Regeringens proposition

 1993/94:30

 En strategi för biologisk mångfald

 Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits

 upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den

 23 september 1993 för de åtgärder och de ändamål

 som framgår av föredragandenas hemställan.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehållInom Miljö- och

 naturresursdepartementets ansvarsområde föreslås en

 svensk strategi med grundläggande principer för

 bevarande av biologisk mångfald och hållbart

 nyttjande av biologiska resurser. Strategin innebär

 att miljömålen skall ges samma vikt och betydelse

 som skilda ekonomiska överväganden i syfte att

 bygga mänsklig verksamhet på ekologisk grund. En

 helhetssyn skall tillämpas vad gäller åtgärder för

 att upprätthålla ekologiska processer och säkra

 arters långsiktiga överlevnad.

 Därutöver förordas särskilda satsningar på

 forskning, information och utbildning, samt att

 regler om miljökonsekvensbeskrivningar i jordbruket

 bör införas.

 En redogörelse lämnas också för de överväganden

 som regeringen gjort med anledning av tidigare av

 riksdagen beslutade ändringar i naturvårdslagen

 (1964:822) i fråga om biotopskydd och förbud mot

 markavvattning. I anslutning till detta föreslås

 ytterligare en ändring i naturvårdslagen.

 Inom Utrikesdepartementets ansvarsområde redogörs

 för de nya förutsättningar som kommer att råda för

 de svenska insatserna till stöd för

 utvecklingsländernas åtgärder för att bevara och

 hållbart nyttja den biologiska mångfalden mot

 bakgrund av de nya förutsättningar som konventionen

 om biologisk mångfald medför. En utredning aviseras

 i frågan.

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23

 september 1993

 Närvarande: statsminister[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, samt

 statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

 Föredragande: statsråden[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om en strategi för biologisk

 mångfaldStatsråden[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler

 sina förslag. Anförandena och förslagen redovisas i

 protokoll för Miljö- och naturresursdepartementet

 och Utrikesdepartementet.

 Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] hemställer att regeringen i

 en proposition förelägger riksdagen vad han och

 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har anfört för de åtgärder och

 de ändamål de har hemställt om.

 Regeringen ansluter sig till föredragandenas

 överväganden och beslutar att genom proposition

 förelägga riksdagen vad föredragandena har anfört

 för de åtgärder och de ändamål de har hemställt om.

 Regeringen beslutar att de anföranden och förslag

 som redovisas i protokollen skall bifogas

 propositionen som bilagorna 1 och 2.

 Miljö- och naturresursdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23

 september 1993

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anmälan till proposition om en strategi för

 biologisk mångfald

 Strategi för biologisk mångfald

 Vid Förenta Nationernas konferens om miljö och

 utveckling i Rio de Janeiro år 1992 undertecknades

 konventionen om biologisk mångfald. Vid konferensen

 antogs också ett handlingsprogram för miljö och ut-

 veckling, Agenda 21, ett principdokument på

 skogsområdet och en Riodeklaration samt

 undertecknades en konvention om klimatförändringar.

 I Riodeklarationens första princip sägs att i

 strävan mot en hållbar utveckling står människan i

 centrum. Hon har rätt till ett hälsosamt och rikt

 liv i samklang med naturen.

 Regeringen har i propositionen 1992/93:227 om

 godkännande av konventionen om biologisk mångfald

 föreslagit ett godkännande av konventionen.

 Konventionen innebär bl.a. ett åtagande att föra en

 samlad politik för att bevara den biologiska

 mångfalden och att redovisa denna politik för

 konventionens partskonferens. Jag kommer i det

 följande att föreslå att regeringen föreslår att

 riksdagen godkänner en svensk strategi för

 bevarande av biologisk mångfald. Jag kommer också

 att förorda vissa nya insatser inom området.

 1 Utgångspunkter

 Biologisk mångfald är variationsrikedomen inom och

 mellan arter och hos de ekologiska systemen. Den

 biologiska mångfalden är en förutsättning för

 ekosystemens fortlevnad och varaktigt liv på

 jorden. Allt levande - även människan - bygger sin

 existens på denna mångfald och de livsuppehållande

 system den vidmakthåller.

 Människan är unik genom att hon är medveten om

 konsekvensen av sina handlingar. Vetskapen att en

 oförstörd miljö och mångfalden i naturen utgör en

 förutsättning för överlevnad även för framtidens

 generationer ger oss ett särskilt ansvar. Vår

 strävan att säkerställa ett gott liv också för våra

 efterkommande kräver att vårt samhälle förvaltar

 naturen så att den biologiska mångfalden bevaras.

 En viktig utgångspunkt är att människan har rätt

 att förändra och bruka naturen, men samtidigt är

 det hennes ansvar att förhindra allvarliga

 rubbningar i de ekologiska systemen. Avsaknaden av

 fullständig vetskap om konsekvenser av ett

 handlingssätt får aldrig bli ett skäl mot åtgärder

 för att undanröja eller minimera hot mot den

 biologiska mångfalden.

 Studier av biologisk mångfald har gamla

 traditioner i Sverige och kännedomen om vårt lands

 flora och fauna och är relativt god. Carl von

 Linnés insatser vid mitten av 1700-talet för att

 klassificera växt- och djurvärlden var epokgörande

 inom biologin. Linnés och hans lärjungars-

 ambitioner att kartlägga jordens växt- och djurliv

 och att finna ekonomiskt intressanta arter har på

 senare tid fått förnyad aktualitet.

 Bland svenskarna finns ett utbrett och djupt rotat

 intresse för naturen och ett folkligt engagemang

 för bevarande av flora och fauna. Landet är rikt på

 förhållandevis ostörda naturområden och alla har

 tillgång till naturen med stöd av allemansrätten.

 Förutsättningarna för att bevara den biologiska

 mångfalden är därför goda i Sverige.

 1.1 Ekologiska grunderDen biologiska mångfalden har

 utvecklats och förändrats under hela den period på

 ca 3,5 miljarder år som liv har funnits på jorden.

 Stora nedgångar i antalet arter har skett vid

 åtminstone fem tillfällen under denna tidsperiod.

 Orsakerna till dessa katastrofer har troligen varit

 klimatologiska eller geologiska. Arter har för-

 svunnit och nybildats, men den förlust av arter vi

 ser idag skiljer sig på ett väsentligt sätt från

 dessa tidigare naturliga katastrofer. Dagens

 artförluster sker i mycket snabb takt och orsakas

 så gott som helt av en enda arts inverkan, nämligen

 människans.

 Biologisk mångfald delas i de flesta fall upp på

 tre nivåer, variationen inom arter, mellan arter

 och mellan olika ekosystem. Biologisk mångfald är

 därför inte detsamma som artantal även om

 naturvårdsarbetet av praktiska skäl ofta tar sin

 utgångspunkt i arter som en relativt lätthanterlig

 del av mångfalden. Arter speglar dock endast vissa

 aspekter av biologisk mångfald. Som ett

 förtydligande av begreppet biologisk mångfald är

 det viktigt att notera att begreppet ekosystem även

 innefattar de klimatologiska och geologiska

 processer som styr mikroorganismers, växters och

 djurs liv.

 Konventionen om biologisk mångfald omfattar också

 ytterligare en viktig dimension av mångfalden som

 inte hör hemma under det vi traditionellt

 innefattar i naturvårdsarbetet, nämligen den

 rikedom av biologisk mångfald som våra

 domesticerade arter besitter. Det handlar om sorter

 av växter och husdjursraser som har förädlats och

 utvecklats under tusentals år av den jordbrukande

 människan liksom om arter som är beroende av de av

 människan utvecklade och underhållna jordbruks-eko-

 systemen.

 Betydelsen av störningar för mångfalden

 Mångfalden eller variationsrikedomen utgör

 grundförutsättningen för ett ekosystems långsiktiga

 funktion genom att den möjliggör för systemet att

 anpassa sig till återkommande, mer eller mindre

 omfattande störningar. Med ekosystemets funktion

 avses bl.a. ekologiska och evolutionära processer,

 som utbyte av gener mellan organismer och

 cirkulation av näringsämnen.

 Störningar är en av de viktigaste drivkrafterna

 bakom variationsrikedomen och skapar mångfald genom

 förändringar av landskap och ekosystem. Sådana

 "positiva" störningar kan vara naturliga men kan

 även orsakas av människans aktiviteter.

 Människan har under mycket lång tid påverkat

 ekosystem, även sådana som ibland betecknas som

 "orörda", genom jakt, jordbruk och skogsavverkning.

 Det första jordbruket bedrevs av nomader i skogsom-

 råden, där människan högg ned skogen, brände marken

 och odlade under två eller tre säsonger. Detta sätt

 att odla gynnade de växter som snabbast koloniserar

 jungfrulig mark. Exempel på sådana arter är de

 växter som ofta kallas ogräs. Våra stora

 jordbruksgrödor av gräsarter tillhör de arter som

 har förmågan att snabbt kolonisera jungfrulig mark

 och är anpassade till säsongsbunden nederbörd och

 återkommande störningar. Därför valdes de som

 grödor. De härstammar i stor utsträckning från s.k.

 Vavilovcentrer, områden med betydande biologisk

 mångfald bland jordbruksgrödor, vilka

 identifierades av den ryske genetikern och veten-

 skapsmannen N.I. Vavilov på slutet av 1920-talet.

 Behovet av att öka livsmedelsproduktionen å ena

 sidan och att anpassa jordbruket till naturens

 skiftningar i form av klimatvariationer och

 säsongsvariationer i temperatur och nederbörd å den

 andra sidan tros ha varit de viktigaste

 drivkrafterna bakom jordbrukets utveckling. Utveck-

 lingen av mer permanent odling krävde ny teknik med

 tillförsel av gödning, trädesläggning och byte av

 grödor (växelbruk). Det främjade en stor

 inomartsvariation hos grödor och husdjur. Sådana

 odlingssystem finns fortfarande kvar i vissa delar

 av världen, t.ex. hos ursprungsbefolkningar i

 Anderna. Den ständiga kampen för att säkra

 matproduktionen har gjort att människorna i dessa

 samhällen odlar hundratals olika sorter potatis

 anpassade till olika höjdlägen, årstider och som

 försäkring mot klimatväxlingar.

 Med framväxten av moderna odlingssystem har den

 ökade produktionen satts i fokus. Det har varit

 nödvändigt för att möta befolkningsökningen och

 åstadkomma en produktivitetsökning som kunde mäta

 sig med industrins. Produktionsökningen bygger på

 främjande av en smal genetisk bas med hög

 avkastning. Det industrialiserade och högproduktiva

 jordbruket har som en bieffekt fört med sig att de

 gamla lantsorterna av växter och husdjursraserna i

 stor utsträckning försvunnit, då de inte längre

 ansetts lönsamma att odla eller föda upp. I den

 utsträckning de finns kvar bevaras de huvudsakligen

 i genbanker. Dessa sorter och raser hyste en

 betydande inomartsvariation och därmed en betydande

 biologisk mångfald. Trots att förädlingsarbetet

 kräver ständig införsel av nytt genetiskt material

 för att kunna stå emot skadegörare och upprätthålla

 en hög produktion har alltså mycket av den

 genetiska mångfalden i jordbruket, i form av

 jordbruksväxter och husdjur, gått förlorad.

 Gutefåret är en ålderdomlig fårras och är en del av

 den svenska biologiska mångfalden.

 Betydelsen av artmångfald

 Det svenska landskapet med dess växt- och djurliv

 har formats under en geologiskt sett relativt kort

 tidsperiod efter den senaste istiden som avslutades

 för ca 10 000 år sedan. Totalt bedöms att det finns

 ca 50 000 arter i landet, med reservation för att

 vissa organismgrupper är dåligt utforskade. Endast

 för ett fåtal av våra organismgrupper kan sägas att

 artantalet är högt i jämförelse med andra delar av

 världen. Det gäller även vid en jämförelse med

 andra områden med liknande klimatiska och

 geologiska förhållanden. Att jämföra artantal

 mellan olika ekosystem i världen saknar dock mening

 om inte hänsyn tas till jämförbarhet i uppbyggnad

 och till klimatiska och geologiska förutsättningar.

