Regeringens proposition

1999/2000:76

Lag om märkning och registrering av hundar

Prop.

1999/2000:76

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margareta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Jordbruksdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om märkning och registrering av

hundar. Enligt lagen skall alla hundar märkas så att hunden kan

identifieras och ägarskapet skall registreras i ett för landet centralt

register.

Enligt förslaget skall en hund, som påträffas utan märkning eller som

inte har någon ägare registrerad, kunna omhändertas av polis-

myndigheten om hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för

människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Om

ägaren till en omhändertagen hund inte inom viss tid låter märka hunden

och anmäler sitt ägarskap till det centrala registret får polismyndigheten

besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Ägaren till en

omhändertagen hund skall stå för kostnaderna för omhändertagandet.

Polismyndigheten får även meddela nödvändiga förelägganden, vilka får

förenas med vite.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2001. Bestämmelserna om

omhändertagande skall dock gälla först från och med den 1 april 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om märkning och registrering av hundar 4

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Lagen om märkning och registrering av hundar 9

4.1 Lagens tillämpningsområde 9

4.2 Hundar skall märkas och registreras 12

4.3 Hundar som inte är märkta får tas om hand 15

4.4 Straffbestämmelser 17

4.5 Ekonomiska konsekvenser 18

5 Författningskommentarer 20

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanserna 24

Bilaga 2 Lagrådsremissens förslag 25

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 27

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000 31

Rättsdatablad 32

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

märkning och registrering av hundar.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om märkning och registrering av

hundar

Härigenom föreskrivs följande.

Märkning och registrering

1 § En hundägare skall låta märka sin hund så att den kan identifieras.

Märkningen skall vara bestående.

2 § Ägaren av en hund skall låta registrera sitt ägarskap i ett för landet

centralt register.

Hundägaren skall betala en avgift för registreringen och för utrustning

för att läsa av märkningen.

3 § Bestämmelserna i 1 och 2 §§ gäller hundar som stadigvarande finns i

Sverige.

Registerändamål

4 § Registret får användas för att fastställa vem som är ägare av en hund.

Tullverket, Statens jordbruksverk, länsstyrelser, polismyndigheter och

de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet skall ha direkt åtkomst till registret.

Personuppgiftsansvarig

5 § Jordbruksverket är personuppgiftsansvarigt för registret. Regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Jordbruksverket får besluta att

överlåta driften av registret till en annan myndighet eller till en organisa-

tion.

Personuppgiftslagen

6 § För behandling av personuppgifter gäller, utöver vad som sägs i 4 och

5 §§, personuppgiftslagen (1998:204).

Omhändertagande m.m.

7 § Påträffas en omärkt hund eller en hund utan någon ägare antecknad i

det centrala registret, får polismyndigheten omhänderta hunden om den

utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur

eller om det annars finns särskilda skäl.

Inom sju dagar från omhändertagandet skall hundens ägare låta märka

hunden och anmäla ägarskapet till det centrala registret. I annat fall får

polismyndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller

avlivas. Innan ett beslut om avlivning fattas skall yttrande inhämtas från

en veterinär, om det inte finns särskilda skäl att avliva hunden omedel-

bart.

Om polismyndigheten har beslutat att hunden skall säljas, får

polismyndigheten ta ut ersättning ur köpeskillingen för kostnaderna för

omhändertagandet.

Om det finns särskilda skäl, skall polismyndigheten avvakta med en

åtgärd enligt andra stycket.

8 § Ägaren av en omhändertagen hund skall betala de kostnader som

omhändertagandet medfört. Kostnaderna får förskotteras av allmänna

medel.

Om det finns särskilda skäl, får polismyndigheten i enskilda fall medge

undantag från skyldigheten att betala kostnaderna. I sådana fall skall

kostnaderna slutligt betalas av polismyndigheten.

9 § Polismyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att

denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

I beslut om föreläggande får polismyndigheten sätta ut vite.

Bemyndigande

10 § Föreskrifter om den avgift som avses i 2 § andra stycket meddelas

av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Överklagande m.m.

11 § Polismyndighetens beslut enligt 7, 8 eller 9 § eller beslut om

registrering som meddelas av Jordbruksverket eller av den som ansvarar

för driften av registret får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Jordbruksverket för det allmännas talan hos förvaltningsdomstol, om

det överklagade beslutet har meddelats av en organisation.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag gäller omedelbart, om inte något annat beslutas.

12 § Bestämmelserna i 22-28 och 30 §§ förvaltningslagen (1986:223)

skall tillämpas, om beslutet har meddelats av en organisation.

_________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001. Bestämmelserna i 7-9 §§

skall dock gälla först från och med den 1 april 2001.

2. Lagen skall inte tillämpas på hundar som vid lagens ikraftträdande

är äldre än åtta år.

3 Ärendet och dess beredning

Bestämmelser om hundar finns i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar

och katter samt i djurskyddslagen (1988:534) och djurskyddsförord-

ningen (1988:539). I regelverken finns bestämmelser om tillsyn,

skadeståndsansvar, omhändertagande, förbud m.m.

I en departementspromemoria (Ds 1996:32) om förslag till lag om

tillsyn över hundar och katter och i en lagrådsremiss om djurskyddet och

tillsynen över hundar och katter av den 9 oktober 1997 föreslogs bl.a. en

ny lag om tillsyn över hundar och katter. I lagförslaget ingick att det

skulle införas bestämmelser om märkning och registrering av hundar och

katter. Någon proposition lämnades aldrig till riksdagen.

Rikspolisstyrelsen, Sveriges lantbruksuniversitet, Sveriges Veterinär-

förbund och Svenska Kennelklubben har påtalat att det ofta föreligger

stora problem med att fastställa vem som är ägare till en viss hund och att

detta leder till att det blir svårt att ställa någon till ansvar för de skador

som en hund kan ha orsakat. Särskilt har framhållits att det snabbt

ökande antalet aggressiva och farliga hundar har gjort att problemet blivit

ytterst påtagligt och akut. De nämnda myndigheterna och

organisationerna har därför hemställt om att det skyndsamt införs krav på

märkning och registrering av alla hundar i landet så att en ägare kan

identifieras.

Mot bakgrund av den framställning som gjorts och då frågan om

märkning och registrering tidigare har varit aktuell har det inom

Jordbruksdepartementet gjorts en förnyad översyn av frågan i

departementspromemorian (Ds 1999:74) Förslag till lag om märkning

och registrering av hundar. I de tidigare förslagen om märkning och

registrering har även katter omfattats. Att det nu lämnas ett förslag enbart

beträffande hundar skall inte förstås som att märkning av katter inte

längre är angeläget. Förslaget har främst sin grund i att de tilltagande

problemen med hundar som attackerar människor och andra hundar

kräver att märkning av hund införs snarast möjligt.

Förslaget i departementspromemorian har remissbehandlats. En för-

teckning över remissinstanserna finns i bilaga 1. En sammanställning av

remissyttrandena finns i Jordbruksdepartementet (dnr Jo1999/2666).

Jordbruksministern har även hållit en hearing i frågan den 21 januari

2000. En sammanfattning av de synpunkter som framkom vid hearingen

redovisas i den nyss nämnda remissammanställningen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 24 februari 2000 att inhämta Lagrådets

yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 2.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 3.

Lagrådet har med hänvisning till rättsstatliga principer om likhet inför

lagen och om proportionalitet allvarligt ifrågasatt om lagförslaget bör

genomföras i föreliggande skick. Lagrådet har också, för det fall

lagförslaget genomförs, anfört synpunkter på enskilda bestämmelser i

förslaget. Lagrådets yttrande har föranlett regeringen att göra vissa

ändringar och tillägg i förslagets påföljdsbestämmelser. Även i vissa

andra bestämmelser har justeringar gjorts i enlighet med vad Lagrådet

förordat. På ett par punkter har regeringen avstått från att följa Lagrådets

förslag. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 4.1,

4.2 och 4.3 samt i författningskommentarerna.

4 Lagen om märkning och registrering av

hundar

4.1 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: En ny lag om märkning och registrering av

hundar införs. Syftet med lagen är att det skall bli enklare och gå

fortare att fastställa vem som är en hunds ägare. Lagen skall gälla

hundar som stadigvarande finns i Sverige.

