Regeringens proposition

2000/01:55

Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra

sidan. Ett avtal inom sju sektorer.

Prop.

2000/01:55

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 december 2000

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 Leif[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen skall godkänna avtalet mellan

Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och

Schweiz å andra sidan om fri rörlighet för personer. Avtalet ingår i ett

gemensamt paket tillsammans med sex andra avtal mellan Europeiska

gemenskapen å ena sidan och Schweiz å andra sidan inom områdena

luftfart, gods-, och persontransporter på väg och järnväg, handel med

jordbruksprodukter, ömsesidigt erkännande i samband med bedömning

av överensstämmelse, vissa aspekter rörande offentlig upphandling

respektive vetenskapligt och tekniskt samarbete. I propositionen

redogörs kortfattat för bakgrunden till avtalet liksom för de sex EG-

avtalen. Avtalet om fri rörlighet för personer och dess bilagor

presenteras ingående. I propositionen lämnas också förslag till de

ändringar i svenska lagar som godkännandet av avtalet om fri rörlighet

för personer kräver. Lagändringarna föreslås träda i kraft den dag

regeringen bestämmer.

Innehållsförteckning

Fel! Bokmärket är inte definierat.

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:819) om

upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet 10

2.3 Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302) 11

2.4 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529) 13

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:515) om

auktorisation av handelskamrar 15

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:528)

om revisorer 16

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 18

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område 19

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:678) om

utstationering av arbetstagare 20

2.10 Förslag till lag om ändring i socialförsäkringslagen

(1999:799) 22

2.11 Förslag till lag om ändring i studiestödslagen

 (1999:1395) 23

3 Ärendet och dess beredning 24

4 Avtalets disposition 24

5 Sveriges ratifikation av avtalet 26

6 Avtalet om fri rörlighet för personer 27

6.1 Grundläggande bestämmelser 27

6.2 Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser 31

7 Bilaga I till avtalet om fri rörlighet för personer 38

7.1 Kapitel I Allmänna bestämmelser 38

7.2 Kapitel II Arbetstagare 47

7.3 Kapitel III Egenföretagare 53

7.4 Kapitel IV Tillhandahållande av tjänster 56

7.5 Kapitel V Personer som inte utövar ekonomisk

förvärvsverksamhet 60

7.6 Kapitel VI Förvärv av fast egendom 62

7.7 Kapitel VII Övergångsbestämmelser samt avtalets

framtida utveckling 63

8 Bilaga II Samordningen av socialförsäkringssystemen 63

8.1 Centrala element 63

8.1.1 Gällande rätt 64

8.1.2 Överväganden och förslag 65

9 Bilaga III: Ömsesidigt erkännande av yrkesbehörighet 67

9.1 Avtalet med Schweiz 67

9.2 Övergångs- och liberaliseringsdirektiven 67

9.2.1 Krav på yrkeskunskap, allmän kommersiell

kunskap eller yrkesskicklighet 68

9.2.2 Krav på god vandel 70

9.2.3 Krav på konkursfrihet 70

9.2.4 Krav på att den sökande ej varit föremål för

administrativa disciplinära åtgärder 71

9.2.5 Bevis på ekonomisk ställning samt giltig

försäkring 72

9.3 Det första generella direktivet 72

9.4 Det andra generella direktivet 74

9.5 Direktiv för särskilda yrken 74

9.5.1 Juridiska yrken - Advokat 74

9.5.2 Vissa yrken inom hälso- och sjukvården 76

9.5.3 Veterinär 78

9.5.4 Arkitektur 78

9.5.5 Yrken inom sjöfartens område 79

9.5.6 Revisorer 79

10 Övriga sektorsavtal 80

10.1 Inledning 80

10.2 Avtalet om luftfart 80

10.3 Avtalet om gods- och persontransporter på väg

och järnväg 82

10.4 Avtalet om handel med jordbruksprodukter 84

10.5 Avtalet om ömsesidigt erkännande i samband med

bedömning av överensstämmelse 86

10.6 Avtalet om vissa aspekter rörande offentlig upphandling 88

10.7 Avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete 89

11 Författningskommentar 90

11.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 90

11.2 Förslaget till ändring i lagen (1946:819) om upptagande

av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet 92

11.3 Förslaget till lag om ändring i passlagen (1978:302) 92

11.4 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen

 (1989:529) 92

11.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:515) om

auktorisation av handelskamrar 92

11.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:528) om

revisorer 93

11.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 94

11.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område 94

11.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:678) om

utstationering av arbetstagare 94

11.10 Förslaget till lag om ändring i socialförsäkringslagen

(1999:799) 95

11.11 Förslaget till lag om ändring i studiestödslagen

(1999:1395) 95

Bilaga 1 Avtalet om personers fria rörlighet 96

Bilaga 2 Sammanfattning av promemorian (Ds 2000:52) Avtalet mellan

Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och

Schweiz å andra sidan. Ett avtal inom sju sektorer. 222

Bilaga 3 Lagförslag Ds 2000:52 223

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser DS 2000:52 247

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 december 2000 248

Rättsdatablad 249

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels godkänner

avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena

sidan och Schweiz å andra sidan om fri rörlighet för personer,

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1946:819) om upptagande av ed för

rättighets tillvaratagande i utlandet,

3. lag om ändring i passlagen (1978:302),

4. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529),

5. lag om ändring i lagen (1990:515) om auktorisation av handels-

kamrar,

6. lag om ändring i lagen (1995:528) om revisorer,

7. lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring,

8. lag om ändring i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område,

9. lag om ändring i lagen (1999:678) om utstationering av

arbetstagare,

10. lag om ändring i socialförsäkringslagen (1999:799),

11. lag om ändring i studiestödslagen (1999:1395)

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 2 och 9 11 §§, 12 kap. 2 § samt

33 kap. 8 § rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

2 §

Till ledamot av advokatsam-

fundet får endast den antas som

1. är svensk medborgare eller

medborgare i en annan stat inom

Europeiska unionen eller Euro-

peiska ekonomiska samarbetsom-

rådet,

Till ledamot av advokatsam-

fundet får endast den antas som

1. är svensk medborgare eller

medborgare i en annan stat inom

Europeiska unionen, Europeiska

ekonomiska samarbets-

området eller i Schweiz,

2. har hemvist i Sverige eller i

en annan stat inom Europeiska

unionen eller Europeiska ekono-

miska samarbetsområdet,

2. har hemvist i Sverige eller i

en annan stat inom Europeiska

unionen, Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz,

3. har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till

domarämbete,

4. har genomgått för advokatverksamhet erforderlig praktisk och

teoretisk utbildning,

5. har gjort sig känd för redbarhet, och

6. även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet.

Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undantag från

antagningskraven såvitt gäller första stycket 1 och 2. Detsamma gäller

antagningskraven enligt första stycket 3 och 4 beträffande den som är

auktoriserad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande

bestämmelser.

Den som har genomgått en

utbildning som krävs för att bli

advokat i en stat inom Europeiska

unionen eller Europeiska ekono-

miska samarbetsområdet och som

i Sverige genomgått ett prov som

visar att han har tillräckliga

kunskaper om den svenska rätts-

ordningen, skall anses uppfylla

kraven enligt första stycket 3 och

4. Detsamma gäller den som regi-

strerats enligt 2 a § och som

därefter under minst tre år bedrivit

faktisk och regelbunden advokat-

verksamhet i Sverige, under

förutsättning antingen att

verksamheten huvudsakligen

omfattat svensk rätt eller att, om

verksamheten inte huvudsakligen

omfattat svensk rätt, den

registrerade på annat sätt har

förvärvat tillräckliga kunskaper

och erfarenheter för att antas till

ledamot i samfundet.

Den som har genomgått en

utbildning som krävs för att bli

advokat i en stat inom Europeiska

unionen, Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz

och som i Sverige genomgått ett

prov som visar att han har

tillräckliga kunskaper om den

svenska rättsordningen, skall

anses uppfylla kraven enligt första

stycket 3 och 4. Detsamma gäller

den som registrerats enligt 2 a §

och som därefter under minst tre

år bedrivit faktisk och

regelbunden advokatverksamhet i

Sverige, under förutsättning

antingen att verksamheten

huvudsakligen omfattat svensk rätt

eller att, om verksamheten inte

huvudsakligen omfattat svensk

rätt, den registrerade på annat sätt

har förvärvat tillräckliga

kunskaper och erfarenheter för att

antas till ledamot i samfundet.

Den som har blivit auktoriserad som advokat i Danmark, Finland,

Island eller Norge i enlighet med där gällande bestämmelser och som

därefter under minst tre år på ett tillfredsställande sätt har tjänstgjort

som biträdande jurist på advokatbyrå i Sverige skall anses uppfylla

kraven enligt första stycket 3 6.

Den som är försatt i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7

§ föräldrabalken får inte antas till ledamot. Inte heller får den antas till

ledamot som enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m. är förbjuden att utöva rådgivnings-

verksamhet.

Lagfaren domare i eller befattningshavare vid domstol eller allmän

åklagare eller kronofogde får inte antas till ledamot; inte heller den som

annars är anställd i en stats eller kommuns tjänst eller hos någon annan

enskild än advokat, om inte advokatsamfundets styrelse medger

undantag.

9 §

Vad i rättegångsbalken eller i

någon annan lag föreskrivs om

advokater skall i tillämpliga delar

gälla även den som är auktoriserad

som advokat i någon annan stat

inom Europeiska unionen eller

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet när denne är

verksam i Sverige. Därvid skall

han använda den yrkesbeteckning

som används i den stat där han är

auktoriserad, uttryckt på denna

stats språk och med hänvisning till

den yrkesorganisation som han

tillhör eller till den domstol vid

vilken han enligt den statens lag

får tjänstgöra. Om rätten kräver

det, skall den som uppger sig

uppfylla kraven i första meningen

förete bevis härför.

Vad i rättegångsbalken eller i

någon annan lag föreskrivs om

advokater skall i tillämpliga delar

gälla även den som är auktoriserad

som advokat i någon annan stat

inom Europeiska unionen, Euro-

peiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz

när denne är verksam i Sverige.

Därvid skall han använda den

yrkesbeteckning som används i

den stat där han är auktoriserad,

uttryckt på denna stats språk och

med hänvisning till den

yrkesorganisation som han tillhör

eller till den domstol vid vilken

han enligt den statens lag får

tjänstgöra. Om rätten kräver det,

skall den som uppger sig uppfylla

kraven i första meningen förete

bevis härför.

Första stycket första meningen omfattar bestämmelsen i 4 § andra

stycket om advokatverksamhet i bolag endast i fråga om den som är

skyldig att vara registrerad enligt 2 a §.

Advokatsamfundets styrelse skall underrätta behörig myndighet eller

organisation i den stat där advokaten är auktoriserad om beslut i vilket

det har konstaterats att han åsidosatt sina plikter som advokat.

10 §

Den som utan att vara behörig

till det utger sig för att vara

auktoriserad som advokat i

Sverige eller i en annan stat inom

Europeiska unionen eller Euro-

peiska ekonomiska samarbets-

området, döms till böter.

Den som utan att vara behörig

till det utger sig för att vara

auktoriserad som advokat i

Sverige eller i en annan stat inom

Europeiska unionen, Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

eller i Schweiz, döms till böter.

11 §

Regeringen får föreskriva att

bestämmelserna i detta kapitel om

registrering av den som är

auktoriserad som advokat i en stat

inom Europeiska unionen också

skall omfatta den som är

auktoriserad som advokat i en stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Regeringen får föreskriva att

bestämmelserna i detta kapitel om

registrering av den som är

auktoriserad som advokat i en stat

inom Europeiska unionen också

skall omfatta den som är

auktoriserad som advokat i en stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz.

12 kap.

2 §

Såsom ombud får inte brukas annan än den som rätten med hänsyn till

redbarhet, insikter och tidigare verksamhet finner lämplig att vara

ombud i målet. Ombudet skall behärska svenska språket.

Ombud skall ha hemvist i

Sverige eller i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet; dock får även

annan brukas såsom ombud, om

rätten med hänsyn till

omständigheterna finner det

lämpligen kunna ske.

Ombud skall ha hemvist i

Sverige, i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz;

dock får även annan brukas såsom

ombud, om rätten med hänsyn till

omständigheterna finner det

lämpligen kunna ske.

Ej må den vara ombud, som är underårig eller i konkurstillstånd eller

som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

33 kap.

8 §

Har part, som saknar hemvist

inom riket, inte hos rätten uppgivit

ombud, som har hemvist i riket

eller i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet och som äger

att för parten ta emot delgivning i

målet, får rätten förelägga honom,

då han första gången för talan, att

för sig ställa sådant ombud och

göra anmälan därom hos rätten.

Underlåter han det, får delgivning

med honom ske genom att

handlingen med posten sänds till

honom under hans senaste kända

adress.

Har part, som saknar hemvist

inom riket, inte hos rätten uppgivit

ombud, som har hemvist i riket, i

en annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

eller i Schweiz och som äger att

för parten ta emot delgivning i

målet, får rätten förelägga honom,

då han första gången för talan, att

för sig ställa sådant ombud och

göra anmälan därom hos rätten.

Underlåter han det, får delgivning

med honom ske genom att

handlingen med posten sänds till

honom under hans senaste kända

adress.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.2

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:819) om

upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1946:819) om upptagande av ed

för rättighets tillvaratagande i utlandet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Behöver någon få en uppgift bekräftad med ed, antingen av honom

själv eller av någon annan, för att i utlandet ta till vara sin rätt till arv,

försäkring, pension, skadestånd, underhållsbidrag eller någon annan

rättighet som tillkommer honom, får sådan ed tas upp av tingsrätt.

Vad som sägs i första stycket

gäller också den som för att få

idka näring inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

behöver bekräfta med ed att han

inte varit försatt i konkurs.

Vad som sägs i första stycket

gäller också den som för att få

idka näring inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

eller i Schweiz behöver bekräfta

med ed att han inte varit försatt i

konkurs.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.4

2.5 Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302)

Härigenom föreskrivs att 5 § passlagen (1978:302) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Svensk medborgare får ej resa ut ur riket utan att medföra giltigt pass.

Vad som har sagts nu gäller dock ej

1. på fartyg mönstrat sjöfolk under tjänstgöring ombord på fartyget

eller fiskare under yrkesutövning,

2. medlem av besättning på luftfartyg under tjänstgöring ombord på

luftfartyget, om han har luftfartscertifikat eller därmed jämförlig

handling,

3. den som är medborgare även i annat land än Sverige och som

medför av myndighet i det landet utfärdad legitimationshandling vilken

gäller som pass,

4. den som reser till någon av de

stater som har tillträtt eller

anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med

konventionsstaterna,

4. den som reser till någon av de

stater som har tillträtt eller

anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med

konventionsstaterna eller till

Schweiz,

5. passagerare på fartyg som efter utresan med återvändande tur

anlöper svensk hamn, om passageraren enligt de villkor som gäller för

resan inte tillåts stiga i land i främmande stat och medför särskilt

passerkort för resan.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket

skall medföra pass vid utresa ur

riket är skyldig att på begäran visa

upp sitt pass för polisman, särskilt

förordnad passkontrollant,

tulltjänsteman eller tjänsteman vid

Kustbevakningen eller vid

Migrationsverket. Motsvarande

skyldighet föreligger vid inresa

från en stat som inte har tillträtt

eller anslutit sig till konventionen

om tillämpning av Schengenavtalet

av den 14 juni 1985 och inte

heller har slutit avtal om

samarbete enligt konventionen

med konventionsstaterna, om det

svenska medborgarskapet inte

styrks på annat sätt.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket

skall medföra pass vid utresa ur

riket är skyldig att på begäran visa

upp sitt pass för polisman, särskilt

förordnad passkontrollant,

tulltjänsteman eller tjänsteman vid

Kustbevakningen eller vid

Migrationsverket. Motsvarande

skyldighet gäller vid inresa från

annat land än

1. en stat som har tillträtt eller

anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985,

2. en stat som har slutit avtal

om samarbete enligt konventionen

med konventionsstaterna eller

3. Schweiz.

Skyldigheten att uppvisa pass

vid inresa gäller endast om det

svenska medborgarskapet inte

kan styrkas på annat sätt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.6

2.7 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 14 § samt 11 kap. 1 och 3 §§

utlänningslagen (1989:529)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

14 §2

Utöver vad som följer av 4 a § får regeringen meddela föreskrifter om

1. uppehållstillstånd för studier eller besök, och

2. uppehållstillstånd av humanitära skäl.

Regeringen får också meddela

föreskrifter om att en ansökan om

uppehållstillstånd får bifallas om

det följer av en överenskommelse

med främmande stat, samt att

uppehållstillstånd får återkallas

för de utlänningar som omfattas av

avtalet om ett Europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde

(EES) även i andra fall än de som

anges i 11 § första stycket.

Regeringen får också meddela

föreskrifter om att en ansökan om

uppehållstillstånd får bifallas om

det följer av en överenskommelse

med främmande stat, samt att

uppehållstillstånd får återkallas

för de utlänningar som omfattas av

avtalet om ett Europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde

(EES) eller avtalet mellan

Europeiska gemenskapen och

dess medlemsstater å ena sidan

och Schweiz å andra sidan om fri

rörlighet för personer även i

andra fall än de som anges i 11 §

första stycket.

Regeringen skall anmäla föreskrifter om tidsbegränsat

uppehållstillstånd enligt 4 a § till riksdagen genom en särskild

skrivelse inom tre månader.

11 kap.

1 §3

En utlänning som har ansökt om asyl i Sverige får avvisas endast om

muntlig handläggning har ingått vid Migrationsverkets handläggning av

ärendet. Muntlig handläggning skall även annars företas på begäran av

utlänningen, om inte en sådan handläggning skulle sakna betydelse för

att avgöra asylärendet.

I ett asylärende vid Utlänningsnämnden skall muntlig handläggning

ingå, om detta kan antas vara till fördel för utredningen eller på annat

sätt bidra till ett snabbt avgörande. Muntlig handläggning skall även

annars företas på utlänningens begäran, om det inte står klart att en sådan

handläggning är obehövlig i asylärendet.

Utlänningsnämnden skall ha

muntlig handläggning i ärenden

som rör utvisning eller vägran att

förnya ett uppehållstillstånd

avseende de utlänningar som

omfattas av avtalet om ett

Europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES). Även

ärenden som rör avvisning eller

vägran att bevilja

uppehållstillstånd skall handläggas

muntligen, om det begärs av en

utlänning som omfattas av avtalet

och som ansökt om

uppehållstillstånd. I detta fall får

dock muntlig handläggning

underlåtas, om den skulle strida

mot den nationella säkerhetens

intresse.

Utlänningsnämnden skall ha

muntlig handläggning i ärenden

som rör utvisning eller vägran att

förnya ett uppehållstillstånd

avseende de utlänningar som

omfattas av avtalet om ett

Europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES) eller

avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och

Schweiz å andra sidan om fri

rörlighet för personer. Även

ärenden som rör avvisning eller

vägran att bevilja

uppehållstillstånd skall handläggas

muntligen, om det begärs av en

utlänning som omfattas av avtalen

och som ansökt om

uppehållstillstånd. I detta fall får

dock muntlig handläggning

underlåtas, om den skulle strida

mot den nationella säkerhetens

intresse.

Migrationsverket och Utlänningsnämnden får bestämma att även andra

personer än utlänningen skall höras vid handläggningen. Ersättning för

inställelsen lämnas i sådana fall enligt 6 kap. 15 § andra stycket.

Särskilda bestämmelser om utredning som rör barn finns i 1 a §.

3 §4

Bestämmelserna i 20 § förvaltningslagen om motivering av beslut

gäller även för beslut som meddelas i ärenden enligt denna lag, om inte

något annat följer av andra eller tredje stycket.

Ett beslut i fråga om uppehållstillstånd skall alltid innehålla de skäl

som ligger till grund för beslutet.

Vid beslut om visering eller

arbetstillstånd får skälen som

ligger till grund för beslutet

utelämnas. En utlänning som

omfattas av avtalet om ett

Europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES), utan att

vara medborgare i ett EES land,

har dock alltid rätt till motivering

av ett beslut om visering om det

går honom emot.

Vid beslut om visering eller

arbetstillstånd får skälen som

ligger till grund för beslutet

utelämnas. En utlänning som

omfattas av avtalet om ett

Europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES) eller

avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och

Schweiz å andra sidan om fri

rörlighet för personer, utan att

vara medborgare i ett EES-land

eller i Schweiz, har dock alltid rätt

till motivering av ett beslut om

visering om det går honom emot.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:515) om

auktorisation av handelskamrar

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1990:515) om auktorisation av

handelskamrar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

uppdra åt auktoriserade handelskamrar att utfärda sådana certifikat och

andra dokument för handelsändamål, som kan behövas på grund av

internationella överenskommelser eller utländska föreskrifter om in-

eller utförsel av varor.

Vad som sägs i första stycket

gäller också sådana intyg för

enskilda personer om faktiskt

utövande av verksamhet som

behövs för att få idka näring inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

Vad som sägs i första stycket

gäller också sådana intyg för

enskilda personer om faktiskt

utövande av verksamhet som

behövs för att få idka näring inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz.

Beslut av auktoriserade handelskamrar i ärenden enligt andra stycket

får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs

vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.9

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:528) om

revisorer

Härigenom föreskrivs att 4, 6 8 samt 16 §§ lagen (1995:528) om

revisorer skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

För att bli godkänd revisor skall sökanden

1. yrkesmässigt utöva revisionsverksamhet,

2. vara bosatt i Sverige eller i en

annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet,

2. vara bosatt i Sverige, i en

annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

eller i Schweiz,

3. varken vara i konkurs, vara underkastad näringsförbud, ha förvaltare

enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken, vara förbjuden att utöva

rådgivningsverksamhet enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot

yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m. m. eller vara underkastad någon

motsvarande rådighetsinskränkning i en annan stat,

4. hos Revisorsnämnden ha avlagt revisorsexamen, och

5. vara redbar och i övrigt lämplig att utöva revisionsverksamhet.

6 §

Det krav på revisorsexamen som ställs upp i 4 § 4 skall anses uppfyllt

också av den som

1. innehar ett sådant utländskt

examensbevis som krävs för att få

utföra lagstadgad revision i stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet, och

1. innehar ett sådant utländskt

examensbevis som krävs för att få

utföra lagstadgad revision i stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz,

och

2. hos Revisorsnämnden har genomgått ett särskilt

lämplighetsprov.

7 §

Det krav på högre revisorsexamen som ställs upp i 5 § skall anses

uppfyllt också av den som

1. innehar ett sådant utländskt

examensbevis som krävs för att

utan behörighetsbegränsning få

utföra lagstadgad revision i stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet, och

1. innehar ett sådant utländskt

examensbevis som krävs för att

utan behörighetsbegränsning få

utföra lagstadgad revision i stat

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet eller i Schweiz,

och

2. hos Revisorsnämnden har genomgått ett särskilt lämplighetsprov.

8 §

Revisorsnämnden får, om det

finns särskilda skäl, medge en

revisor att under viss tid behålla

godkännande eller auktorisation

vid bosättning utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet.

Revisorsnämnden får, om det

finns särskilda skäl, medge en

revisor att under viss tid behålla

godkännande eller auktorisation

vid bosättning utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

eller Schweiz.

16 §

En revisor får driva revisionsverksamhet endast såsom enskild

näringsidkare eller i handelsbolag eller aktiebolag som inte utövar annan

verksamhet än sådan som är förenlig med en revisors yrkesutövning.

Revisorsnämnden får tillåta att

en revisor som är verksam i

Sverige driver revisionsverksam-

het i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet även om kravet i

första stycket inte är uppfyllt.

Revisorsnämnden får tillåta att

en revisor som är verksam i

Sverige driver revisionsverksam-

het i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet eller i Schweiz

även om kravet i första stycket

inte är uppfyllt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.11

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 48 § lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

48 §

Till personer som uppfyller

villkoren för rätt att med

bibehållen ersättning söka arbete i

något annat EU- eller EES-land

utfärdar Arbetsmarknadsstyrelsen

intyg som visar rätten till

ersättning.

Till personer som uppfyller

villkoren för rätt att med

bibehållen ersättning söka arbete i

något annat EU- eller EES-land

eller i Schweiz utfärdar

Arbetsmarknadsstyrelsen intyg

som visar rätten till ersättning.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.13

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 7 § lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

7 §

Legitimation att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat

sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder

mot återkallelse från allmän synpunkt, eller

4. ålagts prövotid enligt 6 § första stycket och under prövotiden på

nytt varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket.

Om det finns särskilda skäl får återkallelse underlåtas i fall som avses

i första stycket 4, varvid föreskrift om prövotid kan meddelas ytterligare

en gång.

Har någon som blivit

auktoriserad i ett annat land

inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES) fått legi-

timation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den

auktorisationen, skall även

legitimationen återkallas.

Har någon som blivit

auktoriserad i en annan stat inom

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES) eller i

Schweiz fått legitimation inom

hälso- och sjukvården och åter-

kallas den auktorisationen, skall

även legitimationen återkallas.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:678) om

utstationering av arbetstagare

Härigenom föreskrivs att 1, 8 och 9 §§ samt rubriken närmast före 8 §

lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land

än Sverige utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att

arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna.

Dessutom finns i 8 §

bestämmelser om arbetsgivare

som har sitt hemvist eller säte i

Sverige och utstationerar

arbetstagare till ett annat

medlemsland inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES).

Dessutom finns i 8 §

bestämmelser om arbetsgivare

som har sitt hemvist eller säte i

Sverige och utstationerar

arbetstagare till ett annat

medlemsland inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES) eller Schweiz.

Utstationeringar till andra länder

inom EES

Utstationeringar till andra länder

inom EES eller Schweiz

8 §

När arbetsgivare med hemvist

eller säte i Sverige utstationerar

arbetstagare till annat land inom

EES, skall arbetsgivaren tillämpa

de nationella bestämmelser

varigenom det landet genomfört

Europaparlamentets och rådets

direktiv 96/71/EG av den 16

december 1996 om utstationering

av arbetstagare i samband med

tillhandahållande av tjänster.

När arbetsgivare med hemvist

eller säte i Sverige utstationerar

arbetstagare till annat land inom

EES eller Schweiz, skall

arbetsgivaren tillämpa de

nationella bestämmelser

varigenom det landet genomfört

Europaparlamentets och rådets

direktiv 96/71/EG av den 16

december 1996 om utstationering

av arbetstagare i samband med

tillhandahållande av tjänster.

Första stycket hindrar inte att arbetsgivaren tillämpar bestämmelser

eller villkor som är förmånligare för arbetstagaren.

9 §1

Arbetsmiljöverket skall vara förbindelsekontor och tillhandahålla

information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli

tillämpliga vid en utstationering i Sverige.

För information om kollektivavtal som kan komma att bli tillämpliga

skall Arbetsmiljöverket hänvisa till berörda kollektivavtalsparter.

Arbetsmiljöverket skall även

samarbeta med motsvarande

förbindelsekontor i andra länder

inom EES.

Arbetsmiljöverket skall även

samarbeta med motsvarande

förbindelsekontor i andra länder

inom EES och i Schweiz.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.16

2.17 Förslag till lag om ändring i socialförsäkringslagen

(1999:799)

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 1 § socialförsäkringslagen

(1999:799) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

1 §

För tid då en försäkrad vistas i

ett land som inte ingår i

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet (EES) får förmåner

som grundas på bosättning utges

endast i de fall som avses i 2 och

3 §§.

För tid då en försäkrad inte

vistas i ett land som ingår i

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet (EES) eller i

Schweiz får förmåner som

grundas på bosättning utges endast

i de fall som avses i 2 och 3 §§.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.18

2.19 Förslag till lag om ändring i studiestödslagen

(1999:1395)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § och rubriken närmast före 1 kap.

4 § studiestödslagen (1999:1395) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Medborgare i annat EU/EES-land

Medborgare i annat EU/EES-land

eller Schweiz

1 kap.

4 §

Utländska medborgare som på

grund av anställning eller

etablering som egenföretagare här

i landet kan härleda rättigheter

från EG-rätten eller avtalet om

Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES) i fråga

om sociala förmåner skall när det

gäller rätt till studiestöd enligt

denna lag jämställas med svenska

medborgare under de

förutsättningar som anges i

föreskrifter av regeringen eller

den myndighet som regeringen

bestämmer. Detsamma gäller

make, sambo och barn till sådana

utländska medborgare.

Utländska medborgare som på

grund av anställning eller

etablering som egenföretagare här

i landet kan härleda rättigheter i

fråga om sociala förmåner från

1. EG-rätten,

2. avtalet om Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES), eller

3. avtalet mellan Europeiska

ge-menskapen och dess

medlemsstater å ena sidan, och

Schweiz å andra sidan om fri

rörlighet för personer,

skall när det gäller rätt till

studiestöd enligt denna lag

jämställas med svenska

medborgare under de

förutsättningar som anges i

föreskrifter av regeringen eller

den myndighet som regeringen

bestämmer. Detsamma gäller

make sambo och barn samt andra

familjemedlemmar till sådana

utländska medborgare.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer

3

4 Ärendet och dess beredning

Schweiz har valt att stå utanför avtalet om ett europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES-avtalet). I syfte att i viss utsträckning försöka

uppnå ett närmande mellan Europeiska unionen och Schweiz på några

viktigare områden, inleddes förhandlingar mellan parterna den 12

december 1994. Dessa kunde avslutas i Wien den 11 december 1998

och resulterade i sju sektorsavtal, dels ett s.k. blandat avtal om fri

rörlighet för personer ingånget mellan Europeiska gemenskapen och

dess medlem-sstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan, dels sex s.k.

