Regeringens proposition

2000/01:105

Förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i

vissa fall

Prop.

2000/01:105

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att reglerna i lagen (1985:354) om förbud mot

yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. ändras i en rad avseenden. Enligt

förslaget skall rådgivningslagens tillämpningsområde utvidgas så att lagen blir

tillämplig inte bara på rådgivning utan även på annat juridiskt eller ekonomiskt

 biträde. Lagen föreslås få ny rubrik, lagen om förbud mot juridiskt eller

ekonomiskt biträde i vissa fall. Vidare föreslås att den längsta tid som ett

förbud mot sådant biträde kan gälla förlängs från fem till tio år och att beslut

 om förbud skall kungöras. Det föreslås också ändringar som innebär att förbud i

 stort sett alltid skall meddelas om den bakomliggande brottsligheten har varit

grov och att förbudet regelmässigt skall förlängas om det överträds.

Propositionen innehåller också ett förslag om att den som har näringsförbud inte

 skall kunna ha fullmakt att företräda enskilda näringsidkare eller vissa

juridiska personer. Förbudet skall dock inte gälla s.k. ställningsfullmakter,

dvs. sådana fullmakter som t.ex. en butiksanställd grundar sin rätt att ta emot

betalning för arbetsgivarens räkning på.

De nämnda förslagen härrör från Bulvanutredningens betänkande Bulvaner och annat

 (SOU 1998:47). I propositionen övervägs även några andra av Bulvanutredningens

förslag, nämligen förslag om en komplet-tering av brottsbalkens regler om

medverkan när det gäller bemyn-diganden att företräda juridiska personer,

utvidgade befogenheter för myndigheter att förhindra att regler kringgås genom

användande av bulvaner, utökade möjligheter till kontroll av affärsparter genom

att uppgifter i belastningsregistret om ekonomisk brottslighet lämnas ut och

hinder mot kringgående av ägarprövningsreglerna för finansiella företag.

Dessutom behandlas två förslag från Branschsaneringsutredningens betänkande

Branschsanering och andra metoder mot ekobrott (SOU 1997:111). I propositionen

läggs dock inga förslag fram i dessa delar.

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om

förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. 7

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud 10

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:528) om

revisorer 13

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Lag om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa

fall 15

4.1 Tillämpningsområdet m.m. 15

4.2 Ändrade regler för när förbud bör meddelas 20

4.3 Överträdelse av förbud 22

4.4 Förbudstiden 22

4.5 Ansvaret för registret över förbud mot juridiskt eller ekonomiskt

biträde 23

4.6 Kungörande av förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde 24

5 Hinder mot att kringgå näringsförbud 25

6 Medverkan till brott genom bemyndigande att företräda juridisk person

27

7 Kontroll av ägarförhållanden i samband med tillståndsgivning, tillsyn

och stöd till näringsverksamhet 29

8 Uppgifter om ekonomisk brottslighet vid kreditupplysning 32

9 Kringgåenden av reglerna om ägarprövning i finansiella företag genom

användande av bulvan 37

10 Typgodkända kassaregister och kvittokrav m.m. 39

11 Singelföretag 40

12 Ikraftträdande 41

13 Ekonomiska konsekvenser 41

14 Författningskommentar 42

14.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:354) om

förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. 42

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud

48

14.3 Förslagen till lag om ändring i rättegångsbalken och lag om ändring i

lagen (1995:528) om revisorer 51

Bilaga 1 Sammanfattning av Bulvanutredningens betänkande

Bulvaner och annat (SOU 1998:47) 52

Bilaga 2 Bulvanutredningens lagförslag (SOU 1998:47) 61

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser Bulvaner och annat

(SOU 1998:47) 74

Bilaga 4 Förslag vid remissmöte den 18 maj 2000 75

Bilaga 5 Förteckning över inbjudna till remissmöte den 18 maj

2000 90

Bilaga 6 Sammanfattning av Branschsaneringsutredningens betänkande

Branschsanering och andra metoder mot

ekobrott (SOU 1997:111) 91

Bilaga 7 Branschsaneringsutredningens lagförslag

(SOU 1997:111) 101

Bilaga 8 Förteckning över remissinstanser Branschsanering och

andra metoder mot ekobrott (SOU 1997:111) 104

Bilaga 9 Lagrådsremissens lagförslag 105

Bilaga 10 Lagrådets yttrande 112

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001. 113

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i

vissa fall, m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud,

4. lag om ändring i lagen (1995:528) om revisorer.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att i 8 kap. 2 § rättegångsbalken1 orden "yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m." skall bytas ut mot "juridiskt eller ekonomiskt

biträde i vissa fall" och orden "utöva rådgivningsverksamhet" mot "lämna

juridiskt eller ekonomiskt biträde".

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

dels att rubriken till lagen skall ha följande lydelse,

dels att 1, 2, 3, 7 och 8 §§ samt rubriken närmast före 7 § skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m.

Lag om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall

1 §

Med rådgivningsverksamhet avses i denna lag en verksamhet där någon yrkesmässigt

 går andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter.

Med juridiskt eller ekonomiskt biträde avses i denna lag yrkesmässig rådgivning

eller annat yrkesmässigt biträde som lämnas åt någon annan och som är av

juridiskt eller ekonomiskt slag.

2 §

Den som i utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en

straffbelagd gärning, döms för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i

högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är föreskrivet för

den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som lämnar juridiskt eller ekonomiskt biträde och därvid av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning, döms för vårdslöst biträde till böter eller

fängelse i högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är

föreskrivet för den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23

kap. brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligt särskild föreskrift straff

ej kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

3 §

Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som i sådan verksamhet

har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. Förbud får meddelas för en

tid av högst fem år.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Om

det finns särskilda skäl till det, får viss rådgivningsverksamhet eller

medverkan i sådan verksamhet undantas från förbudet. I ett beslut om förbud får

fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

Förbud att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde får meddelas den som när

sådant biträde lämnats har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa.

Förbud får meddelas för en tid av högst tio år.

Vid bedömningen av om förbud bör meddelas skall rätten särskilt beakta

brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort

 sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser gjort sig skyldig till brott för vilket det

lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex månader, skall förbud meddelas, om

 inte särskilda skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i juridiskt eller ekonomiskt

biträde som någon annan lämnar.

Om det finns särskilda skäl till det, får visst slag av juridiskt eller

ekonomiskt biträde eller medverkan i sådant biträde undantas från förbudet. I

ett beslut om förbud får fastställas en senare dag från vilken förbudet skall

gälla.

Register

Registrering och kungörande

7 §

Riksskatteverket skall föra ett register över meddelade förbud enligt 3 §.

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över förbud enligt 3 §.

7 a §

Patent- och registreringsverket skall kungöra ett beslut om förbud enligt 3 §

när beslutet har vunnit laga kraft. Detsamma gäller om ett förbud har upphävts,

ändrats eller förlängts.

Om rätten har beslutat att förbudet skall gälla trots att domen inte vunnit laga

 kraft, skall beslutet kungöras omedelbart.

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § får det förlängas med högst fem år. Sker flera

förlängningar, får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem

år. Talan om förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut.

Beträffande förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i

högre rätt av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och

tredje styckena samt 5 § i tillämp-liga delar.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om inte

särskilda skäl talar mot det. Sker flera förlängningar, får den sammanlagda

tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om förlängning skall väckas

 innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande förfarandet i mål om

förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt av fråga om ansvar för

 överträdelse av förbud tillämpas 4 § första och tredje styckena samt 5 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Vid prövning av frågor om förbud enligt 3 § på grund av brott som har begåtts

 före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud

Härigenom föreskrivs att 6, 18 och 19 §§ lagen (1986:436) om näringsförbud skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Den som är underkastad näringsförbud får inte

1. driva näringsverksamhet,

2. vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komplementär

i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, ett bankaktiebolag, en sparbank eller ett

försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett

bankaktiebolag, en sparbank, ett försäkringsbolag, ett handelsbolag, en

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller en ekonomisk

förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som driver

näringsverksamhet,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, en sparbank eller ett försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, en sparbank, ett

 försäkringsbolag, ett handelsbolag, en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige eller en ekonomisk förening eller en sådan ideell förening

eller stiftelse som driver näringsverksamhet,

5. vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i ett

aktiebolag eller ett försäkringsbolag eller företagsledare i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

6. vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en sådan

juridisk person som anges vid 4,

7. faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan juridisk

person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring,

8. äga så många aktier i ett aktiebolag, ett bankaktiebolag eller ett

försäkringsaktiebolag att hans andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget

 överstiger femtio procent.

8. äga så många aktier i ett aktiebolag eller ett försäkringsaktiebolag att hans

 andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget överstiger femtio procent,

eller

9. inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes

näringsverksamhet eller en juridisk person som anges i 4.

Förbudet i första stycket 9 gäller inte i fråga om fullmakt som avses i 10 §

andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på

förmögenhetsrättens område.

Beträffande verkställande direktör och vice verkställande direktör för en filial

 enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och föreståndare för en

verksamhet enligt samma lag finns bestämmelser om näringsförbud i den lagen.

Näringsförbud utgör inget hinder mot att sådan verksamhet bedrivs som innebär

utövning av rättighet som avses i 2 kap. 1 § regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4

 kap. 1 §, 6 kap. 1 § eller 13 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 1

§, 3 kap. 1, 2 eller 8 § eller 10 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen.

18 §2

En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om tillfälligt

näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken förbudet skall gälla,

 om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet, anställning, uppdrag,

delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som anges i 6 och 7 §§. Rätten får

 föreskriva vilka åtgärder som får vidtas eller som skall vara förbjudna under

denna tid och vad den som fått näringsförbud i övrigt då har att iaktta.

En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om tillfälligt

näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken förbudet skall gälla,

 om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet, anställning, uppdrag,

innehav av fullmakt, delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som anges i 6

 och 7 §§. Rätten får föreskriva vilka åtgärder som får vidtas eller som skall

vara förbjudna under denna tid och vad den som fått näringsförbud i övrigt då

har att iaktta.

Om det föreligger synnerliga skäl, får tiden för avveckling förlängas på ansökan

 av den som fått förbudet.

För ärenden om förlängning av tiden för avveckling gäller vad som sägs i 17 §

andra och tredje styckena.

19 §3

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning eller uppdrag,

vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning, uppdrag eller

fullmakt, vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

 intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om den som har meddelats

näringsförbud med anledning av omständigheter som har inträffat före

ikraftträdandet.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:528) om revisorer

Härigenom föreskrivs att i 4 § lagen (1995:528) om revisorer orden "utöva

rådgivningsverksamhet" skall bytas ut mot "lämna juridiskt eller ekonomiskt

biträde" och orden "yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m." skall bytas ut

mot "juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall".

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Sommaren 1996 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare för att

utreda frågor om åtgärder mot vissa bulvanförhållanden m.m. (dir. 1996:55).

Utredningen antog namnet Bulvanutredningen.

Utredningens huvuduppgift har varit att överväga åtgärder som kan förhindra

eller försvåra att ekonomisk brottslighet begås med hjälp av bulvaner. Uppdraget

 har också omfattat andra frågor som inte har någon omedelbar anknytning till

problemen med illojala bulvanskap. Till de frågor som utredningen särskilt har

haft att uppmärksamma hör hur myndigheter med tillstånds- och tillsynsuppgifter

skall kunna få bättre möjligheter än i dag att förhindra att de regler som

gäller i dessa hänseenden kringgås genom användning av bulvaner och hur det kan

göras lättare att avslöja illojala bulvanförhållanden. Vidare har utredningen

haft att överväga om registeruppgifter om brottmålsdomar - i första hand sådana

som avser ekonomisk brottslighet - bör göras tillgängliga för enskilda för

kontroll i affärssammanhang (affärskontroll), om det finns skäl att införa ett

register för information om ägarförhållandena i fåmansbolag samt vilka

regelförändringar som krävs för att hindra att näringsförbud kringgås med hjälp

av bulvaner eller på annat liknande sätt. I uppdraget har också ingått att göra

en allsidig översyn av lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i

vissa fall, m.m. (rådgivningslagen).

Utredningen redovisade sitt uppdrag i april 1998 genom betänkandet Bulvaner och

annat (SOU 1998:47). Utredningens sammanfattning finns i bilaga 1 och dess

lagförslag i nu aktuella delar i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (Ju98/1380).

Ett remissmöte hölls den 18 maj 2000. Vid detta möte behandlades ett i

förhållande till utredningens förslag i vissa delar omarbetat förslag till

ändringar i rådgivningslagen. Detta förslag finns i bilaga 4 och en förteckning

över inbjudna till remissmötet i bilaga 5.

I propositionen behandlas utredningens förslag om ändringar i rådgivningslagen.

Vidare behandlas förslaget om ändringar i lagen (1986:436) om näringsförbud,

förslaget om utökade möjligheter för myndigheter att förhindra att regler

kringgås med hjälp av bulvaner och förslaget om affärskontroll. Ett särskilt

förslag om åtgärder för att hindra att reglerna om ägarprövning för finansiella

företag kringgås genom användande av bulvaner behandlas också. Utredningens

förslag om vissa ändringar i framför allt aktiebolagsrätten för att komma till

rätta med problem med styrelselösa bolag och s.k. målvakter samt förslaget om

ett aktieägarregister kommer att behandlas i ett annat sammanhang. Förslaget om

att på visst sätt komplettera brottsbalkens regler om medverkan behandlas dock

redan här.

Hösten 1995 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare för att

utreda vissa frågor om branschsanering och andra åtgärder mot ekonomisk

brottslighet (Ju 1995:11). Utredningen antog namnet Branschsaneringsutredningen.

 Den överlämnade i september 1997 betänkandet Branschsanering och andra metoder

mot ekobrott. Regeringen tar i detta ärende upp utredningens förslag om krav på

typgodkända kassaregister och lämnande av kvitto m.m. samt förslaget om

införande av en ny form av förvärvsverksamhet, s.k. singelföretag. En

sammanfattning av betänkandet och lagförslag i nu aktuella delar finns i bilaga

6 respektive 7. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 8. En remissammanställning finns tillgänglig i

lagstiftningsärendet (Ju97/3033).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 22 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

 lagförslag som finns i bilaga 9.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 10. Regeringen har följt Lagrådets förslag.

Lagrådets synpunkter behandlas i författningskommentaren.

I förhållande till lagrådsremissen har dessutom några rent redaktionella

ändringar gjorts.

4 Lag om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall

4.1 Tillämpningsområdet m.m.

Regeringens förslag: Lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i

vissa fall, m.m. (rådgivningslagen) ändras så att den omfattar - förutom

rådgivning och sådant biträde som i praktiken innefattar rådgivning - även annat

 yrkesmässigt juridiskt eller ekonomiskt biträde. Lagens namn ändras till följd

därav till lagen om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall.

Räckvidden av lagens straff- och förbudsbestämmelser utsträcks alltså till allt

slags juridiskt eller ekonomiskt biträde. Brottsrubriceringen ändras till

vårdslöst biträde.

Regeringens bedömning: I övrigt bör förutsättningarna för straff respektive

förbud inte ändras.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag men har

en annorlunda lagteknisk utformning.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder i huvudsak

utredningens förslag. Vid remissmötet den 18 maj 2000 menade bl.a. Svea hovrätt

och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet att det, med anledning

 av lagens utvidgade tillämpningsområde, borde belysas mer utförligt vilka

handlingssätt som innebär grov oaktsamhet i lagens mening. Fakultetsnämnden

m.fl. förordade vidare att straffbarheten, såvitt gäller vårdslöst biträde,

begränsas till fall där biträdet faktiskt har underlättat ett brott.

Bakgrund: Rådgivningslagen tillkom som ett led i kampen mot den ekonomiska

brottsligheten. Lagen syftar till att försvåra sådan oseriös rådgivning som ofta

 är en förutsättning för ekonomisk brottslighet. I 1 § rådgivningslagen

definieras rådgivningsverksamhet som en verksamhet där någon yrkesmässigt går

andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter. Den som utövar rådgivningsverksamhet och av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning kan enligt 2 § dömas för vårdslös rådgivning.

Vidare kan enligt 3 § den som i rådgivningsverksamhet har gjort sig skyldig till

 brott som inte är ringa förbjudas att utöva rådgivningsverksamhet under en viss

 tid (rådgivningsförbud). Hur begreppet "rådgivningsverksamhet" definieras blir

alltså bestämmande för räckvidden av straffbestämmelsen om vårdslös rådgivning

och bestämmelsen om rådgivningsförbud.

Enligt förarbetena till rådgivningslagen omfattar uttrycket "råd eller annat

biträde" även konkreta åtgärder för att omsätta ett råd i praktiken (se prop.

1984/85:90 s. 34). Som typfall nämns upprättande av avtal, biträde vid

självdeklaration, upplysningar om gällande rätt, biträde med bolagsbildning,

bokföring och valutatransaktioner. Lagrådet konstaterade att under begreppet

"annat biträde" rent språkligt kunde falla en mängd andra åtgärder än de nu

nämnda. Lagrådet ansåg dock att det inte fanns något egentligt behov av att

begränsa tillämpningsområdet genom ett mera precist uttryck än "annat biträde",

eftersom det avgörande för tillämpbarheten av straffbestämmelsen - utöver

sambandet med rådgivning och frågan om yrkesmässighet - är att biträdesåtgärden

skall ha främjat ett brott.

Frågan om den närmare innebörden av definitionen aktualiserades i rättsfallet

NJA 1995 s. 505, där Högsta domstolen hade att bedöma om vissa förfaranden

objektivt sett var att hänföra till straffbar rådgivningsverksamhet. Högsta

domstolen fann att rådgivningslagen enligt sin ordalydelse har ett mera

vidsträckt tillämpningsområde än vad som enligt motiven synes ha varit avsikten

med den. I det läget borde, enligt Högsta domstolen, företräde ges åt det för

den misstänkte förmånligaste alternativet, vilket innebar att med

rådgivningsverksamhet borde förstås, förutom konkreta råd, endast sådant biträde

 som i praktiken innefattar rådgivning.

Skälen för regeringens förslag

Lagens tillämpningsområde bör ändras

Rådgivningslagen har sedan den trädde i kraft den 1 juli 1985 tillämpats ytterst

 sällan. Efter Högsta domstolens dom 1995 kom dock ett antal domar där frågor om

 vårdslös rådgivning och rådgivningsförbud behandlades (se Malmö tingsrätts dom

1996-10-02 i mål B 12220/96, Gällivare tingsrätts dom 1997-06-18 i mål B 463/92,

 Stockholms tingsrätts dom 1997-06-18 i mål B 6088/94, Helsingborgs tingsrätts

dom 1998-01-20 i mål B 300/93, Svea hovrätts dom 1998-11-03 i mål B 1817/98 och

Hovrättens över Skåne och Blekinge dom 1999-04-23 i mål B 578/98). De fall som

har förekommit visar att rådgivningslagen fyller en funktion. En viss preventiv

effekt på oseriös rådgivning kan man också räkna med att lagen har.

Högsta domstolens dom har satt fokus på rådgivningslagens tillämpningsområde.

Det kan ifrågasättas om det i sak är motiverat att endast sådant juridiskt eller

 ekonomiskt biträde som i praktiken innebär rådgivning skall omfattas av lagen.

Också juridiskt eller ekonomiskt biträde som inte kan sägas innefatta rådgivning

 kan vara betydelsefullt för att brottsliga avsikter skall kunna fullföljas och

därmed lika straffvärt som rådgivning. Finansiering, förmedling, värdering och

hjälp med ansökningar om tillstånd är exempel på sådana verksamheter som i dag

ofta inte omfattas av begreppet rådgivningsverksamhet - och därmed inte av

straff- och förbudsbestämmelserna - men som ibland utgör nödvändiga

förutsättningar för genomförandet av ekonomisk brottslighet. En utvidgning av

rådgivningslagens tillämpningsområde så att den omfattar även dessa slag av

verksamheter kan också leda till att de som bedriver sådan verksamhet blir mera

vaksamma vad gäller förekomsten av brott. Detta kan i sin tur antas få en

brottsavhållande effekt.

Behovet av att stävja brottsliga förfaranden gör sig gällande i ett antal olika

verksamheter. En begränsning till vissa typer av juridiskt eller ekonomiskt

biträde som är mer frekvent förekommande vid ekonomisk brottslighet låter sig

inte enkelt göras. Att låta lagen omfatta allt slags juridiskt eller ekonomiskt

biträde undanröjer också den ibland svåra gränsdragningen mellan biträde som har

 karaktären av rådgivning och annat biträde. Lagen kan därmed bli lättare att

tillämpa. Straff- och förbudsbestämmelsernas räckvidd bör alltså utsträckas till

 att omfatta allt slags yrkesmässigt juridiskt eller ekonomiskt biträde.

En sådan utvidgning ger emellertid anledning att överväga om straff- och

förbudsbestämmelserna är ändamålsenligt utformade. Denna fråga behandlas under

följande rubriker.

I samband med att lagens tillägmpningsområde ändras bör också det i lagen

använda uttrycket "verksamhet" tas bort. Begreppet har gett upphov till viss

tveksamhet om det som som åsyftas är en handling - att lämna biträde - eller en

verksamhet i betydelsen rörelse (se Suzanne[REDACTED_EFTERNAMN], Juridisk tidsskrift

1995-96 nr 3 s. 841 f.) Genom att begreppet tas bort ur beskrivningen av vad som

 omfattas av lagen klargörs att straffbestämmelsen tar sikte på ett visst

handlingssätt och att förbudsbestämmelsen avser ett visst slag av biträde,

juridiskt eller ekonomiskt, och inte, som vid näringsförbud, driften av en

rörelse.

Straffbestämmelsen

I 2 § första stycket rådgivningslagen föreskrivs att den som i utövningen av

rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en straffbelagd gärning skall

dömas för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i högst två år. Straffet

 får inte sättas högre än vad som är föreskrivet för den gärning som har

främjats. I samma stycke föreskrivs vidare att det inte skall dömas till ansvar

i ringa fall. Genom bestämmelserna i andra stycket avgränsas straffbestämmelsens

 tillämpningsområde ytterligare. Om främjandet utgör medverkan till brott enligt

 23 kap. brottsbalken, skall nämligen straffbestämmelsen i första stycket inte

tillämpas. Detsamma gäller om det enligt en särskild bestämmelse gäller att

straff inte kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

Utmärkande för straffbestämmelsen i rådgivningslagen är att oaktsam medverkan

till uppsåtligt brott bestraffas, något som inte kan ske med stöd av den

allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § brottsbalken. Bestämmelsen kan

alltså sägas utgöra ett komplement till de allmänna medverkansreglerna i

brottsbalken. I förarbetena nämns att det bör krävas av en rådgivare att denne i

 sin verksamhet handlar med aktsamhet, framför allt om hans biträde kan tänkas

gagna brottslighet av olika slag. Genom att straffbelägga även medverkan som

sker av oaktsamhet ville lagstiftaren markera att också de rådgivare som står

utanför de redan befintliga kontrollsystemen måste vara försiktiga med att lämna

 råd som kan underlätta brottslig verksamhet (se prop. 1984/85:90 s. 15). Ett

annat skäl att utsträcka medverkansansvaret på detta område till vissa

oaktsamhetsfall var att det skulle minska olägenheterna av att det i allmänhet

är svårt att styrka att en rådgivare har haft uppsåt att främja brott.

Vad som ovan har sagts kan antas gälla för juridiskt eller ekonomiskt biträde i

allmänhet. Mot bakgrund av den betydelse juridiskt eller ekonomiskt biträde kan

ha för att genomföra brott bör alltså det aktsamhetskrav som ställs på rådgivare

 ställas på alla yrkesutövare som ägnar sig åt detta slags biträde.

Oaktsamhetsrekvisitet i straffbestämmelsen bör alltså kvarstå.

Enligt den nuvarande bestämmelsen gäller att oaktsamheten skall ha varit grov

för att straffansvar skall kunna aktualiseras. Departementschefen anförde att

man därmed får en klarare markering mellan straffbart och straffritt, något som

är en viktig rättssäkerhetsaspekt inte minst när det gäller kriminalisering av

ett vårdslöst förfarande (se prop. 1984/85:90 s. 15). Näringsutskottet anförde

att med bl.a. denna begränsning står bestämmelsen i god överensstämmelse med

kravet på rättssäkerhet (se bet. NU 1984/85:19 s. 9).

Enligt regeringens mening bör det också i nu aktuella fall - vid andra former av

 juridiskt eller ekonomiskt biträde än rådgivning - krävas en kvalificerad

oaktsamhet för att straffansvar skall komma ifråga. Vad som enligt regeringens

mening bör straffbeläggas är sådana förfaranden som består i att lämna biträde

trots att det finns en klar risk för att handlandet främjar ett brott liksom

förfaranden som påtagligt avviker från god sed och som typiskt sett är ägnade

att främja brott, såsom utfärdandet av värdeintyg utan någon som helst kontroll.

Ansvar bör således komma i fråga endast i fall där den som lämnar biträde har

gjort sig skyldig till oaktsamhet i mera avsevärd mån. Detta synsätt

överensstämmer med vad som sägs i motiven till den nu gällande

straffbestämmelsen (se prop. 1984/85:90 s. 35). Kravet på att oaktsamheten skall

 vara grov bör alltså gälla vid allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde.

En annan förutsättning för straffbarhet enligt den nuvarande bestämmelsen är att

 biträdet skall ha främjat en straffbelagd gärning. I förarbetena till den

nuvarande bestämmelsen (se prop. 1984/85:90 s. 35) sägs att vad som i olika fall

 skall krävas för att en straffbelagd handling skall anses ha främjats genom

rådgivningen får avgöras i princip på samma sätt som enligt de allmänna

medverkansreglerna i 23 kap. brottsbalken. Medverkansreglerna i brottsbalken har

 allmänt sett ett mycket vitt tillämpningsområde. Främjande av brott kan ske

inte bara genom fysiska åtgärder utan också genom psykisk medverkan, såsom att

ge någon råd eller annars stärka gärningsmannen i hans uppsåt. Rådgivningslagens

 tillämpningsområde har dock ett smalare tillämpningsområde, eftersom det skall

vara fråga om juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Främjande av brott kan föreligga även om medverkansgärningen inte kan sägas vara

 en förutsättning för brottet. I doktrinen har därvid gjorts gällande att ett

främjande föreligger också när en person har försökt att underlätta en gärning

men faktiskt har motarbetat den (se[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Brottsbalken En kommentar

s. 23:52 med hänvisningar). En handling som varken fysiskt eller psykiskt har

haft inflytande på brottets tillkomst är dock inte att anse som medverkan.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet m.fl. anser att det finns

skäl att begränsa den nu aktuella straffbestämmelsens tillämpningsområde till

fall där det oaktsamma biträdet faktiskt har underlättat en straffbelagd

gärning. En sådan begränsning skulle kunna motiveras av rättssäkerhetsskäl,

eftersom gränsen för det straffbara området är förhållandevis oskarp.

Regeringen konstaterar för sin del att en begränsning av straffbarheten till

fall där biträdet faktiskt har underlättat en gärning innebär att resultatet i

det enskilda fallet blir avgörande för om personen i fråga kan straffas.

Resultatet kan bli slumpmässigt. Samma grovt oaktsamma biträde, t.ex. ett

utfärdande av ett värdeutlåtande endast på grundval av en uppdragsgivares falska

 uppgifter, skulle i ett fall kunna leda till att ett brott underlättades -

personen i fråga fick låna pengar på grund av uppgifterna i utlåtandet - medan

det i ett annat fall skulle kunna leda till att brottsplanen uppdagades - någon

fattade misstankar på grund av uppgifterna i utlåtandet. Ett syfte med

straffbestämmelsen är att påverka personer att avhålla sig från sådant oaktsamt

biträde som typiskt sett kan underlätta brottsliga gärningar. Även i vissa fall

där det kan ifrågasättas om medverkan verkligen har underlättat brottets

genomförande bör alltså ansvar kunna utdömas.

Mot den nu angivna bakgrunden är det enligt regeringens mening inte lämpligt att

 utforma de aktuella medverkansansvaret på ett annorlunda sätt än vad som gäller

 för medverkansansvar i allmänhet.

Såsom straffbestämmelsen i dag är utformad skall det, som nämnts, inte dömas

till ansvar i ringa fall. Enligt förarbetena avses med ringa fall i första hand

ett främjande av en straffbelagd handling som i det särskilda fallet framstår

som bagatellartad (se prop. 1984/85:90 s. 36). Det sägs vidare att det är

tydligt att, om brottet är så ringa att straff för uppsåtlig medverkan inte

kunnat ådömas, så skall straffbestämmelsen inte tillämpas. Vidare sägs att

ansvarsfrihet också bör föreligga om rådgivarens handlande, låt vara grovt

oaktsamt, med hänsyn till omständigheterna framstår som ursäktligt.

Behovet av en ansvarfrihetsbestämmelse för ringa fall kvarstår även efter en

utvidgning av tillämpningsområdet. Som exempel kan nämnas att en värderingsman

av grov oaktsamhet har medverkat till ett brott som ligger på gränsen till det

straffbara, t.ex. en mindre förbrytelse mot någon näringsrättslig reglering.

Inte heller i denna del föreslås alltså någon ändring.

Förbudsbestämmelsen

Förutsättningarna för meddelande av förbud regleras i 3 § rådgivningslagen.

Förbud får meddelas den som i rådgivningsverksamhet har gjort sig skyldig till

brott som inte är ringa. I andra stycket sägs att om förbud meddelas omfattar

det också medverkan i annans rådgivningsverksamhet.

Den föreslagna utvidgningen av lagens tillämpningsområde innebär dels att ett

förbud skall kunna åläggas även den som yrkesmässigt sysslar med annat juridiskt

 eller ekonomiskt biträde än rådgivning och därvid gör sig skyldig till brott,

dels att förbudet skall avse allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde,

liksom medverkan i biträde som annan ger.