 Att t.ex. jämföra artantal i de skandinaviska och

 nordamerikanska barrskogsekosystemen kan vara av

 värde. Att jämföra artantal mellan tropiska och

 boreala skogsekosystem har däremot troligen ett

 högst begränsat värde. Biologisk mångfald är av

 stor betydelse för varje ekosystems långsiktiga

 funktion. Det är därför inte korrekt att säga att

 ekosystem med en högre artmångfald generellt har

 större värde och därför bör prioriteras i det

 internationella naturvårdsarbetet framför mindre

 artrika ekosystem. Det kan t.ex. noteras att arter

 och gener av betydelse för jordbruket nästan

 undantagsvis har sitt ursprung i områden med låg

 naturlig mångfald, såsom torrområden och

 bergstrakter. Att upprätthålla funktionerna i alla

 ekosystem på jorden är därför av lika stor

 betydelse för en långsiktigt hållbar utveckling.

 Vår kunskap om mångfaldens betydelse för

 ekosystemens funktion är relativt begränsad.

 Kunskapen behöver snabbt öka för att vi skall kunna

 förbättra våra möjligheter att bestämma inom vilka

 gränser vårt nyttjande av ekosystemen kan bedrivas.

 Under en viss nivå av artantal eller genetisk

 diversitet kan befaras att ett system kollapsar,

 men vi vet inte var dessa gränser går. Frågan om

 hur många arter eller hur stor genetisk variation

 som behövs för att risken för en kollaps av ett

 ekosystem skall minimeras kan inte besvaras

 generellt.

 Det finns ett flertal exempel på arter eller

 organismgrupper som har särskild betydelse för

 andra arters överlevnad, i vissa fall t.o.m. för

 grundläggande funktioner hos hela ekosystem. Sådana

 s.k. nyckelarter skulle därför vara av särskilt

 stor betydelse att bevara. Men det kan också hävdas

 att arter eller organismgrupper som inte har denna

 betydelse i nuläget är viktiga. Störningar och

 förändringar av ekosystemen sker oavbrutet. I denna

 process kan arter eller organismgrupper utvecklas

 till att ta över nyckelfunktioner i ekosystemet och

 därmed bidra till dess fortlevnad.

 Skogsduvan häckar i ihåliga trädstammar och är

 därmed beroende av t.ex. hackspettar för sin

 förökning.

 Många arter har en stor spridning i världen och

 förekommer i flera länder, ibland också på flera

 kontinenter. Bl.a. av den anledningen delas arter

 ofta upp i olika populationer. Gränserna mellan

 populationerna är ofta flytande. Olika populationer

 kan i vissa fall ha särskild genetisk särprägel,

 t.ex. beroende på att artens olika

 föryngringsområden är skilda från varandra. Även

 störningar i form av uppsplittring av livsmiljön i

 mindre områden (fragmentering av biotoper) kan leda

 till att en art delas upp i mer eller mindre

 åtskilda populationer. Graden av isolering mellan

 olika populationer beror ofta på deras

 spridningsförmåga. Isolering av populationer genom

 fragmentering i kombination med minskat

 individantal ökar risken för att en art skall dö

 ut. Det faktum att arter och ekosystem inte följer

 administrativa gränser ställer särskilda krav på

 internationell samordning för att på bästa sätt

 främja goda förutsättningar för arters och

 ekosystems fortlevnad. Sådant samarbete bedrivs

 t.ex. mellan Sverige och Norge vad gäller bevarande

 av de stora rovdjuren.

 Laxen är uppdelad på genetiskt särpräglade

 populationer.

 Betydelsen av genetisk mångfald

 Den genetiska variationen inom varje art är en

 förutsättning för anpassningar till förändrade

 miljöförhållanden. När antalet individer minskar

 inom en art minskar troligen också den genetiska

 variationen. Det råder också ett direkt samband

 mellan risken för utdöende och graden av störningar

 i miljön. Fragmentering av en arts biotop i

 kombination med en smal genetisk variation, t.ex.

 beroende på lågt individantal, ger mycket

 ogynnsamma förutsättningar för långsiktig

 överlevnad. Generellt kan därför sägas att risken

 för att en art skall dö ut ökar om antalet

 individer decimeras kraftigt.

 Graden av genetisk särprägel inom en art styrs

 också av dess sätt att föröka sig. Den vilda laxen

 är exempel på en art som genom att den återvänder

 till "sin älv" för att föröka sig har utvecklat en

 genetisk särprägel som är specifik för varje

 population. Andra fiskarter som förökar sig i

 områden i öppna havet med en större blandning av

 individer ger inte samma uppdelning på olika

 genetiskt särpräglade populationer.

 Betydelsen av mångfald på ekosystemnivå

 Olika arters populationer lever tillsammans i

 biologiska samhällen. Organismer av samma art och

 av olika arter samspelar i denna miljö. Växter

 kämpar om livsutrymme, näringsämnen, ljus och

 vatten. Kampen bedrivs ofta med hjälp av vad man

 kan kalla kemiska medel. Djur betar växtligheten,

 som för att undvika allt för kraftig nedbetning ut-

 vecklat ämnen som gör födan osmaklig. I andra fall

 har växter utvecklat förmåga att dra nytta av andra

 organismer för sin förökning genom att locka till

 sig pollenspridare med nektar i sin blomma eller

 genom att göra fröna smakliga. Insekter kan

 parasitera på växter eller djur. Mikroorganismer

 och svampar kan samspela med växter och utbyta

 näringsämnen.

 Dessa relationer mellan arter liksom nedbrytning

 av döda växter och djur, cirkulation av

 näringsämnen och naturliga störningar i livsmiljön

 är centrala processer i ekosystemen.

 Variationen i och mellan olika biologiska

 samhällen och deras samspel utgör mångfalden på

 ekosystemnivå. Utvecklingen av hållbara system för

 nyttjande av biologiska resurser i t.ex.

 skogsbruket eller fisket måste bygga på uttag av

 resurser inom ramen för dessa processer. Av

 särskild betydelse för ett hållbart nyttjande av

 systemen är att försöka efterlikna de naturliga

 störningsprocesser som alla ekosystem utsätts för.

 1.2 Värdering av biologisk mångfaldEn utgångspunkt

 vid värdering av biologisk mångfald är människan

 och hennes behov. Traditionellt har ofta

 möjligheterna att exploatera olika biologiska

 resurser utgjort grund för värderingen. Även det

 värde den biologiska mångfalden har för framtida

 konsumtion och för att tillfredsställa människans

 behov av skönhet, spänning och att förklara världen

 är en viktig värderingsgrund.

 En annan utgångspunkt är att tillskriva naturen

 ett egenvärde. Enligt enkätundersökningar är denna

 åsikt förhållandevis vanlig i Sverige. Synsättet

 leder i sin mest extrema form till slutsatsen att

 ingrepp i naturen inte kan tillåtas. De allra

 flesta som anser att naturen har egenvärde torde

 dock acceptera att människan nyttjar den för sitt

 uppehälle.

 Oavsett utgångspunkt är det möjligt att enas om

 att naturen och den biologiska mångfalden har ett

 skyddsvärde.

 Enligt min mening har människan rätt att bruka och

 förändra naturen, men måste förhindra allvarliga

 rubbningar i ekosystemen. Människan är för sin

 existens beroende av naturen och de

 livsuppehållande system den tillhandahåller. Men

 inom de ramar naturen sätter finns utrymme för

 utveckling och nyskapande.

 Värderingen av den biologiska mångfalden måste

 ytterst bygga på insikten om den biologiska

 mångfaldens betydelse för grundläggande ekologiska

 processer och livsuppehållande system.

 Grunder för ekonomisk värdering av biologisk

 mångfald

 Att värdera den biologiska mångfalden i ekonomiska

 termer har under senare år framhållits som en

 förutsättning för ett framgångsrikt miljöarbete.

 Traditionellt har dock biologiska resurser

 prissatts främst utifrån deras värde för konsumtion

 eller vidareförädling.

 Det traditionella synsättet har lett till att

 endast delar av den biologi-ska mångfalden, som

 t.ex. virke, åsatts något värde. En korrekt värde-

 ring av biologisk mångfald måste dock bygga på dess

 fulla värde vilket inbegriper dess betydelse för

 grundläggande ekologiska processer och

 livsuppehållande system. De ekologiska faktorer och

 samband som jag redogjort för i det föregående

 (avsnitt 1.1) bör därför inbegripas i en värdering

 av biologisk mångfald.

 Ekosystemen producerar förnyelsebara resurser som

 grödor, virke, m.m. De underhåller samhället med

 ekologiska tjänster, t.ex. genom att återcirkulera

 näringsämnen och upprätthålla luftens syrgashalt.

 Allt detta sammantaget utgör naturens underhåll

 till samhället och samhällsekonomin. Människans

 samhälle beror således ytterst av att det övergri-

 pande ekologiska systemet fungerar (figur 1).

 Figur 1 Det samhällsekonomiska systemet är ett

 delsystem till eko-sfären och behöver

 energi, naturresurser och ekologiska

 tjänster för att fungera. De ekologiska

 tjänsterna genereras av arterna i samspel

 med sin livsmiljö och de utgör en

 grundläggande produktionsfaktor för sam-

 hällsekonomin. Ur: Handel och miljö - mot

 en hållbar spelplan. SOU 1993:79

 De ekologiska gränserna måste vara vägledande för

 hur olika delar av den biologiska mångfalden

 värderas. I korthet kan sägas att syftet med

 värderingen är att skaffa det kunskapsunderlag som

 behövs för att kunna tillämpa olika styrmedel på

 ett effektivt sätt för att åstadkomma en hållbar

 utveckling.

 Som jag redogjort för nyss förutsätter de

 ekologiska processerna sannolikt en stor mångfald.

 I avsaknad av en exakt kunskap om hur den mångfald

 skall vara sammansatt som är en förutsättning för

 att upprätthålla grundläggande ekologiska

 processer, är det nödvändigt att tillämpa

 försiktighetsprincipen. Försiktighetsprincipen

 säger att när det finns ett hot bör bristen på full

 vetenskaplig visshet inte användas som skäl för att

 skjuta upp åtgärder för att undanröja, undvika

 eller minimera ett sådant hot.

 För säkerhets skull bör vi därför sträva efter att

 bevara en så stor mångfald som möjligt. Sådana

 säkerhetsmarginaler innebär bl.a. att tillräckligt

 stora populationer och utbredningsområden för

 organismer måste bevaras så att förutsättningarna

 för deras långsiktiga överlevnad säkras. Det

 innefattar spridningsmöjligheter och

 förutsättningar för anpassning till de nya

 situationer som kan orsakas av föroreningar eller

 klimatförändringar.

 En mer rättvisande värdering av biologisk mångfald

 har grundläggande betydelse för att ge information

 vid ekonomiskt beslutsfattande. Korrekt utformade

 ekonomiska styrmedel och regelverk är exempel på

 åtgärder som har till syfte att bygga in en

 tillämpning av försiktighetsprincipen i enskildas

 och företags agerande.

 Bakomliggande orsaker

 Bland de bakomliggande orsakerna till förlust av

 biologisk mångfald finns marknadsbrister bl.a.

 förorsakade av brister i ägande- och nyttjan-

 derättsstrukturer. En annan viktig orsak är

 missriktade politiska beslut som rör

 naturresursernas användning.

 Marknadsbristerna utgörs av de ekonomiska

 systemens oförmåga att värdera de kostnader som

 förlust av arter och ekosystem för med sig och att

 värdesätta den potentiella nytta som gener, arter

 och ekosystem kan ha för tredje man eller kommande

 generationer. Detta leder till externa effekter,

 dvs. kostnader för miljöförstöring hamnar utanför

 marknadsprissättningen. De externa effekterna kan

 orsaka samhället stora kostnader. Ett sätt att

 minska kostnaderna för samhället är att

 internalisera dem. Det innebär att de externa

 effekterna korrigeras genom politiska beslut så att

 kostnaderna faller på dem som orsakar dem.