Departementspromemorians förslag: Förslaget överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran. Ett antal remissinstanser ifrågasätter dock

om målet att komma till rätta med farliga och aggressiva hundar kommer

att uppnås. Några remissinstanser, däribland Statens jordbruksverk,

anser att förslaget om märkning och registrering av hundar bör inarbetas i

lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter samtidigt som den

lagen ses över. De instanser som tillstyrker eller lämnar förslaget utan

erinran är bl.a. Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i

Jönköping, Riksåklagaren, Statskontoret, Datainspektionen,

Försvarsmakten, Statens räddningsverk, Sametinget, Statens

veterinärmedicinska anstalt, Svenska Kommunförbundet och

frivilligorganisationer som representerar hundägare och

djurskyddsintresset. Flera remissinstanser påpekar att en registrering är

en positiv åtgärd även av andra skäl än att komma åt de farliga hundarna;

bl.a. kommer tillsynsmyndigheternas djurskyddstillsyn att underlättas

väsentligt. Rikspolisstyrelsen har inget att erinra mot förslaget om

märkning och registrering men anser att omhändertagande av hundar

enbart på den grunden att de inte är märkta och att i anledning därav

vidta åtgärder inte kan anses vara en polisiär uppgift. Jordbruksverket

delar uppfattningen att åtgärder måste vidtas för att komma till rätta med

de ökande problemen med aggressiva och farliga hundar men avstyrker

förslaget med hänvisning till proportionalitetsprincipen. Svenska

Jägareförbundet avstyrker förslaget och föreslår att polisen i stället skall

ges lagligt utrymme att avliva eller försälja omhändertagna hundar.

Jägarnas riksförbund och Svenska Hundklubben ifrågasätter behovet av

lagen och avstyrker förslaget. Även Stockholms stad och Linköpings

kommun samt Djurombudsmannens Stödorganisation avstyrker

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Lagen om märkning och registrering

av hundar föreslås omfatta alla hundar, oavsett ras eller farlighet.

Lagförslaget har dock sin grund främst i det tilltagande problemet med

farliga och aggressiva hundar. Som exempel på problemet har polis-

myndigheten i Stockholms län i en rapport redovisat att det under de

första nio månaderna 1999 till myndigheten kom in 40 anmälningar där

s.k. kamphundar varit inblandade. Det har handlat om angrepp mot

person, annan hund eller annat djur eller situationer där kamphundens

närvaro upplevts som ett hot. Polismyndigheten anmärker i rapporten att

det är sannolikt att många brott eller incidenter med hundar inte anmäls

på grund av rädsla för repressalier. Antalet s.k. kamphundar i landet kan

uppskattas till omkring 2 000 eller kanske så många som omkring 3 000.

Lagen bör därför omfatta alla i landet befintliga hundar och inte enbart

hundar som föds efter lagens ikraftträdande.

Det är inte möjligt att hänföra de farliga hundarna till någon särskild

hundras. Alla hundar oavsett ras kan utveckla aggressiva eller på annat

sätt farliga egenskaper genom bl.a. felaktig avel eller felaktigt

handhavande. Det är inte heller möjligt att på annat sätt effektivt

fastställa vilka hundar som är potentiellt farliga hundar. Ett märknings-

krav kan därför inte begränsas till vissa bestämda raser eller till s.k.

farliga hundar. Det är därför inte heller lämpligt att, såsom Lagrådet

förordat, i lagen om tillsyn över hundar och katter föra in kriterier för när

hundar kan presumeras vara farliga.

I likhet med många remissinstanser anser regeringen att det också finns

andra viktiga skäl för införandet av ett hund- och ägarregister. Bland

annat kommer myndigheternas djurskyddstillsyn att underlättas av att en

ägare till en vanvårdad hund snabbt kan identifieras. En märkning och

registrering är följaktligen en viktig åtgärd också från djurskydds-

synpunkt. En registrerad ägare får säkrare och snabbare tillbaka en

bortsprungen hund. Det blir lättare att avgöra vem som har ansvaret för

skador som en hund orsakat. Behov av att kunna identifiera hundar finns

även av smittskyddsskäl. Sannolikt kommer även möjligheterna att åter-

få en stulen hund att öka om alla hundar är identitetsmärkta. Lagförslaget

innebär en klar förstärkning av hundägarens ansvar och bör enligt

regeringens mening även uppfattas som en ökad säkerhet för hunden och

dess ägare. Regeringens bedömning är att förslaget även är ett viktigt

steg på vägen till ett förbättrat djurskydd för landets hundar.

Även om den föreslagna lagen följaktligen tjänar många syften finns

det anledning att understryka den betydelse lagen kan få som hjälpmedel

för polisen i dess arbete med att förebygga och bekämpa brott. När det

gäller att komma till rätta med det förhållandet att hundar används på ett

kriminellt eller gravt ordningsstörande sätt kan polisen i dag i vissa fall

stödja ett ingripande på bestämmelserna i lagen om tillsyn över hundar

och katter. För ett omhändertagande enligt den lagen krävs emellertid att

det först klarläggs att det är fråga om en bitsk hund. Enligt den

föreslagna lagen bör en omärkt eller oregistrerad hund kunna

omhändertas redan på den grunden att den utgör eller kan komma att

utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns

särskilda skäl. Lagen ger därmed polisen utökade möjligheter att arbeta

förebyggande genom att ingripa i de fall där det finns tillräckliga skäl att

misstänka att ägarna kan använda sina hundar på ett farligt sätt. Detta kan

i förlängningen förutsättas leda till kännedom om och kontroll över

förekomst och innehav av farliga och aggressiva hundar. Också i andra

sammanhang kan den föreslagna lagen i väsentlig grad underlätta

polisens arbete. Det gäller i första hand hundar som tas om hand enligt

lagen (1938:121) om hittegods men också när polisen omhändertar en

hund eller lämnar biträdeshjälp enligt djurskyddslagen.

Regeringen delar således inte den åsikt som några remissinstanser

framfört att lagförslaget är för ingripande för att komma åt ett begränsat

problem. Regeringen anser tvärtom att den föreslagna lagstiftningen

tjänar många goda och efterfrågade syften.

Lagrådet har allvarligt ifrågasatt om lagförslaget bör genomföras i

föreliggande skick. Enligt Lagrådet föranleder förslaget erinringar med

hänsyn till rättsstatliga principer om likhet inför lagen och om

proportionalitet. Som grunder för sin kritik pekar Lagrådet på att det i

motiven förutsätts att främst hundar som utgör eller kan komma att

utgöra en fara för människor eller andra djur kommer att omhändertas

och att försäljning eller avlivning av omhändertagna hundar inte är en

åtgärd som står i proportion till syftet att åstadkomma märkning.

Som anförts ovan motiveras införandet av en märknings- och

registreringsskyldighet av ett flertal skäl. Alla dessa skäl motiverar inte

ett ingripande i form av ett omhändertagande. Många gånger kan det vara

tillräckligt med ett föreläggande. Detta följer av proportionalitets-

principen. Bedömningen av i vilka fall ett omhändertagande skall ske

kom tidigare till uttryck i motivtexten. Denna bedömning bör dock även

komma till uttryck i lagtexten. Lagtexten bör därför kompletteras så att

det framgår att omhändertagande får ske om en hund utgör eller kan

komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det

annars finns särskilda skäl. Lagrådet har anfört att de åtgärder som

föreslås enligt 7 §, dvs. främst försäljning eller avlivning, knappast kan

anses stå i proportion med lagens syfte att åstadkomma märkning av

hundarna. Som anförts ovan är ett av syftena med märknings- och

registreringsskyldigheten att komma åt problemet med farliga och

aggressiva hundar. Det är främst denna grupp som kan bli föremål för

omhändertagande. Mot bakgrund härav anser regeringen inte att de

åtgärder polisen ges befogenheter att vidta är oproportionerliga. Med

hänsyn till att Lagrådet har anmärkt på den korta tid som står ägaren till

buds för att vidta nödvändiga åtgärder för att uppfylla lagens krav har

dock regeringen funnit att polisen i vissa fall skall vara skyldig att

avvakta med vidare åtgärder och ge en hundägare en längre frist än sju

dagar. En sådan dispens kan exempelvis bli aktuell om en hundägare,

trots allvarliga försök att åstadkomma en märkning och registrering, inte

hinner detta inom föreskriven tid. Med dessa ändringar finner regeringen

att lagförslaget är förenligt såväl med principen om likhet inför lagen

som med proportionalitetsprincipen.

