

Yttranden över föreningarnas skrivelser har lämnats av Statens

naturvårdsverk, Skogsstyrelsen, Statens jordbruksverk, Länsstyrelsen i

Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kronobergs län, Länsstyrelsen i Hallands

län, Länsstyrelsen i Älvsborgs län, Alvesta kommun, Eksjö kommun,

Gislaveds kommun, Lessebo kommun, Markaryds kommun, Nässjö

kommun, Svenljunga kommun, Tingsryds kommun, Tranemo kommun,

Ulricehamns kommun, Växjö kommun, Vetlanda kommun,

Lantbrukarnas Riksförbund, Skogsägarnas Riksförbund och

Skogsindustrierna.

Länsstyrelsen i Jönköpings län har bifogat skrivelser från

Skogsvårdsstyrelsen i länet, Jönköpings läns Jaktvårdsförening och

Lantbrukarnas Länsförbund i Jönköping. Länsstyrelsen i Hallands län har

bifogat skrivelser från Falkenbergs kommun. Skogsägarnas Riksförbund

har bifogat skrivelse från Södra Skogsägarna.

Skrivelser i ärendena har inkommit från Föreningen Smålands Flora och

Ingvar Christoffersson.

MILJÖDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 1997

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar propositionen 1996/97:75 Skydd av hotade arter samt

aktionsplaner för

biologisk mångfald.

 Senaste lydelse 1994:1821.

 Senaste lydelse 1994:1821.

 Senaste lydelse 1995:1394.

 Senaste lydelse 1995:1404.

 Senaste lydelse 1995:1405.

 Senaste lydelse 1996:411.

 Jfr. rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda

fåglar (EGT nr

L 103, 25.4.1979, s.1, CELEX 379L0409) och rådets direktiv 92/43/EEG av den 21

maj

1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT nr L 206,

22.7.1992,

s.7, CELEX 392L0042)

 Senaste lydelse 1996:954.

 Jfr. Rådets förordning (EG) nr 338/97 av den 9 december 1996 om skyddet av

arter av

vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem (EGT nr L 61, 3.3.1997,

s.1,

CELEX 397R0338)

 EGT nr C 26, 3.2.1992, s. 1 och EGT nr C 131, 12.5.1994, s.1

 EGT nr C 223, 31.8.1994, s. 19.

 Europaparlamentets yttrande av den 15 december 1995 (EGT nr C 17,

22.1.1996, s. 430), rådets

gemensamma ståndpunkt av den 26 februari 1996 (EGT nr C 196, 6.7.1996, s.58) och

Europaparlamentets beslut av den 18 september 1996 (EGT nr C 320, 28.10.1996).

 1EGT nr L 384, 31.12.1982, s. 1. Förordningen senast ändrad genom

kommissionens

förordning (EG) nr 558/95 (EGT nr L 57, 15.3.1995, s. 1).

 1 EGT nr L 302, 19.10.1992, s. 1. Förordningen senast ändrad genom 1994 års

anslutningsakt.

 1 EGT nr L 358, 18.12.1986, s. 1.

 1 EGT nr L158, 23.6.1990.s56

 1 EGT nr L 344, 7.12.1983, s. 1.

 Senaste lydelse 1994:1821.

 Senaste lydelse 1994:1821.

 Senaste lydelse 1995:1394.

 Senaste lydelse 1995:1404.

 Senaste lydelse 1995:1405.

 Senaste lydelse 1996:411.

 Jfr. rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda

fåglar (EGT nr

L 103, 25.4.1979, s.1, CELEX 379L0409) och rådets direktiv 92/43/EEG av den 21

maj

1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT nr L 206,

22.7.1992,

s.7, CELEX 392L0042)

 Senaste lydelse 1996:954.

Prop. 1996/97:75

135

1

Prop. 1996/97:75

Bilaga 1

Prop. 1996/97:75

Bilaga 2

Prop. 1996/97:75

Bilaga 3

Prop. 1996/97:75

Bilaga 3

Prop. 1996/97:

Bilaga 4

142

1

Prop. 1996/97:75

Bilaga 5

Prop. 1996/97:75

Bilaga 6

Prop. 1996/97:75

Bilaga 6