EG-avtal mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och Schweiz å

andra sidan inom områdena luftfart, gods- och persontransporter på väg

och järnväg, handel med jordbruksprodukter, ömsesidigt erkännande i

samband med bedömning av överensstämmelse, vissa aspekter rörande

offentlig upphandling respektive vetenskapligt och tekniskt samarbete. I

det sist-nämnda avtalet ingår Europeiska atomenergigemenskapen

(Euratom) som avtalspart tillsammans med Europeiska gemenskapen.

Det är bara sektorsavtalet om fri rörlighet för personer som skall

godkännas av riksdagen. Övriga avtal har, som sägs ovan, slutits mellan

Europeiska gemenskapen och Schweiz och skall därför inte godkännas

av riksdagen (se kapitel 4). Avtalet om fri rörlighet för personer finns i

bilaga I.

Regeringen beslutade den 17 juni 1999 om undertecknande för svensk

del och de sju avtalen undertecknades i Luxemburg den 21 juni samma

år. Det schweiziska parlamentet godkände avtalen den 8 oktober 1999.

Avtalen antogs av Europaparlamentet den 4 maj 2000. En folk-

omröstning ägde rum i Schweiz den 21 maj 2000 vilken resulterade i att

67,2 procent röstade för avtalspaketet.

I Utrikesdepartementets promemoria Avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra

sidan Ett avtal inom sju sektorer, Ds 2000:52, behandlas avtalet samt

de lagstiftningsåtgärder som behövs för att Sverige efter ratifikation

skall kunna tillämpa avtalet. Promemorian har remissbehandlats. En

sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 3. En förteckning över remissinstanserna

återfinns i bilaga 4 och en sammanställning av remissyttrandena finns

tillgänglig på Utrikes-departementet (dnr UD/2000/1411).

Lagrådet

De lagändringar som föreslås är av enkel beskaffenhet. Tekniskt innebär

lagändringarna att bestämmelser som i dag gäller för EU-medborgare

även blir tillämpliga på de personer som omfattas av avtalet. Regeringen

anser därför att Lagrådets yttrande inte behöver inhämtas.

5 Avtalets disposition

Sektorsavtalen som ingår i avtalspaketet sträcker sig över sju sektorer:

luftfart, gods- och persontransporter på väg och järnväg, handel med

jordbruksprodukter, ömsesidigt erkännande i samband med bedömning

av överensstämmelse, offentlig upphandling, vetenskapligt och tekniskt

samarbete samt personers fria rörlighet. De sex första sektorsavtalen är

gemenskapsrättsliga, vilket innebär att de sträcker sig över områden där

Europeiska gemenskapen är behörig att besluta om regler och därmed

även att ingå avtalen, och att medlemsstaterna på motsvarande sätt som

gäller andra gemenskapsregler inom dessa områden har att anpassa sig

till sektorsavtalens innehåll. Vad gäller det sista sektorsavtalet avtalet

om fri rörlighet för personer är förhållandet dock ett annat. Detta

sektorsavtal är ett s.k. blandat avtal varmed avses att de avtalsslutande

parterna utgörs av Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater

(dvs. EU-länderna) å ena sidan och Schweiz å andra sidan. Det faktum att

EU-länderna är avtalsslutande parter betyder i praktiken att

sektorsavtalet innefattar områden som ligger inom den nationella

lagstiftningsmaktens kompetens. Detta föranleder i sin tur att

sektorsavtalet om fri rörlighet för personer måste ratificeras av

Europeiska unionens samtliga medlemsstater. När sektorsavtalet om fri

rörlighet för personer har ratificerats av samtliga EU-länder och

ratificeringsinstrumenten överlämnats till Europeiska unionens råd i

Bryssel, fattar rådet ett formellt beslut om avtalets ikraftträdande.

Enligt den s.k. giljotinklausulen i avtalet om fri rörlighet för personer

behandlas de sju sektorsavtalen som ett gemensamt paket.

Sektorsavtalen träder således i kraft respektive sägs upp endast som en

helhet. Inne-börden av detta är att avtalet förutsätter ett gemensamt

agerande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Europeiska

gemenskapen i så måtto att båda parternas agerande är erforderligt för

att hela avtals-paketet, dvs. samtliga sektorsavtal, skall kunna godkännas.

Att sektorsavtalen skall behandlas som ett paket är ett oeftergivligt

krav. Giljotinklausulen etablerades till följd av ett krav från Europeiska

unionen och med argumentet att enbart som ett sammanhållet paket kan

avtalet tillvarata båda sidors intressen. Klausulen gäller dock inte be-

träffande sektorsavtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete när

detta löper ut år 2002 eller i det fall detta sektorsavtal sägs upp av

Schweiz till följd av en modifiering av Europeiska gemenskapens

ramprogram på området.

Giljotinklausulen stadgar vidare att avtalspaketet har ingåtts för en

period av sju år. Båda parterna kan före utgången av de sju åren besluta

att inte förlänga avtalspaketet. Om någon sådan begäran inte görs,

förlängs avtalspaketet automatiskt på obestämd tid. Båda parter har dock

möjlighet att när som helst säga upp avtalspaketet. Uppsägningstiden är

då sex månader. I den händelse att något av sektorsavtalen inte förlängs,

förlängs inte heller de andra sektorsavtalen. Samma princip är tillämplig

om något av sektorsavtalen skulle sägas upp. Om så sker sägs samtliga

avtal upp. Denna regel gäller för samtliga sektorsavtal med undantag för

sektorsavtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete. Skulle detta

sektorsavtal inte förlängas eller sägas upp, har detta som nämns ovan

ingen inverkan på övriga sektorsavtal.

De sju sektorsavtalen har olika karaktär och omfattning.

Sektorsavtalet om luftfart utgör ett integrationsavtal, där Schweiz

förbinder sig att tillämpa Europeiska gemenskapens regler på området

medan sektorsavtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete är ett

vanligt samarbetsavtal. De fem övriga sektorsavtalen avser däremot

avreglering.

För varje sektorsavtal finns en gemensam kommitté som skall

säkerställa genomförandet på respektive område samt besluta om

tolkning och tillämpning av respektive sektorsavtal.

6 Sveriges ratifikation av avtalet

Regeringens förslag: Sverige skall tillträda avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan.

Av de sju sektorsavtalen skall bara sektorsavtalet om fri rörlighet för personer

ratificeras.

Promemorians förslag: överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte berört förslaget i

denna del eller inte haft någon invändning mot det.

Skälen för regeringens förslag: Genom avtalet med Schweiz om fri rörlighet

för personer ges EU-medborgare möjlighet till inresa och vistelse i Schweiz på

ett

sätt som motsvarar den fria rörligheten inom unionen. Således möjliggörs för EU-

medborgare och därmed för svenska medborgare såväl att arbeta som anställda

som att uppta förvärvsverksamhet i yrken respektive branscher som är reglerade i

Schweiz på samma villkor som landets egna medborgare. Motsvarande skall gälla

för schweiziska medborgare i Sverige liksom inom unionen i övrigt. Under de

första fem åren efter avtalets ikraftträdande har Schweiz enligt avtalet att

tillämpa

vissa kvantitativa restriktioner för antalet EU-medborgare som skall ges

uppehållstillstånd och som därmed har möjlighet att arbeta som anställda eller

bedriva näringsverksamhet. Avtalet ger EU-medborgare rätt att tillhandahålla

tjänster i Schweiz och vice versa.

Sverige har, jämfört med många andra länder, få reglerade yrken. Vad gäller

näringsverksamhet råder i Sverige fri etableringsrätt i de allra flesta

branscher.

Några lagstadgade krav på yrkeskompetens för den som vill driva näring finns

normalt inte i Sverige. I stället säkerställs kvalitetskravet på tillhandahållna

 tjänster

i regel genom att vissa arbetsuppgifter endast får utföras av eller skall

övervakas

av en person med viss kompetens. För vissa av de yrken eller näringar som är

reglerade i Sverige genom lagstiftning erkänns dessutom redan utländska

utbildningar generellt ibland efter en viss prövning av den aktuella

utbildningen.

Avtalet om fri rörlighet för personer omfattar också samordning av systemen

för social trygghet.

Regeringen föreslår riksdagen att sektorsavtalet om fri rörlighet för personer

skall godkännas av Sverige. Sektorsavtalet om personers fria rörlighet bör i

huvudsak vara till fördel för Sverige i och med att sektorsavtalet möjliggör för

svenska medborgare att bl.a. arbeta som anställda eller uppta förvärsverksamhet

i

Schweiz på samma villkor som Schweiz egna medborgare.

Sektorsvtalet med Schweiz kräver vad gäller den fria rörligheten för personer

inte några omfattande ändringar av svensk lagstiftning. De lagändringar som

föranleds av avtalet redovisas i kapitel 2.

Härutöver krävs åtskilliga ändringar i vissa förordningar och

myndighetsföreskrifter. Det ankommer på myndigheterna att granska sina regler

med anledning av avtalet och vidta nödvändiga ändringar.

7 Avtalet om fri rörlighet för personer

7.1 Grundläggande bestämmelser

Målsättningar (artikel 1)

I denna artikel anges avtalets syften som är att fastställa rätt till inresa

och vistelse, upptagande av ekonomisk förvärvsverksamhet som

arbetstagare och etablering som egenföretagare på de avtalsslutande

parternas territorier. För arbetstagare och egenföretagare finns också en

uttrycklig rätt att stanna kvar på de avtalsslutande ländernas territorier.

Även personer som inte utövar ekonomisk förvärvsverksamhet ges rätt

till inresa och vistelse på de avtalsslutande parternas territorier.

Samtliga nämnda grupper skall säkerställas samma levnads-,

anställnings- och arbetsvillkor som de egna medborgarna har rätt till.

Vidare uppges ett syfte vara att underlätta tillhandahållandet av

tjänster, särskilt vad gäller kortvarigt tillhandahållande av tjänster, på de

avtalsslutande parternas territorier. Vad gäller åtgärder för att

liberalisera tjänstesektorn skall avtalet uppfattas som ett första steg. I

anslutning till avtalets slutakt finns en gemensam förklaring med

budskapet att de avtalsslutande parterna förbinder sig att så snart som

möjligt inleda förhandlingar om en allmän liberalisering av

tillhandahållandet av tjänster på grundval av gemenskapens regelverk.

Icke-diskriminering (artikel 2)

Artikeln innehåller ett stadgande med innebörden att medborgare i

avtalsslutande part som vistas lagligen på en annan avtalsslutande parts

territorium vid tillämpningen av och i enlighet med bestämmelserna i

avtalets bilagor I, II och III, inte får diskrimineras på grund av nation-

alitet.

Kommentar

Principen om icke-diskriminering är central i EG-rätten och återfinns i

artikel 12 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen (EG-

fördraget). Utöver detta allmänna diskrimineringsförbud återfinns i EG-

fördraget, exempelvis artikel 39, ett uttryckligt förbud mot

diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av

nationalitet vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och

anställningsvillkor. Syftet med bestämmelsen är att förhindra att en

avtalsslutande parts medborgare såväl rättsligt som faktiskt utsätts för

sämre behandling än det egna landets medborgare. Förbudet omfattar

utöver de avtalsslutande parterna och deras organ även gemenskapens

institutioner och enskilda företag. Genom hänvisning till

gemenskapsrätten i detta avtals artikel 16 skall vid tolkning av

gemenskapsrättsliga begrepp hänsyn tas till Europeiska gemenskapernas

domstols (EG-domstolen) rättspraxis. Trots att artikel 12 i EG-

fördraget avser diskriminering på grund av nationalitet har EG-

domstolen utvecklat artikeln till att bli en mera allmän princip om

likabehandling, bl.a. av män och kvinnor och av producenter och

konsumenter.

Genom Amsterdamfördraget infördes en ny artikel i Fördraget om

upprättandet av Europeiska gemenskapen, artikel 13, som innebär att

rådet kan vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på

grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse,

funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Det är dock viktigt att

notera att sådana åtgärder enbart får vidtas inom ramen för de

befogenheter som fördraget ger gemenskapen, dvs. inom områden där

det finns gemenskaps-kompetens. Åtgärder enligt artikel 13 skall

beslutas enhälligt av rådet på förslag av Europeiska gemenskapernas

kommission och efter att ha hört Europaparlamentet.

Med särskilt beaktande av artikel 13, beslutades rådets direktiv

2000/43/EG av den 29 juni 2000 om genomförandet av principen om

likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung.

Direktivet är det första av tre planerade om diskriminering. I direktivet

avses med principen om likabehandling att det inte får förekomma någon

direkt eller indirekt diskriminering på grund av ras eller etniskt

ursprung. Tillämpningsområdet för direktivet sammanfaller i flera

avseenden med vad som tas upp i avtalet om fri rörlighet och dess

bilagor. Medlems-staterna skall senast den 19 juli 2003 anta de lagar

och förordningar som är nödvändiga för att följa direktivet.

 Rätt till inresa (artikel 3)

I artikeln anges att medborgare i Schweiz och i Europeiska gemen-

skapens medlemsstater skall garanteras rätt till inresa till den andra

partens territorium i enlighet med bestämmelserna i bilaga I.

I artikel 1 i bilaga I anges att medborgarna skall tillåtas resa in i landet

samt vilka formkrav som får ställas i samband med inresan. Rättigheten

kommenteras närmare i anslutning till artiklarna i bilagan, se kapitel 7.

Rätt till vistelse och upptagande av ekonomisk förvärvsverksamhet

(artikel 4)

I artikeln anges att rätten till vistelse och upptagande av ekonomisk

förvärvsverksamhet skall garanteras med förbehåll för bestämmelserna i

artikel 10 och i enlighet med bestämmelserna i bilaga I.

I artikel 2 i bilaga I preciseras rätten till vistelse och ekonomisk

förvärvsverksamhet. Rättigheten kommenteras närmare i anslutning till

artiklarna i bilagan, se kapitel 7.

Personer som tillhandahåller tjänster (artikel 5)

 I artikel 5.1 föreskrivs att den som tillhandahåller tjänster, inbegripet

företag i enlighet med bestämmelserna i bilaga I, har rätt att på den andra

avtalsslutande partens territorium tillhandahålla tjänster för en tid som

inte överstiger 90 arbetsdagar per kalenderår. Vidare föreskrivs att

denna rätt inte skall påverka tillämpningen av andra särskilda avtal mellan

de avtalsslutande parterna om tillhandahållande av tjänster, inbegripet

avtalet om vissa aspekter rörande offentlig upphandling till de delar det

gäller tjänster.

I artikel 5.2 föreskrivs att den som tillhandahåller tjänster skall ha rätt

till inresa och vistelse på den andra partens territorium om han har rätt

att tillhandahålla tjänster enligt punkt 1, dvs. om den som tillhandahåller

tjänster inte redan har gjort det under 90 arbetsdagar, eller enligt

bestämmelserna i ett sådant avtal som det hänvisas till i punkt 1. Samma

person eller företag har också rätt till inresa och vistelse på den andra

partens territorium, även om det inte föreskrivs i något avtal, om

personen beviljats tillstånd av den berörda partens behöriga myndigheter

att tillhandahålla en tjänst.

Enligt artikel 5.3 har fysiska personer som är medborgare i

Europeiska gemenskapens medlemsstater eller i Schweiz och som beger

sig till Schweiz eller Europeiska unionens medlemsstaters territorium

endast i egenskap av mottagare av tjänster rätt till inresa och vistelse.

Enligt artikel 5.4 skall de rättigheter som anges i denna artikel

garanteras i enlighet med bestämmelserna i bilagorna I, II och III. De

kvantitativa bestämmelserna i artikel 10 är inte tillämpliga på de

personer som avses i denna artikel.

Kommentar

Noteras bör att bestämmelsen konstituerar en rätt att tillhandahålla

tjänster på en annan avtalsslutande parts territorium. Denna bestämmelse

skiljer sig från EG-rätten, så till vida att EU-medborgare har en mer

obegränsad rätt att tillhandahålla tjänster på varandras territorium, enligt

artikel 49 i Romfördraget. I avtalet begränsas tiden för tillhandahållande

av tjänster till 90 arbetsdagar per kalenderår. Mottagare av tjänster

omfattas inte av 90-dagarsregeln. Detta framgår vid jämförelse med

artikel 23 i bilaga I. De har alltså obegränsad rätt att vistas i landet

medan de tar emot tjänster, på samma sätt som EU-medborgare.

Genomförande i svensk rätt

Regeringen har bemyndigats att föreskriva undantag från de krav som

utlänningslagen (1989:529, UtlL) ställer på utlänningar angående

innehav av pass, 1 kap. 2 § UtlL, visering, 1 kap. 3 § UtlL,

uppehållstillstånd, 1 kap. 4 § UtlL och arbetstillstånd, 1 kap. 5 § UtlL.

Regeringen har även bemyndigats att meddela föreskrifter om att en

ansökan om uppehållstillstånd får bifallas i vissa fall, 2 kap. 14 § UtlL.

Sådana bestämmelser finns i utlänningsförordningen. Artikeln

föranleder således ingen lagändring.

Rätt till vistelse för personer som inte utövar ekonomisk

förvärvsverksamhet (artikel 6)

I artikeln anges att personer som inte utövar ekonomisk

förvärvsverksamhet skall garanteras rätt till vistelse på en avtalsslutande

parts territorium i enlighet med bestämmelserna om icke

yrkesverksamma personer i bilaga I.

Rättigheten kommenteras närmare i anslutning till artiklarna i bilaga I,

se avsnitt 7.5.

Andra rättigheter (artikel 7)

I artikeln anges att de avtalsslutande parterna, i enlighet med bilaga I,

särskilt skall fastställa ett antal rättigheter som har anknytning till den

fria rörligheten för personer.

Först anges rätt till likabehandling i förhållande till de avtalsslutande

parternas egna medborgare vad beträffar upptagande och utövande av

ekonomisk förvärvsverksamhet samt i fråga om levnads-, anställnings-

och arbetsvillkor.

Därefter nämns rätt till yrkesmässig och geografisk rörlighet,

varigenom medborgarna i de avtalsslutande parterna får röra sig fritt på

värdlandets territorium och utöva vilket yrke de vill.

Sedan nämns rätt att stanna kvar på en avtalsslutande parts territorium

efter det att en ekonomisk förvärvsverksamhet avslutats.

Därnäst nämns rätt till vistelse för familjemedlemmar, oavsett deras

medborgarskap samt rätt för dessa att utöva ekonomisk

förvärvsverksamhet.

Därefter nämns rätt att förvärva fast egendom, i den mån denna rätt

hänger samman med utövandet av de rättigheter som beviljas genom

detta avtal.

Slutligen anges en rätt att, efter det att en ekonomisk förvärvsverk-

samhet eller vistelse på en avtalsslutande parts territorium upphört,

återvända dit för att utöva ekonomisk förvärvsverksamhet, samt rätt att

omvandla ett tillfälligt uppehållstillstånd till ett permanent sådant.

Denna rätt gäller bara under övergångsperioden, som regleras i artikel

10 i avtalet.

Genomförandet av dessa rättigheter i svensk rätt behandlas i

anslutning till de särskilda artiklarna i bilaga I.

Samordning av sociala trygghetssystem (artikel 8)

Artikeln fastslår principer för samordning av de sociala

trygghetssystemen i enlighet med bilaga II - i syfte att särskilt

säkerställa (i) likabehandling; (ii) fastställande av tillämplig lagstiftning;

(iii) sammanläggning av samtliga perioder som i de olika nationella

lagstiftningarna beaktas för förvärv och bibehållande av rätten till

förmåner samt för beräkning av dessa förmåners storlek; (iv) utbetalning

av förmåner till personer som är bosatta på de avtalsslutande parternas

territorium; (v) samt samarbete mellan myndigheter och institutioner.

I syfte att underlätta samordningen antogs en förklaring inom ramen

för slutakten med innebörden att Schweiz får delta som observatör vid

möten som hålls inom ramen för Administrativa kommittén för social

trygghet för migrerade arbetare. Observatörsstatusen innebär att de

schweiziska representanterna har yttranderätt, men inte rösträtt.

Behörighetsbevis (artikel 9)

Artikeln behandlar utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis

och uppmanar de avtalsslutande parterna att vidta åtgärder i enlighet med

bilaga III i fråga om ömsesidigt erkännande samt samordning av de

avtalsslutande parternas lagar och andra författningar rörande upptagande

och utövande av förvärvsverksamhet som arbetstagare och

egenföretagare samt om tillhandahållande av tjänster, allt med målet att

underlätta utövandet av förvärvsverksamhet eller tillhandahållande av

tjänster.

För att underlätta måluppfyllelsen stadgar förklaringen om Schweiz

deltagande i kommittéer i avtalets slutakt att Schweiz ges

observatörsstatus i Samordningsgruppen för ömsesidigt erkännande av

examensbevis avseende högre utbildning. Även i denna kommitté har

Schweiz yttranderätt, men saknar rösträtt.

7.2 Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser

Övergångsbestämmelser (artikel 10)

Artikeln, som behandlar övergångsbestämmelser samt avtalets framtida

utveckling, är uppdelad i 8 punkter. Det generella budskapet i dessa är att

öppnandet av arbetsmarknaderna sker stegvis.

I artikel 10.1 ges Schweiz rätt att under de första fem åren efter

avtalets ikraftträdande införa kvantitativa begränsningar vad gäller upp-

tagande av ekonomisk förvärvsverksamhet vid vistelse i mer än fyra

månader, men mindre än ett år samt vid vistelse i ett år eller mer.

Begränsningar vad gäller vistelse kortare tid än fyra månader är inte

tillåtna. Vidare skall alla kvantitativa begränsningar för medborgare från

Europeiska gemenskapens medlemsstater enligt ovan upphöra att gälla

vid ingången till det sjätte året.

I artikel 10.2 klargörs att de avtalsslutande parterna tillåts att under

högst två år vidmakthålla kontrollen av företrädesrätten för arbetare som

är integrerade i den ordinarie arbetsmarknaden. Samma tidsbegränsning

är tillämplig vad gäller löne- och arbetsvillkor för medborgare, inklusive

i artikel 5 avsedda personer som tillhandahåller tjänster från den andra

avtalsslutande parten. Dock stadgas att före utgången av det första året

skall en gemensam kommitté undersöka nödvändigheten i att

vidmakthålla dessa begränsningar. Kommittén kan härvidlag förkorta den

två-åriga övergångsperioden. Det bör vidare noteras att

övergångsperioden inte är tillämplig på dem som tillhandahåller tjänster

som liberaliserats genom ett särskilt avtal mellan de avtalsslutande

parterna rörande tillhandahållande av tjänster, inklusive de delar rörande

avtalet om offentlig upphandling som gäller tjänster. Således påverkas

personer som till-handahåller tjänster inte, givet att nämnda förhållanden

är uppfyllda.

I artikel 10.3 fastställs att Schweiz, fr.o.m. avtalets ikraftträdande t.o.m.

utgången av det femte året, skall garantera minst 15 000 nya

uppehållstillstånd per år med en giltighetstid på ett år eller mer än ett år

samt minst 115 500 nya uppehållstillstånd per år med en giltighetstid på

mer än fyra månader, men mindre än ett år, för arbetstagare och

egenföretagare från Europeiska gemenskapen.

I artikel 10.4 tas långsiktiga begränsningar rörande uppehållstillstånd

upp. Om det fr.o.m. det sjätte t.o.m. det tolfte året efter avtalets ikraft-

trädande förhåller sig så att antalet nya uppehållstillstånd inom en av de i

punkt ett angivna kategorierna (vistelse i mer än fyra månader, men

mindre än ett år samt vid vistelse i ett år eller mer) överstiger genom-

snittet för de tre föregående åren med mer än 10 %, får Schweiz under

året därefter ensidigt begränsa antalet uppehållstillstånd för arbetstagare

och egenföretagare från Europeiska gemenskapen inom denna kategori

till det genomsnittliga antalet för de tre föregående åren plus 5 %. Året

därefter får samma begränsningar gälla. Denna ventil kan dock användas

endast med beaktande av vissa begränsningar. Således får utnyttjandet av

ventilen inte få till följd att Schweiz utfärdar färre uppehållstillstånd än

som anges i punkt 3, dvs. minst 15 000 per år med en giltighetstid på ett

år eller mer samt minst 115 500 per år med en giltighetstid på mer än

fyra månader, men mindre än ett år.

Sammanfattningsvis innebär punkterna 1-4 ovan att olika typer av

övergångsbestämmelser gäller i 12 år från avtalets ikraftträdande. Först

därefter etableras en fri rörlighet för personer som överensstämmer

med gemenskapens principer.

I artikel 10.5 klargörs att övergångsbestämmelserna i punkterna 1-4

ovan inte skall tillämpas på arbetstagare eller egenföretagare som före

avtalets ikraftträdande, har tillstånd att utöva ekonomisk

förvärvsverksamhet på någon av de avtalsslutande parternas territorium.

Denna regel gäller särskilt med avseende på punkt två om företräde på

arbetsmarknaden samt differentierade löne- och arbetsvillkor. Dessa

personer skall garanteras de rättigheter i anslutning till personers fria

rörlighet som stadgas i avtalets grundläggande bestämmelser, särskilt

artikel sju, omedelbart efter avtalets ikraftträdande. Vidare skall

personer med uppehållstillstånd för kortare tid än ett år kunna förnya

detta utan hinder av de kvantitativa begränsningarna, medan personer vars

uppehållstillstånd gäller för ett år eller mer automatiskt skall få

uppehållstillståndet förlängt.

Enligt artikel 10.6 skall Schweiz regelbundet leverera statistik, in-

begripet statistik och information om åtgärder rörande icke-

diskrimineringsprincipen i artikel 2, till den gemensamma kommittén i

syfte att underlätta genomförandet av avtalet. Var och en av de

avtalsslutande parterna kan begära att den gemensamma kommittén gör

en översyn av läget.

Artikel 10.7 föreskriver att någon kvantitativ begränsning vad gäller

gränsarbetare inte får tillämpas.

Artikel 10.8 stadgar att övergångsbestämmelser rörande social

trygghet och överföring av intjänade rättigheter fastställs i

tilläggsprotokollet till bilaga II.

Behandling av överklaganden (artikel 11)

I artikeln anges att personer som avses i avtalet skall ha rätt att klaga hos

behöriga myndigheter i ärenden som gäller tillämpningen av be-

stämmelserna i avtalet.

Överklaganden skall behandlas inom rimlig tid.

När beslut med anledning av överklagandet fattats, eller om inget

beslut fattats inom en rimlig tidsfrist, skall de personer som avses i

avtalet ha möjlighet att överklaga vidare hos behörig nationell

rättsinstans.

Genomförande i svensk rätt

Möjligheterna att överklaga förvaltningsmyndigheters beslut som gäller

tillämpningen av utlänningslagen regleras i 7 kap. UtlL. Där anges bl.a.

att en polismyndighets beslut om avvisning får överklagas till

Migrationsverket. Migrationsverkets beslut om bl.a. utvisning eller

avvisning får överklagas till Utlänningsnämnden. Om Migrationsverkets

beslut överklagas skall överklagandet ges in till Migrationsverket. I

samband med att ett överklagande inkommer till verket vidtas s.k.

omprövning. För det fall ingen ändring sker i det överklagade beslutet

vid omprövningen överlämnas hela överklagandeärendet till

Utlänningsnämndens avgörande. För det fall klaganden vänder sig direkt

till Utlännings-nämnden tillställer nämnden Migrationsverket skrivelsen

för behandling.

Förmånligare bestämmelser (artikel 12)

Artikeln anger att avtalet inte skall ha någon inverkan på eventuella

förmånligare nationella bestämmelser för medborgarna i de

avtalsslutande parterna eller deras familjemedlemmar.

Stoppklausul (artikel 13)

Artikeln berör frågan om en stoppklausul. Det fastställs att de avtals-

slutande parterna inte får anta nya bestämmelser gentemot medborgare

från den andra avtalsslutande parten som är restriktivare på de områden

som omfattas av detta avtal.

 Artiklarna 12 och 13 innebär inte att de avtalsslutande parterna

förbinder sig att ändra nationella bestämmelser som ger deras

medborgare eller familjemedlemmar förmånligare villkor än andra

personer. Däremot förhindras de avtalsslutande parterna att anta nya

liknade bestämmelser.

Gemensam kommitté (artikel 14)

Denna artikel behandlar frågan om en gemensam kommitté och är

uppdelad i sex punkter.

I artikel 14.1 stipuleras inrättandet av en gemensam kommitté med

uppgift att ansvara för avtalets förvaltning och korrekta tillämpning.

Kommittén skall i detta syfte utfärda rekommendationer. Vidare kan

kommittén fatta beslut i de fall som anges i avtalet. I artikel 18 klargörs

närmare i vilka fall som kommittén har behörighet att fatta bindande

beslut. Som ett utslag av att föreliggande avtal slutits enligt en

mellanstatlig princip utan någon överlåtelse av lagstiftningskompetens,

kan dylika beslut fattas enbart genom en ömsesidig överenskommelse. I

kommittén skall de avtalsslutande parterna vara representerade.

