Regeringens proposition

1995/96:226

Hållbar utveckling i landets fjällområden

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 maj 1996

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljödepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas ett samlat förslag till åtgärder i syfte att främja en

hållbar utveckling i landets fjällområden.

 Det föreslås lagändringar i terrängkörningslagen (1975:1313), körkortslagen

(1977:477), rennäringslagen (1971:437) och jaktlagen (1987:259).

 I terrängkörningslagen föreslås möjlighet för regeringen att meddela skärpta

regler för undantag, exempelvis för skoterleder, i regleringsområden, tidigare

allmänt benämnda skoterförbudsområden. Vidare föreslås ett utökat skydd mot

terrängkörning på jordbruksmark. Bestämmelserna för överträdelser av

terrängkörningslagen föreslås också skärpas. I körkortslagen föreslås

traktorkort eller körkort som behörighetskrav för förare av terrängskoter.

 I rennäringslagen föreslås införas miljömål för rennäringen. Vidare föreslås

ändrade regler i rennäringslagen och jaktlagen för överklagande av beslut i

rennäringsärenden.

 I propositionen redovisas även andra åtgärder i syfte att främja en hållbar

utveckling i fjällen. En fjälldelegation för regionalt samarbete kommer att

inrättas.

 För att minska störningarna från skotertrafiken avser regeringen att föreslå

att medel anvisas för bidrag till anläggande av skoterleder m.m. Ytterligare

regleringsområden kommer att införas i samband med en översyn av

regleringsområden med förbud mot skoterkörning. Skärpta regler kommer att

införas i vissa regleringsområden, bl.a. för yrkestrafik. Inför kommande beslut

om regleringsområden kommer fortsatta samråd att ske med berörda länsstyrelser

och kommuner. Även kommunerna kommer att ges möjlighet att besluta om

regleringsområden. En generell hastighetsbegränsning om 50 km/tim kommer att

införas för terrängskotrar. Obligatorisk anmälan för samråd med länsstyrelsen

införs för den som avser att anordna fast skoterled. Vidare kommer krav på

samråd med Naturvårdsverket att införas för länstyrelsen i fråga om beslut om

anläggande av skoterled i regleringsområde. Skyddet mot terrängkörning i ung-

och plantskog förtydligas. Föreslagna åtgärder rörande terrängkörning skall

följas upp och utvärderas.

 För terrängskotrar föreslår regeringen att obligatoriska buller- och avgaskrav

efter anmälan till EG-kommissionen införs för nya fordon från den 1 juli 1998.

 Åtgärdsprogram för överbetade områden i fjällen upprättas. Obligatorisk

anmälan för samråd med länsstyrelsen införs för anordnande av renstängsel m.m.

Åtgärder redovisas för att begränsa effekterna från barmarkskörning i fjällen.

 Obligatorisk anmälan för samråd med länsstyrelsen införs i fråga om

undersökningsarbete för mineralutvinning i s.k. obrutna fjällområden.

 Ändringarna i körkortslagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1997. Övriga

lagändringar föreslås träda i kraft den 1 januari 1997.

Innehållsförteckning

1 Beslut..................................................... 6

2 Lagtext.................................................... 7

 2.1 Förslag till lag om ändring i terrängkörningslagen

 (1975:1313);........................................ 7

 2.2 Förslag till lag om ändring i körkortslagen (1977:477) 9

 2.3 Förslag till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437) 10

 2.4 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259).. 12

3 Ärendet och dess beredning................................. 13

4 Allmänt.................................................... 15

 4.1 Lägesbeskrivning och miljöhot i fjällområdena ...... 15

 4.2 Allmänna överväganden för en hållbar utveckling i

 fjällområdena....................................... 16

5 Utvecklad och samordnad fjällplanering..................... 18

 5.1 Förstärkt samråd.................................... 19

6 Terrängkörning............................................. 20

 6.1 Allmänt............................................. 20

 6.2 Bestämmelser som reglerar rätten att färdas med

 terrängmotorfordon.................................. 22

 6.2.1 Allmänt om uttryck och författningar.......... 22

 6.2.2 Terrängkörningslagen.......................... 23

 6.2.3 Terrängkörningsförordningen och terrängtrafik-

 kungörelsen................................... 23

 6.2.4 Naturvårdslagen .............................. 24

 6.2.5 Brottsbalken.................................. 24

 6.2.6 Allemansrätten................................ 25

 6.3 Översyn av regleringsområden........................ 25

 6.4 Skärpt reglering i vissa områden.................... 28

 6.5 Kommunerna får inrätta regleringsområden............ 30

 6.6 Regler om hänsyn till naturmiljön och viltet........ 31

 6.7 Skotertrafik på jordbruks- och skogsmark ........... 32

 6.8 Terrängkörning på enskild väg....................... 34

 6.9 Hastighetsbegränsning för terrängskotrar ........... 35

 6.10 Skoterleder m.m..................................... 36

 6.10.1 Medel för anläggande av skoterleder m.m..... 36

 6.10.2 Samråd enligt naturvårdslagen för fast anordnande av

 skoterleder................................. 38

 6.10.3 Samråd inför beslut om skoterleder i regleringsom-

 råden....................................... 39

 6.10.4 Fjällsäkerhet på skoterleder................ 40

 6.11 Reglering av terrängskotertrafik i känsliga skärgårdsområden

 40

 6.12 Skärpta bestämmelser för överträdelser av terräng-

 körningslagen....................................... 41

 6.13 Uppföljning och utvärdering av regleringen i fjällområdet 42

7 Miljökrav på terrängskotrar................................ 43

8 Behörighetskrav för förare av terrängskoter................ 45

 8.1 Körkortskrav ....................................... 45

 8.2 Förarlicens för skoterförare ....................... 47

9 Luftfartyg i fjällen ...................................... 48

10 Rennäringen................................................ 49

 10.1 Nuvarande förhållanden.............................. 49

 10.2 Central rennäringsmyndighet och rennäringspolitiska frågor 51

 10.3 Miljömål för rennäringen............................ 53

 10.4 Renbetesfrågor m.m.................................. 55

 10.5 Markanvändningsredovisningar........................ 59

 10.6 Stängselfrågor...................................... 60

 10.7 Reglering av barmarkskörning på kalfjäll............ 62

 10.8 Överklagande av beslut i rennäringsärenden.......... 63

11 Mineralutvinning i fjällområdena.......................... 66

12 Turism..................................................... 68

 12.1 Allmänt............................................. 68

 12.2 Turism och hållbar utveckling i fjällen............. 68

 12.3 Miljömål för turistsektorn.......................... 71

13 Jakt och fiske............................................. 71

14 Ikraftträdande m.m......................................... 72

15 Författningskommentar...................................... 73

 15.1 Förslaget till lag om ändring i terrängkörningslagen

 (1975:1313)......................................... 73

 15.2 Förslaget till lag om ändring i körkortslagen (1977:477) 75

 15.3 Förslaget till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437) 76

 15.4 Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 77

Bilaga 1 Betänkandet Hållbar utveckling i landets fjällområden (SOU

 1995:100)........................................... 78

Bilaga 2 Sammanfattning...................................... 82

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna till betänkandet Hållbar

 utveckling i landets fjällområden (SOU 1995:100).... 86

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna till betänkandet

 Miljöklassning av snöskotrar (SOU 1995:97).......... 88

Bilaga 5 Författningsförslag i betänkandet Hållbar utveckling i

 landets fjällområden (SOU 1995:100)................. 89

Bilaga 6 Författningsförslag i Slutbetänkandet Miljöklassning av

 snöskotrar (SOU 1995:97) ........................... 96

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 1996.....106

1 Beslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i terrängkörningslagen (1973:1313),

2. lag om ändring i körkortslagen (1977:477),

3. lag om ändring i rennäringslagen (1971:437),

4. lag om ändring i jaktlagen (1987:259).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i terrängkörningslagen (1975:1313);

 Härigenom föreskrivs att 1, 2 och 4 §§ terrängkörningslagen (1975:1313) skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

--------------------------------------------------------------------

 Körning i terräng med Körning i terräng med motordrivet

motordrivet fordon för annat ända- fordon för annat ändamål än jordbruk

mål än jordbruk eller skogsbruk är eller skogsbruk är förbjuden i hela

förbjuden i hela landet landet

 1. på barmark, 1. på barmark,

 2. på snötäckt skogsmark med 2. på snötäckt skogsmark med

plant- eller ungskog, om det plant- eller ungskog, om det inte

inte är uppenbart att körningen är uppenbart att körningen kan ske

kan ske utan risk för skada på utan risk för skada på skogen,

skogen. 3. på snötäckt jordbruksmark, om

 det inte är uppenbart att körningen

 kan ske utan risk för skada på

 marken.

 Inom de delar av fjällområdet som regeringen bestämmer är körning i terräng

med motordrivet fordon förbjuden även på annan mark än som anges i första

stycket.

 2 §

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen eller myndighet som Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får föreskrivasom regeringen bestämmer får

undantag från förbud enligt 1 § i meddela föreskrifter om undantag

fråga om körning i räddningstjänst från förbud eller i särskilt fall

eller viss näringsutövning eller medge undantag från förbud eller

när det annars föreligger särskildaföreskrifter enligt 1 § i fråga om

skäl. körning i räddningstjänst eller viss

 näringsutövning eller när det annars

 finns särskilda skäl.

 För områden som avses i 1 § andra

 stycket får regeringen föreskriva

 att sådana föreskrifter eller

 beslut om undantag får meddelas om

 det finns synnerliga skäl.

 4 §2

--------------------------------------------------------------------

 Den som med uppsåt eller av Den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 1 § första oaktsamhet bryter mot 1 § första

stycket 1 eller 2 eller mot stycket 1 - 3 eller mot förbud

förbud eller föreskrift som har eller föreskrift som har meddelats

meddelats med stöd av lagen döms med stöd av lagen döms till böter.

till penningböter. Om gärningen är Om gärningen är ringa skall inte

ringa skall dock inte dömas till dömas till ansvar.

ansvar.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. Beslut om undantag från förbud

enligt denna lag som meddelats före den 1 januari 1997 gäller till den 1 juli

1997 om inte annat förordnas.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1989:319.

2 Senaste lydelse 1991:303.

2.2 Förslag till lag om ändring i körkortslagen (1977:477)

 Härigenom föreskrivs i fråga om körkortslagen (1977:477)1

dels att 3 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 a § Terrängskoter får föras endast

 av den som har körkort eller

 traktorkort.

 3 §

Moped får föras endast av den som har fyllt 15 år.

--------------------------------------------------------------------

 Terrängskoter får föras endast av

den som har fyllt 16 år.

 Utan hinder av 2 § får utomlands bosatt person som har fyllt 15 år och som

tillfälligtvis vistas här bruka av honom införd lätt motorcykel, om den

uppfyller de villkor som gäller för sådant fordon i hans hemland. Detta gäller

dock endast om motorn har en slagvolym som ej överstiger 50 kubikcentimeter och

om den som har infört fordonet får föra detta i hemlandet utan körkort eller

därmed jämförlig handling.

_______________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

**FOOTNOTES**

1 Lagen omtryckt 1980:977.

2.3 Förslag till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437)

 Härigenom föreskrivs att 65 a och 99 §§ rennäringslagen (1971:437)1 skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

65 a §2

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

 Rennäringen skall bedrivas med

 bevarande av naturbetesmarkernas

 långsiktiga produktionsförmåga så att

 dessa ger en uthålligt god

 avkastning samtidigt som den

 biologiska mångfalden behålls.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om den hänsyn som vid renskötsel skall tas till naturvårdens och

kulturmiljövårdens intressen. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande

att pågående markanvändning avsevärt försvåras.

--------------------------------------------------------------------

 Länsstyrelsen får meddela de Länsstyrelsen får meddela de

förelägganden eller förbud som förelägganden eller förbud som behövs

behövs för att föreskrifter som harför att föreskrifter som har

meddelats med stöd av första meddelats med stöd av andra

stycket skall efterlevas. stycket skall efterlevas.

 Föreläggande eller förbud får Föreläggande eller förbud får

meddelas först sedan det har meddelas först sedan det har visat

visat sig att länsstyrelsens råd sig att länsstyrelsens råd inte har

och anvisningar inte har följts. följts. I brådskande fall eller när

I brådskande fall eller när det det annars finns särskilda skäl, får

annars finns särskilda skäl, får länsstyrelsen dock omedelbart

länsstyrelsen dock omedelbart meddela förelägganden eller förbud.

meddela förelägganden eller förbud.

 I beslut om föreläggande eller förbud får länsstyrelsen sätta ut vite.

99 §3

--------------------------------------------------------------------

Länsstyrelsens beslut enligt 1, Länsstyrelsens beslut enligt

12, 17, 21, 39, 43, 50, 62, 65 a denna lag eller enligt

och 71 §§, 72 § andra och tredje föreskrifter meddelade med stöd av

styckena samt 74, 79, 80, 93 och lagen får, om beslutet rör annat än

97 §§ denna lag får överklagas hos sådan upplåtelse som avses i 32 §,

allmän förvaltningsdomstol. Läns- överklagas hos allmän

styrelsens beslut att bevilja förvaltningsdomstol. Beslut att

registrering av renmärken får dock bevilja registrering av renmärken

inte överklagas. Prövningstillståndfår dock inte överklagas.

krävs vid överklagande till kam- Prövningstillstånd krävs vid

marrätten. överklagande till kammarrätten.

 Länsstyrelsens beslut i övrigt Beslut om upplåtelse som avses i

enligt denna lag får överklagas 32 § får överklagas hos regeringen.

hos Statens jordbruksverk. Beslut som avser upplåtelse av rätt

 till jakt eller fiske får dock

 överklagas endast av sameby.

 Jordbruksverkets beslut får

överklagas hos regeringen.

Verkets beslut i en överklagad

fråga som avser upplåtelse av rätt

till jakt efter älg får dock

överklagas endast av sameby.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997, men skall inte tillämpas i de fall

där det första beslutet i ärendet fattats dessförinnan.

**FOOTNOTES**

1Lagen omtryckt 1993:36.

2Senaste lydelse 1993:36.

3Senaste lydelse 1995:1693.

2.4 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

 Härigenom föreskrivs att 15 § jaktlagen (1987:259) skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

15 §Har jakträtt upplåtits mot ersättning och gäller avtalet för viss tid som

överstiger ett år, skall uppsägning alltid ske för att avtalet skall upphöra att

gälla vid avtalstidens utgång. Sådan uppsägning skall ske på det sätt som gäller

för uppsägning enligt 8 kap. 8 § jordabalken. Vill fastighetsägaren eller

nyttjanderättshavaren att villkoren för avtalet ändras för en ny

upplåtelseperiod, skall han meddela motparten detta i den ordning som gäller för

uppsägning av avtalet. Uppsägning och begäran om villkorsändring skall ske

senast två månader före avtalstidens utgång.

 Om avtal som avses i första stycket inte sägs upp inom rätt tid, anses det

förlängt på en tid som motsvarar upplåtelsetiden, dock längst fem år, eller, om

begäran om villkorsändring har gjorts, på den tid och de villkor i övrigt som

bestäms enligt 19 §.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om upplåtelser med stöd Första och andra stycket gäller

av rennäringslagen (1971:437) inte upplåtelser med stöd av rennä-

samt upplåtelser som ingår i ringslagen (1971:437). För upplåt-

arrende eller hyra gäller elser som ingår i arrende eller

särskilda bestämmelser. hyra gäller särskilda bestämmelser.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997, men skall inte tillämpas för

beslut om upplåtelse som fattats med stöd av rennäringslagen (1971:437) före

denna lags i kraftträdande.

3 Ärendet och dess beredning

Den 26 januari 1995 beslutade regeringen om tilläggsdirektiv (dir. 1995:10) om

en hållbar utveckling i landets fjällområden för Miljövårdsberedningen

(Jo 1968:A). Beredningen fick i uppdrag att göra en samlad analys av

miljösituationen i landets fjällområden och lämna förslag till åtgärder för en

hållbar utveckling.

 Genom beslut den 2 mars 1995 överlämnade regeringen till Miljövårdsberedningen

handlingarna i ärenden rörande tre utredningar om snöskotertrafik. Det gällde

betänkandet Skoterkörning på jordbruks- och skogsmark - kartläggning och

åtgärdsförslag (SOU 1994:16), rapporten Snöskotern i naturen (Ds 1994:36) och

rapporten Projekt för översyn av skotertrafiken (RPS rapport 1993:5). Regeringen

fann att Miljövårdsberedningen borde överväga utredningarnas förslag och

remissynpunkter inom ramen för uppdraget om fjällen och redovisa dem samordnat

med beredningens förslag i övrigt vad gäller fjällområdena. Betänkandet

Skoterkörning på jordbruks- och skogsmark - kartläggning och åtgärdsförslag

(SOU 1994:16) överlämnades till regeringen i februari 1994. Genom beslut den

24 juni 1993 hade regeringen bemyndigat vederbörande statsråd att tillkalla den

särskilde utredaren (dir. 1993:85) med uppgift att kartlägga konsekvenserna för

jordbruket och skogsbruket av användningen av snöskotrar. Rapporten Snöskotern i

naturen (Ds 1994:36), vilken hade utarbetats av Länsstyrelsen i Västerbottens

län, redovisades till regeringen i februari 1994. Regeringens hade genom beslut

den 28 oktober 1993 uppdragit åt länsstyrelsen att kartlägga snöskotertrafikens

effekter på naturmiljön. Rikspolisstyrelsen hade i rapporten Projekt för översyn

av skotertrafiken (RPS rapport 1993:5), som i november 1993 överlämnats till

regeringen, låtit en särskild arbetsgrupp kartlägga bl.a. omfattningen av

snöskotertrafik och olyckor samt föreslå åtgärder. Betänkandet och rapporterna

har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i Miljödepartementet

(dnr M94/387, M94/442 och M94/702).

 Regeringen har till Miljövårdsberedningen även överlämnat redovisningar från

länsstyrelserna i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län

vilka hade utarbetats på regeringens uppdrag genom beslut den 9 juni 1994 om

utökat skydd mot buller från snöskotrar m.m. och luftfartyg i vissa

fjällområden.

 Miljövårdsberedningen lämnade i oktober 1995 betänkandet Hållbar utveckling i

landets fjällområden (SOU 1995:100). Betänkandet innehåller förslag om åtgärder

rörande planeringsförutsättningar, mineralutvinning, rennäring, terrängkörning

och turism.

 Vidare bemyndigade regeringen den 16 juni 1994 chefen för Miljö- och

naturresursdepartementet att uppdra åt den särskilde utredaren (M1993:08) med

uppgift att se över miljöklassystemet för bilar att bl.a. även utreda och lämna

förslag till ett system för miljöklassning av snöskotrar (dir. 1993:64).

Miljöklassutredningen lämnade i oktober 1995 betänkandet Miljöklassning av

snöskotrar (SOU 1995:97). Betänkandet innehåller förslag om miljökrav

(miljöklassning) på terrängskotrar och en differentierad försäljningsskatt på

nya terrängskotrar.

 Betänkandena Hållbar utveckling i landets fjällområden och Miljöklassning av

snöskotrar har remissbehandlats. Utredningarnas sammanfattningar av betänkandena

finns i bilagorna 1 och 2. Förteckningar över remissinstanserna redovisas i

bilagorna 3 och 4. Sammanställningar av remissyttrandena finns tillgängliga i

Miljödepartementet (dnr M95/4169 och M95/4057). Betänkandenas lagförslag finns i

bilagorna 5 och 6.

 Våren 1994 lämnades till riksdagen en regeringsskrivelse (skr. 1993/94:175) om

åtgärder mot buller i fjällområden och skärgårdar m.m. i vilken redovisades

olika bullerbegränsande åtgärder. Riksdagen anförde inga erinringar mot

skrivelsen (bet. 1993/94:JoU21, rskr. 1993/94:362). Utöver nämnda uppdrag om

översyn av utökat skydd mot buller från snöskotrar m.m. och luftfartyg i vissa

fjällområden samt om miljöklassning av snöskotrar har regeringen uppdragit åt

Boverket att utarbeta råd och goda exempel för bullerfrågornas behandling i

översiktsplaneringen samt uppdragit åt Vägverket att i samråd med ansvariga

myndigheter i Norge och Finland utreda och lämna förslag om en skärpt bullernorm

m.m. för snöskotrar och andra terrängskotrar. Vägverkets uppdrag har redovisats

till regeringen i maj 1995. Verkets förslag har därefter överlämnats till

Miljöklassutredningen. I regeringsskrivelsen uttalades att regeringen skulle

återkomma till riksdagen med ställningstaganden till de förslag som togs upp i

det betänkande och de rapporter som överlämnades till Miljövårdsberedningen den

2 mars 1995.

 Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi har utarbetat en rapport

Hushållning med knappa resurser (Ds 1995:15) som i mars 1995 överlämnades till

Finansdepartementet. Rapporten behandlar bl.a. allemansrätten, fjällen och

skotertrafik i naturen.

 I prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur m.m. anförde föredragande

statsrådet att starka skäl talade för att regeringen borde befrias från att

pröva överklaganden i förvaltningsärenden. Frågan ansågs dock behöva beredas

ytterligare. Mot denna bakgrund har det inom Jordbruksdepartementet upprättats

promemorian Överklagande av beslut i rennäringsärenden. Promemorians lagförslag

finns i bilaga 7. Riksdagens beslut med anledning av regeringens förslag till

ändrad lydelse av bl.a. 99 § rennäringslagen (1971:437) i prop. 1995/96:22 om

tvåpartsprocess m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna (bet. 1995/96:JuU7,

rskr. 1995/96:55) har medfört att viss förändring skett i förhållande till

promemorians lagförslag. Promemorian har remissbehandlats. Sametinget, Statens

jordbruksverk samt länsstyrelserna i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens

län har yttrat sig över promemorian. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Jordbruksdepartementet (dnr Jo95/2525).

Lagrådet

Lagförslagen avser justeringar i redan befintliga lagar. Förslagen medför därmed

inte några bedömningsproblem i fråga om hur föreskrifterna förhåller sig till

grundlagarna och rättsordningen i övrigt eller hur de förhåller sig till

varandra. I rättssäkerhetshänseende finns det främst anledning att se på det

förslag som avser en ändring av påföljd i terrängkörningslagen. Regeringens

förslag i denna del är en återgång till vad som tidigare har gällt eftersom

syftet med den lagändring som genomfördes år 1986 har förfallit. Därmed

uppkommer inte några tidigare inte beaktade problem.

 I det omfattande utredningsarbete som ligger bakom lagförslagen har inte

framkommit att några särskilda tillämpningsproblem finns och inte heller

remissinstanserna har påtalat att sådana förekommer.

 Regeringen gör således den bedömningen att lagförslagen är av sådan art att

det skulle sakna betydelse att höra Lagrådet. Lagrådets yttrande över de nu

föreliggande lagförslagen har därför inte inhämtats.

4 Allmänt

4.1 Lägesbeskrivning och miljöhot i fjällområdena

Fjällområdet har som andra delar av landet påverkats av olika former av

mänskliga aktiviteter. Fjällområdet har såväl från nationella som

internationella utgångspunkter mycket stora natur- och kulturvärden och är

därför mycket attraktivt för rekreation och friluftsliv i olika former.

Samtidigt brukas i princip hela fjällområdet av rennäringen som bedrivs av den

samiska befolkningen.

 Många anspråk på mark har ställts och ställs på fjällområdet bl.a. för

vattenkraftsutbyggnad, mineralutvinning, fjällnära skogsbruk och för

fjällturism. Under senare år har också påverkan från rennäringen och

terrängkörningen, särskilt snöskotertrafiken, ökat i omfattning. Intresse-

konflikterna har stundtals varit betydande. Därtill kommer nedfall av försurande

och andra miljöskadliga ämnen. Miljökvaliteten har också successivt försämrats

sett över en längre tidsperiod. Vissa områden i fjällvärlden uppvisar långt

gångna miljöskador. Detta kan komma att påverka möjligheterna att nyttja

fjällområdena för rennäring samt för friluftsliv och rekreation.

 Fjällområdet är särskilt känsligt för slitage. Slitageproblemen är enligt

Miljövårdsberedningen tydligast i de södra fjälltrakterna där situationen på

vissa platser bedöms som allvarlig. De lavdominerade hedarna är lågproduktiva

och i torrt tillstånd känsliga för mekanisk påverkan. På vissa marker, t.ex.

kärr och sluttningar, uppstår lätt markskador. Det kalla klimatet och den korta

sommarperioden medför att såväl land- som vattenekosystemens produktionsförmåga

är låg. Effekterna av det kanaliserade slitaget, t.ex. från terrängkörning,

finns över hela fjällområdet.

 Utbredningen av buller i våra natur- och rekreationsområden i fjällen har ökat

markant under de senaste åren, främst till följd av den ökade användningen av

snöskotrar. Områden med en låg bullernivå har därför blivit en allt mer knapp

naturresurs. Samtidigt är användning av terrängfordon och flyg i fjällområdet

nödvändig inom rennäring och viss annan näringsverksamhet samt för vissa

samhälleliga insatser, t.ex. sjuktransporter och fjällräddning. Snöskotrar och

flyg är dessutom värdefulla transportmedel för lokalbefolkningen och turister.

4.2 Allmänna överväganden för en hållbar utveckling i fjällområdena

Riksdagen beslutade år 1993 om en strategi för biologisk mångfald med

grundläggande principer för bevarande och hållbart nyttjande av biologisk

mångfald. Strategin omfattar dels en miljöanpassning av olika sam-

hällsverksamheter, dels skydd av värdefulla naturområden.

 Stora områden i fjällen skyddas som nationalparker och naturreservat enligt

naturvårdslagen (1964:822). Den sammanlagda arealen skyddade områden ovanför

skogsodlingsgränsen i de fyra fjällänen utgör enligt Miljövårdsberedningen ca

24 700 km2. Planer finns dessutom på ytterligare nationalparker i fjällområdet i

Naturvårdsverkets nationalparksplan. Därtill planeras flera nya naturreservat.

 Fjällområdena anges i 3 kap. naturresurslagen (1987:12) vara av riksintresse

med hänsyn till områdenas natur- och kulturvärden samt för friluftslivet. I de

grundläggande bestämmelserna (2 kap.) ges bl.a. skydd för mark- och

vattenområden som är opåverkade eller ekologiskt känsliga. Även områden av

betydelse för rennäringen skyddas enligt bestämmelserna i 2 kap.

naturresurslagen. I naturresurslagens särskilda hushållningsbestämmelser (3 kap.

5 §) ges för vissa fjällområden, de s.k. obrutna fjällområdena, ett starkare

skydd mot olika former av exploateringsåtgärder. Bestämmelserna i

naturresurslagen konkretiseras i den kommunala översiktsplaneringen enligt plan-

och bygglagen (1987:10) och bestämmelserna tillämpas vid beslut enligt de lagar

som är anknutna till naturresurslagen.

 I fjällen finns 12 områden i Kopparbergs, Jämtlands, Västerbottens och

Norrbottens län där regeringen med stöd av terrängkörningslagstiftningen

förbjudit körning i terräng på snötäckt mark med motordrivna fordon. Områdena

anges av Miljövårdsberedningen omfatta en sammanlagd areal om ca 23 000 km2. I

flera av dessa områden har länsstyrelserna enligt bemyndigande i förordningen

till lagen medgett undantag från förbuden för skoterleder. Vidare har för vissa

nationalparker och naturreservat föreskrivits förbud mot terrängkörning enligt

bestämmelserna i naturvårdslagen. För vissa av områdena finns också

restriktioner mot flyg.

 Sverige har under år 1995 till EG-kommissionen anmält områden som bör ingå i

Natura 2000, det sammanhängande europeiska ekologiska nät som skall skapas

enligt EU:s art- och habitatdirektiv (92/43/EEG). Flera av dessa objekt avser

nationalparker och naturreservat i fjällområdet med betydande arealer. Vidare

har regeringen beslutat att ett vidsträckt område i Norrbotten - benämnt det

lappländska världsarvsområdet - skall föreslås som område på UNESCO:s

världsarvslista.

 Regeringen anser att det, mot bakgrund av redovisade miljöhot mot

fjällområdenas stora natur- och kulturvärden, finns starka skäl att nu vidta

ytterligare åtgärder för en hållbar utveckling. De speciella ekologiska

förhållandena i fjällområdet och karaktären av storslaget naturlandskap med

stora sammanhängande ostörda områden bör vidmakthållas. Vidare bör utnyttjandet

av naturresurser inte få överskrida resursernas uthålliga produktionskapacitet.

 En hållbar utveckling bör ses i ett ekologiskt, socialt och ekonomiskt

perspektiv. De som bor i fjällregionen måste ges möjligheter till arbete,

utbildning, trygghet och livskvalitet inom ramen för vad naturen tål.

Utvecklingen i fjällområdet måste självfallet beakta den samiska befolkningens

kultur och dess rätt till nyttjande av fjällområdet samt rennäringens

möjligheter att utvecklas i ett modernt samhälle. Samtidigt måste rennäringen

bedrivas i sådana former att naturen inte tar skada.

 I syfte att främja en hållbar utveckling i våra fjällområden lämnar regeringen

förslag till olika åtgärder för att stärka skyddet, särskilt inom de s.k.

obrutna fjällområdena. Förslagen har stöd hos remissinstanserna. Förslag till

lagändringar lämnas vad gäller terrängkörning, behörighetskrav för skoterförare

samt rennäring. I propositionen övervägs ytterligare åtgärder, bl.a. om

planeringsförutsättningar, organisation, turism, miljökrav på terrängskotrar

samt övriga författningsändringar om bl.a. mineralutvinning, översyn av s.k.

skoterförbudsområden, hastighetsbegränsning för terrängskotrar och anläggande av

skoterleder. Regeringen kommer inom kort att till EG-kommissionen anmäla förslag

om buller- och avgaskrav på terrängskotrar.

 Självfallet kommer det framdeles att krävas ytterligare insatser, framför allt

lokalt. En förstärkt lokal dialog kring frågor om hållbar utveckling i

fjällområdena är därför viktig. Naturvårdsfrågor liksom andra frågor som hänger

samman med en hållbar utveckling i fjällen bör vara en angelägen uppgift också

för kommunerna. Det gäller även hur nationella intressen skall beaktas och

integreras i den lokala planerings- och beslutsprocessen. Att värna om

naturområden som inte är störda av buller utgör i det sammanhanget en viktig

lokal uppgift, bl.a. för att upprätthålla goda förutsättningar för friluftsliv

och turism.

 Vid FN:s konferens om miljö och utveckling (UNCED) i Rio de Janeiro år 1992

antogs Agenda 21, en handlingsplan för en globalt hållbar utveckling. Agenda

21-arbetet i kommunerna innebär goda möjligheter att skapa fora för att

diskutera och komma med förslag till åtgärder för en långsiktigt hållbar

utveckling.

 EG:s strukturfonder som skall användas för stöd åt utvecklingen i det s.k. mål

6-området ger nya möjligheter till regional utveckling. Inom ramen för

utvecklingsprogrammet för mål 6 skall naturtillgångarna nyttjas varsamt genom

lämpliga åtgärder inom jordbruk, fiske, rennäring, skogsbruk samt malm- och

mineralbrytningsverksamhet.

5 Utvecklad och samordnad fjällplanering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En utvecklad kommunal översiktsplanering |

| enligt plan- och bygglagen (1987:10) ger med stöd av natur- |

| resurslagens (1987:12) hushållningsregler verkningsfulla medel |

| för kommunerna att ta hänsyn till de starka bevarandeintressena |

| i fjällområdena och att främja en hållbar utveckling i dessa |

| områden. |

| En översyn av bestämmelserna i 3 kap. naturresurslagen |

| (1987:12) bör anstå i avvaltan på Miljöbalksutredningens arbete.|

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: En utvecklad och samordnad fjällplanering bör

slås fast i de kommunala översiktsplanerna och berörda länsstyrelser bör bör få

i uppdrag att ta fram underlag för de fjällområden som omfattas av 3 kap.

naturresurslagen. Boverket bör ges i uppdrag att utforma vägledning för detta

arbete.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en utvecklad och

samordnad fjällplanering. Plan- och byggutredningen, Riksantikvarieämbetet och

Stockholms universitet är dock tveksamma till föreslagen indelning i zoner.