 Avsaknaden av klart definierade ägande- eller

 nyttjanderätter kan leda till överexploatering av

 naturresurser. På samma sätt innebär politiska

 beslut ofta regler eller ekonomiska incitament vars

 syfte är att främja produktion som ger bieffekter

 vilka kan vara negativa för den biologiska

 mångfalden.

 För att avhjälpa dessa bakomliggande orsaker till

 förlust av biologisk mångfald måste den nationella

 politiken inom olika ekonomiska sektorer analyseras

 och styrmedel tillämpas i syfte att korrigera

 marknadsbristerna. På det internationella planet

 krävs avtal eller överenskommelser som styr

 nyttjandet av gränsöverskridande tillgångar. De

 tillämpbara styrmedlen kan omfatta information,

 utbildning, regelverk, skatter, avgifter och

 subventioner.

 Förlust av biologisk mångfald måste i ett globalt

 sammanhang ses mot bakgrund av snabb

 befolkningstillväxt och djup fattigdom. Det står

 alltmer klart att fattigdomsproblemen är den

 enskilt viktigaste orsaken till miljöförstöring i

 u-länderna.

 Viktiga steg på vägen mot en gynnsammare ekonomisk

 utveckling är ökad respekt för mänskliga

 rättigheter, demokratisering och utveckling av

 marknadsekonomi. En väl fungerande marknadsekonomi

 med väldefinierat och spritt enskilt ägande medför

 ett effektivare nyttjande av naturresurserna och

 har därmed positiva effekter för miljön. Samtidigt

 kommer dock strävan mot en snabb ekonomisk tillväxt

 ofta i konflikt med ett förbättrat miljöskydd.

 Självklart är inte en ökad varu- och

 tjänsteproduktion, till priset av försämrad miljö

 en önskvärd utveckling.

 De ekonomiska motiven för u-länderna att bevara

 biologisk mångfald har varit svaga. När

 konventionen om biologisk mångfald träder i kraft

 ökar dock de ekonomiska incitamenten för att bevara

 biologisk mångfald och genetiska resurser. Genom

 konventionen ges stater äganderätt till biologiska

 resurser inom nationsgränsen. Detta sammantaget med

 det ökande industriella utnyttjandet av biotekniken

 kan resultera i att den biologiska mångfalden blir

 en viktig tillgång i många u-länders nationella

 utveckling.

 Att bevara jordens biologiska mångfald och

 samtidigt tillgodose berättigade krav på ekonomisk

 utveckling och ökat välstånd är i dag en av

 mänsklighetens största utmaningar. En ekologiskt

 och ekonomiskt hållbar utveckling i alla länder är

 nödvändig för allas långsiktiga överlevnad.

 U-ländernas egen politik är avgörande för deras

 utveckling. De behöver dessutom integreras i

 världsekonomin samt få tillträde till i-ländernas

 marknader och finansiellt stöd.

 Värderingsmetoder

 Inom ekonomisk teoribildning har under senare år

 utvecklats olika metoder att försöka värdera

 ekologiska aspekter av gener, arter och ekosystem.

 Sådana metoder används med olika framgång i olika

 länder, men grundläggande för dem alla är att de

 endast ger en mycket ofullständig prissättning av

 den biologiska mångfaldens betydelse för de

 livsuppehållande systemen.

 Vissa av metoderna skall i huvudsak tjäna som

 underlag för beslutsfattande i enskilda fall. De

 kan t.ex. ge underlag för att väga kostnader och

 nytta mot varandra. Metoderna speglar människors

 värdering av förändringar i miljön. Metodernas

 stora begränsning är att de inte alls har till

 syfte att värdera den biologiska mångfaldens

 betydelse för ekosystemfunktionerna, även om det

 ibland framställs som att de ger sådan information.

 Det innebär att kostnads-nyttoanalyser baserade på

 dessa metoder ger en skev bild, då de kraftigt

 undervärderar mångfaldens betydelse för de

 ekologiska processerna. Detta måste tas i beaktande

 när metoderna används i beslutsfattande.

 Även vissa principer för kostnadsansvar har

 tillämpats i miljöarbetet i syfte att bygga in

 miljökostnader i det ekonomiska systemet. Bland de

 mer allmänt accepterade är principen om att

 förorenaren betalar (Polluter Pays Principle -

 PPP). Den har haft stor betydelse i arbetet med att

 minska luft- och vattenföroreningar. På liknande

 sätt har principen om att användaren betalar (User

 Pays Principle - UPP) lanserats, vilken analogt med

 PPP innebär att den som nyttjar biologiska resurser

 på ett sätt som inte är förenligt med en bevarad

 mångfald också skall ha ett ansvar för att bekosta

 åtgärder för att t.ex. reparera skador eller

 avsätta skyddade områden. Principen har här visat

 sig betydligt svårare att tillämpa, vilket jag

 återkommer till i det följande (avsnitt 3.2).

 Bland andra värderingsmetoder som kan påverka

 politiska beslut kan nämnas s.k. miljöräkenskaper

 och beräkning av miljöskulden. Miljöräkenskaper

 syftar till att komplettera traditionell ekonomisk

 statistik som nationalräkenskaper och BNP, för att

 miljön skall kunna ges större vikt vid ekonomiskt

 och politiskt beslutsfattande. Miljöskulden innebär

 beräkning av de totala kostnaderna för att

 återställa miljöskador. Båda metoderna har ett i

 huvudsak informativt och pedagogiskt syfte och kan

 ge ett förstärkt underlag för politiskt

 beslutsfattande, men påverkar inte direkt

 ekonomiska marknader.

 Sambanden mellan miljö och ekonomi måste göras

 tydliga. På samma sätt som Sveriges skuld på det

 ekonomiska området behöver minskas, måste Sveriges

 miljöskuld begränsas (prop. 1992/93:100 bil. 15).

 Användningen av effektiva styrmedel måste öka

 (prop. 1991/92:150 bil. I:12 En samlad strategi för

 ökad användning av ekonomiska styrmedel i

 miljöpolitiken) vilket riksdagen också beslutat om

 (bet. 1991/92:FiU 20, rskr. 1991/92:128).

 1.3 Biologisk mångfald i Sverige - situation och

 trenderJag kommer i det följande att redogöra för

 Naturvårdsverkets rapport (4138) Biologisk

 Mångfald: Miljön i Sverige, Tillstånd och trender

 (1993) i vilken redovisas dagsläge och utveckling

 för Sveriges vilda växter och djur och de ekosystem

 de hör hemma i. Regeringen har även gett

 Naturvårdsverket i uppdrag att i samråd med

 Skogsstyrelsen, Jordbruksverket, Fiskeriverket och

 Boverket redovisa en svensk landsstudie om

 biologisk mångfald senast den 31 december 1993. I

 landsstudien kommer även situationen för den

 domesticerade delen av den biologiska mångfalden

 att redovisas. Landsstudien utgör ett led i Sveri-

 ges uppföljning av åtagandena vid FN:s konferens om

 miljö och utveckling (UNCED) i Rio de Janerio 1992.

 I Naturvårdsverkets rapport konstateras att på

 artnivå är 5-10% av landets vilda växt- och

 djurarter hotade i den bemärkelsen att deras

 långsiktiga överlevnad i landet inte kan anses vara

 säkrad. Hotbilden i Sverige avviker således inte

 till det bättre från den globala situationen.

 I rapporten anges att bedömningar byggda på

 trender i arters förekomst och numerär bland

 ryggradsdjuren visar att takten i förändringarna

 och utarmningen av den biologiska mångfalden

 accelererat under de senaste årtiondena. Negativa

 förändringar dominerar över positiva och kan till

 stor del kopplas till arter som hör hemma i

 jordbrukslandskapet och i gammal barrskog. De

 positiva effekter som uppstått kan antingen

 tillskrivas aktiva skydds- och vårdinsatser eller

 expansion av redan vanliga arter i det moderna

 brukningslandskapet.

 Den vitryggiga hackspetten är en hotad art i

 Sverige.

 Vidare konstateras i rapporten att en regional

 analys av situation och trender visar att hotade

 arter ur olika organismgrupper återfinns i alla

 län. Skåne, sydvästra Sverige och Stockholmsområdet

 är de regioner som varit särskilt hårt drabbade av

 artförluster under de senaste 140 åren.

 Miljögifter, kemikalier och föroreningar bidrar

 enligt rapporten till hotbilden men är inte av lika

 stor betydelse som de storskaliga förändringarna av

 landskapet. För vissa livsmiljöer, som t.ex.

 vatten, är föroreningar och gifter de största

 hoten. Miljögifter, kemikalier och föroreningar

 påverkar ekosystem på landskapsnivå genom att störa

 de ekologiska processerna samt genom förändringar

 av organismsamhällenas sammansättning och

 utbredning.

 I rapporten framhålls också att på ekosystem och

 landskapsnivå är flera av hoten mot mångfalden

 relaterade till förändrade livsmiljöer. Nya och

 ändrade brukningsmetoder i jord- och skogsbruket

 gör att biotoper förändras eller försvinner,

 totalarealen av vissa biotoper minskar och biotoper

 splittras upp så att isoleringen av populationer

 ökar. En genomgång av olika natur- och

 landskapstyper görs i rapporten.

 Skogslandskapet är i Sverige den dominerande

 landskapstypen och täcker 56% av landytan. Det

 består av ca 85% barrskog och ca 15% lövskog.

 Större delen av skogslandskapet har berörts av

 skogsbruk, endast ca 5% är av naturskogskaraktär

 enligt Naturvårdsverkets bedömning. Det är, jämfört

 med Västeuropa en hög andel, men jämfört med t.ex.

 Kanada en låg andel. I det moderna skogsbruket

 bidrar bl.a. minskad förekomst av döende och död

 ved, kortare omloppstider, ändrad åldersfördelning

 och minskat antal skogsbränder till förlust av

 biologisk mångfald. Hög belastning av försurande

 och gödande luftföroreningar utgör också ett hot

 mot skogsekosystemens ekologiska processer.

 Jordbrukslandskapet är ett av människan utvecklat

 ekosystem med en historia på ungefär 6 000 år. En

 stor del av den biologiska mångfalden i

 jordbrukslandskapet är knuten till naturbetesmarker

 och slåtterängar eller igenväxningsstadier efter

 bete eller slåtter. Brukaren har genom slåtter och

 bete övertagit, vidmakthållit och tidvis utvidgat

 naturliga vegetationsstrukturer som hyser en flora

 och fauna anpassad till bete av vilda djur, bränder

 m.m. Trots tusentals års markutnyttjande har många

 av dessa organismer inte hotats till sin existens.

 De senaste årtiondenas utveckling har dock

 inneburit en kraftig tillbakagång för mångfalden i

 jordbrukslandskapet. Förändringar i jord-

 brukslandskapet ingår i hotbilden för ungefär en

 tredjedel av landets hotade, sällsynta eller hän-

 synskrävande arter. De är de klart dominerande

 hoten mot vissa organismgrupper, som t.ex.

 fjärilarna och kärlväxterna. Ett allt mer ensartat

 jordbrukslandskap med borttagande av åkerholmar,

 trädridåer, öppna diken, och småvatten är viktiga

 orsaker. Vidare märks minskad areal betesmark,

 förändring av ogräsfloran och effekter på

 markfaunan av användning av handelsgödsel och

 bekämpningsmedel.

 Våtmarkerna upptar ca 20% av landytan vilket i

 jämförelse med flera andra länder i Europa är en

 hög andel. Dikning för att höja jord- och

 skogsbruksproduktionen tillhör de viktigaste hoten

 mot våtmarkerna som biotop. Nedfallet av gödande

 ämnen påverkar också våtmarkerna negativt men har

 ännu inte blivit ett lika stort problem i Sverige

 som i andra europeiska länder.

 Det finns ungefär 85 000 sjöar och ca 300 000 km

 rinnande vatten i landet. Dessa vattenmiljöer har

 under många hundra år nyttjats av människan för

 transporter och energiproduktion samt i olika

 industriella processer. Flertalet av våra större

 vattendrag har reglerats för att utvinna

 vattenkraft. Användningen av handelsgödsel och

 bekämpningsmedel liksom utsläpp av avloppsvatten

 har haft betydande påverkan på vattenmiljöerna. Av

 stor betydelse är också det omfattande nedfallet av

 försurande föroreningar som påverkat ett stort

 antal sjöar och vattendrag.