Kommentar

De avtalsslutande parterna skall alltså samtliga vara representerade i den

gemensamma kommittén. Eftersom EU-länderna är avtalsslutande part

tillsammans med Europeiska gemenskapen rörande avtalet om

personers fria rörlighet, skall varje enskilt EU-land ha en representant i

den gemensamma kommittén. Enligt praxis har EU-länderna dock

möjlighet att skicka en gemensam representant.

Enligt artikel 14.2 skall den gemensamma kommittén sammanträda på

begäran av en av de avtalsslutande parterna i den händelse att en påtaglig

svårighet av ekonomisk eller social karaktär uppstår. Huvudregeln är att

kommittén meddelar åtgärder inom 60 dagar från dagen då begäran om

sammanträde ingavs. Denna tidsfrist kan dock förlängas av kommittén.

De åtgärder som kommittén vidtar skall begränsas till vad som är absolut

nödvändigt och inverkar på tillämpningen av avtalet i så liten ut-

sträckning som möjligt.

I artikel 14.3 stadfästs att de avtalsslutande parterna regelbundet skall

utbyta information i syfte att underlätta att avtalet genomförs i

överensstämmelse med dess andemening. Vidare nämns att den

gemensamma kommittén skall samråda på begäran av en av de

avtalsslutande parterna.

Artikel 14.4 stipulerar att den gemensamma kommittén skall

sammanträda vid behov, men minst en gång om året. Utöver detta kan

kommittén, som ovan nämndes, sammankallas på begäran av någon av de

avtalsslutande parterna. Om en begäran till sammankomst framställs till

följd av allvarliga svårigheter av ekonomisk eller social art, dvs. i

enlighet med punkt 2, skall sammanträdet äga rum senast 15 dagar efter

hem-ställan.

Artikel 14.5 behandlar kommitténs interna ordning. Den gemensamma

kommittén skall fastställa sin arbetsordning som skall innehålla bl.a.

bestämmelser om kommitténs sammankallande, utnämning av

ordförande samt fastställande av dennes befogenheter.

Artikel 14.6 befullmäktigar den gemensamma kommittén att inrätta

arbets- eller expertgrupper i syfte att biträda kommittén i fullgörandet

av dess uppgifter.

Bilagor och protokoll (artikel 15)

Denna artikel stadgar att bilagor och protokoll till avtalet är en

integrerad del av detsamma. Vidare anges att förklaringar återfinns i

slutakten.

Hänvisning till gemenskapsrätten (artikel 16)

I artikel 16.1 förbinder sig de avtalsslutande parterna att, i syfte att

uppnå målen för avtalet, vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att

säker-ställa att rättigheter och förpliktelser motsvarande de som

återfinns i Europeiska gemenskapens rättsakter (som det hänvisas till i

avtalet) till-ämpas i förbindelserna mellan parterna.

I artikel 16.2 föreskrivs att i den mån tillämpningen av avtalet

omfattar gemenskapsrättsliga begrepp, skall hänsyn tas till EG-

domstolens gällande rättspraxis före tidpunkten för avtalets

undertecknande. Schweiz skall underrättas om praxis som uppstått efter

denna tidpunkt. Vidare kan den gemensamma kommittén, i syfte att

underlätta avtalets tillämpning, på en avtalsslutande parts begäran

fastställa konsekvenserna av denna praxis.

Rättsutveckling (artikel 17)

Artikeln behandlar rättsutveckling och är uppdelad i två punkter.

Artikel 17.1 stadgar att om en av de avtalsslutande parterna inleder ett

förfarande för antagande av ett förslag till ändring av den inhemska

lagstiftningen eller om förändringar i praxis äger rum i instanser mot

vilka det inte finns något rättsmedel enligt inhemsk rätt, skall den

aktuella avtalsslutande parten underrätta den andra parten genom den

gemensamma kommittén under förutsättning att förändringarna sker på

ett område som omfattas av avtalet.

Artikel 17.2 fastslår att den gemensamma kommittén skall diskutera

vilka konsekvenser som förändringar av den typ som anges i punkt ett

har för tillämpningen av avtalet.

Kommentar

Förändringar av regelverket som omfattas av gemenskapskompetens

anmäls till den gemensamma kommittéen av Europeiska

gemenskapernas kommission. Vad avser områden under nationell

kompetens skall anmälan göras av respektive medlemsstat.

Artiklarna 16 och 17 syftar till att försöka säkerställa en enhetlig och

samtidigt dynamisk tolkning och tillämpning av avtalet,

gemenskapsrättsliga begrepp och de EG-rättsakter som det hänvisas till i

avtalet.

Lagstiftningskompetensen ligger kvar på de avtalsslutande parterna.

Inom de områden som omfattas av avtalet är det såvitt avser EU-länderna

huvudsakligen fråga om gemenskapskompetens. Artiklarna berör därför

främst Schweiz som genom införlivandet av avtalet anpassar sin lag-

stiftning till rätten och vars domstolar har att vid tillämpning av de

interna regler som hänger samman med avtalet ta vederbörlig hänsyn till

EG-domstolens praxis.

Genom anmälningsförfarandet till den gemensamma kommittén och

kommitténs vidare diskussion av föreslagna förändringar av den in-

hemska lagstiftningen eftersträvas enhetlighet och homogenitet på

områden som omfattas av avtalet samtidigt som en naturlig utveckling av

de aktuella rättsområdena inte förhindras.

Översyn (artikel 18)

Artikeln tar upp frågan om en översyn av avtalet. Om någon av parterna

önskar en översyn av avtalet skall den presentera ett förslag om detta för

den gemensamma kommittén. Revideringar av bilaga II och III träder i

kraft med omedelbar verkan efter ett beslut från kommittén. Andra re-

videringar träder i kraft efter det att de respektive inhemska

förfarandena har fullgjorts.

Tvistlösning (artikel 19)

Artikeln behandlar tvistlösning och är uppdelad i två punkter.

I artikel 19.1 anges att de avtalsslutande parterna kan hänskjuta alla

tvister rörande avtalets tolkning eller tillämpning till den gemensamma

kommittén.

I artikel 19.2 fastslås att den gemensamma kommittén har befogenhet

att avgöra tvisten om avtalets tolkning och tillämpning samt att de

avtalsslutande parterna till kommittén skall överlämna samtliga

uppgifter som kan underlätta en grundlig genomlysning av den aktuella

tvisten. Den gemensamma kommittén skall i detta syfte undersöka alla

möjligheter för att avtalet även framgent skall kunna fungera väl.

Förhållande till befintliga bilaterala avtal om social trygghet (artikel 20)

Denna artikel klargör förhållandet till befintliga bilaterala avtal mellan

Schweiz och Europeiska gemenskapens respektive medlemsstater

rörande social trygghet. Dylika avtal skall upphöra att tillämpas vid detta

avtals ikraftträdande, i den mån de rör samma frågor som detta avtal.

Förhållande till befintliga bilaterala dubbelbeskattningsavtal (artikel 21)

Artikeln tar upp frågan om förhållandet till befintliga dubbel-

beskattningsavtal och är uppdelad i tre punkter.

Enligt artikel 21.1 påverkas bestämmelserna i bilaterala dubbel-

beskattningsavtal mellan Schweiz och Europeiska gemenskapens

medlemsstater inte av bestämmelserna i detta avtal. Detta gäller särskilt

avseende begreppet gränsarbetare i avtal om dubbelbeskattning.

I artikel 21.2 sägs att ingen bestämmelse i avtalet skall tolkas som ett

hinder för de avtalsslutande parterna att i tillämpningen av sina

respektive skatterättsliga regler, göra en åtskillnad mellan skattskyldiga

som inte befinner sig i en jämförbar situation, särskilt vad gäller

bostadsort.

I artikel 21.3 fastslås att ingen bestämmelse i avtalet skall utgöra ett

hinder för de avtalsslutande parterna att säkerställa påförande, betalning

och effektiv uppbörd av skatt eller att motverka skatteflykt enligt en

avtalsslutande parts inhemska skattelagstiftning, enligt

dubbelbeskattningsavtal mellan Schweiz och Europeiska gemenskapens

medlemsstater eller enligt andra avtal i skattefrågor.

Ett syfte med artikeln är att säkerställa att de överenskommelser som

gjorts i dubbelbeskattningsavtal mellan Schweiz och medlemsstaterna i

Europeiska gemenskapen inte skall påverkas av detta avtal. De avtals-

slutande parterna har också avsett att klargöra att interna skatteregler

förblir opåverkade av avtalet. Detta gäller bl.a. avseende skilda regler för

skattskyldiga som inte befinner sig i jämförbara situationer, uppbörd

och bekämpning av skatteflykt.

Förhållande till bilaterala avtal inom andra områden (artikel 22)

Denna artikel reglerar förhållandet mellan redan föreliggande avtal och

detta avtal om andra frågor än social trygghet och dubbelbeskattning och

är uppdelad i två punkter.

Enligt artikel 22.1 skall detta avtal utan hinder av vad som stipuleras

i artiklarna 20-21 inte påverka redan föreliggande avtal mellan

Schweiz och någon eller några av Europeiska gemenskapens

medlemsstater rörande enskilda ekonomiska aktörer,

gränsöverskridande samarbete eller lokal gränstrafik i den mån de är

förenliga med detta avtal. Skulle eventuella avtal på dessa tre områden

inte vara förenliga med detta avtal skall dock enligt artikel 22.2

bestämmelserna i detta avtal gälla.

Förvärvade rättigheter (artikel 23)

Artikeln tar upp frågan om förvärvade rättigheter. Det sägs härvidlag att i

den händelse avtalet sägs upp eller inte förlängs skall rättigheter som

förvärvats av enskilda personer inte påverkas. För rättigheter som är

under förvärvande vid en dylik tidpunkt skall de avtalsslutande parterna

uppnå en ömsesidig överenskommelse rörande behandlingen.

Tillämpning i territoriellt hänseende (artikel 24)

Artikeln fastslår avtalets tillämpning i territoriellt hänseende. Härvidlag

fastslås att avtalet skall tillämpas i de territorier där Fördraget om upp-

rättandet av Europeiska gemenskapen tillämpas samt på Schweiz

territorium. Vidare skall avtalet tillämpas i enlighet med de villkor som

fastställs i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.

Ikraftträdande och varaktighet (artikel 25)

Artikeln behandlar ikraftträdande och varaktighet och innehåller den

tidigare nämnda s.k. giljotin-klausulen. Även om sektorsavtalen är

självständiga, stipulerar artikel 25.1 att de skall behandlas som ett

gemensamt paket, allt i ett. Avtalet träder således i kraft respektive sägs

upp endast i sin helhet, vilket är ett oeftergivligt krav. Denna klausul

etablerades som tidigare nämnts till följd av ett krav från EU och med

argumentet att enbart som ett sammanhållet paket kan avtalet tillvarata

båda sidors intressen. Klausulen gäller dock inte beträffande avtalet om

vetenskapligt och tekniskt samarbete när detta löper ut 2002 eller i det

fall avtalet sägs upp av Schweiz till följd av en modifiering av

Europeiska gemenskapens ramavtal på området.

I artikel 25.1 framgår vidare att avtalet träder i kraft först efter det att

alla medlemsstater har ratificerat sektorsavtalet om personers fria

rörlighet. När så har skett, träder hela avtalspaketet, dvs. alla sju sektors-

avtalen, i kraft den första dagen i den andra månaden efter dagen för den

sista anmälan om deponering av ratificerings- eller

godkännandeinstrumentet.

I artikel 25.2 stadgas att avtalet har ingåtts för en inledande period av

sju år. Före utgången av det sjunde året kan de avtalsslutande parterna

anmäla att avtalet inte skall förlängas. Om så inte sker, förlängs avtalet

automatiskt på obestämd tid. I slutakten återfinns en förklaring som

fastställer Schweiz rätt att under avtalets sjunde giltighetsår utifrån

landets interna förfaranden ta ställning till avtalets förlängning.

I artikel 25.3 framgår att de avtalsslutande parterna när som helst kan

säga upp avtalet.

Om någon av parterna enligt artikel 25.2 vid utgången av det sjunde

året anmäler att parten inte önskar förlänga avtalet, eller om någon

avtalsslutande part underrättar motparten om en uppsägning av avtalet

enligt artikel 25.3, upphör avtalet att gälla sex månader efter

mottagandet av en anmälan om icke-förlängning eller uppsägning

8 Bilaga I till avtalet om fri rörlighet för

personer

8.1 Kapitel I Allmänna bestämmelser

Regeringens förslag: Svenska medborgare som reser till Schweiz

skall inte behöva medföra pass. Regeringen bemyndigas att meddela

närmare föreskrifter om återkallelse av uppehållstillstånd för dem

som omfattas av avtalet. Reglerna om utvisning, avvisning eller vägran

att bevilja eller förnya uppehållstillstånd och om att beslut om avslag

på en ansökan skall motiveras görs också tillämpliga även på dem som

omfattas av avtalet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller

lämnat förslagen utan erinran. Utlänningsnämnden har anmärkt att

avtalet getts varierande benämning i förslaget till lag om ändring i

utlänningslagen. Nämnden föreslår att avtalet i samtliga lagrum benämns

på ett enhetligt sätt, nämligen avtalet mellan Europeiska gemenskapen

och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan om fri

rörlighet för personer.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Inresa och utresa (artikel 1)

I artikel 1.1 anges att en medborgare i Schweiz eller i en medlemsstat i

Europeiska unionen och dennes anhöriga samt utstationerade

arbetstagare som avses artikel 17 skall tillåtas att resa in på parternas

respektive territorium mot uppvisande av enbart giltigt identitetskort

eller pass. Inresevisering eller motsvarande får inte krävas, utom för

anhöriga och utstationerade arbetstagare som inte är medborgare i de

avtalsslutande staterna. Den berörda avtalsslutande parten skall i största

möjliga mån underlätta för dessa personer att få de visum de behöver.

I artikel 1.2 sägs att parterna skall ge nämnda personkategorier en

motsvarande rätt att lämna deras territorium mot uppvisande av giltigt

identitetskort eller pass. Krav på utresevisering eller motsvarande får

inte ställas på medborgare i de avtalsslutande parterna. Däremot kan

utrese-visering eller motsvarande krävas av tredjelandsmedborgare.

Vidare anges att parterna, i enlighet med sin lagstiftning, skall utfärda

eller förnya identitetskort eller pass för ovan nämnda personkategorier,

i vilka medborgarskapet särskilt anges. Ett sådant pass skall vara giltigt

åtminstone för resa till alla avtalsslutande parter och för de länder som

innehavaren måste passera vid resa mellan dessa. När ett pass är det enda

dokument som gäller vid utresa skall passets giltighetstid vara minst fem

år.

Kommentar

Artikeln gäller i sin helhet även utstationerade arbetstagare som avses i

artikel 17 i bilaga I. Därmed avses arbetstagare, oavsett medborgarskap,

som är utstationerade för att tillhandahålla en tjänst, om varaktigheten är

mindre än 90 arbetsdagar per år. Rätten till inresa och utresa på dessa

villkor gäller dock inte utstationerade arbetstagares anhöriga.

Den ordning som ställs upp i artikeln överensstämmer i huvudsak med

den ordning som finns i EG-rätten och i EES-avtalet. För att underlätta

resandet för en medborgare i en EES-stat skall en sådan medborgare och

hans eller hennes anhöriga få resa in mot uppvisande av endast pass eller

identitetskort.

Rådet antog den 16 december 1996 direktiv 96/71/EG om ut-

stationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster

(EGT L 18, 1997, s 1), men där behandlas inte förutsättningarna för

inresa utan arbetstagarnas arbets- och anställningsvillkor efter inresa i

medlemsstaten. Kommissionen har lagt fram ett förslag till ett direktiv

för att underlätta inresa och utresa för arbetstagare från tredje land som

ut-stationeras i samband med tillhandahållande av tjänster över

gränserna, (KOM/2000/0271 slutlig), men det har ännu inte antagits.

I en förklaring till avtalet har Europeiska gemenskapen och dess

medlemsstater angivit att artiklarna 1 och 17 i bilaga I inte skall påverka

gemenskapens regelverk om villkoren för utstationering av arbetstagare

som är medborgare i tredje land i samband med gränsöverskridande

tillhandahållande av tjänster.

Genomförande i svensk rätt

I 1 kap. 2 § utlänningslagen (1989:529, UtlL) föreskrivs att utlänningar

som reser in i eller vistas i Sverige skall ha pass. Regeringen får före-

skriva undantag från kravet på passinnehav. Regeringen, eller efter

regeringens bemyndigande Migrationsverket, kan vidare föreskriva vilka

handlingar som får godtas som pass. Med stöd härav har regeringen i 1

kap. 1 § utlänningsförordningen (1989:547, UtlF) föreskrivit vissa

undantag från passkravet, bl.a. för nordiska medborgare samt för

utlänningar som beviljats uppehållstillstånd i landet. I 1 kap. 6 § UtlF

anges i vilka fall identitetskort utfärdade av behöriga myndigheter för

medborgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet och deras anhöriga gäller som pass under vistelsen i

landet. För schweiziska medborgare gäller ett identitetskort som pass

vid inresa och vistelse som inte överstiger tre månader. Utlänningslagen

behöver således inte ändras i detta avseende. Däremot krävs att

utlänningsförordningen ändras så att avtalets bestämmelser rörande

anhöriga och utstationerade arbetstagare uppfylls.

Vad gäller krav på visering föreskrivs i 1 kap. 3 § UtlL att utlänningar

som reser in i eller vistas i Sverige skall ha visering. Regeringen ges

vidare rätt att föreskriva undantag från viseringskravet. Schweiziska

medborgare är, enligt 2 kap. 1 § 3 UtlF, undantagna från kravet på

visering.

För medborgare i tredje land, som är anhöriga till en schweizisk

medborgare, skall viseringsförfarandet underlättas. Motsvarande

reglering återfinns i EG-rätten. Viseringspliktiga familjemedlemmar till

medborgare i en stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet behöver inte erlägga någon avgift i samband med

ansökan om visering till Sverige (se 7 kap. 7 a § UtlF och förordning

[1997:691] om avgifter vid utlandsmyndigheterna). En motsvarande

ordning bör införas för tredjelandsmedborgare som nämns i denna

artikel.

Ändringar i passlagen

Dokumentkontroll avseende svenska medborgare regleras i passlagen

(1978:302). Enligt 5 § passlagen får en svensk medborgare inte resa ut

ur riket utan att medföra ett giltigt pass. Vissa undantag gäller från den

skyldigheten, bl.a. för den som är medborgare även i annat land än

Sverige och som medför av myndighet i det landet utfärdad

legitimationshandling, vilken gäller som pass. Undantag gäller i dag även

vid resor till de nordiska länderna.

Som ett led i anpassningen inför Sveriges operativa inträde i

Schengensamarbetet har riksdagen beslutat att undantaget skall

utsträckas till att gälla även för den som reser till en stat som är ansluten

till konventionen om tillämpning av Schengenavtalet eller som har slutit

avtal om samarbete enligt konventionen med de anslutna parterna (se

prop. 1999/2000:64, bet. 1999/2000:JuU19, rskr. 1999/2000:215, SFS

2000:346). Till Schengenkonventionen i sin helhet är samtliga EU-

länder utom Storbritannien och Irland anslutna. Storbritannien har

anslutit sig till alla delar som inte rör den fria rörligheten för personer.

Norge och Island har slutit samarbetsavtal med de anslutna parterna.

Lagändringen träder i kraft den dag regeringen bestämmer, vilket avses

ske i början av år 2001. Något motsvarande undantag finns inte för den

som skall resa till Schweiz.

Den som skall medföra pass vid utresa är, enligt 5 § andra stycket

passlagen, skyldig att på begäran visa upp sitt pass för polisman eller

annan passkontrollant. En överträdelse av bestämmelserna att medföra

pass är inte straffsanktionerad, men anses enligt motiven inrymma en

särskild skyldighet och en befogenhet för polisen att hindra utresa för

den som inte har ett giltigt pass. En motsvarande skyldighet skall, enligt

andra stycket, gälla vid inresa från en stat som inte är ansluten till

konventionen om tillämpning av Schengenavtalet eller har slutit avtal om

samarbete enligt konventionen med de anslutna staterna, om det svenska

medborgarskapet inte styrks på annat sätt. En svensk medborgare har

dock, enligt 2 kap. 7 § regeringsformen, alltid en ovillkorlig rätt till

inresa.

Det är alltså enligt nu gällande regler inte möjligt för en svensk

medborgare att resa ut ur Sverige utan pass om han eller hon skall resa

till Schweiz. Således är en svensk medborgare också skyldig att på

begäran visa upp sitt pass vid utresa för polisman eller annan

passkontrollant.

För att passlagen skall stå i överensstämmelse med avtalet bör lagen

ändras så att föreskrifterna i 5 § passlagen om undantag från

skyldigheten för svenska medborgare att medföra pass vid resor till

Schengenländerna utvidgas till att gälla även resa till Schweiz.

I detta sammanhang kan nämnas att även om en svensk medborgare

som reser till ett land som omfattas av undantaget från skyldigheten att

medföra pass således inte är skyldig att ha med sig pass för att få lämna

Sverige, kan han eller hon ändå ha anledning att ha det med sig för att

med hjälp av detta kunna styrka sitt svenska medborgarskap.

Vistelse och ekonomisk förvärvsverksamhet (artikel 2)

I artikel 2.1 ges medborgare från en avtalsslutande part rätt att vistas

och utöva ekonomisk förvärvsverksamhet på den andra partens

territorium i enlighet med bestämmelserna i kapitel II - IV. Vidare

stadgas att ett uppehållstillstånd skall utfärdas som bevis för denna rätt.

För gränsarbetare kan ett särskilt tillstånd utfärdas.

I andra stycket i samma punkt ges medborgare från en avtalsslutande

part rätt att resa till en annan part för att söka arbete under skälig tid, upp

till 6 månader. De som haft en kortare anställning, mindre än ett år, på

en parts territorium får också stanna kvar så länge för att söka arbete.

Under en sådan vistelse skall tillgång till arbetsförmedlingar ges men

personerna får uteslutas från socialt stöd.

Första punkten påverkar inte tillämpningen av bestämmelserna om en

övergångsperiod i artikel 10 i avtalet och i kapitel VII i bilaga I.

I artikel 2.2 tillerkänns medborgare från en avtalsslutande part, som inte

utövar ekonomisk förvärvsverksamhet och inte har rätt till vistelse enligt

andra bestämmelser i avtalet, rätt till vistelse, om de uppfyller villkoren

i kapitel V i bilaga I (se avsnitt 7.5). Som bevis för denna rätt skall ett

uppehållstillstånd utfärdas för dem.

I artikel 2.3 anges att uppehållstillstånd eller särskilt tillstånd för

medborgare från de avtalsslutande parterna skall utfärdas och förnyas

kostnadsfritt eller mot en avgift som högst motsvarar kostnaden för ett

identitetskort för egna medborgare. Formaliteterna för att få tillstånd

skall förenklas i möjligaste mån.

I artikel 2.4 stadgas att en avtalsslutande part kan kräva att medborgare

från de övriga parterna anmäler att de uppehåller sig på dess territorium.

Kommentar

Det bör uppmärksammas att artikeln konstituerar en rätt till vistelse för

personer som utövar ekonomisk förvärvsverksamhet, för arbetssökande

och för personer som inte utövar ekonomisk förvärvsverksamhet. Med

undantag för arbetssökande anges i artikeln dock inte de materiella

kriterierna för när tillstånd skall ges. Ett uppehållstillstånd ger inte i sig

rätt till vistelse utan utgör ett bevis på rättigheten. Den som uppfyller

villkoren enligt avtalet för rätt till vistelse har således rätt att vistas på

avtalsslutande parts territorium vare sig han eller hon har

uppehållstillstånd eller inte. Artikeln anger dock att uppehållstillstånd

skall utfärdas. Motsvarande obligatoriska formulering återfinns i EG-

rätten.

I artikel 2.1 andra stycket ges den materiella grunden för

arbetssökandes rätt att stanna kvar i upp till sex månader på en

avtalsslutande parts territorium. Det bör noteras att det inte anges att

arbetssökande skall ha rätt att få ett bevis om uppehållstillstånd.

Genomförande i svensk rätt

I 1 kap. 4 § första stycket UtlL föreskrivs att en utlänning som vistas i

Sverige mer än tre månader skall ha uppehållstillstånd, om inte

utlänningen är nordisk medborgare. Enligt 2 kap. 14 § andra stycket UtlL

har regeringen rätt att meddela föreskrifter om att en ansökan om

uppehållstillstånd får bifallas om det följer av internationella åtaganden.

Med stöd av detta bemyndigande har regeringen i 3 kap. UtlF meddelat

sådana föreskrifter vad gäller medborgare i stat som är medlem i

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, och regeringen kan på

motsvarande sätt föreskriva att schweiziska medborgare får beviljas

uppehållstillstånd enligt de kriterier som fastställs i avtalet. Regeringen

kan också föreskriva att ansökan om uppehållstillstånd kan göras av en

schweizisk medborgare även efter inresan i Sverige. Någon ändring av

utlänningslagen påkallar således inte avtalet i detta avseende.

 I 1 kap. 5 § första stycket UtlL stadgas att en utlänning skall ha

tillstånd för att arbeta i Sverige på grund av anställning här eller

utomlands (arbetstillstånd), om inte utlänningen har permanent

uppehållstillstånd eller är nordisk medborgare. I andra stycket

bemyndigas regeringen att föreskriva andra undantag från kravet på

arbetstillstånd. Genom en förändring i utlänningsförordningen kan

föreskrivas att arbetstagare som omfattas av avtalet undantas från kravet

på arbetstillstånd. Någon lagändring föranleder således inte avtalet i

detta avseende.

I 3 kap. 5 § UtlF anges att tidsbegränsade uppehållstillstånd inte får

beviljas för längre tid än utlänningens pass gäller, om inte utlänningen är

medborgare i ett land som ingår i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet, eller det annars föreligger särskilda skäl. Eftersom

uppehållstillstånd enligt detta avtal, liksom enligt EES-avtalet, i

allmänhet skall utfärdas för fem år, bör bestämmelsen ändras för att

undantaget även skall gälla schweiziska medborgare. Övriga förändringar

som krävs på förordningsnivå kommenteras i anslutning till de specifika

bestämmelserna.

Familjemedlemmar (artikel 3)

I artikel 3.1 anges den principiella rätten för anhöriga till en

medborgare från en avtalsslutande part att bosätta sig tillsammans med

denne. An-hörigas rätt till bosättning är således härledd från

medborgaren. Den sistnämnda är en person som är medborgare i en

avtalsslutande part kan förflytta sig till en annan stat och som därvid har

rätt att ha sina anhöriga med sig. Det anges vidare att en arbetstagare

skall förfoga över en bostad för sig och sin familj i regionen där han

eller hon arbetar. Bestämmelsen får inte medföra någon diskriminering

mellan inhemska arbetstagare och arbetstagare från den andra

avtalsslutande parten.

I artikel 3.2 första stycket anges vilka personer som, oavsett med-

borgarskap, skall anses vara familjemedlemmar. Kretsen är olika för

arbetstagare och för studerande. Som familjemedlemmar till

arbetstagare räknas make och deras barn under 21 år eller för vilka de är

underhållsskyldiga, samt släktingar, även makens, i uppstigande led för

vilka arbetstagaren är underhållsskyldig. För studenter anses maken och

deras barn för vilka de är underhållsskyldiga vara familjemedlemmar i

avtalets mening.

I artikel 3.2 andra stycket föreskrivs att parterna skall underlätta

mottagandet av övriga släktingar, om en medborgare från en

avtalsslutande part har underhållsskyldighet gentemot dem eller om de i

hemlandet ingår i samma hushåll.

I artikel 3.3 anges vilka handlingar en avtalsslutande part får kräva att

anhöriga till medborgare i en annan avtalsslutande part skall visa upp för

att beviljas uppehållstillstånd. Parten får kräva uppvisande av pass eller

identitetskort och eventuell visering, med stöd av vilka den anhörige

reste in i landet och en handling som intygar släktskapen. Den

sistnämnda handlingen skall vara utfärdad av behörig myndighet i

ursprungslandet eller det land som de kom ifrån. I fråga om

familjemedlemmar, för vilka underhållsskyldighet föreligger, får parten

kräva en handling, utfärdad av behörig myndighet i ursprungslandet eller

det land som de kom ifrån, som intygar att medborgaren har

underhållsskyldighet gentemot dem eller att de ingår i dennes hushåll i

landet i fråga.

Enligt artikel 3.4 skall ett uppehållstillstånd som utfärdas för en

familjemedlem ha samma giltighet som det tillstånd som utfärdas för

medborgaren. En make till en person med rätt till vistelse och de barn

som är under 21 år eller för vilka underhållsskyldighet föreligger skall

vidare, oavsett medborgarskap, ha rätt att uppta ekonomisk

förvärvsverksamhet.

I artikel 3.6 anges att barn till en medborgare i en avtalsslutande part

skall, oavsett om denne utövar eller har utövat ekonomisk

förvärvsverksamhet på den andra partens territorium eller inte, beviljas

tillträde till värdlandets allmänna utbildning, lärlingsutbildning och

yrkesutbildning på samma villkor som medborgarna i värdlandet, om

dessa barn är bosatta på värdlandets territorium.