Lagen föreslås omfatta alla hundar som mer stadigvarande finns i

Sverige. Från lagens tillämpningsområde bör således göras undantag bara

för hundar som tillfälligt vistas här, t.ex. för utställnings- eller

tävlingsändamål. Det bör som utgångspunkt åligga hundägaren eller den

som handhar hunden att vid tveksamhet i detta avseende visa att hunden

endast tillfälligtvis vistas i landet. I detta sammanhang kan nämnas att ett

av flera införselkrav för utländska hundar Norge undantaget är att de

är identitetsmärkta.

Frågan hur tillsynen enligt djurskyddslagstiftningen skall vara ordnad

är för närvarande föremål för beredning i Regeringskansliet. Ett av de

förslag som diskuteras är en tillsynsorganisation som skall kunna ta över

en del av de uppgifter som nu ligger hos polisen. Skulle översynen leda

till en betydande förändring av hur tillsynen är organiserad kan det finnas

skäl för att se över polismyndighetens roll också enligt den nu föreslagna

lagstiftningen.

Det är främst den olösta tillsynsfrågan som hindrar regeringen från att,

såsom några remissinstanser och Lagrådet föreslår, lösa problemet med

farliga hundar inom ramen för lagen om tillsyn över hundar och katter.

Det är dock regeringens avsikt att så snart tillsynsfrågan fått sin lösning

göra en översyn av lagen om tillsyn över hundar och katter och övrig

lagstiftning på området. Avsikten är att skapa ett samlat regelverk med

skärpta bestämmelser och vidgade möjligheter för samhället att ingripa

mot oönskade beteenden.

4.2 Hundar skall märkas och registreras

Regeringens förslag: Hundar skall märkas så att de kan identifieras.

Ägaren skall låta registrera sitt ägarskap i ett centralt register för

vilket Jordbruksverket är registeransvarigt. Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Jordbruksverket får dock överlåta driften

av registret till annan myndighet eller organisation. Registreringen

och utrustningen för att läsa av märkningen skall finansieras med

avgifter.

Registret får användas för att fastställa vem som är ägare till en

hund. Tullverket, Jordbruksverket, länsstyrelser, polismyndigheter

och de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet skall ha direkt åtkomst till registret.

Departementspromemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De synpunkter som särskilt lämnats om märkning

och registrering rör bl.a. vilka märkningsmetoder som bör godtas, vid

vilken ålder en hund skall märkas, vilka uppgifter som skall finnas i

registret och vem som skall utses till registerförare. Frågan om vilken

myndighet eller organisation som bör föra registret kommenteras av flera

instanser. Några instanser anser att denna fråga bör prövas förutsättnings-

löst och att ingen registerförare bör pekas ut. Vissa instanser anser att

registret med nödvändighet skall föras av en ansvarig och neutral

myndighet medan andra anser att det viktigaste är att registret är

tillförlitligt och att kostnaden för hundägaren hålls så låg som möjligt.

Datainspektionen och Riksrevisionsverket redovisar en rad synpunkter på

registret, bl.a. att det i lagen bör fastställas vilket organ som skall vara

personuppgiftsansvarigt, vilka som skall ha tillgång till registret och om

uppgifterna skall få säljas för marknadsföringsändamål.

Skälen för regeringens förslag: Vid märkningen skall en metod

väljas som ger hunden en bestående märkning. Ett halsband med

uppgifter om ägaren är inte att anse som bestående märkning. Ett

halsband kan enkelt avlägsnas eller förvanskas och det kan även förloras

genom en olyckshändelse. Exempel på metoder som innebär en

bestående märkning är tatuering eller mikrochips. Det är således fråga

om en märkning som hundägaren själv normalt inte kan utföra, utan

något som skall utföras av veterinär eller annan för ändamålet utbildad

person. Bland remissinstanserna råder det olika meningar om vilken av

dessa märkningsmetoder som är den mest lämpliga. Både tatuering och

chipsmärkning förekommer i dag och båda metoderna har för- och

nackdelar. Regeringen förutsätter att den märkningsmetod väljs som för

den aktuella hunden innebär minsta möjliga smärta. För att avläsa

identitetsnumret från ett mikrochips krävs det en särskild

avläsningsutrustning, en s.k. scanner. Regeringens bedömning är att båda

metoderna i dagsläget kan betraktas som lämpliga för en bestående

märkning.

Det bör finnas en åldersgräns vid vilken märkningen skall ha utförts.

Valpar överlåts vanligen vid cirka åtta veckors ålder. I allmänhet har

uppfödaren då redan märkt valpen. I de fall detta inte har skett bör den

nye ägaren få skälig tid på sig att göra detta. Vid ett ägarbyte bör den nye

ägaren också få viss tid på sig att ordna med registreringen. Detsamma

bör gälla för en ägare till en utländsk hund som förs in landet för att

stadigvarande hållas här. Föreskrifter om detta bör meddelas av rege-

ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

I sitt förslag har regeringen valt att från lagens tillämpningsområde

undanta hundar som vid lagens ikraftträdande är äldre än åtta år. Äldre

hundar bör slippa att utsättas för den påfrestning som en märkning kan

innebära. Regeringen är medveten om att det kan innebära svårigheter att

fastställa en hunds ålder. I de allra flesta fall bör det dock inte vara några

svårigheter för en hundägare att genom olika dokument rörande hunden

få kunskap om hundens ålder. Frågan om en hund på grund av sin ålder

skall omfattas av lagen kommer att utgöra ett problem bara under de

första åren efter lagens ikraftträdande.

Med ledning av den märkning hunden har skall det på ett enkelt sätt

kunna fastställas vem som är hundens ägare. För detta krävs att ett

register förs över hundar och ägare. Detta register skall föras centralt och

omfatta alla hundar och ägare. Registret skall vid alla tidpunkter vara

tillgängligt för berörda myndigheter. Regeringen föreslår att Jordbruks-

verket ges ansvaret för registret. Regeringen, eller efter regeringens

bemyndigande, Jordbruksverket bör få överlåta driften av registret till en

annan myndighet eller en organisation. Att driva registret innebär att

utföra uppgifter för att behandla och registrera inkomna anmälningar om

ägarskapsregistrering samt att hålla registret tillgängligt och aktuellt.

Regeringen anser att om det blir aktuellt att utse en organisation som

driftsansvarig för registret så bör den organisation väljas där förutsätt-

ningarna för ett effektivt och administrativt smidigt system är störst. Det

är särskilt viktigt att övergången för de redan registrerade hundägarna

blir så okomplicerad som möjligt. I dag finns ett ägarregister hos

Svenska Kennelklubben som lämpligen bör kunna utnyttjas.

Kennelklubbens register är öppet för alla hundar, såväl renrasiga som

blandraser och registrering kan ske även om man inte är medlem.

Kennelklubben har dessutom sedan den 1 januari 1997 som krav att en

hund som lämnar en uppfödare som är medlem i Kennelklubben skall

vara identitetsmärkt. Vid överlåtelse av en sådan hund skall

registreringsbevis eller intyg om pågående registrering bifogas

överlåtelsehandlingen. Detta innebär att de hundar som efter den 1

januari 1997 registrerats i Kennelklubben är märkta. Om Kennelklubben

utses som ansvarig för driften av registret kommer de drygt 500 000

hundar som i dag finns i klubbens register att överföras till det centrala

registret. Ägarna till hundar som är märkta och registrerade i en annan

förening eller klubb kommer i så fall att behöva ansöka om registrering i

det centrala registret, men någon ny märkning kommer sannolikt inte att

bli nödvändig. Ett ägarregister motsvarande Kennelklubbens finns även

hos Blandis Hundregister och Svenska Hundklubben. Enligt regeringen

bör den föreslagna märkningen och registreringen ses som en påbyggnad

av det i dag befintliga frivilliga systemet.