Förbudet kommer alltså att aktualiseras i fler situationer än tidigare. Någon

risk för att förbud kommer att åläggas i situationer där det inte är motiverat

torde dock inte föreligga. Fortfarande bör det bedömas på grundval av

förhållandena i det enskilda fallet om förbud bör meddelas (se vidare avsnitt

4.2). Vidare bör, liksom idag, förbud inte meddelas vid ringa brott. Uttrycket

"ringa brott" är inte avsett att anknyta till den indelning i svårhetsgrader som

 finns vid ett stort antal brott utan syftar på brott som vid en samlad

bedömning framstår som mindre allvarliga, utifrån de syften som ligger till

grund för regleringen (se prop. 1984/85:90 s. 37).

Ett förbud kommer också att bli mer omfattande. En person som meddelas ett

förbud kommer enligt huvudregeln inte att kunna ägna sig åt något slag av

juridiskt eller ekonomiskt biträde eller medverka i annans biträde. Om ett

förbud skulle anses alltför långtgående i ett enskilt fall, finns det emellertid

 möjlighet att undanta viss verksamhet från förbudet (se 3 § andra stycket).

Utvidgningen av lagens tillämpningsområde ger därför inte anledning att

modifiera förbudsbestämmelsen. Av redaktionella skäl bör dock lagtexten utformas

 så att förbud kan meddelas den som har begått brott när juridiskt eller

ekonomiskt biträde lämnats.

Slutsatser m.m.

Enligt regeringens mening är det lämpligt att utvidga rådgivningslagens

tillämpningsområde till att avse allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Såväl straffbestämmelsen som bestämmelsen om förutsättningar för förbud och

förbudets omfattning bör - såsom har framgått - vara utformade på i huvudsak

samma sätt som hittills. För att bättre spegla straffbestämmelsens innebörd bör

dock brottsrubriceringen ändras till vårdslöst biträde.

Till följd av av utvidgningen av lagens tillämpningsområde bör även namnet på

lagen ändras.

4.2 Ändrade regler för när förbud bör meddelas

Regeringens förslag: I lagen anges att domstolen vid bedömningen av om förbud

mot juridiskt eller ekonomiskt biträde bör meddelas skall beakta brottslighetens

 straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort sig skyldig

till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde

gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är

fängelse i sex månader, skall biträdesförbud meddelas, om inte särskilda skäl

talar mot det.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanerna stöder förslaget eller har

ingen invändning mot det. Riksåklagaren anser att det bör övervägas om inte

förbud skall vara obligatoriskt när förutsättningarna är uppfyllda.

StyrelseAkademien Västsverige motsätter sig en presumtion för förbud vid viss

grov brottslighet.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med nuvarande regler om rådgivningsförbud

 är att en rådgivare som klart har dokumenterat sin olämplighet att biträda

andra genom att begå brott i rådgivningsverksamheten skall kunna hindras att

bedriva sådan verksamhet under en viss tid. De bestämmelser om förbud mot

juridiskt eller ekonomiskt biträde som nu föreslås har ett liknande syfte.

Det kan mot den bakgrunden synas naturligt att pröva frågan om förbud skall

meddelas med hänsyn till risken för att den aktuella personen skall göra sig

skyldig till nya brott i verksamheten. Ett sådant synsätt kommer också till

uttryck i förarbetena till de nuvarande bestämmelserna. Domstolen skall göra en

prognos beträffande återfallsrisken och lägga den till grund för sitt avgörande.

 Bedöms återfallsrisken som liten, bör något förbud inte meddelas (se prop.

1984/85:90 s. 37).

Enligt regeringens bedömning är det emellertid tveksamt att låta ett så

svårbedömbart kriterium som återfallsrisken vara avgörande för frågan om förbud

skall meddelas. Fall som framstår som likvärdiga med hänsyn till de begångna

brottens allvar m.m. riskerar att behandlas olika i nu aktuellt hänseende.

Lämpligare är att pröva frågan om förbud på grundval av brottslighetens

straffvärde. Vidare bör hänsyn tas till om den aktuella personen tidigare har

gjort sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Detta bör komma till uttryck i lagen. Regeringen bedömer att också en prövning

enligt de nu angivna kriterierna kommer att fånga upp de fall där ett förbud är

motiverat med hänsyn till de inledningsvis angivna syftena bakom lagstiftningen.

Bestämmelserna bör utformas så att förbud regelmässigt meddelas i de fall där

den aktuella personen har gjort sig skyldig till grov brottslighet när biträde

lämnats. Enligt regeringens mening har personen i dessa fall redan genom brottet

 visat att han är olämplig att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde. För att

 säkerställa att förbud meddelas i dessa fall kan det vara ändamålsenligt att

införa en särskild presumtionsregel. Den kan lämpligen utformas i anslutning

till motsvarande bestämmelse i 3 § andra stycket lagen (1986:436) om

näringsförbud, dvs. förbud skall meddelas, om den som talan om förbud avser har

gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är

fängelse i sex månader. Presumtionsregeln kommer därmed att bli tillämplig vid

bl.a. grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott och grovt

skattebrott.

En särskild fråga är om förbud alltid skall meddelas den som har gjort sig

skyldig till brott av de angivna slagen eller om det bör finnas utrymme att i

enstaka fall underlåta att meddela förbud. Utredningen har förordat att

presumtionen för meddelande av förbud i dessa fall skall brytas om det finns

särskilda skäl och har som exempel nämnt den situationen att gärningen framstår

som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt bedriven verksamhet.

Riksåklagaren har mot detta anfört att den som har gjort sig skyldig till ett så

 allvarligt brott som förutsätts för tillämpning av presumtionsregeln måste

anses ha visat en sådan uppenbar brist på respekt för grundläggande normer i

samhället att förbud skall anses påkallat även när det kan anses vara fråga om

en engångsföreteelse.

Regeringen anser för sin del att omständigheterna i det enskilda fallet kan vara

 sådana att ett förbud inte är påkallat, trots att det är fråga om brottslighet

av det kvalificerade slag som den föreslagna presumtionsregeln tar sikte på.

Presumtionen bör därför kunna brytas i undantagsfall. För detta bör krävas

särskilda skäl, dvs. utrymmet för att underlåta att meddela förbud i de aktuella

 fallen bör vara begränsat. Enligt regeringens mening bör det för att

presumtionen skall brytas inte vara tillräckligt att den aktuella gärningen

framstår som en engångsföreteelse. Det bör dessutom vara fråga om en situation

där ett förbud skulle drabba den enskilde särskilt hårt och där den samlade

effekten av samhällets reaktion på brottet inte skulle stå i proportion till den

 enskildes skuld. En annan situation där presumtionen skulle kunna brytas är om

 domstolen med tillämpning av 23 kap. 5 § brottsbalken dömer till ett lindrigare

 straff än vad som är föreskrivet för brottet. Det kan vara fallet om en person

endast i mindre grad har medverkat till någon annans grova brottslighet.

4.3 Överträdelse av förbud

Regeringens förslag: Vid överträdelse av ett förbud skall förbudstiden

förlängas, om inte särskilda skäl talar mot det.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Den som överträder ett rådgivningsförbud skall

enligt 8 § första stycket rådgivningslagen dömas till fängelse i högst två år.

Om brottet bedöms som ringa, är straffskalan i stället böter eller fängelse i

högst sex månader. Enligt andra stycket kan vid överträdelse av förbudet även

beslutas om förlängning av förbudstiden med högst fem år.

Det nuvarande sanktionssystemet framstår som ändamålsenligt. Enligt regeringens

mening bör det dock införas en bestämmelse om att en överträdelse av förbudet

skall föranleda en förlängning av förbudstiden, om det inte finns särskilda skäl

 mot det. En sådan regel överensstämmer med vad som numera gäller i fråga om

näringsförbud och torde också bidra till respekten för regelverket.

4.4 Förbudstiden

Regeringens förslag: Ett förbud skall kunna meddelas för upp till tio år.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig stöder

förslaget. StyrelseAkademien Västsverige menar att det saknas bärande skäl för

att ett förbud skall kunna meddelas för en tid överstigande fem år.

Skälen för regeringens förslag: Förbud får i dag meddelas för en tid av högst

fem år. När det gäller frågan om hur lång förbudstid som bör bestämmas i det

enskilda fallet sägs i lagens förarbeten att förbudstiden får avgöras med hänsyn

 till omständigheterna, såsom risken för upprepande och brottets svårhetsgrad

(se prop. 1984/85:90 s. 38). Om brottet förskyller fängelse i mer än en eller

annan månad, finns det, enligt vad departementschefen anförde, i allmänhet ingen

 anledning att meddela förbud för kortare tid än fem år.

Regelverket bör enligt regeringens uppfattning utformas så att det finns en

möjlighet att i varje enskilt fall bestämma en förbudstid av sådan längd att

förbudet inte framstår som ett slag i luften. Vid särskilt grova fall kan en

förbudstid om fem år vara otillräcklig. Fängelsestraffet kan ju vara längre. Det

 är visserligen inte givet att förbudstiden skall vara längre än

fängelsestraffet. Syftet med förbudet är ju i första hand att hindra oseriösa

personer från att ägna sig åt juridiskt eller ekonomiskt biträde. Detta syfte

uppnås även genom ett fängelsestraff. Den maximala förbudstiden bör emellertid

vara längre än i dag. En sådan förändring skapar utrymme för en mera nyanserad

bedömning än vad som för närvarande är möjligt, särskilt vid grov brottslighet

eller när det är fråga om återfall i brott. Den övre gränsen kan lämpligen

bestämmas till tio år, samma gräns som gäller för näringsförbud.

4.5 Ansvaret för registret över förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde

Regeringens förslag: Ansvaret för registret över förbud förs över från

Riksskatteverket till Patent- och registreringsverket.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget.

Skälen för regeringens förslag: I dag förs register över meddelade

rådgivningsförbud av Riksskatteverket. Anledningen till att denna uppgift en

gång lades på Riksskatteverket var att verket redan förde register över

meddelade näringsförbud. Den uppgiften fördes dock över till Patent- och

registreringsverket på grund av den allt större roll som verket har fått som

central myndighet för företagsregistren (se prop. 1993/94:171).

Det är en i viss mån främmande uppgift för Riksskatteverket att föra register

över meddelade rådgivningsförbud eller, med den här föreslagna terminologin,

förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde. Det framstår som ändamålsenligt

att en och samma myndighet blir huvudman för såväl detta register som registret

över näringsförbud, eftersom syftena med förbuden är likartade. Vidare torde det

 underlätta för dem som efterfrågar registeruppgifter att dessa finns hos en och

 samma myndighet. Ansvaret för förandet av registret över förbud mot juridiskt

eller ekonomiskt biträde bör därför föras över till Patent- och

registreringsverket.

4.6 Kungörande av förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde

Regeringens förslag: Beslut om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde

skall kungöras.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har uttalat sig stöder

utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Datainspektionen anser

att kungörande är en onödigt ingripande åtgärd.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheterna att effektivt övervaka att ett

förbud iakttas är i praktiken begränsade. Rådgivning eller annat biträde äger

ofta rum i sådana former - muntligen, på tu man hand med klienten eller per

telefon - att det kan vara svårt för utomstående att få kännedom om att biträde

har lämnats. Det ankommer på polis- och åklagarmyndigheterna att utreda och

beivra överträdelser. I förarbetena till rådgivningslagen (se prop. 1984/85:90

s. 29) konstaterade departementschefen att det i många fall måste bli svårt för

dessa myndigheter att få kännedom om en överträdelse, delvis därför att det ofta

 saknas målsägande som kan förväntas anmäla brottet. Därför är det, framhöll

departementschefen, desto viktigare att andra myndigheter vid behov aktivt

medverkar i kontrollen. Tanken är alltså att kontrollen av efterlevnaden av

förbuden huvudsakligen skall ske genom att olika myndigheter, som i sin

verksamhet kommer i kontakt med dem som har fått förbud, underrättar polis eller

 åklagare vid misstankar om överträdelser. En förutsättning för att en sådan

kontroll skall fungera är att myndigheter och andra lätt kan få tillgång till

uppgifter om meddelade förbud. Bland annat för att tillgodose detta

informationsbehov gjordes registret över meddelade rådgivningsförbud offentligt.

Som nämnts förutsätter en kontroll som bygger på att myndigheter och andra

uppmärksammar och reagerar på överträdelser av meddelade beslut att uppgifter om

 sådana ges en viss spridning. En åtgärd ägnad att förbättra förutsättningarna

för kontrollen kan vara att kungöra besluten om förbud. Detta sker i dag med

beslut om näringsförbud.

Frågan om kungörande berördes i förarbetena till rådgivningslagen.

Departementschefen avfärdade då tanken på ett kungörande utan att ge några

närmare skäl (se prop. 1984/85:90 s. 30). Det främsta argumentet mot en ordning

med kungörande är givetvis att det inkräktar på den personliga integriteten att

sprida uppgifter som med hänsyn till förutsättningarna för meddelande av förbud

innebär att den har fått biträdesförbud utpekas som brottslig. Mot detta måste

vägas betydelsen av att myndigheter och andra kan skaffa sig kännedom om

meddelade förbud, något som indirekt torde vara av största betydelse för att

förbuden efterlevs. Man bör också ha i åtanke att uppgifterna i registret över

meddelade förbud redan i dag är offentliga.

Enligt regeringens uppfattning talar därför övervägande skäl för att beslut om

förbud bör kungöras. En bestämmelse om detta bör ges i lag. Den närmare

utformningen av förfarandet bör dock kunna beslutas om i annan ordning.

5 Hinder mot att kringgå näringsförbud

Regeringens förslag: Den som har meddelats näringsförbud skall inte få inneha

fullmakt att företräda vare sig en enskild näringsidkare i dennes

näringsverksamhet eller en sådan juridisk person som han till följd av

näringsförbudet inte får vara styrelseledamot i. Förbudet skall dock inte

omfatta s.k. ställningsfullmakt.

Utredningens förslag: Överenstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte några invändningar mot

utredningens förslag. Sveriges advokatsamfund anser att förslaget är alltför

långtgående och att det skulle vara tillräckligt att förbjuda användningen av

generalfullmakter. Fondbolagens förening ifrågasätter behovet av lagstiftningen.

 Svenska Bankföreningen anser att det bör klargöras genom vägledande uttalanden

att rättshandlingar som vidtas med stöd av en fullmakt som innebär att en

överträdelse av näringsförbud ägt rum inte blir ogiltiga. Svenska

Fondhandlareföreningen anser att detta bör framgå av lagen.

Bakgrund: Ändamålet med lagen (1986:436) om näringsförbud är främst att hindra

personer som i näringsverksamhet orsakar stora skador att fortsätta med det (se

prop. 1995/96:98 s. 10). För att näringsförbud skall kunna meddelas förutsätts

att ett förbud är påkallat från allmän synpunkt och att personen i fråga

- grovt har åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamheten och därvid har

gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa,

- grovt har åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamheten och därvid i

avsevärd omfattning har underlåtit att betala skatt, tull eller annan avgift

till det allmänna, eller

- har försatts i konkurs och förfarit grovt vårdslöst mot sina borgenärer eller

på annat sätt grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhet.

Näringsförbud kan åläggas såväl enskilda näringsidkare som företrädare för

juridiska personer. Även den som i annan egenskap har utövat ledningen av en

näringsverksamhet eller utåt har framträtt som ansvarig för en näringsverksamhet

 kan bli föremål för näringsförbud (se 1, 1 a, 2 och 4 §§).

Den som har näringsförbud får för en viss tid, tre till tio år (se 5 §), inte

driva näringsverksamhet, inte äga, bilda eller inneha vissa funktioner i

juridiska personer (styrelseledamot, suppleant, firmatecknare, verkställande

direktör och vice verkställande direktör samt, i fråga om europeiska ekonomiska

intressegrupperingar, företagsledare) eller faktiskt utöva ledningen av

näringsverksamhet (se 6 § första stycket). Inte heller får en person som har

ålagts näringsförbud vara anställd eller ta emot uppdrag i en näringsverksamhet

som drivs av en närstående (se 7 §).

Skälen för regeringens förslag: Det är inte ovanligt att den som har fått

näringsförbud försöker kringgå förbudet genom att utnyttja bulvaner. Det kan gå

till på så sätt att han låter en bulvan registrera sig i handelsregistret eller

aktiebolagsregistret och att bulvanen sedan ställer ut en s.k. generalfullmakt

för honom. I och för sig innebär ett sådant förfarande en överträdelse om den

som har näringsförbud faktiskt utövar ledningen över bolaget. I bevishänseende

skulle det emellertid vara en fördel om redan innehavet av fullmakten utgjorde

en överträdelse av förbudet.

I betänkandet Ett renodlat näringsförbud (SOU 1995:1) tog

Näringsförbudsutredningen upp problemet med kringgående av näringsförbud genom

användning av generalfullmakter. I betänkandet sades bl.a. att det framstod som

oklart om blotta innehavet av en generalfullmakt innebar en överträdelse av ett

näringsförbud. Det föreslogs ett uttryckligt förbud för den som meddelats

näringsförbud att inneha en "generell fullmakt". Regeringen ansåg dock att

termen generell fullmakt kunde ge upphov till tolkningsproblem, eftersom en

entydig definition saknades. Det framhölls vidare att ett sådant förbud lätt

kunde kringgås genom att en eller flera fullmakter ställdes ut, som inte skulle

kunna betecknas som generella men ändå ge ett vidsträckt handlingsutrymme (se

prop. 1995/96:98 s. 26 f.). Förslaget ledde alltså inte till lagstiftning.

Regeringen gör fortfarande bedömningen att begreppet generell fullmakt eller

generalfullmakt ger upphov till avgränsningssvårigheter. För att hindra den som

har meddelats näringsförbud att kringgå förbudet med hjälp av fullmakt måste det

 därför införas en regel enligt vilken denne mer generellt förbjuds att inneha

fullmakt i näringsverksamhet. Detta kan ske genom ett förbud för den som har

näringsförbud att inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i

dennes näringsverksamhet eller en sådan juridisk person som det är förbjudet för

 honom att vara styrelseledamot i. För att ett sådant förbud inte skall gå för

långt bör dock s.k. ställningsfullmakter (jfr 10 § andra stycket lagen

[1915:218] om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område)

undantas. I annat fall skulle den som har näringsförbud inte kunna vara

exempelvis expedit i en butik.

Ett generellt förbud att inneha fullmakt i näringsverksamhet medför att

näringsförbudets räckvidd utsträcks till att omfatta även all löpande

verksamhet, under förutsättning att den sker med stöd av annan fullmakt än

ställningsfullmakt. En sådan ordning kan i och för sig synas långtgående,

eftersom det är önskvärt att ett näringsförbud inte i onödan inskränker den

berördes försörjningsmöjligheter. Å andra sidan framstår det som angeläget att

undanröja den möjlighet till kringgående av ett näringsförbud med hjälp av

fullmakt som finns för närvarande. Det ter det sig också inkonsekvent att den

som har näringsförbud inte får vara firmatecknare men att inget hindrar att han

genom en fullmakt ges motsvarande behörighet.

När man överväger konsekvenserna av ett generellt förbud av innehav av fullmakt,

 bör man också beakta den möjlighet till dispens som ges i 19 §

näringsförbudslagen. Genom en dispens kan man undvika att ett näringsförbud får

alltför långtgående följder i det enskilda fallet. Dispens bör normalt kunna

lämnas exempelvis för anställda med uppgifter som förutsätter bank- eller

postfullmakter.

Regeringen anser alltså övervägande skäl tala för en förbudsregel av angivet

slag.

Ett förbud mot att inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare bör

begränsas till att avse näringsverksamheten. Privata angelägenheter bör inte

omfattas av ett fullmaktsförbud. När det gäller juridiska personer som

uteslutande bedriver näringsverksamhet bör naturligtvis hela verksamheten

omfattas av förbudet. Viss tveksamhet kan råda om detsamma bör gälla juridiska

personer som bedriver både näringsverksamhet och annan verksamhet, såsom vissa

stiftelser och ideella föreningar. Principiellt kan det diskuteras om inte sådan

 annan verksamhet borde undantas från förbudet. Svårigheterna att i praktiken

dra en gräns mellan verksamhetsområdena gör dock att det, enligt regeringens

mening, är lämpligare att låta förbudet omfatta all verksamhet även i sådana

juridiska personer. I det enskilda fallet kan möjligheten att ge dispens

utnyttjas.

Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen anser att det bör

klargöras att rättshandlingar som företas med stöd av fullmakt och som innebär

en överträdelse av förbudet inte blir ogiltiga.

Frågan om giltigheten av rättshandlingar företagna vid en överträdelse av ett

näringsförbud berördes kort i förarbetena till 1980 års regler om näringsförbud

i konkurslagen (se prop. 1979/80:83 s. 58). Departementschefen anförde därvid

följande.

 "För tydlighets skull bör till sist påpekas att, om någon överträder ett

 meddelat förbud, detta i och för sig ej innebär att rättshandlingar som han i

samband därmed har företagit blir ogiltiga. En annan sak är att ogiltighet kan

bli följden, om han personligen är försatt i konkurs (jfr 20 och 21 §§ KL)."

Det finns enligt regeringens mening inte anledning att frångå den ståndpunkt som

 detta uttalande ger uttryck för.

6 Medverkan till brott genom bemyndigande att företräda juridisk person

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon bestämmelse om att den som med

 uppsåt att främja brottslig verksamhet ger annan ett bemyndigande att företräda

 juridisk person skall anses medverka till brott som begås med stöd av

bemyndigandet.

Utredningens förslag: Brottsbalkens regler om medverkan utvidgas så att den som

med uppsåt att främja brottslig verksamhet ger annan ett bemyndigande att

företräda en juridisk person skall anses medverka till brott som begås med stöd

av bemyndigandet.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna avstyrker förslaget

eller anser att dess konsekvenser måste analyseras ytterligare innan det kan

genomföras.

Bakgrund: Det förekommer att brottsliga handlingar på en juridisk persons vägnar

 företas av personer med stöd av fullmakter. Den som har utfärdat en fullmakt

kan ha misstänkt att fullmaktshavaren skulle utnyttja den för något brottsligt

ändamål. Om inte heller full vetskap om detta skulle ha avhållit honom från att

utfärda fullmakten, kan han sägas ha ett uppsåt som avser att brott skall begås.

 Så länge uppsåtet inte avser det konkreta brott som senare faktiskt begås kan

han emellertid inte dömas för medverkan till brottet enligt reglerna i 23 kap. 4

 § brottsbalken. För att någon skall kunna dömas för medhjälp eller anstiftan

till ett brott som någon annan begår måste nämligen uppsåtet avse en i viss mån

individualiserad huvudgärning (se Nils Jareborg, Straffrättens ansvarslära, s.

120 och Ivar Strahl, Allmän straffrätt, s. 259 f.).

Även när fullmaktsgivaren har ett uppsåt i förhållande till de enskilda brott

som senare begås kan han undgå ansvar på grund av att detta uppsåt ofta är svårt

 att bevisa.

Skälen för regeringens bedömning: De brottsbekämpande myndigheterna har inte

sällan svårt att lagföra personer som har möjliggjort brott genom att ställa ut

fullmakter. För att komma till rätta med dessa svårigheter har utredningen

föreslagit ett utvidgat medverkansansvar för personer som bemyndigar andra att

företräda juridiska personer. Med utredningens förslag skulle den som utfärdar

en fullmakt med uppsåt att däri-genom främja brott kunna ådömas ansvar för

anstiftan eller medhjälp till det brott som fullmaktshavaren begår, trots att

det inte har kunnat styrkas att den som utfärdade fullmakten haft uppsåt att

främja just det konkreta brottet. I ett enskilt fall går det kanske att styrka

att den som ställde ut fullmakten gjorde det med insikt om att fullmaktshavaren

skulle använda den för olagliga handlingar men det går inte att bevisa att han

kände till vilka brottsliga handlingar som skulle komma att företas. Med

utredningens förslag skulle han trots detta kunna dömas för medhjälp till de

brott som fullmaktshavaren begår.

Inom straffrätten finns en grundläggande princip om att den brottsliga gärningen

 måste vara täckt av det subjektiva rekvisit som gäller för det aktuella

brottet. Flera remissinstanser har kritiserat utredningens förslag på den

grunden att det avviker från denna princip. Man har påpekat att förslaget leder

till att en person kan dömas för medverkan till brott som han inte har kunnat

förutse eller ens föreställa sig.

Regeringen delar uppfattningen att det synes föra för långt att införa en

bestämmelse som innebär att en person kan dömas för ett brott, för vilket krävs

uppsåt, trots att personen inte har haft uppsåt till det konkreta brottet. För

detta talar, utöver rättssäkerhetsskäl, att en sådan bestämmelse kan få

långtgående och svåröverskådliga konsekvenser.

Av utredningens motivering synes visserligen framgå att utredningen har avsett

att man vid straffvärdebedömningen skall beakta endast det uppsåt som

utställaren av fullmakten har haft. Utredningen torde sålunda ha menat att

utställaren av fullmakten i påföljdshänseende inte skall dömas strängare än vad

som motsvarar det (lindrigare) brott som hans uppsåt avsåg, även om hans

handlande tekniskt sett rubriceras som medverkan till det (allvarligare) brott

som begåtts.

Enligt regeringens mening får även en sådan bestämmelse långtgående och

svåröverskådliga effekter. Det förhållandet att utställaren av fullmakten inte

döms strängare än som motsvarar hans uppsåt hindrar inte att han kommer att

dömas ansvarig för medverkan till ett brott som han i det enskilda fallet kanske

 inte har kunnat förutse.

Regeringen anser alltså att ansvarsbestämmelserna inte bör utvidgas på det sätt

som utredningen har föreslagit. Det kan dock finnas skäl att i ett annat

sammanhang återkomma till frågan om ansvar för personer som möjliggör brott

genom att ge bemyndiganden.

7 Kontroll av ägarförhållanden i samband med tillståndsgivning, tillsyn och stöd

 till näringsverksamhet

Regeringens bedömning: Det bör inte införas några generella be-stämmelser som

ger myndigheterna större befogenheter att under vissa omständigheter utreda och

kontrollera ägarförhållanden m.m. Lämpligheten av att införa ytterligare

befogenheter i detta avseende får i stället övervägas för varje myndighet för

sig.

Utredningens förslag: Generella bestämmelser införs som ger myndigheter i

verksamhet som består i tillståndsprövning, tillsyn eller lämnande av stöd med

avseende på näringslivet vidgade möjligheter att utreda och kontrollera vem som

utövar ledningen eller har ett väsenligt ekonomiskt intresse i ett företag som

är föremål för myndighetens verksamhet. Under förutsättning att det är av

betydelse för myndighetens verksamhet hur det förhåller sig i dessa hänseenden

och att myndigheten finner anledning att genomföra en särskild utredning i syfte

 att klarlägga förhållandena, skall myndigheten få

- vid vite ålägga ett företag eller någon annan att tillhandahålla uppgifter

eller handlingar,

- vid vite ålägga den som kan förväntas kunna lämna upplysningar i saken att

inställa sig till förhör på tid och plats som myndigheten bestämmer, eller

- avlägga besök i lokaler som inte utgör bostad.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stöder utredningens förslag eller

har inte några invändningar mot det. Sveriges Industriförbund och Svenska

Arbetsgivareföreningen avstyrker förslaget och anser att utvidgningar av

aktuellt slag bör utredas ordentligt inom varje myndighets ansvarsområde.

Brottsförebyggande rådet och Stockholms Handelskammare redovisar liknande

uppfattningar. StyrelseAkademien Västsverige avstyrker förslaget och anser att

de föreslagna åtgärderna är mycket ingripande och kolliderar med grundläggande

rättssäkerhetsintressen. Företagarnas Riksorganisation anser bl.a. att det finns

 risk att t.ex. tillståndsärenden onödigt försenas.

Bakgrund: För myndigheterna är det ofta av intresse att känna till vem som i

verkligheten leder eller har ekonomiskt intresse i en verksamhet som faller inom

 myndigheternas ansvarsområde. Det har betydelse för att myndigheterna skall

kunna fullgöra sina olika uppdrag och undvika felaktiga beslut, särskilt när det

 gäller ärenden som avser tillståndsprövning, tillsyn eller stöd till

näringslivet. Användandet av bulvaner skapar problem för myndigheterna, eftersom

 detta döljer de verkliga förhållandena och ger myndigheterna ett felaktigt

beslutsunderlag.

I dag finns inga författningsregler som specifikt tar sikte på en myndighets

möjligheter att undersöka vem som i realiteten utövar ledningen i ett företag

eller har ett väsentligt ekonomiskt intresse i en viss näringsverksamhet. För de

 myndigheter som har anförtrotts uppgifter att pröva tillståndsansökningar,

utöva tillsyn och liknande finns i allmänhet i de författningar som reglerar

myndighetens verksamhet bestämmelser om vilka kontrollåtgärder myndigheten kan

vidta. Myndigheternas befogenheter i detta avseende kan vara mer eller mindre

långtgående. De mer allmänt hållna bestämmelserna kan givetvis användas också

för att utreda misstänkta bulvanförhållanden.

Författningsbestämmelser som uttryckligen ger myndigheter rätt att infordra

upplysningar som behövs för deras tillsyn är mycket vanliga. Som exempel kan

nämnas 45 § första stycket 1 konkurrenslagen (1993:20), där det föreskrivs att

Konkurrensverket får förelägga ett företag eller någon annan att tillhandahålla

uppgifter, handlingar eller annat, om det behövs för att verket skall kunna

fullgöra sina uppgifter enligt konkurrenslagen. När det gäller tillsynen över

banker och andra finansiella företag finns det ett flertal bestämmelser enligt

vilka ett sådant företag skall lämna Finansinspektionen de upplysningar om sin

verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär (se

t.ex. 7 kap. 1 § bankrörelselagen [1987:617] och 19 kap. 3 §

försäkringsrörelselagen [1982:713]). Ytterligare exempel kan hämtas från

Datainspektionens och länsstyrelsernas tillsynsområden.

De sanktioner som kan tillgripas om upplysningsskyldigheten åsidosätts varierar

från område till område. När det gäller en tillståndspliktig verksamhet kan

tillståndet i regel återkallas. I åtskilliga fall har tillsynsmyndigheten också

getts möjlighet att vid vite förelägga den som står under dess tillsyn att

inkomma med de upplysningar som behövs för tillsynen.