 Bland de marina miljöerna är Östersjöns

 brackvattenmiljö och skärgårdarna längs våra kuster

 unika i ett internationellt perspektiv. Ökad

 belastning av näringsämnen, syrebrist och

 exponering för miljögifter har inneburit

 förändringar i de marina miljöernas biologiska

 mångfald under de senaste årtiondena. Utbredningen

 i djupled av alger och fisk- och

 bottendjurssamhällenas artsammansättning har

 förändrats. Belastningen av organiska miljögifter

 har skadat fiskätande däggdjur och fåglar (säl och

 havsörn) och är ett av Östersjöns största

 miljöproblem.

 Den svenska skärgården är unik i ett

 internationellt perspektiv.

 Fjällandskapet bildar Europas största

 sammanhängande område av förhållandevis orörd

 natur. Den storskaliga regleringen av vattendrag

 har dock inneburit stora ingrepp. Renskötsel har

 under senare år lokalt förorsakat problem med

 överbetning. Skogsbruk i fjällnära skog och

 försurning är andra faktorer som påverkat den

 biologiska mångfalden. Lokala störningar på grund

 av gruvdrift och turism förekommer.

 På den genetiska nivån kan konstateras att det

 finns få exempel på att minskning eller

 uppsplittring av vilda växt- eller djurpopulationer

 i Sverige lett till minskad genetisk variation i

 sådan omfattning att risken för utdöende påtagligt

 har ökat. Det är dock oklart om detta beror på att

 problemet är dåligt undersökt eller om det är

 sällsynt och av liten praktisk betydelse. Förlust

 av genetisk variation kan ha påverkat förutsätt-

 ningarna för populationers eller arters fortlevnad

 negativt hos t.ex. varg och naturligt

 reproducerande lax.

 2 Sveriges strategi för biologisk mångfald

 Mitt förslag: En svensk strategi med grundläggande

 principer för bevarande och hållbart nyttjande av

 biologisk mångfald antas. Miljömålen skall ges

 samma vikt och betydelse som skilda ekonomiska

 överväganden i syfte att bygga mänsklig verksamhet

 på ekologisk grund. Vidare skall en helhetssyn

 tillämpas vad gäller åtgärder för att upprätthålla

 ekologiska processer och säkra arters långsiktiga

 överlevnad.

 Skälen för mitt förslag: Mål och inriktning för

 naturvårdsarbetet har lagts fast av riksdagen

 (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

 1990/91:338). Målen är att den biologiska

 mångfalden och den genetiska variationen skall

 säkerställas. Växt- och djursamhällen skall bevaras

 så att i landet naturligt förekommande arter ges

 förutsättningar att fortleva under naturliga

 betingelser och i livskraftiga bestånd.

 Arbetet delas in i tre insatsnivåer, där den

 första nivån är grundläggande och långsiktigt

 viktig, och betecknas som vardagslandskapet. Här

 skall åtgärderna innebära hänsyn vid mark- och

 vattenutnyttjande och anpassning av

 brukningsmetoder. Den andra nivån utgörs av områden

 med högre naturvärden där särskilda insatser krävs

 för att bevara arter och upprätthålla ekosystemens

 funktioner och processer. Den tredje nivån utgörs

 av särskilt värdefulla områden och omfattar

 naturtyper och arter som på grund av sin känslighet

 endast tål liten eller ingen mänsklig påverkan

 eller är beroende av en viss typ av brukande (hävd)

 för att kunna fortleva. Dessa områden bör skyddas

 med stöd av naturvårdslagen. Naturvårdsarbetet

 bygger på en samverkan av åtgärder på dessa olika

 nivåer, där alla delar är av lika stor betydelse.

 Denna inriktning av naturvårdsarbetet har vuxit

 fram i Sverige under senare år. Bakgrunden är den

 växande insikten om människans beroende av

 ekosystemen för sin överlevnad. Utvecklingen har

 inneburit en ökad fokusering på de två första

 insatsnivåerna. Skälet är att en ensidig satsning

 på skyddade områden inte gör det möjligt att uppnå

 den ambitiösa målsättning som lagts fast av

 riksdagen.

 Naturvårdsarbetet inriktas ofta på miljöer som är

 värdefulla ur kulturmiljösynpunkt. Särskilt i

 odlingslandskapet - resultatet av landets odlings-

 historia - innebär detta att naturvården behöver

 samordnas med vården av miljöns kulturvärden. Detta

 har också markerats genom att naturvårdslagen är

 tillämplig också på kulturpräglade naturmiljöer.

 Jag anser att de mål och den inriktning som i bred

 politisk enighet lagts fast av riksdagen alltjämt

 bör gälla. Besluten vid FN:s konferens om miljö och

 utveckling lade tyngdpunkten vid

 utvecklingsfrågorna och pekade på det brådskande

 behovet av en ekologisk anpassning av ekonomiska

 sektorers verksamheter. I besluten framhölls också

 betydelsen av en lokal förankring av

 miljöinsatserna och den enskilda människans

 handlande. Denna inriktning ligger som synes väl i

 linje med den svenska politiken, så som den lagts

 fast sedan flera år tillbaka, och har också präglat

 Sveriges agerande vid förhandlingarna inför

 konferensen samt i förhandlingarna om

 konventionerna om biologisk mångfald och klimat-

 förändringar.

 Den ökade insikten om miljöfrågornas grundläggande

 betydelse har också inneburit en tydlig förändring

 av politiska beslut. Som exempel kan nämnas

 propositionen om en ny skogspolitik (prop.

 1992/93:226, bet. 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:352)

 och propositionen om riktlinjer för en

 kretsloppsanpassad samhällsutveckling (prop.

 1992/93:180, bet. 1992/93:JoU14, rskr.

 1992/93:344).

 Enligt min mening innebär denna ökade insikt och

 nyligen träffade internationella överenskommelser

 att en strategi med grundläggande principer för att

 bevara den biologiska mångfalden och hållbart

 nyttja dess beståndsdelar måste läggas fast.

 En central fråga i strategin är relationerna

 mellan miljön, särskilt bevarandet av den

 biologiska mångfalden, och ekonomiska verksamheter.

 Denna relation måste förtydligas. Jag anser därför

 att på samma sätt som i den nya skogspolitiken bör

 miljömålen ges samma vikt och betydelse som de

 ekonomiska och produktionsinriktade målen inom

 övriga samhällsverksamheter. Syftet är att bygga

 mänsklig verksamhet på ekologiska grunder.

 Vidare anser jag att det är viktigt att en

 helhetssyn tillämpas vad gäller de åtgärder som

 skall vidtas för att bevara den biologiska mång-

 falden och hållbart nyttja dess beståndsdelar. En

 kombination av åtgärder är nödvändig, där de olika

 delarna kompletterar varandra. Det handlar dels om

 en miljöanpassning av olika samhällsverksamheter,

 dels om skydd av värdefulla naturområden. Betydande

 insatser behövs för att minska de negativa

 effekterna av föroreningar, mark- och vattenexploa-

 tering och för att åstadkomma en natur-

 vårdsanpassning av jordbruket, skogsbruket, fisket

 och rennäringen. En fortsatt ökning av arealen

 skyddad mark är också nödvändig.

 Den enskilda människans dagliga gärning är också

 av stor betydelse för möjligheterna att bevara den

 biologiska mångfalden. Att aktivt välja

 miljövänliga produkter till hushållet eller köpa

 ekologiskt odlad mat, att åka tåg istället för bil

 till jobbet och att kompostera sitt hushållsavfall

 är alla insatser som generellt sett är positiva för

 arters och ekosystems överlevnad. När den enskilde

 jordbrukaren väljer att inte bespruta åkerkanter,

 inte plöja ända fram till vattendrag eller sjö

 eller ta det större steget och lägger om sin odling

 till s.k. ekologisk odling har det stor betydelse

 för bevarande av den biologiska mångfalden i jord-

 brukslandskapet. Att som skogsbrukare avstå från

 att dika små lövklädda kärr eller sumpskogar, att

 vid avverkning spara torrakor, lågor eller en

 skogskant mot vattendrag eller sjö förbättrar

 möjligheterna för många djur och växter att

 fortleva i livskraftiga bestånd. Information och

 utbildning är den viktigaste insatsen för att

 tydliggöra dessa samband och utgör en av de

 viktigaste åtgärderna för att bevara den biologiska

 mångfalden. Jag återkommer till denna fråga i det

 följande (avsnitt 2.7).

 Som jag tidigare har framhållit är bevarandet av

 den biologiska mångfalden och fungerande

 livskraftiga ekosystem en av de viktigaste uppgif-

 terna i det framtida miljöarbetet. Det innebär

 bl.a. behov av ytterligare insatser för att stärka

 forskning kring och utveckling av miljöanpassade

 samhällsverksamheter. Jag återkommer i det följande

 till denna fråga.

 Sammanfattningsvis föreslår jag att en svensk

 strategi med grundläggande principer för bevarande

 och hållbart nyttjande av biologisk mångfald läggs

 fast. Dessa grundläggande principer är att

 miljömålen skall ges samma vikt och betydelse som

 skilda ekonomiska överväganden inom alla

 samhällsområden i syfte att bygga mänsklig

 verksamhet på ekologisk grund. Vidare skall en

 helhetssyn tillämpas vad gäller åtgärder för att

 upprätthålla ekologiska processer och säkra arters

 långsiktiga överlevnad.

 Jag kommer i det följande att redogöra för mina

 bedömningar vad gäller vissa frågor av central

 betydelse för att bevara och hållbart nyttja den

 biologiska mångfalden. Jag vill understryka behovet

 av en fortlöpande utvärdering av de åtgärder och de

 ändamål jag där tar upp. Bl.a. kan det pågående

 arbetet med en landsstudie om biologisk mångfald

 komma att visa på behov av ytterligare insatser.

 Den ständigt föränderliga naturmiljön och nya

 uppkommande miljöhot talar också för behovet av en

 fortlöpande utvärdering av de åtgärder som vidtas

 för att bevara den biologiska mångfalden.

 2.1 Sektorsansvarets tillämpning

 Min bedömning: En fortlöpande dialog mellan miljö-

 och sektorsmyndigheter och företrädare för näringar

 är av central betydelse för naturvårdsarbetet.

 Skälen för min bedömning: En intensiv diskussion

 har förts under senare år om vad sektorernas

 miljöansvar innebär i praktiken. I den diskussionen

 har ofta ansvarsfrågan behandlats på ett otydligt

 sätt. Det är viktigt att skilja mellan det ansvar

 som kan åvila näringen inom olika ekonomiska

 verksamheter och den ansvarsfördelning som bör råda

 mellan miljömyndigheter och sektorsmyndigheter.

 Själva kärnan i sektorsansvaret är näringens

 ansvar för att medverka till en ekologisk

 anpassning av sin verksamhet i syfte att uppfylla

 miljömålen. Sektorsmyndigheternas roll i

 naturvårdsarbetet är att ta initiativ till insatser

 och åtgärder, utarbeta sektorsplaner för

 genomförande av åtgärder, tillsammans med näringen

 genomföra åtgärder, följa upp resultaten och avge

 återkommande miljörapporter samt sprida kunskap och

 utbildning inom näringen om åtgärder och mål.

 Miljömyndigheternas främsta uppgift är att ange de

 övergripande målen och utvärdera sektorernas

 arbete. Vidare har miljömyndigheterna viktiga

 uppgifter i miljöpolitiken inom naturvårdsområdet,

 t.ex. att svara för avsättande av skyddsområden och

 köp av miljötjänster. Det bör framhållas att

 miljömyndigheterna har det övergripande ansvaret

 för att samlat utvärdera utvecklingen på

 miljöområdet och att uppmärksamma nya hot.