Lagrådet har påpekat att registret bör vara offentligt enligt

tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingar även om det

skulle komma att föras av ett privaträttsligt organ. Om driften av registret

överlåts till ett privaträttsligt organ har regeringen för avsikt att föreslå

riksdagen att organet och dess registerverksamhet skall anges i den bilaga

som avses i 1 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen (1980:100).

Personuppgiftslagen (1998:204) skall tillämpas på registret.

Personuppgifter får sålunda samlas in endast för särskilda, uttryckligt

angivna och berättigade ändamål och får sedan inte behandlas för något

ändamål som inte är förenligt med det ursprungliga. Behandling av

personuppgifter för historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål

skall dock aldrig anses som oförenliga med de ursprungliga ändamålen.

De personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i

förhållande till ändamålet. Fler uppgifter än som är nödvändiga med

hänsyn till ändamålet får inte behandlas. Känsliga personuppgifter får

bara behandlas under vissa angivna förutsättningar. De personuppgifter

som behandlas skall vara riktiga och aktuella. Alla rimliga åtgärder skall

vidtas för att rätta, blockera eller utplåna felaktiga eller ofullständiga

uppgifter. Personuppgifter skall inte heller bevaras under längre tid än

som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. För

historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål får dock person-

uppgifter bevaras under en längre tid.

Det skall vara varje ägares skyldighet att vid förvärv av en hund

anmäla sitt ägarskap till registret. Det bör även vara möjligt för en ägare

som sålt sin hund att få sitt ägarskap avregistrerat. Ägaren bör även

anmäla om hunden dött.

Hundägarna skall betala en avgift för registreringen. Det är fråga om

en engångsavgift som skall gå till täckande av kostnaderna för registre-

ringen och för den utrustning som krävs för att avläsa märkta hundars

identitetsnummer.

Närmare föreskrifter om märkningen, registreringen, registret och

avgifterna bör meddelas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

4.3

4.3 Hundar som inte är märkta får tas om hand

Regeringens förslag: Hundar som påträffas utan märkning eller som

inte har en ägare registrerad får omhändertas av polismyndigheten om

hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller

andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Om ägaren inte

låter märka hunden och anmäler sitt ägarskap till det centrala registret

inom sju dagar får polismyndigheten besluta att hunden skall säljas,

skänkas bort eller avlivas. Om det finns särskilda skäl skall

polismyndigheten avvakta med en sådan åtgärd. Ägaren skall betala

kostnaderna för omhändertagandet.

Departementspromemorians förslag: Polismyndigheten får om-

händerta omärkta eller oregistrerade hundar. Polismyndigheten skall

försöka fastställa vem som är ägare av hunden och underrätta denne om

omhändertagandet. Inom sju dagar efter omhändertagandet eller inom sju

dagar efter det att en ägare underrättats om omhändertagandet skall

hundens ägare låta märka hunden och anmäla sitt ägarskap till det

centrala registret. I annat fall skall hunden anses sakna ägare och

polismyndigheten får besluta vad som skall ske med hunden. Enligt en

särskild regel skall ägaren inte få förfoga över en omhändertagen hund.

En ägare som inte betalat kostnaderna inom sju dagar har inte rätt att få

tillbaka hunden.

Remissinstanserna: De synpunkter som framförts angående polis-

myndighetens rätt att omhänderta omärkta hundar eller hundar som inte

har en ägare registrerad gäller bl.a. hur lång tid en hund skall vara

omhändertagen. Några remissinstanser efterlyser ett förtydligande om

hur en omhändertagen hund skall märkas om ägaren inte förfogar över

den. Hovrätten för Nedre Norrland och Kammarrätten i Jönköping anser

att det av lagtexten bör framgå vilka valmöjligheter polismyndigheten

har när beslut skall fattas om vad som skall ske med en hund. Några

remissinstanser anser att tidsfristen om sju dagar är för kort.

Rikspolisstyrelsen anser att omhändertagande av hundar på den grunden

att de inte är märkta på föreskrivet sätt och därav föranledda åtgärder mot

hundägare inte kan anses vara en polisiär uppgift. Enligt Jordbruksverket

är bestämmelsen om att en ägare förlorar rätten till sin hund vid bristande

betalning alltför långtgående.

Skälen för regeringens förslag: Det kan vara förenat med stora

svårigheter att fastställa vem som är ägare till en hund som kan miss-

tänkas vara farlig för människor eller andra djur. Vidare finns det skäl att

anta att vissa hundägare inte vill låta märka och registrera sin hund. Det

förekommer i vissa hundägarkretsar önskemål om att förvärva eller

inneha hundar som inte är kända för myndigheter eller organisationer. I

regel är det då fråga om hundar som används i kriminell verksamhet eller

på annat otillbörligt sätt. Behovet av att få kännedom om och kontroll

över dessa hundar är så stort att det bör finnas ett verksamt instrument

som gör det möjligt för staten att ingripa och tvinga fram en märkning

och registrering. I dessa fall torde ett vitesföreläggande inte vara

tillräckligt. Polismyndigheten bör därför ges en möjlighet att ingripa och

omhänderta en omärkt eller en oregistrerad hund. Denna möjlighet bör i

första hand få utnyttjas i de fall polismyndigheten bedömer att hunden

utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur.

Det är i dessa fall särskilt angeläget med märkning och registrering för

att en viss hund skall kunna knytas till en bestämd ägare. Det kan dock

finnas också andra skäl för polisen att vilja få vissa hundar märkta och

registrerade och där det därför bör finnas möjligheter att omhänderta

hunden. Det kan vara fråga om hundar som ännu inte visat sig vara

farliga trots att de är av en härstamning som typiskt sett kan leda till

farlighet eller hundar som polisen annars bedömer att de måste få

kontroll över. Det bör i detta sammanhang betonas att den föreslagna

lagen inte ålägger polismyndigheten någon skyldighet att omhänderta en

hund. Polismyndighetens möjlighet att omhänderta en omärkt hund bör

utnyttjas när polisen bedömer detta vara nödvändigt för att förebygga

brott eller det finns andra polisiära skäl för ett ingripande. Polisen kan på

detta sätt tvinga fram en märkning och registrering som kan förutsättas

underlätta polisens arbete med att upprätthålla ordning och säkerhet.

Ägaren har ensam ansvaret för sin hund. Mot den bakgrunden får det

förutsättas att varje ansvarstagande hundägare vid förlust av sin hund

anmäler detta till närmaste polismyndighet. Någon allmän skyldighet att

efterforska ägaren till en omhändertagen hund såsom föreslagits i

departementspromemorian bör därför inte åläggas polismyndigheten.

Med beaktande sålunda av ägarens ansvar och intresset av att hunden

inte blir kvar i polisens vård under alltför lång tid bör tidsfristen för

ägaren att ombesörja märkning och registrering sättas relativt snävt.

Under den tid en hund är omhändertagen har ägaren inte rätt att

faktiskt förfoga över hunden. Någon särskild regel som inskränker

ägarens förfoganderätt kan inte anses nödvändig. När hunden är

omhändertagen kan följaktligen praktiska svårigheter uppstå när

hundägaren vill låta märka sin hund. Polisen kan dock ge ägaren tillstånd

att ta med hunden till veterinär eller annan behörig person för att märka

den. Om polisen inte medger en sådan ordning får ägaren ombesörja att

märkningen sker vid det hundstall där hunden är placerad under

omhändertagandetiden. Polisen kan även på ägarens begäran ge tillstånd

till personalen vid hundstallet att ombesörja märkningen.

Om ägaren inte inom sju dagar efter omhändertagandet låter märka sin

hund och anmäler ägarskapet till det centrala registret får polis-

myndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas.

Innan ett beslut om avlivning fattas skall en veterinär undersöka hunden

och yttra sig i frågan. Detta krav kan dock efterges om hunden bedöms

vara i så dåligt skick att den bör avlivas omedelbart.

För att omhändertagandet skall fylla sitt syfte bör hunden märkas och

ägaren ansöka om registrering innan polismyndigheten kan lämna ut

hunden. Som nämnts i avsnitt 4.1 bör det i anledning av Lagrådets

yttrande införas en möjlighet för polismyndigheten att, om det finns

särskilda skäl, dispensera från regeln att märkning och registrering skall

ske inom sju dagar.