Kommunförbundet anser att utredningens förslag inte innebär någon egentlig

förändring utan att frågorna kan utvecklas i kommunernas översiktplanering.

 Skälen för regeringens bedömning: Fjällområdenas unika karaktär, och orördhet,

deras stora betydelse för naturvård, friluftsliv och rennäring utgör värden som

ställer särskilt höga krav på hänsyn och skydd. Genom de särskilda

hushållningsbestämmelserna i 3 kap. naturresurslagen ges ett starkt skydd för

bevarandeintressena i fjällområdena. Bestämmelserna skall tillämpas vid beslut

enligt ett flertal till naturresurslagen knutna lagar som gäller användningen av

mark och vatten. Områdena som anges i 3 kap. naturresurslagen är i sin helhet av

riksintresse. Den kommunala översiktsplanen har en särskilt viktig roll för

tillämpningen av naturresurslagens bestämmelser. Av planen skall bl.a. framgå

hur kommunen avser att tillgodose riksintressen enligt naturresurslagen.

 I propositionen Kommunal översiktsplanering enligt plan- och bygglagen m.m.,

(prop. 1994/95:230, bet. 1995/96:BoU1, rskr. 1995/96:30) betonas den fysiska

planeringens roll i en samlad politik för en hållbar utveckling. Regeringen

anser i denna att det är naturligt att den kommunala översiktsplanen utvecklas

till ett av de grundläggande instrumenten i det lokala miljöarbetet. Med stöd av

förslagen i propositionen har kraven på miljöhänsyn i översiktsplanen stärkts

och planens betydelse vid olika beslut gjorts tydligare. Vidare har

översiktsplaneringens roll i fråga om behandlingen av områden av riksintresse

enligt naturresurslagen förtydligats. Genom kravet på att kommunfullmäktige

minst en gång under mandatperioden skall ta ställning till översiktplanens

aktualitet ges förutsättningar för att diskussionen om den lämpligaste an-

vändningen av områdena hålls aktuell och levande. Med den ökade tyngd och de

vidgade möjligheter som översiktsplanen därmed har getts anser regeringen att

den som planeringsinstrument väl fyller de krav som ett ökat hänsynstagande till

bevarandevärdena i fjällområdena ställer.

 Behovet av att i de stora fjällområdena avgränsa och närmare studera områden

med särskilda värden eller anspråk som grund för utvecklade insatser för

bevarande m.m. kan tillgodoses genom en fördjupning av översiktsplanen.

Regeringen anser därför att det nu inte finns skäl att införa särskilda krav på

planeringen för dessa områden.

 Mot bakgrund av bl.a. de hot mot fjällområdenas värden som Miljö-

vårdsberedningen har beskrivit i sitt betänkande, anser regeringen att det är

angeläget att frågan om en hållbar utveckling i fjällen uppmärksammas av de

berörda kommunerna och ges en behandling i den kommunala planeringen enligt

plan- och bygglagen. Ansatser för en sådan utvecklad planering kan även i ett

kortare perspektiv vara av värde som underlag bl.a. för länsstyrelsernas översyn

av befintliga och planerade skoterleder och för de samråd som skall ske vid

översynen av regleringsområdena. Det är även angeläget att länsstyrelserna

utvecklar ett aktuellt och samlat material om värden och allmänna intressen i

fjällområdena som underlag för kommunernas planering.

 Miljöbalksutredningen (M 1993:04) har i uppdrag att lägga förslag till en

samlad miljölagstiftning i en miljöbalk. Utredningen överväger frågan om hur

naturresurslagen kan föras in i en sådan miljöbalk. Boverket har i sin rapport

Områden av riksintresse enligt 3 kap. naturresurslagen (februari 1996), pekat på

behovet av en bred översyn av bestämmelserna i 3 kap. naturresurslagen.

Regeringen bedömer att frågan om en sådan översyn, vilken naturligen bör

innefatta skyddet för fjällområdena, bör anstå i avvaktan på

Miljöbalksutredningens arbete.

5.1 Förstärkt samråd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En fjälldelegation sammansatt av |

| representanter från länsstyrelserna i fjällänen bör inrättas. Den|

| organisationsform för samråd som finns i Norrbottens län i form |

| av ett s.k. fjällråd bör övervägas även i övriga fjällän. Fjällkommu-|

| nerna bör vidareutveckla det lokala samrådet. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser, såsom Boverket,

Sametinget, länsstyrelserna och flertalet kommuner, tillstyrker förslaget om

inrättande av en fjälldelegation. Många av remissinstanserna vill också ingå i

delegationen. Kommunförbundet, som avstyrker förslaget, anser att ett särskilt

samrådsorgan mellan berörda fjällkommuner och länsstyrelserna kan övervägas för

att ytterligare stärka samplaneringen i hela fjällregionen.

 Nästan enbart positiva remissynpunkter framförs i fråga om länsvisa fjällråd.

Länsstyrelsen i Västerbottens län är positiv till en samarbetsgrupp utan

centrala myndigheter. Svenska samernas riksförbund och Svenska världsnaturfonden

har kritiska synpunkter liksom Arvidsjaurs kommun som avstyrker.

 Skälen för regeringens bedömning: Samråd och informationsutbyte mellan

myndigheter och organisationer bör intensifieras på olika nivåer och mellan

olika grupper och intressen. Det finns därför behov av olika fora för ett sådant

utökat samarbete. Den modell som redovisas i betänkandet, med råd på kommunal

nivå, fjällråd på länsnivå och en fjälldelegation på regional nivå, visar på hur

ett sådant samarbete kan organiseras. Syftet med en sådan modell är i första

hand att skapa fastare former för ett utökat informationsutbyte och samarbete.

Inget av organen bör ha myndighetsuppgifter. Regeringen avser att inrätta en

fjälldelegation sammansatt av representanter från berörda länsstyrelser som

skall främja en hållbar utveckling i fjällområdena. Det är viktigt att den

organisatoriska formen för fjälldelegationen övervägs noga bl.a. för att behålla

vitaliteten i delegationen. Regeringen avser att utfärda närmare föreskrifter

för delegationen.

 Forum för samarbete mellan kommunerna och statliga centrala och regionala

myndigheter har i Norrbottens län organiserats genom ett s.k. fjällråd.

Regeringen finner det lämpligt att även övriga fjällän överväger ett motsvarande

forum för den typen av kontakter.

 Kommunerna spelar en viktig roll för att skapa samråds- och diskussionsfora

för de människor som bor i fjällen och övriga som på olika sätt brukar fjällen.

Kommunerna har bl.a. genom sin verksamhet med den kommunala fysiska planeringen

erhållit betydande erfarenheter av samråd. Dessa erfarenheter är viktiga vid

samråd om nya frågor rörande fjällen, exempelvis hur ett hållbart nyttjande av

fjällen skall utformas.

6 Terrängkörning

6.1 Allmänt

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: I syfte att upprätthålla ostördheten i |

| värdefulla och känsliga fjällområden bör en utökning och översyn ske|

| av nuvarande regleringsområden för terrängkörning. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna:Flera remissinstanser ger stöd åt föreslagen reglering av

färdsel med terrängskoter, bl.a. Kammarrätten i Sundsvall, Sveriges

lantbruksuniversitet, Åre kommun, Kungl. Vetenskapsakademien och

Friluftsfrämjandet. Naturvårdsverket och Sametinget förordar att terrängkörning

i fjällområdet skall vara tillåten endast på leder och i vissa områden.

Lantbrukarnas riksförbund anser att den rättsliga grunden för fri färdsel med

snöskoter saknas.

 Skälen för regeringens bedömning: Användningen av motoriserade färdmedel i

fjällen har ökat markant under de senaste decennierna. Framför allt gäller detta

användningen av terrängskotrar, i första hand snöskotrar. Antalet registrerade

terrängskotrar i landet har ökat från ca 28 500 år 1975 till ca 147 000 i trafik

och ca 41 000 avställda i december 1995. Huvudparten av skotrarna finns i de

fyra nordligaste länen. Motoriseringen har medfört buller och andra störningar i

en allt större del av fjällvärlden, vilket också har lett till ökade konflikter

mellan olika kategorier av fjällbesökare.Störningar såsom buller och avgaser kan

också störa känslig fauna i områden som i övrigt är lite påverkade.

 Tillgången till motoriserade fordon innebär samtidigt att människor lättare

kan komma ut i naturen. Det går att nå tidigare svårbesökta platser och få nya

naturupplevelser. För handikappade personer kan motordrivna färdmedel vara en

förutsättning för att de skall kunna ha en aktiv fritid. I många

glesbygdsområden ger jakt, fiske, svamp- och bärplockning ett väsentligt

tillskott i ekonomin för de enskilda hushållen. Fordonen innebär en

frihetskänsla och en möjlighet att röra sig i sin bygd och kan ibland vara en

förutsättning för att kunna bo kvar. Snöskotrar används dessutom yrkesmässigt

inom bl.a. rennäring, skogsbruk och fjällräddning och har stor betydelse för

dessa verksamheter.

 I fjällen har regeringen med stöd av terrängkörningslagen (1975:1313) för-

bjudit körning med motordrivet fordon i terräng i 12 s.k. skoterförbudsområden.

Dessutom har för vissa nationalparker och naturreservat föreskrivits sådana

förbud med stöd av bestämmelserna i naturvårdslagen.Områdena ligger inom sådana

delar av fjällen som anges vara av riksintresse för friluftslivet eller med

hänsyn till områdenas natur- och kulturvärden enligt bestämmelserna i 3 kap.

naturresurslagen. Från bl.a. friluftslivssynpunkt är det av både nationell och

internationell betydelse att dessa områden så långt möjligt kan undanhållas de

störningar som följer av den allt mer omfattande skotertrafiken.

 Norge och Finland har en betydligt mer restriktiv lagstiftning än Sverige när

det gäller terrängkörning. I Finland är körning i terräng med motordrivna

fordon, med vissa undantag, förbjuden utan markägarens tillstånd. I Norge är det

i princip förbjudet att köra med motordrivet fordon i terrängen. Dispens kan ges

om det finns särskilda skäl. I Finnmark och Nord-Tröms kan fylkesmannen tillåta

nöjesåkning på särskilda leder. Miljövårdsberedningen har bl.a. utrett

konsekvenserna av en övergång till ett regelsystem med ett generellt förbud mot

körning på snötäckt mark i kombination med vissa undantag. Följande alternativ

har övervägts:

1. Skotertrafiken i hela landet generellt tillåten endast på leder.

2. Skotertrafiken i fjällområdet generellt tillåten endast på leder ochivissa

områden.

3. Utökning av dagens förbudsområden.

 Regeringen anser att konsekvenserna av att införa ett regelsystem enligt

alternativ 1 skulle bli allt för omfattande. I valet mellan en reglering enligt

alternativ 2 och alternativ 3 förordar regeringen, i likhet med

Miljövårdsberedningen, en översyn och utökning av nuvarande s.k.

skoterförbudsområden enligt terrängkörningslagen. Detta alternativ har också ett

bredare stöd bland remissinstanserna.

 Vid körning med motordrivet fordon i terräng måste flera lagar beaktas. Någon

allmän färdselrätt för körning i terräng med motordrivna fordon kan inte anses

föreligga. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 6.2.

6.2 Bestämmelser som reglerar rätten att färdas med terrängmotorfordon

Miljövårdsberedningen har i sitt betänkande ett avsnitt benämnt Reglering av

färdselrätten. Uttrycket färdselrätt är hämtat från tidigare utredningar om

regleringen av skotertrafiken i fjällen. Någon positivt uttalad rättighet som

kan kallas färdselrätt, i likhet med allemansrätten, och läggas till grund för

i stort sett fri färd i naturen med terrängskoter kan emellertid inte anses

föreligga. Inte heller allemansrätten kan åberopas som grund för sådan trafik.

 För att skapa en större klarhet i vad som gäller vid färd i naturen med

terrängmotorfordon görs en kort genomgång av gällande bestämmelser på området.

 Vid remissbehandlingen av Miljövårdsberedningens betänkande har det framkommit

synpunkter om att särskilda regler gäller vid motoriserad färd i naturen för

mark som omfattas av avvittringsinstitutet som reglerar uppdelningen av mark

mellan kronan och enskilda. De regler som tas upp i det följande gäller även för

detta slag av mark.

6.2.1 Allmänt om uttryck och författningar

Begreppet snöskoter förekommer inte i lagstiftningen. Snöskoter ingår i vad som

betecknas terrängmotorfordon. Dessa delas i sin tur in i terrängskotrar, till

vilka snöskotrar räknas, och terrängvagnar, bl.a. snövesslor. Två- och

trehjuliga motorcyklar kan registreras som terrängskotrar och fyrhjulingar som

terrängmotorfordon eller traktor.

 Bestämmelser om körning med terrängskoter, som i första hand har till syfte

att skydda allmänna intressen, finns i terrängkörningslagen (1975:1313),

terrängkörningsförordningen (1978:594), terrängtrafikkungörelsen (1972:594) och

naturvårdslagen (1964:822). Vidare finns särskilda regler för trafik med

terrängmotorfordon i vägtrafikkungörelsen (1972:603), i körkortslagen (1977:477)

en bestämmelse om lägsta ålder för att få framföra terrängskoter och i lagen om

transport av farligt gods (1982:821) med bestämmelser om transport av farligt

gods på väg eller i terräng.

 När det gäller överträdelser i förhållande till enskilda intressen finns be-

stämmelser främst i brottsbalken. Överträdelser av bestämmelserna kan även få

skadeståndsrättsliga konsekvenser.

 Naturvårdsverket har i Allmänna Råd (91:8) behandlat frågan om tillämpningen

av terrängkörningslagen.

6.2.2 Terrängkörningslagen

Terrängkörningslagen är en förbudslag som syftar till att skydda allmänna

intressen mot skador och störningar som orsakas av trafik med motordrivna

fordon. Mark och vegetation skall skyddas mot skador samt störningar på fauna

och friluftsliv minimeras. För näringsverksamheterna jordbruk och skogsbruk

finns ett generellt undantag från förbudet. I övrigt gäller lagens förbud mot

körning i terräng också om markägaren lämnar tillstånd till körningen.

 Körning på barmark och på snötäckt skogsmark med plant- eller ungskog är

förbjuden, om det inte är uppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på

skogen. Det finns flera undantagsbestämmelser för viktiga samhällsfunktioner och

för viss näringsverksamhet. Förbuden kan dessutom utvidgas genom regeringens

eller länsstyrelsens beslut. Regeringen har med stöd av 1 § andra stycket i

delar av fjällområdet inrättat 12 områden inom vilka det råder förbud mot att

köra motordrivet fordon även om detta annars skulle ha varit tillåtet enligt den

allmänna regleringen i 1 § första stycket. Enligt 3 § kan förbuden utvidgas om

terrängkörningen medför olägenhet från naturvårdssynpunkt eller annan allmän

synpunkt under vissa angivna förutsättningar.

 Med uttrycket terräng avses område som inte är väg. Detta innebär att åker,

äng, park, obanat naturområde och vägar som inte är allmänt befarna räknas som

terräng. Isbelagda vattenområden är en form av terräng vilket medför att lagen i

princip är tillämplig även vid färd på is. Eftersom is inte är barmark råder

dock inte enligt lagen något generellt förbud mot körning på istäckta

vattenområden.

 Om markskador uppstår vid överträdelse av bestämmelserna i terrängkörninglagen

torde markägaren kunna åberopa skadeståndsgrundande vållande hos den som kört,

om inte markägaren har medgett körningen.

 Överträdelser av bestämmelserna är straffsanktionerade.

6.2.3 Terrängkörningsförordningen och terrängtrafikkungörelsen

Terrängkörningsförordningen (1978:594) och terrängtrafikkungörelsen (1972:594)

innehåller preciseringar av hur de skyddsintressen som terrängkörningslagen

omfattar skall kunna tillgodoses. Terrängtrafikkungörelsen innehåller

bestämmelser om fordon och vad man skall iaktta när man kör i terrängen.

Författningarna innehåller bestämmelser om hur och av vem undantag från de

grundläggande bestämmelserna och andra bestämmelser skall hanteras.

 I 2 § terrängkörningsförordningen preciseras i fråga om skogsföryngringar

förbudet enligt terrängkörningslagen till skog vars träd har en medelhöjd som

understiger två meter över snötäcket.

 Förbud eller föreskrift enligt 3 § terrängkörningslagen meddelas av

länsstyrelsen.

 För körning med snöskoter i nationalparker eller i samband med försvarets

utbildnings- eller övningsverksamhet eller inspektionsverksamhet finns särskilda

bestämmelser.

 Enligt 36 § terrängtrafikkungörelsen skall den som färdas i terräng anpassa

färdväg, hastighet och färdsätt i övrigt så att människor och djur inte störs i

onödan och så att skador på annans mark och växtlighet undviks. Av 57 § samma

författning framgår att det kan finnas lokala trafikföreskrifter. En sådan

föreskrift kan avse förbud mot skoterkörning om regleringen sker av främst

ordnings- eller säkerhetsskäl.

 Den som överträder sistnämnda bestämmelser döms till penningböter.

6.2.4 Naturvårdslagen

Enligt 1 § naturvårdslagen (1964:822) skall envar visa hänsyn och varsamhet vid

sitt umgänge med naturen. Denna bestämmelse är vägledande för att bedöma vilket

ansvar som den har som vistas i naturen, och därmed för den som färdas med ett

motordrivet fordon i naturen. Föreskriften innebär bl.a. en skyldighet att inte

orsaka ljud som kan verka störande för djurlivet eller andra människors

naturupplevelser. Det finns inte någon sanktion vid överträdelse av

bestämmelsen.

 Den motordrivna trafiken i nationalparker, naturreservat och naturvårdsområden

kan regleras enligt bestämmelserna i naturvårdslagen. För dessa områden gäller

att regeringen eller länsstyrelsen kan meddela de föreskrifter om rätten att

färdas i området som behövs för att trygga ändamålet med skyddet av området.

Länsstyrelsen kan besluta om undantag från bestämmelserna.

 Skyddet för djurlivet enligt jaktlagstiftningen kan med stöd av natur-

vårdslagen kompletteras genom förbud mot att färdas och uppehålla sig inom ett

visst område.

 Överträdelse av dessa bestämmelser är straffsanktionerade.

6.2.5 Brottsbalken

Enskilda intressen skyddas mot skador som orsakas vid terrängkörning bl.a. genom

bestämmelserna i 12 kap. brottsbalken. De första tre paragraferna innehåller

straffbestämmelser om förstörelse eller skadegörelse av annans egendom. Med

egendom avses såväl fast som lös egendom. Dessutom finns en särskild

ansvarsbestämmelse för tagande av olovlig väg över tomt, plantering eller annan

äga (4 §). Denna bestämmelse är av särskilt intresse i detta sammanhang. Andra

bestämmelser i brottsbalken som kan bli aktuella vid framförande av fordon i

terräng är 4 kap. 6 § om hemfridsbrott och olaga intrång och 4 kap. 7 § om

ofredande.

 Ansvar för skadegörelse förutsätter, liksom för övriga brott, att handlingen

sker olovligen. Om markägaren samtycker till färd med motordrivet fordon över

hans ägor torde detta således normalt medföra att ansvar enligt de nu nämnda

bestämmelserna inte kommer i fråga.

6.2.6 Allemansrätten

Allemansrätten är grundläggande för hur friluftsliv utövas i vårt land. Genom

denna rätt har den enskilda individen möjlighet att med vissa undantag vistas

och färdas i naturen oberoende av vem som äger olika mark- och vattenområden

under förutsättning att risk för skada inte föreligger och att hemfriden inte

störs. Den är en sedvanerätt som inte är lagfäst till sina gränser. Begreppet

allemansrätten finns dock omnämnt i såväl 2 kap. 18 § regeringsformen som 1 §

naturvårdslagen.

 Hur långt allemansrätten sträcker sig följer till viss del av bestämmelserna i

brottsbalken. För att undanröja sådana olägenheter som samhället inte vill

acceptera kan det som anses tillåtet enligt allemansrätten inskränkas genom

olika speciallagar. Man kan emellertid inte utgå från att alla icke

kriminaliserade former av vistelse i naturen eller uttnyttjande av den är

tillåtna. Allemansrätten måste anses vara snävare än lagstiftningens gränser för

straffbara handlingar. Detta innebär med andra ord att om en handling inte är

straffbar så följer inte därmed att handlingen är tillåten. I betänkandet

Naturupplevelser utan buller - en kvalitet att värna (SOU 1993:51) finns en

redovisning av allemansrätten som grundar sig på en promemoria av f.d.

justitierådet Bertil[REDACTED_EFTERNAMN]. Där framhålls att det saknas praxis till stora

delar av den behandlade frågeställningen och att spörsmålet är sparsamt

diskuterat i litteraturen. De synpunkter som framförs bygger på vissa allmänt

hållna motivuttalanden där man kan utläsa lagstiftarens inställning till

frågorna. I betänkandet redovisas slutsatsen att allemansrätten inte ger någon

allmän rätt till motoriserad färdsel i naturen och att allemansrätten

överhuvudtaget inte kan åberopas för att möjliggöra passage för motortrafik.

6.3 Översyn av regleringsområden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Vid en översyn av regleringsområden för |

| terrängkörning bör ytterligare regleringsområden i fjällen införas.|

| För vissa regleringsområden eller delar därav bör en mer skärpt|

| reglering av skotertrafiken införas (jfr avsnitt 6.4). Åtgärderna|

| bör genomföras efter samråd med berörda länsstyrelser och kommuner.|

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Nuvarande s.k. skoterförbudsområden i fjällen

enligt terrängkörningslagen skall benämnas regleringsområden. En utökning av

nuvarande regleringsområden föreslås. Regeringen föreslås avsätta fyra nya

regleringsområden (Kebnekaise, Sulitelma, Tjuoltadalen och Transtrandsfjällen)

och ge fyra befintliga områden (Dellikälvens dalgång, Frostviken, Hothagen och

Långfjället) utökade gränser. Restriktionerna skärps i vissa regleringsområden

och i områden som är skyddade enligt naturvårdslagen. I sex områden föreslås

rätten till generella undantag begränsas och anmälningsplikt för viss

skotertrafik införas.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket, Boverket,

Sametinget och Naturskyddsföreningen är positiva till att ytterligare

regleringsområden avsätts. Berörda länsstyrelser är kritiska mot flertalet

föreslagna nya och utökade områden. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att

beredningen föreslagit alltför långtgående begränsningar. Även kommunerna, bl.a.

Arjeplogs kommun, Arvidsjaurs kommun och Storumans kommun, är i allmänhet

kritiska mot ytterligare regleringar. Svenska jägareförbundet,

skoterorganisationer och skoterklubbar är också kritiska.

 Kommunförbundet anser att kommunernas åsikter och översiktsplaner skall vara

vägledande för regeringsbeslut om regleringsområden. Försvarsmakten anser att

föreslagna generella förbud i vissa områden inte bör innefatta militär

verksamhet. Försvarsmakten förutsätter att det i flera föreslagna

regleringsområden kan göras avsteg för övnings- och beredskapsverksamhet. Kungl.

Vetenskapsakademien förutsätter dispens för vetenskaplig forskning.

 Skälen för regeringens bedömning: Bullret har ökat i naturen. Detta har

medfört att rekreationsområden med låg bullernivå är en knapp naturresurs. Det

är viktigt att bättre än hittills hushålla med de naturkvaliteter som är

förknippade med tystnad och stillhet. En mer hållbar utveckling i våra

fjällområden ställer ökade krav på åtgärder för att begränsa olika typer av

störningar och konflikter i dessa.

 Miljövårdsberedningen anser att störningar och buller från motortrafiken i

väglösa fjällområden, framför allt från snöskotrar och luftfarkoster, håller på

att bli ett allt större hot mot riksintressen för naturvård och friluftsliv.

Samtidigt behövs såväl snöskotrar som flyg som transportmedel. Snöskoteråkningen

är viktig för framför allt lokalbefolkningens näringar och rekreation. Därutöver

är användningen av terrängfordon nödvändig för rennäringen och för tillsyn,

sjuktransporter, fjällräddningen och Försvarsmaktens verksamheter.

 Fjällområdena skyddas genom bestämmelserna i lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. (naturresurslagen). Fjällen är av riksintresse med hänsyn

till områdenas natur- och kulturvärden samt för friluftslivet. Vidare ges i

bestämmelserna bl.a. skydd för mark- och vattenområden som är opåverkade eller

ekologiskt känsliga. För de s.k. obrutna fjällområdena finns dessutom ett

starkare skydd. Bl.a. får det inom dessa områden endast vidtas åtgärder som kan

ske utan att områdenas karaktär påverkas.

 Förutsättningarna för terrängkörning med motordrivna fordon i fjällen har

ändrats påtagligt sedan regeringen på 1970-talet beslutade om nuvarande 12

skoterförbudsområden.

 Användningen av motoriserade färdmedel i fjällen, främst terrängskotrar, har

ökat markant under de senaste decennierna. Dessa har mer än femfaldigats på 20

år. Från att i början främst nyttjats för yrkestrafik har terrängskotern

huvudsakligen kommit att användas för rekreation.

 Syftet med den ursprungliga regleringen kan inte tillgodoses fullt ut med den

omfattande skotertrafik som nu förekommer. Regelverket rörande terrängkörning är

inte heller anpassat till en omfattande skotertrafik. Enligt

Miljövårdsberedningen förekommer det omfattande skotertrafik i vissa delar av de

nuvarande skoterförbudsområdena. I flera förbudsområden har länsstyrelserna

medgett undantag från förbuden för skoterleder. Enligt beredningen har det

anlagts ca 200 mil skoterleder i områdena.

 De nuvarande områdena med förbud mot terrängkörning bör i fortsättningen

kallas regleringsområden.

 I skrivelsen (skr. 1993/94:175) våren 1994 om åtgärder mot buller i

fjällområden och skärgårdar m.m. redovisades olika bullerbegränsande åtgärder i

värdefulla natur- och rekreationsområden bl.a. uppdrag om utökat skydd motbuller

från snöskotrarm.m. i vissa fjällområden.

 Regeringen uppdrog därefter åt länsstyrelserna i Kopparbergs, Jämtlands,

Västerbottens och Norrbottens län att, med utgångspunkt i utredningens förslag

se över och precisera avgränsningen av de områden som behöver stärkt skydd mot

buller och att närmare överväga vilka regler som bör gälla i dessa områden.

Länsstyrelsernas redovisning tillgodosåg endast i mycket begränsad utsträckning

den i uppdraget uttalade ambitionen om ytterligare reglering av skotertrafiken.

 Miljövårdsberedningen har övervägt olika typer av regelsystem för

snöskotertrafiken och därvid förordat en utökning av nuvarande förbudsområden.

Enligt Miljövårdsberedningen finns det för närvarande totalt ca 23 000 km2

regleringsområden beslutade av regeringen enligt 1 § terrängkörningslagen.

Beredningen föreslår en utökning med ca 3 000 km2. Beredningen föreslår dessutom

att ca 3 000 km2 av nya och befintliga regleringsområden ges ett starkare skydd

mot buller genom att även yrkestrafiken begränsas.

 Miljövårdsberedningen anger olika typer av regleringsområden, nämligen orörda

områden med mycket starka begränsningar för motoriserade färdmedel, ostörda

områden med relativt starka begränsningar för skotertrafik och med endast få

eller inga skoterleder samt kanaliseringsområden som har omväxlande tysta

partier och mer bullriga stråk samt som kan ha gott om skoterleder.

 Regeringen anser, i likhet med Miljövårdsberedningen och många

remissinstanser, att skyddet mot terrängtrafik i vissa fjällområden behöver

förstärkas och att ytterligare regleringsområden behöver beslutas. Regeringen

avser också att meddela särskilda föreskrifter, t.ex. för viss yrkestrafik, i

vissa områden med särskilda natur- och miljökvaliteter och med stora krav på

ostördhet. Invändningar mot en utökning av antalet regleringsområden har

framförts av länsstyrelser, kommuner samt Snofed och skoterklubbar. Regeringen

kommer därför att samråda med berörda länsstyrelser och kommuner innan beslut

fattas om avgränsning eller särskilda föreskrifter. För områden där

utredningsarbete pågår beträffande terrängkörningen anser regeringen att en

fortsatt lokal/regional process kan komma att övervägas. Vissa nationalparks-

bestämmelser kan behöva ses över.

 När nya bestämmelser för terrängkörning införs behöver berörda länsstyrelser

se över bestämmelserna för nuvarande regleringsområden.

 Regeringen anser att beredningens redovisade mål för enskilda områden bör

komma till uttryck i de särskilda föreskrifter som regeringen efter samråd med

berörda länsstyrelser och kommuner kommer att föreskriva för vissa områden.

 I andra fjällområden kommer det att behövas regionala och lokala insatser för

att begränsa störningarna från skotertrafiken. Det kan gälla ökad kanalisering

av skotertrafiken samt inrättande av regionala och lokala regleringsområden.

Denna fråga behandlas i avsnitt 6.5.

 Det ankommer på länsstyrelserna att tillgodose natur- och friluftsvärdena i

befintliga och tillkommande naturreservat vid sin hantering av terrängkörningen

i reservatsföreskrifter, vid dispensgivning och dragning av leder. Ett

motsvarande ansvar åligger på Naturvårdsverket vad gäller nationalparker.

 En kommande uppföljning och utvärdering av den skärpta regleringen av

skotertrafiken behandlas under avsnitt 6.13.

6.4 Skärpt reglering i vissa områden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Inom de delar av fjällområdet för vilka |

| regeringen beslutar om förbud mot körning i terräng med motor- |

| drivet fordon får regeringen föreskriva att det krävs synnerliga|

| skäl för att medge undantag från förbudet. |

| Regeringens bedömning: Begränsningar för viss yrkestrafik i |

| regleringsområden bör kunna införas. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag och bedömning.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser ger stöd åt föreslagen skärpt

reglering i vissa områden, bl.a. Kammarrätten i Sundsvall, Boverket, Sveriges

lantbruksuniversitet, Åre kommun, Kungl. Vetenskapsakademien och

Friluftsfrämjandet. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att föreslagna

begränsningar av möjligheterna att köra i terrängen med motorfordon genom

skärpta restriktioner i vissa områden i princip är bra. Synnerliga skäl för

undantag bör dock begränsas till områden med särskilda föreskrifter.

Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att beredningen föreslagit alltför

långtgående begränsningar. Övriga länsstyrelser framför i huvudsak invändningar

rörande enskilda områden. Flera kommuner, bl.a. Arjeplogs, Arvidsjaurs och

Storumans kommuner, är kritiska mot ytterligare regleringar. Även Svenska

jägareförbundet, skoterorganisationer och skoterklubbar är kritiska.

Kommunförbundet anser att kommunernas åsikter och kommunala översiktsplaner

skall vara vägledande för regeringsbeslut om regleringsområden. Även

Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att närmare utformning av regler för

områdena måste ske med lokalt och regionalt inflytande.

 Naturvårdsverket, Sametinget, Länsstyrelsen i Gävleborgs län,

Naturskyddsföreningen och Svenska världsnaturfonden förordar att regleringen av

terrängtrafiken bör skärpas ytterligare.

 I fråga om föreslagna begränsningar för yrkestrafiken anser Försvarsmakten att

föreslagna generella förbud i vissa områden inte bör innefatta militär

verksamhet. Rikspolisstyrelsen förutsätter att personal för räddningstjänst

tillförsäkras oinskränkt rätt att vistas i regleringsområdena. Kungl.