De avtalsslutande parterna skall vidare främja alla initiativ som gör det

möjligt för dessa barn att delta i utbildningen under bästa möjliga för-

hållanden.

Kommentar

Kretsen av anhöriga som räknas upp i avtalet överensstämmer i stort

med EG-rättens reglering. Kretsen av barn skiljer sig dock något åt bl.a.

då det läggs vikt vid underhållsskyldighet enligt avtalet. Vad gäller vissa

grupper vars rätt till vistelse följer av avtalet, arbetstagare och studenter,

anges i artikel 3.2 vilka personer som skall anses som

familjemedlemmar.

Beträffande personer som utövar ekonomisk förvärvsverksamhet

stadgar artikel 10 punkt 1 a i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den

15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen

(EGT L 257, 1968, s. 2) att arbetstagarens make och barn som är under

21 år eller som är beroende av dem för sin försörjning har rätt att

bosätta sig med arbetstagaren. Barn som är äldre än 21 år, och som inte

är EU-medborgare, har alltså rätt att bo med arbetstagaren om de inte

kan försörja sig själva. I artikel 3 i bilaga I till avtalet får barn som är

över 21 år endast bo kvar om arbetstagaren är underhållsskyldig för

barnet. I praktiken är det endast i undantagsfall som en förälder är

underhållsskyldig för ett så gammalt barn, varför regleringen i avtalet får

anses vara något striktare vad gäller vuxna barn än vad EG-rätten är.

I artikel 10 punkt 1 b i rådets förordning (EEG) nr 1612/68, citerad

ovan, har arbetstagarens och hans eller hennes makes släktingar i

närmast föregående led rätt till bosättning med arbetstagaren, om de är

beroende av dem. (Det nämns inte att släktingarna måste vara beroende

av dem för sin försörjning, utan det kan också vara av andra skäl.) I

artikel 3 i bilaga I till avtalet är det bara släktingar för vilka arbetstagaren

och hans eller hennes make är underhållsskyldiga som har rätt till

bosättning med dem.

Beträffande studenter stadgas i artikel 1 i rådets direktiv 93/96/EEG av

den 29 oktober 1993 om studenters rätt till bosättning (EGT L 317,

1993, s.59) att den studerandes make och deras barn som är beroende av

dem skall ha rätt till bosättning med studenten. Den enda skillnaden

jämfört med avtalet är, som ovan, att schweiziska studerande endast får

ta med sig, förutom make, barn som de är underhållsskyldiga för.

Sambor räknas inte till anhörigkretsen enligt EG-rätten. Det finns inte

något hinder för en medlemsstat att jämställa sambor med gifta. I

Sverige ges sambor från tredje land till medborgare i en stat inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet samma rätt att bosätta sig här

som sambor till svenskar och invandrare. I annat fall skulle nämligen

medborgare i en stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet diskrimineras i förhållande till svenska medborgare.

Detsamma bör, genom avtalet, anses gälla för schweiziska medborgare.

Vad gäller övriga släktingar finns i EG-rätten motsvarande

bestämmelser om att värdlandet skall underlätta mottagandet av övriga

släktingar som är beroende av medborgaren eller som har ingått i dennes

hushåll. De EG-rättsliga bestämmelserna i detta hänseende gäller dock

bara medborgare som utövar ekonomisk förvärvsverksamhet eller som

reser i egenskap av mottagare av tjänster. Sålunda har studenter,

pensionärer och arbetslösa inte denna rättighet enligt EG-rätten.

Av artikel 12 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 framgår att barnen

till en medborgare i en medlemsstat som är eller har varit anställd i en

annan medlemsstat skall ha tillträde till värdmedlemsstatens allmänna

skolor, lärlingsutbildning och yrkesutbildning på samma villkor som

medborgarna i värdmedlemsstaten, under förutsättning att barnen bor

där. Enligt artikel 3 i bilaga 1 till avtalet skall detta gälla barn till en

medborgare i en avtalsslutande part, oavsett om denne utövar eller har

utövat ekonomisk förvärvsverksamhet i värdmedlemsstaten eller inte.

 Genomförande i svensk rätt

I 3 kap. 5 b § UtlF har regeringen, med stöd av bemyndigandet i 2 kap.

14 § UtlL, angivit vilka anhöriga till medborgare i stat som är medlem i

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet som kan beviljas

uppehållstillstånd. Regleringen stämmer överens med EG-rätten.

Bemyndigandet ger stöd även för att genomföra avtalets bestämmelser i

utlänningsförordningen.

När det gäller makes och barns rätt att uppta ekonomisk

förvärvsverksamhet återspeglar dessa motsvarande bestämmelser inom

EG-rätten. Enligt 4 kap. 1 § andra stycket UtlF undantas dessa personer

från kravet på arbetstillstånd. Regeringen avser att ändra denna

bestämmelse till följd av avtalet så att den inkluderar anhöriga till

schweiziska med-borgare.

Rätt att stanna kvar (artikel 4)

I artikel 4.1 anges att medborgare i Schweiz eller någon av Europeiska

unionens medlemsstater och deras familjemedlemmar skall ha rätt att

stanna kvar på en annan avtalsslutande parts territorium efter att ha

avslutat sin ekonomiska förvärvsverksamhet.

I artikel 4.2 hänvisas, enligt artikel 16 i avtalet, till kommissionens

förordning (EEG) nr 1251/70 av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt

att stanna kvar inom en medlemsstat territorium efter att ha varit anställd

där (EGT L 142, 1970, s. 24) och direktiv 75/34/EEG av den 17

december 1974 om rätten för medborgare i en medlemsstat att stanna

kvar inom en medlemsstats territorium efter att där ha drivit egen

rörelse (EGT L 14, 1975, s. 10) i den lydelse som gäller när avtalet

träder i kraft.

Kommentar

I EG-rätten regleras arbetstagares rätt att stanna kvar i en medlemsstat

efter att ha varit anställd direkt i artikel 39 punkt 3 d i Romfördraget.

Detaljerade föreskrifter om rättigheten ges i kommissionens förordning

(EEG) nr 1251/70, citerad ovan. Rättigheten utvidgas till att avse egen-

företagare genom direktiv 75/34/EEG, citerat ovan. EU-medborgarnas

anhöriga omfattas också av regleringen.

Enligt nämnda författningar får EU-medborgare som uppnått

pensionsålder och bedrivit ekonomisk förvärvsverksamhet under

åtminstone de senaste tolv månaderna och bott i medlemsstaten utan

avbrott under mer än tre år stanna kvar. Samma sak gäller EU-

medborgare som bott i medlemsstaten under mer än två år och som

slutar sin förvärvsverksamhet på grund av bestående arbetsoförmåga. För

denna kategori får inga krav på bosättningens längd ställas, om

oförmågan är följden av ett olycksfall i arbetet eller en yrkessjukdom

som ger medborgaren rätt till en pension, för vilken en institution i

medlemsstaten är helt eller delvis ansvarig. Slutligen får också EU-

medborgare som oavbrutet bedrivit förvärvsverksamhet i medlemsstaten

under tre år och sedan bedrivit förvärvsverksamhet i en annan

medlemsstat, men haft kvar sin bosättning i den första medlemsstaten,

också stanna kvar i den första medlemsstaten.

De anhöriga åtnjuter samma rättigheter som EU-medborgaren, även

om denne avlider efter att han eller hon förvärvat rätten att stanna kvar.

Genomförande i svensk rätt

Arbetstagarnas rättigheter att stanna kvar enligt EG-rätten följer direkt

av EG-förordningen. Vad gäller egenföretagare har regeringen, med stöd

av 2 kap. 14 § UtlL, genomfört EG-rättens bestämmelser i 3 kap. 5 a §

fjärde stycket UtlF. Utlänningsförordningen bör ändras för att inkludera

schweiziska arbetstagare och egenföretagare.

De anhörigas rättigheter enligt EG-rätten regleras i 3 kap. 5 b § UtlF.

På motsvarande sätt kan bestämmelserna om anhöriga i artikel 4.2

regleras.

Allmän ordning (artikel 5)

I artikeln anges att de rättigheter som beviljas genom bestämmelserna i

avtalet endast får begränsas genom åtgärder som är berättigade med

hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och allmän hälsa.

I andra punkten hänvisas, i enlighet med artikel 16 i avtalet, till rådets

direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av

särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och

bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning,

säkerhet eller hälsa (EGT 56, 1964, s. 850), rådets direktiv 72/194/EEG

av den 18 maj 1972 (EGT L 121, 1972, s. 32) och rådets direktiv

75/35/EEG av den 17 december 1974 (EGT L 14, 1975, s. 10) om

utvidgande av till-ämpningsområdet för direktiv 64/221/EEG till att även

omfatta arbetstagare som begagnar sig av rätten att stanna kvar inom en

medlemsstats territorium efter att ha varit anställda i den staten

respektive medborgare som begagnar sig av sagda rätt efter att ha verkat

där som egenföretagare.

Kommentar

I direktiv 64/221/EEG, citerat ovan, finns en rad viktiga preciseringar av

möjligheterna att göra ingrepp i rätten till inresa, utfärdande eller för-

nyande av uppehållstillstånd eller utvisning, som grundar sig på hän-

synen till allmän ordning, säkerhet och hälsa. Direktivet innehåller dels

en uppräkning av de omständigheter som inte kan åberopas som skäl för

avvisning eller utvisning, dels en rad procedurregler för utvisningen av

en EU-medborgare.

I direktivet slås fast att landets ekonomiska situation inte kan motivera

en avvisning eller utvisning och att reglerna om allmän ordning eller

säkerhet uteslutande gäller den sökandes personliga förhållanden. Ut-

visningar i allmänpreventivt syfte godtas således inte. Tidigare domar

för brott kan inte utan vidare läggas till grund för åtgärder enligt

direktivet, om inte det begångna brottet är uttryck för ett personligt

förhållande som innebär ett aktuellt hot mot allmän ordning. Hotet skall

vara ett allvarligt hot mot grundläggande samhällsintressen, för att en

åtgärd enligt direktivet skall vara motiverad.

De viktigaste procedurkraven i direktivet på medlemsstaternas be-

handling av dessa ärenden är att beslut om avvisning och utvisning endast

skall grunda sig på hänsynen till allmän ordning, säkerhet eller hälsa och

att det alltid skall finnas samma möjlighet för den sökande att få tillgång

till juridiskt bistånd som det finns för värdlandets medborgare i en

motsvarande situation. Vidare skall beslut som fattas på grund av

direktivet vara motiverade. Motiveringen skall ges samtidigt som

beslutet, för att personen skall ha möjlighet att överklaga.

Det finns en omfattande rättspraxis från EG-domstolen angående

tolkningen av direktivet.

Genomförande i svensk rätt

Den första frågan gäller möjligheterna att återkalla ett uppehållstillstånd

som meddelats med stöd av bestämmelserna i avtalet. I 2 kap. 9-12 §§

UtlL anges i vilka fall som beslut om visering, uppehållstillstånd och

arbetstillstånd får återkallas. De situationer som täcks av paragraferna

överensstämmer inte med de omständigheter som regleras i direktiv

64/221/EEG, citerat ovan. Enligt 2 kap. 14 § andra stycket UtlL får

regeringen föreskriva att uppehållstillstånd får återkallas för de

utlänningar som omfattas av EES-avtalet även i andra fall än de som

anges i 11 § första stycket. Bemyndigandet för regeringen kan således

inte utnyttjas för att meddela de föreskrifter som Sverige är skyldiga att

tillämpa till följd av avtalet. Regleringen av rätten till vistelse enligt

avtalet med Schweiz är i huvudsak uppbyggd på samma sätt som

motsvarande regler i EES-avtalet. Det framstår därför som lämpligt att

samma lagtekniska lösning väljs. Bestämmelsen i 2 kap. 14 § UtlL bör

därför utvidgas för att ge regeringen föreskriftsrätt även för de personer

som omfattas av av-talet. Regeringen kan med stöd därav utfärda

bestämmelser i UtlF som motsvarar de som gäller för medborgare i stat

som är medlem i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Den andra frågan är om den svenska lagstiftningen uppfyller de

processuella garantier som följer av avtalet. Utlänningslagen har mot

bakgrund av bestämmelserna i direktiv 64/221/EEG ändrats i två hän-

seenden. För det första gäller, enligt 11 kap. 1 § tredje stycket UtlL, att

de utlänningar som omfattas av bestämmelserna i EES-avtalet har rätt till

muntlig förhandling i de fall som direktivet reglerar. Vidare gäller,

enligt 11 kap. 3 § tredje stycket UtlL, en skyldighet i förhållande till

utlänningar vilka omfattas av EES-avtalet men som inte är medborgare i

en EES-stat, att negativa beslut om visering skall motiveras. I avtalet

hänvisas till nämnda EG-direktiv vilket medför att motsvarande regler

skall gälla i förhållande till den personkrets som omfattas av avtalet. De

nämnda bestämmelserna i utlänningslagen bör därför utvidgas till att

omfatta även den aktuella personkretsen. Vid hänvisning i lagtext till

avtalet bör, som Utlänningsnämnden påpekat, benämningen avtalet

mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan

och Schweiz å andra sidan om fri rörlighet för personer användas.

8.2 Kapitel II Arbetstagare

Regeringens förslag: Studiestödslagen (1999:1395) ändras så att

rätten till studiestöd även omfattar personer som kan härleda en sådan

rätt från avtalet med Schweiz.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte berört

avtalet i denna del. Svensk Handel, som tillstyrker att Sverige skall

ratificera avtalet, finner det anmärkningsvärt att bestämmelserna om

anhöriga till schweiziska medborgare är mer förmånliga än EU-

medborgares dito.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Bestämmelser om vistelse (artikel 6)

I artikel 6.1 anges att en arbetstagare som är medborgare i Schweiz eller

i Europeiska unionens medlemsstater och som har anställning i

värdlandet i minst ett år skall få uppehållstillstånd för minst fem år

räknat från dagen för tillståndets utfärdande. Tillståndet skall förlängas

automatiskt med minst fem år. När uppehållstillståndet förlängs första

gången får giltighetstiden begränsas, dock inte till kortare tid än ett år,

om arbetstagaren är ofrivilligt arbetslös sedan mer än tolv månader i

följd.

I artikel 6.2 föreskrivs att en arbetstagare som har anställning i minst

tre månader men mindre än ett år hos en arbetsgivare i värdlandet skall

få uppehållstillstånd med samma giltighetstid som anställningsavtalet.

En arbetstagare som har anställning i mindre än tre månader skall inte

be-höva uppehållstillstånd.

Parterna får, för att utfärda uppehållstillstånd, endast kräva att

arbetstagaren visar upp den handling med stöd av vilken han eller hon

reste in på territoriet och en bekräftelse på anställning från

arbetsgivaren eller ett anställningsintyg. Uppehållstillståndet skall gälla

hela det utfärdande landets territorium.

I artikel 6.5 anges att avbrott i vistelsen som understiger sex månader

i följd eller frånvaro på grund av militärtjänst inte skall påverka

uppehållstillståndets giltighet.

I artikel 6.6 sägs att ett giltigt uppehållstillstånd inte får återkallas

enbart på grund av att arbetstagaren inte längre arbetar, vare sig orsaken

är att han eller hon är tillfälligt oförmögen att arbeta på grund av

sjukdom eller olycksfall eller att arbetstagaren är ofrivilligt arbetslös

och detta vederbörligen konstaterats av det behöriga

arbetsförmedlingskontoret.

Artikel 6.7 anger att en person som ansöker om uppehållstillstånd inte

får hindras från att omedelbart påbörja en anställning enligt ett ingånget

avtal på grund av att formaliteterna för att få uppehållstillstånd inte är

klara.

Kommentar

Bestämmelserna i artikel 6 motsvarar reglerna som gäller för EU-

medborgare.

Genomförande i svensk rätt

Vad gäller regeringens bemyndigande att meddela föreskrifter om att en

ansökan om uppehållstillstånd får bifallas samt att föreskriva undantag

från kravet på arbetstillstånd hänvisas till vad som angivits i samband

med artikel 2 i bilaga I. Det kan noteras att utlänningsförordningen inte

innehåller någon särreglering avseende arbetstagare som har anställning

i mer än tre månader men mindre än ett år. En sådan bestämmelse

återfinns dock i direktiv 68/360/EEG av den 15 oktober 1968 om

avskaff-ande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom

gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer

(EGT L 257, 1968, s. 13) artikel 6 punkt 3 och tillämpas i praktiken av

de svenska utlänningsmyndigheterna. Även i det nu aktuella fallet torde

ett genomförande på myndighetsnivå vara tillräckligt.

En ansökan om uppehållstillstånd av en medborgare i stat som är

medlem i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och hans eller

hennes familjemedlemmar skall kunna bifallas även om ansökan sker

efter inresa i Sverige. Detta undantag från 2 kap. 5 § UtlL, som

beskrivits i anslutning till artikel 2 i bilaga I, följer av 3 kap. 7 a § UtlF.

Denna bestämmelse bör ändras så att även familjemedlemmar till

schweiziska medborgare inkluderas.

Bemyndigandet i 2 kap. 14 § andra stycket UtlL ger regeringen

möjlighet att meddela föreskrifter om att uppehållstillstånd för

medborgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får återkallas. Det har föreslagits, i anslutning till

artikel 5 i bilaga I, att bemyndigandet skall utvidgas för att

föreskriftsrätten skall avse även personer som omfattas av avtalet med

Schweiz.

Regeringen har i 3 kap. 5 a § åttonde stycket UtlF föreskrivit att

arbetstagare inte skall få sitt uppehållstillstånd återkallat på grund av skäl

som motsvarar uppräkningen i sjätte punkten i artikel 6 i bilagan.

Föreskriften bör ändras för att gälla även schweiziska medborgare.

I 3 kap. 5 c § UtlF har regeringen föreskrivit att uppehållstillstånd får

återkallas för sådan utlänning som nämns i 5 a § första stycket och som

grundar sin rätt till vistelse här på EES-avtalet, om utlänningen inte

försörjer sig eller annars saknar egna medel för sitt uppehälle här. Detta

gäller utöver utlänningslagens vanliga återkallelseregler som finns i 2

kap. 9 11 §§ UtlL. Uppehållstillstånd för anhöriga som nämns i 3 kap. 5

b § UtlF får återkallas, om anknytningen till medborgaren i EES-staten

bryts och familjemedlemmen inte har rätt att stanna i Sverige på någon

annan grund. Även denna bestämmelse bör ändras för att inkludera de

personer som omfattas av avtalet.

Gränsarbetare (artikel 7)

Artikel 7.1 innehåller en definition av begreppet gränsarbetare. En

gränsarbetare är en medborgare i Schweiz eller någon av EU:s

medlemsstater som är bosatt på en parts territorium och arbetstagare på

den andra partens territorium och som återvänder till sin bostad i princip

dagligen eller åtminstone en gång i veckan.

Artikel 7.2 första stycket anger att gränsarbetare inte skall behöva

uppehållstillstånd. I andra stycket sägs att behöriga myndigheter i det

land där gränsarbetaren arbetar kan ge gränsarbetaren ett särskilt

tillstånd för minst fem år eller för den tid som anställningen varar, om

denna tid överstiger tre månader men understiger ett år. Det särskilda

tillståndet skall förlängas med minst fem år, förutsatt att gränsarbetaren

kan bevisa att han utövar ekonomisk förvärvsverksamhet. Det särskilda

tillståndet skall gälla hela det utfärdande landets territorium.

Kommentar

Definitionen av gränsarbetare i artikeln överensstämmer med vad som

anges i direktiv 68/360/EEG, citerat ovan, artikel 8 punkt 1 b. Nämnas

kan också att gränsarbetare definieras annorlunda i artikel 28 som skall

tillämpas i de fall övergångsbestämmelserna i kapitel VII i denna bilaga

är tillämpliga.

Gränsarbetares rättigheter enligt bilagan påminner om dem som finns

för EU-medborgare i direktiv 68/360/EEG, citerat ovan, artikel 8 punkt

1 b. En skillnad är dock att det speciella tillståndet kan förnyas

automatiskt enligt EG-rätten. Gränsarbetaren måste följaktligen inte

bevisa att han eller hon framgent utövar ekonomisk förvärvsverksamhet

för att uppehålls-tillståndet skall förnyas. Noteras kan att för en

gränsarbetare med egen rörelse, skall tillstånd som ges enligt denna

bilaga förlängas automatiskt, jfr artikel 13 punkt 2. Den egne

företagaren måste dock också, till skillnad från vad som stadgas i EG-

rätten, bevisa att han eller hon driver egen rörelse, varför de olika

formuleringarna i kapitlen i denna bilaga knappast medför någon skillnad

i praktiken.

Genomförande i svensk rätt

Enligt 1 kap. 4 § UtlL skall en utlänning som vistas i Sverige i mer än tre

månader ha uppehållstillstånd, om inte utlänningen är medborgare i

Danmark, Finland, Island eller Norge. I andra stycket anges att

regeringen får föreskriva andra undantag från kravet på

uppehållstillstånd.

Med stöd av detta bemyndigande föreskrivs i 3 kap. 2 a § UtlF att en

medborgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet och som har anställning i Sverige men är bosatt inom

en annan stat som omfattas av EES-avtalet, dit medborgaren återvänder

minst en gång i veckan, har rätt att vistas i Sverige utan

uppehållstillstånd. Den svenska lagstiftningen tillämpar för medborgare

i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet alltså

huvudregeln att gränsarbetare inte skall behöva uppehållstillstånd.

Bemyndigandet i 1 kap. 4 § UtlL kan utnyttjas även för att på

förordningsnivå uppfylla förpliktelserna enligt det nu aktuella avtalet.

Yrkesmässig och geografisk rörlighet (artikel 8)

I artikelns första stycke anges att arbetstagare skall ha rätt till

yrkesmässig och geografisk rörlighet på hela värdlandets territorium.

I andra stycket definieras begreppen yrkesmässig och geografisk

rörlighet. Yrkesmässig rörlighet skall omfatta byte av arbetsgivare, an-

ställning och yrke samt övergång från anställning till egenföretagande.

Den geografiska rörligheten skall omfatta byte av arbets- och

vistelseort.

Kommentar

Några geografiska begränsningar i den mening som avses i artikeln

förekommer inte i Sverige. I 2 kap. 6 § UtlL anges att arbetstillstånd får

avse ett visst slag eller vissa slag av arbete och förenas med de övriga

villkor som behövs. Genom att i utlänningsförordningen föreskriva att

arbetstagare som omfattas av avtalet undantas från kravet på

arbetstillstånd kan den yrkesmässiga rörlighet som följer av avtalet

uppnås, jämför vad som sagts ovan om arbetstillstånd i samband med

artikel 2 i bilaga I.

Likabehandling (artikel 9)

I artikel 9.1 föreskrivs att en arbetstagare som är medborgare i Schweiz

eller i Europeiska unionens medlemsstater inte får behandlas annorlunda

än inhemska arbetstagare på den andra avtalspartens territorium på grund

av sin nationalitet. Likabehandlingen skall gälla i fråga om anställnings-

och arbetsvillkor, särskilt vad avser lön, uppsägning och, om arbets-

tagaren skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.

Artikel 9.2 föreskriver att arbetstagaren och dennes

familjemedlemmar, vilka definierats i artikel 3 i bilaga I, skall åtnjuta

samma skattemässiga och sociala förmåner som inhemska arbetstagare

och deras familjemedlemmar.

I artikel 9.3 stadgas att arbetstagaren skall beviljas tillträde till ut-

bildning i yrkesskolor och omskolningscenter på samma grunder och på

samma villkor som inhemska arbetstagare.

I artikel 9.4 anges att en klausul i ett kollektivt eller individuellt avtal

eller någon annan kollektiv bestämmelse rörande anställning, rätt att

söka anställning, lön och andra villkor för arbete eller avskedande skall

vara ogiltig i den omfattning som det i denna föreskrivs eller medges

diskriminerande villkor för utländska arbetstagare som är medborgare i

Schweiz eller Europeiska unionens medlemsstater.

I artikel 9.5 föreskrivs att en arbetstagare, som är medborgare i

Schweiz eller i Europeiska unionens medlemsstater och som arbetar på

den andra avtalspartens territorium, skall åtnjuta likabehandling vad avser

medlemskap i fackföreningar och utövande av därmed samman-hängande

rättigheter, inbegripet rätten att rösta och att inneha befattningar inom

en fackförenings administration eller ledning. Han kan emellertid

uteslutas från deltagande i ledningen för offentligrättsliga organ och

från att inneha en offentlig tjänst. Dessutom skall arbetstagaren vara

behörig att väljas till de organ som företräder arbetstagarna i företaget.

Det tilläggs att dessa bestämmelser inte skall påverka lagar eller

förordningar i värdlandet enligt vilka arbetstagare från den andra parten

beviljas mer omfattande rättigheter.

Enligt artikel 9.6 skall en arbetstagare, som är medborgare i Schweiz

eller i Europeiska unionens medlemsstater och som arbetar på den andra

avtalspartens territorium, åtnjuta alla rättigheter och förmåner som be-

viljas inhemska arbetstagare i bostadsfrågor, inbegripet rätten att äga den

bostad han eller hon behöver. Bestämmelserna i detta stycke skall inte

påverka tillämpningen av bestämmelserna i artikel 26 i bilaga I. Vidare

föreskrivs att arbetstagaren får anteckna sig på eventuella listor för

bostadssökande i den region där han eller hon är anställd, med samma

rätt som landets egna medborgare. Arbetstagare skall åtnjuta de

förmåner och den förtur som är förknippade därmed.

Slutligen föreskrivs att arbetstagarens familj i detta hänseende skall

anses vara bosatt i den region där arbetstagaren bor även om familjen har

stannat kvar i ursprungslandet, förutsatt att ett motsvarande antagande

gäller för inhemska arbetstagare.

Kommentar

Bestämmelsen motsvarar nästan ordagrant artiklarna 7-9 i rådets för-

ordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens

fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, 1968, s. 2). Några

skillnader bör dock uppmärksammas.

I andra punkten märks en viktig skillnad mellan bilagan och artikel 7

punkt 2 i förordning (EEG) nr 1612/68. I EG-rätten nämns nämligen

bara arbetstagaren som berättigad att åtnjuta samma sociala och

skattemässiga förmåner som landets medborgare, inte

familjemedlemmarna. Av EG-domstolsens rättspraxis följer att de

anhöriga endast är berättigade till sociala och skattemässiga förmåner

som kan anses vara en förmån för arbetstagaren, så till vida att

förmånerna underlättar arbetstagarens fria rörlighet, jfr. mål 207/78,

Ministère public mot Even och ONPTS, [1979] ECR 2019. Genom att

familjemedlemmar särskilt nämns i artikel 9 punkt 2 i bilaga I, har

avtalet gjorts förmånligare än EG-rätten för arbetstagare och deras

familjer som omfattas av avtalet.

Vidare framgår av EG-domstolens rättspraxis att en arbetstagare, vars

familjemedlemmar är medborgare i tredje land, inte har rätt till nämnda

sociala förmåner, om inte svenska medborgares familjemedlemmar som

är medborgare i tredje land är berättigade till förmånen i fråga enligt

nationell rätt. Det kan alltså inte förekomma att övriga EU-medborgare

behandlas bättre än svenska arbetstagare i det här avseendet. Schweiziska

medborgare kan dock, enligt avtalet, behandlas bättre än svenska

medborgare i Sverige, eftersom deras familjemedlemmar är berättigade

till nämnda förmåner även om de är medborgare i tredje land och

svenska medborgares anhöriga som är medborgare i tredje land inte

åtnjuter samma rätt. Detta följer av att familjemedlemmarna ges

självständig rätt till förmånerna i artikel 9 punkt 2, samt att en

hänvisning görs till artikel 3 i bilaga I, där familjemedlemmarna bestäms

oavsett medborgarskap. På samma sätt har svenska arbetstagares

familjemedlemmar, som är medborgare i tredje land, bättre rätt till

skattemässiga och sociala förmåner, om arbetstagaren arbetar i Schweiz

än om han eller hon arbetar i en annan medlemsstat i Europeiska

unionen.

Femte punkten i artikel 9 lyder som artikel 8 punkt 1 i rådets för-

ordning (EEG) nr 1612/68, bortsett från tillägget att arbetstagaren skall

åtnjuta rätten "att inneha befattningar inom en fackförenings

administration eller ledning". Det är svårt att avgöra om det är meningen

att det skall göra någon skillnad i praktiken.

Genomförande i svensk rätt

Enligt studiestödslagen (1999:1395) gäller särskilda villkor för

utländska medborgares rätt till svenskt studiestöd. Mot bakgrund av

Europeiska gemenskapernas domstols rättspraxis beträffande studiestöd

för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar infördes i

samband med EES-avtalet en ny bestämmelse i den nu gällande

studiestödslagen (1973:349) 1 kap. 8 § (jfr prop. 1993/94:100, Bil. 9).