Det bör föreskrivas att hundägaren skall betala de kostnader som ett

omhändertagande medför. Med hänsyn till Lagrådets allmänna syn-

punkter om proportionalitet avstår regeringen dock från att föreslå att

ägaren inte skall ha rätt att få tillbaka sin hund om inte kostnaderna

betalas inom sju dagar.

Lagrådet har påpekat att polismyndighetens irreparabla beslut om

försäljning, bortskänkande eller avlivning inte bör få verkställas så länge

tiden för överklagande av beslutet löper och något överklagande inte

skett. Regeringen anser emellertid att en sådan ordning där det i många

fall inte kommer att finnas en ägare att delge beslutet med kan innebära

att hundar under lång tid kommer att vara omhändertagna och placerade i

hundstall. Detta kan komma att bli mycket kostsamt och är inte heller

tillfredsställande från djurskyddssynpunkt. Det får därtill förutsättas att

polismyndigheten avvaktar vidare åtgärder för det fall det finns fog för

att anta att myndighetens beslut kommer att överklagas. Regeringen

finner sammantaget att övervägande skäl talar emot Lagrådets förslag.

Rikspolisstyrelsen har hävdat att åtgärder i anledning av ett

omhändertagande inte kan anses vara en polisiär uppgift. Polisen har

emellertid redan i dag uppgifter enligt annan lagstiftning som innebär att

polisen omhändertar hundar. Det finns inte någon annan myndighet som

har den upparbetade organisation som behövs för att föreslagen lagstift-

ning skall kunna fungera i praktiken. Regeringen anser därför att

omhändertagande enligt denna lag och därav föranledda uppgifter bör

utföras av polismyndigheten.

Det kan uppstå situationer när polismyndigheten finner det lämpligare

att förelägga hundägaren att inom viss tid ombesörja märkning och

registrering. Detta kan antas förekomma när polisen gör den be-

dömningen att föreläggandet kommer att efterföljas. Lagrådet har

påpekat att det bör undvikas att ett föreläggande med viteshot gäller mot

hundägaren samtidigt som hunden är omhändertagen. Enligt lagtexten får

polismyndigheten meddela de förelägganden som behövs för att denna

lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efter-

levas. Om hunden är omhändertagen i syfte att åstadkomma märkning

finns inget behov av att också förelägga ägaren vid viteshot att fullgöra

vad som krävs enligt lagen. Omhändertagandet får anses utgöra ett

tillräckligt påtryckningsmedel i sig. Regeringen anser att detta redan

framgår av lagtexten och avstår därför från att i detta avseende följa

Lagrådets förslag.

4.4 Straffbestämmelser

Regeringens bedömning: Överträdelser av lagen bör inte vara

straffsanktionerade.

Departementspromemorians bedömning: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De remissinstanser som särskilt yttrat sig i denna

del har inte haft någon erinran mot bedömningen. Kammarrätten i

Jönköping saknar dock ett straffsanktionerat förbud mot att nyttja en

annan hunds identitet och Miljö- och hälsoskyddsmannaförbundet anser

att någon form av avgift bör införas för de hundägare som inte följer

lagen.

Skälen för regeringens bedömning: Det är självfallet viktigt att

lagens bestämmelser följs. Det kan emellertid ifrågasättas om över-

trädelser av lagen skall beläggas med straff. Riksdagen har anslutit sig

till regeringens bedömning att kriminalisering som en metod för att söka

hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med

försiktighet (prop. 1994/95:23, bet. 1994/95:JuU2, rskr. 1994/95:40).

Överträdelser av den föreslagna lagens bestämmelser kan mot den

bakgrunden inte anses vara av den arten som motiverar en kriminali-

sering, särskilt med beaktande av polismyndighetens möjligheter att

omhänderta och i samband därmed sälja eller avliva en omärkt eller

oregistrerad hund. Polismyndigheten har därtill möjlighet att utfärda de

förelägganden som behövs för att förmå en hundägare att fullgöra sina

skyldigheter enligt lagen. Föreläggandena får förenas med vite.

Regeringen anser inte heller att någon straffavgift bör införas.

4.5 Ekonomiska konsekvenser

En ordning med krav på obligatorisk märkning och registrering kommer

att innebära vissa merkostnader för hundägarna. Ett mikrochips kostar i

dag omkring 100 kronor. Till detta kommer kostnaden för injicering av

chipset. Injiceringen kan utföras av såväl veterinär som annan för

ändamålet utbildad person. Tatuering är ett ingrepp som ibland måste

utföras av en veterinär eftersom vissa, framför allt äldre, hundar behöver

behandlas med lugnande medel eller sövas inför ingreppet. Den totala

kostnaden för att märka en hund med någon av dessa metoder kan

beräknas komma att uppgå till mellan 100 och 600 kronor beroende på

hundens ålder och storlek.

Att registrera sin hund hos Kennelklubben kostar i dag 75 kronor. Det

kan bli fråga om ungefär samma kostnad vid en registrering enligt

förslaget om ansvaret för driften överlåts på Kennelklubben. Emellertid

bör även utrustningen för avläsning av märkningen finansieras med

avgifter, varför avgiften kan komma att öka något.

Polismyndigheternas kostnader för omhändertaganden är svårare att

förutse eftersom förslaget innebär att polismyndigheten ensidigt avgör

om ett omhändertagande skall ske. Förekomsten av farliga hundar är

visserligen utbredd, i hela landet kan antalet s.k. kamphundar uppskattas

till minst 2 000. Mörkertalet är dock stort. Det är självfallet svårt att

bedöma hur många av dessa hundar som det kan bli aktuellt för polisen

att ta om hand. Det kan emellertid förutsättas att det bara är ett mindre

antal hundar som mer akut kan misstänkas utgöra en fara för samhället.

Det är naturligt att polisens insatser i första hand kommer att inriktas mot

dessa hundar.

Enligt beräkningar av Rikspolisstyrelsen uppgår kostnaden för sju

dagars uppstallning i hundstall, transport och veterinärbesiktning till i

genomsnitt 2 720 kronor. Vid en förlängning av uppstallningstiden

tillkommer en kostnad om 770 kronor för ytterligare sju dagar.

Sannolikt finns i dag inte utrustning för avläsning av mikrochips

tillgänglig på alla polisstationer. Sådan utrustning kommer därför att

behöva införskaffas. En scanner kostar ungefär 4 000 kronor och enligt

Rikspolisstyrelsens beräkningar kommer det att finnas behov av 250

scannrar.

Lagförslaget kommer, främst initialt, sannolikt att medföra vissa

merkostnader för polismyndigheten. Undantagsvis kommer det inte att

vara möjligt för polismyndigheten att få betalt av en hundägare för

omhändertagandekostnaderna. Så kan bli fallet om det inte ens via

kronofogdemyndigheten går att driva in en fordran på sådana kostnader.

Å andra sidan kan kostnaderna för omhändertaganden enligt annan

lagstiftning komma att minska när en ägare snabbare och enklare kan

hittas och hållandetiderna därmed förkortas.

Regeringen kommer i årets budgetproposition att återkomma till frågan

om den anslagstekniska lösningen för verksamheten.

Det finns inte anledning att anta annat än att lagens krav på märkning

och registrering kommer att uppfyllas av ansvarstagande hundägare.

Därtill kommer att den påföljd som föreslås, att en hund skall kunna

omhändertas av polisen, kan förutsättas få effekt utan att rättsväsendet i

övrigt behöver belastas. Antalet fall av överklaganden måste förväntas bli

litet. Regeringen bedömer därför att lagen inte i någon nämnvärd

omfattning kommer att leda till en ökning av antalet mål i allmän

förvaltningsdomstol.

5 Författningskommentarer

Märkning och registrering

1 §

Bestämmelsen innebär att det införs ett krav på att alla hundar i landet

skall vara märkta så att de kan identifieras. Genom märkningen ges varje

hund ett unikt identitetsnummer som gör att den kan härledas till en

ägare. Märkningen skall vara bestående, dvs. den skall inte gå att

avlägsna på ett enkelt sätt. En bricka på ett halsband är således inte att

anse som en bestående märkning. Märkningsmetoder som kan godtas är

t.ex. mikrochips eller tatuering. För att kunna läsa av ett mikrochips

krävs en särskild avläsningsutrustning, en s.k. scanner.