 Miljömyndigheterna skall ha en pådrivande roll i

 miljöarbetet. De kan i denna roll föreslå

 övergripande insatser inom olika sektorers

 verksamhetsområden som kan föranledas av de olika

 miljöhoten. Det är mot denna bakgrund viktigt att

 det finns en löpande dialog och en klar

 ansvarsfördelning mellan sektorsmyndigheterna och

 miljömyndigheterna. En fortlöpande dialog mellan

 myndigheterna, och dessutom med företrädare för

 näringar och miljöorganisationer, är av central

 betydelse för att åstadkomma en snabb och

 ändamålsenlig utveckling. Det ankommer på berörda

 myndigheter att upprätthålla och vid behov vidare-

 utveckla dialogen. Enligt sin instruktion skall

 Naturvårdsverket bl.a. i förhållande till

 sektorsmyndigheter samt regionala och lokala

 myndigheter arbeta med mål, vägledning och

 uppföljning som rör miljöarbetet. Länsstyrelserna

 har en motsvarande funktion på den regionala nivån.

 Jag återkommer till frågan om den praktiska

 tillämpningen av sektorsansvaret i det följande

 (avsnitt 2.5).

 Olika aktörers kostnadsansvar för att åstadkomma

 en hållbar utveckling har också debatterats livligt

 under senare år. Debatten har bl.a. gällt den

 enskildes kostnadsansvar kontra statens. Frågan om

 intrångsersättning i samband med en ökade

 naturvårdshänsyn har utretts av en

 interdepartemental arbetsgrupp och redovisats i

 rapporten (Ds 1991:87) Naturvårdshänsyn och de

 areella näringarna. I rapporten görs bedömningen

 att principen om att förorenaren eller användaren

 betalar inte direkt kan föras över till den typ av

 miljöpåverkan som främst har att göra med sådan

 användning av mark och naturresurser som kan medfö-

 ra konflikter med naturvårdens intressen, om det

 inte gäller förorening av luft, mark eller vatten.

 Arbetsgruppen föreslår att i lagstiftningen skall

 anges att ersättning upp till den s.k.

 kvalifikationsgränsen skall avräknas vid

 intrångsersättning. Detta skulle kunna göras genom

 ett tillägg i 26 § naturvårdslagen (1964:822)

 motsvarande skrivningen i 14 kap. 10 § andra

 stycket plan- och bygglagen (1987:10). Vidare

 förordas ett förtydligande i naturvårdslagen att

 bagatellartade intrång inte skall rendera

 ersättning samt att sådana hänsyn som är naturliga

 inslag i skogs- och jordbruket skall undantas vid

 beräkningen av den s.k. kvalifikationsgränsen.

 Arbetsgruppen konstaterar också att ett ökat

 kostnadsansvar för näringsutövare kan innebära en

 höjning av kvalifikationsgränsen för ersättning vid

 intrång. Det förutsätter i så fall att den år 1987

 fastlagda principen om "berörd del" omprövas, dvs.

 att intrånget inte endast relateras till

 behandlingsenheten utan till hela fastigheten i

 fråga.

 I Miljövårdsberedningens rapport (1992:3)

 Biologisk mångfald i Sverige - hur klarar vi

 uppdraget, resoneras kring sektorsansvaret, och då

 särskilt principer för och praktisk tillämpning av

 kostnadsansvar för naturvård i de areella

 näringarna. I rapporten ifrågasätts bl.a. den gäl-

 lande definitionen av pågående markanvändning,

 vilken enligt författarna bör ges en annan tolkning

 baserad på en mer differentierad indelning av

 markslag och den historiska användningen av olika

 markslag. I rapporten jämförs t.ex. den olika synen

 på markavvattning på lågproducerande skogsmark och

 kalavverkning av urskogar. I rapporten görs

 gällande att statens syn på vad som kan anses vara

 pågående markanvändning i dessa fall varierar av

 oförklarliga skäl. I det första fallet skulle

 åtgärderna inte vara ett led i pågående

 markanvändning men dock i det andra fallet. I

 rapporten förordas att en toleranströskel

 fastställs, med striktare normer än idag, för att

 minska den offentliga sektorns ekonomiska börda för

 naturvårdsinsatser.

 För egen del anser jag att de principer för

 ansvarsfördelning på naturvårdsområdet som jag

 redogjort för i det föregående ger vid handen att

 ett klart kostnadsansvar redan åvilar näringen och

 sektorerna för de skador som verksamheten kan

 åstadkomma på naturen. Det gäller även för skyddet

 av den biologiska mångfalden. Graden av ansvar

 uttrycks bl.a. genom bestämmelserna om

 naturvårdshänsyn i de areella näringarnas

 lagstiftningar och genom nu gällande principer för

 intrångsersättning vid avsevärt försvårande av

 pågående markanvändning.

 Vad gäller arbetgruppens förslag att markägaren

 alltid skall svara för den kostnad som motsvarar

 ett intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen

 och att underlaget för denna beräkning skall

 begränsas samt att bagatellartade intrång inte

 skall läggas till grund för ersättning har

 regeringen i samband med den skogspolitiska

 propositionen (prop. 1992/93:226) redan uttalat sig

 för att de förslagen bör genomföras.

 Jordbruksutskottet har vid sin behandling av

 propositionen redovisat samma uppfattning (bet.

 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:352). Jag avser att

 återkomma med förslag till lagtekniska förändringar

 i denna fråga i samband med behandlingen av

 Miljöskyddskommitténs betänkande (SOU 1993:27)

 Miljöbalk.

 Vad gäller en förändring av den s.k.

 kvalifikationsgränsen är jag inte beredd att

 förorda en återgång till den ordning som rådde före

 år 1987. Den medvetna satsning på en ekologisk

 anpassning av brukning inom de areella näringarna

 som utgör grunden för regeringens politik kommer

 att begränsa behovet av att undanta mark från

 aktivt brukande och därmed också behovet av att

 ekonomiskt ersätta brukare för intrång. I praktiken

 innebär denna utveckling en betydande förändring av

 de areella näringarnas påverkan på den biologiska

 mångfalden i riktning mot en hållbar utveckling.

 Regional anpassning av brukningen och en

 differentiering av brukningsmetoderna efter

 markslag, är viktiga inslag i

 naturvårdsanpassningen av de areella näringarna.

 Härigenom byggs också de eventuella kostnader som

 kan vara förknippade med denna anpassning in i

 verksamheten. Som jag konstaterat inledningsvis bör

 arbetet med att bevara den biologiska mångfalden

 bygga på insikten att mångfald är en förutsättning

 för ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga.

 Därför är en utveckling av brukningsmetoder inom de

 areella näringarna som bygger på de ekologiska

 förutsättningarna en nödvändighet.

 2.2 Bevarande av biologisk mångfald inom olika

 samhällssektorer m.m.

 Min bedömning: Under de närmaste åren bör det

 läggas en ökande vikt vid att främja en

 miljöanpassning av verksamheten inom olika sam-

 hällssektorer. Att inrätta skyddade områden är

 viktigt även i fortsättningen.

 Skälen för min bedömning: Som jag redogjort för i

 det föregående indelas naturvårdsarbetet i tre

 nivåer av vilka det s.k. vardagslandskapet utgör

 det ytmässigt dominerande och därigenom är av

 grundläggande betydelse för att bevara den

 biologiska mångfalden. Inom begreppet

 vardagslandskapet faller mark och vatten som brukas

 i olika näringsverksamheter eller tas i anspråk för

 samhällets utveckling. Vardagslandskapet utgör och

 kommer att utgöra den ojämförligt största delen av

 vårt land. I vissa länder läggs betydligt större

 vikt på att undanta betydande delar av landet från

 aktivt brukande av naturresurserna. I de länder där

 naturturism är en betydande ekonomisk näring har

 man i många fall bedömt att det är

 samhällsekonomiskt lönsamt att avsätta flera

 tiotals procent av landytan som nationalparker.

 Inom andra länder med en historisk bakgrund som

 liknar vår egen är hela landskapet med både brukade

 och icke brukade områden viktigt för att åstadkomma

 en bevarad biologisk mångfald inom ett fungerande

 samhällskonomiskt system. Det illustrerar

 betydelsen av att varje land ges möjlighet att

 själv välja den strategi för bevarande av biologisk

 mångfald som anses lämpligast.

 Jag anser att behovet av att avsätta ytterligare

 skyddade områden fortfarande är stort i Sverige,

 särkilt inom skogslandskapet. Regeringen föreslog

 därför i propositionen om en ny skogspolitik (prop.

 1992/93:226) en förstärkning av resurserna för

 inköp av mark. Riksdagen anslöt sig till

 regeringens förslag och beslutade i enlighet därmed

 (bet. 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:352). I sin

 anmälan till propositionen framhöll

 jordbruksministern att omfattningen av

 skyddsbehovet i skogslandskapet kan komma att uppgå

 till så mycket som 5% nedanför skogsodlingsgränsen,

 men att det finns svårigheter att fastställa ett

 exakt tal innan bättre kunskap finns om hur långt

 en naturvårdsanpassning av skogsbruket kan räcka

 för att bevara den biologiska mångfalden.

 Även inom andra naturtyper finns behov av

 ytterligare skyddsinsatser. Jag återkommer till

 denna fråga i det följande (avsnitt 3.1).

 Det faktum att vi i Sverige inte kan se framför

 oss en strategi med en ensidig satsning på skyddade

 områden för att bevara den biologiska mångfalden

 ställer särskilda krav på hur olika verksamheter

 bedrivs i vardagslandskapet. Jordbruk, skogsbruk

 och fiske måste anpassas till de naturgivna

 förutsättningarna och traditionella

 brukningsmetoder måste i viss utsträckning

 upprätthållas. Samhällsplanering för

 markutnyttjande i form av fysisk planering måste

 inriktas på att upprätthålla fungerande ekologiska

 strukturer. Föroreningar till mark, vatten och luft

 måste anpassas till de ekologiska

 belastningsgränserna.

 Inom jordbruket utgår strategin från insikten att

 näringen bygger på av människan delvis skapade och

 underhållna ekosystem. Det innebär att

 brukningssystem som värnar den biologiska

 mångfalden i jordbrukslandskapet måste

 upprätthållas. Bevarandeaspekter på jord-

 brukslandskapet kommer därför naturligt att

 innefatta såväl kulturhistoriska aspekter som den

 biologiska mångfalden. I många fall är dessa

 brukningsformer idag inte lönsamma i ett

 företagsekonomiskt perspektiv. Det finns dock ett

 stort intresse och en vilja hos jordbrukarna i

 landet att värna detta betydelsefulla natur- och

 kulturarv, om möjlighet ges. De landskapselement

 som är en viktig förutsättning för djurs och

 växters fortlevnad i odlingslandskapet måste

 bevaras. Staten ger också stöd för sådana insatser

 genom att teckna avtal med intresserade jord-

 brukare. I riksdagens beslut om en ny

 jordbrukspolitik (prop. 1989/90:146, bet.

 1989/90:JoU25, rskr. 1989/90:327) var systemet med

 landskapsvårdsersättning en central del.

 Hänsynsregler och biotopskydd i kombination med

 ekonomisk ersättning torde vara det sätt som bäst

 bevarar dessa värden.

 Den ekologiska anpassningen av

 jordbruksproduktionen, med ett fortsatt minskat

 beroende av insatsprodukter, skall främjas. Även

 den ekologiska odlingen är av betydelse i detta

 sammanhang.

 Bevarande av genetiska resurser är av central

 betydelse för åstadkomma en hållbar utveckling i

 jordbruket. Ett minskat beroende av kemiska

 bekämpningsmedel och andra insatsprodukter

 förutsätter troligen ökade insatser för förädling

 som ger inbyggd resistens hos grödorna och för-

 bättrat upptag av näringsämnen. En ändring av

 brukningsmetoderna genom bl.a. en fortsatt övergång

 till s.k. ekologisk odling är också av central

 betydelse för att åstadkomma en hållbar utveckling

 inom jordbruket.

 Det livsmedelspolitiska beslutet år 1990

 föranledde ett särskilt uppdrag till

 Jordbruksverket, Naturvårdsverket och

 Riksantikvarieämbetet att fortlöpande utvärdera

 miljöeffekterna av reformen. Vidare har en särskild

 kommission, Omställningskommissionen, haft

 regeringens uppdrag att avstämma besluten i 1990

 års reform mot EG:s motsvarande politik. Den

 nyligen avlämnade rapporten från uppdraget och kom-

 missionens betänkande ger anledning till att

 närmare bedöma den fortsatta utvecklingen inom

 jordbruksområdet. Jag återkommer till dessa frågor

 i det följande (avsnitt 3.5).