I några fall kan en myndighet i utredningssyfte ålägga personer att inställa sig

 för förhör. Om det behövs för att Konkurrensverket skall kunna fullgöra sina

uppgifter enligt konkurrenslagen, kan verket enligt 45 § 2 i den lagen ålägga

den som som kan förväntas kunna lämna upplysningar i saken att inställa sig för

förhör på tid och plats som verket bestämmer. En liknande bestämmelse finns i 5

§ andra stycket lagen (1956:245) om uppgiftsskyldighet rörande pris- och

konkurrensförhållanden (uppgiftsskyldighetslagen). Ett åläggande enligt dessa

bestämmelser får förenas med vite (se 57 § första stycket konkurrenslagen

respektive 6 § uppgiftsskyldighetslagen).

Det förekommer också att en myndighet enligt särskild författningsbestämmelse

har rätt att få tillträde till en viss lokal för att kontrollera en verksamhet

som står under myndighetens tillsyn. Som exempel på bestämmelser av denna typ

kan nämnas 16 § första stycket kreditupplysningslagen (1973:1173), 14 § första

stycket inkassolagen (1974:182), 5 § arbetsmiljölagen (1977:1160), 5 § lagen

(1981:2) om handel med skrot och begagnade varor samt 21 § arbetstidslagen

(1982:673).

Även om författningsreglering saknas kan en myndighet vidta sådana åtgärder som

att infordra uppgifter eller be en viss person att infinna sig hos myndigheten.

För att myndigheten skall kunna tillgripa någon form av tvångsmedel i syfte att

förmå personen att efterkomma myndighetens begäran krävs dock ett bemyndigande.

Redan av de nämnda exemplen torde framgå att det finns en stor mängd

författningsbestämmelser som behandlar olika myndigheters möjligheter att

inhämta upplysningar inom sina respektive ansvarsområden. Det saknas emellertid

regler som särskilt avser myndigheternas befogenheter när det gäller att

undersöka förekomsten av bulvanförhållanden.

Skälen för regeringens bedömning: Det är svårt att få en närmare uppfattning om

i vilken utsträckning bulvankonstruktioner kommer till användning inom olika

områden. Bulvanskap låter sig inte studeras med gängse undersökningsmetoder.

Avtal och andra relevanta handlingar är normalt inte tillgängliga för studium.

Det finns inte någon statistik att bearbeta och man kan inte heller räkna med

att enkäter eller intervjuer skulle ge några klargörande resultat. Även om det

inte finns någon på systematiska studier baserad kunskap rörande förekomsten av

bulvan-skap, torde det emellertid inte råda någon tvekan om att företeelsen

förekommer. Det finns därför skäl att överväga om berörda myndigheter skall

kunna ges bättre möjligheter än i dag att förhindra att regler kringgås genom

användning av bulvaner.

Vad som närmast bör övervägas är att vidga myndigheternas möjligheter att

undersöka vem som utövar ledningen eller har ett väsentligt ekonomiskt intresse

i ett företag. De särskilda befogenheter som kan komma i fråga är att ge

myndigheter möjlighet att infordra uppgifter eller handlingar vid vite, att

kalla personer som kan förväntas ge upplysningar i saken till förhör vid vite

och att i utredningssyfte besöka företag.

En reglering av myndigheternas befogenheter i detta avseende kan ske antingen

genom en komplettering av de olika författningar som reglerar myndigheternas

respektive verksamhet med särskilda bestämmelser eller genom införandet av en

generell reglering. Utredningen har föreslagit att en generell reglering införs.

 Som skäl för detta anger utredningen att de utredningssvårigheter som

myndigheterna möter är likartade.

Utredningens förslag om en generell reglering har fått ett blandat mottagande

hos remissinstanserna. Det har ifrågasatts om det finns något behov av en

generell reglering och det har föreslagits att det i stället på varje myndighets

 område görs en bedömning av om det är lämpligt att utöka myndigheternas

befogenhet i det nu aktuella avseendet.

Regeringen kan för sin del konstatera att det enligt utredningens förslag är

endast myndigheter vars verksamhet består i tillståndsprövning, tillsyn eller

lämnande av stöd med avseende på näringslivet som får vidgade befogenheter. Även

 inom dessa kategorier myndigheter torde dock behovet av vidgade befogenheter

variera. Behovet är naturligtvis störst för de myndigheter som handhar frågor

där enskilda personers kvalifikationer är av avgörande betydelse. För

myndigheter som handlägger frågor om tillstånd till byggande i olika former

eller för andra verksamheter som påverkar miljön torde behovet av att

kontrollera huruvida bulvanförhållanden förekommer vara mindre. Med den av

utredningen föreslagna ordningen skulle alltså reglerna kunna tillämpas i fall

där det inte finns tillräckliga skäl för detta slag av åtgärder. Redan detta

inger enligt regeringens mening viss tveksamhet till förslaget. Från

rättsäkerhetssynpunkt skulle det vara att föredra om det gick att på ett mera

träffsäkert sätt peka ut de myndigheter som har ett verkligt behov av vidgade

befogenheter för kontroll och utredning av misstänkta bulvanskap.

Lämpligheten med en generell reglering kan ifrågasättas även vad beträffar de

myndigheter som i sin verksamhet har ett klart intresse av att veta vem som står

 bakom ett företag. Som framgår av redogörelsen ovan är det inte ovanligt att

myndigheter redan i dag har tämligen långtgående allmänna befogenheter som ger

möjlighet att utreda bl.a. misstänkta bulvanförhållanden. Det skulle kunna

uppstå tveksamhet i det enskilda fallet om vilket av flera tillämpliga lagrum

som skall läggas till grund för en myndighets åtgärd. Problem kan uppstå om

olika bestämmelser, som kan vara parallellt tillämpliga, ställer olika villkor

för att myndigheten skall kunna vidta en åtgärd eller om påbjudna förfaringssätt

 vid vidtagande av åtgärder skiljer sig åt. Sveriges Industriförbund och Svenska

 Arbetsgivareföreningen påpekar att reglerna om taxeringsrevision i 3 kap.

taxeringslagen (1990:324) ger den enskilde rätt att vid revision undanta

handlingar i större utsträckning än vad som skulle gälla vid en utredning av

ägarförhållanden m.m. enligt det nu aktuella förslaget. Organisationerna frågar

sig också vad som skall gälla för den "överskottsinformation" som finns i

handlingar som har inhämtats på grund av en utredning om misstänkt bulvanskap

och som skattemyndigheten inte skulle ha haft rätt att ta del av vid en

skatterevision.

Redan de komplikationer som nu har nämnts talar enligt regeringens mening för

att man i stället bör undersöka möjligheterna att i mån av behov komplettera

specialförfattningarna på de olika myndigheternas områden. Därigenom skulle man

dels bättre kunna beakta nu gällande bestämmelser för myndigheterna och behovet

hos respektive myndighet, dels undvika att i onödan utvidga myndigheters

möjligheter att vidta tvångsåtgärder mot enskilda och dels överväga vidgade

befogenheter för kontroll och utredning av av annat slag, t.ex. till

förebyggande av miljöbrott och bidragsfusk. Den naturliga sättet att initiera

ett sådant lagstiftningsarbete är att de myndigheter, som i sin verksamhet

stöter på bulvanskap eller liknande missförhållanden och inte anser sig ha

befogenheter att utreda förhållandena, underrättar ansvarigt departement.

8 Uppgifter om ekonomisk brottslighet vid kreditupplysning

Regeringens bedömning: Det bör för närvarande inte införas någon möjlighet för

kreditupplysningsföretag att förmedla uppgifter från Rikspolisstyrelsens

belastningsregister om domar och strafförelägganden avseende ekonomisk

brottslighet.

Utredningens förslag: Kreditupplysningsföretagen skall ges möjlighet att

förmedla uppgifter om lagakraftvunna domar och godkända strafförelägganden

avseende ekonomisk brottslighet. Med ekonomisk brottslighet avses här brott

enligt 9-11 och 14 kap. brottsbalken samt brott enligt skattebrottslagen

(1971:69) och lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Uppgifter skall få

lämnas endast om domar och godkända strafförelägganden i vilka annan påföljd än

böter har ålagts. Som ytterligare begränsning skall gälla att uppgifter får

lämnas endast beträffande den som vid tidpunkten för utlämnandet av uppgiften är

 näringsidkare eller har en sådan anknytning till en näringsverksamhet att han

är att jämställa med en näringsidkare i kreditupplysningslagens mening. Sedan

fem år har förflutit från det att domen vann laga kraft eller strafföreläggandet

 godkändes skall uppgift om domen eller strafföreläggandet inte längre få lämnas

 ut. Kreditupplysningsföretagen skall ha rätt att erhålla uppgifter från

Rikspolisstyrelsens belastningsregister.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är splittrade. Flera remissinstanser

avstyrker förslaget eller är tveksamma till det, däribland Riksdagens ombudsmän

(JO), Justitiekanslern, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Göteborgs tingrätt,

Malmö tingsrätt, Jönköpings tingsrätt, Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen,

Statskontoret och Sveriges Industriförbund.

Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Riksåklagaren,

Brottsförebyggande rådet, Svenska Bankföreningen m.fl. tillstyrker i huvudsak

förslaget.

Flera remissinstanser är kritiska till vissa delar av förslaget.

Ekobrottsmyndigheten m.fl. ifrågasätter förslagets begränsning till

näringsidkare. Patent- och registreringsverket och Riksskatteverket ifrågasätter

 om inte Patent- och registreringsverket bör ha möjlighet att förmedla uppgifter

 om ekonomisk brottslighet. Dun 

kreditupplysningen kommer då att omnämna även det andra brottet.

Särskilt mot denna bakgrund finns det anledning att fråga sig om förslaget

ligger i linje med hittills rådande synsätt.

I 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen sägs att det allmänna skall värna

den enskildes privatliv och familjeliv. Begreppet personlig integritet

förekommer i flera lagar, bl.a. i kreditupplysningslagen (1973:1173),

sekretesslagen (1980:100) och personuppgiftslagen (1998:204). Någon rättslig

definition av begreppet finns dock inte. I förarbetena till

kreditupplysningslagen talas om att den enskilde bör ha tillgång till en fredad

sektor, inom vilken han kan avvisa sådan inblandning både från det allmänna och

från andra som uppfattas som otillbörlig. Vidare sägs att den enskildes rätt att

 bli lämnad i fred aldrig kan vara absolut i ett samhälle och att en avvägning

måste ske mellan å ena sidan den enskildes intresse av integritetsskydd och å

andra sidan det allmännas och andra enskilda personers behov av information (se

prop. 1973:155 s. 88).

Personuppgiftslagen (1998:284), som i huvudsak följer Europaparlamentets och

rådets direktiv av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med

avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana

uppgifter, samt kreditupplysningslagen inne-håller bestämmelser till skydd för

den enskildes integritet. Regleringen innebär bl.a. att uppgifter om brott och

påföljder i dag hanteras med stor försiktighet. Enligt 21 § personuppgiftslagen

är det förbjudet för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om

lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella

tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden. Regeringen eller

Datainspektionen har dock möjlighet att meddela föreskrifter om undantag från

förbudet. I förarbetena nämns som exempel på fall där det kan vara befogat med

undantag behandling av uppgifter om brottmålsdomar som privata vård- och

behandlingshem kan behöva utföra för att vårda och behandla den dömde på ett

effektivt sätt samt viss registrering för försäkringsbolagens kravhantering (se

prop. 1997/98:44 s. 75 f.)

Enligt 6 § kreditupplysningslagen får uppgifter om att någon misstänks eller har

 dömts för brott eller avtjänat straff eller undergått någon annan påföljd för

brott inte utan medgivande av Datainspektionen samlas in, lagras eller lämnas ut

 i kreditupplysningssammanhag. Även kriminal- och polisregisterförfattningarna

präglas av en påtaglig återhållsamhet när det gäller att lämna ut denna typ av

uppgifter till enskilda.

Regeringen kan alltså konstatera att förslaget avviker från de principer som

hittills har tillämpats i Sverige, i själva verket i så hög grad att det skulle

bli fråga om en systemförändring. Detta gäller även med de begränsningar som

förslaget innehåller.

Under remissbehandlingen har även ifrågasatts om förslaget står i

överensstämmelse med de regler till skydd för enskilds integritet som finns i

det nyss nämnda personuppgiftsdirektivet.

Vad gäller behandling av personuppgifter är utgångspunkten i direktivet att

sådan behandling är tillåten endast under någon av de förut-sättningar som

särskilt anges. Av de grunder för behandling av personuppgifter som nämns torde

endast två kunna bli aktuella i detta sammanhang, nämligen om behandlingen är

nödvändig för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse (se artikel 7 e)

eller om den är nödvändig för ändamål som rör berättigade intressen hos den

registeransvarige eller hos tredje man till vilken uppgifterna har lämnats ut

och dessa intressen inte uppvägs av den registrerades intressen eller dennes

grundläggande fri- och rättigheter (se artikel 7 f). Det är uppenbart att det är

 nödvändigt att behandla personuppgifter vid förmedling av uppgifter för

affärskontroll-ändamål. Bedömningen av om arbetsuppgiften är av allmänt intresse

 måste göras mot bakgrund av verksamhetens syfte. Syftet med att öppna en

möjlighet att i samband med kreditupplysning förmedla uppgifter om ekonomisk

brottslighet är att ge näringsidkare och andra bättre möjligheter att skydda sig

 mot ekonomisk brottslighet. Det får med hänsyn härtill anses att förmedling av

uppgifter av detta slag är en arbetsuppgift av sådant allmänt intresse att den

behandling av personuppgifter som här är i fråga får anses tillåten.

En komplikation är att personuppgifter enligt artikel 6 i direktivet endast får

samlas in för särskilt angivna och berättigade ändamål. Senare behandling av

uppgifterna får inte ske på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål. Enligt

 2 § lagen (1998:620) om belastningsregister är ändamålet med registret att

vissa myndigheter skall kunna använda det i sin verksamhet, huvudsakligen i

brottsförebyggande syfte. Enligt andra stycket får registret också användas för

att till enskild lämna uppgifter som är av särskild betydelse i dennes

verksamhet. I förarbetena anges som exempel larminstallationsföretag och

enskilda arbetsgivare inom vårdsektorn (se prop. 1997/98:97 s. 158). Såsom bl.a.

 Datainspektionen uttalat kan en senare behandling som består i uppgiftslämnande

 till enskilda för affärskontroll inte anses förenlig med det ändamål för

insamling av uppgifter som anges i lagen om belastningsregister. Det innebär att

 ändamålsbeskrivningen i lagen måste ändras. Uppgifter som har samlats in före

ändringen kan då inte lämnas ut i affärskontrollsammanhang, om de inte samlas in

 på nytt.

Regeringens slutsats, vad gäller direktivet, är att det inte hindrar ett

genomförande av utredningsförslaget men att ett sådant genomförande förutsätter

att ändamålsbeskrivningen för belastningsregistret ändras och att tidigare

insamlade uppgifter inte får lämnas ut.

...och har också andra skäl emot sig

Mot utredningens förslag talar också att det, såsom Rikspolisstyrelsen har

påtalat, förutsätter omfattande och tidskrävande ändringar i

belastningsregistrets registerstruktur. Även om kostnaderna för dessa åtgärder

och för utlämnandet av uppgifter till kreditupplysningsföretagen kan övervältras

 på näringslivet, kommer det, såsom Statskontoret har påpekat, att uppkomma

samhällsekonomiska kostnader som måste vägas in i bedömningen.

Till detta kommer att det i ett europeiskt perspektiv kan vara betänkligt att nu

 införa något som får betecknas som en svensk särordning. Redan i dag tas

uppgifter från andra länder in i belastningsregistret. I framtiden kan utbytet

av uppgifter mellan Sverige och andra länder öka. Om uppgifter i det svenska

belastningsregistret i förhållandevis stor utsträckning skulle lämnas ut till

enskilda, kan det försvåra framtida internationella överenskommelser om utbyte

av uppgifter.

Regeringens slutsats

Det är en grannlaga uppgift att väga intresset av att motverka ekonomisk

brottslighet mot intresset av att bereda enskilda skydd mot intrång i den

personliga integriteten. Såsom regeringen i tidigare sammanhang har uttalat

ligger det emellertid i sakens natur att utomordentligt stor restriktivitet

måste gälla för insyn i belastningsregistret (se prop. 1997/98:97 s. 65). Bland

annat mot den bakgrunden är regeringen f.n. inte beredd att förorda den ordning

som utredningen har föreslagit.

Regeringen har övervägt alternativa lösningar som inger mindre betänkligheter

från integritetssynpunkt. Ett sådant alternativ kunde vara att endast tillåta

spridning av uppgifter om grövre ekonomiska brott. Ett annat alternativ kunde

vara att begränsa den krets som har rätt till upplysningar från

belastningsregistret. Sådana begränsningar skulle dock enligt regeringens

mening, förutom gränsdragningsproblem, leda till att fördelarna med att använda

sig av uppgifter från belastningsregistret i motsvarande mån skulle bli mindre.

Så skulle t.ex. i det första alternativet uppgifterna ge föga information utöver

 den som redan kan erhållas med hjälp av redan tillgängliga register. De övriga

nackdelar som har nämnts i det föregående - tillkommande kostnader samt risker

för informationsutbytet mellan det svenska belastningsregistret och motsvarande

utländska register - skulle kvarstå. Regeringens slutsats är därför att det f.n.

 inte bör ges något utrymme för förmedling av uppgifter från

belastningsregistret för affärskontroll.

9 Kringgåenden av reglerna om ägarprövning i finansiella företag genom

användande av bulvan

Regeringens bedömning: Det bör f.n. inte införas några bestämmelser i lagen

(1985:277) om vissa bulvanförhållanden (bulvanlagen) för att ingripa mot

kringgåenden av reglerna om ägarprövning i finansiella företag genom användande

av bulvan.

Utredningens förslag: Om ett bulvanförhållande används för att kringgå reglerna

om ägarprövning i finansiella företag, skall huvudmannen och bulvanen kunna

straffas och bulvanförhållandet upplösas tvångsvis enligt bulvanlagen såvitt

avser de aktier eller andelar som medför att ett kringgående föreligger.

Om det i ett mål om tvångsförsäljning visas sannolika skäl för att ett

kringgående av ägarprövningsreglerna genom bulvan föreligger, skall domstolen

kunna besluta att bulvanen vid stämma inte får företräda aktier eller andelar

som kan bli föremål för ett förordnande om försäljning. Domstolen skall ha

möjlighet att förordna en förvaltare med uppdrag att företräda aktier eller

andelar som bulvanen på grund av ett sådant beslut inte får företräda.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalat sig stöder

förslaget eller har ingen invändning mot det. Konkurrensverket anser dock att

det inte finns skäl att genomföra förslaget.

Bakgrund: Under senare år har det införts regler om ägarprövning i finansiella

företag. Dessa regler syftar till att förhindra att olämpliga personer utövar

ett inflytande över verksamheten i finansiella företag. I ägarprövningsreglerna

ställs särskilda krav på ägare som har ett kvalificerat innehav i ett

finansiellt företag. Med kvalificerat innehav avses ett direkt eller indirekt

ägande i ett företag om innehavet representerar tio procent eller mer av

kapitalet eller av samtliga röster eller annars möjliggör ett väsentligt

inflytande över företaget.

Lämpligheten hos de ägare som har ett kvalificerat innehav prövas första gången

i samband med prövningen av ansökan om tillstånd för företaget att driva

finansiell verksamhet. Därefter görs en lämplighetsprövning vid ett direkt eller

 indirekt förvärv av aktier i företaget som medför att förvärvarens sammanlagda

innehav utgör ett kvalificerat innehav. En lämplighetsprövning görs också vid

förvärv som innebär att ett kvalificerat innehav ökar så att det uppgår till

eller överstiger 20, 33 eller 50 procent av aktiekapitalet eller röstetalet för

samtliga aktier eller så att företaget blir ett dotterbolag. En ägare med ett

kvalificerat innehav är vidare underkastad en kontinuerlig lämplighetsprövning i

 den meningen att Finansinspektionen under vissa förutsättningar kan ingripa mot

 honom.

Vid bedömningen av om ett kvalificerat innehav föreligger skall alltså hänsyn

tas även till indirekt ägande. I samband med införandet av regler om

ägarprövning i värdepappersbolag gjorde regeringen vissa uttalanden i frågor av

principiell karaktär som gällde begreppet indirekt innehav (se prop. 1994/95:50

s. 139 f.). Med indirekt innehav avsågs enligt regeringen ett innehav genom

någon annan person - juridisk eller fysisk - som i praktiken ger den indirekte

innehavaren samma inflytande som hade följt med ett direkt ägande. Hit hör i

första hand förvärv genom en juridisk person i vilken den indirekte innehavaren

utövar ett bestämmande inflytande, exempelvis förvärv genom ett helägt bolag.

När det gäller innehav genom en annan fysisk person ansåg regeringen att ett

indirekt innehav som huvudregel kunde anses föreligga endast vid

bulvanförhållanden enligt bulvanlagen. Med ett bulvanförhållande avses enligt 1

§ bulvanlagen att någon (bulvanen) utåt framstår som ägare av viss egendom eller

 innehavare av viss rättighet men i verkligheten innehar egendomen eller

rättigheten huvudsakligen för annans (huvudmannens) räkning. Regeringen menade

att så kunde i vissa fall antas vara fallet om ett ägande var uppdelat på flera

medlemmar i samma familj.

Som framgår av det nyss anförda var avsikten vid införandet av reglerna om

ägarprövning i finansiella företag att dessa skulle omfatta även innehav genom

bulvan.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt regeringens mening är det självklart

att även personer som inte ensamma men däremot tillsammans med en bulvan har ett

 kvalificerat innehav i ett finansiellt företag skall underkastas ägarprövning.

Frågan nu är emellertid om det bör införas bestämmelser i bulvanlagen för att

ingripa mot försök till kringgåenden av ägarprövningsreglerna genom bulvan. En

sådan ordning kan i det enskilda fallet innebära att både ägarprövningsreglerna

och bulvanlagen blir aktuella samtidigt. Exempelvis skulle tvångsförsäljning av

aktier kunna ske enligt såväl ägarprövningsreglerna som bulvanlagen. Reglerna om

 förfarandet vid en sådan försäljning skiljer sig dock åt. Försäljning enligt

bulvanlagen skall ske genom att tingsrätt på talan av allmän åklagare förordnar

att kronofogdemyndigheten skall sälja de aktier som bulvanförhållandet avser,

medan försäljning enligt ägarprövningsreglerna sker genom att Finansinspektionen

 förelägger ägaren att sälja aktierna. Även bestämmelserna om förordnande av

förvaltare att företräda aktierna vid stämma och om skyldighet att betala

ersättning till förvaltaren har olika innehåll.

Vad som skulle gälla i situationer där båda regelverken är tillämpliga samtidigt

 är oklart. En sådan reglering skulle vara svårtillämpad för myndigheterna och

oförutsebar för alla berörda. Mot denna bakgrund bör den närmare utformningen av

 regler om ingripande mot bulvaner i finansiella företag övervägas ytterligare.

Frågan om en kriminalisering av kringgåenden av ägarprövningsreglerna genom

bulvan bör lämpligen behandlas i samband med dessa överväganden. Regeringen är

således f.n. inte beredd att föreslå att utredningens förslag genomförs.

10 Typgodkända kassaregister och kvittokrav m.m.

Regeringens bedömning: Några generella straffsanktionerade regler om krav på

registrering av kontantförsäljning i typgodkända kassaregister och om skyldighet

 att utan anfordran lämna kunder kvitton bör inte införas.

Branschsaneringsutredningens förslag: I kontanthandeln införs en

straffsanktionerad skyldighet för näringsidkare att registrera all försälj-ning

i typgodkända kassaregister och att lämna kunderna kvitton som har framställts

av kassaregistret.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har kommenterat förslaget

 är i huvudsak positiva och anser att frågan bör utredas ytterligare.

Kammarrätten i Jönköping m.fl. pekar dock på kontrollsvårigheter. Riksåklagaren

m.fl. ifrågasätter kriminaliseringen.

Skälen för regeringens bedömning: I de branscher där betalning för varor och

tjänster regelmässigt sker med kontanter torde det i ganska stor omfattning

förekomma att försäljning inte noteras i bokföringen. Det finns inget krav på

att försäljning skall stämplas in på kassaapparater. Det kan också hända att

försäljningssaldot minskas genom felaktiga minusinslag eller att inslag

felaktigt hänförs till s.k. övningsinslag. Sådana förfaranden utgör ofta led i

ett skattebrott.

Ett sätt att försvåra möjligheten till fusk och underlätta kontroll skulle

enligt Branschsaneringsutredningen vara att införa krav på användande av

typgodkända kassaregister och en skyldighet för näringsidkare att lämna kvitto

till kunderna. För att försvåra manipulation skulle Bokföringsnämnden bestämma

de närmare kraven för typgodkännande av kassaregister. Vidare skulle, enligt

utredningen, såväl kravet på registrering som skyldigheten att lämna kvitto vara

 straffsanktionerade.

Utredningens förslag tar sikte på all kontanthandel. Förslaget är alltså mycket

långtgående. För att utredningens förslag skall få den önskade effekten torde,

som flera remissinstanser påpekat, krävas en omfattande kontroll av de

rättsvårdande myndigheterna. Även med en rigorös kontroll skulle det vara svårt

att hindra att oseriösa näringsidkare kringgår bestämmelserna genom att

underlåta att stämpla in försäljningsintäkter i ett kassaregister. Kravet på att

 endast vissa typgodkända kassaregister skulle få användas skulle sammantaget

föra med sig stora investeringskostnader, som skulle drabba också seriösa

näringsidkare. Enligt regeringens mening är effekterna av förslaget alltför

osäkra för att motivera de övervakningsinsatser och investeringar som

förutsätts. Några generella regler av det slag som utredningen föreslagit bör

alltså inte genomföras.

Landshövdingen i Stockholms län föreslog i en skrivelse till regeringen att

frågan skulle utredas vidare med inriktning på restauranger med

serveringstillstånd (Ju1999/5024). Regeringen överlämnade skrivelsen till

Alkoholutredningen, som hade uppdraget att bl.a. se över bestämmelserna om

serveringstillstånd (se dir. 1998:19 och 1998:52). Alkoholutredningen behandlade

 frågan i sitt betänkande Bestämmelser om alkoholdrycker (SOU 2000:59).

Utredningen föreslog att innehavare av serveringstillstånd skall vara skyldiga

att registrera all försäljning i ett kassaregister samt att erbjuda kunden

kvitto. Däremot föreslogs inte något krav på s.k. typgodkända kassaregister (SOU

 2000:59 s. 128 f.). Regeringen har i en lagrådsremiss den 15 februari 2001

förslagit i stort sett detsamma som Alkoholutredningen.

11 Singelföretag

Regeringens bedömning: Det bör inte införas något nytt regelsystem för en

enklare form av företagande med inriktning på hushållsarbeten och med anpassad

beskattning.

Branschsaneringsutredningens bedömning och förslag: Ett regelsystem bör tas fram

 för en enklare form av företagande, s.k. singelföretag. Verksamheten skall

bedrivas av en enda person och avse hushållstjänster i vid mening.

Kostnadsavdrag, skatter och avgifter skall vara schabloniserade. Ersättning för

utförda arbeten skall betalas direkt till ett konto som förs av ett kontoförande

 organ.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser avstyrker förslaget, medan andra, t.ex.

 Konkurrensverket, Arbetsmarknadsstyrelsen och Föreningen Auktoriserade

Revisorer FAR anser att det bör utredas ytterligare. Kammarrätten i Jönköping,

Riksskatteverket m.fl. anser att förslaget leder till att konkurrensen

snedvrids. Riksrevisionsverket m.fl. menar att risken för att inkomster

undandras beskattning kvarstår trots förslaget. Landsorganisationen och

Handelsanställdas förbund menar att förslaget för med sig negativa sociala

konsekvenser för de personer som skall arbeta som singelföretagare.

Skälen för regeringens bedömning: Den föreslagna nya formen för företagande är

avsedd för hushållstjänster. Det är känt att en stor del av dessa tjänster

utförs utan att beskattning sker. Skatteundandragandet avser såväl inkomstskatt

som mervärdesskatt och sociala avgifter. Att vissa utför hushållstjänster svart

gör att det blir svårt för seriösa företagare att konkurrera om arbetena.

Införandet av en särskild form av företagande med förmånligare be-skattning för

den del av tjänstesektorn som är inriktad på hushållstjänster leder dock, som

flera remissinstanser påpekar, till andra problem. Genom den förmånligare

beskattningen för singelföretagen får dessa en kon-kurrensfördel gentemot andra

företagsformer. Risken finns att singel-företagen utnyttjar sin konkurrensfördel

 till att utvidga sin verksamhet till områden utanför den egentliga

hushållssektorn. Det finns också risk för att nya typer av fusk uppstår, t.ex.

försäljning av verifikationer på kostnader till andra företag. Singelföretagen

kommer nämligen inte själva att behöva verifikationerna, eftersom

kostnadsavdragen är tänkta att vara schabloniserade.

Sammantaget anser regeringen att det inte finns skäl att ta fram ett nytt

regelsystem för en enklare form av företagande enligt utredningens förslag.

12 Ikraftträdande

De av regeringen föreslagna lagändringarna kräver inte några mer omfattande

förberedande åtgärder. Vissa förberedelser behövs dock i fråga om överflyttandet

 av registret över meddelade rådgivningsförbud från Riksskatteverket till

Patent- och registreringsverket samt för utfärdande av föreskrifter för

kungörande av rådgivningsförbud.

Det är av värde att de nya reglerna träder i kraft så snart som möjligt.

Regeringen föreslår därför att lagändringarna träder i kraft den 1 juli 2001.

Behovet av särskilda övergångsbestämmelser behandlas i för-fattningskommentaren.