2 §

Av paragrafen framgår att alla hundägare skall låta registrera sig som

ägare i ett för landet centralt register. I registret skall sålunda varje

identitetsmärkt hund antecknas tillsammans med uppgift om bl.a. vem

som är dess ägare. Inledningsvis gäller bestämmelsen alla hundägare.

Överlåts driften av registret till en myndighet eller en organisation som

redan har ett upparbetat register behöver emellertid de hundägare som

redan är registrerade i det registret inte registrera sig på nytt. Efter den

inledande registreringen gäller registreringsskyldigheten vid varje för-

värv av en hund. För att registret så långt möjligt vid varje tidpunkt skall

innehålla aktuella uppgifter bör ägaren även anmäla om hunden dött.

Andra stycket föreskriver att hundägaren skall betala en avgift för

registreringen och nödvändig avläsningsutrustning för kontroll av märk-

ning. Registeråtkomsten är beroende av det identitetsnummer som

mikrochipset innehåller och det krävs en särskild utrustning, en s.k.

scanner, för att läsa av ett mikrochips. Eftersom avläsningsutrustning är

ett nödvändigt redskap för åtkomst av den information som registret

innehåller bör även denna utrustning finansieras med registrerings-

avgiften.

3 §

Paragrafen kommenteras i den allmänna motiveringen.

Registerändamål

4 §

Paragrafens första stycke anger att registrets ändamål är att fastställa

ägarskapet till en hund.

Andra stycket tillförsäkrar myndigheterna direkt åtkomst till registret

för det fall registret kommer att föras av annan än statlig myndighet.

Tullverket kan ha behov av att kontrollera vem som är ägare till en hund

som någon har för avsikt att föra ut ur eller in i landet. Jordbruksverket,

länsstyrelsen och de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom

miljö- och hälsoskyddsområdet behöver åtkomst till registret främst för

att kunna fullgöra sin tillsynsskyldighet enligt djurskyddslagstiftningen.

Polismyndigheten har behov av tillgång till registret inte bara på grund

av uppgifter enligt denna lag utan även i andra sammanhang, bl.a. vid

efterforskning av ägare enligt lagen om tillsyn över hundar och katter och

enligt hittegodslagen.

Personuppgiftsansvarig

5 §

I paragrafens första stycke anges att Jordbruksverket är personuppgifts-

ansvarigt för registret. Regeringen eller, efter bemyndigande av

regeringen, Jordbruksverket har dock möjlighet att överlåta driften av

registret till annan, dvs. utse ett personuppgiftsbiträde som skall behandla

personuppgifterna för verkets räkning. Om regeringen eller Jordbruks-

verket väljer att överlåta driften till ett privat organ utgör bestämmelsen

det lagstöd som krävs för att överlämna förvaltningsuppgift med

myndighetsutövning till ett privat organ.

Personuppgiftslagen

6 §

Paragrafen anger att personuppgiftslagen (1998:204) gäller i den mån

inget annat reglerats i denna lag.

Omhändertagande m.m.

7 §

Bestämmelsen ger polismyndigheten en möjlighet att omhänderta en

omärkt eller oregistrerad hund som utgör eller kan komma att utgöra en

fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda

skäl. Syftet med bestämmelsen är inte att polisen aktivt skall leta efter

omärkta eller oregistrerade hundar. Polisen ges ett redskap att ingripa när

det är fråga om hundar som på grund av sin farlighet eller annars bedöms

tillhöra den kategori av hundar som polisen har behov av att få kontroll

över. Det är dels fråga om hundar som enbart på grund av sitt beteende

kan sägas utgöra en direkt fara för människor eller andra djur, dels

hundar som genom att de förekommer i kriminella eller ordningsstörande

sammanhang eller används på visst sätt kan antas komma att utgöra en

fara. Polisen kan ha behov av att kartlägga även andra hundar. Det kan

t.ex. vara fråga om hundar som finns hos vissa mindre seriösa

hunduppfödare eller hundar vars ägare förekommer i utkanten av en mer

etablerad verksamhet med kamphundar. Det är angeläget att alla hundar

som förekommer i anslutning till sådan verksamhet, oavsett deras

farlighet, kan omhändertas i syfte att åstadkomma en märkning och

registrering.

Efter ett omhändertagande åligger det hundägaren att själv efterforska

sin hund. Syftet med bestämmelsen är att betona ägaransvaret och

inskärpa vikten av att alla hundar märks och registreras.

Paragrafens andra stycke reglerar den tidsfrist inom vilken en

hundägare skall låta märka sin hund och ansöka om registrering i det

centrala registret. En ansvarsfull hundägare förutsätts vidta erforderliga

åtgärder inom tidsfristen om sju dagar.

Andra stycket anger vidare att om hunden inte märks eller någon ägare

inte gör anmälan om registrering inom tidsfristen får polisen besluta att

hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Avgörande vid polisens

val mellan dessa alternativ bör vara sådana omständigheter som hundens

ras, ålder och fysiska respektive psykiska kondition. Om en hund är i så

dåligt skick att polisen bedömer det lämpligast att avliva hunden skall ett

yttrande av en veterinär först inhämtas, om det inte finns särskilda skäl

att avliva hunden omedelbart. Paragrafen ger även utrymme för polis-

myndighetens bedömning att en hund kan återlämnas till sin ägare om

omständigheterna talar för en sådan lösning.

Att hunden är omhändertagen innebär att hundägaren inte utan

polismyndighetens tillstånd får faktiskt förfoga över sin hund.

Polismyndigheten har dock möjlighet att bestämma att ägaren tillfälligt

får ta med sig hunden för att t.ex. låta märka den hos en veterinär.

Om en hund inte kan återlämnas till sin ägare, utan säljs, får polis-

myndigheten ta ut ersättning för sina kostnader ur köpeskillingen. En

bestämmelse om detta finns i paragrafens tredje stycke.

Paragrafens fjärde stycke innebär att polismyndigheten, om det finns

särskilda skäl, skall avvakta med en åtgärd enligt andra stycket. Det kan

t.ex. röra sig om fall där en hundägare hör av sig inom tidsfristen men

inte har någon rimlig möjlighet att ordna med märkning och registrering

inom sju dagar.

Paragrafen har fått sin slutliga utformning efter påpekande av

Lagrådet.

8 §

Bestämmelsen innebär att hundägaren skall betala kostnaderna för

omhändertagandet. Att hundägaren åläggs detta betalningsansvar för-

väntas öka viljan att låta märka och registrera sin hund.

Enligt paragrafens andra stycke får polismyndigheten i enskilda fall

medge undantag från bestämmelsen. Detta är avsett att ske endast

undantagsvis och efter noggrann prövning.

9 §

Bestämmelsen ger polismyndigheten möjlighet att meddela nödvändiga

förelägganden, vilka får förenas med vite. Syftet med bestämmelsen är

att polismyndigheten skall kunna ingripa i enskilda fall då hundägaren

inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen. I lagen (1985:206) om viten

finns bestämmelser om vitesförelägganden, vitesbelopp m.m.

Bemyndigande

10 §

Enligt paragrafen skall regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer utfärda närmare föreskrifter om den avgift som skall betalas

för registreringen och avläsningsutrustningen. Efter påpekande av

Lagrådet har bemyndigandets omfattning begränsats till att gälla

föreskrifter om avgiftsuttaget. Regeringen får beträffande märknings-

metoder, registerinnehåll m.m. besluta verkställighetsföreskrifter med

stöd av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen.

Överklagande m.m.

11 §

Bestämmelsen innehåller regler om överklagande. Såväl polismyn-

dighetens beslut i anledning av ett omhändertagande som Jordbruks-

verkets eller den registerdriftsansvariges beslut om registrering bör

kunna överklagas. Detta bör lämpligen ske direkt till allmän förvaltnings-

domstol.

Paragrafens andra stycke har tillkommit efter Lagrådets påpekande

och innebär att om ett beslut av en organisation överklagas så skall

Jordbruksverket föra det allmännas talan i domstolen.

12 §

På inrådan av Lagrådet har en bestämmelse införts som innebär att

förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser om överklagande, rättelse

och omprövning skall tillämpas om beslutet har meddelats av ett

privaträttsligt subjekt.