I dess nuvarande lydelse anges att utländska medborgare som på grund av

anställning eller etablering som egenföretagare här i landet kan härleda

rättigheter från EG-rätten eller EES-avtalet i fråga om sociala förmåner

under vissa förutsättningar skall ha rätt till studiestöd på samma villkor

som svenska medborgare. Detsamma gäller make, sambo och barn till

sådana medborgare. En likalydande bestämmelse finns i 1 kap. 4 §

studiestödslagen (1999:1395). Den bestämmelsen bör ändras så att det

framgår att även utländska medborgare som kan härleda motsvarande

rättigheter från avtalet med Schweiz skall ha rätt till studiestöd på

samma villkor som svenska medborgare.

Anställning inom offentlig förvaltning (artikel 10)

Artikeln anger att en medborgare från Schweiz eller Europeiska

unionens medlemsstater som utövar förvärvsverksamhet som

arbetstagare kan nekas rätt att inneha anställning inom offentlig

förvaltning där myndighetsutövning ingår och som rör skydd av statens

eller andra offentliga organs allmänna intressen.

Kommentar

Bestämmelsen motsvarar artikel 39 punkt 4 i Romfördraget.

Samarbete rörande arbetsförmedling (artikel 11)

Artikeln föreskriver att parterna skall samarbeta inom ramen för EURES

(European Employment Services) vad gäller förmedling av arbets-

erbjudanden och platsansökningar, liksom vad gäller utbyte av

information om läget på arbetsmarknaden och om levnads- och

arbetsvillkoren.

8.3 Kapitel III Egenföretagare

Regeringens bedömning: Bestämmelserna i detta kapitel föranleder

inga lagändringar.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: har i denna del inte lämnat några synpunkter.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Bestämmelser om vistelse (artikel 12)

I artikel 12.1 stadgas att en medborgare i Schweiz eller i Europeiska

unionens medlemsstater som önskar etablera sig på en annan avtalsparts

territorium för att driva egen rörelse skall få uppehållstillstånd för minst

fem år räknat från tidpunkten för utfärdandet, förutsatt att han kan bevisa

för de behöriga nationella myndigheterna att han eller hon etablerat sig

eller önskar etablera sig i detta syfte.

Enligt artikel 12.2 skall uppehållstillståndet förlängas automatiskt

med minst fem år, under förutsättning att egenföretagaren kan bevisa för

de behöriga nationella myndigheterna att han eller hon driver egen

rörelse.

I artikel 12.3 anges att parterna, för att utfärda uppehållstillstånd,

endast får kräva att egenföretagaren visar upp den handling med stöd av

vilken han eller hon reste in på territoriet och bevis för att han eller hon

etablerat sig eller önskar etablera sig för att driva egen rörelse på

territoriet. Uppehållstillståndet skall gälla hela det utfärdande landets

territorium.

I artikel 12.5 stadgas att avbrott i vistelsen som understiger sex

månader i följd eller frånvaro på grund av militärtjänst inte skall påverka

uppehållstillståndets giltighet.

Av artikel 12.6 framgår att ett giltigt uppehållstillstånd inte får åter-

kallas enbart på grund av att den egna företagaren inte längre utövar

förvärvsverksamhet därför att han eller hon på grund av sjukdom eller

olycksfall är tillfälligt oförmögen att arbeta.

Kommentar

Bestämmelserna i artikel 12 överensstämmer med reglerna som gäller

för EU-medborgare.

Genomförande i svensk rätt

Vad gäller regeringens bemyndigande att meddela föreskrifter om att en

ansökan om uppehållstillstånd får bifallas samt att föreskriva undantag

från kravet på arbetstillstånd hänvisas till vad som angivits i samband

med artikel 2 i bilaga I.

Det finns inte någon bestämmelse i utlänningsförordningen som

föreskriver att avbrott i egenföretagares vistelse som understiger sex

månader i följd eller som orsakas av militärtjänst inte skall påverka

uppehållstillståndet, fastän en sådan bestämmelse återfinns i artikel 4

punkt 1 tredje stycket i rådets direktiv 73/148/EEG av den 21 maj 1973

om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom

gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering

och tillhandahållande av tjänster. Däremot regleras de omständigheter

under vilka uppehållstillståndet får återkallas i 2 kap. 9-12 §§ UtlL. Där

nämns inte dessa omständigheter som grund för återkallelse av

tillståndet.

Bemyndigandet i 2 kap. 14 § andra stycket UtlL ger regeringen

möjlighet att meddela föreskrifter om att uppehållstillstånd för

medborgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet får återkallas. Det har föreslagits, i anslutning till

artikel 5 i bilaga I, att be-myndigandet skall utvidgas för att

föreskriftsrätten skall avse även personer som omfattas av avtalet med

Schweiz. Också beträffande egenföretagare kan erforderliga ändringar

göras på förordningsnivå. Dessa kan i huvudsak utformas på motsvarande

sätt som gäller för personer som omfattas av EES-avtalet.

Gränsarbetare med egen rörelse (artikel 13)

I artikeln fastställs inledningsvis en definition av begreppet

gränsarbetare med egen rörelse. Det är en medborgare i Schweiz eller i

unionens medlemsstater som är bosatt på en parts territorium och driver

egen rörelse på den andra partens territorium och som i princip

återvänder till sin bostad dagligen eller åtminstone en gång i veckan.

Enligt artikel 13.2 skall en gränsarbetare med egen rörelse inte

behöva uppehållstillstånd. I andra stycket föreskrivs att behöriga

myndigheter i det berörda landet kan bevilja gränsarbetaren med egen

rörelse ett särskilt tillstånd för minst fem år, förutsatt att han eller hon

kan bevisa för behöriga nationella myndigheter att han eller hon driver

eller önskar driva egen rörelse. Det särskilda tillståndet skall

automatiskt förlängas med minst fem år, förutsatt att gränsarbetaren kan

bevisa att han eller hon driver egen rörelse. Det särskilda tillståndet

skall gälla hela det utfärdande landets territorium.

Genomförande i svensk rätt

Noteras bör att gränsarbetare med egen rörelse definieras annorlunda i

artikel 32 som skall tillämpas i de fall övergångsbestämmelserna i

kapitel VII i denna bilaga är tillämpliga.

Den befrielse från kravet på uppehållstillstånd som, med stöd av 1 kap.

4 § UtlL, föreskrivs för gränsarbetare i 3 kap. 2 a § UtlF, beskriven i

anslutning till artikel 7 ovan, gäller i sin nuvarande lydelse bara med-

borgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska samarbets-

området och som har anställning i Sverige. Bestämmelsen bör ändras för

att innefatta gränsarbetare med egen rörelse.

Yrkesmässig och geografisk rörlighet (artikel 14)

I artikel 14.1 anges att egenföretagare skall ha rätt till yrkesmässig och

geografisk rörlighet på hela värdlandets territorium.

I artikel 14.2 definieras begreppen yrkesmässig och geografisk

rörlighet. Yrkesmässig rörlighet skall omfatta byte av yrke samt

övergång från eget företagande till anställning. Den geografiska

rörligheten skall om-fatta byte av arbets- och vistelseort.

Kommentar

Några geografiska begränsningar i den mening som avses i artikeln

förekommer inte i Sverige. I 2 kap. 6 § UtlL anges att arbetstillstånd får

avse ett visst slag eller vissa slag av arbete och förenas med de övriga

villkor som behövs. Genom att i utlänningsförordningen föreskriva att

arbetstagare som omfattas av avtalet undantas från kravet på

arbetstillstånd kan den yrkesmässiga rörlighet som följer av avtalet

uppnås, jämför vad som sagts om arbetstillstånd i samband med artikel 2

bilaga I.

Likabehandling (artikel 15)

Av artikel 15.1 framgår att egenföretagaren skall åtnjuta en behandling

som är minst lika förmånlig som den som beviljas värdlandets egna

medborgare beträffande upptagande och utövande av förvärvsverksamhet

i landet.

I artikel 15.2 görs en hänvisning till bestämmelserna i artikel 9 i

bilaga I, vilka i tillämpliga delar också skall gälla egenföretagare som

avses i detta kapitel. Som framgår av avsnitt 7.2 innebär det bland annat

att bestämmelserna i studiestödslagen (1999:1395) blir tillämpliga på

egen-företagare och deras familjemedlemmar.

Utövande av offentlig myndighet (artikel 16)

I artikeln stadgas att en egenföretagare kan nekas rätt att utöva en

verksamhet som, även tillfälligt, innefattar myndighetsutövning.

8.4 Kapitel IV Tillhandahållande av tjänster

Regeringens förslag: Lagen (1999:678) om utstationering av

arbetstagare ändras på så sätt att arbetsgivare med hemvist eller säte i

Sverige som utstationerar arbetstagare till Schweiz skall tillämpa de

nationella bestämmelser varigenom Schweiz genomfört Europa-

parlamentets och rådets direktiv 96/71/EG om utstationering av

arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Vidare skall

bestämmelsen om Arbetsmiljöverket i dess egenskap av

förbindelsekontor ändras på så sätt att Arbetsmiljöverket skall

samarbeta även med motsvarande förbindelsekontor i Schweiz.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: har i denna del inte lämnat några synpunkter.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Personer som tillhandahåller tjänster (artikel 17)

Artikeln ställer upp ett antal förbud mot begränsning av möjligheterna

att tillhandahålla tjänster enligt artikel 5 i avtalet (art. 5 behandlas i

avsnitt 5.2). Enligt punkt a skall varje begränsning av ett

gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster på Schweiz eller

Europeiska unionens medlemsstaters territorium som varar högst 90

arbetsdagar per år vara förbjuden.

Enligt punkt b i skall varje begränsning av rätten till inresa och

vistelse i de fall som avses i artikel 5 punkt 2 i avtalet vara förbjuden för

medborgare i Schweiz eller i Europeiska unionens medlemsstater, vilka

tillhandahåller tjänster och är etablerade på Schweiz eller Europeiska

unionens medlemsstaters territorium, där mottagaren av tjänsterna är

eta-blerad på en annan parts territorium.

Vidare, enligt punkt b ii, är varje begränsning av rätten till inresa och

vistelse, i de fall som avses i artikel 5 punkt 2 i avtalet, förbjuden för

arbetstagare, oavsett medborgarskap, hos någon som tillhandahåller

tjänster, vilka är integrerade i den ordinarie arbetsmarknaden i Schweiz

eller Europeiska unionens medlemsstater och är utstationerade för att

på en annan parts territorium tillhandahålla en tjänst. Tillämpningen av

bestämmelserna om inresa och utresa i artikel 1 i bilagan påverkas dock

inte.

Kommentar

Artikel 17 a omfattar de fall där den som tillhandahåller tjänster har

gjort det under en tid som inte överstiger 90 arbetsdagar eller har rätt att

tillhandahålla tjänster enligt ett annat avtal eller har tillstånd från

behöriga myndigheter. Den som tillhandahåller tjänster får alltså, med

de begränsningar som finns i artikel 5 punkt 2 i avtalet, resa in och vistas

i det land där kunderna är etablerade eller bor. Hänvisningen till inrese-

bestämmelserna (artikel 1) i artikel 17 b ii medför att visering

fortfarande kan krävas för arbetstagare från länder, vars medborgare inte

är undantagna från viseringskravet som ställs upp i 1 kap. 3 §

utlänningslagen (1989:529, UtlL). I 1 kap. 2 § utlänningsförordningen

(1989:547), UtlF) anges vilka staters medborgare som inte behöver

visering för inresa. I artikel 49 i Romfördraget stadgas ett liknande

förbud mot begränsning av rätten att tillhandahålla tjänster. I EG-rätten

finns dock inte någon 90-dagarsgräns.

Genomförande i svensk rätt

Regeringens befogenhet att meddela föreskrifter om rätt till inresa och

vistelse för schweiziska medborgare har beskrivits i anslutning till

artiklarna 1 och 2 i denna bilaga.

Artikel 18

I artikel 18 anges att bestämmelserna i artikel 17 skall tillämpas på

bolag som bildats i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat i

Europeiska gemenskapen eller i enlighet med schweizisk rätt och vilka

har sitt stadgeenliga säte, sin centrala förvaltning eller sin

huvudverksamhet på Schweiz eller Europeiska unionens medlemsstaters

territorium.

Kommentar

Bestämmelsen innebär att juridiska personer tillförsäkras samma rätt att

tillhandahålla tjänster som fysiska personer och motsvarar artikel 48 i

Romfördraget.

Artikel 19

I artikel 19 föreskrivs att den som tillhandahåller tjänster och har rätt

eller har erhållit tillstånd därtill kan, för att tillhandahålla en tjänst,

temporärt utöva sin verksamhet i det land där tjänsten tillhandahålls på

samma villkor som gäller för värdlandets egna medborgare i enlighet

med bestämmelserna i denna bilaga samt i bilagorna II och III.

Bestämmelsen, som motsvarar artikel 50 tredje stycket i

Romfördraget, innebär att schweiziska personer eller företag som

tillhandahåller tjänster inte får underställas andra villkor för sin

verksamhet än svenska personer eller företag som stadigvarande utövar

verksamhet i Sverige.

Artikel 20 och 21

I artikel 20.1 föreskrivs att de personer som nämns i artikel 17 b och

som har rätt att tillhandahålla tjänster inte skall behöva uppehållstillstånd

för vistelser som inte överstiger 90 dagar. Ett giltigt identitetskort eller

pass skall vara tillräckligt stöd för deras vistelse. I artikel 20.2

föreskrivs att de personer som nämns i artikel 17 b, vilka har rätt att

tillhandahålla en tjänst under mer än 90 dagar eller som har erhållit

tillstånd att tillhandahålla en tjänst, skall erhålla ett uppehållstillstånd

som är giltigt lika länge som tillhandahållandet av tjänsten varar.

Uppehållstillståndet skall styrka personens eller företagets rätt att

tillhandahålla tjänster och skall gälla i hela det utfärdande landets

territorium, artikel 20.3. I artikel 20.4 föreskrivs att värdlandet för att

utfärda uppehållstillstånd till de personer som nämns i artikel 17 b

endast kan kräva att de visar giltigt identitetskort eller pass, med stöd av

vilket de rest in på territoriet, samt bevis för att de tillhandahåller eller

önskar tillhandahålla tjänster.

I artikel 21 anges att gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster

inte får pågå i mer än 90 arbetsdagar per kalenderår. Detta gäller oavsett

om det rör sig om tillhandahållande av tjänster under en

sammanhängande period eller vid flera tillfällen.

Av artikel 21.2 följer att den som tillhandahållit en tjänst får resa in i

och vistas i landet för att uppfylla skyldigheter gentemot mottagaren av

tjänsten som följer av en garanti och i fall av force majeure. Detta gäller

även om personen redan har utfört tjänster i landet under 90 arbetsdagar.

Kommentar

I direktiv 73/148/EEG tillförsäkras EU-medborgare motsvarande rätt att

utöva tjänster i upp till tre månader utan uppehållstillstånd och att

därefter beviljas uppehållstillstånd för den tid som tjänsten varar, mot

formal-iteter motsvarande de som anges i artikel 20.

Genomförande i svensk rätt

Regeringen har, med stöd av 1 kap. 4 5 §§ och 2 kap. 6 och 14 §§ UtlL i

detta avseende, meddelat föreskrifter om uppehållstillstånd i 3 kap. 5 a §

första och tredje styckena UtlF, och om arbetstillstånd i 4 kap. 1 § UtlF

för medborgare i stat som är medlem i Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet om arbetstillstånd. Dessa föreskrifter bör ändras så att

schweiziska medborgare också inkluderas, dock att schweiziska med-

borgare bara får tillhandahålla tjänster under en tid som inte överskrider

90 arbetsdagar per kalenderår, om inte särskilt tillstånd finns därtill.

Artikel 22

I artikel 22.1 anges att sådan verksamhet som innebär delaktighet, även

tillfälligt, i myndighetsutövning i värdlandet skall undantas från till-

ämpningen av artiklarna 17 och 19.

I artikel 22.2 föreskrivs att bestämmelserna i artiklarna 17 och 19,

liksom de åtgärder som vidtagits med stöd av dessa, inte skall påverka

tillämpligheten av de lagar och andra författningar som gäller

tillämpning av arbets- och anställningsvillkor på arbetstagare som

utstationeras i samband med tillhandahållande av tjänster. I enlighet med

artikel 16 i avtalet hänvisas till direktiv 96/71/EG av den 16 december

1996 (EGT L 18, 1997, s. 19) om utstationering av arbetstagare i

samband med tillhandahållande av tjänster.

Enligt artikel 22.3 skall bestämmelserna i artiklarna 17 a och 19 inte

påverka tillämpligheten av de lagar och andra författningar som, när detta

avtal träder i kraft, gäller i Schweiz eller i Europeiska unionen och dess

medlemsstater och som rör verksamheten vid förmedlingar för tillfälligt

arbete eller för uthyrning av arbetskraft. Inte heller tillämpningen av

lagar och andra författningar som rör finansiella tjänster, vilka endast får

utövas på Schweiz eller Europeiska unionens medlemsstaters

territorium med tillstånd som är givet på förhand och vars

tillhandahållare är föremål för övervakning av myndigheterna i Schweiz

eller i Europeiska unionens medlemsstater, påverkas av artiklarna 17 a

och 19 i bilaga I.

Vidare stadgas i artikel 22.4 att bestämmelserna i artiklarna 17 a och

19 inte skall påverka tillämpligheten av de lagar och andra författningar

som gäller i Schweiz eller i Europeiska unionen och dess medlemsstater

och som rör tillhandahållandet av tjänster för kortare tid än 90

arbetsdagar och som berättigas av ett angeläget allmänt intresse.

Genomförande i svensk rätt

I artikeln hänvisas till direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om

utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av

tjänster. Eftersom direktivet, på grund av avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra

sidan om fri rörlighet för personer, kommer att gälla även i förhållande

till Schweiz föreslås ändringar i lagen (1999:678) om utstationering av

arbetstagare. Lagen gäller redan för alla utstationerande arbetsgivare

som utstationerar arbetstagare i Sverige i samband med att arbetsgivaren

tillhandahåller tjänster över gränserna, oavsett vilket land arbetsgivaren

är etablerad i. När det gäller arbetsgivare med hemvist eller säte i

Sverige som utstationerar arbetstagare till annat land inom EES, framgår

det av lagen att arbetsgivaren skall tillämpa de nationella bestämmelser

varigenom det landet genomfört Europaparlamentets och rådets direktiv

96/71/EG av den 16 december 1996 om utstationering av arbetstagare i

samband med tillhandahållande av tjänster. Det föreslås nu att

bestämmelsen ändras, så att den skall gälla på motsvarande sätt när

arbetsgivare med hemvist eller säte i Sverige utstationerar arbetstagare

till Schweiz. Vidare finns i lagen en bestämmelse som anger, i dess

lydelse från den 1 januari 2001, att Arbetsmiljöverket skall vara

förbindelsekontor och att samarbete skall ske med motsvarande

förbindelsekontor i andra länder inom EES. Förbindelsekontorets

uppgift är att tillhandahålla information om de arbets- och

anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i

Sverige. Det föreslås nu att samma regel skall gälla i förhållande till

Schweiz.

Personer som mottar tjänster (artikel 23)

I artikel 23 föreskrivs att fysiska personer som är medborgare i

Schweiz eller i någon av Europeiska unionens medlemsstater och som är

mot-tagare av tjänster på den andra partens territorium inte skall behöva

uppehållstillstånd för vistelse som inte överstiger tre månader. För

längre vistelse skall personen som tar emot tjänster erhålla ett

uppehållstillstånd som gäller så länge som tjänsten tillhandahålls. Han

eller hon kan ute-slutas från det sociala stödsystemet under tiden för sin

vistelse. Uppehållstillståndet skall gälla hela det utfärdande landets

territorium.

Kommentar

Bestämmelsen motsvarar den EG-rättsliga regleringen av situationen för

mottagare av tjänster. Det bör noteras att mottagares av tjänster vistelse

i Sverige inte är underkastad någon 90-dagars begränsning.

Genomförande i svensk rätt

Svenska föreskrifter i detta avseende rörande vistelse för EES-kretsen

återfinns i 3 kap. 5 a § UtlF. Även det som sägs i avtalet i nu aktuellt

hänseende kan införlivas i svensk rätt på förordningsnivå. Att

skyldigheten att ha uppehållstillstånd inträder först efter tre månader

framgår av 1 kap. 4 § UtlL.

8.5 Kapitel V Personer som inte utövar ekonomisk

förvärvsverksamhet

Regeringens bedömning: Artiklarna i detta kapitel föranleder inga

lagändringar.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: har i denna del inte lämnat några synpunkter.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Bestämmelser om vistelse (artikel 24)

Denna artikel innehåller bestämmelser om rätt till vistelse för skilda

grupper som inte utövar någon ekonomisk förvärvsverksamhet.

I artikel 24.1 sägs att medborgare i en avtalsslutande part som inte

utövar ekonomisk verksamhet och som inte har rätt till vistelse enligt

några andra bestämmelser i avtalet skall få uppehållstillstånd för minst

fem år, förutsatt att medborgaren kan bevisa att han eller hon har

tillräckliga tillgångar för att inte behöva utnyttja det sociala

stödsystemet under vistelsen och omfattas av en heltäckande

sjukförsäkring. I Schweiz skall sjukförsäkring för personer som inte

bosätter sig i landet även omfatta vårdåtgärder vid olycksfall och

moderskap. Uppehållstillståndet får omprövas vid utgången av de två

första årens vistelse.

I artikel 24.2 anges vad som skall anses vara tillräckliga tillgångar.

Dessa skall överstiga en nivå som berättigar socialt bistånd för landets

egna medborgare. Om detta inte kan tillämpas skall sökandens tillgångar

anses tillräckliga om de överstiger den lägsta folkpension som betalas ut

i värdlandet.

I artikel 24.3 ges den som avslutat en anställning som varat i mindre

än ett år rätt till vistelse, förutsatt att försörjningsvillkoren i artikel

24.1 uppfylles. I försörjningsförmågan skall eventuell

arbetslöshetsersättning, om sådan utgår enligt nationell lag, kunna

inräknas, i förekommande fall kompletterat med bestämmelserna om

socialförsäkringsskydd i bilaga II till avtalet.

Situationen för studenter, vilka inte har rätt till vistelse med stöd av

någon annan bestämmelse i avtalet, regleras i artikel 24.4.

Uppehållstillstånd beviljas under studietiden eller, om studietiden

överstiger ett år, ges tillstånd för ett år. Uppehållstillstånd skall beviljas

om den studerande, genom en förklaring eller på annat likvärdigt sätt,

försäkrar den behöriga nationella myndigheten att han eller hon förfogar

över tillgångar som är tillräckliga för att studenten, dennes maka eller

make och barn för vilka de är underhållsskyldiga inte behöver utnyttja

värdlandets sociala stödsystem under vistelsen. Studenten skall vara

registrerad vid en godkänd utbildningsanstalt för att huvudsakligen

genomgå yrkesutbildning och omfattas av heltäckande sjukförsäkring.

Uppehållstillståndet skall, enligt artikel 24.5, automatiskt förlängas

med minst fem år, förutsatt att villkoren för uppehållstillstånd

fortfarande är uppfyllda. Vad beträffar studerande skall

uppehållstillståndet varje år förlängas med den återstående

utbildningsperioden.

Avbrott i vistelsen som understiger sex månader i följd eller frånvaro

på grund av militärtjänst skall inte påverka uppehållstillståndets giltighet

(artikel 24.6). Uppehållstillståndet skall gälla hela det utfärdande

landets territorium (artikel 24.7) och rätten till vistelse skall kvarstå så

länge de berättigade uppfyller villkoren som anges i artikelns första

punkt (artikel 24.8).

Kommentar

Reglerna i avtalet om bosättning för icke-förvärsarbetande

överensstämmer i stort med motsvarande EG-rättsliga bestämmelser i

rådets bägge direktiv av den 28 juni 1990, 90/364/EEG om rätt till

bosättning (EGT L 180, 1990, s. 26) och 90/365/EEG och om rätt till

bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är

yrkesverksamma (EGT L 180, 1990, s. 28). Reglerna om rätt till

vistelse för studenter stämmer överens med bestämmelserna i rådets

direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för

studenter (EGT L 317, 1993, s. 59).

Personer, vars anställning förväntas vara i mindre än ett år, beviljas

uppehållstillstånd för den tid som anställningen skall vara, jfr vad som

anförts i anslutning till artikel 6 i bilaga I. Om en sådan person blir

arbetslös har han eller hon rätt att stanna kvar, antingen som

arbetssökande, enligt artikel 2 punkt 1 andra stycket bilaga I, eller enligt

denna artikel. I båda fallen är det en förutsättning att personen kan

försörja sig, i förekommande fall med hjälp av arbetslöshetsersättning,

och omfattas av en sjukförsäkring. För en student räcker det att avge en

förklaring där han eller hon försäkrar att han eller hon förfogar över

tillräckliga tillgångar för att försörja sig själv och sina anhöriga som.

Genomförande i svensk rätt

Med stöd av 2 kap. 14 § UtlL har regeringen i 3 kap. UtlF meddelat de

närmare bestämmelser som följer av de ovan nämnda EG-direktiven.

Bemyndigandet i 2 kap. 14 § UtlL ger regeringen möjlighet att

meddela föreskrifter även beträffande personer som omfattas av detta

avtal. Någon lagändring är således inte nödvändig för att genomföra

avtalet i denna del. Bestämmelserna om förnyat uppehållstillstånd och

uppehållstillståndets giltighet har behandlats i anslutning till artikel 6.

8.6 Kapitel VI Förvärv av fast egendom

Regeringens bedömning: Artiklarna i detta kapitel föranleder inga

lagändringar.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: har i denna del inte lämnat några synpunkter.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens skäl presenteras i

anslutning till respektive artikel.

Artikel 25

En medborgare i Schweiz eller unionens medlemsstater som har

uppehållstillstånd i värdlandet och upprättar sin huvudsakliga bostad där

skall enligt artikel 25.1 ha samma rättigheter som en medborgare i

värdlandet vad gäller förvärv av fast egendom. Han eller hon kan när som

helst inrätta sin huvudsakliga bostad i värdlandet i enlighet med

nationella regler och oberoende av anställningens längd. Avresa från

värdlandet medför ingen skyldighet till att sälja den fasta egendomen.

I artikel 25.2 stadgas att en medborgare i Schweiz eller någon av

Europeiska unionens medlemsstater som har uppehållstillstånd i

värdlandet men som inte inrättar sin huvudsakliga bostad i värdlandet har

samma rättigheter som landets medborgare vad gäller förvärv av fast

egendom som används vid utövandet av ekonomisk förvärvsverksamhet.

Han eller hon kan också tillåtas förvärva en sekundärbostad eller en

fritidsbostad. För denna kategori medborgare skall detta avtal inte

påverka gällande regler om rena kapitalplaceringar och handel med

obebyggda fastigheter och med bostäder.

En gränsarbetare skall, enligt artikel 25.3, ha samma rättigheter som

landets medborgare vad gäller förvärv av fast egendom som används vid

utövandet av ekonomisk förvärvsverksamhet samt av en sekundärbostad.

Av detta följer ingen skyldighet till avyttrande när han eller hon lämnar

värdlandet. Han eller hon kan också tillåtas förvärva en fritidsbostad. För

denna kategori medborgare skall detta avtal inte påverka gällande regler

om renodlad kapitalplacering och handel med obebyggda fastigheter och

med bostäder.

Genomförande i svensk rätt

Inför Sveriges tillträde till EES-avtalet infördes i lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast egendom regler som begränsade ut-

länningars möjligheter att förvärva fritidshus i Sverige. Vid Sveriges

medlemskap i Europeiska unionen tilläts Sverige att under en

övergångstid om fem år behålla sådana regler. 1992 års lag upphörde att

gälla från den 1 januari 2000. Några begränsningar på grund av

nationalitet vad gäller rätten att förvärva fast egendom finns således inte

i dag.

8.7 Kapitel VII Övergångsbestämmelser samt avtalets

framtida utveckling

Regeringens bedömning: Artiklarna i detta kapitel föranleder inga

lagändringar.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Konkurrensverket anser det vara en nackdel att

avtalet innehåller vissa begränsningar för bl.a. upptagande av

förvärvsverksamhet, inflyttning m.m. som skall gälla under varierande,

men relativt långa, övergångsperioder. Verket har dock inte några

synpunkter på det föreslagna genomförandet i svensk lagstiftning.

Övriga remissinstanser har inte yttrat sig i denna del.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 26 anges att

bestämmelserna i kapitel VII skall komplettera eller ersätta övriga

bestämmelser i bilaga I, när övergångsbestämmelserna i artikel 10 i

avtalet tillämpas. De bestämmelser i artikel 10 som rör bilaga I avser

huvudsakligen situationen för personer i Schweiz.

När övergångsbestämmelserna i artikel 10 tillämpas skall det för

utövande av ekonomisk förvärvsverksamhet krävas att ett

uppehållstillstånd och/eller arbetstillstånd utfärdas.

I de följande paragraferna ges därefter de närmare bestämmelser som

skall gälla under övergångsperioden beträffande arbetstagares vistelse

(artikel 27), gränsarbetare (artikel 28), arbetstagares rätt att återvända

och deras geografiska och yrkesmässiga rörlighet (artikel 29 30),

egenföretagares vistelse (artikel 31), gränsarbetare med egen rörelse

(artikel 32) samt egenföretagares rätt att återvända och deras

geografiska och yrkesmässiga rörlighet (artikel 33 34).