 Inom skogsbruket präglas strategin av bruk av ett

 "naturligt" ekosystem. Målsättningen är att anpassa

 brukningen till naturtillståndet och

 skogsekosystemens naturliga föryngringsprocesser.

 Av betydelse för strategin är också de regionala

 skillnaderna i det svenska skogslandskapet. I södra

 Sverige är skogsekosystemen i huvudsak

 kulturpräglade och har ersatts med annat

 markutnyttjande eller planterats med barrskog. I

 övriga delar av landet dominerar det boreala

 barrskogsområdet där elden är en viktig

 störningsfaktor. I skogslandskapet i södra och

 mellersta Sverige finns skogsbiotoper som är

 beroende av ett visst brukande och som hyser hotade

 eller hänsynskrävande arter. Ett exempel är gamla

 hassellundar. I skogslandskapet bör strategin bygga

 på en kombination av ett naturvårdsanpassat

 skogsbruk, vissa minimiregler för skydd av särskilt

 känsliga biotoper och inrättande av naturreservat

 och andra skyddade områden. Naturreservat spelar en

 särskilt viktig roll i skogslandskapet, som

 tillflyktsort (refugier) för hotade arter och för

 att ge skydd åt sådana arter som endast tål liten

 eller ingen påverkan från mänskliga aktiviteter.

 De nya skogspolitiken innebär sammanfattningsvis

 att miljömålet jämställs med produktionsmålet, att

 den biologiska mångfalden skall bevaras och att

 skogsbrukets metoder anpassas till nya kunskaper om

 naturtillståndet och skogsekosystemens naturliga

 föryngringsprocesser. Den nya skogspolitiken medför

 också en betydande avreglering, med borttagande av

 detaljerade föreskrifter, vilket kommer att leda

 till en ökad variation i skogsbruket.

 Naturvårdsverket och Skogsstyrelsen har i uppdrag

 att fortlöpande utvärdera den nya skogspolitikens

 effekter på den biologiska mångfalden. I den nya

 skogspolitiken förutsätts också att skogsvårdssty-

 relserna ges befogenheter att tillämpa vissa

 bestämmelser i naturvårdslagen. Jag återkommer med

 förslag till detta i det följande (avsnitten 3.3).

 Rennäringen bedrivs liksom skogsbruket på basen av

 ett "naturligt" ekosystem. Näringen är beroende av

 tillgången på bete. Storleken på renstammen bestäms

 i allt väsentligt av tillgången till ett väl samlat

 och åtkomligt vinterbete. Strategin bör här

 kännetecknas av en anpassning till den varierande

 tillgången på bete som styrs inte bara av

 ekologiska förutsättningar, utan också av hänsynen

 till andra samhällsintressen, som t.ex. skogsbruk.

 Även här har riksdagen nyligen lagt fast en ny

 politik som i allt väsentligt bygger på dessa

 förutsättningar (propositionen om samerna och

 samisk kultur m.m., prop. 1992/93:32, bet.

 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115).

 Tamrenen är en del av den biologiska mångfalden i

 Sverige.

 I propositionen behandlas vissa frågor av stor

 betydelse för naturresurs-utnyttjande och bevarande

 av biologisk mångfald. I riksdagsbeslutet slås fast

 att rennäringen i likhet med andra areella näringar

 skall ta den hänsyn som är betingad av vad naturen

 tål. Begränsande för verksamheten måste vara vad

 marken, vattnet och vegetationen faktiskt tål.

 Föreskrifter om hänsyn till naturvårdens och

 kulturmiljövårdens intressen vid renskötsel kommer

 att beslutas av Jordbruksverket med stöd av 10 §

 rennäringsförordningen (1993:384). Sådana

 föreskrifter kan ställa krav på verksamheten så att

 den bedrivs på det sätt som naturen tål i ett

 långsiktigt perspektiv.

 En annan viktig fråga som behandlas i detta

 sammanhang är att antalet renar inte får överskrida

 vad naturen kan bära i form av betestryck. Beslut

 finns om det högsta antal renar som får hållas på

 bete inom varje samebys betesområde. När renantalet

 fastställs skall länsstyrelsen, enligt 15 §

 rennäringslagen (1971:437) ta hänsyn till andra

 intressen. En utgångspunkt vid bestämmandet av

 högsta renantalet är därför vad naturen tål för att

 den biologiska mångfalden skall kunna behållas och

 att ett uthålligt nyttjande av betesresurserna inte

 skall äventyras.

 Den 1 juli 1995 införs ett nytt system för

 ersättning för rovdjursrivna renar. Systemet har

 som utgångspunkt rovdjursförekomsten i samebyarnas

 betesområden. Även rovdjursföryngringar i området

 skall vägas in, i syfte att säkra rovdjurens

 långsiktiga överlevnad i landet. Närmare

 bestämmelser kommer att utarbetas av Sametinget och

 Naturvårdsverket.

 Fiske är resursutnyttjande från ett i huvudsak

 naturligt ekosystem. Den ledande principen bör vara

 att resursutnyttjandet inte överstiger ekosystemets

 produktionsförmåga med hänsyn tagen till de

 naturliga fluktuationerna i resursunderlaget.

 Förvaltande av biologiska resurser i hav och sjöar

 försvåras av främst två anledningar. Både

 uppskattningen av effekterna av resursutnyttjandet

 och beräkningarna av resursunderlaget är osäkra

 eftersom våra kunskaper om de akvatiska ekosystemen

 är relativt dåliga. Som alltid vid beslutsfattande

 på grundval av ett ofullständigt kunskapsunderlag

 är det viktigt att försiktighetsprincipen tillämpas

 med stor noggrannhet. De internationella

 dimensionerna inom området, med överenskommelser om

 fiskekvoter inom gemensamma fiskeområden, ställer

 också särskilda krav på resursförvaltningen.

 Den betydande föroreningsbelastning som många av

 våra havsområden utsätts för är ytterligare en

 komplicerande hotfaktor. Särskilt miljösituationen

 i Östersjön är bekymmersam och frågan är

 prioriterad av regeringen. Omfattande insatser för

 att förbättra miljösituationen i Östersjön har

 gjorts under senare år. I regeringens proposition

 om vissa åtgärder inom klimatområdet och i

 Östersjöregionen (prop. 1992/93:99) föreslogs 230

 miljoner kronor för miljöinriktade insatser i

 Baltikum och Östeuropa, varav 141,9 miljoner kronor

 avsåg åtgärdsprogrammet för Östersjön, såsom

 byggande av avloppsreningsverk i Baltikum och främ-

 jande av miljövänligt jordbruk i Baltikum, Polen

 och Ryssland samt medel för bilateral

 kompetensuppbyggnad.

 Yrkesfisket utgör en del av den svenska

 fiskenäringen.

 Målen för natur- och miljövården inom fiskets

 område är att fisk och skaldjur och deras

 näringsorganismer skall bevaras i livskraftiga,

 naturligt reproducerande bestånd. I detta

 inkluderas bl.a. att slå vakt om alla fiskarter i

 landet, dvs. bevara den biologiska mångfalden. För

 fiskar är det i högre grad än för många andra

 djurgrupper väsentligt att bevara

 inomartsvariationen eftersom denna i många fall är

 betydande. Så har t.ex. varje laxälv sin egen

 urskiljbara laxpopulation.

 Särskilt för den naturligt reproducerande laxen

 och för torsken i Östersjön är situationen

 bekymmersam. Under senare år har de hydrologiska

 förutsättningarna, framför allt på grund av en

 ökning av syrefria bottenområden, inneburit

 svårigheter för torskens reproduktion. De insatser

 som nu görs inom ramen för Östersjöprogrammet är av

 stor betydelse för Östersjöns torskbestånd.

 Den odlade laxen har drabbats av en sjukdom som

 går under beteckningen M74 och som förorsakar stor

 yngeldödlighet i odlingarna. Huruvida M74 drabbar

 även den naturligt reproducerande laxen är oklart.

 Orsakerna till sjukdomen är ännu inte klarlagda men

 Naturvårdsverket och Fiskeriverket har presenterat

 ett förslag till forskningsinsatser för att

 klarlägga orsaken till sjukdomen. Regeringen har

 anvisat 1 275 000 kronor för dessa

 forskningsinsatser. Vidare har sammanlagt

 ytterligare 3,2 miljoner kronor avsatts för

 övervakning av den naturligt reproducerande laxen i

 våra älvar och för forskning kring genbevarande hos

 laxen. Som ett led i Fiskeriverkets löpande

 uppföljning av laxbestånden görs årliga provfisken.

 Höstens provfisken har försenats på grund av det

 höga vattenståndet i de norrländska älvarna. Därför

 förväntas resultaten förligga först senare i höst.

 Regeringen följer utvecklingen och avser vidta

 åtgärder om så krävs.

 Genom den omfattande vattenkraftsutbyggnaden under

 1900-talet har den naturligt reproducerande laxens

 lekbiotoper decimerats kraftigt. Möjligheterna att

 förbättra situationen för den naturligt

 reproducerande laxen ligger bl.a. i att vid den

 omprövning av gamla vattenkraftsdomar som nu är

 förestående, få till stånd skadeförebyggande

 åtgärder i form av nya vandringsvägar och

 restaurering av lekbiotoper.

 Om det tillstånd som omprövas meddelats enligt

 äldre vattenrättslig lagstiftning får

 tillståndsinnehavaren inte någon ersättning för den

 förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning

 i rätten att reglera vattnets avrinning som

 föranletts av nya tillståndsvillkor till den del

 värdet av detta bortfall inte överstiger en

 tjugondel av produktionsvärdet vid anläggningen

 resp. värdet av den vattenmängd, fallhöjd eller

 magasinvolym som omfattas av tillståndet.

 Kammarkollegiet har i en framställning till

 regeringen påpekat skillnaden mellan de

 ersättningsregler som gäller vid omprövning av

 tillstånd som meddelats enligt äldre vattenrättslig

 lagstiftning och tillstånd som meddelats med stöd

 av 1983 års vattenlag. Skadeförebyggande och

 skadekompenserande åtgärder som föreskrivs i en

 omprövningsdom skall om omprövningen avser ett

 tillstånd som meddelats enligt äldre vattenrättslig

 lagstiftning ersättas av den som ansökt om

 omprövning, dvs. det allmänna. Kollegiet har före-

 slagit att lagen (1983:292) om införande av

 vattenlagen (1983:291) ändras så att även

 skadeförebyggande och skadekompenserande åtgärder

 som föreskrivs vid omprövning av äldre tillstånd

 skall bekostas av tillståndshavaren. Kollegiets

 framställning har remissbehandlats.

 Frågan beredes nu vidare i regeringskansliet med

 sikte på att ett förslag, innebärande att vid

 omprövning av äldre tillstånd föreskrivna

 skadeförebyggande och skadekompenserande åtgärder

 skall bekostas av tillståndshavaren inom ramen för

 värdet av den ersättningsfria andel som nu gäller

 för förlust av vatten eller fallhöjd m.m., skall

 lämnas till vårriksdagen 1994.

 Ett annat betydande hot mot den naturligt

 reproducerande laxen är den överfiskning som sker i

 Östersjön från vissa länders sida. Sverige har i

 flera år genom Fiskerikommissionen för Östersjön

 verkat för begränsningar av havslaxfisket i

 Östersjön och kritiserat de nationer som

 överskrider de fastställda kvoterna. Kommissionen

 har nyligen beslutat om en minskning av totalkvoten

 för lax för år 1994 jämfört med år 1993.

 Fiskeriverket har sedan år 1985 skärpt regleringen

 av älv- och kustfisket efter lax.

 Biologisk mångfald tas också upp i den utredning

 som generaldirektören vid Fiskeriverket gör rörande

 fiskerinäringens utvecklingsmöjligheter.