Ikraftträdandebestämmelser

Lagen träder i kraft den 1 januari 2001 men bestämmelserna om

omhändertagande m.m. i 7-9 §§ skall inte gälla förrän från och med den

1 april 2001. Detta innebär att ägare till omärkta eller oregistrerade

hundar har en tid om tre månader efter lagens ikraftträdande på sig att

ordna med märkning och registrering.

För att äldre hundar skall slippa utsättas för den påfrestning som en

märkning kan innebära skall lagen inte tillämpas på hundar som vid

tidpunkten för lagens ikraftträdande är äldre än åtta år.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över Departementspromemorian Förslag till

lag om märkning och registrering av hundar (Ds 1999:74) avgetts av

Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Jönköping,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen, Statskontoret,

Försvarsmakten, Statens räddningsverk, Riksrevisionsverket, Statens

jordbruksverk, Sametinget, Statens veterinärmedicinska anstalt, Sveriges

lantbruksuniversitet, Länsstyrelserna i Stockholms, Västra Götalands och

Västerbottens län, Stockholms stad, Linköpings, Göteborgs och

Östersunds kommuner, Svenska Kommunförbundet, Svenska Jägare-

förbundet, Blandis Hundregister, Djurskyddsinspektörernas Riks-

förening, Förbundet djurens rätt, Föreningarna Djurens Vänners

Riksorganisation, Jägarnas Riksförbund, Miljö- och hälsoskydds-

tjänstemannaförbundet, Svenska Djurskyddsföreningen, Svenska

Hundskyddsföreningen, Svenska Hunduppfödareföreningen, Svenska

Kennelklubben, Sveriges Veterinärförbund och Synskadades

Riksförbund.

Dessutom har yttrande inkommit från Svenska

Pitbullterrierföreningen, Svenska Hundklubben och Djurombudsmannens

Stödorganisation.

Helsingborgs och Kiruna kommuner, Lantbrukarnas Riksförbund,

Hundskolan i Sollefteå, Hundägarnas intresseorganisation och Sveriges

Djurskyddsföreningars Riksförbund har avstått från att avge yttrande.

Lagrådsremissens lagförslag

Härigenom föreskrivs följande.

Märkning och registrering

1 § En ägare skall låta märka sin hund så att den kan identifieras.

Märkningen skall vara bestående.

2 § Ägaren av en hund skall låta registrera sitt ägarskap i ett för landet

centralt register.

Hundägaren skall betala en avgift för registreringen och för utrustning

för att läsa av märkningen.

3 § Bestämmelserna i 1 och 2 §§ gäller hundar som stadigvarande finns i

Sverige.

Registerändamål

4 § Registret får användas för att fastställa vem som är ägare av en hund.

Tullverket, Statens jordbruksverk, länsstyrelsen, polismyndigheten och

de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet skall ha direkt åtkomst till registret.

Personuppgiftsansvarig

5 § Jordbruksverket är personuppgiftsansvarigt för registret. Regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Jordbruksverket får besluta att

överlåta driften av registret till en annan myndighet eller till en

organisation.

Personuppgiftslagen

6 § För behandling av personuppgifter gäller, utöver vad som sägs i 4 och

5 §§, personuppgiftslagen (1998:204).

Omhändertagande av hundar

7 § Om en hund påträffas utan märkning eller om det inte finns någon

ägare av en hund antecknad i det centrala registret får hunden

omhändertas av polismyndigheten.

Inom sju dagar från omhändertagandet skall hundens ägare låta märka

hunden och anmäla ägarskapet till det centrala registret. I annat fall skall

hunden anses sakna ägare och polismyndigheten får besluta vad som

skall ske med hunden. Innan ett beslut om avlivning fattas skall yttrande

inhämtas från en veterinär, om det inte finns särskilda skäl att avliva

hunden omedelbart.

8 § Kostnader som uppkommit på grund av ett omhändertagande får

förskotteras av allmänna medel.

9 § Ägaren av en omhändertagen hund skall betala de kostnader som

omhändertagandet medfört.

En ägare som inte betalat kostnaderna inom sju dagar från

omhändertagandet har inte rätt att få tillbaka hunden. Polismyndigheten

får då besluta vad som skall ske med hunden.

Om polismyndigheten har beslutat att hunden skall säljas, får

polismyndigheten ta ut ersättning ur köpeskillingen för kostnaderna för

omhändertagandet.

Om det finns särskilda skäl får polismyndigheten i enskilda fall medge

undantag från första eller andra stycket. Om undantag görs från första

stycket, skall kostnaderna för omhändertagandet slutligt betalas av

polismyndigheten.

10 § Polismyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att

denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas.

I beslut om föreläggande får polismyndigheten sätta ut vite.

Bemyndigande

11 § Närmare föreskrifter om märkningen, registreringen, registret och

avgifter för registreringen meddelas av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer.

Överklagande m.m.

12 § Polismyndighetens beslut enligt 7, 9 eller 10 § eller beslut om

registrering som meddelas av Jordbruksverket eller av den som ansvarar

för driften av registret får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag gäller omedelbart, om inte något annat beslutas.

_________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001. Bestämmelserna i 7-10 §§

skall dock gälla först från och med den 1 april 2001.

2. Lagen skall inte tillämpas på hundar som vid lagens ikraftträdande

är äldre än åtta år.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-03-07

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 24 februari 2000 (Jordbruksdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om märkning och registrering av hundar.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Ylva Myhrberg.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Mot bakgrund av att lagförslaget har sin upprinnelse i ett behov av att

kunna oskadliggöra kamphundar skulle det kunna diskuteras om kravet

på registrering av Sveriges samtliga hundar och hundägare står i rimlig

proportion till behovet. Av lagrådsremissen får emellertid anses framgå

att även andra, inte obetydliga fördelar är förenade med en sådan

registrering. Från de synpunkter Lagrådet har att beakta finns inte något

att erinra mot förslaget i denna del.

Om man utgår från att syftet med förslaget är att åstadkomma en

registrering av alla hundar och hundägare, visar sig från de synpunkter

Lagrådet har att företräda att åtskilliga problem kan uppkomma i fråga

om tillämpningen sådan den med ledning av lagtext och motivering kan

förutsättas komma att gestalta sig.

Av lagtexten framgår att det inte är någon skyldighet för

polismyndigheten att omhänderta omärkta hundar. Tvärtom framhålls i

motiveringen att denna möjlighet förutsätts komma att utnyttjas bara i de

fall polismyndigheten bedömer att hunden utgör eller kan komma att

utgöra en fara för människor eller andra djur.

I andra fall har polismyndigheten möjlighet att vid vite förelägga

hundägaren att märka sin hund. Men hänsyn till polismyndighetens

knappa resurser kan antagas - och torde också vara avsett - att denna

möjlighet praktiskt taget aldrig kommer att användas.

Av det anförda framgår att den förutsatta tillämpningen innebär att

vissa typer av hundar - eller snarare hundägare - kommer att behandlas

annorlunda än andra, trots att syftet med lagen är att samtliga hundar

skall registreras. En sådan tillämpning skulle komma att strida mot kravet

på likhet inför lagen sådant det framgår av bl.a. 1 kap. 9 §

regeringsformen.

Vidare förutsätts i motiveringen att polismyndighetens möjlighet att

omhänderta en omärkt hund kan komma att utnyttjas bl.a. när polisen

bedömer att detta kan vara nödvändigt för att förebygga brott. Emellertid

anses det vara i princip olämpligt att lägga prognoser om brottsliga

gärningar till grund för tvångsåtgärder. Dessutom kan avsikten

omintetgöras genom att ägaren låter märka hunden. Ett korrekt sätt att

angripa problemet är att i lagen om tillsyn över hundar och katter föra in

kriterier för när hundar kan presumeras vara farliga och därför böra blir

föremål för omhändertagande samt avlivning eller annan åtgärd i vidare

omfattning än som följer av nu gällande föreskrifter.

Slutligen bör beaktas förutsättningarna enligt 7 § för att ägaren skall få

tillbaka en omhändertagen hund. Hundägaren har sju dagar på sig för att

lokalisera hunden, låta märka den - varvid han är beroende av polisens

goda vilja för att få tillgång till hunden - anmäla ägarskapet till registret

och betala de kostnader som omhändertagandet medfört. I samband med

helger kan den tid som i praktiken står till buds bli avsevärt kortare än en

vecka.