13 Ekonomiska konsekvenser

Förslaget om ändringar i rådgivningslagen innebär bl.a. att Patent- och

registreringsverket tar över registerföringen av meddelade rådgivningsförbud.

Åtgärden torde innebära en effektivare registerhantering och ge fördelar för dem

 som efterfrågar uppgifter ur registret. För Patent- och registreringsverket

torde förslaget inte medföra några större kostnader. De kostnader som uppkommer

får täckas genom att avgifter tas ut av dem som beställer uppgifter ur

registret. Ändringarna i rådgivningslagen bör kunna bidra till att lagen

tillämpas i något större utsträckning än för närvarande. De kostnadsökningar som

 uppstår på grund därav hos de berörda myndigheterna torde vara marginella och

rymmas inom ramen för befintliga anslag.

Förslagen i övrigt kan inte förväntas medföra några kostnader för det allmänna.

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

1 §

Med juridiskt eller ekonomiskt biträde avses i denna lag yrkesmässig rådgivning

eller annat yrkesmässigt biträde som lämnas åt någon annan och som är av

juridiskt eller ekonomiskt slag.

Paragrafen innehåller en definition av vad som i lagen avses med juridiskt eller

 ekonomiskt biträde (tidigare rådgivningsverksamhet). Den bestämmer därmed

lagens tillämpningsområde. Syftet med ändringen är att utvidga lagens

tillämpningsområde till att omfatta även annat biträde än rådgivning. Detta har

utvecklats närmare i avsnitt 4.1.

Lagen tar sikte på "yrkesmässig rådgivning eller annat yrkesmässigt biträde".

Biträde föreligger när någon lämnar hjälp till annan i dennes angelägenheter.

Hjälpen kan bestå av exempelvis tillhandahållande av sakkunskap, såsom vid

rådgivning eller värdering, eller tillhandahållande av pengar, såsom vid

finansiering. Avsikten är att begreppet biträde bara skall omfatta sådana fall

då hjälpen är av betydelse för kunden i dennes relation till andra, t.ex. vid

ingående eller fullgörande av avtal, upprättande av ansökningshandlingar eller

deklarationer etc. Utanför begreppet biträde avses alltså falla rena

försäljningar och uthyrningar liksom annat tillhandahållande av varor och

tjänster som inte berör andra än kunden och tillhandahållaren av varan eller

tjänsten. En försäljning eller en uthyrning kan dock ingå som ett led i ett

biträde, t.ex. en skatte-planering.

Kravet på yrkesmässighet innebär inte någon förändring i jämförelse med vad som

hittills har gällt (se prop. 1984/85:90 s. 34 f.).

Biträdet skall lämnas "åt någon annan". Även detta överensstämmer i sak med vad

som har gällt hittills (se prop. 1984/85:90 s. 35). Lagen omfattar alltså inte

biträde som lämnas internt inom företag eller koncerner.

Vidare gäller att biträdet skall vara av "juridiskt eller ekonomiskt slag".

Detta innebär bl.a. att lagen, liksom hittills, är tillämplig på olika slag av

ekonomisk eller juridisk rådgivning. Såsom definitionen nu har utformats träffar

 den emellertid även biträde av juridiskt eller ekonomiskt slag som inte har

karaktär av eller samband med rådgivning. Verk-samheter där biträde av juridiskt

 eller ekonomiskt slag typiskt sett förekommer är revision, inkasso,

finansiering och förmögenhetsförvaltning. Andra exempel på biträde av juridiskt

eller ekonomiskt slag är värdering, hjälp med redovisning eller deklarationer

samt tillhandahållande av betaltjänster och sådana granskningstjänster som

kräver särskild juridisk eller ekonomisk kompetens. Biträde av juridiskt eller

ekonomiskt slag föreligger också när en mäklare hjälper säljare och köpare med

upprättande av köpekontrakt eller ekonomiska kalkyler. Även i

besiktningsverksamhet kan det förekomma att juridiskt eller ekonomiskt biträde

lämnas, t.ex. om besiktningen utförs som ett led i en värdering. En

fastighetsbesiktning som bara syftar till att utröna om det finns fel i

fastigheten är däremot inte i sig biträde av juridiskt eller ekonomiskt slag.

Kopiering, skrivhjälp, budtjänster och dylikt samt dataservice är exem-pel på

biträde som inte är av juridiskt eller ekonomiskt slag och därför faller utanför

 lagens tillämpningsområde. Detta gäller även om de dokument som är föremål för

t.ex. kopiering eller vidarebefordran via elektronisk post är av juridisk eller

ekonomisk natur.

Definitionen talar alltså om "biträde av juridiskt eller ekonomiskt slag". Den

skiljer sig härvidlag något från den hittills gällande lydelsen av paragrafen

där det talas om att rådgivningen skall ha skett "i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter". Avsikten med ändringen är att tydlig-göra att det är karaktären

 på det biträde som lämnas, och inte karaktären på angelägenheten, som är

avgörande för lagens tillämpningsområde.

Begreppet verksamhet som används i paragrafens hittills gällande lydelse

förekommer inte heller i den nya definitionen. Det är inte fråga om någon

ändring i sak utan avsikten är endast att klargöra att vad som åsyftas är en

handling - att lämna biträde - och inte en verksamhet i betydelsen rörelse.

Därigenom tydliggörs att straffbestämmelsen i 2 § tar sikte på ett visst

handlingssätt och att det är ett visst slag av biträde, juridiskt eller

ekonomiskt, som kan förbjudas enligt 3 §, inte driften av en rörelse. En person

som bedriver juridisk rådgivning och bokförsäljning i samma företag kan alltså

fortsätta med bokförsäljningen även om han skulle förbjudas att utöva juridiskt

eller ekonomiskt biträde.

2 §

Den som lämnar juridiskt eller ekonomiskt biträde och därvid av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning, döms för vårdslöst biträde till böter eller

fängelse i högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är

föreskrivet för den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23

kap. brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligt särskild föreskrift straff

ej kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

Paragrafens första stycke innehåller en straffbestämmelse. Straffbestämmelsens

tillämpningsområde har ändrats till att avse gärningar som begås när juridiskt

eller ekonomiskt biträde lämnas (jfr 1 §). Ändringen, som har behandlats i

avsnitt 4.1, innebär att paragrafens tillämpningsområde utvidgas till att

omfatta även annat biträde än rådgivning. För ansvar krävs, liksom enligt

paragrafens hittills gällande lydelse, att den som har lämnat biträdet genom

grov oaktsamhet har främjat en brottslig gärning.

Uttrycket "den som lämnar...biträde och därvid..." motsvarar den tidigare

lydelsen "den som i utövningen av rådgivningsverksamhet". Ändringen sker av

redaktionella skäl och är inte avsedd att innebära någon skillnad i sak.

Begreppet "främja" är avsett att ha samma innebörd som i de allmänna

medverkansbestämmelserna i 23 kap. brottsbalken (se prop. 1984/85:90 s. 35 och

avsnitt 4.1). "Främjande" kan därmed föreligga även om handlingen i det konkreta

 fallet inte har underlättat den brottsliga gärningen.

Främjandet skall ha skett av "grov oaktsamhet". Det är vanskligt att generellt

beskriva vad som i detta sammanhang utgör grov oaktsamhet. Varje sådan

beskrivning riskerar att bli så abstrakt att den ger föga vägledning i det

enskilda fallet. Liksom tidigare gäller att det skall vara fråga om oaktsamhet i

 mer avsevärd mån (se prop. 1984/85:90 s. 35). Ansvar skall komma i fråga endast

 i de fall där handlandet i påtaglig grad har avvikit från vad som i den

aktuella situationen kan betraktas som ett normalt aktsamt beteende. En

utgångspunkt är därvid att den som lämnar biträde gör det primärt på uppdrag av

en kund och inte i rättsordningens tjänst.

När det gäller enklare slag av biträde eller mera rutinmässiga uppdrag, t.ex.

betalnings- eller inkassouppdrag, lämnas i regel inte någon närmare information

om avsikten med åtgärden. I regel bör kundens avsikter då inte behöva

efterforskas. Visar det sig sedermera att åtgärden har främjat ett brott, kan

grov oaktsamhet normalt inte läggas uppdragstagaren till last. Om

uppdragstagaren har tillgång till ytterligare information som gör att kundens

avsikter starkt kan ifrågasättas, kan det dock finnas skäl att ställa krav på

viss aktivitet från hans eller hennes sida. Underlåtenhet att införskaffa

ytterligare information kan då medföra att uppdragstagaren skall anses ha varit

grovt oaktsam.

Vid mer kvalificerade former av biträde är det naturligt att ställa högre krav

på aktivitet från uppdragstagarens sida. Även något vaga misstankar utgör då

ofta tillräckliga skäl för biträdet att genom förfrågningar till huvudmannen

förvissa sig om att misstankarna är obefogade. Kvarstår misstankarna även

därefter, kan det finnas anledning att genom andra åtgärder skapa klarhet

rörande syftet med den transaktion eller det projekt som det är fråga om. Som

exempel kan nämnas beviljande av ett kortfristigt lån som skall användas för köp

 av ett aktiebolag. Långivaren har då regelmässigt anledning att kontrollera hur

 låntagaren avser att finansiera återbetalningen av lånet. Gör långivaren inte

det och visar det sig att köpet är en del i en brottslig bolagsplundring, får

långivaren häri-genom normalt anses ha främjat brottet genom grov oaktsamhet.

Av betydelse vid bedömningen av om ett främjande har skett av grov oaktsamhet är

 också den ställning som den som lämnar biträdet har. Av den som innehar en

underordnad anställning och lämnar det begärda biträdet endast på grundval av

instruktioner och information från sina överordnade kan inte krävas att han

eller hon självmant vidtar några särskilda kontrollåtgärder för att klarlägga

sina eventuellt förekommande misstankar. Det måste i stället ankomma på

företagsledningen att se till att det inom företaget finns lämpliga rutiner för

kontroll av före-kommande misstankar.

Huruvida främjandet av den brottsliga handlingen har skett av grov oaktsamhet

får alltså bedömas med beaktande av uppdraget, graden av misstanke om den

brottsliga handlingen och uppdragstagarens ställning. Situationen kan därvid

vara sådan att det krävs att uppdragstagaren närmare hör sig för om kundens

planer. Om uppdragstagaren i ett sådant fall underlåter att göra sådana

efterforskningar och i stället förhåller sig i det närmaste likgiltig inför

risken att hans handlande får en brottsbefrämjande effekt, får kravet på grov

oaktsamhet i regel anses uppfyllt.

Utfärdandet av intyg är ett ofta förekommande exempel på juridiskt eller

ekonomiskt biträde. Det kan gälla värdeintyg, avsedda att användas vid en

låneansökan, eller intyg om att viss personal har anställts, avsedda att bifogas

 en ansökan om bidrag. Oriktiga intyg av sådant slag kan efterfrågas i

brottsliga sammanhang. Så länge intygsgivaren lämnar korrekta uppgifter kan han

eller hon givetvis inte anses förfara grovt oaktsamt. Detsamma får anses vara

fallet om intyget visserligen innehåller felaktiga uppgifter men dessa beror på

rena slarvfel från intygsgivarens sida. Sammanhänger felet med att intygsgivaren

 har struntat i att kontrollera uppgifterna i intyget, får grov oaktsamhet

däremot oftast anses föreligga.

Som en konsekvens av att paragrafen har fått ett utvidgat tillämpningsområde har

 beteckningen på brottet ändrats till vårdslöst biträde. Liksom hittills skall

ansvar inte ådömas när gärningen är ringa.

Andra stycket är oförändrat.

3§

Förbud att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde får meddelas den som när

sådant biträde lämnats har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa.

Förbud får meddelas för en tid av högst tio år.

Vid bedömningen av om förbud bör meddelas skall rätten särskilt beakta

brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort

 sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser gjort sig skyldig till brott för vilket det

lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex månader, skall förbud meddelas, om

 inte särskilda skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i juridiskt eller ekonomiskt

biträde som någon annan lämnar.

Om det finns särskilda skäl till det, får visst slag av juridiskt eller

ekonomiskt biträde eller medverkan i sådant biträde undantas från förbudet. I

ett beslut om förbud får fastställas en senare dag från vilken förbudet skall

gälla.

Paragrafen anger förutsättningarna för meddelande av förbud. Vidare innehåller

den bestämmelser om förbudstidens längd samt om innebörden av beslutet.

Övervägandena finns i avsnitt 4.2.

I första stycket har förutsättningarna för meddelande av förbud ändrats. Förbud

kan nu aktualiseras vid allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde, om

personen i fråga har gjort sig skyldig till brott när han lämnade biträdet.

Förbudets omfattning har på motsvarande sätt utvidgats till att omfatta allt

slags juridiskt eller ekonomiskt biträde.

En förutsättning för förbud är alltså att brott har begåtts när juridiskt eller

ekonomiskt biträde lämnats. Vad som avses med juridiskt eller ekonomiskt biträde

 har beskrivits i kommentaren till 1 §. Att brottet skall ha begåtts när sådant

biträde lämnats innebär att det måste finnas en direkt koppling mellan brottet

och de råd eller det biträde i övrigt som har lämnats. Att en advokat eller en

revisor har begått exempelvis ett skattebrott eller ett förskingringsbrott i sin

 verksamhet innebär inte att brottet har begåtts när juridiskt eller ekonomiskt

biträde lämnats. Inte heller finns någon sådan nödvändig koppling bara för att

kunden får kännedom om brottslighet som biträdet har gjort sig skyldig till i

annat sammanhang.

Det fordras att biträdet själv har gjort sig skyldig till brott, och det räcker

alltså inte att klienten gjort det. Om sålunda biträdet har uppträtt

klanderfritt, kan hans medverkan inte föranleda biträdesförbud även om klienten

utnyttjat den för mycket grova brott.

I övrigt kan beträffande förutsättningarna för förbud hänvisas till vad som

uttalades i prop. 1984/85:90 s. 37.

Ett förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde blir mer omfattande än det

hittillsvarande rådgivningsförbudet har varit. En advokat som har ålagts ett

förbud förlorar inte bara möjligheten att bedriva advokatverksamhet utan blir

också förhindrad att agera som biträdande jurist, ge råd angående finansiering

eller tillhandagå klienter med juridiska eller ekonomiska utredningar. Har någon

 ägnat sig åt sådan verksamhet, behöver man alltså fortsättningsvis inte

analysera frågan om det har rört sig om rådgivning eller inte.

Om förbudet i ett enskilt fall skulle bli alltför långtgående, finns det enligt

femte stycket första meningen möjlighet att undanta viss verksamhet från

förbudet. Denna dispensmöjlighet kan komma att aktualiseras oftare med det mer

vidsträckta förbud som blir följden av de nya reglerna.

Bestämmelsen om förbudstidens längd har ändrats på så sätt att den maximala

förbudstiden har förlängts från fem till tio år. Skälen för denna förlängning

har behandlats i avsnitt 4.4. Förlängningen innebär att domstolen vid

förbudsprövningen måste bedöma handlandet utifrån en ny skala, varvid den

maximala förbudstiden naturligtvis är tänkt för de grövsta fallen och de fall

där risken för återfall i allvarlig brottslighet bedöms störst. I övrigt kan

hänvisas till de uttalanden som gjordes i prop. 1984/85:90 s. 38.

I ett nytt andra stycke anges att domstolen vid bedömningen av om förbud bör

meddelas skall särskilt beakta brottslighetens straffvärde och om den som

förbudstalan avser tidigare har gjort sig skyldig till brott i samband med

juridiskt eller ekonomiskt biträde (jfr avsnitt 4.2). Bestämmelsen har

tillkommit för att ge ledning vid bedömningen och har sin förebild i 3 § lagen

om näringsförbud. Här kan därför hänvisas ( i tillämpliga delar ( till

författningskommentaren till den bestämmelsen (se prop. 1985/86:126 s. 157 f.).

Det bör särskilt noteras att även andra omständigheter än de nämnda kan beaktas

vid förbudsprövningen, exempelvis vilken bedömning domstolen gör om risken för

att personen kommer att upprepa sitt brottsliga handlande.

Ett förbud kan ibland vara påkallat även om den aktuella brottsligheten är

mindre allvarlig. Så kan vara fallet om personen tidigare har gjort sig skyldig

till brott vid utövandet av juridiskt eller ekonomiskt biträde. När det gäller

tidigare brottslighet bör domar och strafförelägganden beaktas men inte

eventuella åtalsunderlåtelser. Av betydelse för bedömningen i fall av upprepad

brottslighet bör främst vara hur omfattande och svår den tidigare brottsligheten

 var samt hur lång tid som har förflutit mellan brotten.

I det nya tredje stycket har tagits in en regel om att förbud normalt skall

meddelas, om det lägsta föreskrivna straffet för något av de aktuella brotten är

 fängelse i sex månader. Om det finns särskilda skäl, kan presumtionen för

förbud brytas.

Även denna bestämmelse har sin förebild i lagen om näringsförbud (3 § andra

stycket). Här kan därför hänvisas till motiven till den bestämmelsen (se prop.

1995/96:98 s. 36).

Särskilda skäl för att avstå från att meddela förbud kan vara att den aktuella

gärningen framstår som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt

bedriven verksamhet och att det därjämte finns ömmande personliga skäl att avstå

 från att meddela ett förbud.

Fjärde och femte styckena motsvarar det tidigare andra stycket. Fjärde stycket

innehåller bestämmelser om att förbudet gäller även medverkan vid biträde som

någon annan ger. Femte stycket ger en möjlighet till partiell dispens samt en

möjlighet att bestämma en senare dag då förbudet skall börja gälla. Ändringarna

innebär att bestämmelserna anpassas till lagens nya tillämpningsområde.

7 §

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över förbud enligt 3 §.

Ändringen i paragrafen innebär att ansvaret för registret över förbud förs över

från Riksskatteverket till Patent- och registreringsverket. Ändringen har

behandlats i avsnitt 4.5.

 7 a §

Patent- och registreringsverket skall kungöra ett beslut om förbud enligt 3 §

när beslutet har vunnit laga kraft. Detsamma gäller om förbud har upphävts,

ändrats eller förlängts.

Om rätten har beslutat att förbudet skall gälla utan hinder av att domen vunnit

laga kraft, skall beslutet kungöras omedelbart.

I paragrafen, som är ny, föreskrivs att beslut om förbud skall kungöras av

Patent- och registreringsverket. Frågan har behandlats i avsnitt 4.6. Närmare

föreskrifter om hur kungörandet skall gå till kan meddelas av regeringen eller

den myndighet regeringen bestämmer (jfr 8 kap. 13 § första stycket 2

regeringsformen).

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om inte

särskilda skäl talar mot det. Sker flera förlängningar, får den sammanlagda

tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om förlängning skall väckas

 innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande förfarandet i mål om

förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt av fråga om ansvar för

 överträdelse av förbud tillämpas 4 § första och tredje styckena samt 5 §.

Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktioner vid överträdelser av ett

förbud. Andra stycket har ändrats så att det av lagtexten framgår att

förbudstiden skall förlängas vid en överträdelse, om det inte finns särskilda

skäl att underlåta en förlängning (se avsnitt 4.3). Särskilda skäl kan föreligga

 exempelvis om överträdelsen bedöms som ett ringa brott eller om det vid

domstolens prövning har gått lång tid sedan förbudstiden löpte ut. Har den som

förbudet gäller gjort sig skyldig till nya brott i verksamheten, verkar detta i

skärpande riktning.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Vid prövning av frågor om förbud enligt 3 § på grund av brott som har begåtts

 före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Ändringen av lagens tillämpningsområde påverkar bl.a. straffbestämmelsens

räckvidd. Eftersom det redan av 5 § lagen (1964:163) om införande av

brottsbalken följer att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när

gärningen företogs, behövs ingen särskild övergångsbestämmelse såvitt gäller 2

§. Också bestämmelserna om åläggande av förbud mot juridiskt eller ekonomiskt

biträde är av straffrättslig karaktär och det har därför ansetts att samma

principer bör gälla för dessa. Följaktligen skall de föreslagna skärpningarna i

3 § inte gälla vid prövning av om ett brott som inträffat före ikraftträdandet

bör föranleda ett förbud. I den delen skall i stället äldre bestämmelser gälla.

Det innebär att, om brottet har begåtts före ikraftträdandet, förbud enligt 3 §

kan meddelas endast om brottet har skett i rådgivningsverksamhet, att förbudet

får omfatta enbart framtida rådgivningsverksamhet och att de nya bestämmelserna

i para-grafens andra och tredje stycken inte skall tillämpas vid prövningen.

Även vid en prövning av om en överträdelse skall föranleda en förlängning av

förbudet enligt 8 § skall äldre bestämmelser tillämpas, om överträdelsen har

skett före ikraftträdandet.

Den nu aktuella utvidgningen av lagens tillämpningsområde medför givetvis inte

att ett före lagens ikraftträdande meddelat förbud enligt 3 § blir mera

vidsträckt än det tidigare har varit. Det har inte ansetts nöd-vändigt att

uttryckligen reglera detta i lagen.

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud

6 §

Den som är underkastad näringsförbud får inte

1. driva näringsverksamhet,

2. vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komple-mentär

 i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, en sparbank eller ett försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, en sparbank, ett

 försäkringsbolag, ett handelsbolag, en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige eller en ekonomisk förening eller en sådan ideell förening

eller stiftelse som driver näringsverksamhet,

5. vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i ett

aktiebolag eller ett försäkringsbolag eller företagsledare i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

6. vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en sådan

juridisk person som anges vid 4,

7. faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan juridisk

person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring,

8. äga så många aktier i ett aktiebolag eller ett försäkringsaktiebolag att hans

 andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget överstiger femtio procent,

eller

9. inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes

näringsverksamhet eller en juridisk person som anges i 4.

Förbudet i första stycket 9 gäller inte i fråga om fullmakt som avses i 10 §

andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på

förmögenhetsrättens område.

Beträffande verkställande direktör och vice verkställande direktör för en filial

 enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och föreståndare för en

verksamhet enligt samma lag finns bestämmelser om näringsförbud i den lagen.

Näringsförbud utgör inget hinder mot att sådan verksamhet bedrivs som innebär

utövning av rättighet som avses i 2 kap. 1 § regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4

 kap. 1 §, 6 kap. 1 § eller 13 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 1

§, 3 kap. 1, 2 eller 8 § eller 10 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen.

Paragrafen innehåller bestämmelser om verkan av näringsförbud. I första stycket

finns en uppräkning av vad som är förbjudet för den som har nä-ringsförbud. I

uppräkningen av juridiska personer i punkterna 3, 4 och 8 har bankaktiebolag

tagits bort, eftersom den benämningen inte finns kvar efter det att

bankaktiebolagslagen (1987:618) har upphört att gälla. I en ny punkt 9 anges att

 den som är underkastad näringsförbud inte får inneha fullmakt att företräda en

enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en sådan juridisk person

som anges i punkten 4. Skälen bakom den nya bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 5.

Förbudet mot att inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare har

begränsats till att avse fullmakter som ger behörighet i dennes

näringsverksamhet. Uttrycket näringsverksamhet har här samma innebörd som på

andra håll i lagen och i modern lagstiftning i övrigt (se t.ex. prop.

1985/86:126 s. 62 och prop. 1998/99:130 s. 381). Vad som åsyftas är en

yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art, oavsett om verksamheten är

vinstinriktad eller ej. I kravet på yrkesmässighet ligger att verksamheten måste

 ha en viss varaktighet.

Förbudet att inneha fullmakt för en juridisk person gäller fullmakt för sådana

juridiska personer som anges i punkten 4. Vad gäller ideella föreningar och

stiftelser omfattar förbudet - såsom framgår av punkten 4 - endast föreningar

och stiftelser som driver näringsverksamhet. Förbudet träffar dock alltid hela

den juridiska personens verksamhetsområde. Om stiftelsen eller den ideella

föreningen vid sidan av näringsverksamheten driver även annan verksamhet,

omfattar förbudet alltså även den verksamhet som inte utgör näringsverksamhet.

Av det nya andra stycket framgår att förbudet mot att inneha fullmakt inte

omfattar sådana fullmakter som avses i 10 § andra stycket avtalslagen, dvs. s.k.

 ställningsfullmakter. En ställningsfullmakt föreligger typiskt sett när någon

på grund av avtal innehar en viss, för tredje man synbar, ställning hos

huvudmannen. Denna ställning skall vara sådan att den enligt lag eller sedvänja

medför viss behörighet att företa rättshandlingar för huvudmannens räkning. I

rättspraxis och doktrin har ansetts att ställningsfullmakten är särskilt

avpassad för schablonartade, ofta upprepade och sinsemellan likartade

transaktioner (se NJA 1992 s. 782 samt Grönfors, Avtalslagen, 3 uppl., 1995, s.

127). Ett ofta anfört typexempel är att en kassörska som sitter i en butiks

kassa är behörig att för huvudmannens räkning ta emot betalning av kunderna.

Fullmaktsförbudet innebär att den som har näringsförbud är förhindrad att motta

nya uppdrag som fullmäktig i fall där det är fråga om en sådan fullmakt som

omfattas av förbudet. Han är vidare skyldig att avveckla de uppdrag av detta

slag som han redan innehar.

När det gäller frågan om giltigheten av de rättshandlingar som före-tagits med

stöd av en fullmakt som fullmäktigen inte har haft rätt att inneha hänvisas till

 vad som har sagts i avsnitt 7.

18 §

En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om tillfälligt

näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken förbudet skall gälla,

 om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet, anställning, uppdrag,

innehav av fullmakt, delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som anges i 6

 och 7 §§. Rätten får föreskriva vilka åtgärder som får vidtas eller som skall

vara förbjudna under denna tid och vad den som fått näringsförbud i övrigt då

har att iaktta.

Om det föreligger synnerliga skäl, får tiden för avveckling förlängas på ansökan

 av den som fått förbudet.

För ärenden om förlängning av tiden för avveckling gäller vad som sägs i 17 §

andra och tredje styckena.

Paragrafen innehåller en bestämmelse som ger domstolen möjlighet att ge den som

har fått näringsförbud en frist för att avveckla förbjuden verksamhet. För att

möjliggöra avveckling av ett fullmaktsuppdrag har avvecklingsfristen gjorts

tillämplig även på innehav av fullmakt. Ändringen har skett på Lagrådets

initiativ.

19 §

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning, uppdrag eller

fullmakt, vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

 intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

Paragrafen innehåller bestämmelser som ger domstolen möjlighet att medge

undantag från näringsförbudet. Genom ett tillägg har klargjorts att

dispensmöjligheten avser även innehav av fullmakt.

En dispens från fullmaktsförbudet måste preciseras, så att det klart framgår

vilken eller vilka fullmakter som avses. Något generellt undan-tag från

fullmaktsförbudet bör inte förekomma.

Frågan om dispens från fullmaktsförbudet skall ges får avgöras med beaktande av

hur vidsträckt behörighet fullmakten ger fullmäktigen och syftet med det

tillämnade fullmaktsuppdraget. Är behörigheten så vidsträckt att innehavaren med

 stöd av fullmakten kan utöva ledningen av en näringsverksamhet, skall dispens

normalt sett inte komma i fråga. Om det gäller mer begränsade fullmakter, bör en

 dispensansökan däremot ofta kunna bifallas. Dispens torde t.ex. kunna ges för

anställda med sådana sekreterar- eller budfunktioner som förutsätter bank- eller

 postfullmakt.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om den som har meddelats

näringsförbud med anledning av omständigheter som har inträffat före

ikraftträdandet.

Näringsförbudsinstitutet är av sådan karaktär att det vid förändringar av

regleringen finns skäl att tillämpa samma allmänna principer för ikraft-trädande

 som på det straffrättsliga området. Den föreslagna skärpningen i fråga om

innebörden av ett näringsförbud skall följaktligen inte tillämpas beträffande

näringsförbud som har meddelats med anledning av brott eller andra grova

åsidosättanden i näringsverksamhet som har inträffat före ikraftträdandet.

14.3 Förslagen till lag om ändring i rättegångsbalken och lag om ändring i lagen

 (1995:528) om revisorer

Lagändringarna i rättegångsbalken och lagen (1995:528) om revisorer är endast en

 följd av att lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa

fall, m.m. föreslås byta namn till lagen om förbud mot juridiskt eller

ekonomiskt biträde i vissa fall.

Sammanfattning av Bulvanutredningens betänkande Bulvaner och annat (SOU 1998:47)

Uppdraget

Utredningens huvuduppgift har varit att överväga åtgärder som kan förhindra

eller försvåra att ekonomisk brottslighet begås med hjälp av bulvaner eller

bulvanliknande arrangemang. Uppdraget har emellertid även omfattat frågor som

inte kan sägas ha någon omedelbar anknytning till problemen med illojala

bulvanskap.

Till de frågor som utredningen enligt direktiven har haft att särskilt

uppmärksamma hör hur myndigheter med tillstånds- eller tillsynsuppgifter skall

kunna få bättre möjligheter än i dag att förhindra att de regler som gäller i

dessa hänseenden kringgås genom användning av bulvaner, hur det kan göras

lättare att avslöja illojala bulvanförhållanden i samband med kreditupplysning

och om registeruppgifter om brottmålsdomar - i första hand avseende ekonomisk

brottslighet - bör göras tillgängliga för affärskontrollsändamål, om det finns

skäl att införa ett register för information om ägarförhållandena i fåmansbolag

samt vilka regelförändringar eller andra åtgärder som krävs för att förhindra

att ett näringsförbud kringgås genom användning av bulvaner eller på annat

liknande sätt. I uppdraget har också ingått att göra en översyn av lagen

(1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m.

(rådgivningslagen).

Vissa missbruk av associationsrätten

Flera frågor som har anknytning till det problemområde utredningen har haft att

behandla gäller olika slags missbruk av det associationsrättsliga systemet med

anknytning till styrelsens roll främst i aktiebolag men även i andra juridiska

personer. Hit hör bl.a. de problem som föranleds av att ett stort antal

aktiebolag saknar till Patent och registreringsverket (PRV) anmäld styrelse.