Vetenskapsakademien förutsätter dispens för vetenskaplig forskning.

Naturgeografiska institutionen vid Stockholms universitet anför liknande

synpunkter.

 Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen kan med stöd av 1 §

andra stycket terrängkörningslagen förbjuda all terrängkörning inom delar av

fjällområdet. Länsstyrelserna får med stöd av terrängkörningsförordningen medge

undantag från förbudet. Denna undantagsmöjlighet avser såväl enskilda fall som

undantag för fast anordnade leder.

 De fjällområden som inrättats med stöd av denna bestämmelse har allmänt

betecknats som skoterförbudsområden. Inom områdena har det i regel funnits

möjlighet att i begränsad omfattning köra skoter. Därför bör dessa, som tidigare

nämnts, kallas regleringsområden.

 Regeringens beslut att inrätta ett regleringsområde innebär endast en

geografisk avgränsning av området. Kvaliteten i fråga om tystnad och ostördhet

inom området bestäms av i vilken utsträckning länsstyrelserna beviljar enskilda

dispenser och undantag för skoterleder för terrängtrafik.Systemet bygger på att

en restriktiv hållning intas när det gäller dispenser för att syftet med

regleringsområdena skall uppfyllas och berörda riksintressen enligt

naturresurslagen tillgodoses. Nuvarande praxis har enligt regeringens mening

getts en alltför generös inriktning. Den innebär att det i regleringsområdena

inte har kunnat upprätthållas den kvalitet i fråga om tystnad och ostördhet som

varit avsikten.

 Regeringen anser i likhet med Miljövårdsberedningen att det i vissa

regleringsområden av utpräglad vildmarkskaraktär bör kunna ställas särskilt höga

krav på bullerfrihet. För att nå det önskade målet för ostördhet i de delar av

fjällområdet som avses bör därför kraven för dispenser kunna ställas högre än

vad som nu är fallet. En sådan skärpning kan uppnås genom att 2 §

terrängkörningslagen (1975:1313) ändras så att regeringen får föreskriva att

kravet för undantag från förbud eller föreskrifter höjs från nuvarande särskilda

skäl till synnerliga skäl. En sådan skärpning kommer att leda till motsvarande

författningsförändringar i tillämpningsförordningen. En skärpning kan även komma

att beröra de verksamheter som i dag har generella undantag från förbuden.

Skärpningen innebär inte att möjligheterna för Försvarsmakten att utbilda och

öva krigsförband, liksom att utbilda och öva för medverkan i t.ex.

räddningstjänst, skall påtagligt förändras.

 Samtidigt finns det behov att ha möjlighet att besluta om vissa undantag från

förbudet. Handläggningen av dessa frågor bör ske av en myndighet med

lokalkännedom. Länsstyrelsen har denna kännedom. Beslutsrätten för dispenser bör

därför ligga kvar på länsstyrelserna.

 För dessa regleringsområden med särskilt unika bevarandevärden bör starka

begränsningar införas även vad gäller yrkestrafik. Det gäller nu undantagen

terrängkörning enligt 4, 6 och 7 §§ i terrängkörningsförordningen.

Bestämmelserna omfattar användning av terrängfordon i samband med arbeten för

gas- och kraftledningar, vatten eller avloppsledning samt radio- och

teleanläggning, hämtning av fällda djur och vid arbete inom vilthägn i direkt

samband med djuruppfödning samt användning vid projektering, byggande och

underhåll av väg samt vid skötsel- och anläggningsarbeten inom park-, idrotts-

och friluftsområden. Sådan yrkestrafik med terrängskoter bör inte vara generellt

undantagen utan bör endast få förekomma efter särskild dispens i enskilt fall.

Terrängkörningsförordningen bör ändras för att tillgodose detta syfte.

6.5 Kommunerna får inrätta regleringsområden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Kommuner bör ges möjlighet att inrätta |

| regleringsområden för terrängkörning. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Bl.a. Länstyrelsen i Norrbottens län tillstyrker. Många

kommuner och skoterklubbar anser att inrättandet av eventuella regleringsområden

bör vara en kommunal angelägenhet. Några kommuner, bl.a.

Gällivare kommun och Krokoms kommun, framhåller problemen med skoterkörning i

tätorter.

 Skälen för regeringens bedömning: Fjällen är bl.a. viktiga för närrekreation

och dagsturturism. Konflikterna mellan olika intressen kan vara betydande även i

sådana områden. Regleringar av skotertrafiken är ofta en förutsättning för att

områdena skall behålla sina värden för rekreation och turism. Kommunerna har ett

stort ansvar för att tillgodose behovet av bullerfria områden.

 Det är viktigt med ett ökat lokalt ansvarstagande för skotertrafiken. Lokala

insatser är nödvändiga för områden med konflikter när det gäller skotertrafik,

exempelvis kring anläggningar för turism och närområden till tätorter med många

snöskotrar. För att begränsa störningarna från terrängskotrar och i ökad

utsträckning kanalisera skotertrafiken bör kommunerna ges möjligheter att

inrätta regleringsområden på motsvarande sätt som länsstyrelsen har haft. En

ändring som tillgodoser detta syfte bör införas i 5 §

terrängkörningsförordningen (1978:594). I avsnitt 6.10.2 föreslås också att

medel anvisas för bidrag till anläggande av skoterleder m.m. i syfte att

kanalisera skotertrafiken och därmed begränsa störningar och konflikter.

 Kommunerna har därutöver sedan tidigare haft möjlighet att reglera

skotertrafiken genom att avsätta kommunala naturreservat och genom lokala

trafikföreskrifter.

 Kommunerna kan aktivt bidra till en mer hållbar utveckling när det gäller

skotertrafiken inte bara i fjällområdet utan även i inlandet.

 Boverket har haft regeringens uppdrag att utarbeta råd och exempel för

bullerfrågornas behandling i den kommunala översiktsplaneringen i syfte att

minska bullret i natur- och rekreationsområden. Uppdraget kommer att redovisas i

Boken om översiktsplan , del 3 (Boverket 1996).

6.6 Regler om hänsyn till naturmiljön och viltet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Bestämmelser om hänsyn till naturmiljön |

| finns i terrängtrafikkungörelsen. Dessa bestämmelser bör inte föras|

| över till terrängkörningslagen. |

| De bestämmelser som finns i jaktlagen om förbud mot att ofreda |

| eller förfölja viltet är tillräckliga. Det behövs alltså inte någon|

| ytterligare reglering i detta hänseende. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Terrängkörningslagens regler skall

kompletteras med regler om hänsyn till naturmiljön och andra allmänna intressen.

Dessutom har beredningen föreslagit att terrängkörningskungörelsen kompletteras

med en bestämmelse om att det är förbjudet att med snöskoter följa spår av djur.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket och vissa

länsstyrelser, tillstyrker förslaget att regler om hänsyn till naturmiljön och

andra allmänna intressen förs in i terrängkörningslagen. Riksantikvarieämbetet

vill införa även hänsyn till kulturmiljön i lagen. Kammarrätten i Sundsvall, som

avstyrker förslaget. och Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser att en

komplettering av lagen är onödig med hänsyn till bestämmelserna i

terrängtrafikkungörelsen.

 Kammarrätten och Länsstyrelsen i Västernorrlands län tillstyrker att det

införs en bestämmelse i terrängtrafikkungörelsen med förbud om att med snöskoter

följa spår av djur. Kammarrätten anser dock att förslaget först bör övervägas

ytterligare. Naturvårdsverket föreslår att jaktlagen i stället förtydligas.

Sametinget förutsätter att förslaget inte avser spår efter renar.

 Skälen för regeringens bedömning: Enligt 36 § terängtrafikkungörelsen skall

den som färdas i terräng anpassa färdväg, hastighet och färdsätt i övrigt så att

människor och djur inte störs i onödan och att skador på annans mark och

växtlighet undviks. Miljövårdsberedningen anser att denna regel i stället bör

tas in i terrängkörningslagen.

 Terrängkörningslagen är att betrakta som en förbudslag. Terrängtrafik-

kungörelsen innehåller regler om terrängfordon, utrustning och om de särskilda

trafikregler som närmare gäller vid färd med motordrivet fordon i terräng. Till

trafikreglerna hör naturligt också grundläggande aktsamhetsregler.

 Som tidigare har redovisats är de regler som ger möjlighet att med motorfordon

färdas i terräng inte samlade i en författning. När det gäller hänsynen till

naturen finns förutom bestämmelsen i terrängtrafikkungörelsen bestämmelser också

i naturvårdslagen. Inte heller dessa regler är tillräckliga för att avgöra vad

som gäller vid körning i terräng. Körning med terrängskoter i naturen kan inte

heller ske under åberopande av allemansrätten.

 Eftersom regelsystemet är omfattande är det angeläget att alla de regler som

gäller för terrängkörning alltid beaktas vid sådan körning. Den av

Miljövårdsberedningen föreslagna ändringen, som för övrigt inte utgör en ändring

i sak, bör inte genomföras. Om bestämmelsen skulle föras in i

terrängkörningslagen skulle detta kunna bidra till intrycket av att den lagen

uttömmande reglerar vad som gäller vid färd med motordrivet fordon i terrängen.

 Miljövårdsberedningen har även föreslagit att terrängtrafikkungörelsen

kompletteras med en bestämmelse om förbud mot att med snöskoter följa spår av

djur. Beredningen har som motiv för förslaget framfört att förbudet i jaktlagen

att spåra vilt med snöskoter gäller om syftet är jakt och att detta förhållande

medför tillämpningproblem. I 5 § andra stycket jaktlagen finns emellertid ett

förbud mot att ofreda eller förfölja viltet. Detta förbud är, till skillnad från

bestämmelsen i 31 § jaktlagen generellt och tar inte sikte på jakt. Bestämmelsen

gäller således även vid spårning av djur med t.ex. snöskoter. Den som med uppsåt

eller av grov oaktsamhet bryter mot bestämmelsen döms till böter. Ännu en

föreskrift på detta område gör inte lagstiftningen mer ändamålsenlig. Tvärtom

skapas enligt regeringens mening onödiga konkurrensproblem vid tilllämpningen.

Förslaget bör därför inte genomföras.

6.7 Skotertrafik på jordbruks- och skogsmark

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett allmänt förbud införs i terrängkörnings-|

| lagen mot körning med motordrivet fordon på jordbruksmark om det|

| sker för annat ändamål än för jord- eller skogsbrukets behov. |

| Förbudet gäller dock inte om det är uppenbart att körning kan ske|

| utan risk för skada på marken. |

| Regeringens bedömning: Reglerna för terrängkörning i skogsmark bör|

| förtydligas och anpassas till nya skogsbruksmetoder vad gäller |

| begreppet ung- och plantskog. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag vad gäller reglering av terrängkörning på jordbruksmark.

Miljövårdsberedningen har dock föreslagit att körning skall få ske med

markägarens tillstånd.

 Ett allmänt förbud föreslås mot körning på snötäckt skogsmark med plant- och

ungskog om inte uppenbar risk för skada på skogen föreligger eller utan

tillstånd av markägaren.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i Sundsvall,

Naturvårdsverket, Länsstyrelserna i Kopparbergs och Norrbottens län, vissa

kommuner och Kommunförbundet, tillstyrker förslaget om förbud mot terrängkörning

på jordbruksmark. Hovrätten i Övre Norrland och Vägverket anser att oklarhet

föreligger beträffande markägarens tillstånd. Även Jordbruksverket, som

tillstyrker i princip, anser också att definitionen är oklar. Sametinget och

Samernas riksförbund, som tillstyrker, anser att renskötseln skall undantas.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser att förslaget kan utgå eftersom frågan

redan är reglerad. Sveriges lantbruksuniversitet, vissa kommuner och Snofed

avstyrker.

 Flera remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket, Länsstyrelserna i Kopparbergs

och Norrbottens län, vissa kommuner och Kommunförbundet tillstyrker förslaget om

ändrade bestämmelser gällande förbudet mot terrängkörning i plant- och ungskog.

Flertalet remissinstanser som har yttrat sig över förslaget framhåller dock att

författningsförslaget behöver förtydligas. Hovrätten i Övre Norrland och

Lantbrukarnas riksförbund anser att oklarhet föreligger vad gäller markägarens

tillstånd. Skogsstyrelsen, som tillstyrker, anser att definitionen av plant- och

ungskog är oklar eftersom terrängkörningsförordningens bestämmelser inte täcker

nya föryngringsmetoder i skogen. Även Skogsägarnas riksförbund anser att

förordningen bör förtydligas med hänsyn till ändrade skötselmetoder. Sametinget

och Samernas riksförbund, som tillstyrker, anser att renskötseln skall undantas.

Fastighetsverket, som tillstyrker, motsätter sig restriktioner som kan beröra

skogsbrukets nyttotrafik. Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser att

förslaget kan utgå eftersom frågan redan är reglerad. Kammarrätten i Sundsvall,

Sveriges lantbruksuniversitet och Snofed avstyrker. Kammarrätten anser att

begränsningarna redan nu kan göras med stöd av gällande bestämmelser.

 Skälen för regeringens förslag och bedömning: Vid upprepad körning med

terrängskoter på snötäckt jordbruksmark finns det risk för att snön packas

hårdare till följd av fordonens tyngd än vad som eljest sker. Detta blir

särskilt påtagligt när skoterleder dras över jordbruksmark. Den ökande trafik

som blir följden av en sådan kanalisering ökar dessutom risken för skador. Den

öppna brukade marken är lättillgänglig för snöskoteråkande. Snöpackning till

följd av skotertrafik kan medföra senare snömältning och tjällossning av

markunderlaget än vad som annars skulle vara fallet. Gröda eller annan

vegetation kan ta skada av detta. Växtodlingssäsongen och brukandet av marken

kan komma att påverkas negativt. Det finns även risk för att

täckdikningssystemen kan ta skada av det ökade marktrycket.

 I betänkandet har inte lämnats någon definition av begreppet jordbruksmark.

För att ett förbud mot att köra på jordbruksmark skall kunna genomföras fordras

att det finns tillräckliga möjligheter att bedöma vad som är sådan mark. Med

jordbruksmark menas, enligt 1 § lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark,

sådan åker- och betesmark som ingår i fastighet som är taxerad som

jordbruksfastighet. I svensk standard för ägoklassificering av mark för jordbruk

och skogsbruk (SCB Meddelanden i samordningsfrågor 1981:4) definieras åkermark

som mark som används eller lämpligen kan användas till växtodling eller bete och

som är lämplig att plöjas. Som betesmark definieras mark som används eller

lämpligen kan användas till bete och som inte är lämplig att plöjas. Begreppet

jordbruksmark bör inte ges någon annan innebörd i detta sammanhang. Även om

begreppet jordbruksmark får anses vara tillräckligt klart kan gränserna för

jordbruksmark vara svåra att uppfatta. Emellertid gäller vid all vistelse i

naturen och vid färd med fordon i terrängen i synnerhet att det finns krav på

att iaktta försiktighet. En regel av innebörden att det är förbjudet att köra på

snötäckt jordbruksmark, om det inte är uppenbart att körningen kan ske utan risk

för skada på jordbruksmarken betonar ytterligare de försiktighetskrav som redan

gäller vid all motoriserad färd i terrängen och stärker därigenom skyddet för

näringens mark. Förbudet är motiverat främst av hänsyn till näringen.

 Ett längre gående förbud än det nu föreslagna, vilket kan ses som en tydligt

markerad försiktighetsregel, skulle innebära ett generellt förbud för

skotertrafik på jordbruksmark. Regeringen anser att konsekvenserna av införandet

av ett sådant förbud blir alltför omfattande.

 Erforderliga undantag för försvarets verksamhet kan göras med stöd av

terrängkörningsförordningen.

 Regeringen gör bedömningen att terrängkörningslagen enbart skall innehålla

offentligrättsliga regler och inte regler av civilrättslig karaktär. Det innebär

att regler om medgivande från markägaren inte bör tas med i lagen vare sig för

körning på jordbruksmark eller skogsmark. Som tidigare har redovisats skyddar

bestämmelserna i lagen främst allmänna intressen. Överträdelser i förhållande

till enskilda intressen regleras främst på annat sätt. Det intresse som i första

hand gör sig gällande för den enskilde är ersättning för skador. I de fall

markägaren har medgett körningen kan som tidigare redovisats i avsnitt 6.2

överträdelse av terrängkörningslagens bestämmelser påverka bedömningen om skade-

ståndsgrundande vållande har förekommit.

 De undantag från förbudet mot terrängkörning som behövs vid anordnandet av

fasta leder för terrängskotrar kan beslutas med stöd av bestämmelserna i i

terrängkörningsförordningen både när det gäller jordbruksmark och skogsmark.

Anordnandet av sådana leder torde dessutom kräva medgivande från markägaren.

 Riksdagens beslut år 1993 om en ny skogspolitik innebär bl.a. att för-

yngringsmetoderna numera kan vara mera varierade och mindre enhetliga än

tidigare. Flera remissinstanser har framhållit att med dagens mera varierade

skogsbruk har det blivit avsevärt svårare att bedöma om det uppstår skada på

skogsföryngringen eller inte vid snöskoterkörning. Nu gällande undantag från

förbudet mot körning med snöskoter på skogsmark med plant- och ungskog inträder

om det är uppenbart att det inte finns någon risk för skada. Regeringen anser

mot den bakgrunden att terrängkörningsförordningen bör ändras så att det klart

framgår när förbudet gäller. Förordningstexten bör utformas så att det klart

framgår att körning i terräng med motordrivet fordon för annat ändamål än jord-

bruk och skogsbruk är förbjuden på snötäckt skogsmark med plant- eller ungskog

vars medelhöjd över snötäcket är lägre än 2 meter. Avsikten är att i

förordningen närmare precisera hur plant- och ungskogens medelhöjd skall

uppskattas. Av vad som tidigare anförts framgår att markägarens medgivande

förutsätts för viss terrängkörning. Liksom hittills skall förbudet inte gälla

viss typ av näringsverksamhet eller tjänst, t.ex. räddningstjänst eller

skogsbruk.

6.8 Terrängkörning på enskild väg

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det bör förtydligas att trafik med |

| motordrivet fordon på enskild väg är förbjuden om inte vägens ägare|

| har gett tillstånd till denna trafik. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens bedömning: Snöskotertrafik på enskild väg är förbjuden

redan med gällande lagstiftning

 Remissinstanserna: Miljövårdsberedningens syn om att regler inte behöver

införas i terrängkörningslagen, eftersom frågan redan är reglerad, delas av

bl.a. Kammarrätten i Sundsvall, Naturvårdsverket, Länsstyrelsen i

Västernorrlands län och Snofed. Skogsägarnas riksförbund anser att det är moti-

verat att införa regler om skoterkörning på skogsbilvägar i

terrängkörningslagen. Även Lantbrukarnas riksförbund anser att detta bör framgå

av lagen. Naturvårdsverket anser att ett generellt förbud bör införas i väg-

trafiklagstiftningen. Sveriges lantbruksuniversitet, som avstyrker, anser att

förslaget inte är tillräckligt väl analyserat.

 Skälen för regeringens bedömning: I betänkandet Skoterkörning på jordbruks-

och skogsmark (SOU 1994:16) föreslogs att det i terrängkörningslagen skall

införas ett förbud mot skotertrafik på snötäckt enskild väg om inte väghållaren

gett sitt tillstånd. Miljövårdsberedningen gör den bedömningen att sådan trafik

är förbjuden redan med gällande lagstiftning och att någon reglering inte

behöver ske i terrängkörningslagen.

 Trafik med snöskoter på snötäckt, oplogad skogsväg kan leda till så omfattande

tjäle i vägkroppen att angelägna virkestransporter försenas eller omöjliggörs i

samband med tjällossningen. Som Miljövårdsberedningen och Naturvårdsverket

påpekar står det emellertid inte var och en fritt att färdas med motordrivet

fordon på enskilda vägar. Detta gäller oavsett om vägen är snötäckt eller inte.

Enligt 151 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) ankommer det sålunda på vägens

ägare att avgöra om trafik med motordrivna fordon eller visst slag av sådana

fordon får äga rum.

 Att frågan över huvud taget har aktualiserats tyder på att bestämmelsen är

otydlig och kanske även mindre känd. Regeringen har mot den bakgrunden för

avsikt att i förtydligande syfte ändra bestämmelsen så att det klart framgår att

trafik med motordrivet fordon på enskild väg är förbjuden om inte vägens ägare

har gett tillstånd till denna trafik.

6.9 Hastighetsbegränsning för terrängskotrar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En generell hastighetsbegränsning på 50 |

| km/tim för terrängskotrar bör införas. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är starkt splittrat. Flera remissinstanser

tillstyrker en begränsning till 50 km/tim bl.a. Kammarrätten i Sundsvall, Väg-

och trafikinstitutet, Sametinget, Naturvårdsverket, flera länsstyrelser bl.a.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län, samt några kommuner. Vissa instanser förordar

en begränsning till 70 km/tim, bl.a. Rikspolisstyrelsen, som dock inte har någon

erinran mot 50 km/tim, Länsstyrelsen i Norrbottens län samt flera kommuner.

Många remissinstanser påtalar svårigheterna med övervakning. Vägverket anser att

effekterna blir små av en hastighetsbegränsning.

 Flera remissinstanser avstyrker en generell hastighetsbegränsning, bl.a.

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Kommunförbundet, vissa kommuner samt

skoterorganisationer och skoterklubbar. Svårigheterna med övervakning anför

bl.a. som motiv. Skoterorganisationerna vill i stället ha lokala

hastighetsbegränsningar.

 Skälen för regeringens bedömning: Redan år 1975 lämnades i rapporten

Motortrafik i terräng förslag om en generell hastighetsbegränsning, framför allt

för att minska bulleravgivningen. Den tekniska utvecklingen av snöskotrarna har

medfört att dessa, under gynnsamma betingelser när det gäller underlaget, kan nå

en betydande hastighet, långt över 100 km/tim. Tidigare fanns en frivillig

överenskommelse mellan Kommunikationsdepartementet och Svenska Snöskoterleve-

rantörernas Branschorganisation om att begränsa snöskotrarnas effekt genom att

inte importera starkare maskiner än 50 hk. Detta hade en återhållande verkan

också på hastigheten. Körstil och hastighet påverkades också av reklam som

betonade utflykter och familjeanvändning i stället för snöskotrarnas styrka och

fart. Överenskommelsen träffades år 1981 men frångicks definitivt år 1992, då

allt fler starka maskiner började importeras. Dagens marknadsföring betonar mer

skotrarnas effekt och fart.

 Regeringen anser att det av säkerhets- och miljöskäl, främst för att begränsa

bullerstörningarna, samt för att begränsa konflikterna gentemot övrigt

friluftsliv är befogat att införa en generell hastighetsgräns för

terrängskotrar, i synnerhet som det inte finns någon frivillig effektbegränsning

av snöskotrar. Såväl buller som utsläpp av föroreningar har samband med

hastigheten. De säkerhetsmässiga aspekterna gäller såväl förare och passagerare

som annan friluftsverksamhet. Vid normal användning av terrängskoter i terräng

är det knappast möjligt och inte heller nödvändigt att i de flesta fall framföra

normala skotrar med högre hastighet än 50 km/tim. Bestämmelser om en sådan

hastighetsbegränsning bör införas i terrängtrafikkungörelsen (1972:594).

Därutöver har kommunen möjlighet att införa lokala regler om lägre hastighet i

tätbebyggt område och länsstyrelsen inom regleringsområden och områden som

skyddas enligt naturvårdslagen (1969:822). Naturvårdsverket kan dessutom reglera

hastigheten i nationalparker.

6.10 Skoterleder m.m.

6.10.1 Medel för anläggande av skoterleder m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: För att åstadkomma en bättre kanalisering|

| av skotertrafiken och därmed påtagliga miljöförbättringar kommer|

| regeringen att föreslå att medel anvisas för en treårsperiod som|

| bidrag till anläggande av skoterleder och andra anläggningar för|

| skotertrafik samt för informationsinsatser. Bidrag bör kunna |

| lämnas med högst 50 % av kostnaderna. Regeringen återkommer till|

| riksdagen i denna fråga i budgetpropositionen hösten 1996. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget.

Kommunförbundet och flera kommuner anser att staten även bör svara för

kostnaderna för underhållet. Arvidsjaurs och Kiruna kommun anser att bidrag bör

utgå för hela kostnaden. Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser att bidraget bör

förenas med åtagande från sökanden att svara för underhållet. Riksrevisions-

verket, Naturvårdsverket och Länsstyrelsen i Västernorrlands län är kritiska.

Riksrevisionsverket framhåller att kostnaden för förslaget inte har klarlagts.

Naturvårdsverket, som förordar en årlig skoteravgift, är positivt till bidrag

endast i det fall terrängkörningen enbart tillåts på skoterleder. Verket är dock

berett att åta sig fördelningen av medel.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att det är angeläget att

kanalisera skotertrafiken för att minska bullerstörningar och konflikter med

andra intressen, t.ex. friluftsliv. Även kring turistanläggningar och i

anslutning till tätorter i Norrland finns det ibland skäl att separera

skotertrafiken. Även andra förslag till åtgärder, t.ex. kommunala

regleringsområden, syftar till att styra skotertrafiken till särskilda leder i

större omfattning än för närvarande. Detta kräver en utbyggnad av

skoterledsnätet och därmed ökade resurser.

 Regeringen avser därför att i budgetpropositionen 1996 föreslå att medel

anvisas för en treårsperiod som bidrag till kostnaderna till uppbyggnad av

skoterleder och andra anläggningar för skotertrafiken, t.ex. terminaler, samt

för information. Bidrag bör kunna lämnas med högst 50 % av kostnaderna.

 Regeringen avser att lämna ett uppdrag till berörda länsstyrelser om att från

kommunerna begära in ett underlag för prioritering av de medel som kommer att

tillföras respektive län för att anlägga skoterleder m.m.

 Statsbidrag bör i första hand ges för skoterleder och andra anläggningar för

skotertrafik som har angetts i den kommunala planeringen eller som efter samråd

med kommun prioriterats av länsstyrelsen. Självfallet bör lederna ha varit

föremål för en samrådsprocess med markägare. Sådana skoterleder skall

prioriteras som ingår i områden där terrängkörning regleras till skoterleder

eller som syftar till att lösa konflikter mellan olika intressen. I samband med

utbyggnad av skoterleder eller inrättande av regleringsområden kan också

särskilda informationsinsatser komma att behövas.

 Staten bör svara för kostnaderna för utbyggnad av de skoterleder som inrättas

inom de av regeringen beslutade regleringsområdena. För övriga skoterleder m.m.

är det viktigt att de som i första hand utnyttjar lednätet tar ett

kostnadsansvar för såväl anläggande som underhåll av skoterleder.

Skoterklubbarna utför för närvarande ett betydelsefullt frivilligt arbete med

skoterleder. Byggande och underhåll av skoterleder ger också vissa syssel-

sättningseffekter. Bl.a. i Norrbottens län har skoterleder anlagts med

ALU-medel.

6.10.2 Samråd enligt naturvårdslagen för fast anordnande av skoterleder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Anmälningsskyldighet för samråd med |

| länsstyrelsen bör införas för anläggande av fast led för körning med|

| terrängskoter. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Beredningen har förslagit att regeringen skall

införa ett obligatoriskt samråd för fast anordnande av skoterleder utanför

detaljplanelagt område och att samrådet skall kunna delegeras till kommun när

det inte gäller statens mark.

 Remissinstanserna: Flertalet tillstyrker samråd med länsstyrelsen.

Kammarrätten i Sundsvall anser att frågan bör regleras genom en särskild

bestämmelse i naturvårdslagen. Kammarrätten är också positiv till att i vissa

områden delegera samrådet till kommunen. Flera kommuner, bl.a. Härjedalens,

Krokoms, Gällivare och Storumans kommuner, anser att samrådet i stället bör ske

med kommunen. Även Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att det bör övervägas att

utanför statens mark lägga samrådet direkt på kommunen. Boverket vill ha

klarlagt om delegationen skall vara av generell karaktär. Lantbrukarnas

riksförbund framhåller att det alltid krävs överenskommelse med markägare eller

nyttjanderättshavare för att anlägga fasta leder.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att en viktig åtgärd för

att begränsa bullerstörningarna från snöskotrar i fjällen är att i ökad

utsträckning kanalisera skotertrafiken till särskilda skoterleder. Det finns i

dag ett stort antal skoterleder och ett stort intresse för att anlägga

ytterligare sådana. Skoterleder påverkar naturmiljön och kan medföra påtagliga

förändringar i fråga om tystnad och ostördhet.

 Kommunerna har det primära ansvaret för planeringen av marken, vattnet och den

lokala miljön. Den kommunala planeringen enligt plan- och bygglagen (1987:10)

har sådana förfaranderegler som gör den lämplig att använda för att få till

stånd den dialog som eftersträvas. Enligt regeringens mening kan det vara

lämpligt att behandla skoterleder i den kommunala översiktsplaneringen. Någon

formell anknytning till plan- och bygglagen anser regeringen dock inte

erforderlig.

 För att ytterst garantera att de allmänna intressena beaktas föreslår Miljö-

vårdsberedningen att det bör införas en särskild samrådsskyldighet vid

anläggande av fasta snöskoterleder. Med hänsyn till att det här handlar om

frågor som till stor del påverkar naturmiljön bör en sådan skyldighet regleras

med stöd av naturvårdslagen (1964:822).

 Enligt 20 § första stycket, första meningen naturvårdslagen skall samråd med

länsstyrelsen ske innan arbetsföretag som kan komma att väsentligt ändra

naturmiljön utförs. Enligt paragrafens andra mening kan regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer föreskriva att anmälan för samråd alltid skall

göras i fråga om särskilda arbetsföretag. I 20 § andra stycket finns dessutom

möjligheter till ingripanden.

 Regeringen avser att komplettera naturvårdsförordningen (1976:484) med

bestämmelser om obligatorisk anmälan för samråd för fast anordnade leder för

terrängskotrar. Regeringen gör mot bakgrund av detta bedömningen att det saknas

anledning att i naturvårdslagen ta in särskilda bestämmelser om skoterleder.

Markägarens medgivande fordras för anordnande av ifrågavarande fasta leder.

6.10.3 Samråd inför beslut om skoterleder i regleringsområden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Länsstyrelsen bör samråda med Natur- |

| vårdsverket före beslut om undantag för skoterled i regleringsom-|

| råde. Naturvårdsverket bör ges möjlighet att överklaga länsstyrel-|

| sens beslut till regeringen. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning. Beslut om undantag för skoterled i regleringsområden bör fattas i

samråd med Naturvårdsverket.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är splittrat. I första hand tillstyrker

centrala myndigheter, bl.a. Kammarrätten i Sundsvall, Boverket och

Naturvårdsverket. Även Länsstyrelserna i Kopparbergs och Västernorrlands län,

några kommuner, Lantbrukarnas riksförbund och Svenska turistföreningen

tillstyrker. Kommunerna Dorotea och Storuman förutsätter att även kommunen skall

ingå i samrådskretsen. Kritiska är Länsstyrelserna i Jämtlands och Norrbottens

län, flertalet kommuner och skoterorganisationerna. Kommunerna, som uttalat

kritik mot att samråda med Naturvårdsverket, anser att samrådet i stället bör

ske med länsstyrelsen. Jokkmokks kommun förordar att samrådet i stället skall

ske med skogsvårdsstyrelsen.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen kan besluta att terrängkörning är

förbjuden i områden i fjällen med stöd av 1 § andra stycket

terrängkörningslagen. Länsstyrelsen får med stöd av 2 § terrängkörningslagen och

5 § terrängkörningsförordningen medge undantag från förbudet för individuella

dispenser och för skoterleder. Naturvårdsverket får överklaga länsstyrelsens

beslut till allmän förvaltningsdomstol.