Bestämmelserna föranleder inte några lagändringar

9 Bilaga II Samordningen av

socialförsäkringssystemen

9.1 Centrala element

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner ett avtal om personers

fria rörlighet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å

ena sidan och Schweiz å andra sidan. Samordning av systemen för social

trygghet utgör en del av detta avtal.

Frågor som rör samordningen av social trygghet för personer som

flyttar inom Europeiska unionen är en betydelsefull del av

gemenskapens inre marknad. Genom särskilda regler har gemenskapen

infört en ordning för hur denna samordning skall göras. Dessa regler

återfinns dels i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971

om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda,

egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom

gemenskapen, dels i rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars

1972 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71.

Förordningarna gäller i huvudsak för förvärvsarbetande anställda och

egenföretagare som är eller har varit omfattade av lagstiftningen i en

eller flera medlemsstater och som är medborgare i en sådan stat, samt

för deras familjemedlemmar och efterlevande.

9.1.1 Gällande rätt

Som en följd av det svenska medlemskapet i den Europeiska unionen har

gemenskapens samordningsregler inom den sociala trygghetens område

blivit direkt gällande i Sverige.

En bilateral konvention om social trygghet är sedan 1980 i kraft

mellan Sverige och Schweiz (Konventionen den 20 oktober 1978

mellan Sverige och Schweiziska Edsförbundet om social trygghet, SFS

1980:32). Konventionen omfattar dock inte arbetslöshetsförmåner.

Förordningen 1408/71

Förordning (EEG) nr 1408/71 är enligt artikel 4.1 tillämplig på all

lagstiftning i de enskilda medlemsstaterna som gäller följande grenar av

social trygghet:

* förmåner vid sjukdom och moderskap

* förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller

förbättra förvärvsförmågan,

* förmåner vid ålderdom,

* förmåner till efterlevande,

* förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar,

* dödsfallsersättningar,

* förmåner vid arbetslöshet,

* familjeförmåner.

Vad som menas med lagstiftning, förmåner och pensioner samt

familje förmåner har närmare definierats i förordningen. Här kan

emellertid framhållas att beträffande begreppet lagstiftning skall i

huvudsak förstås nuvarande eller kommande lagar och andra

författningar på de sakområden som nämnts ovan. I begreppet förmåner

och pensioner ingår alla sådana förmåner om de bekostas av allmänna

medel men även indexhöjningar och tilläggsutbetalningar omfattas om

annat inte föreskrivs. Till familjeförmåner räknas alla vård- och

kontantförmåner som är avsedda att täcka en familjs utgifter enligt

lagstiftningen om sådana förmåner, med undantag för vissa särskilda

bidrag vid barns födelse.

Varje land är enligt artikel 5 skyldigt att i förklaringar som skall

offentliggöras ange den nationella lagstiftning som skall omfattas av

förordningen. Underlåtenhet att anmäla förmåner enligt en viss

lagstiftning medför emellertid inte nödvändigtvis att förmånerna faller

utanför förordningens tillämpningsområde. Förordning (EEG) nr

1408/71 är tillämplig på en medlemsstats alla allmänna och särskilda

system för social trygghet, oavsett om de bygger på avgiftsplikt eller

inte.

9.1.2 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring ändras så att Arbetsmarknadsstyrelsen skall

utfärda intyg som visar rätten till ersättning även till personer som

uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i

Schweiz. En följdändring i socialförsäkringslagen (1999:799) görs.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Arbetsmarknadsstyrelsen,

Riksförsäkringsverket, Riksskatteverket och Arbetarskyddsstyrelsen

tillstyrker förslagen.

Skälen för regeringens förslag: De gemensamma samordnings-

reglerna i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av

systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras

familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, samt rådets förordning

(EEG) nr 574/72 om tillämpning av rådets förordning (EEG) nr

1408/71 blir genom tillträdet tillämpliga även gentemot Schweiz.

Socialförsäkringsfrågor

Avtalet om personers fria rörlighet mellan Europeiska gemenskapen och

dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan kommer nu

enligt artikel 6 i förordning (EEG) nr 1408/71 att ersättas med EG-

förordningarna och det blir således dessa bestämmelser som skall

tillämpas framför den bilaterala konventionen. Detta innebär emellertid

inte att den bilaterala konventionen mellan Sverige och Schweiz upphör

att gälla, eftersom EG-förordningarna omfattar en mer begränsad

personkrets än konventionen. Förordningarnas personkrets utgörs av i

huvudsak, förvärvsarbetande medborgare i EU-länderna och Schweiz

samt deras familjemedlemmar medan konventionen omfattar en vidare

personkrets innebärande att även medborgare i ett tredje land omfattas.

Konventionen kommer därför alltjämt att vara tillämplig för

tredjestatsmedborgare som är eller har varit omfattade av de allmänna

försäkringarna i något av de båda länderna och som inte omfattas av

reglerna i EG-förordningarna.

I socialförsäkringslagen (1999:799) föreslås ett tillägg som innebär

att även Schweiz kommer att omfattas av undantagsreglerna.

Arbetslöshetsförsäkringen

Det bilaterala avtalet med Schweiz omfattar inte arbetslöshetsförmåner.

Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å

ena sidan och Schweiz å andra sidan innebär därför att

arbetslöshetsförmåner nu för första gången kommer att omfattas i

förhållande till Schweiz.

Reglerna i förordning (EEG) nr 1408/71 om arbetslöshetsförsäkring

kommer att tillämpas, med undantag för arbetstagare i Schweiz som har

uppehållstillstånd med en giltighetstid understigande ett år. För de

sistnämnda finns särskilda regler i tilläggsprotokoll till bilaga II i avtalet

mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan

och Schweiz å andra sidan. Av tilläggsprotokollet följer att arbetstagare

som uppfyller reglerna för arbetslöshetsersättning enligt den

schweiziska lagstiftningen erhåller schweizisk arbetslöshetsersättning.

Arbetstagare som inte uppfyller dessa villkor får ändå ett visst

försäkringsskydd vid arbetslöshet. Ersättningen lämnas vid hel

arbetslöshet, under vissa förut-sättningar, av ursprungslandet dit den

arbetslöse återvänder efter att ha blivit arbetslös i Schweiz. De perioder

som har fullgjorts i Schweiz skall därvid betraktas som fullgjorda i

ursprungslandet. En del av de avgifter som har betalats in i Schweiz för

arbetslöshetsförsäkringen skall överföras till ursprungsländerna som ett

bidrag till deras kostnader för arbetslöshetsersättningen. Även om

personen inte varit försäkrad tillräckligt länge för att få

arbetslöshetsersättning i Schweiz lämnas ersättning i vissa speciella fall

från den schweiziska arbetslöshetsförsäkringen. Dessa fall är när arbetet

avbrutits på grund av svåra väderförhållanden eller när arbetsgivaren

blivit insolvent.

Eftersom rådets förordning och tilläggsprotokollet kommer att

tillämpas i förhållande till Schweiz föreslår regeringen en ändring i 48 §

lagen om arbetslöshetsförsäkring (1997:238). Av bestämmelsen

framgår att Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) skall utfärda intyg som

visar rätten till arbetslöshetsersättning till personer som uppfyller

villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i något annat

EU- eller EES-land. Det föreslås nu att AMS skall utfärda intyg även till

personer som på motsvarande sätt avser att söka arbete i Schweiz.

10 Bilaga III: Ömsesidigt erkännande av

yrkesbehörighet

10.1 Avtalet med Schweiz

De avtalsslutande parterna åtar sig enligt avtalets 9 artikel att vidta vissa

åtgärder för att underlätta för EU-medborgare och för medborgare i

Schweiz att utöva förvärvsverksamhet som arbetstagare eller egen-

företagare inom sina respektive områden. En av de åtgärder som

omnämns i denna artikel avser ömsesidigt erkännande av utbildnings-,

examens- och andra behörighetsbevis. Vidare skall de avtalsslutande

parterna samordna lagar och andra författningar om upptagande och

utövande av förvärvsverksamhet som arbetstagare och egenföretagare

samt om tillhandahållande av tjänster.

I bilaga III till avtalet med Schweiz anges att de avtalsslutande parterna

är överens om att i fråga om ömsesidigt erkännande av yrkes-behörighet

sinsemellan tillämpa de gemenskapsrättsakter som hänvisas till i

bilagan. Dessa dokument är

 de s.k. övergångs- och liberaliseringsdirektiven, som främst reglerar

rätten för EU-medborgare att uppta ett reglerat yrke eller etablera

sig som egenföretagare inom vissa industri-, handels och

servicenäringar,

 det s.k. första generella direktivet som reglerar ömsesidigt

erkännande av examina från postgymnasiala utbildningar om minst

tre år,

 det s.k. andra generella direktivet som reglerar ömsesidigt

erkännande av examina från högre utbildningar av kortare längd än tre

år samt

 ett antal direktiv för vissa yrkesgrupper såsom advokater, yrkes-

grupper inom sjukvård samt arkitekter.

10.2 Övergångs- och liberaliseringsdirektiven

Enligt artikel 7 i EG-fördraget skall den gemensamma marknaden

upprättas gradvis under en övergångsperiod av tolv år, dvs. under

perioden 1957 1969. Syftet med de allmänna handlingsprogrammen var

att finna former för upphävandet av begränsningar i etableringsrätten

samt av rätten att tillhandahålla tjänster.

De viktigaste frågorna rörde bl.a. avveckling av särbehandling som

grundar sig på nationalitet eller uppehållsort. I övergångs- och

liberaliseringsdirektiven regleras därför bl.a. enligt vilka principer en

medlemsstat i EU skall godta kvalifikationer som en EU-medborgare

uppnått i annan medlemsstat inom EU vad avser:

 yrkeskunskap, allmän kommersiell kunskap eller yrkesskicklighet,

 god vandel,

 konkursfrihet,

 ej varit föremål för en administrativ disciplinär åtgärd,

 bevis på ekonomisk ställning samt

 krav på försäkring mot finansiella risker förenande med aktuell

verksamhet.

Vidare anges i flertalet direktiv att utländska EU-medborgare skall ges

samma rätt som värdlandets egna medborgare att få vara medlemmar i

yrkes- eller handelsorganisationer.

De övergångs- och liberaliseringsdirektiv som omfattas av avtalet

mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan

och Schweiz å andra sidan reglerar följande verksamheter:

 partihandel (direktiven 64/222/EEG och 64/223/EEG),

 agenter inom handel, industri och hantverk (direktiv 64/224/EEG),

 egenföretagare inom detaljhandel (direktiven 68/363/EEG och

68/364/EEG),

 egenföretagare inom partihandel med kol och agenturverksamhet

inom kolhandel (direktiven 70/522/EEG och 70/523/EEG),

 handel med och distribution av giftiga ämnen (direktiven

74/556/EEG och 74/557/EEG),

 handelsresande och hemförsäljare (direktiv 75/369/EEG),

 självständiga handelsagenter (direktiv 86/653/EEG),

 tillverknings- och processindustri (direktiven 64/427/EEG och

64/429/EEG),

 gruv- och mineralnäring (direktiv 64/428/EEG),

 el, gas, vatten och sanitära tjänster (66/162/EEG),

 livsmedels- och dryckesvaruindustri (direktiven 68/365/EEG och

68/366/EEG),

 prospektering och borrning efter olja (direktiv 69/82/EEG),

 stödtjänster till transport (direktiv 82/470/EEC),

 filmindustri (direktiven 63/607/EEG, 65/264/EEG, 68/369/EEG

och 70/451/EEG)

 företagstjänster inom handel med och förvaltning av fast egendom

samt andra sektorer (direktiv 67/43/EEG),

 servicesektorn (direktiven 68/367/EEG och 68/368/EEG),

 diverse branscher (direktiv 75/368/EEG),

 frisörer (direktiv 82/489/EEG),

 jordbruk (direktiven 63/261/EEG, 63/262/EEG, 65/1/EEG,

67/530/EEG, 67/531/EEG; 67/532/EEG, 67/654/EEG,

68/192/EEG, 68/415/EEG och 71/18/EEG).

Direktiven har sedermera samordnats inom ramen för ett nytt direktiv,

det s.k. tredje generella direktivet (1999/42/EEG).

10.2.1 Krav på yrkeskunskap, allmän kommersiell kunskap

eller yrkesskicklighet

Regeringens förslag: Handelskamrarnas uppdrag enligt lagen

(1990:515) om auktorisation av handelskamrar utvidgas till att även

omfatta dem som avser att bedriva näringsverksamhet som är reglerad i

Schweiz.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: I ett flertal av ovan nämnda direktiv

behandlas de fall då ett värdland ställer krav på yrkeskunskap, allmän

kommersiell kunskap eller yrkesskicklighet. I dessa fall anges i

direktiven att värdlandet inte får neka en sökande från en annan

medlemsstat inom EU-land att bedriva näringsverksamheten eller utöva

yrket utan att först ha jämfört den sökandes kvalifikationer enligt betyg

och intyg med de krav som ställs på de egna medborgarna. I de fall en

jämförelse visar att den sökandes färdigheter och kunskaper enligt

uppvisade diplom, betyg och intyg motsvarar de krav som ställs i

värdlandet, får värdlandet inte neka den sökande att utöva den aktuella

verksamheten. Om jäm-förelsen visar att det föreligger en betydande

skillnad skall värdlandet ge den sökande möjlighet att visa att han skaffat

sig erforderliga kunskaper och färdigheten endera genom ett prov eller

genom en anpassningsperiod.

Som tillräckligt bevis på innehav av erforderliga kommersiella eller

yrkesmässiga kunskaper skall värdlandet godta om den sökande kan visa

att denne varit verksam i aktuell näring under en viss angiven tid och i en

angiven funktion. I direktiven för vissa verksamheter kan den er-

forderliga längden på den yrkeserfarenhet som krävs vara beroende av på

vilken befattningsnivå den sökande erhållit sin yrkeserfarenhet. Ex-

empelvis stipuleras i ett antal direktiv att värdlandet skall anse att ställda

kunskapskrav uppfyllts av den sökande ifall denne

a) bedrivit verksamheten under sex på varandra följande år som

egenföretagare eller företagsledare,

b) bedrivit verksamheten under tre på varandra följande år som

egenföretagare eller företagsledare ifall den sökande kan visa att denne

genomgått en minst treårig erkänd utbildning för den aktuella

verksamheten,

c) bedrivit verksamheten under tre på varandra följande år som egen-

företagare ifall den sökande kan visa att denne utövat yrket som anställd

under minst 5 år,

d) bedrivit verksamheten under fem år i följd i ledande ställning, varav

minst tre år i sådan ställning som kräver fackkunskaper och innebär

ansvar för en eller flera avdelningar inom företaget, om förmånstagaren

kan visa att han för verksamheten i fråga genomgått en utbildning som

om-fattar minst tre år och som intygas i ett nationellt erkänt bevis eller

som av behörig yrkesorganisation bedöms som fullgod.

I Sverige ställs i regel inga krav på yrkeskunskap för ett bedriva

näringsverksamhet inom de näringar som omfattas av övergångs- och

liberaliseringsdirektiven. För att utöva motsvarande yrken som anställd

ställs endast i undantagsfall krav på yrkesutbildning. Som exempel härpå

kan nämnas kravet på behörighet som elinstallatör för

elinstallationsarbeten. Då myndigheter bemyndigats att fastställa

utbildningskraven kräver genomförande av avtalet med Schweiz inte

någon lagändring i dessa fall.

För att svenska medborgare skall kunna tillvarata sin rätt att utöva en i

en annan medlemsstat reglerad verksamhet, som omfattas av nämnda

direktiv, har handelskamrarna fått i uppdrag att utfärda nödvändiga intyg.

Detta är reglerat i lagen (1990:515) om auktorisation av handelskamrar.

Med hänsyn till avtalet mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och

Schweiz å andra sidan krävs en ändring i denna lag så att intyg även

lämnas av sökande som avser att utöva ett i Schweiz reglerat yrke eller

motsvarande näring.

10.2.2 Krav på god vandel

I flertalet av övergångs- och liberaliseringsdirektiven föreskrivs att

värdlandet, om det av sina egna medborgare ställer krav på bevis på god

vandel, i fråga om sökande från andra medlemsstater som tillräckligt

bevis på detta skall godta utdrag ur ett rättsligt register. I brist på sådant

utdrag skall ett motsvarande dokument godtas om det är utfärdat av en

behörig juridisk eller administrativ myndighet i den sökande EU-

medborgarens hemland eller den medlemsstat som den sökande

kommer från.

För de verksamheter, som berörs av här aktuella direktiv, lämnas

föreskrifter i förordning eller myndighetsföreskrift om hur

förekommande krav på god vandel skall visas. Således kräver avtalet med

Schweiz inte någon ändring i lag för hur schweiziska medborgare skall

kunna ge bevis på god vandel.

Vad gäller svenska medborgares rätt att få utnyttja sin rätt att bedriva

dessa verksamheter i annan medlemsstat som anställd eller

egenföretagare är detta tillgodosett genom 9 § i lagen (1998:620) om

belastningsregister där följande stadgas:

9 § En enskild har rätt att på begäran skriftligen få ta del av samtliga

uppgifter ur

registret om sig själv. Sådana uppgifter skall på begäran lämnas ut utan avgift

en

gång per kalenderår. En enskild som behöver ett registerutdrag om sig själv för

att kunna ta till vara sin rätt i ett främmande land eller få tillstånd att resa

 in,

bosätta sig eller arbeta där, har rätt att få ett utdrag vars innehåll är

begränsat

enligt föreskrifter som regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

meddelar. En begäran om uppgifter ur registret skall vara skriftlig och

undertecknad av den sökande själv.

Då den aktuella lagtexten förbinder kravet på registerutdrag med

tillvaratagande av rättighet i annat land och inte i ett geografiskt

avgränsat område kräver avtalet med Schweiz ingen ändring i gällande

lagstiftning.

10.2.3 Krav på konkursfrihet

Regeringens förslag: En svensk medborgare som behöver ett bevis på

att han eller hon inte är eller har varit försatt i konkurs för att få utöva

näring eller yrke i Schweiz, skall kunna bekräfta en uppgift om detta med

ed enligt lagen (1946:819) om upptagande av ed för rättighets

tillvaratagande i utlandet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: I vissa direktiv, som behandlar

etableringsrätten för yrken där krav på konkursfrihet förekommer, ges

föreskrifter om hur sökande från en medlemsstat inom EU skall kunna

uppfylla förekommande krav på konkursfrihet i annan medlemsstat.

Enligt dessa direktiv skall värdlandet i fråga om sökande från andra

medlemsstater som tillräckligt bevis härpå godta utdrag ur ett rättsligt

register. I brist på utdrag ur rättsligt register skall värdlandet godta ett

motsvarande dokument utfärdat av en behörig juridisk eller administrativ

myndighet i den sökande EU-medborgarens hemland eller den

medlemsstat som den sökande kommer ifrån. I de fall sådana intyg inte

kan erhållas i den sökandes hemland skall värdlandet godta ed alternativt,

där detta inte är möjligt, en högtidlig förklaring avlagd inför behörig

domstol eller myndighet i den sökandes hemland inom Europeiska

unionen eller den medlemsstat som den sökande kommer ifrån.

För att som näringsidkare få bedriva de verksamheter, vilka omfattas

av övergångs- och liberaliseringsdirektiven, ställs samma krav som

generellt för näringsverksamhet. Enligt 6 kap. 1 § konkurslagen

(1987:672) får en gäldenär som är fysisk person inte under konkurs

driva näringsverksamhet som medför bokföringsskyldighet enligt

bokföringslagen (1999:1078). Något generellt krav på att den som avser

att etablera näringsverksamhet måste visa att han inte är försatt i konkurs

föreligger inte enligt svensk lagstiftning. I de fall utländska medborgare

avser att eta-blera verksamhet där krav på att den sökande inte är försatt i

konkurs, föreligger i svensk lag, exempelvis fastighetsmäklare och

revisorer, har det inte angetts hur detta skall visas. Någon lagändring

krävs därmed inte för att tillgodose schweiziska medborgares möjlighet

att utöva sådana näringsverksamheter.

Svenska medborgare, som vill utöva sin rätt att bedriva en verksamhet

i annan EU-medlemsstat, vilken kräver bevis på konkursfrihet, kan

tillgodose detta krav genom domstolsprotokoll om ed i enlighet med

lagen (1946:819) om upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i

utlandet. Då stadgandet i 1 § anger att ed skall kunna upptas för att få

idka näring inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet kräver

avtalet att lagen kompletteras med en hänvisning till Schweiz.

10.2.4 Krav på att den sökande ej varit föremål för

administrativa disciplinära åtgärder

Krav på bevis om att den sökande inte är föremål för administrativ

disciplinär åtgärd förekommer i rådets direktiv 67/43/EEG av den 12

januari 1967 om att uppnå etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla

tjänster som egenföretagare dels inom handel med och förvaltning av

fast egendom (exklusive 6402 ur ISIC-grupp 640), dels vissa tjänster

som finns klassificerade på annat håll (ISIC-grupp 839). I fråga om

tjänster enligt ISIC-grupp 839 omfattar direktivet enligt artikel 3.2

privata arbetsförmedlingar, upplysningsbyråer, vaktbolag, reklambyråer,

annonsbyråer, privata handelsevenemang, skrivbyråer inklusive.

uthyrning av mekaniska och elektroniska maskiner samt

översättarservice, rådgivning i frågor rörande affärsorganisation, litterär

och konstnärlig verksamhet, verk-samhet som värderingsman med

undantag för försäkringsområdet, tolkservice samt verksamhet med

tidningsurklipp. Enligt artikel 4 undantas sådana former av verksamhet

som är förenade med utövande av offentlig myndighet. De verksamheter

som är reglerade i Sverige är förmedling av fastigheter inte hyresrätter

 samt tolkservice.

Den som yrkesmässigt förmedlar fastigheter skall enligt 5 §

fastighets-mäklarlagen (1995:400) vara registrerad hos

Fastighetsmäklarnämnden. Undantag gäller för advokater eller sådana

fastighetsmäklare som enbart förmedlar hyresrätter.

Fastighetsmäklarnämnden kan enligt 8 § fastighetsmäklarlagen under

vissa förutsättningar återkalla registreringen för fastighetsmäklare som

är registrerade hos nämnden eller om det anses som tillräckligt, istället

meddela varning. På begäran skall Fastighetsmäklarnämnden enligt 8 §

fastighetsmäklarförordningen (1999:1214) utfärda intyg om att en

fastighetsmäklares registrering inte har upphävts eller att varning inte

har meddelats mäklaren.

För advokatväsendet utövas tillsynen av advokatsamfundets styrelse

och disciplinnämnd (8 kap. 6 § rättegångsbalken). En advokat som

uppsåtligen gör orätt eller annars förfar oredligt skall uteslutas ur

advokatsamfundet. Åsidosätter en advokat annars sina plikter som

advokat, får varning eller erinran meddelas honom.

Vad gäller tolk- och översättarservice är Kammarkollegiet

tillsynsmyndighet enligt 1 § förordningen (1985:613) om auktorisation

av tolkar och översättare. Enligt 7 a § i förordningen skall

Kammarkollegiet på begäran utfärda intyg att varning inte har meddelats.

Av redovisningen framgår att behov av här aktuellt intyg hos den som i

annan medlemsstat inom EU vill utöva fastighetsmäklarverksamhet eller

tolk- och översättarservice i annan stat tillgodosetts. Mot denna

bakgrund kräver avtalet med Schweiz inte någon lagändring.

10.2.5 Bevis på ekonomisk ställning samt giltig försäkring

I direktiv för vissa yrken eller verksamheter regleras hur sökande från

annan medlemsstat skall uppfylla värdlandets krav på intyg om

ekonomisk ställning. Direktiven fastställer i dessa fall att i den mån

utövande av en verksamhet i en medlemsstat är förenad med krav på

redovisning av ekonomisk ställning respektive bevis om giltig försäkring

mot finans-iella risker härrörande från den yrkesmässiga

ansvarsskyldigheten, så skall värdlandet godta intyg från bank respektive

intyg från försäkringsbolag i det land den sökande är verksam.

Direktivet har inte krävt något genomförande i svensk lagstiftning.

10.3 Det första generella direktivet

För att avskaffa hinder för den fria rörligheten har Europeiska rådet

antagit rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en

generell ordning för erkännande av examensbevis över

behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier.

Syftet med direktivet är att möjliggöra för en medborgare i en

medlemsstat att utöva ett i en annan medlemsstat reglerat yrke. Detta

skall enligt direktivet medges under förutsättning att personen i fråga

har rätt att utöva samma eller motsvarande yrke i sitt hemland samt att

yrkesbehörigheten där kräver en minst treårig postgymnasial utbildning.

Direktivet reglerar de villkor som skall gälla för värdlandets erkännande

av examina från sådana utbildningar.

I direktivet anges närmare vad som avses med examensbevis,

värdmedlemsstat, reglerat yrke, reglerad yrkesverksamhet,

yrkeserfarenhet, anpassningstid och lämplighetsprov. Vidare fastställs

att direktivet omfattar varje medborgare i en medlemsstat som vill utöva

ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat i självständig verksamhet eller

som anställd, förutsatt att det aktuella yrket inte omfattas av ett separat

direktiv.

En värdmedlemsstat får enligt direktivet inte vägra en medborgare från

en annan medlemsstat att få utöva ett reglerat yrke på samma villkor som

landets egna medborgare om den sökande har ett examensbevis som

krävs för att få utöva yrket i den andra medlemsstaten. Likaså får denna

rätt inte förvägras ifall medborgaren utövat yrket i fråga på heltid under

två år i en medlemsstat som inte reglerar det aktuella yrket och

dessutom kan visa ett av behörig myndighet utfärdat intyg om en eller

flera kvalifikationer av angivet slag. Kvalifikationskravet är en för yrket

avsedd minst 3-årig postgymnasial utbildning på universitet, högskola

eller in-stitution på liknande nivå.

Om den sökande genomgått en utbildning som är minst ett år kortare

än vad som krävs i värdmedlemsstaten får denna stat trots vad som nyss

angivits kräva bevis på yrkeserfarenhet. Omfattningen av den er-

forderliga yrkeserfarenheten får inte överstiga den dubbla bristande

utbildningstiden och dessutom inte överstiga fyra år.

Om de ämnen som omfattas av den sökandes utbildning väsentligt

skiljer sig från de som krävs i värdlandet kan värdmedlemsstaten kräva

att den sökande genomför en s.k. anpassningstid i värdlandet eller

genomgår ett lämplighetsprov. Med anpassningstid avses att den sökande

arbetar under överinseende av en kvalificerad fackman.

Anpassningstiden får inte överstiga tre år. Motsvarande gäller när det i

värdlandet reglerade yrket innefattar en eller flera yrkesaktiviteter som

inte ingår i det reglerade yrket i den sökandes hemland. I stället för

anpassningstid skall den sökande kunna välja att genomgå ett

lämplighetsprov.

I direktivet regleras även på vilket sätt den sökande skall tillgodose i

värdlandet förekommande krav på god vandel, konkursfrihet, yrkes-

mässig försumlighet, fysisk och psykisk hälsa.

Värdlandet skall godta de examensbevis och dokument som utfärdats

av behöriga myndigheter i den sökandes hemland eller det land som

denne kommer ifrån. Medlemsstaterna har skyldighet att inom viss tid

utse för intygsgivningen behöriga myndigheter samt besluta om övriga

er-forderliga åtgärder för direktivets tillämpning.

Sverige har relativt få reglerade yrken jämfört med övriga medlems-

stater i unionen. De yrken som i Sverige för närvarande omfattas av detta

direktiv är: advokater, arbetsterapeuter, audionomer, biomedicinska

analytiker, dietister, logopeder, optiker, ortopedingenjörer, psykologer,

psykoterapeuter, sjukgymnaster, sjukhusfysiker, brandingenjörer, lärare,

sjökaptener, sjöingenjörer samt revisorer.

 För att genomföra avtalet med Schweiz i svensk lagstiftning krävs

därför ändringar i de lagar där lagtexten innehåller hänvisningar

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. För advokatyrket krävs

ändring i rättegångsbalken, för yrken inom hälso- och sjukvårdsområdet

ändring i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område samt för revisorsverksamhet ändring i lagen

(1995:528) om revisorer. Dessa redovisas närmare för respektive yrke i

avsnitt 9.2.4. I fråga om förekommande krav som andra medlemsstater

ställer på intyg om god vandel, konkursfrihet och att den sökande inte

varit föremål för admini-strativa disciplinära åtgärder har detta för

svenska medborgare lösts såsom redovisats tidigare för övergångs- och

liberaliseringsdirektiven.

10.4 Det andra generella direktivet

Rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell

ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en

ordning som kompletterar den som föreskrivs i rådets direktiv

89/48/EEG av den 21 december 1989, omfattar postgymnasiala

utbildningar som är kortare än tre år, antingen från högskolan eller från

andra yrkesutbildningar. Direktivet är uppbyggt på samma sätt som det

första generella direktivet och de bildar tillsammans ett gemensamt

generellt system för examenserkännande. Det finns också ett samband

mellan direktiven eftersom ett visst yrke i ett land kan omfattas av det

första generella direktivet medan det i ett annat land kan omfattas av det

andra generella direktivet.