Eftersom Aktiebolagskommittén torde komma att ta upp problemen med styrelselösa

bolag till prövning i hela sin vidd avstår utredningen för sin del från att

lägga fram några förslag som tar sikte på denna problematik. Utredningen

förordar emellertid att man, när det gäller problemen med retroaktiva

anmälningar av förändringar i ett aktiebolags styrelse, i första hand undersöker

 möjligheten att införa en ordning som innebär att en avgång och möjligen också

ett nyval får omedelbar verkan endast under förutsättning att det kan beläggas

att anmälan för registrering skett inom viss kortare tid från förändringen.

Ibland uppkommer problem genom vilseledande anmälningar för registrering av

styrelseledamöter och andra bolagsföreträdare. I ett antal fall har det sålunda

förekommit att fingerade personer som uppges vara bosatta utomlands har anmälts

för registrering. Ett arbete som syftar till att åstadkomma en bättre ordning

för identitetskontroll av utomlands bosatta bolagsföreträdare som anmäls för

registrering pågår för närvarande. Även om en sådan ordning kommer till stånd

måste man emellertid räkna med att det även framgent kan inträffa att fingerade

personer anmäls för registrering. Utredningen har övervägt frågan om det finns

skäl att införa en straffbestämmelse som riktar sig mot ett sådant missbruk av

reglerna. Som utredningen ser saken är emellertid förfarandet redan i dag

straffbelagt, bl.a. kan ansvar enligt 15 kap. 11 § brottsbalken för osant

intygande eller brukande av osann urkund komma i fråga. Enligt utredningens

bedömning är någon ny straffbestämmelse följaktligen inte nödvändig.

En annan form av missbruk av det bolagsrättsliga systemet som leder till stora

problem för de myndigheter som har att utreda brott utgör anlitandet av s.k.

målvakter, dvs. personer som ställer sig till förfogande som styrelseledamöter

för att bära det straffrättsliga ansvaret utan avsikt att delta i bolagets

verksamhet.

I syfte att förbättra möjligheterna att ingripa mot bruket av målvakter föreslår

 utredningen att det i aktiebolagslagen införs en allmän lämplighetsregel för

styrelseledamöter och verkställande direktör i vilken det anges att dessa

bolagsföreträdare skall ha sådan insikt och erfarenhet som med hänsyn till arten

 och omfånget av bolagets verksamhet samt omständligheterna i övrigt fordras för

 uppdragets fullgörande enligt aktiebolagslagen. Vidare föreslås att det

föreskrivs att den som inte avser att ta del i sådan verksamhet som enligt

aktiebolagslagen ankommer på styrelsen eller verkställande direktör inte utan

godtagbart skäl får åta sig sådant uppdrag. Den som uppsåtligen och i

otillbörligt syfte åtar sig sådant uppdrag i strid med den sist nämnda

bestämmelsen skall enligt förslaget kunna dömas till böter eller fängelse i

högst ett år. Detsamma skall gälla för deltagare i bolagsstämma och

styrelseledamot som i otillbörligt syfte utser någon till styrelseledamot eller

verkställande direktör med insikt om att hinder mot detta möter enligt någon av

de angivna bestämmelserna.

Ett ytterligare problem i detta sammanhang utgör bruket av generalfullmakter. I

utredningens uppdrag har ingått att behandla frågan om generalfullmakter främst

när det gäller användningen av sådana fullmakter som ett medel att kringgå

näringsförbud. Vi återkommer till denna fråga i det följande. I direktiven har

emellertid även angetts att utredningen skall vara fri att behandla frågan om

generalfullmakter också i andra brottsliga situationer än i samband med

kringgående av näringsförbud.

Generalfullmakter uppges representera ett stort praktiskt problem för de

brottsbekämpande myndigheterna. Sådana fullmakter förekommer ofta i styrelselösa

 bolag. Den ende som företräder bolaget är då innehavaren av generalfullmakten,

som i sin tur inte sällan transporterar den på annan. Resultatet blir att man

kringgår aktiebolagslagens system för ledning av aktiebolag och att det erbjuder

 stora svårigheter att identifiera den som skall bära ansvaret för en straffbar

gärning vilken företagits i bolagets namn eller med dess medel.

I de sammanhang då problemet uppmärksammats har föreslagits olika slags åtgärder

 för att minska problemen med generalfullmakter, såsom att generalfullmakter

skulle uttryckligen förbjudas, att registrering skulle krävas för att en

generalfullmakt skulle få giltighet eller att en generalfullmakt inte skulle få

gälla mer än en begränsad tid med förbud att därefter utfärda en ny

generalfullmakt.

Dessa förslag är enligt utredningens mening i hög grad beaktansvärda. Som

utredningen ser saken lider de dock av den svagheten att det är svårt att på ett

 meningsfullt sätt definiera det slag av fullmaktshandling som skulle träffas av

 sådana regler. Generalfullmakt utgör inte någon term som förekommer i lag eller

 annars har någon allmänt vedertagen innebörd. Alla slags fullmakter kan ju inte

 förbjudas.

Utredningen föreslår att aktiebolagslagens reglering justeras och förtydligas i

vissa hänseenden. Sålunda föreslår vi att det införs en föreskrift om att ett

oinskränkt bemyndigande för annan än styrelseledamot eller verkställande

direktör att företräda bolaget och teckna dess firma inte medför någon rätt att

företräda bolaget förrän registrering har skett. Vidare föreslås att

aktiebolagslagens bestämmelse om att styrelsen svarar för bolagets organisation

och förvaltning skall kompletteras med en regel i vilken det anges att styrelsen

 inte får överlåta ansvaret för dessa uppgifter på annan.

Utredningen är emellertid medveten om att de föreslagna båda lagändringarna inte

 mer än i förhållandevis begränsad mån undanröjer de problem som har gett sig

till känna i praktiken. Över huvud taget förefaller det vara svårt att

åstadkomma en lösning av problemen genom ingrepp i aktiebolagsrättsliga eller

andra civilrättsliga regler. Med hänsyn härtill och till att det

associationsrättsliga systemet är så lätt att manipulera i brottsliga sammanhang

 anser utredningen att det finns skäl för en utvidgning av tillämpningsområdet

för brottbalkens medverkansregler. Utredningen föreslår sålunda att den som med

uppsåt att främja brottslig verksamhet ger någon ett bemyndigande att företräda

juridisk person skall anses medverka till brott som begås med stöd av

bemyndigandet. Förslaget innebär att uppsåtet kan vara direkt, indirekt eller

eventuellt, men det behöver inte omfatta ett konkret brott och inte endast en

bestämd brottstyp utan det bör vara tillräckligt att det avser brottslig

verksamhet.

Kontroll i samband med tillståndsgivning m.m.

För närvarande finns det inga författningsregler som mera specifikt tar sikte på

 en myndighets möjligheter att undersöka vem som i realiteten utövar ledningen i

 ett företag eller har ett väsentligt ekonomiskt intresse i viss

näringsverksamhet.

När det gäller myndigheter med tillstånds- eller tillsynsuppgifter eller med

uppgift att besluta om bidrag till näringslivet finns det i allmänhet

författningsbestämmelser som mera allmänt reglerar vilka kontroll- och

undersökningsåtgärder myndigheten kan vidta. Myndighetens befogenheter i detta

hänseende kan vara mer eller mindre långtgående. Vissa av dessa mera allmänt

hållna regler kan tillämpas även i fall där en myndighet i sin verksamhet finner

 anledning att närmare utreda vem som utövar ledningen i ett företag.

Även i avsaknad av särskild författningsreglering kan en myndighet vidta sådana

åtgärder som att infordra uppgifter eller be en viss person att infinna sig hos

myndigheten. För att myndigheten skall kunna tillgripa någon form av

tvångsmedel, t.ex. ett vitesföreläggande, i syfte att förmå personen i fråga att

 efterkomma myndighetens begäran krävs dock stöd i ett utryckligt

författningsbemyndigande. Det är vidare diskutabelt om en myndighet i avsaknad

av författningsstöd kan anses ha möjlighet att genomföra besök i utrednings- och

 kontrollsyfte.

Utredningen anser att det finns skäl att ge här aktuella myndigheter bättre

möjligheter än i dag att förhindra att regler kringgås genom användning av

bulvaner eller bulvanliknande arrangemang. Utredningen föreslår därför att det

införs generella bestämmelser som ger myndigheter i verksamhet som består i

tillståndsprövning, tillsyn eller lämnande av stöd med avseende på näringslivet

vidgade möjligheter att utreda och kontrollera vem som utövar ledningen eller

har ett väsentligt ekonomiskt intresse i ett företag som är föremål för

myndighetens verksamhet. Under förutsättning att det är av betydelse för

myndighetens verksamhet hur det förhåller sig i dessa hänseenden och att

myndigheten finner anledning att genomföra en särskild utredning i syfte att

klarlägga förhållandena, skall enligt förslaget myndigheten få

- vid vite ålägga ett företag eller någon annan att tillhandahålla uppgifter

eller handlingar,

- vid vite ålägga den som kan förväntas kunna lämna upplysningar i saken att

inställa sig till förhör på tid och plats som myndigheten bestämmer, eller

- avlägga besök i lokaler som ej utgör bostad.

Affärskontroll

I utredningens uppdrag har ingått att överväga hur det kan göras lättare att

avslöja illojala bulvanförhållanden i samband med affärskontroll. Därvid har

utredningen bl.a. haft att överväga om registeruppgifter om brottmålsdomar, i

första hand rörande ekonomisk brottslighet, bör göras tillgängliga i samband med

 kreditupplysning eller på annat sätt i samband med affärskontroll.

Med affärskontroll avses här den kontroll av en tilltänkt affärspartner som en

näringsidkare före en kredit eller ett avtalsslut kan genomföra i syfte att

skydda sig mot oönskade affärsförbindelser och ekonomiska förluster.

Utredningen gör bedömningen att en möjlighet att förmedla uppgifter om ekonomisk

 brottslighet i samband med affärskontroll borde kunna ge påtagliga

brottsförebyggande effekter. Samtidigt står det klart att en sådan

uppgiftsförmedling skulle medföra att enskilda fick utstå visst intrång i den

personliga integriteten. Tanken på att öppna en möjlighet att lämna ut

brottsuppgifter i kreditupplysningssammanhang strider onekligen mot de principer

 som hittills tillämpats på området, i själva verket i så hög grad att, om en

möjlighet till detta i enlighet med våra direktiv skulle öppnas, man måste

rubricera det som en betydande systemförändring.

Vid den grannlaga avvägning som måste göras mellan intresset av att motverka den

 ekonomiska brottsligheten och intresset av att bereda enskilda skydd mot

intrång i den personliga integriteten har utredningen funnit att det kan anföras

 goda skäl för att en möjlighet att lämna uppgifter om ekonomiska brott i

samband med kreditupplysning bör införas. Utredningen lägger därför för

remissinstansernas prövning fram ett sådant förslag.

Förslaget innebär följande. Kreditupplysningsföretagen skall ges möjlighet att

förmedla uppgifter om lagakraftvunna domar och godkända strafförelägganden

avseende ekonomisk brottslighet. Med ekonomisk brottslighet avses här brott

enligt 9 - 11 kap. och 14 kap. brottsbalken samt brott enligt skattebrottslagen

(1971:69) och lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Uppgifter skall få

lämnas endast om domar och godkända strafförelägganden i vilka annan påföljd än

böter har ålagts. Som ytterligare begränsning skall gälla att uppgifter får

lämnas endast beträffande den som vid tidpunkten för utlämnandet av uppgiften är

 näringsidkare eller har en sådan anknytning till en näringsverksamhet att han

är att jämställa med näringsidkare i kreditupplysningslagens mening. Sedan fem

år förflutit från det att domen vann laga kraft eller strafföreläggandet

godkändes skall uppgift om domen eller strafföreläggandet inte längre få lämnas

ut. Kreditupplysningsföretagen skall få rätt att för kreditupplysningsändamål

erhålla uppgifter från Rikspolisstyrelsens belastningsregister.

Ägarregister i fåmansbolag

Enligt direktiven har utredningen ålagts att se efter om det finns skäl att

införa ett register för information om ägare i fåmansbolag. Den förväntade

nyttan från ekobrottsbekämpningssynpunkt skall därvid vägas mot kostnader,

administrativa insatser, bördor för näringslivet m.m. som behövs för att

realisera ett sådant register. I uppdraget ligger enligt direktiven att överväga

 vilka uppgifter som bör ingå i registret, hur uppgifterna skall samlas in, vem

som skall föra registret, hur registret skall användas och hur det skall

finansieras.

I fråga om de s.k. avstämningsbolagen - främst publika aktiebolag - registreras

ägarförhållandena redan nu i ett kontobaserat system hos Värdepapperscentralen

VPC AB. Bestämmelser om detta finns i aktiekontolagen (1989:827).

Utredningen har gjort bedömningen att, om ett ägarregister skall införas för

aktiebolag som inte för närvarande omfattas av det kontobaserade systemet,

registret rimligen måste omfatta alla sådana bolag och således inte endast

fåmansbolag. En annan ordning skulle vara irrationell och dessutom lätt kunna

kringgås. En annan utgångspunkt för utredningens överväganden har varit att ett

ägarregister, av hänsyn bl.a. till de kontrollsvårigheter som annars skulle

uppstå, bör konstrueras så att det blir en civilrättslig förutsättning för ett

giltigt aktieförvärv att anteckning härom sker i registret. Detta innebär att

ett ägarregister enligt utredningens mening förutsätter att man övergår till en

ordning enligt vilken inte längre aktiebrev utan en registrering blir bärare av

aktierättigheterna.

En nyordning av detta slag medför vissa fördelar för brottsbekämpningen liksom

för skattekontrollen och annan offentlig kontroll. Dessutom uppkommer fördelar

för bolagen själva; man slipper bl.a. bestyret med att föra aktieböcker och

nyemissioner och pantsättning underlättas. Ett ökat underlag för affärskontroll

tillskapas.

Vid en samlad bedömning av de fördelar och nackdelar som skulle vara förknippade

 med att övergå till ett system med obligatorisk aktieägarregistrering har

utredningen funnit att fördelarna väger så tungt att övervägande skäl talar för

att arbetet med att utveckla ett sådant system bör drivas vidare. Utredningen

förordar därför att riksdagen fattar ett principbeslut om en övergång till ett

sådant system.

Uppgiften att svara för registreringarna avseende de bolag som inte har

avstämningsförbehåll bör enligt utredningens mening anförtros PRV.

PRV:s aktieägarregister bör enligt utredningens uppfattning omfatta samtliga

aktier i de bolag som inte har avstämningsförbehåll liksom teckningsrätter vid

ny- och fondemissioner i sådana bolag. Frågan, om registreringen även bör

omfatta konvertibla skuldebrev och skuldebrev förenade med optionsrätt till

nyteckning, får övervägas närmare under det fortsatta arbetet.

I fråga om ägarregistrets närmare innehåll förordar utredningen att motsvarande

uppgifter skall registreras som de som enligt aktiekontolagens bestämmelser

skall anges i avstämningsregister för avstämningsbolag.

Som redan torde ha framgått anser utredningen att de rättsverkningar som för

närvarande är knutna till innehavet av ett aktiebrev i ett bolag som inte har

avstämningsförbehåll i stället bör knytas till registreringen i PRV:s

aktieägarregister. Härvid bör samma principer tillämpas som de som för

närvarande gäller för avstämningsbolag enligt 6 kap. aktiekontolagen.

Utredningen förordar att uppgifterna i PRV:s aktieägarregister blir offentliga.

Innehållet i en utskrift av aktieboken bör dock begränsas till att avse endast

aktieposter som svarar mot minst en viss angiven andel av bolagets registrerade

aktiekapital. Denna begränsningsregel bör ha generell räckvidd och alltså

omfatta även bolag med avstämningsförbehåll. Det finns enligt utredningens

uppfattning anledning att under det fortsatta beredningsarbetet överväga ett

förtydligande av de regler som gäller för VPC:s uppgiftslämnande beträffande

annat än ägarförhållanden.

Enligt utredningens uppfattning bör motsvarande skadeståndsansvar som gäller för

 VPC och kontoförande institut enligt 7 kap. aktiekontolagen gälla för staten i

ett system där PRV svarar för registreringarna.

Eftersom införandet av ett ägarregister framför allt syftar till att öka

möjligheten till insyn bör någon motsvarighet till institutet

förvaltarregistrering i den utformning detta har för närvarande inte införas i

det förordade systemet för ägarregistrering.

En central fråga vid en reform av aktuellt slag är hur övergången till det nya

systemet skall ske. Utredningen förordar att en övergångstid om två år får

förflyta från antagnadet av ny lagstiftning om ägarregistrering till dess att

denna börjar tillämpas. Vid övergångtidens slut bör aktierna i samtliga bolag

som då saknar avstämningsförbehåll omedelbart genom lagen bli registerbaserade.

Utredningen anser vidare att det bör vara en förutsättning att ett aktiebrev i

ett befintligt bolag företes för att innehavaren skall kunna registreras som

ägare.

När det gäller den författningstekniska lösningen förordar utredningen att det

av PRV administrerade registreringssystemet och rättsverkningarna av

registrering i detta system regleras i aktiebolagslagen.

Kostnaderna för att utveckla och driva det av utredningen förordade systemet med

 obligatorisk aktieägarregistrering bör täckas av avgifter som PRV har att ta ut

 av de berörda bolagen. Några kostnader i denna del skulle alltså enligt

utredningens bedömning inte komma att belasta det allmänna.

Ett nytt system med obligatorisk aktieägarregistrering måste tillgodose särskilt

 höga krav på säkerhet, eftersom registreringen kommer att bli avgörande för

aktieägares och panthavares rätt. Det är angeläget att säkerhetsfrågorna

bearbetas metodiskt vid systemutvecklingen. Enligt utredningens mening skulle

det vidare vara en fördel om säkerhets- och sårbarhetsfrågorna med jämna

mellanrum granskades av fristående konsultföretag som erhållit certifiering för

ändamålet.

När det gäller frågans vidare behandling förordar utredningen att principerna

för en övergång till ett system med obligatorisk aktieägarregistrering först

läggs fast av riksdagen och att PRV därefter får uppdraget att utarbeta ett

systemförslag. Eftersom det kan förutsättas att ett obligatoriskt

registeringssystem kommer att innebära ett väsentligt ökat antal

avstämningsbolag, bör även VPC få i uppdrag att redovisa sina överväganden med

anledning av ett sådant system.

De författningsändringar som behövs bör utarbetas först sedan det står klart hur

 systemet skall utformas i sina detaljer. Utredningen har för sin del inte

ansett det meningsfullt att på frågans nuvarande stadium utarbeta några

författningsförslag.

Hinder mot att kringgå näringsförbud

Utredningen har också haft att överväga vilka regelförändringar eller andra

åtgärder som bör vidtas för att hindra att ett meddelat näringsförbud kringgås

genom användning av bulvaner eller på annat sätt. I direktiven framhålls att

särskild uppmärksamhet därvid bör ägnas åt det i dessa sammanhang förekommande

bruket av generalfullmakter och andra typer av fullmakter.

Näringsförbudsutredningen tog i sitt betänkande Ett renodlat näringsförbud (SOU

1995:1) upp problemet med kringgående av näringsförbud genom användning av

generalfullmakt. Näringsförbudsutredningens överväganden utmynnade i ett förslag

 om att den som meddelats näringsförbud skulle vara förbjuden att ha generell

fullmakt att företräda juridisk person. Förslaget ledde i denna del inte till

lagstiftning. Som skäl för sitt ställningstagande anförde regeringen i huvudsak

att termen generell fullmakt inte hade någon entydig definition i bolagsrättslig

 eller i annan associationsrättslig lagstiftning och därför kunde ge upphov till

 tolkningsproblem samt att ett förbud mot att företräda juridisk person med

hjälp av generell fullmakt lätt skulle kunna kringgås genom att en eller flera

fullmakter ställs ut som inte blir att beteckna som generella men som ändå ger

ett vidsträckt utrymme för den förbudsålagde att verka genom bulvan.

Enligt vår uppfattning är det knappast möjligt att skapa invändningsfria

kriterier enligt vilka tillämpningsområdet för en förbudsregel kan avgränsas, om

 förbudet enbart skall träffa fullmakter som i en eller annan mening kan sägas

ha generell karaktär. Vi har kommit till den slutsatsen, att om man vill hindra

den som meddelats näringsförbud från att inneha fullmakt som möjliggör ett

kringgående av näringsförbudet, så måste en ordning införas enligt vilken denne

mera generellt förbjuds att inneha fullmakt för näringsidkare.

Utredningen gör den bedömningen att övervägande skäl talar för att införa en

förbudsregel av ovan angivet slag. Utredningen föreslår alltså att den som

ålagts näringsförbud skall vara förbjuden att inneha fullmakt att företräda en

enskild näringsidkare eller en sådan juridisk person i vars styrelse han enligt

6 § första stycket 4 näringsförbudslagen är förhindrad att ingå. När det gäller

fullmakt att företräda en enskild näringsidkare föreslås att förbudet begränsas

till att avse fullmakt som ger den förbudsålagde behörighet att företräda

näringsidkaren i dennes näringsverksamhet. Förslaget innebär vidare att

förbudsregeln inte omfattar s.k. ställningsfullmakt.

Utredningen har inte funnit skäl att föreslå några ytterligare åtgärder för att

hindra kringgående av näringsförbud.

Rådgivningslagen

Till förebyggande av onödiga gränsdragningssvårigheter föreslår utredningen att

rådgivningslagens bestämmelser skall omfatta allt slags yrkesmässigt biträde i

juridiska och ekonomiska angelägenheter.

Förutsättningarna för meddelande av rådgivningsförbud regleras i 3 §

rådgivningslagen. En första förutsättning för ett sådant beslut är att

rådgivaren har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. För att ett

brottsligt förfarande skall kunna läggas till grund för ett förbud fordras

dessutom att det har skett i rådgivningsverksamheten. Brott som inte har samband

 med vederbörandes agerande just som rådgivare kan alltså inte beaktas i detta

sammanhang.

Det har förekommit fall då den som ägnat sig åt rådgivningsverksamhet har begått

 brott under sådana förhållanden att det kan vara föremål för tvekan om det

skett i rådgivningsverksamheten. Omständligheterna torde i allmänhet vara sådana

 att det sakligt sett borde vara likgiltigt om brottet skett i eller i

anslutning till rådgivningsverksamheten - vare sig det förehåller sig på det ena

 eller andra sättet föreligger skäl för rådgivningsförbud. Men lagen medger i

gällande lydelse bara att förbud meddelas om brottet begåtts i

rådgivningsverksamheten. Till förebyggande av avgränsningssvårigheter på denna

punkt föreslår utredningen att förbud skall få meddelas om brottet har begåtts

vid rådgivningsverksamhet. Detta bör läsas så att brottet skall ha begåtts i

anslutning till denna verksamhet.

Utredningen föreslår vidare att det införs en regel i vilken det anges att

domstolen vid bedömande av om rådgivningsförbud bör meddelas skall beakta

brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare gjort sig

 skyldig till brott vid rådgivningsverksamhet.

För att säkerställa att rådgivningsförbud regelmässigt meddelas i de fall där

rådgivaren har gjort sig skyldig till grov brottslighet föreslår utredningen att

 det införs en särskild presumtionsregel av den innebörden att rådgivningsförbud

 skall anses påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, om den som talan om

rådgivningsförbud avser har gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta

föreskrivna straffet är fängelse i sex månader.

I fråga om förbudstiden föreslår utredningen att maximitiden höjs från nuvarande

 fem år till tio år. Vi föreslår också att ansvaret för registret över

rådgivningsförbud förs över från Riksskatteverket till PRV samt att

rådgivningsförbud skall kungöras av PRV. Slutligen föreslår vi att det av

lagtexten skall framgå att förbudstiden skall förlängas vid en överträdelse av

ett rådgivningsförbud, om det inte finns särskilda skäl att underlåta

förlängning.

Bulvanlagen och tillsynen över de finansiella företagen

De lagregler om ägarprövning i banker och andra finansiella företag som har

införts under senare år aktualiserar frågan om det är påkallat med särskilda

åtgärder mot att dessa regler kringgås med hjälp av bulvanarrangemang.

Reglerna om lämplighetsprövning av ägare i banker och andra finansiella företag

syftar till att förhindra att den som är olämplig att ha ett väsentligt

inflytande över verksamheten i ett sådant företag får tillfälle att äga

aktierposter eller andelar som ger ett sådant inflytande. Med hänsyn till de

finansiella företagens centrala betydelse för samhällsekonomin har lagstiftaren

valt att ställa förhållandevis stränga krav på större ägare i dessa företag.

För den som söker kringgå en regleringen av det slag som här är i fråga torde

det ligga nära till hands att begagna sig av någon form av bulvanarrangemang.

Även om illojala bulvanskap hitintills inte tycks ha utgjort något praktiskt

problem i sammanhanget, finns det därför enligt utredningens uppfattning skäl

att uppmärksamma risken för sådana kringgåenden.

Utredningen föreslår att reglerna om ägarprövning i finansiella företag skall

omfattas av den nuvarande lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden. Om ett

bulvanförhållande används för att kringgå reglerna om ägarprövning i finansiella

 företag, skall alltså huvudmannen och bulvanen kunna straffas och

bulvanförhållandet upplösas tvångsvis såvitt avser de aktier eller andelar som

medför att ett kringgående föreligger.

Som regel torde det vara olämpligt att den som kringgått reglerna om

ägarprövning får tillfälle att utöva inflytande över verksamheten i företaget

under den tid som kan komma att förflyta från det att talan om tvångsförsäljning

 har väckts till dess att bulvanförhållandet har avvecklats. Utredningen

föreslår därför att domstolen i ett mål om tvångsförsäljning skall kunna besluta

 att bulvanen vid stämma inte får företräda aktier eller andelar som kan bli

föremål för ett förordnande om försäljning. Som förutsättning för ett sådant

beslut skall enligt förslaget gälla att det visas sannolika skäl för att ett

kringgående genom bulvan av ägarprövningsreglerna föreligger.

Ett förbud att rösta för aktier eller andelar kan ibland vara förenat med

olägenheter även för andra än bulvanen och huvudmannen. Blir röstförbud avseende

 en större aktiepost bestående under en längre tid kan detta leda till en

osäkerhet i företagets ledning, majoritetsförhållandena vid stämman kan komma

att förändras på ett drastiskt sätt osv. Med hänsyn härtill föreslår utredningen

 att domstolen skall ha möjlighet att förordna en förvaltare med uppdrag att

företräda aktier eller andelar som bulvanen på grund av domstolens beslut inte

får företräda.

Genomförande

Utredningens förslag - bortsett från förslaget beträffande ägarregister - bör

kunna träda i kraft den 1 januari 1999. Enligt utredningens bedömning medför

förslagen inte några statsfinansiella konsekvenser av betydelse.

Bulvanutredningens lagförslag (SOU 1998:47)

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 23 kap. 4 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 kap. 4 §

Ansvar som i denna balk är föreskrivet för viss gärning skall ådömas inte bara

den som utfört gärningen utan även annan som främjat denna med råd eller dåd.

Detsamma skall gälla beträffande i annan lag eller författning straffbelagd

gärning, för vilken fängelse är föreskrivet.

Den som inte är att anse som gärningsman döms, om han har förmått annan till

utförandet, för anstiftan av brottet och annars för medhjälp till det.

Varje medverkande bedöms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom

till last. Ansvar som är föreskrivet för gärning av syssloman, gäldenär eller

annan i särskild ställning skall ådömas även den som tillsammans med honom

medverkat till gärningen.

Varje medverkande bedöms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom

till last. Ansvar som är föreskrivet för gärning av syssloman, gäldenär eller

annan i särskild ställning skall ådömas även den som tillsammans med honom

medverkat till gärningen. Den som med uppsåt att främja brott bemyndigat annan

att företräda bolag, förening eller annat samfund eller stiftelse eller annan

sådan inrättning skall anses ha medverkat till brott som begås med stöd av

bemyndigandet.

Vad som sägs i denna paragraf skall inte gälla, om något annat följer av vad för

 särskilda fall är föreskrivet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173)

Härigenom föreskrivs att 6 och 8 §§ kreditupplysningslagen (1973: 1173) skall ha

 följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Uppgifter om en persons ras, etniska ursprung, politiska uppfattning, religiösa

eller filosofiska övertygelse eller sexualliv får inte samlas in, lagras eller

lämnas ut i kreditupplysningsverksamhet.

Uppgifter om sjukdom, hälsotillstånd eller liknande får inte utan medgivande av

Datainspektionen samlas in, lagras eller lämnas ut i

kreditupplysningsverksamhet. Detsamma gäller uppgifter om att någon misstänks

eller har dömts för brott eller har avtjänat straff eller undergått någon annan

påföljd för brott eller har varit föremål för någon åtgärd enligt

socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård

 av unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, 11-14

§§ polislagen (1984:387), lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade

personer m.m. eller utlänningslagen (1989:529).

Ett medgivande som avses i andra stycket får lämnas endast om det finns

synnerliga skäl.

Vad som anges i andra stycket hindrar inte att uppgifter om

betalningsförsummelser, kreditmissbruk eller näringsförbud samlas in, lagras

eller lämnas ut i kreditupplysningsverksamhet.

Vad som anges i andra stycket hindrar inte att uppgifter om

betalningsförsummelser, kreditmissbruk, näringsförbud eller domar eller godkända

 strafförelägganden avseende sådan brottslighet med ekonomisk anknytning som

regeringen bestämmer samlas in, lagras eller lämnas ut i

kreditupplysningsverksamhet.

8 §

Kreditupplysningar om fysiska personer som inte är näringsidkare får inte

innehålla uppgifter om omständigheter eller förhållanden som är av betydelse för

 bedömningen av personens vederhäftighet i ekonomiskt hänseende, om tre år

förflutit från utgången av det år då omständigheten inträffade eller

förhållandet upphörde.

Kreditupplysningar får inte innehålla uppgifter om sådana domar eller godkända

strafförelägganden som avses i 6 § fjärde stycket, om fem år förflutit från det

att domen vunnit laga kraft eller godkännandet av strafföreläggandet.