 Regeringens beslut om att inrätta ett regleringssområde innebär enbart en

geografisk avgränsning. Kvaliteten i området bestäms bl.a. av vilka störningar

som förekommer i området. Detta bestäms av i vad mån länsstyrelsen tillåter

skoterleder och beviljar dispenser inom regleringsområdet. Systemet förutsätter

att länsstyrelsen är restriktiv mot terrängkörning i regleringsområdena för att

syftet med regleringen skall tillgodoses. Berörda länsstyrelser har emellertid i

inte så liten utsträckning medgett undantag i regleringsområdena.

 För att kunna garantera kvaliteten i tillkommande och befintliga regle-

ringsområden avser regeringen att stärka det centrala myndighetsansvaret vad

gäller beslut om skoterleder i regleringsområden.

 Det bör därför finnas starka skäl för att medge undantag för terrängkörning i

regleringsområdena i fjällen. I fortsättningen bör det, som framgår av avsnitt

6.4, kunna införas krav på synnerliga skäl för att medge sådana undantag.

 Regeringen kommer att ändra terrängkörningsförordningen så att beslut om

undantag för skoterleder i regleringsområden skall fattas efter samråd med

Naturvårdsverket. Verket kommer samtidigt att få möjlighet att överklaga dessa

beslut till regeringen.

6.10.4 Fjällsäkerhet på skoterleder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Naturvårdsverket bör ges i uppdrag att i |

| samverkan med Fjällsäkerhetsrådet klarlägga hur säkerheten skall|

| tillgodoses på skoterleder som anläggs med statligt stöd utanför|

| det statliga ledsystemet. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Få remissinstanser har kommenterat förslaget om säkerhet på

leder. Länsstyrelsen i Norrbottens län, vissa kommuner och Snofed tillstyrker

förslaget. Flera skoterklubbar anser att säkerheten kan skötas av

fjällräddningen i samverkan med skoterklubbarna.

 Skälen för regeringens bedömning: Det är viktigt att en god säkerhet kan

upprätthållas på skoterleder oavsett vem som är huvudman för leden. I miljöer

som fjällen med snabbt skiftande väderförhållanden ställs särskilda krav på

säkerheten. Viktigt för säkerheten är att skoterleder har god kvalitet och att

de underhålls kontinuerligt. Ansvaret för säkerheten bör klarläggas. Det är

naturligt att Naturvårdsverket i samverkan med Fjällsäkerhetsrådet får i uppdrag

att klarlägga hur säkerheten skall tillgodoses på sådana skoterleder i fjällen

som har annan huvudman än staten. Berörda kommuner och intresseorganisationer

kommer att få delta i arbetet.

6.11 Reglering av terrängskotertrafik i känsliga skärgårdsområden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det är angeläget att berörda länsstyrelser|

| överväger behovet av att inrätta regleringsområden i känsliga |

| skärgårdsområden. Kommunerna får möjlighet att inrätta sådana |

| regleringsområden. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Naturvårdsverket tillstyrker att länsstyrelserna inför

liknande bestämmelser som i Norrbottens län. Även Kammarrätten i Sundsvalls

kommun tillstyrker. Länstyrelsen i Gävleborgs län föreslår att även kan införas

för andra liknande områden av riksintresse.

 Skälen för regeringens bedömning: Skärgårdsområden kan vara väl så känsliga

som fjällområden när det gäller störningar från t.ex. motordrivna fordon. De

erfarenheter som vunnits av de begränsningar som Länsstyrelsen i Norrbottens län

har infört i länets kust- och skärgårdsområden har varit positiva. Även andra

berörda länsstyrelser bör närmare överväga de begränsningar av skotertrafiken

som är motiverade från såväl allmänna naturvårds- och kulturmiljövårdssynpunkter

som för att begränsa främst bullerstörningar i känsliga skärgårdsområden. Det

bör ske i nära samarbete med kommunala myndigheter.

 Genom ändrade bestämmelser i terrängkörningsförordningen föreslås i avsnitt

6.5 att även kommunerna skall få möjlighet att inrätta regleringsområden vad

avser terrängkörning. Härigenom ökas det lokala ansvarstagandet att reglera

körningen med terrängfordon. Kommunerna kan därmed inrätta regleringsområden i

känsliga skärgårdsområden.

6.12 Skärpta bestämmelser för överträdelser av terrängkörningslagen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den som med uppsåt eller av oaktsamhet |

| bryter mot bestämmelserna i terrängkörningslagen eller förbud |

| eller föreskrift som har meddelats med stöd av lagen döms till |

| böter. Om gärningen är ringa skall inte dömas till ansvar. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Miljövårdsberedningen har dock inte föreslagit något undantag för ringa

fall och har föreslagit att fängelse skall ingå i straffskalan. Beredningen har

vidare föreslagit att naturvårdsvakternas befogenheter skall utvidgas till att

även omfatta områden enligt 1 § första stycket terrängkörningslagen.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker, bl.a. Hovrätten och

Kammarrätten i Sundsvall, Naturvårdsverket, Länsstyrelsen i Kopparbergs län och

vissa kommuner. Hovrätten anser att ringa gärningar bör vara straffria.

Kammarrätten anser att det är angeläget att lagstiftaren klarlägger vilka

rättigheter markägaren kan hävda. Riksrevisionsverket anser att inte bara

påföljden påverkar efterlevnaden; risken för upptäckt är minimal. Länsstyrelsen

i Norrbottens län, Arvidsjaurs kommun och Snofed tillstyrker straffskärpning men

avvisar fängelse. Kalix kommun avstyrker.

 Skälen för regeringens förslag: Påföljden för överträdelse av

terrängkörningslagen (1973:1313) är enligt nuvarande bestämmelse i 4 §

penningböter. Denna påföljd infördes år 1986 efter att tidigare ha utgjorts av

dagsböter. Motivet för ändringen var att förenkla lagföringen vid vissa

trafikförseelser som kunde anses vara av ordningskaraktär (jfr prop. 1986/87:34

om vissa delegeringsfrågor på vägtrafikens område).

 Överträdelser av lagen har emellertid inte kommit att tillhöra de brott för

vilka ordningsbot kan föreläggas, eftersom Riksåklagaren inte har utfärdat några

bestämmelser på området (jfr. Riksåklagarens beslut om ordningsbot för vissa

brott, SFS 1991:2047). Någon ändring i detta hänseende är heller inte

förestående. Från Riksåklagaren har under hand inhämtats att överträdelser av

terrängkörninglagen inte är av sådan frekvens, kanske beroende på

övervakningsproblem, att det för närvarande finns fog för att föra upp brotten

på listan om ordningsbot.

 Syftet med ändringen kan således sägas ha förfallit. Det finns därför

anledning att återgå till den tidigare gällande påföljden, böter. Återgången

till böter medför även att sanktionen kommer att stå i bättre överensstämmelse

med sanktionen för likartade brott enligt naturvårdslagen (1964:822). Liksom

enligt nuvarande bestämmelse bör gärningar som är att bedöma som ringa undantas

från det straffbara området.

 Det finns för närvarande ca 20 naturvårdsvakter vilka huvudsakligen verkar i

fjällvärlden. De personella resurserna är således mycket begränsade. Regeringen

anser mot den bakgrunden att det inte är möjligt att utöka naturvårdsvakternas

geografiska kompetensområde på det sätt som Miljövårdsberedningen har

föreslagit. Det är heller inte lämpligt att utan närmare utredning utöka

naturvårdsvakternas polisiära befogenhet.

6.13 Uppföljning och utvärdering av regleringen i fjällområdet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att|

| i samråd med Naturvårdsverket göra en årlig uppföljning av |

| föreslagen reglering av terrängkörningen i fjällen, bl.a. i fråga|

| om kommunernas arbete med regleringsområden. År 2001 bör en mer |

| samlad utvärdering och redovisning ske avseende lokalt och |

| regionalt arbete med regleringen av färdseln med fordon i |

| terrängen. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med

regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat frågan. Krokoms

kommun har uttalat sig positivt till förslaget. Åre kommun anser att tiden är

för kort för kommunerna för att utföra erforderligt arbete innan utvärdering

skall ske.

 Skälen för regeringens bedömning: Ansvaret för att användningen av

terränggående fordon inte leder till förslitning eller störningar för andra

intressen kommer framdeles att åvila en större krets än tidigare. Det är viktigt

att följa upp att de föreslagna förändringarna får avsedd effekt. Det är därför

angeläget att det samlade arbetet om reglering av färdseln med terrängfordon

utvärderas. Berörda länsstyrelser kommer att ges i uppdrag att i samråd med

Naturvårdsverket göra en årlig uppföljning av utvecklingen på området, bl.a. när

det gäller kommunernas arbete med regleringsområden.

 Regeringen bedömer att en samlad redovisning och utvärdering bör ske efter

ungefär fyra år. Om problemen då i allt väsentligt skulle kvarstå kan regeringen

komma att överväga en mer skärpt reglering.

7 Miljökrav på terrängskotrar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En första nivå av obligatoriska avgaskrav|

| bör införas för nya terrängskotrar från och med den 1 juli 1998.|

| Regeringen avser att inom kort anmäla ett sådant förslag till EG-|

| kommissionen och WTO-sekretariatet. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljöklassutredningens förslag: Ett system med tre miljöklasser föreslås

införas för terrängskotrar.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig positiva till att

införa miljökrav på terrängskotrar. Till dessa hör Statskontoret, Vägverket,

Naturvårdsverket, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Svenska kommunförbundet,

Naturskyddsföreningen och Sametinget. Arbetarskyddsstyrelsen konstaterar att en

positiv effekt av förslagen om sänkta bulleremissioner är att de minskar risken

för hörselskador och medför en förbättring av arbetsmiljön för dem som använder

skotern yrkesmässigt. Kommerskollegium anser att förslaget inte är

proportionerligt i förhållande till det angivna syftet. Arjeplogs kommun,

Grossistförbundet Svensk handel och Sveriges snöskoterägares riksorganisation

(Snofed) avstyrker förslaget. AB Svensk Bilprovning (ASB) anser att införandet

av ett miljöklassystem bör anstå till dess att bättre underlag föreligger

beträffande gränsvärden och provmetoder. Många remissinstanser pekar på

betydelsen av internationell harmonisering, i första hand på nordisk nivå och

med USA och Kanada. Till dessa hör Kammarrätten i Sundsvall, Kommerskollegium.

Närings- och teknikutvecklingsverket, Länsstyrelsen i Västerbottens län,

Arjeplogs. Arvidsjaurs, Borlänge, Krokoms, Sorsele och Älvdalens kommuner, ASB,

Nordiska snöskoterrådet, SIS- Standardiseringen i Sverige och Snofed. Sveriges

snöfordonsleverantörer ser positivt på ökad miljöanpassning av snöskotrar men

förespråkar att förslaget skjuts på framtiden tills en harmonisering kan ske.

 Skälen för regeringens bedömning: Frihet från buller och avgaser är en viktig

kvalitet i fjällområdena. Terrängskotrar är i detta sammanhang ett problem

eftersom bullret kan vara betydande och avgasutsläppen kan ge upphov till lokalt

höga halter av främst kolväten.

Buller

Många människor söker sig till fjäll, skärgårdar och skogslandet bl.a. för att

de uppskattar de bullerfria miljöerna. I sådana områden upplevs även relativt

låga bullernivåer som störande. I dessa områden är motordrivna farkoster den

viktigaste källan till störande buller. Genom den ökande användningen av bl.a.

terrängskotrar blir det allt svårare att finna ostörda miljöer i fjällen och

deras närområde.

 I betänkandet Miljöklassning av snöskotrar (SOU 1995:97) konstaterade

Miljöklassutredningen att det finns flera utrustningsdetaljer som kan åtgärdas i

syfte att minska snöskotrarnas bulleremissioner.

Avgaser

Avgörande för utsläppens storlek och sammansättning är att snöskotrar med ett

fåtal undantag drivs med tvåtaktsmotorer. Ett viktigt motiv till detta är att

tvåtaktsmotorn har hög driftsäkerhet. Kostnaden är dessutom lägre.

 I Länsstyrelsens i Västerbottens län rapport Snöskotrar i naturen (Ds 1994:36)

har länsstyrelsen utgått från Naturvårdsverkets rapport Luftföroreningar från

arbetsfordon - Handlingslinjer vid beräkningar av luftföroreningar.

Beräkningarna som avsåg år 1988, uppdaterades enligt nedan av

Miljöklassutredningen.

Emissioner i ton/år från snöskotertrafiken i Sverige

--------------------------------------------------------------------

|Förorening |Snöskotrar |Snöskotrar |Summa |

| |friluftsändamål |yrkestrafik | |

--------------------------------------------------------------------

|Kolväten | 9 750 | 7 500 | 17 250 |

|Kolmonoxid | 19 500 | 15 000 | 34 500 |

|Kväveoxider | 145 | 100 | 245 |

|Partiklar | 245 | 190 | 435 |

|Svaveldioxid | 2 | 3 | 5 |

|Koldioxid | 19 440 | 32 400 | 51 840 |

--------------------------------------------------------------------

De redovisade utsläppsmängderna från snöskotertrafiken utgör en liten del av

totalutsläppen i Sverige. Regionalt sett är dock skotertrafiken en av de

viktigaste källorna till utsläpp av kolväten i Jämtlands, Västerbottens och

Norrbottens län. I samma område är bidraget till utsläppen av kväveoxider,

svaveldioxid och koldioxid betydande.

 Lokalt har mycket höga halter av luftföroreningar uppmätts nära hårt

trafikerade skoterleder. Exempelvis har bensenhalter över såväl tyska som

brittiska gränsvärden uppmätts.

 Terrängskotrarnas betydelse för lokala och regionala utsläpp motiverar att

avgaskrav införs. Som ovan redovisats lämnar de även ett mindre bidrag till de

nationella utsläppen. Enligt regeringens redovisning i Vår miljö - miljöarbetet

under året (skr. 1995/96:120, bet. 1995/96:JoU17) minskar nu utsläppen av

kolväten, kolmonoxid, kväveoxider och partiklar bl.a. på grund av åtgärder mot

utsläpp från vägtrafiken. Ett värdefullt bidrag till ytterligare

utsläppsminskningar kan erhållas genom åtgärder mot andra grupper av fordon, som

sammantaget utgör en betydande källa till luftföroreningar. Förutom förslag om

avgaskrav för snöskotrar avser regeringen att inom kort lägga fram förslag till

avgaskrav för båtmotorer. Beslut om gemensamma utsläppskrav för vissa

dieseldrivna arbetsmaskiner som skall införas under år 1997 kommer troligen att

beslutas av Europeiska unionens råd i juni 1996. Gemensamma regler om avgaskrav

för motorcyklar och mopeder kommer också inom kort att antas inom EU. Arbetet

med att minska utsläppen av luftföroreningar utökas därmed till att omfatta allt

fler fordonsgrupper.

 Miljöklassutredningen föreslog ett system med tre miljöklasser, varav

miljöklass 3 i stort sett omfattade dagens skotrar och miljöklass 2 en

tekniknivå som utredningen ansåg vara möjlig att uppnå genom en optimering av

dagens tvåtaktsmotorer. Miljöklass 1 förutsatte en utvecklad tvåtaktsteknik

eller en övergång till fyrtaktsmotorer.

 Regeringen bedömer att det efter år 2000 kan komma att finnas gemensamma

kravnivåer som kan tillämpas för terrängskotrar. Därmed är det inte troligt att

en nationell svensk standard motsvarande Miljöklassutredningens förslag till

miljöklass 1 kan införas. Mot denna bakgrund är det regeringens uppfattning att

miljökrav för terrängskotrar inledningsvis införs genom att nya terrängskotrar

efter ett visst datum skall uppfylla bestämda krav. Frågan om ett system med

flera miljöklasser kan därmed anstå till dess att internationellt etablerade

kravnivåer kan utnyttjas i systemet.

 Regeringen avser nu att anmäla ett förslag till svenska regler om

obligatoriska buller- och avgaskrav för terrängskotrar i de anmälningsprocedurer

för förslag till tekniska regler som finns i EG och enligt GATT-avtalet. De

kravnivåer som kommer att anmälas grundas på Miljöklassutredningens förslag till

krav i miljöklass 2.

8 Behörighetskrav för förare av terrängskoter

8.1 Körkortskrav

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: För att få framföra terrängskoter skall det|

| krävas traktorkort eller körkort. Bestämmelser om behörighetskrav|

| införs i körkortslagen (1977:477). |

--------------------------------------------------------------------

Miljövårdsberedningens förslag: Överenstämmer med regeringens.

Miljövårdsberedningen föreslog även ett tillägg till straffbestämmelserna i 3 §

trafikbrottslagen (1951:649).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till att

behörighetskrav med lägst traktorkort införs. Det gäller bl.a. Rikspolis-

styrelsen, Vägverket, Sametinget, Naturvårdsverket, flertalet länsstyrelser,

Kommunförbundet, vissa kommuner och Svemo. Kammarrätten i Sundsvall förordar en

ny körkortsklass. Kritiska är bl.a. Länsstyrelserna i Västerbottens och

Norrbottens län, vissa kommuner samt skoterorganisationer och skoterklubbar.

 Skälen för regeringens förslag: Rikspolisstyrelsen har i rapporten Projekt för

översyn av skotertrafiken (RPS rapport 1993:5) föreslagit att en form av

obligatoriskt förarbevis för terrängskoter införs. Motiven till detta var att

försöka bryta olycksfallsutvecklingen genom att öka kunskapsnivån hos förarna.

Efter att ha tagit del av remissynpunkterna föreslog Rikspolisstyrelsen att

lägst traktorkort bör krävas för att få framföra terrängskoter.

Rikspolisstyrelsen har fått stöd för sitt förslag i betänkandet Skoterkörning på

jordbruks- och skogsmark (SOU 1994:16) som menar att en obligatorisk

förarutbildning ger tillfredställande kunskaper om gällande regler hos

snöskoterförarna men också om terrängens olika förutsättningar för körning.

 Kraven på skoterföraren måste anpassas till faktiska förhållanden för att

bryta en icke önskad utveckling när det gäller regelöverträdelser. Detta innebär

att kraven på skoterföraren bör skärpas utöver vad som gäller i dag. Det enda

krav som för närvarande ställs är att föraren har fyllt 16 år. Regeringen finner

det inte motiverat att införa en särskild förarbehörighet för snöskotrar och

andra terrängskotrar i körkortslagen (1977:477). Sedan lagens tillkomst har

också behovet av behörighetskrav för förare av andra fordon än motorcykel,

personbil, lastbil och buss lösts inom ramen för gällande förarbehörigheter. Så

är t.ex. den som har B-behörighet behörig att köra terrängvagn liksom vissa

tyngre motorredskap. Kraven på förare av sådana fordon borde vara större än de

som ställs på förare av snöskoter, men de kräver ändå ingen egen körkortsklass.

Med utgångspunkt i körkortslagens kompetenskrav är det därför omotiverat att

särskilja just terrängskotrar och att införa en särskild förarbehörighet för

detta fordonslag. Genom att kräva traktorkort eller körkort av den som framför

terrängskoter markeras att skoterkörning är något som kräver ansvarstagande och

kunskap. En sådan reglering gör sanktionsmöjligheterna vid regelöverträdelser

tydligare genom att körkortslagens bestämmelser, om bl.a. återkallelse, varning

m.m., kan tillämpas. Regeringen finner i likhet med flertalet remissinstanser

att behörighetskraven för att framföra terrängskoter bör skärpas och att krav om

lägst traktorkort bör införas i körkortslagen.

 Flera remissinstanser har invänt att kravet på körkort eller traktorkort kan

innebära problem för ett fåtal avlägset eller väglöst boende äldre personer med

lång skotervana vars körskicklighet inte kan ifrågasättas.

 Bestämmelserna i 101 § körkortsförordningen (1972:722) innebär bl.a. att

undantag från 4 § körkortslagen om krav på körkort eller traktorkort för att få

framföra traktor kan medges i enskilda fall om det finns synnerliga skäl och om

det kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Regeringen finner att bestämmelsen

kan utvidgas till att gälla även kravet i den föreslagna 2 a § körkortslagen på

körkort eller traktorkort för att få framföra terrängskoter. Kravet på

traktorkort torde dock inte vara oöverstigligt.

 Kravet på körkort eller traktorkort innebär att straffbestämmelserna i

körkortslagen och i trafikbrottslagen (1951:649) måste ses över. Dessa ändringar

behöver övervägas ytterligare. Regeringen återkommer i denna fråga.

8.2 Förarlicens för skoterförare

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En särskild förarlicens bör införas för förare|

| av terrängskoter. Utformningen av en sådan licens bör emellertid|

| först utredas närmare. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: För att få köra terrängskoter skall - utöver

traktorkort eller körkort - även krävas en särskild förarlicens. Utbildning och

examination skall genomföras efter auktorisation från Naturvårdsverket.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en obligatorisk

förarlicens. Samtliga länsstyrelser och ett flertal kommuner tillstyrker.

Länsstyrelsen i Norrbottens län och vissa kommuner anser att förarlicensen skall

gälla även för utländska besökare. Snofed är positiv till en obligatorisk licens

i skoterklubbarnas regi. Vägverket, Jokkmokks kommun och Grossistförbundet

Svensk handel avstyrker.

 Skälen för regeringens bedömning: I likhet med Miljövårdsberedningen anser

regeringen att snöskoterkörning ställer påtagliga krav på särskilda kunskaper

för att öka säkerheten och minska de problem som beror på okunnighet. Det är

rimligt att samhället får en garanti för att förare av terrängskoter har en

adekvat utbildning vad gäller framför allt miljöhänsyn och säkerhetsfrågor.

 Regeringens anser, i likhet med beredningen, att det bör ställas krav på

skoterförarna i form av en förarlicens. Inrättandet av ett krav på förarlicens

väcker dock en rad frågor om t.ex. kunskapskrav, kunskapskontroll, registrering

och övergångsbestämmelser.

 Skoterföreningarna har i flera år bedrivit en på många sätt förtjänstfull

frivillig utbildning av skoterförare. Det är angeläget att denna resurs tas till

vara i det fortsatta arbetet. Utfärdandet av en förarlicens är en sådan

myndighetsutövning som inte kan överlåtas till en organisation eller

samfällighet utan stöd av lag (11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen).

Någon sådan organisation har Miljövårdsberedningen inte pekat ut. Frågan om

registrering av förarlicenser har inte heller fått en tillfredsställande

lösning.

 Ett alternativ kan vara att låta den lokala polismyndigheten utfärda

licenserna, medan skoterföreningarna svarar för utbildningen. En sådan

konstruktion har t.ex. föreslagits i departementspromemorian Snöskotern i

naturen (Ds 1994:36). En sådan ny uppgift för polisen - eller någon annan

myndighet - kräver emellertid överväganden om befintliga resurser och kostnader

för verksamheten. En inte oväsentlig aspekt i sammanhanget är den att

utbildningsinsatsen kan förväntas bli intensiv i ett inledningsskede. Detta kan

dessutom kräva ytterligare överväganden om övergångsbestämmelser eller liknande.

 Regeringen bedömer att dessa frågor behöver utredas närmare. Regeringen avser

därför att återkomma i frågan om genomförandet av krav på en förarlicens.

Regeringen avsikt är att framdeles införa en obligatorisk förarlicens.

Skoterförare bör i avvaktan härpå stimuleras att genomgå den frivilliga

utbildningen.

9 Luftfartyg i fjällen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedöming: Luftfartsverket bör ges i uppdrag att, i |

| samarbete med bl.a. Naturvårdsverket och Försvarsmakten, se över|

| behovet av ytterligare restriktioner för överflygningar med |

| luftfartyg i fjällen. Vissa bestämmelser i |

| luftfartslagstiftningen om landning bör ses över av |

| Luftfartsverket. Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att se |

| över restriktioner för landning i olika regleringsområden. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Landningsförbud föreslås i ett flertal

områden. Restriktioner för överflygning bör utredas av Luftfartverket i samråd

med Naturvårdsverket.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket,

Naturskyddsföreningen och Svenska turistföreningen, anser att flygverksamheten i

fjällen bör begränsas. Luftfartsverket, som är beredd att tillsammans med

Naturvårdsverket göra en översyn av restriktionerna för flyget, anför att vissa

frågor först bör utredas. Kammarrätten i Sundsvall anser att frågan om

överflygning bör utredas ytterligare. Flera remissinstanser, bl.a.

Försvarsmakten, Sametinget, Länsstyrelsen i Norrbottens län och flygets

organisationer, har framfört kritik och anser att restriktioner rörande

flygtrafiken inte bör införas eller utredas närmare. Boverket påpekar vissa

oklarheter vad gäller flyget i naturresurslagens och luftfartslagens

bestämmelser.

 Skälen för regeringens bedömning: Flygtrafiken utgör en av bullerkällorna i

fjällen. Regeringen anser att det med anledning av Miljövårdsberedningens

förslag och remisssynpunkterna finns skäl att se över behovet av ytterligare

restriktioner för flyget i känsliga fjällområden. Regeringen anser, i likhet med

Miljövårdsberedningen och remissinstanserna, att nu gällande och föreslagna

restriktioner för överflygning bör utredas vidare av Luftfartsverket i samarbete

med bl.a. Naturvårdsverket och Försvarsmakten.

 I regeringens uppdrag till berörda myndigheter kommer att ingå att belysa

konsekvenserna för flygets del.

 I samband med regeringens översyn av regleringsområdena vad gäller terräng-

körning kommer regeringen att uppdra åt berörda länsstyrelser att se över

restriktioner beträffande landning med luftfartyg i olika regleringsområden i

syfte att begränsa störningar från flyget så att områdenas karaktär av ostördhet

kan upprätthållas. Luftfartsverket har i sitt remisssvar anfört att det finns

behov att ändra bestämmelserna i luftfartslagstiftningen vad gäller begreppet

tillfällig landning. Det är en central fråga för flygverksamhet i fjällen.

Regeringen avser att uppdra åt Luftfartsverket att göra en sådan översyn. Denna

bör bl.a. utgöra underlag för länsstyrelsernas bedömning.

10 Rennäringen

10.1 Nuvarande förhållanden

Rennäringen i Sverige regleras i rennäringslagen (1971:437).

 Renskötseln bedrivs i Sverige i stort sett i hela Norrbottens, Västerbottens

och Jämtlands län samt delar av Kopparbergs och Västernorrlands län.

Bruttoarealen av de svenska renbetesmarkerna uppgår till ca 165 000 km2. När

bruttoarealen reducerats med vattenområden, högfjällsimpediment samt bebyggd och

odlad mark återstår en nettoareal på ca 137 000 km2. Renbetesmarken omfattar i

runda tal en tredjedel av Sveriges totala yta. Vinterbetesmarkernas omfattning

är omtvistad inom vissa delar av området.

 De renskötande samernas antal i Sverige uppgår till ca 2 500 personer. Det

finns ca 900 rennäringsföretag i 51 samebyar.

 Samernas rättigheter enligt rennäringslagen har i lagen fått den

sammanfattande beteckningen renskötselrätt. Denna beskrivs som en rätt för samer

att begagna mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten

ingår bl.a. rätt till renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Rätten

tillkommer den samiska befolkningen och grundas på urminnes hävd. Rätten får

dock endast utövas av den som är medlem i en sameby.

 I rennäringslagen finns bestämmelser om vilka områden som får användas för

renbete och om betestiden längd. Renskötseln får bedrivas hela året på de s.k.

åretruntmarkerna i Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker dels ovanför

odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark där skogsrenskötsel av ålder

bedrivs under våren, sommaren eller hösten om marken antingen utgör renbetesland

eller tillhör eller vid utgången av juni 1992 tillhörde staten (kronomark).

Renskötsel får vidare bedrivas hela året på renbetesfjällen i Jämtlands län och

inom de områden i Jämtlands och Kopparbergs län som vid utgången av juni 1992

tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete.

 De s.k. vinterbetesmarkerna, där renskötsel får bedrivas under tiden den 1

oktober - den 30 april, omfattar dels övriga delar av lappmarken nedanför

odlingsgränsen, dels sådana trakter utanför lappmarken och renbetesfjällen där

renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året.

 Renantalet växlar starkt mellan perioder av goda och dåliga renbetesår. Vid

renräkningar och i renlängder registreras vinterhjorden, dvs. den renhjord man i

huvudsak förfogar över mellan slaktsäsong och kalvningssäsong. Enligt

renlängderna fanns det 292 000 renar år 1988. Länsstyrelsen bestämmer det högsta

antal renar som får hållas på bete i en sameby. När renantalet fastställs skall

hänsyn tas till andra intressen. Länsstyrelsen kan besluta om inskränkningar i

betesrätten om det behövs för att bevara renbetet eller för att annars främja

renskötseln. Om samebyn har fler renar än länsstyrelsen beslutat, kan

länsstyrelsen vid vite förelägga byn att minska renantalet till det tillåtna.

Samebyns renar skall räknas varje år. Sker inte detta kan länsstyrelsen vid vite

förelägga en sameby att genomföra renräkningen. Samebyn skall underrätta

länsstyrelsen om tid och plats för byns renräkning så att länsstyrelsen vid

behov kan utse någon att närvara vid renräkningen. Samebyns renräkning ligger

till grund för den renlängd som skall upprättas. I renlängden skall ägarna till

de räknade renarna anges. Samebyarnas renlängder ligger till grund för det

företagsregister som förs av Jordbruksverket.

 För renskötseln finns samebyar med renskötselberättigade samer som medlemmar.

Den mark där renskötsel får bedrivas hela året är fördelad mellan sådana byar i

särskilda byområden. Samebyarna ombesörjer renskötseln inom byns betesområde och

företräder medlemmarna i bl.a. frågor som rör renskötselrätten.

 Samebyn har till ändamål att för medlemmarnas gemensamma bästa sköta

renskötseln. Samebymedlems rätt att delta i beslut om hur byn skall styras

utövas på bystämman. För att leda renskötseln inom byn och ombesörja de

gemensamma arbeten som behövs finns en styrelse som utses av bystämman. Byns

kostnader för renskötseln fördelas mellan renägarna efter reninnehavet.

 Vid renskötselns utövande skall hänsyn tas till andra intressen. Renarna skall

såvitt möjligt hindras från att komma utanför samebyns betesområde eller att

annars vålla skada eller olägenhet. Regeringen eller myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens

intressen vid utövande av renskötseln. Föreskrifterna får dock inte vara så

ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Länsstyrelsen

meddelar de förelägganden eller förbud som behövs för att föreskrifterna om

hänsynen skall efterlevas. Om länsstyrelsen meddelar föreläggande eller förbud

får länsstyrelsen även sätta ut vite. Om renar uppehåller sig på mark när

renskötsel inte får bedrivas där kan länsstyrelsen vid vite förelägga samebyn

att föra bort renarna.

 Den som äger eller brukar mark där renskötsel får bedrivas under hela året får

vid användningen av marken inte vidta åtgärder som medför avsevärd olägenhet för

renskötseln. Mark får dock användas i enlighet med fastställd detaljplan eller

för företag vars tillåtlighet skall prövas i särskild ordning. Renbetesmark har

mot ersättning tagits i anspråk för företag som prövats enligt vattenlagen eller

gruvlagstiftningen. Genom bestämmelserna i lagen (1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. har renskötseln getts en starkare ställning vid avvägningar

mot andra intressen vid intressekonflikter om markens användning.

 Som huvudregel gäller att varken samebyn eller en medlem i en sameby får

upplåta rättigheter som ingår i renskötselrätten. Upplåtelse på kronomark

ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen ombesörjs av länsstyrelserna. Den

upplåtelseavgift som tas ut delas i allmänhet lika mellan samebyarna och

samefonden. Inom nationalparkerna är det Naturvårdsverket som svarar för

markupplåtelserna.