Grundprincipen är att en medborgare från en medlemsstat skall få

utöva ett i värdlandet reglerat yrke på samma villkor som värdlandets

egna medborgare. Regleringen i övrigt följer av villkoren för ömsesidigt

erkännande av utbildning, vilka i stora drag överensstämmer med de som

redovisats för det första generella direktivet.

I Sverige omfattas följande yrken av det andra generella direktivet:

skorstensfejarmästere, fastighetsmäklare, receptarie, tandhygienist,

tandsköterska, trafiklärare, skeppare, styrman, maskintekniker,

maskinister och fartygselektriker. Av dessa yrken medför avtalet med

Schweiz lagändring endast vad avser yrken inom hälso- och sjukvården

(se avsnitt 9.2.4).

I fråga om intygsgivning vad avser vandel, konkursfrihet och liknande

till svenska medborgare, vilka vill i utöva i Schweiz reglerat yrke som

omfattas av det andra generella direktivet, hänvisas till vad som

redovisats för de s.k. övergångs- och liberaliseringsdirektiven. Vilka

utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som skall godtas av

värdlandet framgår av direktivet.

10.5 Direktiv för särskilda yrken

10.5.1 Juridiska yrken - Advokat

Regeringens förslag: Personer som auktoriserats som advokat eller

som genomgått utbildning för att bli advokat i Schweiz skall jämställas

med sådana personer från Europeiska unionen eller Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: För den inre marknadens utveckling

är advokatyrket av central betydelse. Det har dock visat sig vara förenat

med stora svårigheter att finna en gemensam lagstiftning för detta

yrkesområde, vilket delvis beror på de stora skillnaderna i nationell

lagstiftning, olika rättsprinciper och de mycket starka traditioner som

kringgärdar advokaternas arbete i de aktuella länderna.

Advokatverksamheten berörs av tre EG-direktiv. Rådets direktiv

89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för er-

kännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning

som omfattar minst tre års studier (det första generella direktivet, se

avsnitt 9.2.2) omfattar bl.a. advokater. Direktivet innebär att en person

som har full behörighet att utöva ett yrke i ett medlemsland har rätt att få

behörigheten erkänd i de övriga medlemsländerna. När det gäller

advokater och andra jurister som omfattas av direktivet får länderna, för

att utbildningen skall erkännas, ställa upp krav på praktik i landet eller

krav på ett kunskapsprov.

Vidare regleras advokatverksamhet i rådets direktiv 77/249/EEG av

den 22 mars 1977 om underlättande för advokater att effektivt begagna

sig av friheten att tillhandahålla tjänster (det s.k. advokatdirektivet).

Advokaters rätt att etablera sig i ett annat land inom den Europeiska

unionen på samma villkor som landets egna medborgare regleras av

rådets direktiv 98/5/EG av den 16 februari 1998 om underlättande av

stadigvarande utövande av advokatyrket i en annan medlemsstat än den i

vilken auktorisationen erhölls (det s.k. etableringsdirektivet). Eta-

bleringsdirektivet innebär att advokater som auktoriserats i ett land inom

Europeiska unionen skall kunna etablera sig i andra medlemsländer och

stadigvarande verka där under sitt hemlands yrkestitel. En sådan advokat

skall registrera sig i värdlandet och vara underkastad värdlandets

yrkesmässiga och etiska regler. Etableringsdirektivet ger vidare ökat

tillträde till värdlandets advokatorganisation för advokater som verkat i

ett annat medlemsland under sitt hemlands yrkestitel. Därmed

kompletterar detta direktiv framför allt det första generella direktivet.

Direktiv 89/48/EEG och direktiv 77/249/EEG genomfördes i Sverige

år 1993 (prop. 1992/93:64, bet. 1992/93:JuU13, rskr. 1992/93:73, SFS

1992:1511). Reformen innebar att kravet på att ombud skall vara

svenska medborgare avskaffades och kravet på att ombud skall ha

hemvist i Sverige ändrades till ett krav på hemvist inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet. Vidare genomfördes ändringar som

innebar att advokater från Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

som tillhandahåller tjänster i Sverige i princip jämställs med svenska

advokater. Förutsättningarna för att antas till ledamot av det svenska

advokatsamfundet ändrades också genom att medborgarskaps- och

hemvistkraven anpassades till direktivens krav. Vidare öppnades en

möjlighet för den som genomgått en utbildning som krävs för att bli

advokat i en stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet att bli

medlem i det svenska advokatsamfundet efter att ha genomgått ett prov

som visar att han eller hon har tillräckliga kunskaper om den svenska

rättsordningen.

Etableringsdirektivet (98/5/EG) genomfördes i januari 2000 (prop.

1998/99:108, bet. 1998/99:JuU24, rskr. 1999/2000:4, SFS 1999:791)

genom att en rad ändringar gjordes i 8 kap. rättegångsbalken.

Ändringarna innebar bl.a. att den som är auktoriserad i en annan stat

inom Euro-peiska unionen och stadigvarande utövar advokatverksamhet i

Sverige under sitt hemlands yrkestitel, skall vara registrerad hos

Sveriges advokatsamfund. Den som på detta sätt registrerats hos

advokatsamfundet skall under vissa förutsättningar anses uppfylla kraven

på fullgjord kunskapsprövning samt praktisk och teoretisk utbildning. En

förutsättning är att den sökande efter registreringen, under minst tre år

bedrivit faktisk och regelbunden advokatverksamhet i Sverige samt att

denna verksamhet huvudsakligen omfattat svensk rätt. Om verksamheten

inte huvudsakligen omfattat svensk rätt skall den registrerade på annat

sätt ha förvärvat tillräckliga kunskaper och erfarenheter för att antas till

ledamot i samfundet.

För att genomföra avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan, bör personer som

auktoriserats som advokater eller genomgått utbildning för att bli

advokat i Schweiz jämställas med sådana personer från Europeiska

unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Avtalet

påverkar i motsvarande hänseende också hemvistkravet för

rättegångsombud. Detta kräver ändringar i rättegångsbalken i enlighet

med vad som redovisats i avsnitt 2.12.

10.5.2 Vissa yrken inom hälso- och sjukvården

Regeringens förslag: Schweiziska medborgare som fått sin

schweiziska auktorisation att få utöva ett yrke inom hälso- och

sjukvårdens område återkallad, skall få sin svenska legitimation

återkallad.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att få utöva läkaryrket

som självständigt yrkesverksam eller som anställd i en annan

medlemsstat inom Europeiska gemenskapen regleras i rådets direktiv

93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria

rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens-

och andra behörighetsbevis. I direktivet uppräknas de examens- och

behörighetsbevis som skall accepteras dels för läkare, dels för

specialistläkare .

Direktivet skiljer mellan sådana specialistfunktioner som finns i

samtliga medlemsstater och sådana som är gemensamma för två

respektive för flera medlemsstater. I vissa fall medger direktivet att

värdmedlemsstaten dvs. den stat i vilken den utländske medborgaren

utövar yrket kan ställa krav på praktiskt utövande av den aktuella

verksamheten. Således får krav på treårig praktisk utövning krävas av

medborgare inom gemenskapen som har påbörjat sin utbildning före viss

tidpunkt. I direktivet anges också vilka krav som ställs på utbildningens

längd inom olika specialistfunktioner samt vad läkarutbildningen skall

omfatta.

Utöver de krav på utbildning som värdlandet får ställa på medborgare

från andra medlemsstater för att få utöva läkaryrket fastställs i direktivet

också hur i värdlandet förekommande krav på god vandel eller bevis på

att den sökande inte är föremål för disciplinpåföljd skall tillgodoses.

Härutöver anges de skyldigheter som ålagts medlemsstaterna vad avser

information gentemot sökande från annan medlemsstat respektive

mellan medlemsstaterna vad avser förhållande som kan inverka på rätten

att utöva läkaryrket.

Möjligheten för en medborgare i en medlemsstat att få utöva sjuk-

sköterskeyrket i en annan medlemsstat inom gemenskapen regleras i

rådets direktiv 77/452/EEG av den 27 juni 1977 om ömsesidigt

erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för

sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård samt åtgärder

för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten

att tillhandahålla tjänster. Härutöver regleras vissa frågor i rådets

direktiv 77/453/EEG av den 27 juni 1977 om samordning av

bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som

sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård.

I det förstnämnda direktivet anges såväl vilka utbildningstitlar samt de

examensbevis som skall ge rätt till tillträde till sjuksköterskeyrket i de

olika medlemsstaterna. I det sistnämnda direktivet anges bl.a. de

minimikrav som sjuksköterskeutbildningen skall uppfylla. För

medborgare i medlemsstater vars utbildnings-, examens- och andra

behörighetsbevis inte uppfyller dessa minimikrav kan värdlandet

därutöver kräva att den sökande utövat verksamhet som sjuksköterska

med ansvar för allmän hälso- och sjukvård under minst tre år under en

femårsperiod före tidpunkten för utfärdandet av intyget. På samma sätt

som redovisats för läkare regleras hur den sökande skall kunna uppfylla i

värdlandet förekommande krav på god vandel m.m.

Tandläkares möjlighet att få utöva sitt yrke i annan medlemsstat

regleras i rådets direktiv 78/686/EEG av den 25 juli 1978 om

ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra

behörighetsbevis för tandläkare inklusive åtgärder för att underlätta det

faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla

tjänster. På samma sätt som i direktivet för sjuksköterskor anges i

direktivet under vilka titlar tandläkaryrket utövas i de olika

medlemsländerna och vilka intyg som berättigar till utövande av

tandläkaryrket dessa länder samt anges att dessa intyg skall godtas av

värdmedlemsstaten.

Direktivet tar även upp utbildnings-, examens och andra

behörighetsbevis för specialisttandläkare som förekommer i

medlemsländerna. Vad gäller dessa skall de godkännas i

värdmedlemsstaten i den mån det förekommer motsvarande

specialistbehörighet i värdlandet. Vidare tas även upp hur förekommande

krav på god vandel och krav på att den sökande inte är föremål för

disciplinpåföljd skall hanteras.

Barnmorskornas yrkesutövning inom gemenskapen regleras genom

rådets direktiv 80/154/EEG av den 21 januari 1980 om ömsesidigt

erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för

barnmorskor inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet

av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster. Härutöver

regleras vissa frågor genom rådets direktiv 80/155/EEG av den 21

januari 1980 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra

författningar om rätten att påbörja och utöva verksamhet som

barnmorska. Direktiven överensstämmer i sina huvuddrag med

direktiven för de tidigare redovisade sjukvårdsyrkena.

Apotekares rätt att få arbeta i ett annan medlemsstat inom Europeiska

unionen regleras genom rådets direktiv 85/433/EEG av den 16

september 1985 om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens-

och andra behörighetsbevis i farmaci inklusive åtgärder för att underlätta

det faktiska utövandet av etableringsrätten när det gäller viss

farmaceutisk verksamhet.

Övriga yrken inom sjuk- och hälsovården regleras genom det första

generella direktivet som redovisats ovan. Till sådana yrken inom

området som i Sverige kräver särskild behörighet hör arbetsterapeut,

audionom, biomedicinsk analytiker, dietist, kiropraktor, logoped,

optiker, ortopedingenjör, psykolog, psykoterapeut, receptarie,

röntgensjuksköterska, sjukgymnast, sjukhusfysiker och tandhygienist.

I lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område regleras verksamheten inom de yrken inom hälso- och

sjukvårdens område som kräver särskild behörighet. I lagens 5 kap. finns

bestämmelser om bl.a. disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation.

Med hänsyn till avtalet med Schweiz måste 5 kap. 7 § ändras så att

hänvisningen till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

kompletteras med en hän-visning till Schweiz.

10.5.3 Veterinär

Den fria rörligheten för veterinärer regleras i rådets direktiv

78/1026/EEG av den 18 december 1978 om ömsesidigt erkännande av

utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för veterinärer

inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av

etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster. Vidare gäller

rådets direktiv 78/1027/EEG av den 18 december 1978 om samordning

av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som

veterinär.

Direktiven föreskriver att medlemsstaterna skall erkänna de

utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdats för

veterinärer och som garanterar att personen ifråga förvärvat vissa i

direktivet angivna kunskaper. Vidare anges i direktiven de examens- och

behörighets- eller andra kompetensbevis som uppfyller minimikraven i

respektive medlemsstat samt de minimikrav som skall uppfyllas.

Personer som genomgått utbildning av ovan nämnt slag skall erhålla

rätten att utöva sitt yrke i värdlandet.

I lagen (1994:844) om behörighet att utöva veterinäryrket stadgas:

3§ För veterinärer med sådan utländsk utbildning som omfattas av Sveriges

åtaganden enligt internationella överenskommelser meddelar regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, Jordbruksverket föreskrifter om

1. legitimation,

2. behörighet att utan legitimation utöva veterinäryrket.

Detta innebär att någon lagändring inte är nödvändig.

10.5.4 Arkitektur

Rätten att få utöva arkitekturverksamhet i annan medlemsstat regleras i

rådets direktiv 85/384/EEG av den 10 juni 1985 om det ömsesidiga

erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis på

arkitekturområdet, däribland åtgärder för att underlätta ett effektivt ut-

nyttjande av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster.

Enligt direktivet skall varje medlemsstat godta utbildnings-, examens

och andra behörighetsbevis från utbildningar som uppfyller i direktivet

angivna krav. Även i de fall en medborgare i en medlemsstat erhållit rätt

att använda sig av arkitekttiteln på grund av särskilda insatser inom

arkitekturområdet och detta grundats på en lagstiftning i medborgarens

hemland skall värdlandet ge denne rätt att utöva arkitektverksamhet

under yrkesbeteckningen arkitekt.

I direktivet räknas de utbildningar och examensbevis från de olika

medlemsstaterna upp som skall ge rätt att utöva arkitekturverksamhet

under titeln arkitekt. I likhet med direktiven på andra yrkesområden

fastställs i detta direktiv hur i värdlandet förekommande krav på god

vandel och konkursfrihet skall kunna uppfyllas av den sökande.

Arkitekttiteln är inte lagligen skyddad i Sverige varför det inte krävs

någon lagändring för att tillgodose schweiziska medborgares rätt att

utöva arkitektyrket i Sverige. I fråga om svenska medborgares rätt att ta

upp arkitektverksamhet i annan medlemsstat där denna är reglerad måste

dessa kunna förses med nödvändiga intyg. Utöver betyg från svensk

arkitektutbildning kan således krav ställas på intyg om god vandel och

konkursfrihet. Dessa behov hos svenska medborgare kan tillgodoses

genom utdrag ur polisregistret respektive genom edgång i enlighet med

vad som redovisats tidigare.

10.5.5 Yrken inom sjöfartens område

De reglerade yrkena inom sjöfartens område regleras genom de båda

förstnämnda generella direktiven det första generella respektive det

andra generella direktivet, vilka beskrivits tidigare.

Vad gäller behörighetskrav för att få att utöva vissa yrken inom

sjöfartens område är detta reglerat i förordningen (1998:965) om

behörigheter för sjöpersonal. Någon lagändring med anledning av avtalet

med Schweiz är därmed inte aktuell.

10.5.6 Revisorer

Regeringens förslag: Hänvisningen till EES-området i 4 §, 6 - 8 §§

samt 16 § i lagen (1995:528) om revisorer kompletteras med en

hänvisning till Schweiz.

Promemorians förslag: Utöver ändring i de i promemorian

föreslagna ändringarna föreslår regeringen motsvarande ändring även i

16 §.

Remissinstanserna: Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR har

inte haft några principiella invändningar mot promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: Av det första generella direktivet,

vilket beskrivits tidigare, följer att en utlänning under vissa förut-

sättningar skall kunna bli godkänd eller auktoriserad som revisor i

Sverige.

Som nämnts tidigare regleras revisionsverksamhet i lagen (1995:528)

om revisorer. I lagens 4, 6 8 samt 16 §§ fastställs kraven för god-

kännande och auktorisation av revisor. Dessa paragrafer innehåller

hänvisningar till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Avtalet med

Schweiz kräver att dessa bestämmelser kompletteras med hänvisningar

till Schweiz.

11 Övriga sektorsavtal

11.1 Inledning

Sex av sektorsavtalen är gemenskapsrättsliga, vilket innebär att de

sträcker sig över områden där den Europeiska gemenskapen är behörig

att besluta om regler och därmed även att ingå avtalen, och att

medlemsstaterna - på motsvarande sätt som gäller andra

gemenskapsregler inom dessa områden - har att anpassa sig till

sektorsavtalens innehåll. Avtalet om personers fria rörlighet är istället

ett s.k. blandat avtal varmed avses att de avtalsslutande parterna utgörs av

Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater (d.v.s. EU-länderna) å

ena sidan och Schweiz å andra sidan. Det faktum att EU-länderna är

avtalsslutande parter betyder i praktiken att sektorsavtalet innefattar

områden som ligger inom den nation-ella lagstiftningsmaktens

kompetens. Detta föranleder i sin tur att sektorsavtalet om personers

fria rörlighet måste ratificeras av samtliga medlemsstater i Europeiska

unionen.

Med beaktande av den s.k. giljotinklausulen i avtalet om personers fria

rörlighet innebär detta att ett gemensamt agerande mellan Europeiska

unionens medlemsstater och Europeiska gemenskapen är nödvändigt för

att sektorsavtalen skall kunna träda i kraft, eftersom samtliga avtals-

parters respektive agerande för godkännande erfordras. Detta får till

följd att om ett eller flera avtal inte träder i kraft träder inte heller något

av de andra avtalen i kraft. På motsvarande sätt upphör samtliga sju avtal

att gälla så snart något av avtalen upphör att gälla.

11.2 Avtalet om luftfart

Innehåll

Avtalet gäller civil luftfart. Mellan parterna skall bestämmelserna i

avtalet och dess bilagor gälla.

Allmänna bestämmelser

I kapitlet behandlas främst konkurrensfrågor. Varje form av nation-

alitetsdiskriminering är förbjuden och medborgarna i Europeiska

gemenskapen och Schweiz garanteras, inom tillämpningsområdet för

avtalet, full etableringsfrihet. Bolag eller företag, bildade i och med säte

i Europeiska gemenskapen eller Schweiz, skall likställas med fysiska

personer som är medborgare i Europeiska gemenskapen eller Schweiz.

Alla avtal som på något sätt hindrar, begränsar eller snedvrider

konkurrensen är ogiltiga (med vissa undantag). Missbruk av

dominerande ställning är förbjudet. Enligt huvudregeln är statsstöd eller

motsvarande inte tillåtet.

Trafikrättigheter

Lufttrafikföretag från Europeiska gemenskapen och Schweiz ges

trafikrättigheter för trafik mellan valfri punkt i Schweiz och valfri punkt

inom gemenskapen. Två år efter ikraftträdandet av avtalet får

lufttrafikföretag från Schweiz trafikrättigheter för trafik mellan punkter

i olika EG-stater. Parterna skall förhandla om möjligheten att, fem år

efter ikraftträdandet av avtalet, detta skall omfatta även trafikrättigheter

för trafik mellan punkter inom Schweiz och mellan punkter inom

Europeiska gemenskapens medlemsstater.

Bestämmelserna i kapitlet äger företräde framför bestämmelser i

befintliga bilaterala avtal mellan Schweiz och Europeiska gemenskapens

medlemsstater. Existerande trafikrättigheter i bilaterala avtal som inte

omfattas av kapitlet får dock utövas även i fortsättningen.

Kontroll av att avtalet efterlevs

Parterna skall efterleva avtalet och de ansvarar inom sina respektive

territorier för detta. De skall biträda varandra vid möjliga överträdelser.

EG-domstolen har exklusiv behörighet i alla frågor som rör giltigheten

av beslut som fattats av gemenskapens institutioner.

Gemensam kommitté

En gemensam kommitté inrättas som skall ansvara för förvaltningen av

avtalet och att detta genomförs på ett riktigt sätt. Kommittén kan utfärda

rekommendationer och fatta beslut enligt vad som är närmare

föreskrivet. Kommitténs beslut är bindande.

I kapitlet anges också vissa procedurfrågor för arbetet inom

kommittén.

Ny lagstiftning

Förutsatt att principen om icke-diskriminering och bestämmelserna i

avtalet följs, får vardera parten ensidigt ändra sin lagstiftning i frågor

som regleras genom avtalet. Ändringar skall föregås av samråd mellan

parterna. Gemensamma kommittén kan fatta beslut om de ändringar i

avtalet eller bilagan som en lagändring föranleder.

Tredje land och internationella organisationer

Parterna skall samråda med varandra, enligt vissa närmare angivna för-

faranden, i luftfartsfrågor som behandlas i internationella organisationer

eller som rör tredje land.

Slutbestämmelser

I kapitlet behandlas bl.a. frågor om sekretess, om tvistlösning, om

ändring av avtalet, om tillämpningsområdet, om uppsägning och om

ikraft-tträdande. Avtalet gäller i sju år, men skall förlängas om inte

endera parten har meddelat att avtalet inte skall förlängas. I bilagan till

avtalet är vidare de direktiv och förordningar angivna som utgör en del av

avtalet.

Konsekvenser för Sverige

För svenskt vidkommande har avtalet endast mindre praktisk betydelse.

De regler som idag gäller för luftfarten inom Europeiska gemenskapen

blir i princip tillämpliga även på Schweiz, dvs. att schweiziska

lufttrafikföretag genom avtalet stegvis får tillgång till den avreglerade

lufttrafikmarknaden inom Europeiska gemenskapen.

Bestämmelserna i det bilaterala luftfartsavtalet mellan Sverige och

Schweiz sätts ur spel och ersätts av det nu aktuella avtalet.

I praktiken innebär avtalet utökade möjligheter för svenska flygbolag

att flyga till och från Schweiz. Detta får nu ske, antingen direkt eller via

valfri punkt inom gemenskapen. Fri prissättning kommer i princip att

gälla för trafiken mellan Sverige och Schweiz.

11.3 Avtalet om gods- och persontransporter på väg och

järnväg

Innehåll

Avtalet syftar främst till liberalisera parternas tillträde till marknaderna

för gods- och persontransporter på väg och järnväg för att därigenom

säkerställa ett effektivare trafikflöde för alla de transportsätt som

omfattas av avtalet på den färdväg som tekniskt, geografiskt och

ekonomiskt är bäst lämpad. Avtalet syftar också till att fastställa

villkoren för en samordnad transportpolitik. Avtalets bestämmelser och

tillämpning av dessa grundas på principerna om ömsesidighet,

rättigheten att fritt välja transportsätt samt icke-diskriminering.

Gemenskapens regelverk

Schweiz kommer att från avtalets ikraftträdande tillämpa gemenskapens

regler på väg- och järnvägsområdet med två undantag. Undantagen gäller

dels gemenskapens regler för fordonskontroll, för vilka Schweiz har

beviljats en övergångsperiod på två år, dels reglerna för högsta tillåtna

fordonsvikt. Inom unionen har fordon upp till 40 ton tillträde till mark-

naden. I Schweiz är motsvarande viktgräns 28 ton. Under åren fram till år

2005 kommer Schweiz att gradvis öka den högsta tillåtna fordonsvikten

för att den 1 januari 2005 ha anpassat sin lagstiftning till gällande

gemenskapslagstiftning. Från den 1 januari 2001 kommer fordon med

en totalvikt upp till 34 ton vara tillåten. För att tillmötesgå

gemenskapens ursprungliga krav på direkt tillträde vid avtalets

ikraftträdande för fordon på 40 ton skall årliga kvoter tilldelas parterna.

Kvoterna skall enligt avtalet höjas från 250 000 tillstånd år 2000 till

300 000 tillstånd till år 2001 och 2002. 400 000 tillstånd skall tilldelas

parterna för år 2003 och 2004. Genom dessa kvoter får således

gemenskapens fordon upp till 40 ton tillstånd att bedriva bilateral trafik

och transittrafik genom Schweiz mot erläggande av en avgift för

utnyttjandet av vägnätet. I sammanhanget kan nämnas att kommissionen

har lagt fram ett förslag hur dessa kvoter skall fördelas mellan

medlemsstaterna.

Vägavgifter

Parallellt med ökningen av den högsta tillåtna fordonvikten kommer

Schweiz att från och med den 1 januari 2001 gradvis införa ett nytt

vägavgiftssystem för utnyttjandet av vägnätet. I avtalet fastställs ett antal

principer för det nya systemet, såsom ickediskriminering,

proportionalitet och överblickbarhet, samt de maximala avgiftsbeloppen

för fordon på 40 ton som avverkar en sträcka på över 300 km i trafik

över Alperna. Avgifterna för längre eller kortare sträckor och för andra

fordonskategorier varierar i proportion till detta. Avgifterna

differentieras utifrån tre miljöklasser avseende utsläpp, varvid avgiften

för den minst förorenade klassen är lägst. Av de totala maximala

avgiftsbeloppen får Schweiz avsätta högst 15 % till särskilda avgifter för

användningen av alpina genomfartsleder. En justering av de

överenskomna beloppen kan göras vartannat år från och med år 2007 för

att beakta inflationstakten i Schweiz.

Järnvägstransporter och kombinerade transporter

Av avtalet framgår det att de avtalsslutande parterna är eniga om målet

att upprätta ett järnvägsutbud och ett utbud av kombinerade transporter i

den alpina regionen som i termer av kapacitet och konkurrenskraft skall

vara tillräcklig och säkerställa marknadskrafternas fria spel liksom

avseende järnvägsföretagens självständighet. Parterna åtar sig vidare att

genomföra de bestämmelser som krävs för att parallellt med det

stegvisa upprättandet av vägavgiftssystemet se till att användarna

tillhandahålls ett utbud av järnvägs- och kombinerade transporter som

med avseende på kapacitet, pris och kvalitet skall vara av den art att en

jämlik fördelning av trafiken säkerställs för alla transalpina

genomfartsleder.

Skyddsåtgärder

Om det, trots konkurrenskraftiga järnvägspriser och uppfyllda

kvalitetskrav, uppstår problem inom den schweiziska vägtrafiken och om

den genomsnittliga utnyttjandegraden av utbudet av järnvägstjänster på

schweiziskt territorium under en viss period understiger 66 % får

Schweiz från och med år 2005 vidta skyddsåtgärder. Enligt avtalet får

Schweiz höja avgifterna med maximalt 12 % för en period på högst sex

månader med möjlighet till förlängning med ytterligare sex månader.

Om liknande problem uppträder på dess territorium kan gemenskapen på

liknande villkor vidta likvärdiga villkor för att avhjälpa situationen.

Möjligheten att åberopa denna unilaterala skyddsåtgärd vid flera

tillfällen är begränsad och under inga omständigheter får sådana skydds-

bestämmelser vidtas mer än två gånger under en femårsperiod.

Den gemensamma kommittén

"Kommittén för landtransporter mellan gemenskapen och Schweiz" skall

bestå av företrädare för de avtalsslutande parterna och ansvara för

avtalets administration och korrekta tillämpning. Kommittén skall fatta

enhälliga beslut. Den gemensamma kommittén skall bl.a. säkerställa

uppföljningen och tillämpningen av artiklarna som rör

kvalitetsparametrar för järnväg- och kombitransporter, de schweiziska

vägavgifterna samt fastställa lämpliga skyddsåtgärder för att avhjälpa

situationen i händelse av att allvarliga störningar uppstår i trafikflödena

genom alpkedjan. Tvister om tolkning och tillämpning av avtalet får

hänskjutas till kommittén av någon av de avtalsslutande parterna.

Övrigt

Enligt avtalet skall Schweiz få tillträde till s.k. fjärrcabotage, dvs. trafik

mellan unionens medlemsstater. Detta tillträde är dock inledningsvis

begränsat till transporter på återvägen efter en godstransporter mellan

Schweiz och en medlemsstat. Från år 2005 kommer dessa transporter

för Schweiz ske helt fritt.

Medlemskretsen hade från början målsättningen att förbudet mot

nattrafik som rådet i Schweiz skulle förkortas. Det var dock inte möjligt

att nå en överenskommelse i denna del. För att minska förbudets

verkningar på trafikflödena föreskrivs ett enhetligt system för

utfärdandet av undantag. Dessutom kommer man med stöd av gällande

avtal med Schweiz inleda arbete med att allmänt förbättra procedurerna

vid gränsövergångarna och förlänga öppettiderna så att fordon kan

slutföra klareringen innan nattförbudet upphör.

Konsekvenser för Sverige

De viktbegränsningar som hittills har gällt i Schweiz medför att trafik

har lagts om till alpina vägar inom gemenskapen, inte minst genom

Österrike. Genom avtalet med Schweiz möjliggörs användandet av

fordon om upp till 40 ton. Detta får effektivare transporter till

marknader söder om Alperna som följd, vilket är särskilt önskvärt mot

bakgrund av den begränsning i trafiken som det s.k. ekopunktssystemet i

Österrike innebär.

11.4 Avtalet om handel med jordbruksprodukter

I frihandelsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz (1972)

är jordbruksprodukterna till stor del undantagna. I artikel 15 i detta avtal

fastslog parterna att de var beredda att främja handeln med

jordbruksprodukter så långt detta var möjligt med hänsyn till

jordbrukspolitiken. Det avtal som nu har slutits mellan Europeiska

gemenskapen och Schweiz är ett tillägg till 1972 års avtal och syftar till

att förbättra marknadstillträdet för jordbruksprodukter dels genom

tullkoncessioner för vissa produkter och dels genom regler för olika

typer av tekniska handelshinder för jordbruksprodukter.