Uppgifter som inte får lämnas ut skall efter den angivna tiden gallras ut ur

register som används i kreditupplysningsverksamhet. Gallring skall göras så

snart det kan ske och i vart fall innan en upplysning lämnas om den som

uppgiftern avser.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden

dels att rubriken till lagen skall ha följande lydelse,

dels att 1, 3, 7 och 10 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 6 a, 7 a, 7 b och 7 c

§§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om vissa bulvanförhållanden

Lag om vissa bulvanförhållanden m.m.

1 §

Denna lag gäller när ett bulvanförhållande används för att kringgå ett sådant

hinder mot att förvärva eller behålla viss egendom eller rättighet som

uppställts i

1. 3 kap. 3 § bankaktiebolagslagen (1987:618),

2. lagen (1975:1132) om förvärv av hyresfastighet m.m.,

3. jordförvärvslagen (1979:230),

4. 8 a § fondkommissionslagen (1979:748)

5. 6 a § lagen (1980:2) om finansbolag, eller

6. lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom.

1. 7 kap. 10 § bankrörelselagen (1987:617),

4. 6 kap. 3 a § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

5. 5 kap. 11 § lagen (1992: 1610) om finansieringsverksamhet,

6. lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom, eller

7. 3 kap. 2 § försäkringsrörelselagen (1982:713)

Lagen gäller även när ett bulvanförhållande används för att kringgå en sådan

bestämmelse om ägarprövning eller om ingripande mot ägare som meddelats i

1. 7 kap. 14 § bankrörelselagen (1987:617),

2. 2 kap. 3 § tredje stycket 2, fjärde eller femte stycket bank-aktiebolagslagen

 (1987:618),

3. 2 kap. 2 § fjärde stycket 2, femte eller sjätte stycket lagen (1995:1570) om

medlemsbanker,

4. 2 kap. 1 § första stycket 3, andra eller tredje stycket eller 6 kap. 3 f §

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

5. 2 kap. 1 § första stycket 3, andra eller tredje stycket eller 5 kap. 15 eller

 15 b § lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet eller

6. 2 kap. 3 § fjärde stycket 2 eller 3 andra meningen eller tredje stycket eller

 3 kap. 2 d § försäkringsrörelselagen (1982: 713).

Med ett bulvanförhållande avses i lagen att någon (bulvanen) utåt framstår som

ägare av viss egendom eller innehavare av viss rättighet men i verkligheten

innehar egendomen eller rättigheten huvudsakligen för annans (huvudmannens)

räkning.

Vad som sägs i det följande om egendom som ett bulvanförhållande avser har

tillämpning också på rättigheter.

I lagen finns härutöver vissa bestämmelser om åtgärder som får företas för att

utreda vem som utövar ledning eller har ett väsentligt ekonomiskt intresse i ett

 företag.

3 §

Om det föreligger ett sådant kringgående genom ett bulvanförhållande som avses i

 1 §, skall tingsrätt på talan av allmän åklagare förordna att

kronofogdemyndigheten skall sälja den egendom som bulvanförhållandet avser på

offentlig auktion eller, i fråga om aktier, genom värdepappersinstitut.

Om det föreligger ett sådant kringgående genom ett bulvanförhållande som avses i

 1 §, skall tingsrätt på talan av allmän åklagare förordna att

kronofogdemyndigheten skall sälja den egendom som bulvanförhållandet avser på

offentlig auktion eller, i fråga om aktier, genom värdepappersinstitut. I fall

som avses i 1 § första stycket 1, 4, 5 eller 7 eller andra stycket, får rättens

förordnande om försäljning dock endast omfatta en så stor del av de aktier eller

 andelar som bulvanförhållandet avser, att sådant kringgående som där avses inte

 längre kommer att föreligga sedan försäljning skett.

Talan enligt första stycket skall föras mot bulvanen. Huvudmannen skall beredas

tillfälle att yttra sig.

6 a §

Visas sannolika skäl för att det föreligger sådant kringgående genom

bulvanförhållande som avses i 1 § första stycket 1, 4, 5 eller 7 eller andra

stycket, får rätten i mål som avses i 3 § besluta att bulvanen vid stämman inte

får företräda aktier eller andelar som bulvanförhållandet avser till den del

dessa enligt 3 § första stycket andra meningen kan bli föremål för förordnande

om försäljning.

Om det finns särskilda skäl får rätten förordna en lämplig person att som

förvaltare företräda sådana aktier eller andelar som bulvanen enligt beslut som

avses i första stycket inte får företräda.

En förvaltare har rätt till skälig ersättning för arbete och utlägg. Huvudmannen

 och bulvanen skall solidariskt betala ersättningen. På begäran av förvaltaren

skall det företag som aktierna eller andelarna avser förskottera ersättningen.

Om den som är betalningsskyldig inte godtar förvaltarens anspråk, fastställs

ersättningen av rätten.

7 §

De myndigheter som prövar frågor om tillstånd enligt de lagar som anges i 1 §

första stycket 2-4 och 7 skall underrätta åklagarmyndigheten, om det skäligen

kan antas att det föreligger ett bulvanförhållande inom myndighetens

ansvarsområde.

De myndigheter som prövar frågor om tillstånd enligt de lagar som anges i 1 §

första stycket skall underrätta åklagarmyndigheten, om det skäligen kan antas

att det föreligger ett bulvanförhållande inom myndighetens ansvarsområde.

7 a §

Om en myndighet som avses i 7 § finner anledning att genomföra en särskild

utredning för bedömning av frågan om det skäligen kan antas att det föreligger

ett bulvanförhållande inom myndighetens ansvarsområde, får myndigheten

1. ålägga ett företag eller någon annan att tillhandahålla uppgifter eller

handlingar,

2. ålägga den som kan förväntas kunna lämna upplysningar i saken att inställa

sig till förhör på tid och plats som myndigheten bestämmer, eller

3. avlägga besök i lokaler som ej utgör bostad.

Vad som föreskrivs i första stycket får även i andra fall än som där anges

tillämpas av en myndighet i verksamhet som består i tillståndsgivning, tillsyn

eller lämnande av stöd med avseende på näringslivet, under förutsättning att det

 för myndighetens verksamhet är av betydelse vem som utövar ledning eller har

ett väsentligt ekonomiskt intresse i ett företag som är föremål för myndighetens

 verksamhet och myndigheten finner anledning att genomföra en särskild utredning

 i syfte att klarlägga hur det förhåller sig i dessa hänseenden.

7 b §

Ett åläggande enligt 7 a § får inte avse skriftlig handling vars innehåll kan

antas vara sådant att en advokat eller hans biträde inte får höras som vittne

därom, och som innehas av honom eller av den till förmån för vilken

tystnadsplikten gäller.

7 c §

Ett åläggande enligt 7 a § får förenas med vite.

Finns det anledning att anta att någon har begått brott, får denne eller en

juridisk person som han är ställföreträdare för inte föreläggas vid vite att

lämna uppgifter som har samband med den gärning som brottsmisstanken avser.

Ett åläggande enligt första stycket gäller omedelbart, om något annat inte

bestäms.

10 §

Kronofogdemyndighetens beslut enligt denna lag överklagas i den ordning som

föreskrivs i utsökningsbalken.

En myndighets beslut enligt 7 a § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Har ett bulvanförhållande som avses i 1 § första stycket 1, 4, 5 eller 7

eller andra stycket inträtt före ikraftträdandet men avvecklas det före utgången

 av år 1999, får dock inte dömas till ansvar enligt 2 §.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

Härigenom föreskrivs att 1, 3, 7 och 8 §§ skall skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Med rådgivningsverksamhet av- ses i denna lag en verksamhet där någon

yrkesmässigt går andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller

ekonomiska angelägenheter.

Med rådgivningsverksamhet av- ses i denna lag en verksamhet där någon

yrkesmässigt går andra tillhanda med råd, biträde vid affärsförhandlingar,

förmedlingar eller annan hjälp i juridiska eller ekonomiska angelägenheter.

3 §

Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som i sådan verksamhet

har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. Förbud får meddelas för en

tid av högst fem år.

Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som vid sådan verksamhet

 har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. Förbud får meddelas för en

 tid av högst tio år.

Vid bedömande av om förbud bör meddelas skall rätten beakta brottslighetens

straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare gjort sig skyldig till

brott vid rådgivningsverksamhet.

Har den som förbudstalan avser vid rådgivningsverksamhet gjort sig skyldig till

brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex månader,

skall förbud anses påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, om inte

särskilda skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Om

det finns särskilda skäl till det, får viss rådgivningsverksamhet eller

medverkan i sådan verksamhet undantas från förbudet. I ett beslut om förbud får

fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

7 §

Riksskatteverket skall föra ett register över meddelade förbud enligt 3 §.

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över meddelade förbud

enligt 3 §.

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § får det förlängas med högst fem år. Sker flera

förlängningar, får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem

år. Talan om förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut.

Beträffande förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i

högre rätt av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och

tredje styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om det

inte finns särskilda skäl att underlåta förlängning. Sker flera förlängningar,

får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om

förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande

förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt

av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och tredje

styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Vid prövning av frågor om förbud att utöva rådgivningsverksamhet på grund av

brott som begåtts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud

Härigenom föreskrivs att 6 och 19 §§ lagen (1986:436) om näringsförbud skall ha

följande följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Den som är underkastad näringsförbud får inte

1. driva näringsverksamhet,

2. vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komplementär

i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, ett bankaktiebolag, en sparbank eller ett

försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett

bankaktiebolag, en sparbank, ett försäkringsbolag, ett handelsbolag, en

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller en ekonomisk

förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som driver

näringsverksamhet,

5. vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i ett

aktiebolag eller ett försäkringsbolag eller företagsledare i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

6. vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en sådan

juridisk person som anges vid 4,

7. faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan juridisk

person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring,

8. äga så många aktier i ett aktiebolag, ett bankaktiebolag eller ett

försäkringsaktiebolag att hans andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget

 överstiger femtio procent,

9. inneha annan fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes

näringsverksamhet eller en juridisk person som anges vid 4 än sådan som av- ses

i 10 § andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på

förmögenhetsrättens område.

Beträffande verkställande direktör och vice verkställande direktör för en filial

 enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och föreståndare för en

verksamhet enligt samma lag finns bestämmelser om näringsförbud i den lagen.

Näringsförbud utgör inget hinder mot att sådan verksamhet bedrivs som innebär

utövning av rättighet som avses i 2 kap. 1 § regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4

 kap. 1 §, 6 kap. 1 § eller 13 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 1

§, 3 kap. 1, 2 eller 8 §, eller 10 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen.

19 §

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning eller uppdrag,

vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning, uppdrag eller

fullmakt, vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

 intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Äldre bestämmelser gäller alltjämt i fråga om den som har meddelats

näringsförbud med anledning av omständigheter som inträffat före

ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:00) om belastningsregister

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1998:00) om belastningsregister skall ha

följande följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §3

Om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i en

verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande eller

beivrande av brott, har en enskild rätt att få uppgifter ur registret om en

annan enskild i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall föreskriver

det.

Den som bedriver kreditupplysningsverksamhet, som avses i kreditupplysningslagen

 (1973: 1173) har rätt att för användning i sådan verksamhet få uppgifter ur

registret i den utsträckning regeringen föreskriver det.

En enskild, som styrker att hans rätt är beroende av uppgifter ur registret om

en annan enskild, har rätt att få ta del av dessa uppgifter om regeringen medger

 att uppgifterna får lämnas ut.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förteckning över remissinstanser

Bulvaner och annat (SOU 1998:47)

Remissinstanser som har yttrat sig

Justitiekanslern, Riksdagens ombudsmän, Hovrätten över Skåne och Blekinge,

Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Jönköpings

tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Göteborg, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket, Generaltullstyrelsen, Riksrevisionsverket,

 Statskontoret, Domstolsverket, Brottsförebyggande rådet, Finansinspektionen,

Datainspektionen, Patent- och registreringsverket, Konkurrensverket, Närings-

och teknikutvecklingsverket NUTEK, Konkursförvaltarkollegiernas förening,

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet, Svenska Bankföreningen, Sveriges

Industriförbund, Sveriges advokatförbund, Föreningen Auktoriserade Revisorer,

Svenska Revisorsamfundet, Sveriges Redovisningskonsulters Förbund,

Revisorsnämnden, Företagarnas Riksorganisation, ALMI Företagspartner AB,

Kooperativa Förbundet KF, Sveriges Försäkringsförbund, Svenska

Kreditmannaföreningen, Sveriges Allmänna Hypoteksbank, Finansbolagens Förening,

StyrelseAkademien Västsverige, Värdepapperscentralen VPC AB,

Upplysningscentralen UC AB, Svenska Inkassoföreningen, Svenska

Fondhandlareföreningen, Svenska Arbetsgivareföreningen SAF, Hotell och

Restaurang Facket HRF och Ekobrottsmyndigheten.

Remissinstanser som inte inkommit med yttrande

Svensk Handel, Tjänstemännens Centralorganisation TCO, Landsorganisationen i

Sverige LO, Fristående Sparbankers Riksförbund, Sveriges Inkassoorganisation,

Dun & Bradstreet Soliditet AB, Svensk Upplysningstjänst och Stockholms

Handelskammare.

Förslag vid remissmöte den 18 maj 2000

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

dels att 1, 2, 3, 7 och 8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken till lagen skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 5 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m.

Lag (1985:354) om förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde i vissa fall

1 §

Med rådgivningsverksamhet avses i denna lag en verksamhet där någon yrkesmässigt

 går andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter.

Med juridiskt och ekonomiskt biträde avses i denna lag en verksamhet där någon

yrkesmässigt biträder andra i juridiska eller ekonomiska angelägenheter.

2 §

Den som i utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en

straffbelagd gärning, döms för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i

högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är föreskrivet för

den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning, döms för vårdslöst biträde till böter eller

fängelse i högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är

föreskrivet för den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23

kap. brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligtsärskild föreskrift straff

ej kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

3 §

Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som i sådan verksamhet

har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. Förbud får meddelas för en

tid av högst fem år.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Om

det finns särskilda skäl till det, får viss rådgivningsverksamhet eller

medverkan i sådan verksamhet undantas från förbudet. I ett beslut om förbud får

fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

Förbud att utöva juridiskt och ekonomiskt biträde får meddelas den som i samband

 med sådan verksamhet har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa.

Förbud får meddelas för en tid av högst tio år.

Vid bedömande av om förbud bör meddelas skall rätten beakta brottslighetens

straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort sig skyldig

till brott i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde

gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är

fängelse i sex månader, skall förbud anses påkallat med hänsyn till brottets

straffvärde, om inte synnerliga skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i juridiskt och ekonomiskt biträde

som annan ger.

Om det finns särskilda skäl till det, får visst slag av juridiskt och ekonomiskt

 biträde eller medverkan i sådant biträde undantas från förbudet. I ett beslut

om förbud får fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

5 a §

Patent- och registreringsverket skall kungöra ett beslut om åläggande av ett

förbud enligt 3 § när beslutet har vunnit laga kraft. Detsamma gäller om ett

förbud har upphävts, ändrats eller förlängts.

Om rätten har förordnat att förbudet skall gälla utan hinder av att domen inte

vunnit laga kraft skall beslutet kungöras omedelbart.

7 §

Riksskatteverket skall föra ett register över meddelade förbud enligt 3 §.

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över förbud enligt 3 §.

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § får det förlängas med högst fem år. Sker flera

förlängningar, får den sammanlada tiden förlängning inte vara mer än fem år.

Talan om förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut.

Beträffande förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i

högre rätt av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och

tredje styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om det

inte finns särskilda skäl att underlåta förlängning. Sker flera förlängningar,

får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om

förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande

förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt

av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och tredje

styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2. Vid prövning av frågor om förbud enligt 3 § på grund av brott som har begåtts

 före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Lag om förbud mot ekonomiskt och juridiskt biträde i vissa fall

Tillämpningsområdet

Regeringens förslag: Lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i

vissa fall, m.m. (rådgivningslagen) ändras så att den - förutom rådgivning och

sådant biträde som i praktiken innefattar rådgivning - omfattar även annat

biträde i juridiska eller ekonomiska angelägenheter. Lagens namn ändras i följd

härav till lagen om förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde i vissa fall.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder utredningens

förslag.

Bakgrund: Rådgivningslagen syftar till att försvåra sådan oseriös rådgivning som

 ofta är en förutsättning för ekonomisk brottslighet. I 1 § rådgivningslagen

definieras rådgivningsverksamhet som en verksamhet där någon yrkesmässigt går

andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter. Den som utövar rådgivningsverksamhet och av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning kan enligt 2 § dömas för vårdslös rådgivning.

Vidare kan enligt 3 § den som i rådgivningsverksamhet har gjort sig skyldig till

 brott som inte är ringa förbjudas att utöva rådgivningsverksamhet under en viss

 tid (rådgivningsförbud). Hur begreppet "rådgivningsverksamhet" definieras blir

alltså bestämmande för räckvidden av straffbestämmelsen om vårdslös rådgivning

och bestämmelsen om rådgivningsförbud.

Enligt förarbetena till rådgivningslagen omfattar uttrycket "råd eller annat

biträde" även konkreta åtgärder för att omsätta ett råd i praktiken (se prop.

1984/85:90 s. 34). Som typfall nämns upprättande av avtal, biträde vid

självdeklaration, upplysningar om gällande rätt, biträde med bolagsbildning,

bokföring och valutatransaktioner. Lagrådet konstaterade att under begreppet

"annat biträde" rent språkligt kunde falla en mängd andra åtgärder än de nu

nämnda. Lagrådet ansåg dock att det inte fanns något egentligt behov av att

begränsa tillämpningsområdet genom ett mera precist uttryck än "annat biträde",

eftersom det avgörande för tillämpbarheten av straffbestämmelsen - utöver

sambandet med rådgivning och frågan om yrkesmässighet - är att biträdesåtgärden

skall ha främjat ett brott.

Frågan om den närmare innebörden av definitionen aktualiserades i rättsfallet

NJA 1995 s. 505. Högsta domstolen fann att rådgivningslagen enligt sin

ordalydelse har ett mera vidsträckt tillämpningsområde än vad som enligt motiven

 synes ha varit avsikten med den. I det läget borde, enligt Högsta domstolen,

företräde ges åt det för den misstänkte förmånligaste alternativet, vilket

innebar att med rådgivningsverksamhet borde förstås, förutom konkreta råd,

endast sådant biträde som i praktiken innefattar rådgivning.

Skälen för regeringens förslag: Sedan rådgivningslagen trädde i kraft den 1 juli

 1985 har endast ett fåtal personer dömts för brott mot rådgivningslagen och ett

 fåtal rådgivningsförbud meddelats. De fall som har varit visar ändå att

rådgivningslagen fyller en funktion. En viss preventiv effekt på oseriös

rådgivning kan man också räkna med att lagen har.

Högsta domstolens dom har satt fokus på rådgivningslagens tillämpningsområde.

Det kan ifrågasättas om det i sak är motiverat att endast sådant juridiskt och

ekonomiskt biträde som i praktiken innebär rådgivning skall omfattas av lagen.

Också juridiskt och ekonomiskt biträde som inte kan sägas innefatta rådgivning

kan vara betydelsefullt för att brottsliga avsikter skall kunna fullföljas och

därmed lika straffvärt som rådgivning. Finansiering, förmedling, värdering och

hjälp med ansökningar om tillstånd är exempel på sådana verksamheter som i dag

inte alltid omfattas av begreppet rådgivningsverksamhet - och därmed inte av

ansvars- och förbudsbestämmelserna - men som ibland utnyttjas också av personer

 med brottsliga avsikter. En utvidgning av rådgivningslagens tillämpningsområde

så att den omfattar även dessa slag av verksamheter kan också leda till att de

som bedriver sådan verksamhet blir mera vaksamma vad gäller förekomsten av

brott. Detta kan i sin tur antas få en brottsavhållande effekt. Enligt

regeringens mening är det därför lämpligt att utvidga rådgivningslagens

tillämpningsområde.

Regeringen anser att lagens tillämpningsområde bör utvidgas så att lagen

omfattar allt slags biträde i juridiska och ekonomiska angelägenheter. Behovet

av att stävja brottsliga förfaranden gör sig gällande i ett stort antal olika

verksamheter. En begränsning till vissa typer av biträde som är mer frekvent

förekommande vid ekonomisk brottslighet låter sig inte enkelt göras. Att låta

lagen omfatta allt slags biträde i juridiska och ekonomiska angelägenheter

undanröjer vissa gränsdragningssvårigheter och gör den lättare att tillämpa.

Eftersom det för ansvar och åläggande av förbud också krävs att biträdesåtgärden

 skall ha skett yrkesmässigt och i juridiska och ekonomiska angelägenheter samt,

 för straffansvar, att den som ger sitt biträde av grov oaktsamhet genom

biträdet främjat ett brott, kan en sådan ordning enligt regeringens mening inte

anses föra för långt.

Definitionen av lagens tillämpningsområde i 1 § bör således ändras till att

omfatta yrkesmässigt biträde åt andra i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter. Till följd härav bör även namnet på lagen ändras.

Straffbestämmelsen

Regeringens bedömning och förslag: Straffbestämmelsen ändras inte i sak.

Brottsrubriceringen ändras dock till vårdslöst biträde.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Utredningen

föreslår ingen ändring av brottrubriceringen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har ingen invändning mot bedömningen.

Bakgrund: I 2 § första stycket rådgivningslagen föreskrivs att den som i

utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en straffbelagd

gärning skall dömas för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i högst

två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är föreskrivet för den

gärning som har främjats. I samma stycke föreskrivs vidare att det inte skall

dömas till ansvar i ringa fall. Genom bestämmelserna i andra stycket avgränsas

straffbestämmelsens tillämpningsområde ytterligare. Om främjandet utgör

medverkan till brott enligt 23 kap. brottsbalken, skall nämligen

straffbestämmelsen i första stycket inte tillämpas. Detsamma gäller om det

enligt en särskild bestämmelse gäller att straff inte kan följa på medverkan

till den gärning som har främjats.

Syftet med ansvarsbestämmelsen är att förmå rådgivare på det juridiska och

ekonomiska området att avhålla sig från att lämna biträde som kan underlätta

brottslig verksamhet. Bestämmelsen kan sägas utgöra ett komplement till de

allmänna medverkansreglerna i brottsbalken. Ett skäl att utsträcka

medverkansansvaret på detta område till att avse vissa oaktsamhetsfall var att

det skulle minska olägenheterna av att det i allmänhet är svårt att styrka att

en rådgivare har haft uppsåt att främja brott.

Det har dock i debatten gjorts gällande att bestämmelsen fått en från

rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande utformning. Det har därvid hävdats

att det vid den oaktsamhetsbedömning som bestämmelsen förutsätter inte är

möjligt att knyta an till något i samhället redan etablerat normsystem (se

Hans-Gunnar Axberger, Eko-brott, Eko-lagar och Eko-domstolar, En rättspolitisk

utvärdering av lagstiftningen mot ekonomiskbrottslighet, BRÅ Forskning 1988:3, s

 81ff och 88 ff.)

Skälen för regeringens bedömning: Det skulle utan tvivel vara en fördel från

rättssäkerhetssynpunkt om gränsen mellan det straffbara och det straffria

området kunde dras på ett mera precist sätt. Samtidigt är det svårt att

åstadkomma en sådan gränsdragning utan att åsidosätta själva idén med

lagstiftningen. Genom kravet på att oaktsamheten skall vara grov har dock

markerats att ansvar skall komma i fråga endast i fall där rådgivaren har gjort

sig skyldig till oaktsamhet i mer avsevärd mån. Med det stränga oaktsamhetskrav

som uppställs i straffbestämmelsen får den anses acceptabel från

rättssäkerhetssynpunkt.

Den utvidgning av lagen tillämpningsområde som föreslås innebär att

ansvarsbestämmelsen får en större räckvidd. Även med beaktande av detta gör

regeringen bedömningen att bestämmelsen är ändamålsenligt utformad med hänsyn

till det syfte den har och föreslår följaktligen inte någon saklig ändring i

bestämmelsen. För att bättre spegla straffbestämmelsen innebörd bör dock

brottsrubriceringen ändras till vårdslöst biträde.

Förutsättningar för förbud m.m.

Regeringens bedömning och förslag: Förutsättningarna för meddelande av förbud

bör inte ändras. Förbudet skall dock avse yrkesmässigt biträde i juridiska och

ekonomiska angelägenheter.

Utredningens förslag: Förutsättningen för meddelande av rådgivningsförbud att

brottet skall ha skett i rådgivningsverksamhet ändras till att brottet skall ha

skett vid rådgivningsverksamhet.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i denna del stöder

utredningens förslag. Göteborgs tingsrätt anser dock att utredningens lagförslag

 ger utrymme för att även brott som inte kan betecknas som ekobrott, t.ex.

våldsbrott eller trafikbrott, kan grunda ett förbud.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Det är givetvis önskvärt att

förutsättningarna för meddelande av förbud är ändamålsenligt utformade. En

första förutsättning är, enligt nu gällande regler, att rådgivaren - eller, med

den föreslagna terminologin, biträdet - har gjort sig skyldig till brott som

inte är ringa. För att ett brottsligt förfarande skall kunna läggas till grund

för ett förbud fordras dessutom att det har skett i rådgivningsverksamheten.

Enligt utredningen kan i detta avseende i praktiken uppkomma till synes onödiga

gränsdragningssvårigheter. Utredningen ger exemplet att en rådgivare har varit

styrelseledamot i ett aktiebolag och i denna egenskap har medverkat till

brottslighet.

Enligt regeringens mening torde gränsdragningssvårigheterna i det fall

utredningen pekat på inte så mycket gälla frågan om brottet har begåtts i

rådgivningsverksamheten utan snarare gälla frågan om rådgivningsverksamhet över

huvud taget föreligger. Typiskt sett är rådgivningslagen inte tillämplig på den

som innehar något eller några enstaka uppdrag som styrelseledamot i bolag,

eftersom lagen blir tillämplig först när någon yrkesmässigt går annan tillhanda.

 Om uppdraget som ledamot ingår som ett led i ett mer omfattande biträde i

ekonomiska eller juridiska angelägenheter eller om det skulle förhålla sig så

att personen sitter i ett flertal styrelser och ger råd i juridiska eller

ekonomiska frågor kan det däremot bli fråga om rådgivningsverksamhet. Han kan

nämligen då sägas yrkesmässigt bedriva en verksamhet som består i att biträda

andra (se prop. 1984/85:90 s. 34 och 35).

Den föreslagna utvidgningen av lagens tillämpningsområde innebär inte någon

principiell skillnad i detta avseende. Lokutionen "i rådgivningsverksamheten"

byts dock ut mot "i samband med ekonomiskt och juridiskt biträde" som en följd

av den ovan föreslagna ändringen av lagens tillämpningsområde. Förbudet ändras

av samma anledning till att gälla juridiskt och ekonomiskt biträde i stället för

 rådgivningsverksamhet.

Ändrade regler för när förbud bör meddelas

Regeringens förslag: I en uttrycklig regel anges att domstolen vid bedömande av

om förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde bör meddelas skall beakta

brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare gjort sig

 skyldig till brott i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde

gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är

fängelse i sex månader, skall biträdesförbud anses påkallat med hänsyn till

brottets straffvärde, om inte synnerliga skäl talar mot det.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag förutom att

utredningen föreslår att det skall vara tillräckligt med särskilda skäl för att

presumtionen för förbud vid grövre brottslighet skall brytas.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanerna stöder förslaget eller har

ingen invändning mot det. Riksåklagaren anser att det bör övervägas om inte

förbud skall vara obligatoriskt när förutsättningarna är uppfyllda.

StyrelseAkademien Västsverige motsätter sig en presumtion för förbud vid viss

grov brottslighet.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med nuvarande regler om rådgivningsförbud

 är att en rådgivare som klart har dokumenterat sin olämplighet att biträda

andra genom att begå brott i rådgivningsverksamheten skall kunna hindras att

bedriva sådan verksamhet under en viss tid. De bestämmelser om förbud mot

juridiskt och ekonomiskt biträde som nu föreslås har en liknande syfte.

Det kan mot den bakgrunden synas naturligt att pröva frågan om förbud skall

meddelas med hänsyn till risken för att den aktuelle personen skall göra sig

skyldig till nya brott i verksamheten. Ett sådant synsätt kommer också till

uttryck i förarbetena till de nuvarande bestämmelserna. Domstolen skall göra en

prognos beträffande återfallsrisken och lägga den till grund för sitt avgörande.

 Bedöms återfallsrisken som liten, bör något förbud inte meddelas (se prop.

1984/85:90 s. 37).

Enligt regeringens bedömning är det emellertid tveksamt att låta ett så

svårbedömbart kriterium som återfallsrisken vara avgörande för frågan om förbud

skall meddelas. Fall som framstår som likvärdiga med hänsyn till de begångna

brottens allvar m.m. riskerar att behandlas olika i nu aktuellt hänseende.

Lämpligare är att pröva frågan om förbud på grundval av brottslighetens

straffvärde. Vidare bör hänsyn tas till om den aktuella personen tidigare har

gjort sig skyldig till brott i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde.

Detta bör komma till uttryck i lagen. Regeringen bedömer att också en prövning

enligt de nu angivna kriterierna kommer att fånga upp de fall där ett förbud är

motiverat med hänsyn till de inledningsvis angivna syftena bakom lagstiftningen.

Bestämmelserna bör utformas så att förbud regelmässigt meddelas i de fall där

den aktuelle personen har gjort sig skyldig till grov brottslighet i utövandet

av verksamheten. Enligt regeringens mening har personen i fråga i dessa fall

redan genom brottet visat att han är olämplig att verka som biträde i juridiska

och ekonomiska angelägenheter. För att säkerställa att biträdesförbud meddelas i

 dessa fall kan det vara ändamålsenligt att införa en särskild presumtionsregel.