 Statens jordbruksverk är central myndighet för rennäringsfrågor. De med

rennäringen sammanhängande regionala frågorna handhas av länsstyrelsen. Beslut i

rennäringsfrågor fattas inom länsstyrelsen av en särskild rennäringsdelegation.

Till skillnad mot de tidigare strikt myndighetsreglerade lappbyarna har de

nuvarande samebyarna en självständig ställning, samtidigt som ansvaret för

renskötseln har överförts från de enskilda ägarna till samebyn. Medlemmarnas

renar skall vara sammanförda till ett lämpligt antal rationella driftsenheter

med gemensam arbetsledning. Samebyns styrelse eller de förmän styrelsen utser

skall leda verksamheten. Samebyarna själva bestämmer hur man vill organisera sin

verksamhet.

10.2 Central rennäringsmyndighet och rennäringspolitiska frågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedöming: Det centrala myndighetsansvaret för |

| rennäringen bör ligga kvar på Jordbruksverket. Sametinget har |

| också ett särskilt ansvar för att styra utvecklingen av |

| rennäringen. Någon kommitté med uppgift att utreda förslag till en|

| rennäringspolitik behövs inte. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Det centrala myndighetsansvaret

för rennäringen föreslås överföras från Jordbruksverket till Glesbygdsverket. En

kommitté tillsätts med uppgift att utarbeta förslag till en rennäringspolitik.

 Remissinstanserna: Remissutfallet i fråga om det centrala ansvaret för

rennäringen är splittrat. Jordbruksverket, Glesbygdsverket, Naturvårdsverket och

vissa kommuner tillstyrker. Hovrätten för Övre Norrland och Länsstyrelsen i

Jämtlands län tillstyrker med tvekan. Hovrätten och Kammarrätten i Sundsvall,

som också är tveksam, anser att frågan bör utredas ytterligare. Enligt Boverket

och Länsstyrelsen i Västerbottens län bör frågan behandlas i den föreslagna

rennäringspolitiska utredningen. Sametinget och Boverket anser att Sametinget

bör övervägas som renäringsmyndighet. Vissa instanser påtalar risken för

splittring. Flera remissinstanser är kritiska eller avstyrker. Det gäller

Sveriges lantbruksuniversitet, Länsstyrelserna i Västerbottens och Norrbottens

län samt vissa kommuner. Även Samernas riksförbund avstyrker och anser att

ändringen leder till en förvirrad situation. Länsstyrelsen i Norrbottens län,

Arjeplogs och Kiruna kommuner anser att rennäringsfunktionen bör flyttas till

Norrbotten.

 I stort sett samtliga remissinstanser, bl.a. Sametinget, Jordbruksverket och

länsstyrelserna, är positiva till att en rennäringspolitisk kommitté tillsätts.

Sveriges lantbruksuniversitet och Glesbygdsverket är tveksamma. Glesbygdsverket

anser att det i stället bör bildas en beredning som är underställd regeringen.

Samernas riksförbund avstyrker.

 Skälen för regeringens bedömning: Statens jordbruksverk är central

förvaltningsmyndighet för rennäringsfrågor. Enligt 1 § förordningen (1996:148)

med instruktion för Statens jordbruksverk skall verket inom rennäringens område

arbeta aktivt för en konkurrenskraftig, miljöanpassad och djurskyddsanpassad

livsmedelsproduktion.

 Jordbruksverkets arbetsbörda har ökat med anledning av Sveriges inträde i EU.

Detta har enligt Miljövårdsberedningen medfört att rennäringsfrågorna inte fått

den prioritet som vore önskvärd. För att ge större tyngd åt rennäringsfrågorna

bör enligt beredningen ansvaret flyttas till en myndighet där dessa frågor kan

ges större utrymme. Glesbygdsverket är enligt beredningen den lämpligaste

förvaltningsmyndigheten för rennäringsfrågorna. Verket är en förhållandevis

liten myndighet vilket innebär att rennäringsfrågorna skulle få en relativt sett

stor tyngd i myndigheten.

 Regeringen gör följande bedömning. Efter en omorganisation av Jordbruksverket

våren 1995 handläggs rennäringsfrågor främst på företagsenheten och

kontrollenheten. Även miljö-, smittskydds-, djurhälso-, landskaps- och

informationsenheterna berörs av rennäringsfrågor. Jordbruksverkets

arbetsuppgifter inom rennäringsområdet avser rena näringsfrågor, miljöfrågor,

administration av pristillägg och ersättningar på grund av Tjernobylolyckan,

rådgivning, utbildning, information, köttklassificering och lånegarantier. Som

en följd av bland annat prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur har verket

under senare år utfört ett antal utredningsuppdrag.

 I och med Sveriges medlemskap i EU kan startstöd utgå till rennäringsföretag

liksom stöd till bearbetning och avsättning av jord- och skogsbruksprodukter.

Dessa stöd handlägges också av Jordbruksverket. Rennäringsfrågorna sträcker sig

således över ett flertal verksamheter. Omfattningen av varje delverksamhet är

dock oftast liten. Den nuvarande resursåtgången kan beräknas till fem

årsarbetskrafter, där en tämligen omfattande arbetsuppgift är handläggningen av

överklaganden av länsstyrelsens beslut i rennäringsfrågor. Regeringen föreslår

emellertid nu i avsnitt 10.8 att den centrala rennäringsmyndigheten befrias från

dessa arbetsuppgifter. Resursbehovet kommer därmed att minska.

 Ren och produkter av ren omfattas av EU:s bestämmelser om jordbruksprodukter.

Vissa med EU-medlemskapet sammanhängande frågor berörande rennäringen har därför

sådant samband med Jordbruksverkets arbetsuppgifter att de inte kan frikopplas

från verkets ansvarsområde. Jordbruksverket har vidare ansvaret för hanteringen

av de för all animalieproduktion övergripande frågorna om veterinärmedicin och

djurskydd samt frågor om biologisk mångfald. Glesbygdsverket har däremot en

allmän samhällsplaneringsprofil med inriktning på utrednings-, informations-

och projektverksamhet. Verket har inget primärt engagemang inom djurproduktion,

biologi och ekologi. Enligt förordningen (1990:1008) med instruktion för

Glesbygdsverket har verket nämligen till uppgift att stödja utvecklingen för och

lämna förslag till förbättringar med avseende på glesbygds- och

landsbygdsbefolkningens levnadsförhållanden i olika delar av landet.

Tyngdpunkten i arbetet skall avse skogslänens inre delar och skärgårdsområdena.

Dessutom har verket under senare år fått nya och utökade uppgifer i samband med

EG:s strukturfonder. De resurser som skulle kunna överföras från Jordbruksverket

till Glesbygdsverket är begränsade. Av statsfinansiella skäl kan andra resurser

inte tillföras Glesbygdsverket. Verkets kompetens vad gäller rennäringsfrågor

skulle därmed bli begränsad.

 Enligt regeringen bör, mot bakgrund av ovanstående, Jordbruksverket även i

fortsättningen vara central myndighet för rennäringsfrågor. Regeringen anser att

rennäringsfrågornas hantering inom verket bör särskilt uppmärksammas vid en

utvärdering av den under år 1995 genomförda omorganisationen.

 Miljövårdsberedningen föreslår att det tillsätts en kommitté med uppgift att

utarbeta förslag till en rennäringspolitik. Enligt beredningen bör behovet av

utökad stimulans och stöd till binäringar inom rennäringen för att förbättra

ekonomin inom rennäringsföretagen särskilt övervägas. Samebyarnas ställning och

verksamhet bör belysas. Frågan om breddad sysselsättning inom samebyns ram bör

övervägas. Ett vidgat samebybegrepp skulle nämligen innebära att fler samer kan

vara verksamma inom olika binäringar till renskötseln, men fortfarande inom

ramen för samebyn.

 Regeringen gör följande bedömning. Rennäringskommittén presenterade sina

förslag i betänkandet (SOU 1983:67) Rennäringens ekonomi. Kommitténs förslag har

behandlats av regeringen och riksdagen vid olika tillfällen, senast i prop.

1992/93:32 om samerna och samisk kultur. Samerättsutredningens olika förslag i

betänkandena (SOU 1989:41) Samerätt och sameting samt (SOU 1990:91) Samerätt och

samiskt språk behandlades också i den nämnda propositionen. Lantbruksstyrelsens

rapport Frågor om samebyarnas organisation, funktion och ekonomi, som bl.a. tog

upp frågan om samebyns rätt att bedriva annan ekonomisk verksamhet än

renskötsel, behandlades också i den propositionen. Regeringen föreslog i

propositionen att de medlemmar i en sameby som vill bedriva annan verksamhet än

renskötsel får göra det enskilt eller i bolagsform. Riksdagen godtog förslaget

(bet. 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115). Det statsfinansiella läget tillåter inte

ökade bidrag till rennäringen och dess binäringar. Sametinget disponerar numera

s.k. mål 6 - medel inom ramen för av EU medfinansierade regionalpolitiska stöd

för bl.a. utveckling av rennäringen. Under perioden 1995-1999 står 8 miljoner

kronor per år från EU till förfogande för ändamålet. Eftersom Sametinget

beslutar om hur medlen skall användas har näringen själv möjligheter att styra

hur rennäringen bör utvecklas. Det torde i dessa hänseenden vara en fördel för

samerna och rennäringen om utvecklingen sker under Sametingets ledning.

10.3 Miljömål för rennäringen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I rennäringslagen föreskrivs som miljömål att|

| rennäringen skall bedrivas så att naturbetesmarkernas långsiktiga|

| produktionsförmåga upprätthålls och att markerna uthålligt ger en|

| god avkastning samtidigt som den biologiska mångfalden bevaras. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser tillstyrker. Jordbruks-

verket anser att frågan om miljömål bör diskuteras i den föreslagna

rennäringspolitiska kommittén. Kammarrätten i Sundsvall, som avstyrker, anser

att det är principiellt betänkligt att i lag föreskriva att en näring skall ha

ett visst mål.

 Skälen för regeringens förslag: Renskötsel är en areell näring som bedrivs

extensivt i den norra delen av Sverige. Enligt 65 § första stycket ren-

näringslagen (1971:437) skall vid renskötselns utövande skälig hänsyn tas till

andra intressen. I paragrafens andra och tredje stycke preciseras närmare på

vilket sätt bevakning och flyttning skall ske för att renarna inte skall vålla

skada eller olägenhet.

 Det kan vid renskötselns utövande förekomma konflikter med naturvårdens

intressen, särskilt med hänsyn till den rationalisering och mekanisering som

skett inom rennäringen under de senaste decennierna. Därtill kommer att

renskötseln i stor utsträckning bedrivs på marker som är särskilt känsliga för

påverkan. För att förtydliga den skyldighet som rennäringen liksom andra

näringar har när det gäller att ta skälig hänsyn till andra intressen infördes

efter förslag i prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur m.m. i 65 a §

rennäringslagen en bestämmelse som ger regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om den hänsyn som

skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid renskötselns

utövande. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att avsevärd olägenhet

för renskötseln uppkommer. Bestämmelsen i 65 a § rennäringslagen innebär att det

ställs krav på rennäringen att verksamheten bedrivs på det sätt som naturen tål

i ett långsiktigt perspektiv.

 Miljövårdsberedningen anser att renskötseln tydligare måste accepteras som en

areell näring och jämställas med jordbruket och skogsbruket både vad gäller

förutsättningarna för dess bedrivande och dess hänsynstagande till miljön.

Beredningen föreslår därför att ett miljömål fastställs för rennäringen.

Näringen skall enligt beredningens förslag bedrivas med hänsyn till

naturbetesmarkernas långsiktiga produktionsförmåga så att dessa uthålligt ger

god avkastning samtidigt som den biologiska mångfalden bibehålls.

Jordbruksverket har i sin aktionsplan för bevarande och hållbart nyttjande av

den biologiska mångfalden inom rennäringen föreslagit ett liknande övergripande

miljömål för rennäringen.

 Även om den samiska kulturen och rennäringen är starkt förenade med varandra

är det rimligt att betrakta rennäringen som en med andra areella näringar

jämställd näring. För att betona detta bör därför enligt regeringens uppfattning

rennäringslagen kompletteras med ett miljömål i enlighet med

Miljövårdsberedningens förslag. Miljömålet innebär att samebyarnas betesuttag,

renantal och hjordsammansättning skall vara anpassade till betesmarkernas

långsiktiga produktionsförmåga och bevarandet av den biologiska mångfalden. Ett

uppfyllande av detta miljömål är en mycket viktig fråga för såväl rennäringens

framtid som för den biologiska mångfalden. Därigenom bidrar detta miljömål

också till att stärka en verksamhet som är av central betydelse för att

långsiktigt säkra den samiska kulturen. Miljömålet innebär samtidigt att kraven

på hänsynstagandet till miljön vid rennäringens utövande görs tydliga. Hänsynen

gäller inte enbart själva renbetet utan även påverkan på naturmiljön av

rennäringens anläggningar och driftsformer.

 Regeringen finner i likhet med Miljövårdsberedningen att bestämmelserna i

rennäringslagstiftningen i övrigt är tillräckliga för att åtgärda och förebygga

skador på miljön.

10.4 Renbetesfrågor m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Ny metod för renbetesinventering bör |

| utvecklas i enlighet med tidigare upplagt program. I samband |

| med översynen av det svenska miljöersättningsprogrammet för jord-|

| bruksnäringen kommer att övervägas om rennäringen även kan omfattas|

| av miljöstöd. Berörda länsstyrelser bör ges i uppdrag att i samråd|

| med berörda samebyar upprätta åtgärdsprogram för överbetade områden.|

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Renbetesinventeringar skall utgöra grunden när

högsta renantal fastställs. Inventeringarna skall bedrivas med högsta prioritet.

Jordbruksverket, Naturvårdsverket och Sametinget bör utreda hur en kombination

av prisstöd och miljöstöd kan utformas för miljöförbättrande åtgärder i

renskötseln. Rådgivning och stimulansåtgärder bör utvecklas. Överensstämmer med

regeringens bedömning beträffande åtgärdsprogram för överbetade områden.

 Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. Sametinget, Glesbygdsverket

och Samernas riksförbund, tillstyrker att renbetesinventeringar genomförs.

Jordbruksverket är positivt till att länsstyrelserna för diskussioner med same-

byarna om betesproblemen. För närvarande saknas metod att effektivt fördela

betestrycket till olika områden. Sveriges lantbruksuniversitet anser att

betesinventeringar enligt nuvarande metoder är otillräckliga för att fastställa

högsta renantal.

 Positiva synpunkter vad avser ekonomisk stimulans lämnas av bl.a. Sametinget,

Naturvårdsverket och Länsstyrelserna i Västerbottens och Norrbottens län samt

vissa kommuner. Jordbruksverket anser att målen för rennäringspolitiken först

bör läggas fast och frågan om stöd bör därför behandlas av den

rennäringspolitiska kommittén. Sveriges lantbruksuniversitet anser att

stödåtgärder kan leda till ökat renantal.

 Skälen för regeringens bedömning:

Renbetesinventeringar

Länsstyrelsen bestämmer enligt 15 § rennäringslagen (1971:437) det högsta antal

renar som får hållas på bete inom en samebys betesområde. När det högsta

tillåtna renantalet bestäms skall hänsyn även tas till andra intressen.

 Renantalet har tidigare varierat starkt mellan goda och dåliga betesår. Genom

modern stödutfodring, ofta med statligt bidrag, har under senare år dessa

fluktuationer minskat. På längre sikt varierar renantalet även genom

födoresursernas bärkraft. Ett problem för rennäringen som Miljövårdsberedningen

tagit upp är den fördröjning som finns mellan den nedgång i renarnas födoresurs

som beror på överbetning och det aktuella renantalet. Trots överbetning kan

renantalet fortsätta att öka under en period för att sedan mycket snabbt gå ned

som en följd av betesbrist. På grund av klimatet kan det ta mycket lång tid för

renbetet att återhämta sig efter en överbetning. Detta påverkar självfallet

möjligheten att bygga upp samebyns renantal till en storlek som ger tillräcklig

ekonomisk avkastning. Det är således angeläget att överbetning snabbt kan

konstateras och att renantalet då snabbt kan minskas. För att fastställa be-

tesmarkernas kapacitet erfordras renbetesinventeringar.

 Det är enligt Miljövårdsberedningen angeläget att en enhetlig grund för att

fastställa högsta renantal inom olika delar av renskötselområdet skyndsamt

utarbetas. Normen bör baseras på vegetationens långsiktiga produktionsförmåga,

bevarandet av den biologiska mångfalden och hänsynen till andra intressen. En

viktig faktor i detta sammanhang är vad som avses med vegetationens produktion,

nämligen den potentiella produktionsförmågan eller produktionen under ett visst

betestryck. Dessutom förekommer en stor variation i produktion mellan åren

baserade på variationer i klimatet och liknande. Enligt Miljövårdsberedningen

bör ett medelvärde uppskattas av olika vegetationstypers produktionsförmåga.

Detta produktionsmedelvärde skall årligen kunna betas utan att vegetationstypen

ändrar karaktär. Markens produktionsförmåga sätter enligt beredningen den yttre

gränsen för att fastställa renantalet. Av hänsyn till den biologiska mångfalden

och andra intressen måste emellertid en snävare gräns för renantalet sättas. Vid

renbetesinventeringarna måste således en kvantifiering ske av andra begränsande

faktorer än enbart växternas produktionsförmåga av renbete. Det är enligt

Miljövårdsberedningen inte möjligt att en gång för alla hitta det rätta och

slutliga svaret vad gäller högsta tillåtna renantal för varje sameby. Kunskapen

om renbetesväxternas tillväxtdynamik kommer att påkalla behov av revideringar i

framtiden. En målinriktad metodutveckling kan enligt Miljövårdsberedningen ge

betydligt bättre beslutsunderlag än vad som finns i dag. Enligt beredningen är

det av betydelse att renbetesinventeringarna genomförs skyndsamt. Beredningen är

dock medveten om att det inte är helt lätt att finna en av samtliga intressen

accepterad metod för renbetesinventeringar.

 I skrivelse den 17 mars 1994 (rskr. 1993/94:186) har riksdagens talman anmält

riksdagens beslut med anledning av bostadsutskottets betänkande

(bet. 1993/94:BoU11) Anslag till främjande av rennäringen m.m. Beslutet innebär

bl.a. att riksdagen som sin mening har gett regeringen till känna vad utskottet

har anfört om renbetesinvetering. Utskottet har uttalat att det är viktigt att

arbetet med renbetsinventeringar fortsätter. Inventeringarna måste utföras så

att de kan tjäna sitt syfte, dvs. utgöra underlag för fastställande av högsta

renantal inom varje sameby. Det är också viktigt att den metod som används ger

ett adekvat och vederhäftigt resultat. Metoden eller metoderna måste därför

förankras hos rennäringen, skogsbruket och naturvården. Med hänsyn till

angelägenheten av att inventeringarna av särskilt vinterbetesmarkerna fortsätter

inom renskötselområdet bör metodfrågan snarast lösas och en plan tas fram för

inventeringsarbetet. Även andra åtgärder i syfte att skapa en bra balans mellan

renantalet och betestillgången, t.ex. att basera renantalet efter renarnas

slaktvikt, kan behöva övervägas. En redovisning av vidtagna åtgärder bör

föreläggas riksdagen.

 Regeringen uppdrog, mot bakgrund av riksdagens tillkännagivnade, åt Jord-

bruksverket att utarbeta en plan för renbetesinventeringar och därvid ange

lämpliga metoder för inventeringarna.

 Jordbruksverket fann att det saknades kunskapsunderlag för ett snabbt beslut

om lämplig inventeringsmetodik. Regeringen ansåg i prop. 1994/95:100 bil. 10 att

det är angeläget att en inventeringsmetod skapas som kan användas både för

rennäringens behov och för miljöövervakning i övrigt. Jordbruksverket borde

därför fortsätta sitt utvecklingsarbete i samarbete med Naturvårdsverket,

Sametinget och berörda länsstyrelser. Riksdagen godtog vad regeringen anfört

(bet. 1994/95:BoU16, rskr. 1994/95:272). Det pågår således ett arbete med att

utveckla en ny metod för renbetesinventeringar som skall kunna användas som en

del i ett beslutsunderlag för att fastställa högsta tillåtna renantal och

dessutom ge kunskaper för miljöövervakning.

 Regeringen avser att återkomma till frågan om lämplig inventeringsmetodik när

myndigheternas utvecklingsarbete har slutförts. Regeringen bedömer att en ny

inventeringsmetodik kan redovisas i budgetpropositionen hösten 1997.

 Av hänsyn till den faktiska betestillgången över en längre tidsperiod är det

viktigt att det fastställda renantalet inte överskrids. Den 1 juli 1993 infördes

ett antal bestämmelser i rennäringslagen som ger förbättrade möjligheter att

konrollera samebyns renantal.

 Om samebyn har fler renar än länsstyrelsen bestämt kan länsstyrelsen enligt

15 § fjärde stycket rennäringslagen vid vite förelägga samebyn att minska

renantalet till det tillåtna. Samebyns renar skall enligt 66 § första stycket

lagen räknas årligen. Sker inte detta kan länsstyrelsen vid vite förelägga

samebyn att genomföra sådan räkning. Samebyn har enligt 66 a § rennäringslagen

skyldighet att underrätta länsstyrelsen om tid och plats för byns renräkning.

Länsstyrelsen kan utse någon att närvara vid renräkningen. Som

Miljövårdsberedningen konstaterat i sitt betänkande har renantalet i flera

samebyar tidigare överskridit det av länsstyrelsen tillåtna. Även om det endast

är möjligt att kontrollera renräkningen hos ett mindre antal samebyar varje år

har bestämmelserna medfört att det faktiska renantalet sjunkit. Även det

företagsregister för rennäringen som Jordbruksverket för med stöd av 12 §

rennäringsförordningen (1993:384) innebär avsevärt förbättrade möjligheter att

dokumentera och kontrollera renantalet.

Ekonomisk stimulans

För att förbättra renägarnas ekonomi och för att nå balans mellan renantal och

betestillgång lämnas sedan lång tid prisstöd vid slakt av ren. Stödet lämnas

endast för ren som godkänts vid köttbesiktning. Tidigare lämnades stödet med ett

fast belopp per slaktad ren. För att stimulera till en ökad slakt beräknas

prisstödet från den 1 juli 1993 efter slaktvikten. För att stimulera till

kalvslakt är prisstödet 17 kr per kilo för kalv och 11 kr per kilo för vuxen

ren. Slakt av unga djur bidrar till ett i förhållande till den möjliga

köttproduktionen lågt betestryck. Prisstödet innebär också att renköttet får en

för konsumenten acceptabel prisnivå, vilket förbättrar avsättningsmöjligheterna.

Bra avsättningsmöjligheter leder i sin tur till ökad slakt och därmed minskat

betestryck.

 Miljövårdsberedningen föreslår att berörda myndigheter får i uppdrag att

utreda hur en kombination av prisstöd och miljöstöd kan utformas för

miljöförbättrande åtgärder i renskötseln och för att undvika negativ påverkan

för naturvården särskilt känsliga områden. De bidrag som lämnas till rennäringen

bör således utformas med beaktande av miljönyttan. Enligt beredningen finns det

i första hand ett behov av miljöersättningar inom särskilt värdefulla områden

där kraven på hänsyn går utöver vad som inryms inom ramen för normal hänsyn. En

av utgångspunkterna för en sådan utredning bör vara en utvärdering av det

kilorelaterade prisstödssystemet som infördes den 1 juli 1993. Möjligheterna att

använda prisstödet som ett ekonomiskt styrmedel för att undvika att det tillåtna

renantalet överskrids bör också utredas enligt beredningen.

 Jordbruksverket föreslår i sin aktionsplan för bevarande och hållbart

nyttjande av den biologiska mångfalden inom rennäringen att möjligheterna att

lämna stöd för miljöförbättrande åtgärder i renskötseln bör utredas. Inom

jordbruket omfattas naturbetesmarker av ett ersättningssystem med syfte att

bevara den biologiska mångfalden.

 Det kilorelaterade prisstödet infördes år 1993. Det har således endast

tillämpats under tre slaktsäsonger. Det har visat sig väl svara mot de för-

väntningar som fanns vid införandet. Det saknas mot denna bakgrund anledning att

nu utreda prisstödssystemet.

 Ett miljöstödssystem för rennäringen, motsvarande det som finns för

jordbruket, kräver en koppling till det svenska miljöersättningsprogrammet för

att EU:s medfinansiering skall kunna påräknas. Det nu gällande

miljöersättningsprogrammet omfattar perioden 1995-1999. Det saknas för när-

varande möjligheter att inom det befintliga programmets ramar även inrymma

ersättningar till rennäringen. Miljöersättningsprogrammet avser i sin nuvarande

utformning att bl.a. vidmakthålla bete på jordbruksmark inom områden som är

värdefulla från naturvårdssynpunkt. Beträffande rennäringen är det snarast fråga

om att reducera betet inom vissa områden som är värdefulla från

naturvårdssynpunkt. I samband med den utvärdering och översyn av programmet som

skall göras år 1997, bör enligt regeringens uppfattning, bl.a. med hänsyn till

ovan beskrivna förhållanden, möjligheterna övervägas om även rennäringen kan

omfattas av miljöstöd.

 Betestrycket påverkas av det antal djur som hålls på bete. Genom att ändra

renhjordens struktur finns möjligheter till en förbättrad avkastning utan att

renantalet ökar. Inom renforskningen har under många år bedrivits forsknings-

och försöksverksamhet om individmärkning av ren. Genom individmärkning och

vägning eller mätning av kalvarna får renägaren kännedom om vilka vajor som inte

kalvar och om kalvar med låg slaktvikt. Dessa djur kan då slaktas ut vilket

leder till att hjordstrukturen förbättras eftersom hjordens avkastning

förbättras. Forsknings- och försöksverksamheten om individmärkning befinner sig

nu i ett sådant skede att en rekommendation kan ges till renägarna om att

tillämpa metoden.

 Regeringen delar Miljövårdsberedningens uppfattning att individmärkning inte

bör vara ett krav utan i första hand stimuleras genom rådgivning.

Åtgärdsprogram för överbetade områden

Inom de områden som överbetats under lång tid bör enligt Miljövårdsberedningen

länsstyrelsen, om så anses nödvändigt, upprätta ett åtgärdsprogram i samråd med

berörd sameby. Syftet med åtgärdsplanen är att så snabbt som möjligt få

betesresurserna att återhämta sig. För att inte försätta samebyarna i en

besvärlig ekonomisk situation måste åtgärderna utformas efter de förhållanden

som råder inom respektive samebys betesområde. Enligt beredningen bör kort- och

långsiktiga mål inom olika områden anges vad gäller betestillgång, nödvändiga

åtgärder för att nå dessa mål liksom en årlig uppföljning och utvärdering. Ett

sådant program skapar större flexibilitet och anpassning till verkliga för-

hållanden än vad en schablonmässig minskning av det tillåtna renantalet skulle

medföra. Ett mer lokalt anpassat program ger enligt beredningen förutsättningar

för att kombinera olika åtgärder och finna alternativa lösningar, såsom en

exaktare styrning av betet inom samebyn.

 Problemen med överbetning har sin orsak i att det inom vissa områden inte

råder balans mellan renantalet och tillgängliga betesresurser. Från den 1 juli

1993 finns genom ändrade bestämmelser i rennäringslagen möjligheter för

länsstyrelsen att reglera antalet renar. Så har också skett. De speciella

problem som Miljövårdsberedningen tar upp avser i huvudsak renbetesfjällen i

Jämtlands län. Länsstyrelsen har möjlighet att med stöd av 15 § andra stycket

rennäringslagen besluta om en sänkning av det tillåtna renantalet. Med stöd av

paragrafens tredje stycke kan länsstyrelsen dessutom besluta om inskränkningar i

betesrätten om det behövs för att bevara renbetet. Med hänsyn till de

långsiktiga problem som överbetning medför anser regeringen att länsstyrelserna,

på sätt som Miljövårdsberedningens förslagit, bör utarbeta åtgärdsprogram för

att komma till rätta med överbetning. Sådana åtgärdsprogram kan utgöra en

lämplig utgångspunkt för angelägna åtgärder. Självfallet bör berörda samebyar

delta i arbetet.

 Regeringen utgår från att länsstyrelsen i egenskap av regional ren-

näringsmyndighet och markförvaltare av renbetesfjällen med utgångspunkt från

framtagna åtgärdsprogram vidtar lämpliga åtgärder för att renbetet snabbt skall

återhämta sig.

10.5 Markanvändningsredovisningar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedöming: I redovisningen för samebyarnas markan- |

| vändning bör speciellt värdefulla eller känsliga områden för ren-|

| skötseln, naturvården och kulturmiljövården anges. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser är positiva, bl.a. Sametinget,

Sveriges lantbruksuniversitet, Naturvårdsverket och länsstyrelserna. Svenska

samernas riksförbund anser att förbundet bör ges en aktiv roll.

 Skälen för regeringens bedömning: I renskötsellänen pågår arbetet med

renskötselns redovisning av markanvändningen. Redovisningen sker för varje

sameby. I redovisningarna anges för renskötseln känsliga områden, hur marken

används liksom anläggningar för renskötsel. Dessa redovisningar används framför

allt vid samråd med motstående intressen. Enligt Miljövårdsberedningen bör

markanvändningsredovisningen kompletteras med information om speciellt

värdefulla eller känsliga områden för renskötseln, naturvården och

kulturminnesvården. Detta skulle göra redovisningarna mer operativa för samebyns

egen planering av driften liksom för samråd och planering.

 I Jordbruksverkets aktionsplan för bevarande och hållbart nyttjande av den

biologiska mångfalden inom rennäringen finns ett liknande förslag. Verket

föreslår nämligen att särskilda markanvändningsplaner upprättas där speciellt

värdefulla eller känsliga områden för renskötseln och naturvården markeras

liksom rennäringens användning av mark, vatten och fasta anläggningar. En sådan

markanvändningsplan ger enligt verket bättre förutsättningar för en integrerad

planering av renskötseln och miljö- och naturvårdsmålen, liksom för samarbetet

mellan rennäringen och naturvården.

 Jordbruksverket avser att i samverkan med Sametinget, Naturvårdsverket,

berörda länsstyrelser och representanter för samebyarna utreda förutsättningarna

för att upprätta sådana särskilda markanvändningsplaner.

 Regeringen förutsätter att i arbetet med att upprätta särskilda markan-

vändningsplaner även beaktas vad Miljövårdsberedningen anfört om behovet av

utökade markanvändningsredovisningar.

10.6 Stängselfrågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Anmälningsskyldighet för samråd med |

| länsstyrelsen bör införas i fråga om anordnande av renstängsel |

| eller annan fast anläggning för rennäringen. Länsstyrelserna och|

| samebyarna bör överväga i vilken utstäckning befintliga renstängsel|

| kan tas bort. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Behovet och dragningen av befintliga stängsel

bör ses över. Den svensk-norska renbeteskonventionen bör omförhandlas för att få

gränsdragningar som är ekologiskt anpassade.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker, bl.a. Sametinget,

Sveriges lantbruksuniversitet och Naturvårdsverket. Jordbruksverket anser att

renstängsel bör uppfattas som en del av frågan hur rennäringen skall utvecklas.

 Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 § rennäringslagen (1971:437) är

renskötselområdet indelat i områden där renskötsel får bedrivas hela året och i

områden där renskötsel endast får bedrivas under tiden den 1 oktober-den 30

april. Renskötselområdet är dessutom indelat i 51 samebyar. I dagens rationella

renskötsel är renstängsel nödvändiga inte enbart för att hålla renar inom

samebyns betesområde utan även för att renarna skall vistas inom det område där

renarna med hänsyn till årstiden får hållas på bete. Svenska renar får inte

heller beta i Norge eller i Finland.