 Utredningen görs mot bakgrund av såväl de

 biologiska förutsättningarna som de internationella

 överenskommelser som har träffats på bl.a. fiskets

 område. Utredaren skall redovisa sina slutliga

 ställningstaganden till regeringen under hösten

 1993.

 Markanvändning för bebyggelse och infrastruktur

 innefattar samhällsverksamheter som utnyttjar mark

 eller vatten eller på annat sätt påverkar naturen.

 Den viktigaste aktören inom samhällsplaneringen är

 kommunerna. Tätortsplanering och

 bebyggelselokalisering måste bygga på insikten om

 betydelsen av ekologiska strukturer. Naturen upphör

 inte innanför stadsgränsen. Grönområden utgör inte

 enbart viktiga rekreationsområden för stadens

 innevånare utan är också livsmiljö och sprid-

 ningskorridorer för djur och växter och hyser ofta

 stora kulturvärden. Grönområden kan därför inte ses

 som automatiskt tillgängliga exploateringsresurser

 utan utgör i sig en viktig del av stadsmiljöns

 infrastruktur och även av ekosystemen. Jag

 återkommer till dessa frågor i det följande

 (avsnitt 3.6).

 Slåtter av vägkanter

 En viktig fråga i sammanhanget är de betydande

 arealer gräsmark längs vägarna. Numera används inga

 kemiska bekämpningsmedel längs våra vägar utan

 vägrenarna hålls öppna genom röjning och slåtter.

 Även om åtgärderna främst sker av trafiksäkerhets-

 skäl - med hänsyn till såväl metoder som när de

 utförs - ger dessa åtgärder områdena viss karaktär

 av slåttermarker. Vägkanter som hålls öppna har

 uppskattats till ett par hundra tusen hektar mark

 och kallas landets i särklass största areal av

 "ogödslad slåttermark". Samtidigt som vägar

 fungerar som spridningsbarriärer för en del orga-

 nismer utgör de spridningskorridorer för vissa

 växter och djur. Den biologiska mångfalden påverkas

 därför såväl negativt som positivt av vägnätet. Det

 är därför viktigt att inte enbart lägga trafiksä-

 kerhetsaspekter på skötsel av vägens närområde. I

 vissa delar av landet finns redan god erfarenhet av

 samråd mellan natur- och kulturvårdande resp.

 väghållande myndigheter för att uppmärksamma och ta

 hänsyn till natur- och kulturvärden vid skötsel av

 vägrenar. VÄRNA är namnet på Vägverkets och

 länsstyrelsernas gemensamma arbete för att

 uppmärksamma de mindre vägarnas kultur- och

 naturvärden, främst vid ombyggnad och förbättring.

 Kunskaperna om hur skötseln av vägkanterna skall

 bedrivas för att gynna den biologiska mångfalden

 bör utvecklas ytterligare. Vägverket bör därför ges

 i uppdrag att i samråd med Naturvårdsverket

 identifiera och föreslå ett program för skötsel av

 vägrenar med en artrik och mångformig växtlighet i

 syfte att på ett konkret sätt ta ansvar för den

 biologiska mångfaldens bevarande inom sitt

 verksamhetsområde. Särskild hänsyn bör tas till

 trafiksäkerhetsaspekterna vid genomförandet av

 uppdraget.

 Kommunalt engagemang

 Det kommunala engagemanget i naturvårdsarbetet har

 ökat på ett betydande sätt under de senaste åren.

 Det är en positiv utveckling som jag anser bör

 stimuleras ytterligare. Ett exempel på åtgärder som

 främjar den utvecklingen är den delegation av

 beslutanderätt enligt naturvårdslagen som kan ske i

 vissa frågor, bl.a inrättande av naturreservat.

 Andra exempel är det samarbete mellan länsstyrelser

 och kommuner som i vissa län har utvecklats vad

 gäller arbetet med landskapsvårdande åtgärder. I

 flera län har kommunerna engagerats i det konkreta

 arbetet med att teckna avtal med brukare om

 naturvårds- och landskapsvårdsåtgärder. Det har

 inneburit en betydande effektivisering av arbetet

 och har dessutom främjat en lokal förankring av

 naturvårdsarbetet. Många kommuner genomför också

 inventeringar av hotade arter och biotoper. Ett

 exempel är det samarbete som inletts mellan flera

 kommuner på Södertörn i Stockholms län och som

 resulterat i en inventering av hotade arter i de

 södra länsdelarna. Materialet utgör ett viktigt

 underlag både för det centrala arbetet med att

 kartlägga hotade arter liksom för kommunernas eget

 planeringsarbete. Inrättande av naturreservat är

 ett annat område där flera kommuner har tagit aktiv

 del i arbetet. Jag vill särskilt framhålla

 möjligheterna till samfinansieringslösningar mellan

 kommuner och staten för att skydda värdefulla

 naturområden, som jag anser bör kunna användas i

 större utsträckning. Samfinansiering kan också vara

 ett bra sätt att stödja frivilligorganisationers

 naturvårdsengagemang när det gäller att skydda och

 i vissa fall sköta värdefulla naturområden.

 De arbetsmarknadspolitiska satsningar som nu görs

 bör bl.a. kunna användas för att stimulera ett

 fortsatt och ökat kommunalt engagemang och

 ansvarstagande i naturvårdsarbetet, bl.a. genom

 sådana insatser som jag beskrivit ovan. Jag har i

 denna fråga samrått med arbetsmarknadsministern.

 Övrig samhällsverksamhet. De verksamheter jag har

 beskrivit i det föregående tar sin utgångspunkt i

 markexploatering och utnyttjande av förnybara

 resurser. Andra samhällsverksamheter har också

 betydande inverkan på den biologiska mångfalden.

 Det gäller t.ex. energiutvinning,

 industriproduktion och transporter. Den förorening

 till luft och vatten som dessa verksamheter medför

 har redan inneburit en betydande negativ inverkan

 på den biologiska mångfalden. De långsiktiga

 effekterna av dessa miljöhot kommer att medföra

 ännu större negativ inverkan på den biologiska

 mångfalden om dessa inte åtgärdas. Spridningen av

 svårnedbrytbara miljögifter som PCB och DDT har

 inneburit ett direkt hot mot rovfåglar och sälar.

 Försurningen av mark och vatten har ändrat

 artsammansättningen i sjöar och vattendrag och

 förorsakat skogsskador i södra och mellersta

 Sverige. Transporter baserade på fossila och andra

 bränslen bidrar på ett betydande sätt till

 föroreningsproblematiken, både vad gäller

 luftföroreningar och markförsurning. Vilka effekter

 luft- och vattenföroreningar har på mikrofaunan och

 floran i jorden är ännu tämligen okänt.

 Infrastrukturutbyggnader kan ha negativa effekter

 på den biologiska mångfalden genom att fragmentera

 ekosystemen och bryta de ekologiska sambanden i

 landskapet.

 Jag vill framhålla att kraftfulla insatser kommer

 att krävas för att komma till rätta med dessa

 miljöhot med tanke på att de långsiktigt hotar den

 biologiska mångfalden. De äventyrar också

 produktionsförutsättningarna inom de areella

 näringarna.

 För att komma till rätta med dessa problem krävs

 nationella insatser kombinerade med internationellt

 samarbete för att minska dessa ofta

 gränsöverskridande miljöproblem. En alltmer

 effektiv energianvändning och en ökad

 energihushållning är en förutsättning för att

 viktiga energi- och miljöpolitiska mål skall kunna

 nås. Viktiga inslag i energipolitiken är åtgärder

 för att stimulera utvecklingen av miljövänlig

 energi såsom biobränslen, solenergi och vindkraft.

 Inom transportsektorn bör bl.a. en ökad

 energieffektivitet, en ökad användning av

 alternativa drivmedel, en förbättrad

 kollektivtrafik samt hänsynstagande till

 landskapsmässiga effekter vid utbyggnad. I

 industriproduktionen kan bl.a. återvinning och

 återanvändning bidra till en ökad

 resurshushållning. Betydande insatser görs redan i

 Sverige och jag vill i dessa frågor bl.a. hänvisa

 till regeringens proposition om en kretsloppsanpas-

 sad samhällsutveckling (prop. 1992/93:80) och pro-

 positionen (prop. 1992/93:179) om åtgärder mot

 klimatpåverkan m.m.

 Sammanfattningsvis anser jag att bevarande och

 hållbart nyttjande av biologisk mångfald skall

 bygga på en helhetssyn vad gäller olika åtgärder

 och en ödmjuk attityd till frågornas komplexitet.

 En ökad tyngd läggs på att främja en miljöanpassad

 utveckling inom olika samhällssektorer, kombinerat

 med insatser för att restaurera skadade miljöer och

 skydda områden med höga natur- och kulturvärden.

 Jag vill understryka behovet av en fortlöpande

 utvärdering av måluppfyllelsen inom olika sektorer.

 2.3 Naturvårdens roll i strateginSom jag framhållit

 i det föregående är det miljömyndigheternas roll

 att verka pådrivande för en miljöanpassad

 utveckling samt att följa och stödja insatser inom

 sektorerna för att bevara den biologiska mång-

 falden. Därutöver har de en central roll genom att

 de skall bedöma miljöutvecklingen och skall med

 hjälp av egna arbetsinstrument komplettera insatser

 som görs inom sektorerna. Ett av dessa

 arbetsinstrument är inrättande av nationalparker,

 naturreservat och andra skyddade områden. Att

 skydda områden med stöd av naturvårdslagen syftar

 bl.a. till att bevara ett representativt urval av i

 landet förekommande naturtyper för kännedomen om

 den svenska naturen och som referensområden för

 forskning och miljöövervakning. Framför allt skall

 dock dessa skyddsområden användas för att bevara

 arter och ekosystem som tål endast liten eller

 ingen mänsklig påverkan eller som är

 kulturbetingade och därför kräver särskild skötsel

 för sin fortlevnad. Skyddsområdena skall utgöra

 tillflyktsorter (refugier) för dessa arter och vara

 kärnområden för arters återkolonisering av

 omkringliggande områden. Därför är deras

 inplanering i landskapet viktig. Det måste ske med

 hänsyn tagen bl.a. till omgivande verksamhet.

 Skyddsområden tjänar i det korta perspektivet också

 en central roll för bevarande av hotade arter och

 ekosystem i avvaktan på att det nu påbörjade

 arbetet med naturanpassning av olika

 samhällsverksamheter når längre. Jag återkommer

 till denna fråga i det följande (avsnitt 3.1).

 Ett annat centralt arbetsinstrument är de

 ekonomiska incitament som ges via

 landskapsvårdsavtal och Naturvårdsåtgärder i

 odlingslandskapet (NOLA) och som möjliggjort ett

 omfattande skydd av odlingslandskap med höga natur-

 och kulturmiljövärden. Dessa resurser omfattar in-

 nevarande budgetår sammanlagt ca 290 miljoner

 kronor per år. Liknande resurser finns numera också

 på skogsområdet.

 Avtal om ersättning för landskapsvårdande åtgärder

 diskuteras mellan lantbrukaren och länsstyrelsens

 representant.

 Information till och utbildning av brukare och

 skapande av förståelse för natur- och

 kulturvärdenas betydelse är vidare av stor vikt för

 att ett effektivt bevarande av den biologiska

 mångfalden skall kunna åstadkommas. Sådan

 verksamhet bedrivs av både naturvårds- och

 sektorsmyndigheterna. Jag återkommer till denna

 fråga i i det följande (avsnitt 2.7).

 2.4 Mål för naturvårdsarbetet

 Min bedömning: Arbetet med att utveckla mätbara mål

 bör fortsätta. De av riksdagen fastlagda

 övergripande målen för naturvårdsarbetet bör

 omsättas i mätbara mål så att miljöarbetet kan

 utvärderas. Målen bör brytas ned i praktiskt

 genomförbara enheter som kan tillämpas inom olika

 samhällssektorer och på regional och lokal nivå.

 Länsstyrelsernas utveckling av regionala mål för

 bevarande av biologisk mångfald bör genomföras i

 samarbete med skogsvårdsstyrelserna.