Avtalets innehåll

Avtalet omfattar jordbruksprodukter i kapitel 1-24 med undantag för

fisk och fiskprodukter. Avtalet ska inte gälla för protokoll 2 i

frihandelsavtalet som gäller för beredda jordbruksprodukter, med

undantag för de medgivanden som beviljas i bilagorna 1 och 2.

Tullkoncessionerna i avtalet återfinns i bilaga 1 och 2 till avtalet.

Schweiz ger Europeiska gemenskapen tullfritt marknadstillträde utan

kvantitativa begränsningar för vissa levande växter, en del färska

grönsaker och frukter samt för vissa beredda eller konserverade

grönsaker och frukter. För bl.a. några typer av skinka samt portvin och

retsina ska Schweiz tillämpa tullfria kvoter, och för olivolja, viss

bearbetad frukt samt vissa söta viner ska reducerade tullar utan

kvantitativa be-gränsningar tillämpas. Europeiska gemenskapens

koncessioner till Schweiz omfattar ett obegränsat tullfritt

marknadstillträde för bl.a. vissa levande växter, svampar, frukter och

fruktsaft i form av flingor eller pulver. Tullfria kvoter ska tillämpas för

vissa färska grönsaker och frukter samt torkat nötkött, grädde och

osötad yoghurt.

Enligt bilaga 3 ska båda parter avskaffa tullar och exportbidrag för ost

under en övergångsperiod på fem år. Det sjätte året ska handeln med ost

vara helt liberaliserad.

Gemensam jordbrukskommitté

En gemensam jordbrukskommitté ska inrättas med företrädare för

Europeiska gemenskapen och Schweiz. Kommittén ska ansvara för att

för-valta avtalet och bilagorna samt för att tillämpningen av avtalet blir

korrekt. Dessutom ska kommittén hantera tvister mellan parterna när det

gäller tolkningen och tillämpningen av avtalet. Kommittén får även med

enhällighet fatta beslut om ändringar av de bilagor som innehåller

tullkoncessioner.

Avtalet medger skyddsåtgärder om importen av de jordbruksprodukter

som omfattas av bilaga 1-3 allvarligt stör marknaden. Samråd ska ske

mellan parterna men i avvaktan på en lösning får den drabbade parten

införa åtgärder för att begränsa importen. Den part som avser införa

skyddsåtgärder ska underrätta den andra parten om detta i förväg och

förklara varför åtgärderna införs.

Utvecklingsklausul

Avtalet omfattar även en utvecklingsklausul som syftar till att ytterligare

liberalisera handeln med jordbruksvaror när parterna bedömer att detta

är möjligt.

Huvuddelen av avtalstexten utgörs av de bilagor (4-11) som syftar till

att minska de tekniska handelshindren för jordbruksprodukter. På

följande områden har regler för tekniska handelshinder fastställts:

 växtskydd

 foder

 utsäde

 handel med vin och vinprodukter

 ömsesidigt erkännande och skydd av beteckningar för spritdrycker

och vissa vinbaserade drycker

 ekologiska produkter

 erkännande av kontroller av överensstämmelsen med

handelsnormerna för färsk frukt och färska grönsaker

 sanitära och zootekniska åtgärder i handeln med levande djur och

animalieprodukter

Avtalet är giltigt 7 år från den dag det träder i kraft och förlängs på

obestämd tid före utgången av 7-årsperioden om inte parterna invänder

mot detta genom en anmälan.

Konsekvenser för Sverige

Omfattningen av tullkoncessionerna i avtalet är begränsade till främst

levande växter, färska eller beredda frukter och grönsaker samt vissa

ostar. För svensk del kommer avtalets handelseffekter sannolikt att bli

begränsade. För svenska exportörer är de produkter som omfattas av

Schweiz koncessioner till Europeiska gemenskapen av mindre intresse.

De svenska intressena gäller i högre grad förädlade produkter än

jordbruksprodukter och därför skulle det för svensk del vara av intresse

att protokoll 2 i frihandelsavtalet revideras eftersom detta kan innebära

möjligheter att utvidga protokoll 2 till att omfatta fler bearbetade

produkter i frihandelsavtalet. För importörer kan avtalet vara av visst

intresse, bl.a. då det ger tullfrihet för importen av vissa ostar.

Det kan noteras att parterna avtalat om att avskaffa exportbidrag för

ost i samband med tullförmåner. En liknande överenskommelse ingicks

mellan Sverige och Europeiska gemenskapen för ost och nötkött som

omfattades av tullförmåner enligt det bilaterala jordbruksavtalet inom

ramen för EES-avtalet 1993. Denna lösning mellan Europeiska

gemenskapen och Schweiz är likaledes en parallell till de

tullkoncessioner på ömsesidig basis (s.k. 0/0-lösningar) som införts i

samband med handelsförmåner för vissa produkter i Europaavtalen.

11.5 Avtalet om ömsesidigt erkännande i samband med

bedömning av överensstämmelse

Avtalets innehåll

MRA-avtalen (Mutual Recognition Agreements eller avtal om

ömsesidigt erkännande) är till för att underlätta handeln och innebär att

Euro-peiska unionens medlemsstater förbinder sig att erkänna

produktgodkännanden för vissa varugrupper utförda av organ utanför

Europeiska unionen i enlighet med Europeiska gemenskapens regelverk.

För det tredje landet gäller detsamma. Särskilt utsedda organ i

medlemsstaterna får utfärda produktgodkännanden för

tredjelandsmarknaden i enlighet med gällande regler där. Syftet är att

förenkla marknadstillträdet genom att eliminera kostnader och tid för

dubbla provningar och certifieringar. Avtalet med Schweiz är emellertid

mer långtgående än de gängse MRA-avtalen utan att därför sträcka sig så

långt som EES-avtalet. Reglerna i Schweiz inom områdena

motorfordon, traktorer, maskiner, medicinteknisk utrustning,

läkemedel, personlig skyddsutrustning, el- och elektromagnetiska krav,

teleterminalutrustning och ATEX (utrustning och säkerhetssystem för

användning i explosionsfarliga omgivningar) har bedömts som likvärdiga

med EG-reglerna. Dokument (rapporter, intyg, tillstånd samt

tillverkardeklarationer) genom vilka intygas att krav i Europeiska

gemenskapens respektive Schweiz lagstiftning uppfylls, skall ömsesidigt

accepteras för marknadstillträde. För produktgrupperna leksaker, bygg-

och anläggningsutrustning samt tryckkärl gäller däremot MRA, det vill

säga provning och certifiering gentemot mottagande lands regler. En

blandning av de båda modellerna används för vissa produktgrupper

beroende på typ av produkt. Det rör anordningar för förbränning av

gasformiga bränslen samt värmepannor, mätinstrument och

färdigförpackningar samt sektorer för vilka god laboratoriesed

tillämpas.

Strävan efter ett långtgående avtal uttrycktes i förhandlingsriktlinjerna

av den 31 oktober 1994 som angav att produkttäckningen skulle vara så

vid som möjligt. Avtalet är följaktligen också det av Europeiska

gemenskapens MRA-avtal som täcker flest produktområden. Det går

inte så långt som EES-avtalet, som medför gemensamma regler för vissa

produktområden och ömsesidigt erkännande i inremarknadshänseende,

det vill säga Cassis de Dijonprincipens tillämpning, för det icke

harmoniserade området.

Avtalets tekniska utformning är ett ramavtal med tillhörande sektors-

bilagor samt en bilaga om principer för utseende av organ under avtalet.

Ramavtalet reglerar marknadstillträde, hur organen skall utses och

kontrolleras, den gemensamma kommitténs uppgifter, sekretessregler,

tvistlösning, informationsutbyte och ursprung. Regeln att produkterna

skall ha sitt ursprung i Schweiz respektive i unionen skall ses över efter

en tids tillämpning. I ett särskilt beslut till avtalet regleras hur

kommissionen skall representera medlemsstaterna i förvaltningen av

avtalet. Det gäller bl.a. ändringar i sektorsbilagor till avtalet. I en bilaga

finns en lista på de kommittéer inom olika sektorsområden som

Schweiz inbjuds delta i.

Rörande många av de ingående produktområdena anges särskilda

regler. Angående maskiner kan noteras att också begagnade maskiner

täcks in. Motorfordonsbilagan innehåller bestämmelser om erkännande

av typgodkännanden, säkerhetsklausuler och registrering av fordon. För

teleterminaler listas ett direktiv som ersätts inom unionen under år

2000. Denna bilaga måste ändras omedelbart efter att avtalet trätt i kraft

- ett förfarande som beskrivs i en deklaration till avtalet. En särskild ut-

tolkningsnot av den 7 juni 2000 beskriver importörernas och de s.k.

personerna med särskild kompetens roller inom läkemedelsområdet.

Konsekvenser för Sverige

Sverige har sedan EFTA-tiden en relativt omfattande handel med

Schweiz vilket gör att avtalet för svensk del välkomnas särskilt.

Kommerskollegiums bedömning av förslaget förmedlar sammantaget en

mycket positiv syn.

När det gäller effekter på handeln är det emellertid inte helt lätt att i

detalj bedöma MRA-avtals inverkan. Det går inte att från handelsstatistik

utläsa vad som berörs av olika kontrollformer.

Kommissionen bedömer avtalet som balanserat. För motorfordon har

unionen ett överskott i handeln med Schweiz, medan det är tvärtom när

det gäller läkemedel. Kostnadsbesparingar för EU-exportörer beräknas

till 170 miljoner euro och för schweiziska exportörer till 180 miljoner

euro vilket väntas resultera i vinster för importörer och konsumenter.

För svenska myndigheter innebär avtalet att de i normalfallet skall

acceptera intyg m.m. om produktgodkännanden från Schweiz.

11.6 Avtalet om vissa aspekter rörande offentlig upphandling

Innehåll

Parternas förpliktelser

Sektorsavtalet om offentlig upphandling utsträcker de åtaganden om

upphandling som Europeiska unionen och Schweiz gjort enligt GATT-

och WTO-överenskommelsen om statlig upphandling inom ramen för

Världshandelsorganisationen (WTO). Europeiska unionen åtar sig att ta

bort restriktioner för schweiziska leverantörer att överklaga tilldelning

av bygg- och anläggningskontrakt inom gemenskapen. Schweiz, å sin

sida, åtar sig att i förhållande till EU underkasta myndigheter och

offentliga organ på distrikts- och kommunnivå reglerna i GPA.

Täckningsgrad

Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz inbegriper alla

upphandlande enheter som omfattas av Europeiska gemenskapens

direktiv, inklusive offentliga och privata operatörer som tillhandahåller

tjänster åt allmänheten inom sektorerna telekommunikation, järnvägs-

transporter och energi (exklusive elektricitet).

Upphandlingsförfaranden och överprövning

De enheter som omfattas av avtalet skall tillämpa upphandlingsrutiner

som baseras på principerna om öppenhet och rättvisa. Parterna är

skyldiga att tillse att leverantörer kan överklaga upphandlingar som inte

genomförts i enlighet med dessa principer.

Icke-diskriminering

De tröskelvärden över vilka nationell behandling (icke-diskriminering

mellan inhemska och utländska producenter) skall garanteras är

desamma som enligt EG-direktiven. För upphandlingar under

tröskelvärdena gäller att likabehandling av den andra partens medborgare

skall medges i så stor utsträckning som möjligt.

Informationsutbyte, tillsyn och gemensam förvaltning

Europeiska gemenskapen och Schweiz är skyldiga att till varandra

anmäla planerade ändringar i relevanta upphandlingsregler samt lämna

information om allt som rör tolkning av det aktuella avtalet.

Kommissionen kommer för Europeiska gemenskapens räkning att

hantera tillsynen över avtalets genomförande samt behandla

anmärkningar och klagomål på dess tillämpning. Schweiz skall ge ansvar

åt en fristående myndighet att ombesörja motsvarande uppgifter.

En mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz gemensam

kommitté för informationsutbyte och samråd skall ansvara för avtalets

förvaltning.

Skyddsåtgärder och tvistlösning

En part får temporärt upphäva hela eller delar av avtalet om den andra

parten inte fullgör sina avtalade skyldigheter och parterna inte kan

komma överens om lämplig ersättning eller någon annan lösning.

Den gemensamma kommittén skall pröva tvister rörande avtalets

tolkning och tillämpning.

Informationsöverföring

Europeiska gemenskapen och Schweiz skall samarbeta med sikte på att

göra informationen om upphandlingar i deras databaser likvärdig när det

gäller kvalitet och tillgänglighet. När detta mål har uppnåtts skall

Europeiska gemenskapen och Schweiz ge varandras leverantörer

tillträde till sina elektroniska upphandlingssystem, särskilt vad gäller

elektroniska anbudsinfordringar.

Konsekvenser för Sverige

Sektorsavtalet om offentlig upphandling innebär ett ömsesidigt

öppnande av respektive marknader för offentlig upphandling mellan

Europeiska gemenskapen och Schweiz. Ett allmänt resultat av avtalet är

förbättrat marknadstillträde och mer effektiv upphandling inom de flesta

sektorer.

Schweiziska tjänsteleverantörer inom de s.k. försörjningssektorerna

(vatten, energi [el, gas, olja, kol etc], transport [inklusive järnvägar] och

telekommunikation) tillåts tävla om upphandlingskontrakt med företag

hemmahörande inom Europeiska gemenskapen på lika villkor. Schweiz

öppnar upphandlingen också på lokal nivå. Likväl kommer privata företag

med exklusiva rättigheter inom vatten-, energi- och transport-sektorerna

att omfattas av WTO:s upphandlingsregler. Detta medför att leverantörer

inom unionen får tillträde till den schweiziska upp-handlingsmarknaden i

paritet med vad som gäller inom gemenskapen.

En konsekvens av viss betydelse är att upphandlingar inom

telekommunikationssektorn öppnas för konkurrens. Detta kan förväntas

leda till ökade affärsmöjligheter för bl.a. svenska leverantörer.

11.7 Avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete

Avtalets innehåll

Enligt avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete deltar Schweiz

från dess ikraftträdande fullt ut i genomförandet av Europeiska

gemenskapens femte ramprogram (1998 - 2002) för forskning, teknisk

utveckling och demonstration (EG-delen) respektive forsknings- och

utbildningsverksamhet (Euratom-delen). De regler som fastställts för

med-verkan av företag, forskningscentra och universitet inom

Europeiska gemenskapen för deltagande i ramprogrammen blir därmed

tillämpliga också för schweiziska forskningsenheter, och avtalet har för

dessa i realiteten samma konsekvenser som ett biträde av Schweiz till

EES-avtalet skulle haft. Schweiz åtar sig att lämna ett finansiellt bidrag

till ramprogrammets budget enligt sedvanliga proportionalitetsregler,

och schweiziska deltagares ansökningar om forskningsprojekt behandlas

sedan på samma sätt som för deltagare inom Europeiska gemenskapen.

Forskningsenheter som är etablerade i Europeiska gemenskapen får

rätt att på vissa villkor delta i schweiziska forskningsprogram, på egen

bekostnad.

I avtalet regleras frågor om immateriella rättigheter och skyldigheter

förknippade med detta på i huvudsak samma sätt som redan gäller för

femte ramprogrammet; detta gäller dock inte resultat som kommer från

projekt som startats innan avtalet träder i kraft. Bägge avtalsslutande

parter åtar sig vidare att - i enlighet med gällande förordningar och avtal

- garantera inresa och vistelse för forskare m.fl. i Schweiz respektive

Europeiska gemenskapen i fråga om den verksamhet som omfattas av

avtalet.

Avtalet gäller fram till dess femte ramprogrammet löper ut.

Konsekvenser för Sverige

Avtalet får inga direkta konsekvenser för Sveriges del, utöver att det blir

lättare för svenska forskningsenheter som så önskar att inkludera

schweiziska forskare eller institutioner i gemensamma projekt.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

8 kap.

2 §

I första stycket första punkten anges att den sökande skall vara svensk

medborgare eller medborgare i en annan stat inom Europeiska unionen

eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet för att få antas till

ledamot av Sveriges advokatsamfund. I andra punkten i samma stycke

anges att den sökande skall ha hemvist i Sverige eller i en annan stat

inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. I paragrafens tredje stycke anges att de i första

stycket angivna kraven på avlagt kunskapsprov samt praktisk och

teoretisk utbildning skall anses vara uppfyllda om den sökande har

genomgått en för advokatyrket i en stat inom Europeiska unionen eller

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet erforderlig utbildning och

därutöver genomgått ett prov i Sverige som visar att han har tillräckliga

kunskaper om den svenska rätts-ordningen.

Genom ändringen skall schweiziska medborgare jämställas med

medborgare i stat inom Europeiska unionen eller Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet. Likaså skall hemvist i Schweiz

jämställas med hemvist i stat inom Europeiska unionen eller Europeiska

ekonomiska sam-arbetsområdet samt advokatutbildning i Schweiz med

motsvarande utbildning i stat inom Europeiska unionen eller Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet. Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

9 §

I första stycket anges att vad som förskrivs i rättegångsbalken eller i

någon annan lag om advokater i tillämpliga delar även skall gälla den

som är auktoriserad som advokat i någon annan stat inom Europeiska

unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet när denne är

verksam i Sverige. Genom ändringen i första stycket jämställs den som

är auktoriserad som advokat i Schweiz med dem som är auktoriserade i

Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

10 §

Enligt paragrafen skall den som utan att vara behörig utger sig att vara

auktoriserad som advokat i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska

unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet dömas till

böter. Genom ändringen skall motsvarande även gälla den som utan att

vara behörig utger sig att vara auktoriserad som advokat i Schweiz.

Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4

11 §

Genom bestämmelsen bemyndigas regeringen att föreskiva att be-

stämmelserna i detta kapitel rättegångsbalken om registrering av den

som är auktoriserad som advokat i en stat inom Europeiska unionen

också skall gälla den som är auktoriserad som advokat i en stat inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Genom ändringen skall

bemyndigandet även omfatta den som är auktoriserad som advokat i

Schweiz. Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

12 kap.

2 §

I paragrafens andra stycke anges att ombud som huvudregel skall ha sin

hemvist i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Genom ändringen jämställs hemvist i Schweiz med

hemvist i annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

33 kap.

8 §

Om part som saknar hemvist inom riket inte hos rätten har anmält ett

ombud med hemvist i riket eller i annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet som för hans räkning får ta emot

delgivning i målet, får rätten förelägga parten att göra det när han första

gången för talan. Genom ändringen skall ombud som har hemvist i

Schweiz jämställas med ombud som har hemvist i Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet. Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

12.2 Förslaget till ändring i lagen (1946:819) om upptagande

av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet

1 §

I paragrafen att anges att om någon behöver få bekräftat att han inte varit

försatt i konkurs för att få utnyttja sin rätt att få utöva en näring i en

annan medlemsstat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, får

sådan ed tas upp av tingsrätt. Genom lagändringen omfattas även den

situation då rätten att utöva näring avses att utövas i Schweiz. Ändringen

behandlas i avsnitt 9.2.1.

12.3 Förslaget till lag om ändring i passlagen (1978:302)

5 §

I paragrafens första stycke, fjärde punkten, som reglerar till vilka stater

svenska medborgare kan resa utan att behöva medföra pass, har Schweiz

lagts till. Även i andra stycket har på motsvarande sätt Schweiz lagts till

i uppräkningen av stater där svenska medborgare vid inresa i Sverige från

dessa stater inte behöver visa upp sitt pass. Ändringen behandlas i avsnitt

7.1.

12.4 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen

(1989:529)

2 kap.

14 §

Ändringen innebär att regeringens bemyndigande utsträcks till att även

omfatta utlänningar som omfattas av avtalet med Schweiz. Den be-

handlas i avsnitt. 7.1 i samband med artikel 5 bilaga I.

11 kap.

1 och 3 §§

I paragraferna utsträcks de särskilda processuella regler som i dag gäller

för personer som omfattas av EES-avtalet till att gälla även den

personkrets som omfattas av avtalet. Bestämmelserna behandlas i avsnitt

7.1 i samband med artikel 5 i bilaga I.

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:515) om

auktorisation av handelskamrar

9 §

I paragrafen bemyndigas regeringen att uppdra åt handelskamrarna att

utfärda intyg för enskilda personer om faktiskt utövande av verksamhet

som behövs för att få idka näring i annan stat inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet. Genom ändringen omfattas även den

situation då någon behöver sådant intyg för att få driva näring i Schweiz.

Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.1.

12.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:528) om

revisorer

4 §

För att bli godkänd revisor i Sverige krävs att den sökande är bosatt i

Sverige eller i en annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbets-

området. Genom ändringen jämställs de som är bosatta i Schweiz med

dem som är bosatta i annan stat inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

6 §

Den som innehar ett sådant utländskt examensbevis som krävs för att få

utföra lagstadgad revision i en stat inom Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet och hos Revisorsnämnden genomgått ett särskilt

lämplighetsprov skall anses uppfylla det i 4 § 4 fastlagda kravet om hos

Revisorsnämnden avlagd revisorsexamen. Genom ändringen skall

utländskt examensbevis som krävs för att få utföra lagstadgad revision i

Schweiz jämställas med nyss nämnda utländska examensbevis.

Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

7 §

Krav på högre revisorsexamen enligt 5 § skall anses vara uppfyllt även av

den som innehar ett sådant utländskt examensbevis som krävs för att

utan behörighetsbegränsning få utföra lagstadgad revision i stat inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och som har genomgått

särskilt lämplighetsprov hos Revisorsnämnden. Genom ändringen skall

utländskt examensbevis som ger samma rätt i Schweiz jämställas med

nyss nämnda utländska examensbevis. Ändringen behandlas i avsnitt

9.2.4.

8 §

Revisorsnämnden har rätt att, om det finns särskilda skäl, medge en re-

visor att under viss tid behålla godkännande eller auktorisation vid

bosättning utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Genom

ändringen jämställs bosättning i Schweiz med bosättning inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Ändringen behandlas i

avsnitt 9.2.4.

16 §

Enligt första stycket får revisor driva revisionsverksamhet endast som

enskild näringsidkare eller i handelsbolag eller aktiebolag som inte

utövar annan verksamhet än sådan som är förenlig med en revisors

yrkesutövning. Enligt andra stycket får Revisorsnämnden tillåta att en

revisor som är verksam i Sverige driver revisionsverksamhet i annan stat

inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet även om kravet i första

stycket inte är uppfyllt. Genom ändringen i andra stycket skall villkoren

för revisionsverksamhet i Schweiz vara desamma som för

revisionsverksamhet i annan stat inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Ändringen behandlas i avsnitt 9.2.4.

12.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

48 §

I paragrafen anges att Arbetsmarknadsstyrelsen till personer som

uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i

något annat EU- eller EES-land utfärdar intyg som visar rätten till

ersättning. Bestämmelsen har ändrats på så sätt att

Arbetsmarknadsstyrelsen skall utfärda intyg även till personer som på

motsvarande sätt avser att söka arbete i Schweiz. Ändringen behandlas i

avsnitt 8.1.2.

12.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

5 kap.

7 §

I paragrafen regleras i vilka fall legitimation att utöva ett yrke inom

sjuk- och hälsovården skall återkallas. I tredje stycket behandlas den

situa-tionen då någon som erhållit svensk legitimation på basis av en

auktorisation från annat EES-land fått denna auktorisation återkallad.

Lagen ändras så att även legitimation på basis av auktorisation i Schweiz

skall återkallas om auktorisationen i Schweiz återkallas. Ändringen

behandlas i avsnitt 9.2.4.

12.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:678) om

utstationering av arbetstagare

1 §

I paragrafens andra stycke, vari anges att i 8 § finns särskilda

bestämmelser om arbetsgivare som har sitt hemvist eller säte i Sverige

och ut-stationerar arbetstagare till ett annat medlemsland inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, har Schweiz lagts till.

Ändringen behandlas i avsnitt 7.4.

8 §

I bestämmelsens första stycke anges vilka regler som skall tillämpas när

en arbetsgivare med hemvist eller säte i Sverige utstationerar

arbetstagare till annat land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Stycket ändras så att bestämmelsen skall gälla också

för personer som ut-stationeras till Schweiz. Ändringen behandlas i

avsnitt 7.4.

9 §

I bestämmelsen anges, från och med den 1 januari 2001, bland annat att

Arbetsmiljöverket skall vara förbindelsekontor. I paragrafens sista

stycke anges att Arbetsmiljöverket skall samarbeta med motsvarande

för-bindelsekontor i andra länder inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Samma regel skall gälla i förhållande till Schweiz.

Ändringen behandlas i avsnitt 7.4.

12.10 Förslaget till lag om ändring i socialförsäkringslagen

(1999:799)

4 kap.

1 §

I 4 kap. 1 § socialförsäkringslagen anges att för tid då en försäkrad vistas

i ett land som inte ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet får

förmåner som grundas på bosättning utges endast i de fall som avses i

2 och 3 §§.

Genom ändringen kommer även försäkrade som vistas i Schweiz att

undantas från begränsningsregeln. Ändringen behandlas i avsnitt 8.1.2.

12.11 Förslaget till lag om ändring i studiestödslagen

(1999:1395)

1 kap.

4 §

I paragrafen anges att utländska medborgare i vissa fall skall jämställas

med svenska medborgare när det gäller rätt till studiestöd. Genom den

föreslagna ändringen framgår det av lagen att detsamma skall gälla

utländska medborgare som kan härleda rättigheter från avtalet om fri

rörlighet för personer mellan Europeiska gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan. Även andra

familje-medlemmar än make, sambo och barn kan omfattas av en sådan

rättighet. Ändringen behandlas i avsnitt 7.2

Avtalet om personers fria rörlighet

Sammanfattning av promemorian (Ds 2000:52)

Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess

medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra

sidan. Ett avtal inom sju sektorer.

I promemorian Ds 2000:52 föreslås att Sverige skall ratificera avtalet

mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan

och Schweiz å andra sidan avseende fri rörlighet för personer. Avtalet

ingår i ett gemensamt avtalspaket tillsammans med sex andra avtal

mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och Schweiz å andra sidan

inom områdena luftfart, gods- och persontransporter på väg och järnväg,

handel med jordbruksprodukter, ömsesidigt erkännande i samband med

bedömning av överensstämmelse, vissa aspekter rörande offentlig

upphandling respektive vetenskapligt och tekniskt samarbete. I

promemorian redogörs kortfattat för bakgrunden till avtalet om

personers fria rörlighet liksom för de sex EG-avtalen. Avtalet om fri

rörlighet för personer och dess bilagor presenteras ingående. I

promemorian lämnas också förslag på de lagändringar som

ratificeringen av avtalet om fri rörlighet för personer kommer att kräva.

Lagförslagen föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

Lagförslag Ds 2000:52

Förteckning över remissinstanser DS 2000:52

Följande remissinstanser har inkommit med yttrande.

Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmarknadsstyrelsen, Banverket, Bo-

verket, Domstolsverket, Elsäkerhetsverket, EU/FoU-rådet, Fastighets-

mäklarnämnden, Föreningen Auktoriserade Revisorer, Högskoleverket,

Industriförbundet, Jordbruksverket, Kommerskollegium, Konkurrens-

verket, Livsmedelsverket, Luftfartsverket, Migrationsverket, Närings-

och teknikutvecklingsverket, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering,

Post- och Telestyrelsen, Revisorsnämnden, Riksförsäkringsverket,

Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket, Räddningsverket,

Sjöbefälsförbundet, Sjöfartsverket, Sprängämnesinspektionen, Statens

skolverk, Social-styrelsen, Statens strålskyddsinstitut, Styrelsen för

ackreditering och teknisk kontroll, Svenska arbetsgivareföreningen,

Svenska åkeriförbundet, Sveriges Advokatsamfund, Svensk handel,

Transportindustriförbundet, Utlänningsnämnden, Vårdförbundet och

Vägverket.

Företagarnas Riksorganisation, Landsorganisationen, Scandinavian

Airlines System, Svenska Kommunförbundet, Sveriges akademikers

centralorganisation, Tjänstemännens Centralorganisation och Tullverket

har meddelat att de avstår från att lämna yttrande

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 december 2000

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:55 Avtalet mellan Europeiska

gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra

sidan. Ett avtal inom sju sektorer.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i

rättegångsbalken

8 kap. 11 §

Lag om ändring i

utlänningslagen

(1989:529)

2 kap. 14 §

Lag om ändring i

studiestödslagen

(1999:1395)

1 kap. 4 §

368R1612

 Senaste lydelse 2000:172.

 Senaste lydelse 1999:791.

 Senaste lydelse 1999:791.

 Senaste lydelse 1999:791.

 Senaste lydelse 1992:1511.

 Senaste lydelse 1992:1511.

1 Senaste lydelse 1994:1590.

1 Senaste lydelse 2000:346.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

2 Senaste lydelse 1996:1379.

3 Senaste lydelse 2000:292.

4 Senaste lydelse 1996:1379.

1 Senaste lydelse 1994:1591.

1 Lydelse enligt SFS 2000:772.

Prop. 2000/01:55

5

1

23

1

26

1

28

1

38

1

63

1

66

1

95

1

Prop. 2000/01:55

Bilaga 1

96

1

Prop. 2000/01:55

Bilaga 2

222

1

Prop. 2000/01:55

Bilaga 3

246

1

Prop. 2000/01:55

Bilaga 4

247

1

Prop. 2000/01:55

248

1

249

1

103

1