 En naturlig följd av att stängsel uppförs är ofta att renens naturliga

rörelsemönster bryts. Detta är ju också en av avsikterna med stängslet. När

rörelsemönstret bryts uppstår ofta trampskador vid stängslet. Det är självfallet

önskvärt att minimera dessa skador. Av hänsyn till befintliga gränser är det

emellertid svårt att i större omfattning ändra dragningen av stängslen. Även

från ekonomisk synpunkt är det svårt att vidta större förändringar i

stängselsträckningen. Kostnaden för att uppföra renstängsel ligger i

storleksordningen 100 kronor per meter.

 Det är givetvis angeläget att samebyarna och länsstyrelsen överväger i vilken

utsträckning befintliga stängsel kan tas bort och att andra stängsel, i mån av

ekonomiska resurser, ges en från miljösynpunkt bättre sträckning.

 Jordbruksverket har i sin aktionsplan för biologisk mångfald inom rennäringen

föreslagit att det med stöd av 20 § naturvårdslagen (1964:822) skall krävas

samråd med länsstyrelsen innan renstängsel eller annan fast anläggning för

rennäringen anordnas.

 Regeringen delar Jordbruksverkets uppfattning att detta är ett lämpligt sätt

att minimera eventuella miljöskador av ett renstängsel eller annan fast

anläggning för rennäringen. Regeringen avser därför att komplettera i

naturvårdsförordningen (1976:484) med bestämmelser om obligatorisk anmälan för

samråd i fråga om utförande av sådana åtgärder.

 I konventionen den 9 februari 1972 mellan Sverige och Norge om renbetning

finns bestämmelser om rätt till renbete i det andra landet och om påföljd vid

olovligt bete. Enligt ett till konventionen anslutande protkoll skall Sverige

och Norge bekosta och underhålla vissa stängsel i närheten av riksgränsen.

Stängslens sammanlagda längd är cirka 40 mil. De är delvis belägna i Norge.

Konventionen trädde i kraft den 1 maj 1972 och gäller till och med den 30 april

2002.

 Senast den 1 maj 1997 skall en kommission tillsättas för att utreda behovet av

fortsatt renbetning i de betesområden som omfattas av konventionen. Regeringen

utgår från att kommissionen i enlighet med vad Jordbruksverket föreslår i sin

aktionsplan för biologisk mångfald, noga uppmärksammar behovet av stängsel och

att nödvändiga stängsel dras på ett sätt som minimerar risken för skador på

miljön.

10.7 Reglering av barmarkskörning på kalfjäll

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Från år 2000 bör endast fordon som |

| uppfyller särskilda krav vad gäller marktryck vid barmarkskörning|

| vara tillåtna. Naturvårdsverket ges i uppdrag att efter samråd |

| med Vägverket utforma föreskrifter för terrängfordon om bl.a. |

| högsta marktryck. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Omfattar utöver föreskrifter om marktryck även

begränsning om användning av motorfordon för barmarkskörning.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till skärpt reglering

av barmarkskörning på kalfjäll. Naturvårdsverket anser att länsstyrelserna

snarast bör få i uppdrag att träffa frivilliga överenskommelser med samebyarna

rörande barmarkskörning. Länsstyrelserna i Jämtlands och Västerbottens län,

Sametinget och Samernas riksförbund avvisar dock förslaget om anmälan vid

barmarkskörning.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen konstaterar att den nuvarande

körning med fordon i terrängen på barmark har en del icke önskvärda inslag.

Vissa fordon har större påverkan än andra. Det har vidare visat sig svårt att

kontrollera efterlevnaden av nuvarande bestämmelser. Renäringens legitima krav

att bedrivas rationellt och med utnyttjande av modern teknik måste ske inom

ramen för den hänsyn som krävs för att uppfylla näringens nya miljömål. Det är

därför rimligt och också i överensstämmelse med strävanden som redovisas av de

samiska intressena att de fordon som ger de största negativa effekterna ersätts

med andra verktyg och hjälpmedel. I vad mån en ökad användning av hästar inom

näringen är en sådan utveckling bör närmast vara ett intresse för rennäringen

att närmare skaffa sig erfarenhet av. Möjligheter att begränsa effekterna av

körning finns också i att utveckla fordon med lägre marktryck. Det är därför

angeläget att närmast berörda myndigheter utformar föreskrifter om högsta

tillåtna marktryck för terrängfordon. För att förhindra att körskadorna når en

allt större omfattning och dessutom driva den tekniska utvecklingen mot

skonsammare terrängfordon bör det från och med år 2000 endast vara tillåtet att

använda fordon som uppfyller särskilda krav vad gäller marktryck vid

barmarkskörning. Regeringen anser vidare att det förslag som Naturvårdsverket

anger om frivilliga överenskommelser rörande användningen av terrängfordon för

barmarkskörning och som också med ungefär motsvarande innehåll redovisats av

andra remissinstanser är att föredra framför anmälan till länsstyrelsen varje

gång ett fordon används för barmarkskörnining. Efter några års erfarenhet bör

det vara möjligt att få en tillfredsställande uppfattning vilket transportarbete

som renskötselarbetet kräver.

10.8 Överklagande av beslut i rennäringsärenden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Länsstyrelsens beslut enligt rennäringslagen|

| (1971:437) skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol i |

| stället för hos Statens jordbruksverk. Beslut om upplåtelse av |

| nyttjanderätt skall dock överklagas hos regeringen. Avser |

| beslutet upplåtelse av rätt till jakt eller fiske, får det endast|

| överklagas av berörd sameby. Bestämmelserna om besittningsskydd i|

| jaktlagen (1987:259) skall inte gälla för upplåtelser enligt |

| rennäringslagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag såvitt

gäller ändringen i rennäringslagen (1971:437). Promemorian innehåller inte något

förslag till ändring i jaktlagen (1987:259).

 Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att enskilda

personers ansökningar om upplåtelse av nyttjanderätt enligt 32 § rennäringslagen

(1971:437) endast skall kunna överklagas av berörd sameby. Jordbruksverket

påtalar att förslaget innebär att de personer som är bosatta inom de aktuella

områdena och liksom samerna är beroende av jakt och fiske för sin försörjning

inte längre får möjlighet att överklaga beslut som går dem emot. Länsstyrelserna

i Jämtlands län och Norrbottens län har tillstyrkt förslaget. Sametinget

tillstyrker att regeringen i görligaste mån befrias från att pröva överklaganden

i förvaltningsärenden. Sametinget påpekar att det för många rennäringsärenden

krävs en skyndsam hantering, vilket inte går att uppnå vid en prövning i för-

valtningsdomstol.

 Bakgrund: Med tillkomsten av rennäringslagen den 1 juli 1971 omorganiserades

den statliga rennäringsadministrationen. Det tidigare lappväsendet, som

sorterade under länsstyrelserna i de tre nordligaste länen, upphörde och de med

rennäringen sammanhängande frågorna fördes över till lantbruksnämnderna i

Norrbottens, Västerbottens och Jämtlands län. Reformen år 1971 innebar

emellertid inte att länsstyrelsens engagemang i rennäringsfrågor helt upphörde.

Inom länsstyrelsens ansvarsområde föll nämligen även efter den 1 juli 1971 bl.a.

frågor om medlemskap i sameby, registrering av stadgar för sameby, andra frågor

om samebys förvaltning, förordnande av syssloman för sameby, registrering av

renmärke och överprövning av vissa beslut av sameby. Länsstyrelsens beslut i

dessa frågor har allt sedan lagens tillkomst kunnat överklagas till kammar-

rätten. Från den 1 maj 1996 gäller att länsstyrelsens beslut i stället skall

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol och att prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

 Lantbruksnämndens beslut enligt rennäringslagen kunde överklagas hos Lant-

bruksstyrelsen. Lantbruksstyrelsens beslut kunde överklagas till regeringen. Den

1 juli 1991 övertog länsstyrelsen lantbruksnämndens uppgifter. Samma datum

övertogs Lantbruksstyrelsens arbetsuppgifter av Statens jordbruksverk. Någon

ändring av ordningen för överklagande har emellertid inte skett. Länsstyrelsens

beslut i rennäringsärenden får, beroende på frågans karaktär, således överklagas

antingen till allmän förvaltningsdomstol eller Jordbruksverket. Endast i ett

avseende har en förändring skett. Efter den 1 juli 1993 får genom en ändring i

99 § rennäringslagen nämligen Jordbruksverkets beslut i en överklagad fråga som

avser upplåtelse av rätt till jakt efter älg överklagas endast av sameby.

Föredragande statsrådet anförde i samband med förslaget till den lagändringen

att det under senare år i fråga om flera ärendegrupper inom Jord-

bruksdepartementets område fattats beslut om lag- och förordningsändringar som

inneburit att regeringen befriats från att pröva överklaganden i

förvaltningsärenden. Starka skäl talade enligt föredraganden för att så borde

ske också när det gäller ärenden om upplåtelser inom renskötselområdena. Frågan

behövde emellertid beredas ytterligare, varför föredragande statsrådet inte var

beredd att föreslå annan ändring än begränsningen i möjligheten att överklaga

Jordbruksverkets beslut i frågor som avser upplåtelse av rätt till jakt efter

älg (prop. 1992/93:32).

 Skälen för regeringens förslag:

Instansordningen

Riksdagen har vid olika tillfällen beslutat om nedflyttning från kammarrätt till

länsrätt av ett stort antal typer av mål (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24,

rskr. 1993/94:319 och prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165).

Efter förslag i prop. 1995/96:22 om tvåpartsprocess m.m. i de allmänna

förvaltningsdomstolarna har riksdagen bl.a. beslutat att även sådana

länsstyrelsebeslut som enligt 99 § rennäringslagen tidigare överklagades hos

kammarrätten i fortsättningen skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten (bet.

1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55).

 Fri och rättighetskommittén anser i sitt slutbetänkande, Domstolsprövning av

förvaltningsärenden (SOU 1994:117), att regeringen bör pröva överklaganden

endast i de fall det finns anledning att utöva en politisk styrning av praxis

eller i de fall ärendena berör sådana områden som inte lämpar sig för

domstolsprövning. Därför föreslås att en ny princip införs i förvaltningsrätten.

Principen innebär att beslut i förvaltningsärenden som huvudregel får överklagas

hos de allmänna förvaltningsdomstolarna såvida inte något annat är särskilt

föreskrivet. Regeringen har ännu inte tagit ställning till förslagen i

betänkandet. Som nämnts i det föregående har emellertid under senare år

åtskilliga lag- och förordningsändringar beslutats som innebär att regeringen

befriats från att pröva överklaganden i förvaltningsärenden. En motsvarande

ändring bör nu övervägas även i fråga om de beslut av länsstyrelsen som

överklagas enligt rennäringslagen till Jordbruksverket. I ett fall bör dock

prövningen även i fortsättningen ske hos regeringen. Det gäller beslut som avses

i 32 § rennäringslagen om upplåtelse av nyttjanderätt på sådan kronomark som

står under statens omedelbara disposition ovanför odlingsgränsen och på

renbetesfjällen. En förutsättning för upplåtelse på sådan mark är att det kan

ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Länsstyrelsen prövar enligt 2 §

första stycket rennäringsförordningen (1993:384) frågor om sådana upplåtelser.

Som huvudregel gäller att länsstyrelsen inte har någon skyldighet att upplåta

nyttjanderätt. Enligt 3 § rennäringsförordningen skall dock rätt till

småviltsjakt och handredskapsfiske på de aktuella markerna upplåtas om

olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen och om det inte möter

något hinder enligt bestämmelserna i 32 § rennäringslagen. Med hänsyn till dessa

frågors karaktär bör sådana beslut av länsstyrelsen prövas av regeringen.

 Länsstyrelsens beslut om upplåtelse av sådan nyttjanderätt som avses i 32 §

rennäringslagen gäller till den helt övervägande delen upplåtelse av rätt till

jakt eller fiske. Som villkor för sådana upplåtelser gäller enligt 32 § andra

stycket lagen att upplåtelsen skall vara förenlig med god jaktvård eller

fiskevård och att den kan ske utan besvärande intrång i den rätt till jakt eller

fiske som medlem i sameby har enligt 25 § rennäringslagen. När länsstyrelsen

avslår en ansökan om upplåtelse av rätt till jakt eller fiske åberopas vanligen

något av dessa skäl. Anledning att göra en annan bedömning än den länsstyrelsen

gjort föreligger sällan. Rätten att överklaga ett sådant beslut bör därför kunna

begränsas. Den fråga som bör kunna bli föremål för ytterligare prövning är

huruvida upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Klagorätt

bör därför inte tillkomma någon annan än berörd sameby. Jordbruksverket har

påtalat att förslaget medför att inte heller de som är beroende av jakt och

fiske för sin försörjning får överklaga beslut som går dem emot. Enligt

regeringens mening bör det kunna förutsättas att dessa personers intressen till-

godoses genom den företrädesrätt de har enligt 3 § andra stycket ren-

näringsförordningen. I ärenden som rör upplåtelse av annan nyttjanderätt än

sådan som avser upplåtelse av rätt till jakt och fiske bör också den som söker

upplåtelse ha rätt att överklaga. Sådana upplåtelser kan avse ändamål av

samhällsintresse, t.ex. upplåtelse av mark för anläggningar för

radiokommunikation eller fortsatt upplåtelse av mark för befintlig byggnad.

 Förslaget föranleder en ändring i rennäringslagen.

Besittningsskydd vid jakträttsupplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen

och på renbetesfjällen

I 15 § första och andra stycket jaktlagen (1987:259) finns bestämmelser om att

vissa jakträttsupplåtelser förlängs automatiskt om avtalet slutits för en

bestämd tid som överstiger ett år. Bestämmelserna om automatisk av-

talsförlängning gäller enligt paragrafens tredje stycke inte upplåtelser med

stöd av rennäringslagen (1971:437). I stället hänvisas till att särskilda be-

stämmelser gäller. Enligt prop. 1986/87:58 om jaktlag, m.m. avses därmed att

besvärsmöjligheterna i rennäringslagen får utnyttjas i stället för 15 § första

och andra stycket jaktlagen.

 Regeringen föreslår nu den ändringen av 99 § rennäringslagen att beslut om

jakträttsupplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på

renbetesfjällen inte skall få överklagas av nyttjanderättshavaren.

 Som framgått av det föregående är en förutsättning för upplåtelse av bl.a.

rätt till jakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen att

det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Enligt 32 § rennäringslagen

gäller dessutom att upplåtelsen skall var förenlig med god jaktvård och att den

kan ske utan besvärande intrång i den rätt att jaga som enligt 25 § lagen

tillkommer medlem i sameby.

 Sådant hinder mot upplåtelse av jakträtt som anges i 32 § rennäringslagen kan

av olika anledningar ha uppkommit vid upplåtelseperiodens utgång. Hinder mot ny

upplåtelse föreligger då. Bestämmelsen i 15 § jaktlagen om automatisk

förlängning bör därför inte gälla upplåtelser med stöd av rennäringslagen. Detta

bör klargöras i paragrafen.

 Förslaget föranleder en ändring i jaktlagen.

11 Mineralutvinning i fjällområdena

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Anmälningsskyldighet för samråd med |

| länsstyrelsen bör införas i fråga om undersökningsarbete enligt |

| minerallagen (1991:45) inom område som avses i 3 kap. 5 § lagen |

| (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresursla- |

| gen). Undersökningsarbete bör utföras så att det kan antas ske |

| utan att påtaglig skada för områdets natur- och kulturvärden |

| uppkommer samt utan att områdets karaktär påverkas. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Minerallagen ändras så att undersökningsarbete

i de områden som avses i 3 kap. 5 § naturresurslagen (de s.k. obrutna

fjällområdena) inte får ske utan regeringens medgivande. Enligt minerallagen är

det för närvarande länsstyrelsen som lämnar sådant medgivande.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. Sveriges geologiska

undersökning (SGU), Länsstyrelserna i Värmlands, Kopparbergs och Jämtlands län,

Kommunförbundet samt vissa kommuner, bl.a. Kiruna kommun, tillstyrker

beredningens förslag. Kammarrätten i Sundsvall anser att frågan bör utredas

vidare. Länsstyrelserna i Västerbottens och Norrbottens län, vissa kommuner,

bl.a. Arjeplog kommun och Gällivare kommun, samt Svenska gruvföreningen är

kritiska mot förslaget.

 Skälen för regeringens bedömning: Fjällområdet anges i naturresurslagen

(1987:12) vara av riksintresse för friluftslivet och med hänsyn till dess natur-

och kulturvärden. De s.k. obrutna fjällområdena (3 kap. 5 § naturresurslagen)

har unika bevarandevärden och skyddas genom särskilda hushållningsbestämmelser

mot olika former av exploatering. Inom fjällvärlden i övrigt, som har mycket

stora bevarandevärden, skall enligt 3 kap. 2 § naturresurslagen turismens och

friluftslivets intressen särskilt beaktas vid bedömning av tillåtligheten av

exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön.

 Om det finns särskilda skäl utgör dock naturresurslagens bestämmelser inte

hinder för att etablera anläggningar i fjällvärlden för utvinning av sådana

fyndigheter av ämnen eller material som anges vara riksintresse enligt 2 kap.

7 § naturresurslagen. För att en utvinning skall få ske krävs det enligt för-

arbetena till naturresurslagen (prop. 1985/86:3, bet. 1986/87:BoU3, rskr. 34)

att utvinningen är av mycket stor betydelse från näringspolitiska eller

sysselsättningsmässiga utgångspunkter eller av försörjningsberedskapsskäl.

Vidare anges att ett brytningsstillstånd i regel kommer att åtföljas av ett

beslut om ändring av det obrutna områdets gränser.

 Nya anläggningar för att utvinna ämnen eller material i de s.k. obrutna

fjällområdena är prövningspliktiga enligt 4 kap. 1 § naturresurslagen och får

inte utföras utan tillstånd av regeringen. Om regeringen har prövat en an-

läggning eller åtgärd enligt 4 kap. naturresurslagen så är regeringens beslut

bindande vid prövningen enligt minerallagen.

 Minerallagen (1991:45) är så utformad att bergmästaren prövar ärenden om

tillstånd till undersökning utan att någon annan än sökanden får tillfälle att

yttra sig. Hinder mot undersökningsarbete i vissa områden finns införda i

minerallagen (3 kap. 6 §). Undersökningsarbete får inte ske i nationalpark eller

i område som statlig myndighet hos regeringen har begärt skall avsättas som

nationalpark. När det gäller s.k. obrutna fjällområden får undersökningsarbete

inte ske utan särskilt medgivande av berörd länsstyrelse. Undersökningsarbete

får inte heller ske i strid mot föreskrifter för naturreservat enligt

naturvårdslagen. Om undersökningsarbete kommer i konflikt med

reservatsföreskrifter kan länsstyrelsen medge undantag från dessa enligt 12 §

naturvårdslagen (1964:822). Beslut av länsstyrelse i frågor som avses i 3 kap

6 § minerallagen kan överklagas till regeringen.

 Minerallagen har nyligen ändrats i syfte att bidra till bättre förutsättningar

för prospektering och mineralutvinning i landet (prop. 1992/93:238, bet.

1992/93:NU33, rskr.1992/93:385). Ändringen i minerallagen har inneburit ett

starkt ökat intresse från såväl svenska som utländska företag för att söka efter

mineral i norra Sverige. I Miljövårdsberedningens betänkande nämns också att

tillstånd för prospektering har lämnats i såväl s.k. obrutna fjällområden som i

naturreservat.

 De svenska fjällområdena och särskilt de s.k. obrutna fjällområdena med sina

unika bevarandevärden har, allt eftersom andra naturområden exploaterats,

successivt fått större betydelse sett i ett europeiskt perspektiv.

 Med hänsyn till de unika bevarandevärdena i de s.k. obrutna fjällområdena och

det ökande intresset för prospektering i fjällvärlden gör regeringen bedömningen

att det finns skäl att förtydliga skyddet i dessa fjällområden.

 I författningskommentaren till 3 kap. 5 § naturresurslagen (prop. 1985/86:3

s. 185) sägs att prospektering efter mineral normalt kan anpassas så att några

påtagliga effekter på miljön inte uppkommer. Vidare sägs att prospektering

därför bör kunna bedrivas inom de obrutna fjällområdena om den sker i former som

inte påverkar områdenas karaktär. I minerallagen finns inte bestämmelser om att

naturresurslagen skall tillämpas vid bergmästarens beslut om

undersökningskoncession. Uttalandet har heller inte på annat sätt tydligt

återspeglats i minerallagen. Regeringen har nyligen uppdragit åt Gruvkommittén

att göra en utvärdering av minerallagen (dir. 1995:166).

 Regeringen anser mot bakgrund härav och i avvaktan på pågående översyn av

minerallagen att naturvårdsförordningen (1976:484) bör kompletteras med

bestämmelser om obligatorisk anmälan om samråd i fråga om undersökningsarbete

enligt minerallagen i de s.k. obrutna fjällområdena. Undersökningsarbete bör

utföras så att det kan antas ske utan att påtaglig skada för områdets natur- och

kulturvärden uppkommer samt utan att områdets karaktär påverkas. Genom att

anmälningsskyldighet enligt 20 § naturvårdslagen föreskrivs kan också

länsstyrelsens medgivande förenas med villkor om t.ex. återställningsåtgärder.

Länsstyrelsen kan även förbjuda att arbetsföretaget kommer till stånd.

12 Turism

12.1 Allmänt

Miljövårdsberedningen har föreslagit att länsstyrelsen skall kunna meddela

anmälningsplikt för organisationer av en viss aktivitet i ett visst område.

Motsvarande fråga har även behandlats i Naturvårdsverkets rapport Allemansrätten

och kommersen (rapport 4446). Miljövårdsberedningens förslag i denna del och

Naturvårdsverkets rapport har överlämnats till Miljöbalksutredningen (M 1993:04)

för beaktande i utredningens arbete.

12.2 Turism och hållbar utveckling i fjällen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Turistdelegationens uppdrag angående |

| handlingsprogram för turistnäringen innefattar även frågor om in-|

| riktningen av miljöanpassad turism. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningen förslag: Turistdelegationen bör få i uppdrag att

utarbeta en handlingsplan för miljöanpassad turism.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget om

handlingsplan, bl.a. Boverket, Sametinget, Naturvårdsverket, Turistdelegationen,

flera länsstyrelser, kommuner och Kommunförbundet. Arvidsjaurs kommun anser att

länsstyrelser och kommuner själva bör utveckla en regional utvecklingsstrategi.

Vilhelmina kommun konstaterar att ekoturismen inte kommer att ge arbetskraft att

bära upp godtagbar infrastruktur. Åre kommun anser att ett helhetsgrepp saknas

och att den ekonomiskt viktigaste turismen är den alpina vinterturismen. Lant-

brukarnas riksförbund framhåller att turismen i fjällen inte enbart berör

kalfjällen. Skogsägarnas riksförbund anser att utredningen förbigått markägarna

och efterlyser klarläggande av rättsregler. Förbundet menar att en växande

turism i fjällen förutsätter samverkan och avtal med markägarna.

 Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen beslutade våren 1995 om

inriktningen och omfattningen av turistpolitiken (prop. 1994/95:177, bet.

1994/95:KrU28, rskr. 1994/95:395). Målet för turistpolitiken är att Sverige

skall ha en hög attraktionskraft som turistland och en långsiktigt

konkurrenskraftig turistnäring.

 En särskild myndighet, Turistdelegationen, inrättades den 1 juli 1995 med

uppgift att förbättra samordningen av olika statliga insatser som kan medverka

till att stärka turistnäringens utveckling samt för att öka samverkan mellan

staten, regionala organ, kommuner och näringen.

 Staten medverkar vidare i marknadsföringen av Sverige som turistland på vissa

utlandsmarknader. Ett av staten och näringen samägt marknadsföringsbolag,

Sveriges Rese- och Turistråd AB, har bildats.

 I propositionen om turistpolitik framhålls vikten av att näringen i sin

utveckling på ett miljömässigt balanserat sätt drar fördel av de naturliga

förutsättningar som Sverige har för att attrahera rekreationsturister.

Marknadsföringen av Sverige inriktad på att öka antalet rekreationsresenärer tar

sin utgångspunkt i de unika tillgångar som landet har jämfört med andra länder.

Den främsta tillgången är vår vidsträckta och orörda natur. Eftersom naturen är

en unik tillgång som Sverige har, sett ur turismens synvinkel, är det av

avgörande betydelse för framtiden att denna resurs vårdas. Det finns därför en

mycket stark koppling mellan å ena sidan turistpolitiken och å andra sidan

miljöpolitiken, naturvården och skogspolitiken.

 Turistdelegationen har av regeringen fått i uppdrag att utarbeta ett

handlingsprogram, vilket skall vara ett stöd för samarbetet på de mest centrala

områdena i utvecklingen av svensk turism. Handlingsprogrammet skall medverka

till att de offentliga insatserna bättre samordnas till en stark helhet. Det

övergripande målet med handlingsprogrammet är att Sverige skall ha en hög

attraktionskraft som turistland och en långsiktigt konkurrenskraftig

turistnäring. Arbetet bedrivs i fem olika arbetsgrupper, vilka representerar

huvudområden för ett samlat handlingsprogram. Dessa områden är produkt- och

destinationsutveckling, marknadsinformation, marknadsföring, kompetensutveckling

och informationsteknologi. Resultatet kommer att presenteras under 1996.

 Miljövårdsberedningen föreslår i sitt betänkande bl.a. att Turistdelegationen

får i uppdrag att utarbeta en handlingsplan för miljöanpassad turism. Det

pågående arbetet med handlingsprogrammet innefattar även frågor om inriktningen

av miljöanpassad turism. Det arbetet bedrivs i första hand inom den grupp som

arbetar med produkt- och destinationsutveckling. I arbetsgruppen är såväl

myndigheter, organisationer som lokala och regionala turistföretag företrädda.

Arbetet skall syfta till att förstärka och tydliggöra produkten som grund för

utveckling av svensk turism. Bl.a. skall gruppen föreslå former för hur

kvalitetssäkring inom turismen kan ske. Arbetet skall bedrivas i nära samarbete

med gruppen för marknadsföring.

 Behovet av forskning och utveckling inom turistområdet skall också belysas

inom ramen för arbetet med handlingsprogrammet.

 I det samlade programdokumentet för EU:s strukturfonder i mål 6-området

konstateras att turistnäringen i området har haft en stark kapacitetstillväxt

under senare år tack vare ett inflöde av gäster från de större städerna och från

utlandet. Antalet anställda i turistverksamhet har ökat. Länen och kommunerna

har investerat stora summor i infrastruktur för turism. Kapacitetsutnyttjandet i

turistanläggningarna är dock lågt utom under vinterns högsäsong. Ett förbättrat

kommunikationssystem har bidragit till ökningen av turister i området.

Turistmarknaden förväntas fortsätta att öka. Sektorn bör dock koncentrera sig på

en ökning av kapacitetsutnyttjandet och en minskning av kostnaderna för att vara

konkurrenskraftig.

 Vid fördelningen av resurser mellan de olika programmen har stor tyngd lagts

vid turism. Insatsområdet Företagsutveckling riktas mot små och medelstora

företag samt turistsektorn. Åtgärderna för turistsektorn fokuseras på

utnyttjandet av produkten och en förlängning av turistsäsongen samt på

utvecklingen av yrkeskompetens och utbildning inom turistsektorn. För dessa

åtgärder satsas totalt 45 miljoner ecu (varav 15 miljoner ecu är privat

finansiering) resp. drygt 15 miljoner ecu (varav drygt 5 miljoner ecu är privat

finansiering).

 Insatsområdet Lokal utveckling skall stimulera och stödja intitiativ som bl.a.

leder till ökad sysselsättning. Åtgärder inom turism och kultur kommer att

fokuseras på startandet av småskaliga företag med lokala produkter som

exempelvis kulturturism. På dessa åtgärder satsas totalt drygt 16 miljoner ecu

(varav 1 miljon ecu är privat finansiering).

 Inom EU läggs stor vikt vid miljöanpassad turism. EG-kommissionen har

instiftat ett pris för turism och miljö som delades ut för första gången år

1995. Tävlingen var öppen för turistdestinationer i Europa som byggt upp en

miljöanpassad turism.

 Som tidigare nämnts spelar turismen en central roll för utveckling och

skapande av nya arbetstillfällen i landets fjällområden. Turismen har fått en

växande betydelse även för samerna som ett komplement till renskötseln. Samernas

kultur är en källa för unika upplevelser för turister. Problem kan dock uppstå

mellan rennäring, turism och friluftsliv på grund av rennäringens känsliga

natur. Det är därför mycket positivt att samerna själva startar turistföretag

dels för att sprida kunskap om samisk kultur, dels för att minska störningarna

mellan turister och renskötsel. Ett samarbete mellan samebyar, kommuner,

turistföretag och övriga aktörer avseende informationsspridning och vilka hänsyn

som bör tas avseende renskötseln är för alla berörda en förutsättning för att

kunna dra nytta av den ökande turismen.

 Det samlade programdokumentet för EU:s strukturfonder i mål 6-området omfattar

som nämnts ett insatsområde för samisk utveckling. Ett stöd på drygt 5 miljoner

ecu kommer att disponeras av Sametinget för att bevara och utveckla den samiska

kulturen. Förutsättningarna att bevara den samiska kulturen kan förbättras genom

att anpassa och använda ny teknik, vilket också kan leda till nya

arbetstillfällen inom turistnäring och hantverk.

12.3 Miljömål för turistsektorn

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Instruktionen för Turistdelegationen bör |

| ändras så att myndighetens sektorsansvar för miljön framgår |

| tydligt. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna:Samtliga remissinstanser tillstyrker.

 Skälen för regeringens bedömning: Staten har ett övergripande ansvar för att

skydda skog, fjällvärld och andra marker från överutnyttjande.

 Turismen spelar en central roll för utveckling och skapande av nya

arbetstillfällen i landets fjällområden. Det kan i vissa fall kortsiktigt

föreligga intressekonflikter mellan ökad turism i fjällvärlden och kraven på

tillgång till orörd natur som ställs av både besökare och bofast befolkning.

Långsiktigt är dock, enligt regeringens mening, turist- och

miljöskyddsintressena till väsentlig del sammanfallande eftersom naturen är

turismens viktigaste tillgång och därför måste vårdas och brukas på ett

uthålligt sätt. Det är därvid nödvändigt att hänsyn tas till de grundläggande

förutsättningar som måste uppfyllas för att turistnäringen i området skall kunna

drivas effektivt och med tillfredsställande ekonomi.

 Miljövårdsberedningen föreslår i sitt betänkande att instruktionen för

Turistdelegationen ändras så att myndighetens sektorsansvar för miljön framgår.

Myndigheten har redan idag till uppgift att i samverkan med berörda statliga och

kommunala organ verka för att skapa en ökad förståelse för miljöskyddets,

naturvårdens och kulturens betydelse för den svenska turistnäringen. För att

ytterligare betona vikten av att turismen utvecklas på ett miljömässigt

balanserat sätt bör myndighetens sektorsansvar för miljön förtydligas och

miljömål för turistsektorn formuleras så att fjällregionernas specifika

naturtillgångar nyttjas på ett hållbart sätt och därmed kan bibehålla sin

attraktionskraft som turistmål.

 Regeringen avser att ändra instruktionen för Turistdelegationen så att

myndighetens sektorsansvar för miljön framgår på ett tydligt sätt.

13 Jakt och fiske

Miljövårdsberedningen har övervägt vissa frågor som gäller jakt och fiske, bl.a.

upplåtelseformer och tidpunkt för jakt. Jordbruksverket, Sametinget och

Naturvårdsverket har haft i uppdrag att utvärdera fjälljakten. Uppdraget

redovisades till Jordbruksdepartementet den 2 april 1996. Ärendet bereds för

närvarande.