 Den kan lämpligen utformas i enlighet med motsvarande bestämmelse i 3 § andra

stycket lagen (1986:436) om näringsförbud, dvs. ett förbud skall anses påkallat

med hänsyn till brottets straffvärde, om den som talan om förbud avser har gjort

 sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse i

 sex månader. Som konstateras i förarbetena till bestämmelsen i lagen om

näringsförbud (se prop. 1995/96:98 s. 24) är straffminimum fängelse i sex

månader för de vid ekonomisk brottslighet oftast förekommande brottstyperna,

t.ex. grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott och grovt

skattebrott.

En särskild fråga är om förbud alltid skall meddelas den som har gjort sig

skyldig till brott av de angivna slagen eller om det bör finnas utrymme att i

enstaka fall underlåta att meddela förbud. Utredningen har förordat att

presumtionen för meddelande av förbud i dessa fall skall brytas om det finns

särskilda skäl och har som exempel nämnt den situationen att gärningen framstår

som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt bedriven verksamhet.

Riksåklagaren har mot detta anfört att den som har gjort sig skyldig till ett så

 allvarligt brott som förutsätts för tillämpning av presumtionsregeln måste

anses ha visat en sådan uppenbar brist på respekt för grundläggande normer i

samhället att förbud skall anses påkallat även när det kan anses vara fråga om

en engångsföreteelse.

Regeringen anser för sin del att omständigheterna i det enskilda fallet kan vara

 sådana att ett förbud inte är påkallat, trots att det är fråga om brottslighet

av det kvalificerade slag som den föreslagna presumtionsregeln tar sikte på.

Presumtionen bör därför kunna brytas i undantagsfall. För detta bör dock krävas

synnerliga skäl, dvs. utrymmet för att underlåta att meddela förbud i de

aktuella fallen bör vara mycket begränsat. Enligt regeringens mening är det inte

 tillräckligt att den aktuella gärningen framstår som en engångsföreteelse för

att presumtionen skall brytas. Det bör dessutom vara fråga om en situation där

ett förbud skulle drabba den enskilde särskilt hårt, t.ex. starkt inverka på

hans framtida försörjning.

Överträdelse av förbud

Regeringens förslag: Vid överträdelse av ett förbud skall förbudstiden förlängas

 om det inte finns särskilda skäl att underlåta en förlängning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Den som överträder ett rådgivningsförbud skall

enligt 8 § första stycket rådgivningslagen dömas till fängelse i två år. Om

brottet bedöms som ringa, är straffskalan i stället böter eller fängelse i högst

 sex månader. Enligt andra stycket kan vid överträdelse av förbudet även

beslutas om förlängning av förbudstiden med högst fem år.

Det nuvarande sanktionssystemet framstår som ändamålsenligt. Enligt regeringens

mening bör det dock införas en bestämmelse om att en överträdelse av förbudet

skall föranleda en förlängning av förbudstiden, om det inte finns särskilda skäl

 att underlåta en förlängning. En sådan regel överensstämmer med vad som numera

gäller i fråga om näringsförbud och torde också bidra till respekten för

regelverket.

Förbudstiden

Regeringens förslag: Ett förbud skall kunna meddelas för upp till tio år.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig stöder

förslaget. StyrelseAkademien Västsverige menar att det saknas bärande skäl för

att ett förbud skall kunna meddelas för en tid överstigande fem år.

Skälen för regeringens förslag: Förbud får i dag meddelas för en tid av högst

fem år. När det gäller frågan om hur lång förbudstid som bör bestämmas i det

enskilda fallet sägs i lagens förarbeten att denna får avgöras med hänsyn till

omständigheterna, såsom risken för upprepande och brottets svårighetsgrad (se

prop. 1984/85:90 s. 38). Om brottet förskyller fängelse i mer än en eller annan

månad finns det, enligt vad departementschefen anförde, i allmänhet ingen

anledning att meddela förbud för kortare tid än fem år.

Regelverket bör enligt regeringens uppfattning utformas så att det finns en

möjlighet att i varje enskilt fall bestämma en förbudstid av sådan längd att

förbudet inte framstår som ett slag i luften. Vid särskilt grova fall kan en

förbudstid om fem år vara otillräcklig. Fängelsestraffet kan ju vara längre. Det

 är visserligen inte givet att förbudstiden skall vara längre än

fängelsestraffet. Syftet med förbudet är ju i första hand att hindra oseriösa

personer från att driva sin verksamhet. Detta syfte uppnås även genom ett

fängelsestraff. Den maximala förbudstiden bör emellertid vara längre än i dag.

En sådan förändring skulle ge utrymme för en mera nyanserad bedömning än för

närvarande, säskilt vid grov brottslighet eller när det är fråga om återfall i

brott. Den övre gränsen kan lämpligen bestämmas till tio år, samma gräns som

gäller för näringsförbud.

Ansvaret för registret över förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde

Regeringens förslag: Ansvaret för registret över förbud förs över från

Riksskatteverket till Patent- och registreringsverket.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget.

Skälen för regeringens förslag: I dag förs register över meddelade

rådgivningsförbud av Riksskatteverket. Anledningen till att denna uppgift en

gång lades på Riksskatteverket var att verket redan förde register över

meddelade näringsförbud. Den uppgiften fördes dock över till Patent- och

registreringsverket på grund av den allt större roll som verket har fått som

central myndighet för företagsregistren (se prop. 1993/94:171).

Det är en i viss mån främmande uppgift för Riksskatteverket att föra register

över meddelade rådgivningsförbud eller, med den här föreslagna terminologin,

förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde. Det framstår som ändamålsenligt att

 en och samma myndighet blir huvudman för såväl detta register som registret

över näringsförbud, eftersom syftena med förbuden är likartade. Vidare torde det

 underlätta för dem som efterfrågar registeruppgifter att dessa finns hos en och

 samma myndighet. Ansvaret för förandet av registret över förbud mot juridiskt

och ekonomiskt biträde bör därför föras över till Patent- och

registreringsverket.

Kungörande av förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde

Regeringens förslag: Beslut om förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde skall

 kungöras.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har uttalat sig stöder

utredningens förslag eller har ingen invändning mot den. Datainspektionen anser

att kungörande är en onödigt ingripande åtgärd.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheterna att effektivt övervaka att ett

förbud iakttas är i praktiken begränsade. Rådgivning eller annat biträde äger

ofta rum i sådana former - muntligen, på tu man hand med klienten eller per

telefon - att det kan vara svårt för utomstående att få kännedom om att biträde

har lämnats. Det ankommer på polis- och åklagarmyndigheterna att utreda och

beivra överträdelser. I förarbetena till rådgivningslagen (se prop. 1984/85 s.

29) konstaterade departementschefen att det i många fall måste bli svårt för

dessa myndigheter att få kännedom om en överträdelse, delvis beroende på att det

 ofta saknas målsägande som kan förväntas anmäla brottet. Därför är det,

framhöll departementschefen, desto viktigare att andra myndigheter vid behov

aktivt medverkar i kontrollen. Tanken är alltså att kontrollen av efterlevnaden

av förbuden huvudsakligen skall ske genom att olika myndigheter, som i sin

verksamhet kommer i kontakt med de förbudsålagda, underrättar polis eller

åklagare vid misstanke om överträdelse. En förutsättning för att en sådan

kontroll skall fungera är att myndigheter och andra lätt kan få tillgång till

uppgifter om meddelade förbud. Bland annat för att tillgodose detta

informationsbehov gjordes registret över meddelade rådgivningsförbud offentligt.

Som nämnts förutsätter en kontroll som bygger på att myndigheter och andra

uppmärksammar och reagerar på överträdelser av meddelade beslut att uppgifter om

 sådana ges en viss spridning. En åtgärd ägnad att förbättra förutsättningarna

för kontrollen kan vara att kungöra besluten om förbud. Detta sker i dag med

beslut om näringsförbud.

Frågan om kungörande berördes i förarbetena till rådgivningslagen.

Departementschefen avfärdade då tanken på ett kungörande utan att ge några

närmare skäl (se prop. 1984/85:90 s. 30). Det främsta argumentet mot en ordning

med kungörande är givetvis att det inkräktar på den personliga integriteten att

sprida uppgifter som med hänsyn till förutsättningarna för meddelande av förbud

innebär att den förbudsålagde utpekas som brottslig. Mot detta måste vägas den

stora betydelsen av att myndigheter och andra kan skaffa sig kännedom om

meddelade förbud, något som indirekt torde vara av största betydelse för att

förbuden efterlevs. Man bör också ha i åtanke att uppgifterna i registret över

meddelade förbud redan i dag är offentliga.

Enligt regeringens uppfattning talar därför övervägande skäl för att beslut om

förbud bör kungöras. En bestämmelse om detta bör ges i lag. Den närmare

utformningen av förfarandet bör dock kunna beslutas om i annan ordning.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässigt

biträde i vissa fall m.m.

1 §

Med juridiskt och ekonomiskt biträde avses i denna lag en verksamhet där någon

yrkesmässigt biträder andra i juridiska eller ekonomiska angelägenheter.

Paragrafen innehåller en definition av vad som i lagens mening avses med

juridiskt och ekonomiskt biträde (tidigare rådgivningsverksamhet). Den bestämmer

 därmed lagens tillämpningsområde. Ändringen, som har behandlats i avsnitt 4.1,

innebär att juridiskt och ekonomiskt biträde definieras som en verksamhet där

någon yrkesmässigt biträder andra i juridiska eller ekonomiska angelägenheter.

Syftet med ändringen är att vidga lagens tillämpningsområde till att omfatta

även annat biträde än rådgivning.

Biträdet kan avse en mängd olika åtgärder. För att juridiskt och ekonomiskt

biträde i lagens mening skall föreligga och ansvar för vårdslöst biträde eller

biträdesförbud komma ifråga fordras att biträdet har skett yrkesmässigt och att

det har skett i juridiska eller ekonomiska angelägenheter.

Kravet på yrkesmässighet innebär ingen förändring jämfört med vad som gällt

tidigare. Biträdet skall alltså ske som ett led i en näringsverksamhet (se prop.

 1984/85:90 s. 35).

Begreppet "biträder andra" ersätter det tidigare "går andra till handa". Någon

saklig ändring är inte avsedd. I begreppet ligger således att biträdet skall ges

 till någon utomstående. Biträde som ges internt av anställda inom ett företag

eller en koncern omfattas inte (se prop. 1984/85:90 s. 34).

Biträdet skall ha lämnats i "juridiska eller ekonomiska angelägenheter". Detta

innebär bl.a. att lagen, liksom tidigare, är tillämplig på olika slag av

ekonomisk eller juridisk rådgivning. Såsom lagen nu har utformats träffar den

emellertid även biträde i juridiska eller ekonomiska angelägenheter som inte har

 karaktär av rådgivning eller ingår i rådgivningsverksamhet. Exempel på biträde

som efter ändringen typiskt sett faller inom lagens tillämpningsområde är

värdering och besiktning av fastigheter m.m., inkasso, förvaltning, mäkleri och

finansiering. Inom lagens tillämpningsområde faller därmed förmedling av företag

 för överlåtelse liksom utlåning för betalning av företagsköp. Andra exempel är

biträde med redovisning eller deklarationer samt tillhandahållande av

revisionstjänster och andra granskningstjänster.

Kopiering, skrivhjälp, budtjänster och dylikt samt dataservice är exempel på

biträde som faller utanför lagens tillämpningsområde, eftersom den sortens

biträde inte sker i juridiska eller ekonomiska angelägenheter. Detta gäller även

 om de dokument som är föremål för t.ex. kopiering eller vidarebefordran via

elektronisk post är av juridisk eller ekonomisk natur.

Genom att definitionen av juridiskt och ekonomiskt biträde getts den nu angivna

utformningen kommer det straffbara området enligt 2 § att bli mer vidsträckt än

det hittills har varit. Förmedling av skalbolag liksom finansiering av

överlåtelser av skalbolag kommer att omfattas av begreppet "juridiskt och

ekonomiskt biträde". Så kommer t.ex. en banktjänsteman som för över lånade medel

 till köpare eller säljare vid en olaglig skalbolagstransaktion att omfattas av

lagen. Ansvar enligt 2 § kommer emellertid även fortsättningsvis att förutsätta

att åtgärden främjar brott och att grov oaktsamhet kan läggas den aktuelle

personen till last. Om dessa förutsättningar inte är för handen - t.ex. därför

att banktjänstemannen inte själv beviljat lånet och inte heller av annat skäl

bort inse att pengarna skulle användas i en olaglig affär - kan ansvar inte

ådömas.

Den nya definitionen innebär vidare att förbud som meddelas enligt 3 § kommer

att bli mera omfattande än det tidigare rådgivningsförbudet har varit. En

advokat som har ålagts ett förbud förlorar inte bara möjligheten att bedriva

advokatverksamhet utan blir också förhindrad att agera som fastighetsmäklare

o.d. Om förbudet i ett enskilt fall skulle anses vara alltför långtgående, finns

 det möjlighet att undanta viss verksamhet från förbudet enligt 3 § sista

stycket.

2 §

Den som i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning, döms för vårdslöst biträde till böter eller

fängelse i högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är

föreskrivet för den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23

kap. brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligt särskild föreskrift straff

ej kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

Paragrafens första stycke innehåller en straffbestämmelse om brott som begås i

utövningen av rådgivningsverksamhet. Ändringarna innebär att straffbestämmelsens

 tillämpningsområde vidgas till att omfatta även annat biträde än rådgivning

(jfr 1 §).

3§

Förbud att utöva juridiskt och ekonomiskt biträde får meddelas den som i samband

 med sådan verksamhet har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa.

Förbud får meddelas för en tid av högst tio år.

Vid bedömande av om förbud bör meddelas skall rätten beakta brottslighetens

straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort sig skyldig

till brott i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser i samband med juridiskt och ekonomiskt biträde

gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är

fängelse i sex månader, skall förbud anses påkallat med hänsyn till brottets

straffvärde, om inte synnerliga skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i juridiskt och ekonomiskt biträde

som annan ger.

Om det finns särskilda skäl till det, får visst slag av juridiskt och ekonomiskt

 biträde eller medverkan i sådant biträde undantas från förbudet. I ett beslut

om förbud får fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

Paragrafen anger förutsättningarna för meddelande av förbud. Vidare innehåller

den bestämmelser om förbudstidens längd samt om innebörden av beslutet.

I första stycket har bestämmelsen om förbudstidens längd ändrats på så sätt att

den maximala förbudstiden har förlängts från fem till tio år. Skälen för denna

förlängning har behandlats i avsnitt 4.6. Vidare har förbudets innebörd ändrats

till att omfatta juriskt och ekonomiskt biträde i enlighet med lagens utvidgade

tillämpningsområde.

I ett nytt andra stycke anges att domstolen vid bedömande av om förbud bör

meddelas skall beakta brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan

avser tidigare har gjort sig skyldig till brott i samband med juridiskt och

ekonomiskt biträde. Bestämmelsen ger alltså domstolen anvisningar om vilka

omständigheter som skall tillmätas betydelse för frågan om förbud skall

meddelas, utöver de i första stycket angivna grundläggande förutsättningarna.

Om den aktuella brottsligheten är allvarlig, bör detta ofta vara ett avgörande

skäl för att meddela förbud. Den presumtionsregel som föreslås i ett tredje

stycke är ett uttryck för den betydelse straffvärdet skall tillmätas i detta

sammanhang. Även i fall där presumtionsregeln inte är tillämplig kan

straffvärdet i sig tala starkt för att förbud skall meddelas.

Om den aktuella brottsligheten är mindre allvarlig, kan ett förbud ändå vara

påkallat om den aktuelle personen tidigare har gjort sig skyldig till brott vid

utövandet av juridiskt och ekonomiskt biträde eller om personen i fråga

samtidigt lagförs för ett flertal brott begångna vid sådan verksamhet. När det

gäller tidigare brottslighet bör domar och strafförelägganden beaktas. Däremot

bör, som Sveriges advokatsamfund påpekar, eventuella åtalsunderlåtelser inte

beaktas i detta sammanhang. Av betydelse för bedömningen i fall där den som har

utövat juridiskt och ekonomiskt biträde tidigare har gjort sig skyldig till

brott i samband med sådant biträde är främst vilken omfattning tidigare

brottsligheten har haft, hur lång tid som har förflutit mellan brotten samt den

tidigare och den aktuella brottslighetens allvarlighet.

I det nya tredje stycket har tagits in en regel om att förbud skall anses

påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, om det lägsta föreskrivna

straffet för något av de aktuella brotten är fängelse i sex månader. Om det

finns synnerliga skäl, kan presumtionen brytas. Synnerliga skäl för att avstå

från att meddela förbud kan föreligga exempelvis om den aktuella gärningen

framstår som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt bedriven

rådgivningsverksamhet och ett förbud skulle drabba den enskildes försörjning

särskilt hårt.

Fjärde och femte styckena motsvarar det tidigare andra stycket. Fjärde stycket

innehåller bestämmelser om att förbudet gäller även medverkan vid biträde som

annan ger. Femte stycket ger en möjlighet till dispens. Ändringarna innebär att

bestämmelserna anpassas till lagens nya tillämpningsområde.

5 a §

Patent- och registreringsverket skall kungöra ett beslut om åläggande av förbud

enligt 3 § när beslutet har vunnit laga kraft. Detsamma gäller om förbud har

upphävts, ändrats eller förlängts.

Om rätten har förordnat att förbudet skall gälla utan hinder av att domen vunnit

 laga kraft, skall beslutet kungöras omedelbart.

I paragrafen, som är ny, föreskrivs att beslut om förbud skall kungöras av

Patent- och registreringsverket. Närmare föreskrifter om hur kungörandet skall

gå till kan meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer.

7 §

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över meddelade förbud

enligt 3 §.

Ändringen i paragrafen innebär att ansvaret för registret över förbud förs över

från Riksskatteverket till Patent- och registreringsverket. Ändringen har

behandlats i avsnitt 4.7.

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om det

inte finns särskilda skäl att underlåta förlängning. Sker flera förlängningar,

får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om

förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande

förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt

av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och tredje

styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktioner vid överträdelser av ett

förbud. Andra stycket har ändrats så att det av lagtexten framgår att

förbudstiden skall förlängas vid en överträdelse, om det inte finns särskilda

skäl att underlåta en förlängning. Har den som förbudet gäller gjort sig skyldig

 till nya brott i verksamheten talar dock detta i skärpande riktning.

Förlängning kan underlåtas, om det föreligger särskilda skäl. Särskilda skäl kan

 föreligga t.ex. om överträdelsen bedöms som ett ringa brott eller om det vid

domstolens prövning har gått lång tid sedan förbudstiden löpte ut.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid prövning av frågor om förbud enligt 3 § på grund av brott som har begåtts

 före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Ändringen av lagens tillämpningsområde påverkar bl.a. straffbestämmelsens

räckvidd. Eftersom det av 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken

följer att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen

företogs, behövs ingen särskild övergångsbestämmelse i den delen. Också

bestämmelserna om åläggande av förbud mot juridiskt och ekonomiskt biträde är av

 straffrättslig karaktär och samma principer bör därför gälla för dessa.

Följaktligen bör de skärpningar i lagen som föreslås inte gälla vid prövning av

om ett brott som inträffat före ikraftträdandet bör föranleda ett förbud. I den

delen bör i stället äldre bestämmelser gälla.

Förteckning över inbjudna till remissmöte den 18 maj 2000

Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Riksskatteverket, Brottsförebyggande rådet, Finansinspektionen, Patent- och

registreringsverket, Revisorsnämnden, Ekobrottsmyndigheten, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, StyrelseAkademien Västsverige,

Svenska Bankföreningen, Sveriges advokatsamfund, Föreningen Auktoriserade

Revisorer, Svenska Revisorsamfundet, Sveriges Redovisningskonsulters Förbund,

Sveriges Försäkringsförbund, Svenska Kreditmannaföreningen, Sveriges Allmänna

Hypoteksbank, Fristående Sparbankers Riksförbund, Finansbolagens förening,

Svenska inkassoföreningen, Sveriges inkassoorganisation, Svenska

Fondhandlareföreningen, Mäklarsamfundet, Fastighetsmäklarförbundet.

Sammanfattning av Branschsaneringsutredningens betänkande Branschsanering och

andra metoder mot ekobrott (SOU 1997:111)

Sammanfattning

Uppdraget har bestått av tre delar. Den första delen gäller branschsanering. Här

 har utredningen kartlagt vilka branscher som är utsatta för ekonomisk

brottslighet och föreslagit metoder för att minska brottsligheten i dessa. Den

andra frågan gäller hur kontrollen vid olika former av tillstånd, bidrag och

tillsyn kan förbättras eller utvecklas för att motverka ekonomisk brottslighet.

Den tredje delen tar sikte på hur offentlig upphandling kan skärpas så att

oseriösa företag kan hållas utanför upphandlingen.

Utredningen har koncentrerat sig på förslag som gör att skatter och avgifter

betalas tidigare än i dag.

Den ekonomiska brottsligheten är ett av våra största samhällsproblem. I följande

 tabell redovisas några uppskattningar av omfattningen av den svarta ekonomin.

46 miljarder kr skatteundandragandet år 1991

100-150 ekobrottslighetens årliga

miljarder kr omsättning

3-5 procent av BNP skatteundandragandet per år

1,5-3,3 fusk med sjukpenning,

miljarder kr förtidspension och a-kassa per år

Beloppens storlek motiverar att omfattande och ingripande insatser görs mot den

ekonomiska brottsligheten.

Branschkartläggning

Utredningen har kartlagt

* yrkestrafiken, dvs. taxi och åkerier (gods, flytt)

* restaurangbranschen

* frisörbranschen

* bygg- och anläggningsbranschen

* städbranschen

* den tillfälliga försäljningen, dvs. torg- och marknadshandel m.m.

Utredningen har funnit att taxi-, flytt-, restaurang-, frisör-, delar av bygg-

samt städbranscherna är utsatta för ekonomisk brottslighet. Tillfällig

försäljning, som egentligen är ett handelssätt och ingen bransch, bedöms ligga i

 riskzonen. De ordinära åkerierna, dvs. andra än flyttföretag, har inte visats

ha större problem med ekobrott än andra branscher. Utredningens bedömningar är

baserade på i dag befintligt material. Det innebär inte att andra branscher

skulle vara befriade från ekonomiskt brottslighet eller ens att den med säkerhet

 är mindre, bara att det saknas tillräckligt forskningsmaterial för att med

säkerhet kunna fastställa att omfattningen är stor.

Ett stort antal av utredningens förslag är emellertid generella och tar således

sikte på att minska möjligheterna till sådan brottslighet, oberoende av bransch.

Utredningens analys och förslag följer inte helt en branschvis uppdelning. I

stället har en indelning gjorts utifrån branschernas struktur.

Taxi-, restaurang- och frisörbranscherna samt den tillfälliga försäljningen

hänförs till kontantbranscherna.

Bygg-, städ- och flyttbranscherna är entreprenadbranscher. Här har ytterligare

en indelning gjorts. Bygghantverks- och hushållstjänster (t.ex. städning) som

riktar sig till enskilda hushåll kallas konsumentsektorn.

Kontantbranscherna

Utmärkande för kontantbranscherna är att det dagligen sker en mängd små

transaktioner (ofta med kontanter) där köparna huvudsakligen är enskilda

konsumenter som saknar intresse av kvitto. Företagen är i regel små och har

inget behov av internkontroll eftersom företagaren kontrollerar kassaflödet.

Denna struktur är en grund för skatteundandraganden. Är konkurrensen stor i

branschen ökar intresset av att inte redovisa alla intäkter.

Utredningens bedömningar och förslag för kontantbranscherna är följande.

* Ett system med licensavgifter utarbetas och införs till en början i

taxi- och frisörbranscherna. På lite sikt bör licensavgift införas även i

restaurangbranschen. Genom licensavgiften ställs krav på en lägsta nivå på

betalning av skatter och avgifter som en rörelse genererar. Skatte- och

avgiftsbetalningarna höjs därigenom till en rimlig nivå som ingen kan undgå.

Licensavgiften ersätter inte det konventionella skattesystemet utan stöttar det.

 För exempelvis taxi bestäms licensavgiften för det enskilda företaget efter

antalet bilar och i vilken omfattning dessa används. Fler kontantbranscher

behöver kartläggas. Efter detta bör licensavgift införas i ett flertal branscher

 t.ex. för tvätterier, blomsterhandlare och godisbutiker.

* Krav införs i kontanthandeln på att all försäljning skall registreras i

typgodkända kassaregister och att kvitto tillhandahålls kunden. Övergången till

nya kassaregister kommer att ske flexibelt under en övergångsperiod.

* För att förbättra kontrollen anges i bokföringslagen att gemensam

verifikation, som skall sparas, utgörs av kontrollremsa från kassaapparat.

För vissa enskilda kontantbranscher lämnar utredningen följande bedömningar och

förslag.

Yrkestrafiken:

* Taxifordons taxametrar skall regelbundet tömmas i en tömningscentral.

* Taxiförare som har dömts för ekonomisk brottslighet skall inte få

taxiförarlegitimation.

* För effektivare handläggning av tillstånds- och tillsynsärenden inom

yrkestrafiken skall informationsutbytet mellan myndigheter förbättras, bl.a.

genom sambearbetning av register.

* Vid offentlig upphandling av färdtjänst och godstransporter bör i

avtalen föreskrivas att samma krav skall ställas på leverantören (beställnings-

eller lastbilscentral) som på underentreprenörerna (taxiföretag och åkerier).

Restaurang:

* Restauranger med serveringstillstånd skall återfå minst 50 procent av

alkoholskatten på vin och sprit. Återbetalningen skall ske efter särskild

ansökan då bl.a. den i rörelsen försålda alkoholen skall redovisas.

* Alkoholinspektionen skall få överklaga kommunernas beslut i ärenden om

serveringstillstånd. Kommunen skall bereda länsstyrelsen möjlighet att yttra sig

 i tillståndsärenden.

* För effektivare handläggning av tillstånds- och tillsynsärenden om

serveringstillstånd skall informationsutbytet mellan myndigheter förbättras,

bl.a. genom sambearbetning av register.

Tillfällig försäljning:

* Utredningen instämmer i Konsumentverkets förslag att efterlevnaden av

informationsskyldigheten (namnskylt) vid tillfällig försäljning skall stramas

upp, t.ex. genom att kommunerna får utföra kontrollen.

Entreprenadbranscherna

Bygg-, städ- och flyttbranscherna är entreprenadbranscher och exempel på

faktureringsbranscher. Uppdragsgivarna är ofta företag och institutioner som

behöver fakturor för sin redovisning. Här finns således inte samma problematik

som i kontantbranscherna. I bygg-, städ- och flyttbranscherna anlitar

entreprenörerna i varierande omfattning underentreprenörer för att utföra delar

av uppdrag. Ett problem är oseriösa underentreprenörer som konkurrerar genom att

 inte betala skatter och avgifter och därmed slår ut seriösa företag.

Ibland används underentreprenörer för att utfärda luftfakturor. Dessa använder

huvudentreprenören för att få kostnadsavdrag i sin redovisning. De på detta sätt

 "frigjorda" medlen används till svarta löner åt huvudentreprenörens

arbetstagare och ersättning till företagsledaren.

Utredningens bedömningar och förslag för entreprenadbranscherna är följande.

* I bygg-, flytt- och städbranscherna skärps kraven för att få

F-skattsedel. En F-skattsedel skall endast utfärdas om skattemyndigheten har

skälig anledning anta att sökanden kommer att fullgöra sina skyldigheter att

redovisa och betala skatter och avgifter.

* Från ersättning till underentreprenör vid städ- eller flyttarbete skall

skatteavdrag göras även om mottagaren har F-skattsedel.

* Vid bygg- och flyttarbeten samt vid städentreprenader som utförs för den

 offentliga sektorns räkning bör i avtalen föreskrivas att den upphandlande

enheten förbehåller sig rätten att kontrollera och godkänna underentreprenörer.

Avtalet kan också kompletteras med vitesklausuler om att huvudentreprenören

ansvarar för underentreprenörers skatter och avgifter.

* Vid bygg- och flyttarbeten samt vid städentreprenader som utförs för den

 offentliga sektorns räkning bör i avtalen föreskrivas att all personal skall

bära synliga namnbrickor samt kunna uppvisa ID-kort. Vidare skall leverantören

till beställaren ge in aktuella listor över den personal som utför arbetet.

* På sikt bör ett generellt uppbördssystem införas där skatteavdrag görs

för samtliga utbetalningar till uppdragstagare.

Konsumentsektorn

Ett stort problem är svarta arbeten i konsumentledet. Det gäller bygghantverk

och hushållstjänster. När det gäller hushållstjänster bedömer utredningen att

problemen är växande.

Utredningens förslag för konsumentsektorn är följande.

* Den nuvarande skattereduktionen permanentas för utgifter för arbeten på

småhus och bostadsrätter.

* Statsmakterna bör inbjuda bygg- och försäkringsbranscherna att undersöka

 i vilken utsträckning försäkringsbolagens kontantregleringar leder till att

försäkringstagare anlitar svart arbetskraft eftersom kostnaderna för

återställningsarbetet inte behöver redovisas för försäkringsbolagen.

* Ett regelverk för en ny förenklad företagsform utarbetas och införs för

den som i vid bemärkelse utför hushållstjänster ("singelföretag"). Beskattningen

 av sådana företagare anpassas till en sådan nivå att hushållen efterfrågar de

vita tjänsterna.

Byggbranschen

Utöver vad som angetts ovan lämnar utredningen följande bedömningar och förslag.

* Statliga subventioner på byggsidan bör utformas så att de faktiska

kostnaderna redovisas.

* Statliga subventioner bör, förutom vid egen-regi-byggen, enbart avse

arbeten som utförs av näringsidkare med F-skattsedel.

* De auktorisations- och garantisystem som införts i byggbranschen ökar

intresset för att anlita seriösa företag och motverkar, liksom andra

kvalitetshöjningar, ekobrott.

* Trygg Hansas modell för att välja ut företag som reparerar skador bör

tas efter av andra försäkringsbolag. Krav ställs bl.a. på att företagen inte är

restförda för skatter och avgifter.