Tillämpningen kan komma att avse djur med betydande ekonomiskt

värde. Det kan naturligtvis ifrågasättas om inte det egentliga syftet med

lagstiftningen är att bli av med de farliga hundarna. Det syfte som

framgår av lagtexten är emellertid som förut framhållits att åstadkomma

märkning. De åtgärder som föreslås enligt 7 §, dvs. främst försäljning

eller avlivning, kan knappast anses stå i proportion till detta syfte. Ett

alternativ för att tillgodose det angivna syftet skulle kunna vara att

polismyndigheten låter märka hunden och tar ut kostnaderna härför av

hundägaren.

Lagrådet finner det vara ett angeläget allmänt intresse att åtgärder

vidtas mot farliga hundar. Av vad som blivit upplyst under

föredragningen inför Lagrådet framgår också att sådana åtgärder

brådskar. Lagen om tillsyn över hundar och katter har emellertid sedan

länge varit föremål för översyn och problemet borde enligt vad som förut

antytts kunna lösas inom dess ram. Den förutsatta tillämpningen av den

föreslagna lagen sedd i ljuset av dess syfte enligt lagtexten föranleder

erinringar med hänsyn till rättsstatliga principer om likhet inför lagen och

om proportionalitet. Lagrådet ifrågasätter därför allvarligt om

lagförslaget bör genomföras i föreliggande skick.

Skulle lagförslaget genomföras har Lagrådet följande synpunkter i

fråga om de enskilda bestämmelserna.

5 §

Om driften av registret skulle överlåtas till en privaträttslig organisation,

kommer registret att bli allmän handling endast försåvitt organisationen

och dess registerverksamhet anges i den bilaga som avses i 1 kap. 8 §

andra stycket sekretesslagen. Lagrådet förutsätter att registret skall vara

offentligt enligt tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingar

även om det skulle komma att föras av ett

privaträttsligt organ.

7 §

Enligt andra stycket i lagen skall hunden anses sakna ägare, om inte

hunden märks eller ägarskapet anmäls inom sju dagar från

omhändertagandet. En möjlighet är emellertid att man mycket väl vet

vem ägaren är, ehuru han inte vidtar de åtgärder som krävs av honom.

Det kan inte anses vara en tillåten lagstiftningsteknik att föreskriva att

något som bevisligen strider mot verkligheten skall anses vara för

handen. I stället bör direkt anges vad polisen i denna situation kan göra.

De alternativ som står till buds bör anges i lagtexten, särskilt som både

lagen om tillsyn över hundar och katter (3 §) och djurskyddslagen (34 §)

anger att hunden (djuret) skall säljas eller avlivas och det i förevarande

fall synes vara avsett att hunden också skall kunna ges bort. Lagrådet

förordar därför att andra meningen i andra stycket ges följande lydelse: "I

annat fall får polismyndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas

bort eller avlivas."

9 §

Andra stycket andra meningen bör i överensstämmelse med vad som

sagts under 7 § ges följande lydelse: "Polismyndigheten får då besluta att

hunden får säljas, skänkas bort eller avlivas."

10 §

Enligt förslaget skall i 10 § - vilken placerats under rubriken

"Omhändertagande av hundar" - föreskrivas att polismyndigheten får

meddela de förelägganden som behövs för att denna lag eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Förelägganden av

denna art är, vilket framkom under föredragningen inför Lagrådet, främst

avsedda att förmå hundägaren att låta märka och registrera sin hund

enligt 1 och 2 §§. Denna situation bör kunna förekomma utan att hunden

omhändertagits, varför till rubriken bör fogas "m.m.".

Möjligheten för polismyndigheten att meddela föreläggande och sätta

ut vite i detta tycks dock föreligga oavsett om hunden omhändertagits

eller inte. Om ett föreläggande med viteshot gäller mot hundägaren

samtidigt som hunden är omhändertagen, kommer hot om dubbla

påföljder att vara riktade mot ägaren.

En sådan kumulation av påföljder bör undvikas, och detta bör framgå

klart av lagtexten. Lagrådet föreslår därför att en andra mening förs in i

första stycket med följande lydelse: "Föreläggande om att hunden skall

märkas och registreras får meddelas endast om hunden inte omhänder-

tagits av polismyndighet."

11 §

Rätten att meddela föreskrifter kan, enligt 8 kap. 7 § regeringsformen,

delegeras till regeringen endast i vissa i lagrummet angivna ämnen. Den

föreslagna lagen avser emellertid inte djurskydd (fjärde punkten i första

stycket) eller något annat av de angivna ämnena. Av de i paragrafen

angivna ändamålen har bemyndigandet att meddela föreskrifter om

avgifter för registreringen stöd i 8 kap. 9 § andra stycket

regeringsformen. Möjligheten att meddela föreskrifter om märkningen,

registreringen och registret kan däremot inte inordnas i ett bemyndigande

som ger regeringen rätt att besluta i riksdagens ställe. Regeringen får i

dessa avseenden endast besluta s.k. verkställighetsföreskrifter.

Regeringens rätt att meddela föreskrifter om verkställighet av lag följer

redan av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen och bör därför inte uttryckligen

omfattas av bemyndigandet i förevarande paragraf.

Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse: "Föreskrifter om

avgifter för registreringen meddelas av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer."

12 §

De beslut som enligt paragrafen är överklagbara gäller i princip

omedelbart. Ett beslut om vad som skall ske med hunden kan exempelvis

innefatta försäljning, bortskänkande eller avlivning av hunden och

således vara irreparabelt. Genom att överklaga detta beslut eller beslutet

om omhändertagande och därvid framkalla ett inhibitionsbeslut har

hundägaren möjlighet att stoppa verkställigheten av beslutet. Om

hundägaren skall ha en reell möjlighet att utnyttja dylika rättsmedel, får

beslutet om hundens försäljning, bortskänkande eller avlivning inte gå i

verkställighet innan tiden för beslutets överklagande gått ut. Lagrådet

föreslår därför att följande bestämmelse införs som en andra mening i

tredje stycket: "Polismyndighets beslut om försäljning, bortskänkande

eller avlivning av hund får inte verkställas så länge tiden för

överklagande av beslutet löper och något överklagande ännu inte skett."

Vidare skall sådana beslut om registrering som kan komma att

meddelas av den som ansvarar för driften av registret vara överklagbara.

Detta skulle kunna medföra att om t.ex. detta ansvar kom att åvila

Svenska Kennelklubben dess registreringsbeslut finge överklagas hos

länsrätt. Eftersom Kennelklubben är en privaträttslig juridisk person,

kommer de ordinära regler som gäller för överklagande av förvaltnings-

beslut inte att bli automatiskt tillämpliga. Härför krävs uttryckliga regler

om att motsvarande bestämmelser i förvaltningslagen skall gälla för den

ifrågavarande organisationens beslutsfattande och omprövningsplikt i

registreringsärenden samt handhavande av överklagandeskrifter.

Lagrådet rekommenderar att en genomgång görs av vilka bestämmelser i

förvaltningslagen som skall vara tillämpliga hos "den som ansvarar för

driften" och att uttryckliga regler härom, eventuellt i form av hänvis-

ningar till förvaltningslagen, tas in i lagen.

Vidare blir ett privaträttsligt subjekt, vars beslut överklagats, inte

omedelbart den enskildes motpart, eftersom bestämmelsen i 7 a § första

stycket förvaltningsprocesslagen endast omfattar förvaltningsmyndighet.

Mål av här avsedd typ bör inte vara undantagna från principen om

tvåpartsprocess i länsrätt. Enligt Lagrådets mening bör det allmännas

talan dock föras av Jordbruksverket. En regel härom kan förslagsvis ha

följande lydelse: "Jordbruksverket för det allmännas talan hos allmän

förvaltningsdomstol, om det första beslutet meddelats av den som

ansvarar för driften av registret."

Jordbruksdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:76 Lag om märkning och

registrering av hundar

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om märkning och 4, 12 §§

registrering av hundar

(2000:000)

Prop. 1999/2000:76

30

1

Prop. 1999/2000:76

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:76

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:76

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:76

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:76

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:76