14 Ikraftträdande m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: De föreslagna lagarna med undantag för |

| ändringarna i körkortslagen skall träda i kraft den 1 januari |

| 1997. Körkortslagen skall träda i kraft den 1 juli 1997. |

--------------------------------------------------------------------

 Miljövårdsberedningens förslag: Beredningen har lämnat förslag på olika

ikraftträdande tidpunkter

 Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagarna syftar till ett bättre

skydd för framför allt det obrutna fjällområdet. Lagändringarna kommer att

medföra att vissa områden och områdesskydd behöver ses över för att uppfylla de

mål som ställs upp. Arbetet med att närmare precisera de områden som berörs

skall ske i samarbete med regionala och lokala myndigheter. Denna process kommer

att ta en viss tid. För att arbetet med denna översyn och erforderliga övriga

författningsändringar skall kunna påbörjas och genomföras bör de föreslagna

lagändringarna genomföras så snart som möjligt.

 Det är emellertid mindre lämpligt att under en pågående vintersäsong låta de

förändringar som gäller möjligheterna att färdas i terrängen med terrängskortar

slå igenom ute på fältet. Terrängkörningslagen bör därför omfattas av en

övergångsbestämmelse som medför att av länsstyrelsen tidigare fattade beslut om

undantag från förbud enligt terrängkörningslagen gäller till den 1 juli 1997.

Övergångsbestämmelsen medför även att nya beslut om undantag måste meddelas för

att dessa skall gälla fr.o.m. den 1 juli 1997.

 För körkortslagens del skulle ett ikraftträdande under närmast följande

vintersäsong kunna medföra problem genom att ett relativt stort antal prov för

traktorkörkort behöver avläggas på kort tid. För att skapa handlingsutrymme bör

ändringarna i körtkortslagen träda i kraft under sommarsäsongen 1997.

15 Författningskommentar

15.1 Förslaget till lag om ändring i terrängkörningslagen (1975:1313)

1 §

I paragrafens första stycke har genom punkten 3 införts en ny bestämmelse om

förbud mot körning på snötäckt jordbruksmark. Vad som är jordbruksmark anges i

avsnitt 6.7 i den allmänna motiveringen.

 Bestämmelsen har sin förebild i punkten 2 som avser snötäckt skogsmark med

plant- eller ungskog.

 Den mark som en näring är beroende av har behov av ett starkare skydd än

övrig mark. Den nu föreslagna bestämmelsen syftar mer till skydd för näringen än

för miljön.

 Det är uppenbart att upprepad körning med terrängskoter på snötäckt

jordbruksmark medför risk för snöpackning som i sin tur kan medföra påtagliga

problem i jordbruket. Packningen medför risk för att snösmältning och

tjällossning i marken sker senare än vad som annars skulle vara fallet. Ett ökat

tjäldjup eller försenad snö- och issmältning kan få följdverkningar för såväl

växtstart som skörd. Gröda och annan vegetation riskerar också att ta skada. Om

snötäcket är tunt föreligger risk för direkta slit- eller spårskador på marken.

 Körning på jordbruksmark är enligt förslaget tillåten endast då det är

uppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på marken, vari inbegrips

gröda och annan växtlighet. Det är alltså inte tillräckligt med att en

skoteråkare har anledning att anta att det inte föreligger någon risk för

skada. Exempel på sådana uppenbara situationer kan vara att skaren ligger hård

eller då snötäcket är tjockt.

2 §

I paragrafens första stycke har gjorts en redaktionell ändring. Paragrafens

andra stycke är nytt.

 Genom paragrafen har regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

bemyndigats meddela föreskrifter om undantag från förbuden enligt 1 § eller i

särskilt fall medge undantag om särskilda skäl föreligger.

 I propositionen till den nu gällande terrängkörningslagen (prop. 1975/76:67 s.

44 f) angav departementschefen att han hade för avsikt att i lagens

tillämpningsförordning under vissa förutsättningar undanta körning med

terrängfordon för vissa näringar och vissa allmänna behov. Han angav vidare att

länsstyrelsen borde kunna undanta erforderliga skoterleder från förbudet enligt

1 § andra stycket.

 Regeringen har med stöd av 1 § andra stycket beslutat om förbud mot körning

med motordrivet fordon i terrängen inom 12 fjällområden. Områdenas kvalitet för

friluftsliv är beroende av i vilken utsträckning tystnaden och ostördheten kan

bevaras. Systemet med dispenser inom de områden som här avses bygger på att en

restriktiv hållning skall intas för att syftet med att skydda områdena skall

uppnås.

 I praxis har det emellertid visat sig att undantag har medgetts i alltför stor

utsträckning. Genom att ge möjlighet för regeringen att skärpa villkoren för att

få medge dispens ökar förutsättningarna för att upprätthålla kvalitetsaspekten i

dessa värdefulla natur- och rekreationsområden i fjällen så som varit avsikten.

Avsikten är att den nu föreslagna lagändringen skall åstadkomma en sådan

skärpning. Regeringen bör få föreskriva att det skall krävas synnerliga skäl för

att få göra undantag från de förbud som utfärdats med stöd av 1 § andra stycket.

4 §

I paragrafen stadgas straffansvar för den som överträder bestämmelserna i 1 §

eller sådana förbud eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Som

närmare redogjorts för i avsnitt 6.12 innebär förslaget att påföljden skärps

från penningböter till böter. Härigenom åstadkoms en bättre överensstämmmelse i

påföljdshänseende mellan gärningar som är att bedöma enligt förevarande lag och

gärningar som faller under naturvårdslagen.

15.2 Förslaget till lag om ändring i körkortslagen (1977:477)

2 a §

I paragrafen, som är ny, föreskrivs om körkorts- eller traktorkortskrav för den

som för terrängskoter.

 I körkortslagen har sedan lagens tillkomst funnits ett ålderskrav för att föra

terrängskoter. Som framgår av avsnitt 8.1 har finns det anledning att nu skärpa

kraven. Genom att införa körkorts- eller traktorkortskrav ges en tydlig signal

från samhället att terrängkörning kräver ansvar och kunskap. Införandet av detta

krav medför att körkortslagens bestämmelser om återkallelse och andra

körkortsingripanden blir tillämpliga.

 Behörigheten att föra motorfordon, terrängmotorfordon eller motorredskap

klass I anges i 1 § denna lag. Genom att inte föreskriva någon särskild

behörighet för att föra terrängskoter kommer alla förekommande typer av körkort

enligt denna lag att ge behörighet för terrängskoter.

3 §

Genom att körkorts- eller traktorkortskrav införs vid förande av terrängskoter

bör ålderskravet för förare av terrängskoter i paragrafens andra stycke utgå.

15.3 Förslaget till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437)

65 a §

Ändringen innebär att ett nytt första stycke tillförs bestämmelsen. Tillägget

innebär att ett uttryckligt miljömål införs i lagen. Tillägget är också en

utgångspunkt för det föreskriftsarbete som skall utföras enligt andra stycket.

 En liknande bestämmelse finns intagen i 1 § skogsvårdslagen (1979:429). I

likhet med denna bestämmelse har förevarande paragraf formulerats för att ge

uttryck för ett produktionsmål och ett med detta jämställt miljömål.

 För att uppnå miljömålet krävs naturligtvis bedömningar av vad naturen kan

bära i form av betestryck. Hänsynstagandet omfattar emellertid inte bara själva

renbetet utan även rennäringens anläggningar och driftsformer. Själva

rennäringen skall således anpassas till vad naturen tål.

99 §

I paragrafens första stycke anges för närvarande att vissa beslut får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Länsstyrelsens beslut i övrigt får enligt

paragrafens andra stycke överklagas hos Statens jordbruksverk. Enligt tredje

stycket får Jordbruksverkets beslut överklagas hos regeringen. Verkets beslut i

en överklagad fråga som avser upplåtelse av rätt till jakt efter älg får dock

endast överklagas av sameby.

 Länsstyrelsens beslut skall enligt första stycket i fortsättningen överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet inte avser sådan upplåtelse som avses

i 32 §. Beslut om sådan upplåtelse får enligt tredje stycket överklagas hos

regeringen. Om beslutet avser upplåtelse av rätt till jakt eller fiske får det

dock endast överklagas av sameby.

15.4 Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

15 §

Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om besittningsskydd vid upplåtelse av

rätt till jakt. I paragrafens tredje stycke anges för närvarande att särskilda

bestämmelser gäller vid upplåtelser med stöd av rennäringslagen (1971:437).

Därmed avses möjligheten att överklaga beslut enligt den lagen. Genom den

ändring som sker i 99 § rennäringslagen upphör möjligheten för jaktarrendator

att överklaga länsstyrelsens beslut. Av hänsyn till rennäringen bör inte heller

i fortsättningen upplåtelse med stöd av rennäringslagen ge rätt till automatisk

förlängning av avtalet. Paragrafens tredje stycke har därför ändrats så att

detta framgår.

Betänkandet Hållbar utveckling i landets fjällområden (SOU 1995:100)

Sammanfattning hämtad ur betänkandet

Vårt uppdrag är att utifrån en samlad analys av miljösituationen lämna förslag

till åtgärder för hållbar utveckling i landets fjällområden. Vi har tolkat detta

så att vi skall överväga åtgärder som är nödvändiga för att minska

miljöproblemen i de svenska fjällen som ett geografiskt avgränsat område, men

att vi där vi så finner nödvändigt även kan föreslå åtgärder som är mer

generellt verkande. Vi har koncentrerat utredningsarbetet på planering,

rennäring, skotertrafik och buller, turism och friluftsliv samt forskning,

miljöövervakning och inventering. Vi har inte gjort några egna täckande

inventerings- och kartläggningsinsatser i fjällområdet utan våra bedömningar har

gjorts utifrån befintliga utredningar och betänkanden, olika publicerade

vetenskapliga artiklar, skrivelser från myndigheter och organisationer samt egna

iaktagelser i samband med besök.

 I kapitel 3 som handlar om hållbar utveckling understryks att hållbar

utveckling är en process som omfattar såväl ekologisk som social och ekonomisk

utveckling. De som bor i fjällregionen måste ges möjlighet till arbete,

utbildning, trygghet och livskvalitet inom ramen för vad naturen tål. Vi

föreslår vad som bör vara övergripande miljömål för hållbar utveckling i

fjällområdet. Kommunernas roll som initiativtagare till utvecklingen av ett

näringsliv med miljöprofil diskuteras. Den problematik som finns kring å ena

sidan decentralisering och lokalt inflytande och å andra sidan centrala beslut

när det rör fjällområdet som är av nationellt intresse diskuteras.

 I kapitel 4 som handlar om miljötillståndet konstateras att fjällmiljön är

långt i från opåverkad av människan men ändå hör till våra mest ursprungliga

miljöer med såväl nationellt som internationellt sett mycket stora naturvärden.

Vi diskuterar fjällmiljöns känslighet för olika former av mänsklig påverkan,

vilket pågått under lång tid. Sammantaget och sett under en längre tidsperiod

har miljökvaliteten successivt försämrats. Vi diskuterar slitaget av

fjällnaturen och drar slutsatsen att fjällområdet i sin helhet inte är nedslitet

men att det inom vissa avgränsade områden, framförallt i de södra

fjälltrakterna, finns påtagliga skador av överbetning. Vi konstaterar däremot

att effekter av kanaliserat slitage, orsakat av tramp och barmarkskörning, finns

över hela fjällområdet. Buller, i första hand från snöskotrar och luftfarkoster,

utgör en störning som framför allt skapar relationsproblem med icke motoriserat

friluftsliv samt rennäringen. Försurningen av sjöar och vattendrag i de södra

och mellersta fjälltrakterna har orsakat omfattande biologiska förändringar.

Fjällområdet tillförs också miljögifter genom atmosfäriskt nedfall. Fjällmiljöer

är särskilt känsliga för denna påverkan varför kunskapen om halter och effekter

måste förbättras.

 I kapitel 5 som handlar om planering föreslås att fjällplaneringen i högre

grad blir målstyrd och syftar till att styra respektive verksamhet och anspråk

till lämpligaste område för att minska intressekonflikter. För att stärka

dialogen mellan fjällänen och för att biträda centrala myndigheter och regering

vid beslut rörande fjällområdet i sin helhet föreslås att en fjälldelegation

inrättas. Delegationen bör utgöras av länsledningarna i fjällänen.

Länsstyrelserna bör ta initiativ till länsvisa fjällråd där kommunerna ingår.

Kommunerna bör ta initiativ till att stärka den lokala dialogen och samrådet

mellan olika intressen. Naturresurslagens områdesgränser i fjällen bör ses över

så att större områden får starkare skydd mot exploateringar. Minerallagen bör

ändras så att undersökningsarbete i de obrutna fjällområdena inte får ske utan

regeringens medgivande.

 I kapitel 6 som behandlar rennäringen betonas betydelsen av att rennäringen

tydligare accepteras som areell näring men också åläggs ett sektorsansvar när

det gäller miljönhänsyn. Ett miljömål för rennäringen föreslås införas i

rennäringslagen. Det centrala myndighetsansvaret för rennäringsfrågor föreslås

förläggas till Glesbygdsverket. Rådgivningen bör stärkas i syfte att skapa

ekonomiskt bärkraftiga rennäringsföretag och för att förebygga miljöskador. Det

är angeläget att den nya renbetsinventeringen genomförs skyndsamt och att

hänsynskrävande faktorer inventeras samtidigt. Rennäringslagen anser vi vara

tillräcklig för att åtgärda och förebygga skador på miljön. I områden där

överbetning medfört skador bör länsstyrelsen i samråd med berörd sameby upprätta

åtgärdsplaner i syfte att så snabbt som möjligt få en återhämtning av betes-

resursen. Behovet och dragning av stängsel bör ses över för att minska skadorna

på miljön. Ett viktigt motiv för att omförhandla den norsk-svenska

renbeteskonventionen är att få till stånd en gränsdragning som naturligare

följer renens rörelsemönster. Markanvändningsredovisningarna bör göras mer

operativa genom att även känsliga områden för natur- och kulturminnesvård

redovisas. Det bör närmare utredas hur en kombination av pris- och miljöstöd

samt ersättningar kan utformas för miljöförbättrande åtgärder samt för att

undvika negativ påverkan inom särskilt värdefulla områden. Rätten till

barmarkskörning på kalfjället föreslås regleras så att skadorna på mark och

vegetation minimeras. Motorcyklar av den typ som används idag bör förbjudas att

användas på kalfjället efter år 2000. Många frågor som rör rennäringen och dess

framtid och som måste lösas för hållbar utveckling i fjällområdet kräver en

helhetsavvägning inom ramen för en samlad rennäringspolitik. Vi anser att det

ligger utanför vårt uppdrag att utreda detta och föreslår därför att regeringen

tillsätter en särskild rennäringspolitisk utredning.

 I kapitel 7 som behandlar skotertrafik och buller diskuteras såväl störningar

av skotertrafik som skoterns betydelse. Det konstateras att regelverket rörande

skotrar och skotertrafik inte är anpassat till omfattningen av trafiken, vilket

inneburit betydande störningar av olika slag. Ett samlat åtgärdspaket föreslås

därför. Genomförande av miljöklassutredningens förslag är mycket angeläget för

att minska utsläppen och sänka bullernivån. För att få framföra skoter skall

krävas traktorkörkort eller körkort av annan befintlig klass. Dessutom bör krav

ställas på innehav av obligatorisk skoterförarlicens som erhålls efter avlagt

prov. För att bättre kanalisera trafiken till leder föreslås införande av ett

50-procentigt statsbidrag för anläggning av leder. Vidare föreslås en högsta

hastighet om 50 km/tim och skärpta bestämmelser för att förbättra efterlevnaden.

Regler om hänsyn till naturmiljön föreslås i terrängkörningslagen samt att det

blir obligatoriskt samråd med länsstyrelsen vid anläggande av skoterleder

utanför deltaljplanelagt område. Färdselrätten måste i väsentligt högre grad än

i dag regleras till leder inom såväl fjällområdet som i skogslandet. Begreppet

förbudsområden föreslås ersättas med regleringsområden som delas in i tre

klasser; i) orörda, dvs. mycket starka begränsningar även för yrkestrafik, ii)

ostörda, dvs. relativt starka begränsningar genom få eller inga skoterleder,

samt iii) kanalisering, dvs. skotertrafik tillåten på leder. Som ett första steg

att nå målet föreslås att detta prövas till del genom ökat lokalt engagemang och

ansvarstagande. För att säkra de mest angelägna riksintressanta områdena

föreslås regeringen fatta beslut om nya och delvis utvidgade regleringsområden,

varav delar föreslås bli orörda eller ostörda. Vid sidan av de möjligheter

länsstyrelsen nu har för att avsätta regleringsområden och reglera skoter-

trafiken i områden skyddade enligt naturvårdslagen föreslås nu också kommunerna

få möjlighet att inrätta regleringsområden. Det är angeläget att det samlade

arbetet på alla nivåer årligen följs upp och rapporteras till regeringen och

efter 4 år utvärderas med avseende på syftet. Skulle det då visa sig att

problemen i allt väsentligt kvarstår föreslår vi att regeringen fattar beslut om

att göra hela fjällkedjan till ett regleringsområde. Länsstyrelsernas beslut om

skoterleder i de av regeringen avsatta regleringsområdena föreslås fattas i

samråd med Naturvårdsverket. För att minska störningar av flygbuller i vissa

områden föreslås landningsförbud och att Luftfartsverket och Naturvårdsverket

ges i uppdrag att se över föreslagna och gällande restriktioner för över-

flygning. Som skydd för näring föreslås allmänt förbud mot körning med snöskoter

på snötäckt jordbruksmark om inte uppenbar risk för skada föreligger eller efter

tillstånd av markägaren, samt på skogsmark med plant- eller ungskog om inte

uppenbar risk för skada föreligger eller efter tillstånd av markägaren.

 I kapitel 8 som handlar om turism och friluftsliv diskuteras möjligheterna

till utveckling av en mer miljöanpassad turism. Slutsatsen är att det behövs

ett förtydligat ansvar för organisatörer av friluftsliv och turism.

Länsstyrelsen föreslås ge möjlighet att meddela organisatörer av en viss

aktivitet inom ett visst område anmälningsplikt. Information om hänsyn till

miljön och rennäring bör stärkas. För att minska miljöstörningar av nya inslag,

t.ex. cykling i fjällterräng, bör länsstyrelse eller kommun använda sig av

möjligheterna till att bilda naturvårdsområde. Regeringen bör ge

Turistdelegationen ett ansvar som sektorsmyndighet även med avseende på miljön

och ge denna i uppdrag att utarbeta en handlingsplan för miljöanpassad turism.

En regional utvecklingstrategi för en miljöanpassad turism bör upprättas och

kommunerna bör se över sina turistprogram. Initiativ till miljöanpassad

sameturism bör uppmuntras och stödjas. Jakt och fiske i fjällområdet diskuteras.

Kunskapsläget bör förbättras avseende de vilt- och fiskebestånd som skattas och

nyttjandeplaner upprättas så att bestånden säkert inte skattas utanför ramen för

vad de uthålligt tål. Kunskapen om den indirekta påverkan på annat djurliv måste

också förbättras. För att utnyttja lokal kunskap och minska störning gentemot

rennäringen bör möjligheterna övervägas att under länsstyrelsens övergripande

ansvar ha en lokal administration för underupplåtelser.

 I kapitel 9 som handlar om forskning, miljöövervakning m.m. diskuteras behovet

av att genom forskning mer generellt förbättra kunskapunderlaget vad gäller

natur- och miljöförhållanden i fjällområdet, utveckling av alternativa tekniker

inom renskötsel, friluftsliv, turism och annan näringslivsutveckling. Behovet av

opåverkade referensområden för forskningssyften måste tillgodoses vid planering.

Utvecklingen av den regionala miljöövervakningen bör samordnas mellan fjällänen

och fjälldelegationen bör se över behovet av att komplettera den tidigare

fjällutredningen.

 I bilaga 3 redovisas en tidsplan för de olika förslagen.

Sammanfattning

Hälso- och miljöpåverkan från snöskotertrafiken

Alla typer av motoriserade verksamheter påverkar hälsan och miljön. I fjäll-,

skogs- och skärgårdsområden i norra Sverige har snöskotern bidragit till att

människor lättare kan komma ut i naturen. Dessvärre medför de positiva

fördelarna av snöskoteranvändningen också att buller och avgaser från fordon

påverkar vår hälsa, förorenar miljön och stör djurlivet i dessa områden. Fjällen

tillhör våra mest skyddsvärda områden i vilka störningar av olika slag måste

bekämpas så långt det är möjligt. Uppdraget med uppgift att föreslå ett

miljöklassystem eventuellt i kombination med ytterligare styrmedel har

avgränsats till snöskotrar.

 Snöskotrar orsakar genom bruket av tvåtaktsmotorer stora utsläpp av kolväten

och kolmonoxid och ger upphov till bullerstörningar. Emissionerna medför att

såväl människans hälsa som djurlivet och naturmiljön tar skada. Åtgärder bör

därför vidtas för att så långt som möjligt minska avgas- och bulleremissionerna

från dessa fordon. En miljöklassning av snöskotrar är ett viktigt bidrag i detta

arbete.

Snöskotern en modern företeelse

Snöskotern är en relativt modern företeelse i vår fjällvärld. När 1964 års

Rennäringssakkunniga avgav betänkandet Snöskotern, terrängkörning och

färdselrätt (SOU 1969:59) fanns det omkring 12 000 snöskotrar. Fram till denna

tidpunkt hade den använts i betydande omfattning för nyttotrafik, t.ex. för

skogsavverkning och räddningsinsatser, inom rennäringen samt som transportmedel

för avsides belägna gårdar etc. Antalet terrängfordon har sedan dess mer än

tiodubblats och terrängskotrarna uppgår till runt 140 000. Av dessa är knappt

130 000 fritidsskotrar och resterande del används i nyttotrafiken.

Miljöklassystem för terrängskotrar

En särskild lag om miljökrav på terrängskotrar föreslås med syftet att förebygga

att skador uppstår på människors hälsa eller i miljön till följd av utsläpp av

avgas- och bulleremissioner från snöskotrar. Sverige blir därmed först i världen

med att införa avgaskrav.

 Genom lagen införs ett system med miljöklassning för nya terrängskotrar. In-

delningen i klasser bygger på tre klasser där miljöklass 3 i princip kommer att

motsvara dagens bullerkrav för dessa fordon. Miljöklasserna 2 och 1 motsvarar

högre ställda miljökrav och innefattar såväl avgaser som buller.

Miljöklassystemet föreslås bli obligatoriskt den 1 januari 1999. Härefter skall

endast skotrar i miljöklasserna 2 och 1 finnas att tillgå på den svenska

marknaden.

 Som en följd av miljöklassystemet får typgodkännande för nya skotrar inte

meddelas med mindre att det finns ett avgas- och bullergodkännande. Samma

förhållanden skall gälla vid registreringsbesiktning. Bullerkraven förs därmed

samman med avgaskraven. I samband med avgas- och bullergodkännandet placeras

skotrarna in i den miljöklass som anges av tillverkaren. Miljöklassystemet

genomförs fullt ut fr.o.m. 1999 års modeller, men bör träda i kraft redan den 1

juli år 1996.

 Som en följd av att det införs miljökrav på snöskotrar införs även en obli-

gatorisk kontrollbesiktning för sådana fordon. Besiktningsprogrammet bör baseras

på nuvarande program för kontrollbesiktning av terrängfordon i

uthyrningsverksamhet av olika slag och utökas med kontroll av det avgasrenande

systemet och utsläppen vid tomgångskörning.

Mätmetoder

Mätmetoder för godkännandet för och uppföljningen av avgas- och bullerkraven bör

i första hand följa internationellt överenskomna standarder. Sådana saknas i

dag. I avvaktan härpå kan två skilda system - prov för godkännande av

motorfamilj eller annan definierad grupp motorer och genom ett kartläggande prov

på motor eventuellt i kombination med chassidynamometerprov på hela fordonet -

tillämpas för godkännande och uppföljning av hållbarhetskrav. Snöskotertillver-

karen kommer att vara ytterst ansvarig för att emissions- och hållbarhetskraven

efterlevs. De amerikanska bestämmelserna utvecklade av Society for Automotive

Engineers (SAE) i mätmetoden SAE J 1088 Rekommenderad mätmetod för mätning av

avgaser från småmotorer och i sinom tid utvecklad för snöskotrar (juni 1983) bör

ligga till grund för avgasgodkännandet, liksom SAE J 192 Rekommenderad metod för

mätning av utvändigt buller från terrängskotrar (mars 1985) bör ligga till grund

för den delen av godkännandet som avser buller.

Tillverkarens ansvar m.m.

Lagen om miljökrav på terrängskotrar skall hindra att sådana fordon som inte

uppfyller stadgade gränsvärden förs ut i användning. För att uppnå detta syfte

föreslås ett ansvar för tillverkaren. Tillverkaren åläggs ett ansvar gentemot

samhället om det vid en kontroll (produktionskontroll, kontrollbesiktning m.m.),

framkommer att avgas- och bullergodkänd terrängskoter inte uppfyller miljökraven

enligt lagen. Ett meddelat godkännande kan också återkallas om terrängskotrarna

inte innehåller de fastlagda kraven.

 Skoterägaren kan på delvis samma grunder kräva att tillverkaren åtar sig att

kostnadsfritt avhjälpa de fel eller brister som framkommer vid en myndighets

kontroll. Detta gäller under förutsättning att skotern inte är äldre än fem år

eller körts mer än 7 000 kilometer. Tillverkaren är inte heller skyldig att

avhjälpa sådan fel och brister som är förorsakade av skoterägaren eller genom en

olyckshändelse.

 Även den som yrkesmässigt importerar eller försäljer snöskotrar föreslås få

ett ansvar för att han inte hanterar snöskotrar i strid mot lagens bestämmelser.

Den som yrkesmässigt importerar eller säljer snöskotrar som inte uppfyller

föreskrivna gränsvärden skall kunna ådömas böter. Att förbjuda all försäljning

och import av snöskotrar som inte uppfyller föreskrivna gränsvärden är inte

möjligt eftersom efterlevnaden av ett sådant förbud svårligen skulle kunna

kontrolleras. En enskild person som för annat än yrkesmässigt bruk importerar

eller säljer en snöskoter skall inte omfattas av den föreslagna bestämmelsen.

För att få ta en sådan skoter i bruk måste den registreringsbesiktigas. Vid

besiktningen skall intyg vari framgår att skotern uppfyller miljökraven visas

upp.

Differentierad försäljningsskatt på snöskotrar

Erfarenheterna av hittills införda miljöklassystem visar att miljöklassningen är

ett användbart och framgångsrikt instrument. För att dra nytta av de tekniska

möjligheterna till minskade utsläpp och stödja en snabbare introduktion av

alltmer miljöanpassade snöskotrar föreslås som ett komplement till miljöklass-

ningen en försäljningsskatt för nya skotrar. Skatteuttaget har avvägts så att en

utjämning kan ske för inköp av snöskotrar i de bättre klasserna. Den positiva

miljöeffekten blir störst om skatten införs redan den 1 juli 1996.

Skattedifferentieringen har byggts upp så att för skotrar som uppfyller kraven i

miljöklass 3 skall en skatt tas ut med 8 000 kr. Skotrar som uppfyller kraven i

miljöklasserna 2 och 1 befrias från skatt. När systemet bli obligatoriskt den 1

januari 1999 bör försäljningsskatt erläggas för miljöklass 2 med 10 000 kr eller

det belopp som då kan anses motsvara den merkostnad som blir följden av det

ytterligare reningssteget för miljöklass 1. Denna klass skall även efter den 1

januari 1999 vara befriad från skatt. Den föreslagna försäljningsskatten väntas

innebära en förstärkning av statens inkomster med runt 43 miljoner kr.

Miljöeffekter

Miljöeffekten av föreslagna emissionskrav är inte möjlig att beräkna. Härför

krävs en etablerad testmetod. Med ledning av i betänkandet redovisade

emissionsdata kan de föreslagna gränsvärdena för avgaser för miljöklass 2

innebära reducerade utsläpp av kolmonoxid med 70-80 %, av kolväten med mer än

50 % och partiklar med 25-30 %.

 Åtgärdskostnaden för t.ex. reduktionen av kolväten uppgår till 35 kr/kg för

fritidsskotrar, medan den för yrkesskotrar inte är högre än 2:75 kr/kg. För

personbilar i miljöklass 2 är den mellan 15-35 kr/kg. Kostnadseffektiviteten i

det föreslagna miljöklassystemet i kombination med en differentierad

försäljningsskatt ligger därmed på samma nivå som t.ex. för bilar. Den ökar

ytterligare om hänsyn dessutom tas till minskat buller, partikelutsläpp och

minskade koldioxidutsläpp till följd av en reducerad bränsleförbrukning.

Skotermarknaden

Tillverkare som varit förutseende i sin produktutveckling kan dra fördel av

införandet av avgaskrav och skärpta bullerkrav och kan få en större del av

marknaden, medan andra kan gå miste om viktiga marknadsandelar. Den

differentierade försäljningsskatten bör dock motsvara de merkostnader som blir

följden av förslagen.

 Snöskoterägarna kommer vid inköp av en ny snöskoter att drabbas av ett högre

pris för fordonet. Han eller hon kan emellertid dra fördel av lägre

drivmedelskostnader och en renare och tystare miljö. Vissa kostnadsökningar kan

också följa av ett eventuellt större underhållsbehov. Priset på en mer

miljöanpassad skoter skall däremot inte påverkas med mer än den allmänna

prishöjningen som väntas bli följden av försäljningsskatten.

Tillsyn

Som tillsynsmyndighet för efterlevnad av lagen föreslås Naturvårdsverket. Därmed

förs föreskriftsansvaret för bullerkraven över från Vägverket till

Naturvårdsverket.

Förteckning över remissinstanserna till betänkandet Hållbar utveckling i

landets fjällområden (SOU 1995:100)

Yttranden har lämnats av Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i Sundsvall,

Rikspolisstyrelsen, Kommerskollegium, Försvarsmakten, Fortifikationsverket,

Socialstyrelsen, Vägverket, Statens väg- och transportforskningsinstitut,

Kommunikationsforskningsberedningen, Luftfartsverket, Riksantikvarieämbetet,

Statens fastighetsverk, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Sametinget,

Statens jordbruksverk, Skogsstyrelsen, Sveriges lantbruksuniversitet,

Fiskeriverket, Arbetsmarknadsstyrelsen, Glesbygdsverket, Närings- och

teknikutvecklingsverket, Boverket, Sveriges geologiska undersökning,

Turistdelegationen, Statens naturvårdsverk, Plan- och byggutredningen (M

1992:03), Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen i Kopparbergs län,

Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Länsstyrelsen i Västerbottens län, Länsstyrelsen

i Norrbottens län, Arjeplogs kommun, Arvidsjaurs kommun, Bergs kommun, Dorotea

kommun, Gällivare kommun, Härjedalens kommun, Jokkmokks kommun, Kalix kommun,

Kiruna kommun, Krokoms kommun, Ljusdals kommun, Lycksele kommun, Malungs kommun,

Orsa kommun, Ovanåkers kommun, Piteå kommun, Rättviks kommun, Sollefteå kommun,

Sorsele kommun, Storumans kommun, Strömsunds kommun, Sundsvalls kommun,

Vilhelmina kommun, Vindelns kommun, Åre kommun, Åsele kommun, Älvdalens kommun,

Örnsköldsviks kommun, Östersunds kommun, Kungl. Vetenskapsakademien, Svenska

kommunförbundet, Svenska samernas riksförbund, Naturskyddsföreningen,

Lantbrukarnas riksförbund, Föreningen skogsindustrierna, Svenska

turistföreningen, Friluftsfrämjandets riksorganisation, Grossistförbundet Svensk

handel, Helikopterföretagens riksförbund gemensamt med Trafikflygföretagens

riksförbund, Jägarnas riksförbund, Kungl. Svenska aeroklubben, Nordiska snö-

skoterrådet, Skogsägarnas riksförbund, SPAF/Svenska allmänflygföreningen,

Svenska fjällklubben, Svenska jägareförbundet, Svenska motorcykelförbundet,

Svenska rese- och turistindustrins samarbetsorganisation, Svenska

världsnaturfonden, Sveriges snöfordonsleverantörer (Snöfo), Sveriges

snöskoterägares riksorganisation (Snofed), Sveriges sportfiske- och

fiskevårdsförbund samt Swedish seaplane association.