Generella förslag

I utredningsarbetet har några generella metoder tagits fram. Utredningens

bedömningar och förslag i den delen är följande.

* En nationell kampanj genomförs för att motverka svartjobb. Kampanjen

skall synliggöra den ekonomiska brottslighetens effekter på samhällsekonomin

genom att de ökade skatteintäkter, som blir följden av regeringens samlade

strategi mot ekobrott, kommer skattebetalarna till godo t.ex. i form av

återbetalning av skatt och/eller satsningar inom välfärdssystemet.

* Den egensanering som sker inom bl.a. bygg-, städ-, flytt- och

restaurangbranscherna, bl.a. etiska krav för medlemskap i branschorganisationer,

 motverkar oseriösa företag och bör stödjas och utvecklas.

* Myndighetssamverkan är en bra metod att bekämpa ekonomisk brottslighet.

Operation Krogsanering och Preventiv Ekonomisk Kontroll (PEK) är exempel på

effektiva kontrollaktioner. Ett ökat erfarenhetsutbyte och förenklade

sekretessregler kan förbättra metoden.

* Skattemyndigheten får rätt att begära att en arbetsgivare månatligen

anger för vilka arbetstagare innehållen preliminär skatt och arbetsgivaravgifter

 betalas.

* Forskningen om den ekonomiska brottslighetens metoder, omfattning och

skadeverkningar är begränsad. Skadorna av den ekonomiska brottsligheten drabbar

sällan någon enskild utan ett abstrakt kollektiv av medborgare. Skadorna är

också svåra att uppskatta och måste göras med stöd av mer eller mindre osäkra

beräkningsmodeller. Vissa skadeverkningar, som marknadsstörningar och

miljöförstöring, är nästan omöjliga att kvantifiera. Effektiv bekämpning fordrar

 ökad kunskap. Därför är det viktigt med en ökad satsning av forskningen om den

ekonomiska brottsligheten.

* Korruption är ett av den ekonomiska brottslighetens smörjmedel. De öppna

 gränserna och internationaliseringen ökar exponeringen för korruption av

allvarligt slag. Förekomsten av och riskerna med korruption bör utredas i

särskild ordning.

Bättre kontroll vid tillstånd, tillsyn och bidrag

Den ekonomiska brottsligheten utnyttjar företag för sin brottsliga verksamhet.

Även den organiserade brottsligheten använder företag för sina syften och

utvidgar den brottsliga verksamheten genom att etablera och förvärva företag.

Gemensamt för den ekonomiska och organiserade brottsligheten är således att den

reguljära ekonomin infiltreras.

Både de seriösa företagen och samhället måste skydda sig mot brottsligheten,

vilket tar stora resurser i anspråk och försämrar samhällsekonomins

effektivitet. Det allvarligaste hotet mot de fria villkor under vilket

näringslivet verkar är kanske just att den ekonomiska och organiserade

brottsligheten utnyttjar och missbrukar de fria och legala system som gäller för

 företagare.

Enligt utredningens bedömning är förebyggande metoder det effektivaste sättet

att motverka ekonomisk brottslighet. Genom att lägga tonvikten på att minska

möjligheterna till brott och att försvåra för den som försöker utnyttja systemen

 kommer färre brott att begås.

De system och regelverk som finns för olika former av myndighetstillstånd,

statliga företagsstöd, EU-bidrag, myndigheters tillsyn över verksamheter och den

 offentliga sektorns upphandling kan användas som administrativa filter för att

utestänga ekonomisk och organiserad brottslighet från att integreras med den

reguljära ekonomin. Enligt utredningens bedömning bör dessa system och regelverk

 på ett systematiskt sätt kunna användas för att motverka ekonomisk och

organiserad brottslighet.

I betänkandet har utredningen använt några administrativa system i syfte att

utestänga ekonomisk brottslighet. Det gäller den tillstånds- och

tillsynsreglering som gäller för restaurangbranschen och yrkestrafiken, den

offentliga upphandlingen, bidragsregler för att uppföra eller renovera byggnader

 och F-skattsedel i bygg-, städ- och flyttbranscherna.

Utöver det område som utredningen behandlat finns ett stort antal regelsystem

för tillstånd, tillsyn och bidrag. Exempelvis bestämmelser om registrering av

juridiska personer, tillsyn över miljöfarlig verksamhet samt svenska och

EU-relaterade näringsbidrag. Frågan om hur dessa system kan användas för att

motverka ekonomisk och organiserad brottslighet bör undersökas vidare.

Den blivande Ekobrottsmyndigheten bör ges en central funktion i det preventiva

arbetet genom att fungera som kontrollorgan inför olika myndigheters beslut om

tillstånd och bidrag samt i samband med tillsyn. För detta krävs att ett nytt

datasystem byggs upp som innehåller information om juridiska personer, de

juridiska personernas företrädare och ägare, brottsbelastningar m.m.

Offentlig upphandling

Den offentliga upphandlingen omsätter enbart i Sverige 300 miljarder kr varje år

 och är en tung ekonomisk faktor. Genom att en väsentlig del av upphandlingen

sker från branscher som har problem med ekonomisk brottslighet finns det en

koppling mellan utredningens uppdrag om branschsanering och offentlig

upphandling. Det gäller bygg-, städ-, taxi- och flyttbranscherna. Genom

offentlig upphandling finns det således goda förutsättningar att sanera dessa

branscher.

Utredningens bedömningar och förslag när det gäller offentlig upphandling är,

utöver vad som angetts ovan i branschavsnitten, följande.

* Upphandlande enheter skall förkasta orimligt låga anbud som

anbudsgivaren inte kunnat ge någon rimlig förklaring till.

* Skärpt kontroll av utländska leverantörers registrering i

företagsregister i hemvistlandet.

* Skärpt kontroll av utländska leverantörers restföringar av skatter och

avgifter i hemvistlandet.

* Svenska leverantörer skall ha F-skattsedel.

* En leverantör som är en juridisk person kan uteslutas från en

upphandling om företrädarna (VD m.fl.) begått brott i yrkesutövningen (enbart

under tröskelvärdena).

* En upphandlande enhet skall få kontrollera en leverantörs finansiella

och ekonomiska ställning samt tekniska förmåga och kapacitet.

* En upphandlande enhet skall få begära att en anbudsgivare redovisar

vilka underentreprenörer som anlitas.

* Sverige bör initiera ett arbete i syfte att skärpa EU-direktiven om

offentlig upphandling när det gäller vilka krav som får ställas på en

leverantör.

Utredningens förslag, bedömningar och rekommendationer grupperade på olika

departement

Utredningen behandlar ett flertal branscher samt en hel del frågor av mer eller

mindre generell karaktär, bl.a. offentlig upphandling och myndighetssamverkan.

Det ligger därför i sakens natur att betänkandet innehåller ett spektrum av

förslag, bedömningar och rekommendationer som tar sikte på flera sakområden och

därmed departement. I syfte att ge läsaren en överblick över betänkandets

innehåll avseende olika sakområden redovisas nedan betänkandets olika delar

grupperade departementsvis.

Justitiedepartementet

* Krav införs i kontanthandeln att all försäljning skall registreras i

typgodkända kassaregister och att kvitto tillhandahålls kunden.

* I bokföringslagen anges att gemensam verifikation, som skall sparas,

utgörs av kontrollremsa från kassaapparat.

* En nationell kampanj genomförs för att motverka svartjobb. Kampanjen

skall synliggöra ekobrottslighetens effekter på samhällsekonomin genom att de

ökade skatteintäkter, som blir följden av regeringens samlade strategi mot

ekobrott, kommer skattebetalarna till godo genom exempelvis återbetalning av

skatt och satsningar inom välfärdssystemet.

* En ny förenklad företagsform föreslås utarbetas och införas för

näringsidkare som i vid bemärkelse utför hushållstjänster. Syftet är att få bort

 svartjobben i hushållssektorn.

* Förekomsten av och riskerna med korruption bör utredas i särskild

ordning.

* Preventiv Ekonomisk Kontroll (PEK), Operation Krogsanering och annan

myndighetssamverkan är bra metoder för att bekämpa ekonomisk brottslighet. Ett

ökat erfarenhetsutbyte och förenklade sekretessregler kan förbättra metoden.

Kommunikationsdepartementet

* Taxifordons taxametrar skall regelbundet tömmas i en tömningscentral.

* Taxiförare som har dömts för ekonomisk brottslighet skall inte få

taxiförarlegitimation.

* För effektivare handläggning av tillstånds- och tillsynsärenden inom

yrkestrafiken skall informationsutbytet mellan myndigheter förbättras, bl.a.

genom sambearbetning av register.

Socialdepartementet

* Alkoholinspektionen får överklaga kommunernas beslut i ärenden om

serveringstillstånd. Kommunen skall bereda länsstyrelsen möjlighet att yttra sig

 i tillståndsärenden.

* För effektivare handläggning av tillstånds- och tillsynsärenden om

serveringstillstånd skall informationsutbytet mellan myndigheter förbättras,

bl.a. genom sambearbetning av register.

Finansdepartementet

 Skattefrågor:

* Ett system med licensavgifter utarbetas och införs till en början i

taxi- och frisörbranscherna. På lite sikt bör licensavgift införas även i

restaurangbranschen. Fler kontantbranscher behöver kartläggas. Efter detta bör

licensavgift införas i ett flertal branscher.

* Restauranger med serveringstillstånd skall återfå 50 procent av

alkoholskatten på vin och sprit.

* I städ-, flytt- och byggbranscherna skärps kraven för att få

F-skattsedel. En F-skattsedel skall inte utfärdas om skattemyndigheten har

skälig anledning att anta att sökanden inte kommer att fullgöra sina

skyldigheter att redovisa och betala skatter och avgifter.

* Från ersättning till underentreprenör vid städ- och flyttarbete skall

skatteavdrag göras även om mottagaren har F-skattsedel.

* På sikt bör ett generellt uppbördssystem införas där skatteavdrag görs

för samtliga utbetalningar till uppdragstagare.

* Skattemyndigheten får rätt att begära att en arbetsgivare månatligen

anger för vilka arbetstagare innehållen preliminär skatt och arbetsgivaravgifter

 betalas.

* Den nuvarande skattereduktionen permanentas för utgifter för arbeten på småhus

 och bostadsrätter.

 Offentlig upphandling:

* Upphandlande enheter skall förkasta orimligt låga anbud som

anbudsgivaren inte kunnat ge någon rimlig förklaring till.

* Skärpt kontroll av utländska leverantörers registrering i

företagsregister i hemvistlandet.

* Skärpt kontroll av utländska leverantörers restföringar av skatter och

avgifter i hemvistlandet.

* Svenska leverantörer skall ha F-skattsedel.

* En leverantör som är en juridisk person kan uteslutas från en

upphandling om företrädarna (VD m.fl.) begått brott i yrkesutövningen (enbart

under tröskelvärdena).

* En upphandlande enhet skall få kontrollera en leverantörs finansiella

och ekonomiska ställning samt tekniska förmåga och kapacitet.

* En upphandlande enhet skall få begära att en anbudsgivare redovisar

vilka underentreprenörer som anlitas.

* Sverige bör initiera ett arbete i syfte att skärpa EU-direktiven om

offentlig upphandling när det gäller vilka krav som får ställas på en

leverantör.

* Vid bygg- och flyttarbeten samt vid städentreprenader som utförs för den

 offentliga sektorns räkning bör i avtalen föreskrivas att all personal skall

bära synliga namnbrickor samt kunna uppvisa ID-kort. Vidare skall leverantören

till beställaren ge in aktuella listor över den personal som utför arbetet.

* Vid bygg- och flyttarbeten samt vid städentreprenader som utförs för den

 offentliga sektorns räkning bör i avtalen föreskrivas att den upphandlande

enheten förbehåller sig rätten att kontrollera och godkänna underentreprenörer.

Avtalet kan också kompletteras med vitesklausuler om att huvudentreprenören

ansvarar för underentreprenörers skatter och avgifter.

* Vid upphandling av färdtjänst och godstransporter bör i avtalen

föreskrivas att samma krav skall ställas på leverantören (beställnings- eller

lastbilscentral) som på underentreprenörerna (taxiföretag och åkerier).

Utbildningsdepartementet

* Det är viktigt med en ökad satsning på forskning om den ekonomiska

brottslighetens metoder, omfattning och skadeverkningar.

Näringsdepartementet

* Den egensanering som sker inom bl.a. bygg-, städ-, flytt- och

restaurangbranscherna, bl.a. etiska krav för medlemskap i branschorganisationer,

 motverkar oseriösa företag och bör stödjas och utvecklas.

Inrikesdepartementet

* Statliga subventioner på byggsidan bör utformas så att de faktiska

kostnaderna redovisas.

* Statliga subventioner bör, förutom vid egen-regi-byggen, enbart avse

arbeten som utförs av näringsidkare med F-skattsedel.

* De auktorisations- och garantisystem som införts i byggbranschen ökar

intresset för att anlita seriösa företag och motverkar, liksom andra

kvalitetshöjningar, ekobrott.

* Statsmakterna bör inbjuda bygg- och försäkringsbranscherna att undersöka

 i vilken utsträckning försäkringsbolagens kontantregleringar leder till att

försäkringstagare anlitar svart arbetskraft eftersom kostnaderna för

återställningsarbetet inte behöver redovisas för försäkringsbolagen.

* Utredningen instämmer i Konsumentverkets förslag att

informationsskyldigheten (namnskylt) vid tillfällig försäljning skall stramas

upp, t.ex. genom att kommunerna får utföra kontrollen.

* Trygg Hansas modell för att välja ut företag som åtgärdar skador bör tas

 efter av andra försäkringsbolag. Krav ställs bl.a. på att företagen inte är

restförda för skatter och avgifter.

Flertalet departement

Enligt utredningens bedömning är förebyggande metoder det effektivaste sättet

att motverka ekonomisk brottslighet. Genom att lägga tonvikten på att minska

möjligheterna till brott och att försvåra för den som försöker utnyttja systemen

 kommer färre brott att begås.

De system och regelverk som finns för olika former av myndighetstillstånd,

statliga företagsstöd, EU-bidrag, myndigheters tillsyn över verksamheter och den

 offentliga sektorns upphandling kan användas som administrativa filter för att

utestänga ekonomisk och organiserad brottslighet från att integreras med den

reguljära ekonomin. Enligt utredningens bedömning bör dessa system och regelverk

 på ett systematiskt sätt kunna användas för att motverka ekonomisk och

organiserad brottslighet.

I betänkandet har utredningen använt några administrativa system i syfte att

utestänga ekonomisk brottslighet. Det gäller den tillstånds- och

tillsynsreglering som gäller för restaurangbranschen och yrkestrafiken, den

offentliga upphandlingen, bidragsregler för att uppföra eller renovera byggnader

 och F-skattsedel i bygg-, städ- och flyttbranscherna.

Utöver det område som utredningen behandlat finns ett stor antal regelsystem för

 tillstånd, tillsyn och bidrag. Exempelvis bestämmelser om registrering av

juridiska personer, tillsyn över miljöfarlig verksamhet samt svenska och

EU-relaterade näringsbidrag. Frågan om hur dessa system kan användas för att

motverka ekonomisk och organiserad brottslighet bör undersökas vidare.

Den blivande Ekobrottsmyndigheten bör ger en central funktion i det preventiva

arbetet genom att fungera som kontrollorgan inför olika myndigheters beslut om

tillstånd och bidrag samt i samband med tillsyn. För detta krävs att ett

datasystem byggs upp som innehåller information om juridiska personer, de

juridiska personernas företrädare och ägare, brottsbelastningar m.m.

Branschsaneringsutredningens lagförslag (SOU 1997:111)

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förskrivs att det i brottsbalken skall införas en ny bestämmelse, 11

kap. 5 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap. 5 a §

Den som med uppsåt eller av oaktsamhet säljer varor eller tjänster i strid med

bestämmelserna i 5 a § i bokföringslagen (1976:125) döms för kassaregisterbrott

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i bokföringslagen (1976:125)

Härigenom föreskrivs att 5 § bokföringslagen (1976:125) skall ha följande

lydelse och att det införs en ny paragraf, 5 a §, av följande lydelse.

5 §

Bokföringen skall för varje affärshändelse grundas på handling som härrör från

affärshändelsen eller särskilt upprättas med uppgifter om denna (verifikation).

Har den bokföringsskyldige tagit emot handling om affärshändelsen, skall denna

handling användas som verifikation. Om det är påkallat med hänsyn till arten av

mottagen handling, får bokföringen i stället grundas på särskilt upprättad

hänvisningsverifikation.

Verifikation skall på varaktigt sätt innehålla uppgifter om när den upprättats,

när affärshändelsen inträffat, vad denna avser, vilket belopp den gäller, vilken

 motpart den berör samt, i förekommande fall, vilka handlingar som legat till

grund för affärshändelsen och var originalhandling förvaras.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

För likartade affärshändelser får gemensam verifikation användas, om den

innehåller eller hänvisar till uppgifter enligt andra stycket i fråga om de

affärshändelser som verifikationen omfattar. Gemensam verifikation får även

användas för inbetalningarna under en dag vid kontant försäljning av varor och

tjänster, om försäljningen sker under sådana förhållanden att enskild

verifikation med uppgifter enligt andra stycket ej kan upprättas utan svårighet.

 I sådant fall får gemensam verifikation utgöras av kontrollremsa från

kassaapparat, kassarapport eller annan handling som anger summan av erhållna

betalningar.

För likartade affärshändelser får gemensam verifikation användas, om den

innehåller eller hänvisar till uppgifter enligt andra stycket i fråga om de

affärshändelser som verifikationen omfattar. Gemensam verifikation får även

användas för inbetalningarna under en dag vid kontant försäljning av varor och

tjänster, om försäljningen sker under sådana förhållanden att enskild

verifikation med uppgifter enligt andra stycket ej kan upprättas utan svårighet.

 Gemensam verifikation utgörs av kontrollremsa från kassaapparat. Om företaget

har ett väl fungerande system för intern kontroll får den gemnsamma

verifikationen bestå av kassarapport eller annan handling som anger summan av

erhållna betalningar

Verifikationerna skall på varaktigt sätt vara försedda med verifikationsnummer

eller andra identifieringstecken och i övrigt erforderliga uppgifter så att

sambandet mellan verifikation och bokförd post utan svårighet kan fastställas.

Verifikationerna skall både före och efter bokföring förvaras ordnade på

betryggande och överskådligt sätt. Sker rättelse i verifikation, skall anges när

 rättelsen skett och vem som företagit den.

5 a §

Den som mot kontant betalning säljer varor eller tjänster huvudsakligen till

enskilda konsumenter skall registrera all försäljning i ett godkänt

kassaregister och ta fram ett av registret framställt kvitto samt tillhandahålla

 kunden detta.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer lämnar närmare

föreskrifter om kassaregister och kan föreskriva om undantag från skyldigheten

att ha godkänt kassaregister.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förteckning över remissinstanser

Branschsanering och andra metoder mot ekobrott (SOU 1997:111)

Remissinstanser som har yttrat sig

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Kammarrätten i Jönköping, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen,

Riksförsäkringsverket, Alkoholinspektionen, Vägverket, AB Svensk Bilprovning,

Statskontoret, Generaltullstyrelsen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Bokföringsnämnden, Nämnden för offentlig upphandling, Handelshögskolan i

Stockholm, Arbetsmarknadsstyrelsen, Närings- och teknikutvecklingsverket,

Konkurrensverket, Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll, Patent- och

registreringsverket, Glesbyggdsverket, Almi Företagspartner AB, Boverket,

Konsumentverket, Länsstyrelsen i Göteborg och Bohus län, Länsstyrelsen i

Östergötlands län, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Sundsvalls kommun, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund, Svensk Handel och

 Tjänsteföretagen, Sveriges Industriförbund, Företagarnas Riksorganisation,

Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Svenska Revisorssamfundet (SRS),

Sveriges Försäkringsförbund, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO), Landsorganisationen i Sverige, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Företagens Uppgiftslämnardelegation, Svenska

Bankföreningen, Ackordscentralen Stockholm, Arbetslöshetskassornas

samorganisation, Byggentreprenörerna, Fastighetsanställdas Förbund, Fria taxi

Riksförbund, Handelsanställdas förbund, Hotell- och Restauranganställdas

Förbund, HSB Riksförbund, Installatörerna, Kooperativa Förbundet,

Konkursförvaltarkollegiernas förening, Lantbrukarnas Riksförbund,

Maskinentreprenörerna, Målaremästarnas Riksförening, Riksbyggen, SBC

Bostadsrättsorganisation, Städ och Fönsterputsföretagens Riksorganisation,

Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Elektrikerförbundet, Svenska

Målareförbundet, Svenska Restauratörsförbundet, Svenska Taxiförbundet, Svenska

Transportarbetarförbundet, Svenska Åkeriförbundet, Sveriges Allmännyttiga

Bostadsföretag (SABO), Sveriges Fastighetsägareförbund, Sveriges

Frisörföretagare, Sveriges Hotell- och Restaurangföretagare, Sveriges

Möbeltransportörers Förbund, Sveriges Redovisningskonsulters förbund, Sveriges

Städentreprenörers Förbund, Sveriges Tvätteriförbund, Torg- och

marknadshandlarnas Ekonomiska Riksförening, Saneringsföretagens riksförbund

(SFR), Stockholms Byggmästarförening, Föreningen Länsstyrelsernas

Alkoholhandläggare, Småföretagsdeligationen, Stockholms Handelskammare, Sveriges

 Frisörföretagare och Mellansvenska förtroenderådets styrgrupp.

Remissinstanser som inte inkommit med yttrande

Svenska Handelskammarförbundet, Norrköpings kommun och Redovisningsrådet.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att i 8 kap. 2 § rättegångsbalken4 orden "yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m." skall bytas ut mot "juridiskt eller ekonomiskt

biträde i vissa fall".

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m.

dels att rubriken till lagen skall ha följande lydelse,

dels att 1, 2, 3, 7 och 8 §§ samt rubriken närmast före 7 § skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m.

Lag om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall

1 §

Med rådgivningsverksamhet avses i denna lag en verksamhet där någon yrkesmässigt

 går andra tillhanda med råd eller annat biträde i juridiska eller ekonomiska

angelägenheter.

Med juridiskt eller ekonomiskt biträde avses i denna lag yrkesmässig rådgivning

eller annat yrkesmässigt biträde som lämnas åt någon annan och som är av

juridiskt eller ekonomiskt slag.

2 §

Den som i utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en

straffbelagd gärning, döms för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i

högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är föreskrivet för

den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som lämnar juridiskt eller ekonomiskt biträde och därvid av grov oaktsamhet

främjar en straffbelagd gärning, döms för vårdslöst biträde till böter eller

fängelse i högst två år. Straffet får dock inte sättas högre än vad som är

föreskrivet för den gärning som främjats. I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Första stycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23

kap. brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligt särskild föreskrift straff

ej kan följa på medverkan till den gärning som har främjats.

3 §

Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som i sådan verksamhet

har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. Förbud får meddelas för en

tid av högst fem år.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Om

det finns särskilda skäl till det, får viss rådgivningsverksamhet eller

medverkan i sådan verksamhet undantas från förbudet. I ett beslut om förbud får

fastställas en senare dag från vilken förbudet skall gälla.

Förbud att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde får meddelas den som när

sådant biträde lämnats har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa.

Förbud får meddelas för en tid av högst tio år.

Vid bedömningen av om förbud bör meddelas skall rätten särskilt beakta

brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare har gjort

 sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde.

Har den som förbudstalan avser gjort sig skyldig till brott för vilket det

lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex månader, skall förbud meddelas, om

 inte särskilda skäl talar mot det.

Meddelas förbud, omfattar det även medverkan i juridiskt eller ekonomiskt

biträde som någon annan lämnar.

Om det finns särskilda skäl till det, får visst slag av juridiskt eller

ekonomiskt biträde eller medverkan i sådant biträde undantas från förbudet. I

ett beslut om förbud får fastställas en senare dag från vilken förbudet skall

gälla.

Register

Registrering och kungörande

7 §

Riksskatteverket skall föra ett register över meddelade förbud enligt 3 §.

Patent- och registreringsverket skall föra ett register över förbud enligt 3 §.

7 a §

Patent- och registreringsverket skall kungöra ett beslut om förbud enligt 3 §

när beslutet har vunnit laga kraft. Detsamma gäller om ett förbud har upphävts,

ändrats eller förlängts.

Om rätten har beslutat att förbudet skall gälla trots att domen inte vunnit laga

 kraft, skall beslutet kungöras omedelbart.

8 §

Den som överträder ett förbud enligt 3 § döms till fängelse i högst två år

eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Överträds ett förbud enligt 3 § får det förlängas med högst fem år. Sker flera

förlängningar, får den sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem

år. Talan om förlängning skall väckas innan tiden för förbudet har gått ut.

Beträffande förfarandet i mål om förlängning av förbud och verkan av prövning i

högre rätt av fråga om ansvar för överträdelse av förbud gäller 4 § första och

tredje styckena samt 5 § i tillämpliga delar.

Överträds ett förbud enligt 3 § skall det förlängas med högst fem år, om inte

särskilda skäl talar mot det. Sker flera förlängningar, får den sammanlagda

tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Talan om förlängning skall väckas

 innan tiden för förbudet har gått ut. Beträffande förfarandet i mål om

förlängning av förbud och verkan av prövning i högre rätt av fråga om ansvar för

 överträdelse av förbud tillämpas 4 § första och tredje styckena samt 5 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Vid prövning av frågor om förbud enligt 3 § på grund av brott som har begåtts

 före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud

Härigenom föreskrivs att 6, 18 och 19 §§ lagen (1986:436) om näringsförbud skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Den som är underkastad näringsförbud får inte

1. driva näringsverksamhet,

2. vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komplementär

i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, ett bankaktiebolag, en sparbank eller ett

försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett

bankaktiebolag, en sparbank, ett försäkringsbolag, ett handelsbolag, en

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller en ekonomisk

förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som driver

näringsverksamhet,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, en sparbank eller ett försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, en sparbank, ett

 försäkringsbolag, ett handelsbolag, en europeisk ekonomisk intressegruppering

med säte i Sverige eller en ekonomisk förening eller en sådan ideell förening

eller stiftelse som driver näringsverksamhet,

5. vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i ett

aktiebolag eller ett försäkringsbolag eller företagsledare i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

6. vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en sådan

juridisk person som anges vid 4,

7. faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan juridisk

person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring,

8. äga så många aktier i ett aktiebolag, ett bankaktiebolag eller ett

försäkringsaktiebolag att hans andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget

 överstiger femtio procent.

8. äga så många aktier i ett aktiebolag eller ett försäkringsaktiebolag att hans

 andel av röstetalet för samtliga aktier i bolaget överstiger femtio procent,

eller

9. inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes

näringsverksamhet eller en juridisk person som anges i 4.

Förbudet i första stycket 9 gäller inte i fråga om fullmakt som avses i 10 §

andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på

förmögenhetsrättens område.

Beträffande verkställande direktör och vice verkställande direktör för en filial

 enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och föreståndare för en

verksamhet enligt samma lag finns bestämmelser om näringsförbud i den lagen.

Näringsförbud utgör inget hinder mot att sådan verksamhet bedrivs som innebär

utövning av rättighet som avses i 2 kap. 1 § regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4

 kap. 1 §, 6 kap. 1 § eller 13 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 1

§, 3 kap. 1, 2 eller 8 § eller 10 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen.

19 §2

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning eller uppdrag,

vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

Den som är underkastad näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud får medges

dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning, uppdrag eller

fullmakt, vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk

 intressegruppering med säte i Sverige eller äga vissa aktier. Rätten får

föreskriva vad den som medges dispens har att iaktta då denna utnyttjas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om den som har meddelats

näringsförbud med anledning av omständigheter som har inträffat före

ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:528) om revisorer

Härigenom föreskrivs att i 4 § lagen (1995:528) om revisorer orden "yrkesmässig

rådgivning i vissa fall, m.m." skall bytas ut mot "juridiskt eller ekonomiskt

biträde i vissa fall".

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

14

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-07

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 22 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig råd-

 givning i vissa fall, m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud,

4. lag om ändring i lagen (1995:528) om revisorer.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Fredrik Ludwigs.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om näringsförbud

18 §

Enligt författningskommentaren till ändringarna i 6 § innebär det före-slagna

fullmäktigförbudet att den som har ett näringsförbud är för-hindrad att ta emot

nya uppdrag som fullmäktig i fall där det är fråga om en sådan fullmakt som

omfattas av förbudet samt att han är skyldig att avveckla de uppdrag av detta

slag som han redan innehar. Ibland kan det behövas viss tid för en sådan

avveckling. Enligt 18 § får en domstol som meddelar beslut om näringsförbud

eller om tillfälligt näringsförbud fastställa en begränsad tid efter vilken

förbudet skall gälla, om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet,

anställning, uppdrag, delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som anges i

6 och 7 §§. För att möjliggöra avveckling av uppdrag i samband med

fullmaktsinnehav bör även detta fall omnämnas i 18 § (jfr den föreslagna

ändringen i 19 §). Så kan ske genom att uttrycket "innehav av fullmakt," läggs

till efter "uppdrag,".

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statstrådet Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:105 Förbud mot juridiskt eller

ekonomiskt biträde i vissa fall.

1 Senaste lydelse 2001:57

1 Senaste lydelse 1996:314.

2 Senaste lydelse 1999:181.

3 Senaste lydelse 1994:1928.

3 Under nuvarande lydelse har redovisats paragrafens lydelse enligt regeringens

lagrådsremiss den 29 januari 1998.

4 Senaste lydelse 2000:172

1 Senaste lydelse 1996:314

2 Senaste lydelse 1994:1928

Prop. 2000/01:105

4

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 1

60

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 2

73

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 3

74

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 4

89

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 5

90

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 6

100

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 7

103

1

Prop. 2000/01:105

Bilaga 8

113

1

Prop 2000/01:105

Bilaga 9

Prop. 2000/01:105

Bilaga 10

Prop. 2000/01:105