 Högskolan i Luleå, Borlänge kommun, Eda kommun, Hudiksvalls kommun,

Robertsfors kommun, Skellefteå kommun, Sunne kommun, Torsby kommun, Vansbro

kommun, Sveriges industriförbund, Nationalföreningen för trafiksäkerhetens

främjande, Renägarförbundet och Sveriges fiskevattenägareförbund har avstått

från att yttra sig.

 Länsstyrelsen i Jämtlands län har bifogat skrivelser från länets ren-

näringsdelegation och från Krokoms kommun. Arvidsjaurs kommun har bifogat

skrivelser från Samrådsgruppen i skoterfrågor för Arvidsjaurs kommun,

Abborrträsk skoterklubb och Vithattens skoterklubb. Svenska samernas riksförbund

har bifogat skrivelse från Föreningen Samisk turism i Sapmi ek.för.

 Skrivelser i ärendet har vidare kommit in från Ájtte Svenskt fjäll- och same-

museum, Arjeplogs glesbygdsförening, Arjeplogs snöskoterförening, Bodbyns

skoterklubb gemensamt med Brattby skoterklubb, Brännlandsortens snöskoterklubb,

Holmsunds skoterförening, Hörnefors skoterklubb, Nordmalings skoterklubb,

Sävarådalens snöskoterklubb, Tavelsjö snöskoterklubb, Tvärålunds skoterklubb,

Umeå skoterklubb, Vännäs snöskoterklubb och Västanfjällets skoterklubb, Borlänge

snöskoterklubb, Fjällbygdens nybyggarförening, FK Nordvingen segel, Fritids- och

skoterföreningen NORD, Fyrklöverns skoterklubb, Föreningen Varggruppen,

Holmsunds skoterförening, Härnösands skoterklubb, Jokkmokkskretsen av

Naturskyddsföreningen, Jokkmokks skoterförening, Kalix skoterklubb, Kiruna

socialdemokratiska arbetarekommun, Kiruna jakt & fiskevårdsförening, Kiruna

jaktvårdskrets, Kiruna naturskyddsförening, Krokoms motorklubb, Laisvalls

samfällighet, Laisvallbys snöskoterförening, Lima besparingsskog gemensamt med

Transtrands besparingsskog, Ljungdalen-Storsjö företagareförening, Luleå

naturskyddsförening, Lycksele skotersällskap, Malå naturskyddsförening,

Miljöförbundet jordens vänner, Miljöpartiet de gröna i Kiruna, Mårduddens

skoterförening, Naturgeografiska institutionen vid Stockholms universitet,

Naturskyddsföreningen i Vilhelmina, Naturskyddsföreningens Årekrets, AB

Norrlandsflyg, Norsjö motorsällskap, Piteå snöskoterklubb, Sáminuorra, Sjulsmark

skoter och fiskevårdsförening, Skatamarks skoterförening, Skogsägarna i Umeå,

Socialdemokratiska gruppen i Kiruna kommuns kommunstyrelse, Sollefteå

skoterklubb, Stiftelsen stolta stad, Storåbränna byalag, Storåns skoterklubb,

Styrgruppen för projekt "Fem samebyar i Jämtland", Svemo snöskoter touring,

Svenska gruvföreningen, Svenska metallindustriarbetareförbundet/Gruv:s avd. 604,

Sveriges ornitologiska förening gemensamt med Jämtlands läns ornitologiska

förening, Särna snöskoterklubb, Talma sameby, Vedaklubben skoter & fiske,

Vinterstadens skoter- & fritidsförening Kiruna, Vithattens skoterklubb, ÄMS FSK

Lodjuret och Övre Härjedalens naturskyddsförening. Vidare har ett antal

skrivelser kommit in från studiecirklar och privatpersoner.

 AB Norrlandsflyg har bifogat skrivelser från Sitskigruppen och Latnjajaure

fältstation. Norsjö motorsällskap har bifogat skrivelse från Norsjö kommun.

Förteckning över remissinstanserna till betänkandet Miljöklassning av snöskotrar

(SOU 1995:97)

Yttranden har lämnats av Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Norrbottens län,

Rikspolisstyrelsen, Kommerskollegium, Försvarsmakten, Vägverket, Statens väg-

och transportforskningsinstitut, Kommunikationsforskningsberedningen, Banverket,

Luftfartsverket, Riksrevisionsverket Riksskatteverket, Statskontoret,

Arbetarskyddsstyrelsen, Sametinget, SIS - Standardiseringen i Sverige,

Skogsstyrelsen, Närings- och teknikutvecklingsverket, Konsumentverket, Statens

naturvårdsverk, Styrelsen för teknisk ackreditering, Länsstyrelsen i Värmlands

län, Länsstyrelsen i Kopparbergs län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län,

Länsstyrelsen i Västernorrlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län,

Länsstyrelsen i Västerbottens län, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Arjeplogs

kommun, Arvidsjaurs kommun, Bergs kommun, Borlänge kommun, Dorotea kommun,

Gällivare kommun, Hudiksvalls kommun, Härjedalens kommun, Jokkmokks kommun,

Kiruna kommun, Kalix kommun, Krokoms kommun, Ljusdals kommun, Lycksele kommun,

Malungs kommun, Orsa kommun, Ovanåkers kommun, Robertsfors kommun, Skellefteå

kommun, Sorsele kommun, Storumans kommun, Strömsunds kommun, Sundsvalls kommun,

Vilhelmina kommun, Vindelns kommun, Älvdalens kommun, Örnsköldsviks kommun,

Östersunds kommun, Svenska kommunförbundet, Svenska samernas riksförbund, AB

Svensk Bilprovning, SP Sveriges provnings- och forskningsinstitut, Grossistför-

bundet Svensk handel, Naturskyddsföreningen, Aspen Petroleum AB, Nordiska

snöskoterrådet, Sveriges snöfordonsleverantörer (Snöfo) och Sveriges

snöskoterägares riksorganisation (Snofed)

 Högskolan i Luleå, Eda kommun, Piteå kommun, Rättviks kommun, Sollefteå

kommun, Sunne kommun, Torsby kommun, Vansbro kommun, Åsele kommun, Föreningen

Skogsindustrierna, Svenska Petroleum Institutet, OK Petroleum AB,

Renägarförbundet, Skogsägarnas riksförbund, Svenska fjällklubben och Svenska

motorcykelförbundet har avstått från att yttra sig.

 Skrivelser i ärendet har inkommit från Bombardier-Nordtrac OY, Borlänge

Snöskoterklubb, Friluftsfrämjandets riksorganisation, Jokkmokkretsen av Svenska

naturskyddsföreningen, Socialdemokratiska gruppen i Kiruna kommuns

kommunstyrelse, Svemo Snöskoter Touring, Särna Snöskoterklubb, ÄMS FSK Lodjuret

samt från några privatpersoner.

Författningsförslag i betänkandet Hållbar utveckling i landets fjällområden (SOU

1995:100)

Förslag till Lag om ändring i terrängkörningslagen (1975:1313)

 Härigenom föreskrivs att i fråga om terrängkörningslagen (1975:1313)

 dels att 3 a § skall upphöra att gälla

 dels att 1, 2 och 4 §§ skall ha följande lydelse

 dels att det skall införas tre nya paragrafer, 5, 6 och 7 §§, av följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Gällande lydelse Föreslagen lydelse

1 § Körning i terräng med motor- 1 § Körning i terräng med motor-

drivet fordon för annat ändamål än drivet fordon för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk är för- jordbruk eller skogsbruk är för-

bjudet i hela landet bjudet i hela landet

 1. på barmark 1. på barmark

 2. på snötäckt skogsmark med 2. på snötäckt skogsmark med

 plant- eller ungskog, om det plant- eller ungskog, om det

 inte är uppenbart att körningen inte är uppenbart att körningen

 kan ske utan risk för skada på kan ske utan risk för skada på

 skogen. skogen, eller utan tillstånd

 från markägare.

Inom delar av fjällområdet ... 3. på snötäkt jordbruksmark, om

 det inte är uppenbart att kör-

 ningen kan ske utan risk för

 skada på jordbruksmarken, eller

 utan tillstånd från markägaren.

 Inom delar av fjällområdet.........

--------------------------------------------------------------------

2 § Regeringen eller den myndig- 2 § Regeringen eller den myndighet

het regeringen bestämmer får regeringen bestämmer får föreskriva

föreskriva undantag från förbud undantag från förbud enligt 1 §

enligt 1 § i fråga om körning i första stycket, eller i särskilda

räddningstjänst eller viss fall medge undantag från förbud

näringsutövning eller när det eller föreskrifter, i fråga om

annars föreligger särskilda skäl. körning i räddningstjänst eller viss

 näringsutövning eller när det annars

 föreligger särskilda skäl.

 Regeringen eller den myndighet

 regeringen bestämmer får meddela

 föreskrifter om undantag från förbud

 enligt 1 § andra stycket, eller i

 särskilda fall medge undantag från

 förbud eller föreskrifter, om

 synnerliga skäl föreligger.

--------------------------------------------------------------------

 4 § Den som med uppsåt eller av 4 § Vid körning i terräng med

oaktsamhet bryter mot 1§ första motordrivet fordon skall hänsyn

stycket 1 eller 2 eller mot och varsamhet visas mot naturen

förbud eller föreskrift som har och miljön så att skada inte upp-

meddelats med stöd av lagen döms kommer och olägenhet motverkas.

till penningböter. Om gärningen är tas till naturmiljön liksom till

ringa skall dock ej dömas till andra intressen.

ansvar.

 5 § Regeringen får föreskriva om

 krav i fråga om kunskaper, utbild-

 ning samt de villkor i övrigt som

 skall vara uppfyllda för att få köra

 motorfordon i terräng.

 Regeringen får föreskriva att

 sammanslutning anordnar prov och

 utfärda bevis om avlagda prov

 enligt första stycket.

 Regeringen eller den myndighet

 regeringen bestämmer får föreskriva

 om skyldighet att betala avgift

 för prov enligt andra stycket.

 6 § För tillsyn över att bestämmel-

 serna i denna lag efterlevs får

 regeringen eller den myndighet

 regeringen bestämmer utse natur-

 vårdsvakter.

 En naturvårdsvakt får avvisa den

 som utan att ha rätt till det kör i

 terräng med motordrivet fordon.

 7 § Den som med uppsåt eller av

 oaktsamhet bryter mot förbud eller

 föreskrift som meddelats med stöd

 av 1 § andra stycket eller 3 §

 denna lag döms till böter eller

 fängelse i högst sex månader.

 Den som med uppsåt eller av

 oaktsamhet bryter mot annan före-

 skrift eller förbud som meddelats

 med stöd av denna lag döms till

 penningböter.

Förslag till Lag om ändring i körkortslagen (1977:477)

 Härigenom föreskrivs i fråga om körkortslagen (1977:477)

 dels att 33 § skall upphöra att gälla,

 dels att 3 och 34 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 a §

--------------------------------------------------------------------

Gällande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

3 § Moped får föras endast av den 3 § Moped får föras av endast den

som har fyllt 15 år. som har fyllt 15 år.

Terrängskoter får föras endast av Utan hinder av 2 § ...........

den som har fyllt 16 år. ............ jämförlig handling.

Utan hinder av 2 § ..........

............ jämförlig handling.

 3 a § Terrängskoter får endast föras

 av den som har körkort eller

 traktorkort.

34 § Föres moped eller terräng- 34 § Föres moped av barn som ej har

skoter av barn som ej har fyllt fyllt 15 år, dömes den som har

15 år, dömes den som har vårdnaden vårdnaden om barnet eller, om

om barnet eller, om förseelsen förseelsen har begåtts av barnet i

har begåtts av barnet i anställ- anställningsförhållande, arbets-

ningsförhållande, arbetsgivaren givaren till böter, om han har

till böter, om han har underlåtit underlåtit att göra vad som an-

att göra vad som ankommit på honom kommit på honom för att hindra

för att hindra förseelsen. Till förseelsen. Till samma straff dömes

samma straff dömes även den som i även den som i annat fall tillåter

annat fall tillåter barn som ej barn som ej har fyllt 15 år att

har fyllt 15 år att föra moped föra moped.

eller terrängskoter.

Förslag till Lag om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1951:649) om straff för vissa

trafikbrott

 att 3 § skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Gällande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

3 § För någon körkortspliktigt for-3 § För någon körkortspliktigt fordon

don utan att vara berättigad att utan att vara berättigad att föra

föra sådant fordon, dömes för sådant fordon, dömes för olovlig

olovlig körning till böter. Har körning till böter. Har han

han tidigare innehaft körkort som tidigare innehaft körkort som

blivit återkallat eller har blivit återkallat eller har

brottet skett vanemässigt eller är brottet skett vanemässigt eller är

det eljest att anse som grovt, må det eljest att anse som grovt, må

dömas till fängelse i högst sex dömas till fängelse i högst sex

månader. månader.

 För någon körkortspliktigt fordon För någon körkortspliktigt fordon

med åsidosättande av föreskrift, med åsidosättande av föreskrift, som

som meddelats i fråga om rätten meddelats i fråga om rätten att föra

att föra sådant fordon, dömes till sådant fordon, dömes till böter.

böter. Anställer och brukar någon såsom

 Anställer och brukar någon såsom förare av körkortspliktigt fordon

förare av körkortspliktigt fordon den, som icke äger rätt att föra

den, som icke äger rätt att föra fordonet, eller tillåter någon

fordonet, eller tillåter någon eljest annan att föra sådant fordon

eljest annan att föra sådant utan att denne är berättigad

fordon utan att denne är berätti- därtill, dömes likaledes till böter.

gad därtill, dömes likaledes till Första, andra och tredje stycke-

böter. na äger motsvarande tillämpning på

 Första, andra och tredje förare av traktor, terrängskoter,

styckena äger motsvarande motorredskap eller spårvagn och på

tillämpning på förare av traktor, den som anställer eller brukar

motorredskap eller spårvagn och på sådan förare eller eljest tillåter

den som anställer eller brukar någon att föra traktor, terräng-

sådan förare eller eljest tillåter skoter, motorredskap eller spår-

någon att föra traktor, vagn.

motorredskap eller spårvagn.

Förslag till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437)

 Härigenom föreskrivs i fråga om rennäringslagen (1971:437)

 att 65 a § skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Gällande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

65 a § Regeringen eller den myn- 65 a § Rennäringen skall bedrivas

dighet regeringen bestämmer får med bevarande av naturbetes-

meddela föreskrifter om den hänsyn markernas långsiktiga produk-

som vid renskötseln skall tas tionsförmåga så att dessa uthålligt

till naturvårdens och kulturmiljö- ger en god avkastning samtidigt

vårdens intressen. Föreskrifterna som den biologiska mångfalden

får dock inte......... behålls.

 Regeringen eller den myndighet

 regeringen bestämmer..........

Förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

 Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)

 att det i lagen skall införas en ny 20 b § med följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

 Föreslagen lydelse

 20 b § Vid organiserat friluftsliv

 och turism skall hänsyn tas till

 naturvårdens och kulturmiljövårdens

 intressen. Regeringen eller den

 myndighet regeringen bestämmer får

 meddela bestämmelser om

 anmälningsplikt för vissa organise-

 rade i ett visst område. Medför

 verksamheten risker för miljön

 eller andra väsentliga

 missförhållanden får länsstyrelsen

 meddela särskilda föreskrifter rö-

 rande verksamhetens bedrivande

 eller förbjuda den.

Förslag till lag om ändring i minerallagen (1991:45)

 Härigenom föreskrivs i fråga om minerallagen (1991:45)

 att 6 § skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Gällande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

6 § Undersökningsarbete får inte äga6 § Undersökningsarbete får inte äga

rum inom nationalpark eller rum inom nationalpark eller område

område som statlig myndighet hos som statlig myndighet hos

regeringen har begärt skall regeringen har begärt skall

avsättas till nationalpark eller avsättas till nationalpark eller i

i strid med föreskrifter som har strid med föreskrifter som har

meddelats beträffande meddelats beträffande

naturreservat med stöd av naturreservat med stöd av

naturvårdslagen (1964:822) naturvårdslagen (1964:822)

 Undersökningsarbete får inte Undersökningsarbete får inte

heller, utan medgivande av heller, utan medgivande av rege-

länsstyrelse, äga rum inom ringen, äga rum inom område som

 avses i 3 kap. 5 § lagen (1987:12)

1. befästningsområde och sådant om hushållning med naturresurser

område utanför detta som regering- m.m.

en bestämmer, Undersökningsarbete får inte

2. kyrkogård och annan begrav- heller, utan medgivande av

ningsplats, länsstyrelse, äga rum inom

3. område som avses i 3 kap. 5 §

lagen (1987:12) om hushållning 1. befästningsområde och sådant

med naturresurser m.m. område utanför detta som regeringen

 bestämmer,

 2. kyrkogård och annan begrav-

 ningsplats.

Författningsförslag i Slutbetänkandet Miljöklassning av snöskotrar (SOU 1995:97)

Förslag till lag om miljökrav på terrängskotrar

Härigenom förskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag syftar till att förebygga att terrängskotrar orsakar skador på

människors hälsa eller på miljön genom utsläpp i luften av avgaser och buller.

2 § Terrängskotrar skall vara så konstruerade och utrustade att de inte släpper

ut avgaser och avger buller i större mängd än som kan godtas från hälso- och

miljösynpunkt.

3 § För terrängskotrar gäller i vissa fall krav på avgas- och bullergodkännande.

Närmare föreskrifter meddelas av regeringen.

4 § Terrängskotrar skall uppfylla kraven för någon av de miljöklasser som anges

i bilagan till lagen. En terrängskoter hänförs i samband med avgas- och

bullergodkännandet till den miljöklass som anges av tillverkaren om

terrängskotern uppfyller utsläppskraven för den angivna miljöklassen.

 De komponenter som kan påverka avgasutsläppen eller bulleravgivningen skall

vara så utformade, konstruerade och monterade att terrängskotern vid normal

användning uppfyller kraven för hållbarhet för någon av de miljöklasser som

anges i bilagan till lagen. Närmare föreskrifter om detta meddelas av

regeringen.

 Godkännande för miljöklass 3 vid registrerings- eller typbesiktning skall inte

meddelas efter utgången av år 1998.

Tillverkarens ansvar

5 § Om det vid en kontroll framkommer att avgas- och bullergodkända

terrängskotrar inte uppfyller de krav på buller- och avgasbegränsningar som

gäller enligt denna lag, får den myndighet som regeringen bestämmer förelägga

tillverkaren eller dennes ställföreträdare att vidta de åtgärder som behövs.

Föreläggandet får förenas med vite.

 Om fordonet vid en myndighets kontroll inte uppfyller de krav som anges i

första stycket, får skoterägaren kräva att tillverkaren eller dennes

ställföreträdare kostnadsfritt avhjälper felen eller bristerna.

 Vad som sägs i första och andra stycket gäller inte om terrängskotern är

äldre än fem år eller körts mer än 7 000 kilometer. Inte heller gäller vad som

sägs i första och andra stycket om felen eller bristerna beror på skoterns ägare

eller brukare eller på en olyckshändelse eller därmed jämförlig omständighet.

Importörens och försäljarens ansvar

6 § Den som yrkesmässigt importerar eller försäljer icke godkända terrängskotrar

döms till böter.

Återkallelse

7 § Om terrängskotrar som omfattas av ett avgas- och bullergodkännande inte

uppfyller föreskrivna villkor får godkännandet återkallas.

Avgifter

8 § Avgifter får tas ut av tillverkaren för att finansiera kostnaderna för

godkännandeprövningen samt tillsyn och annan kontroll enligt denna lag eller

föreskrifter som meddelats med stöd av lagen (kontrollavgift). Närmare före-

skrifter meddelas av regeringen.

9 § Om undantag från kravet på avgas- och bullergodkännande medges får en viss

avgift till staten tas ut (dispensavgift). Avgiften fastställs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Tillsyn

10 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen meddelas av den myndighet som regeringen bestämmer.

11 § En tillsynsmyndighet får förelägga en tillverkare av terrängskotrar att

utan ersättning lämna de upplysningar, tillhandahålla de terrängskotrar,

motordelar och handlingar samt utföra de undersökningar som behövs för

tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite.

Överklagande

12 § Ett beslut om godkännande enligt 4 § får överklagas hos till-

synsmyndigheten. Tillsynsmyndighetens beslut kan inte överklagas.

13 § Ett beslut av tillsynsmyndigheten om föreläggande enligt 5 § eller om

återkallelse av ett godkännande enligt 7 § eller om föreläggande enligt 11 § får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

14 § Ett beslut av tillsynsmyndigheten om kontrollavgift enligt 8 § eller

dispensavgift enligt 9 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 Bilaga

Indelning i miljöklasser av nya terrängskotrar enligt 4 § lagen (0000:000) om

miljökrav på terrängskotrar

Miljöklass 3

Bullernivån för terrängskoter får inte överstiga 78 dBA.

Mätmetod: prov som i huvudsak stämmer överens med det förfarande som anges i den

amerikanska mätmetoden SAE J 192 Recommended Practice. Exterior Sound Level for

Snowmobiles (mars 1985)/ Rekommenderad metod för mätning av utvändigt buller

från terrängskotrar.

Utsläpp av avgaser och krav i fråga om buller

Terrängskoter skall hänföras till miljöklass 2 eller miljöklass 1, om följande

krav är uppfyllda i stället för kravet under miljöklass 3.

1.1 Nya terrängskotrar

De angivna gränsvärdena för avgaser uttrycks i gram per kilowattimme om inte

annat anges. Gränsvärden för buller anges i dBA.

 Förorening Miljöklass

 2 1

Kolmonoxid 200 10

Kolväten 80 7

Kväveoxider 10 7

Partiklar 4,0 1,0

Buller 75 dBA 73 dBA

1.2 Provmetod

Avgaser: motorprov som i huvudsak stämmer överens med det förfarande som gäller

för provning av avgaser enligt SAE J 1088 Recommended Practice. Test Procedure

for the Measurement from Small Utility Engines (juni 1983)/ Rekommenderad metod

för mätning av avgaser från småmotorer, utvecklad för terrängskotrar.

Buller: prov som i huvudsak stämmer överens med det förfarande som anges i den

amerikanska mätmetoden SAE J 192 Recommended Practice. Exterior Sound Level for

Snowmobiles (mars 1985)/ Rekommenderad metod för mätning av utvändigt buller

från terrängskotrar.

1.3 Hållbarhetskrav

De komponenter som påverkar avgasutsläpp och bulleravgivning skall vara så

utformade, konstruerade och monterade att terrängskotern inom en normal

brukandeperiod av fem år eller 7 000 kilometer (motsvarande 350 driftstimmar)

inte får överskrida följande gränsvärden.

Gränsvärden

 Förorening Miljöklass

 2 1

Kolmonoxid 250 12

Kolväten 100 9

Kväveoxider 12 9

Partiklar 5,0 1,5

Buller 75 dBA 73 dBA

Förslag till lag om ändring i lagen1 (1978:69) om försäljningsskatt på

motordrivna fordon

 Härigenom föreskrivs

 dels att motorfordon i 5,6, 12 och 15 §§ skall bytas ut mot fordon,

 dels att rubriken till lagen (1978:69) om försäljningsskatt på motorfordon

samt 1, 2 och 8 §§ skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

--------------------------------------------------------------------

Till staten skall enligt denna Till staten skall enligt denna

lag erläggas försäljningsskatt på lag erläggas försäljningsskatt på

motorfordon. motordrivna fordon.

2 §2

 Beteckningar som används i denna lag har samma betydelse som i fordons-

kungörelsen (1972:595) och i bilregisterkungörelsen (1972:599).

 Med miljöklasserna 1, 2, 3, 1 E eller 1 H avses i denna lag de miljöklasser

som anges i 2 a § bilavgaslagen (1986:1386).

--------------------------------------------------------------------

 Med miljöklasserna 1, 2 och 3 för

 terrängskotrar avses i denna lag

 de miljöklasser som anges i 4 §

 lagen (0000:000) om miljökrav på

 terrängskotrar.

I fråga om fordon, som är inrättat för drift med elektricitet från batterier,

skall vid beräkning av tjänstevikten avdrag göras för vikten av batterierna och

de särskilda anordningar som fogar samman battericellerna.

4 §3Försäljningsskatt tas ut för fordon som registreras i bilregistret och som

är

 1. personbil,

 2. buss med en totalvikt av högst 3 500 kilogram samt övriga bussar om de är

försedda med dieselmotor och om de hänförs till miljöklass 2 eller 3,

 3. lastbil med en totalvikt av högst 3 500 kilogram och lastbilar med en

totalvikt som överstiger 3 500 kilogram, om de är försedda med dieselmotor och

om de hänförs till miljöklass 2 eller 3,

 4. motorcykel.

--------------------------------------------------------------------

 5. terrängskoter om den hänförs till

 miljöklass 3.

 Fordon som enligt bilregistret är av en årsmodell som är trettio år eller

äldre är inte skattepliktiga.

 8 §4

Nuvarande lydelse

 Skatten tas ut för skattepliktiga personbilar, bussar och lastbilar med belopp

som framgår av följande uppställning. Skatten beräknas till helt tiotal kronor

så att överskjutande krontal bortfaller.

---------------------------------------------------------------------

 Fordonsslag miljöklass 1 miljöklass 2 miljöklass 3

---------------------------------------------------------------------

 1. Personbil 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 öre per öre per öre per

 kilogram kilogram kilogram

 tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 ökat med

 2 400 kronor

---------------------------------------------------------------------

 2. buss 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 med en öre per öre per öre per

 totalvikt av kilogram kilogram kilogram

 högst 3 500 tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 kilogram ökat med

 2 400 kronor

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor kronor

 överstigande

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 3. lastbil 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 med öre per öre per öre per

 skåpkarosseri kilogram kilogram kilogram

 med en tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 totalvikt av ökat med

 högst 3 500 2 400 kronor

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor kronor

 överstigande

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 4. lastbil 4 800 kronor 4 800 kronor 7 200 kronor

 utan

 skåpkarosseri

 med en

 totalvikt av

 högst 3 500

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor

 överstigande kronor

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 Skatten tas ut för motorcykel med 1 610 kronor om tjänstevikten inte

överstiger 75 kilogram, med 2 110 kronor om tjänstevikten är högre men inte

överstiger 160 kilogram, med 3 240 kronor om tjänstevikten är högre än 160

kilogram men inte överstiger 210 kilogram, samt i annat fall med 5 380 kronor.

För personbilar, lastbilar och bussar som tillhör miljöklass 1 E eller 1 H skall

skatt tas ut med motsvarande belopp som gäller för miljöklass 1.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 För personbilar, lastbilar och bussar som tillhör miljöklass 1 E eller 1 H

skall inte försäljningsskatt tas ut för tiden till och med den 31 december 1997.

Föreslagen lydelse

 Skatten tas ut för skattepliktiga personbilar, bussar och lastbilar med belopp

som framgår av följande uppställning. Skatten beräknas till helt tiotal kronor

så att överskjutande krontal bortfaller.

---------------------------------------------------------------------

 Fordonsslag miljöklass 1 miljöklass 2 miljöklass 3

---------------------------------------------------------------------

 1. Personbil 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 öre per öre per öre per

 kilogram kilogram kilogram

 tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 ökat med

 2 400 kronor

---------------------------------------------------------------------

 2. buss 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 med en öre per öre per öre per

 totalvikt av kilogram kilogram kilogram

 högst 3 500 tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 kilogram ökat med

 2 400 kronor

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor kronor

 överstigande

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 3. lastbil 7 kronor 70 7 kronor 70 7 kronor 70

 med öre per öre per öre per

 skåpkarosseri kilogram kilogram kilogram

 med en tjänstevikt tjänstevikt tjänstevikt,

 totalvikt av ökat med

 högst 3 500 2 400 kronor

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor kronor

 överstigande

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 4. lastbil 4 800 kronor 4 800 kronor 7 200 kronor

 utan

 skåpkarosseri

 med en

 totalvikt av

 högst 3 500

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 6 000 kronor 20 000

 totalvikt kronor

 överstigande

 3 500

 kilogram men

 högst 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 med en - 20 000 65 000

 totalvikt kronor

 överstigande kronor

 7 000

 kilogram

---------------------------------------------------------------------

 Skatten tas ut för motorcykel med 1 610 kronor om tjänstevikten inte

överstiger 75 kilogram, med 2 110 kronor om tjänstevikten är högre men inte

överstiger 160 kilogram, med 3 240 kronor om tjänstevikten är högre än 160

kilogram men inte överstiger 210 kilogram, samt i annat fall med 5 380 kronor.

 För personbilar, lastbilar och bussar som tillhör miljöklass 1 E eller 1 H

skall skatt tas ut med motsvarande belopp som gäller för miljöklass 1.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 För personbilar, lastbilar och bussar som tillhör miljöklass 1 E eller 1 H

skall inte försäljningsskatt tas ut för tiden till och med den 31 december 1997.

-------------------------------------------------------------------

 För

 terrängskotrar

 skall

 skatt

 tas ut

 med 8

 000

 kronor.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 För personbilar, lastbilar och bussar som tillhör miljöklass 1 E eller 1 H

skall inte försäljningsskatt tas ut för tiden till och med den 31 december 1997.

**FOOTNOTES**

1Lagen omtryckt 1984:159.

2Lydelse enligt prop. 1995/96:6.

3Senaste lydelse 1994:1789.

4Lydelse enligt prop. 1995/96:6.

Lagförslag ur Jordbruksdepartementets promemoria Överklagande av beslut i

rennäringsärenden

Förslag till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437)

Härigenom föreskrivs att 99 § rennäringslagen (1971:437)1 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 99 §

--------------------------------------------------------------------

 Länsstyrelsens beslut enligt 1, Länsstyrelsens beslut som avser

12, 17, 21, 39, 43, 50, 62, 65 a annat än upplåtelse av nyttjanderätt

och 71 §§, 72 § andra och tredje enligt 32 § får överklagas hos allmän

styckena samt 74, 79, 80, 93 och förvaltningsdomstol. Beslut att

97 §§ denna lag får överklagas hos bevilja registrering av renmärken

kammarrätten. Länsstyrelsens be- får dock inte överklagas.

slut att bevilja registrering av

renmärken får dock inte överklagas.

 Länsstyrelsens beslut i övrigt Länsstyrelsens beslut som rör

enligt denna lag får överklagas upplåtelse av nyttjanderätt enligt

hos Statens jordbruksverk. 32 § får överklagas hos regeringen.

 Beslut som avser upplåtelse av rätt

 till jakt eller fiske får dock

Jordbruksverkets beslut får över- överklagas endast av sameby.

klagas hos regeringen. Verkets Prövningstillstånd krävs vid över-

beslut i en överklagad fråga som klagande till kammarrätten.

avser upplåtelse av rätt till jakt

efter älg får dock överklagas

endast av sameby.

Denna lag träder i kraft den 19XX. Äldre bestämmelser tillämpas dock i

fråga om beslut som har meddelats före ikraftträdandet.

**FOOTNOTES**

1Lagen omtryckt 1993:36.

Miljödepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:226 Hållbar utveckling i landets

fjällområden.