 Skälen för min bedömning: Naturvårdsverket har

 inlett arbetet med att utveckla mätbara mål för

 naturvården. Utvecklingsarbetet har visat att det

 finns betydande teoretiska och praktiska

 svårigheter att uppfylla de kriterier för mätbara

 mål som bör gälla. Svårigheterna ligger framför

 allt i bristen på kunskap inom landskapsekologin

 och om konsekvenserna av olika brukningsmetoder

 inom de areella näringarna. Betydande svårigheter

 finns också vad gäller möjligheterna att bedöma de

 långsiktiga effekterna på biologisk mångfald

 orsakade av olika luft- och vattenföroreningar,

 liksom av klimatförändringar förorsakade av s.k.

 växthusgaser. De samverkande effekterna av olika

 hotfaktorer innebär en ytterligare komplikation i

 bedömningarna.

 Trots de komplikationer som finns bör enligt min

 mening arbetet med att utveckla mätbara mål

 fortsätta. Det är viktigt att utvecklingsarbetet

 sker i nära samarbete med myndigheter som är

 ansvariga för att utveckla sektorsspecifika mål för

 miljö- och naturvårdsarbetet. Jag vill understryka

 att utvecklingen av mätbara mål utgör en

 grundförutsättning för att miljömyndigheterna skall

 ha förutsättningar att på ett tillfredsställande

 sätt utöva sin kontrollerande och reviderande roll

 i miljöarbetet gentemot samhället i övrigt.

 De nära sambanden mellan naturvården och

 kulturmiljövården gör att det finns viktiga

 beröringspunkter och möjligheter till ömsesidigt

 utbyte av värdefullt kunskapsunderlag i arbetet med

 att följa upp mål både inom naturvårds- och

 kulturmiljöområdena.

 Vissa grundläggande kriterier bör enligt min

 mening gälla för mätbara mål. Målen bör vara

 relevanta och de måste medföra en verklig förbät-

 tring av situationen. De måste också vara

 kvantifierbara och preciserade i tid och rum. Målen

 måste även ge utrymme för prioriteringar av

 skyddsåtgärder och olika metoder för brukande. Jag

 vill i sammanhanget också framhålla den betoning på

 funktionella aspekter som jag gjort inledningsvis,

 dvs. att ekosystemens långsiktiga funktioner och

 processer skall upprätthållas.

 Som jag framhållit i annat sammanhang (se prop.

 1992/93:100 bil. 15) anser jag att det är angeläget

 att länsstyrelserna söker utarbeta regionalt

 anpassade mål för miljöarbetet baserade på de

 nationella målen. De regionala miljöanalyserna är

 ett viktigt instrument i det arbetet. Utvecklingen

 av regionala miljömål bör också omfatta mål för

 bevarande av den biologiska mångfalden. På så sätt

 kan en närmare koppling göras mellan de centrala

 myndigheternas insatser och det regionala och

 lokala naturvårdsarbetet, vilket jag bedömer är

 viktigt för att utveckla en relevant uppföljning av

 arbetet. De centrala myndigheternas arbete med att

 utveckla mätbara mål för naturvårdsarbetet bör, när

 så är lämpligt, bedrivas i samarbete med

 länsmyndigheterna.

 Jag anser också att skogsvårdsstyrelserna bör

 delta aktivt i arbetet med att ta fram regionala

 mål för bevarande av biologisk mångfald då de som

 jag nyss angett ges ett ökat ansvar för det direkta

 naturvårdarbetet på skogsområdet.

 2.5 Aktionsplaner för biologisk mångfald

 Min bedömning: Aktionsplaner eller handlingsprogram

 för bevarande av biologisk mångfald bör utarbetas

 dels av Naturvårdsverket, för uppföljning av

 miljömål och för en samlad bedömning av insatsbe-

 hoven inom hela området, dels av resp.

 sektorsmyndighet som sektorsvisa konkreta planer

 eller program.

 Skälen för min bedömning: Under förhandlingarna om

 konventionen om biologisk mångfald togs initiativ

 av den mellanstatliga förhandlingskommittén att

 genomföra landstudier om biologisk mångfald. Syftet

 var dels att få en uppskattning av

 storleksordningen på de finansiella insatser som

 var nödvändiga för att genomföra konventionen,

 särskilt i utvecklingsländerna, dels att på

 nationell nivå sammanställa den befintliga

 kunskapen om statusen för den biologiska mångfalden

 som ett underlag för att bedöma nödvändiga

 åtgärder. Under förhandlingsskedet genomfördes ett

 tiotal landstudier i både industri- och

 utvecklingsländer, i u-länderna med finansiellt

 stöd från i-länder. Sverige finansierade en

 landstudie i Uganda.

 Att genomföra landstudier är också ett åtagande

 för de länder som signerat det handlingsprogram,

 Agenda 21, som antogs vid FN:s konferens om miljö

 och utveckling i Rio de Janeiro 1992. I kapitlet om

 biologisk mångfald stadgas att regeringar bör

 genomföra landstudier om biologisk mångfald.

 Den tyngdpunkt som konventionen och Rio-besluten

 lägger på nationellt baserade insatser och det goda

 resultat som de flesta landstudier i den första

 omgången uppvisade, har gjort att flera studier

 initierats, i utvecklingsländer med finansiellt

 stöd från den Globala Miljöfonden som är en

 gemensam institution mellan Världsbanken, FN:s

 Utvecklingsprogram (UNDP) och FN:s Miljöprogram

 (UNEP), vars verksamhet är inriktad på finansiering

 av projekt i utvecklingsländer bl.a. inom området

 biologisk mångfald. Avsikten är att snarast

 genomföra landstudier i alla länder som signerat

 konventionen.

 Regeringen gav den 18 februari 1993

 Naturvårdsverket i uppdrag att i samråd med

 Jordbruksverket, Skogsstyrelsen, Fiskeriverket och

 Boverket utarbeta en svensk landstudie om biologisk

 mångfald. I riktlinjerna för uppdraget framhålls

 att landstudien skall ses som första steget i en

 process och skall framför allt vara en

 statusrapport som så långt möjligt ger en objektiv

 beskrivning av läget för den biologiska mångfalden.

 Studien skall inte gå in på förslag till åtgärder.

 Studien skall omfatta en sammanställning av

 befintlig kunskap om statusen för biologisk mång-

 fald i landet, en genomgång och gradering av hot,

 en genomgång av nyttjande av biologiska resurser,

 genomgång av befintliga institutionella strukturer

 och befintliga åtgärder samt så långt möjligt ge en

 redovisning av värderingar av biologisk mångfald,

 både med avseende på resurser och ekologiska

 tjänster. Studien skall struktureras i huvudsak

 efter olika sektorer och dessa skall ha eget ansvar

 för att ta fram sina delar i rapporten. Uppdraget

 motiveras dels av åtaganden vid Rio-konferensen och

 dels av behovet att ta fram en samlad bedömning av

 läget för den domesticerade delen av den biologiska

 mångfalden.

 Naturvårdsverket har nyligen slutfört arbetet med

 ett aktionsprogram för miljöarbetet, Miljö ''''93.

 Miljö ''''93 består av aktionsprogram inom flera olika

 samhällsområden såväl som för vissa tvärsektoriella

 frågor. Miljö ''''93 presenterar den centrala

 miljömyndighetens översiktliga bedömningar av vilka

 åtgärder och insatser som bedöms nödvändiga för att

 uppfylla de mål som satts upp av regering och

 riksdag. I utarbetandet av Miljö ''''93 har

 Naturvårdsverket haft samråd med berörda sektors-

 myndigheter. Programmet har överlämnats till

 regeringen och är för närvarande föremål för en

 omfattande remissbehandling.

 Jag anser att myndigheterna bör utarbeta

 aktionsplaner för bevarande och hållbart nyttjande

 av biologisk mångfald. I dessa skall åtgärder för

 att genomföra den svenska strategin för bevarande

 av biolgisk mångfald och hållbart nyttjande av

 biologiska resurser anges. På så sätt skall arbetet

 med den praktiska tillämpningen av principen om

 sektorsansvar inom naturvårdsområdet föras vidare.

 Detta gäller främst Jordbruksverket, Skogsstyrelsen

 och Fiskeriverket. Vid utarbetande av dessa sektor-

 svisa planer bör samråd ske med ansvariga

 miljömyndigheter liksom med företrädare för

 näringarna. En central utgångspunkt för arbetet bör

 vara landstudien om biologisk mångfald.

 Självfallet kan sektorernas aktionsprogram komma

 att skilja sig från de program som nyligen

 utarbetats av Naturvårdsverket, t.ex. vad gäller de

 konkreta åtgärdsförslagen och tidsplaner för att nå

 miljömålen. Ambitionen bör dock vara att få till

 stånd en klar redovisning av såväl sektorernas som

 miljömyndigheternas åtgärdsförslag i syfte att så

 långt möjligt nå enighet. Denna särredovisning

 kommer också att ha betydelse för den

 internationella uppföljningen av arbetet, vilket

 jag återkommer till (avsnitt 3.11).

 Det finns dock vissa problem med denna

 arbetsuppläggning. Konventionen om biologisk

 mångfald omfattar inte bara den fritt levande

 biologiska mångfalden, utan även den domesticerade

 delen av mångfalden. Den senare tillhör inte

 Naturvårdsverkets ansvarsområde, utan faller på

 Jordbruksverket, Skogsstyrelsen och Fiskeriverket,

 samt på gemensamma nordiska institutioner för

 genresursbevarande. Också kulturmiljövården och

 museiväsendet bedriver arbete för att bevara arter

 som hör hemma i det äldre jordbrukssamhället. Det

 är inte lämpligt att förändra den rådande

 ansvarsfördelningen, varför resp. myndighet bör ha

 huvudansvaret för att bedöma insatsbehov och

 redovisa åtgärdsprogram. Det myndighetsvisa

 ansvaret för dessa frågor måste dock vara helt

 klargjorda. Det nu påbörjade arbetet med

 landstudien om biologisk mångfald bör kunna ge

 klarhet i hur ansvaret bör fördelas.

 2.6 Forskning om biologisk mångfald

 Min bedömning: Det bör etableras såväl ett

 nationellt centrum som en vetenskaplig kommitté för

 forskning om biologisk mångfald.

 Skälen för min bedömning: Bevarandet av den

 biologiska mångfalden är en av 90-talets viktigaste

 miljöfrågor. De fastlagda miljöpolitiska målen och

 resultaten av FN:s konferens om miljö och

 utveckling, särskilt konventionen om biologisk

 mångfald, ställer krav på en dynamisk och

 framåtriktad svensk forskning om hur den biologiska

 mångfalden bäst skall bevaras i kombination med ett

 nyttjande av biologiska resurser.

 Den utvärdering av svensk miljöforskning som

 nyligen gjorts av Kungliga Vetenskapsakademien

 pekar på behovet av en särskild svensk kompetens

 inom vissa områden. Akademien framhåller dock att

 forskningen hittills lidit av en fragmentering i

 många, små, kortvariga projekt och en splittring på

 för små forskargrupper med brist på koordinering av

 insatserna.

 Även i yttrandena över den remiss som gjorts av

 den i Miljö- och naturresursdepartementet

 utarbetade promemorian om konventionen om biologisk

 mångfald (se prop. 1992/93:227) har flera

 remissinstanser understrukit behovet av en mer

 samlad och konsekvent satsning på forskning inom

 detta grundläggande område. Vetenskapsakademien

 menar bl.a. att ett starkt engagemang från

 forskarvärlden kommer att krävas i den

 vetenskapliga kommitté som skall inrättas under

 konventionen om biologisk mångfald. Universitetet i

 Uppsala pekar på behovet av betydande

 forskningsinsatser, främst fokuserade på

 ekologiska, systematiska och genetiska

 problemställningar med tonvikt på evolutionsbiolo-

 gin. Naturhistoriska Riksmuseet framhåller

 betydelsen av grundläggande kunskap om biologisk

 mångfald vilken erhålls genom forskning i botanisk

 och zoologisk systematik (taxonomi). Behovet av en

 löpande dialog mellan svenska representanter i

 konventionens vetenskapliga kommitté och det

 svenska forskarsamhället betonas av alla

 universitet.

 Bland annat med utgångspunkt i utredningen om en

 långsiktig miljöforskning har Naturvårdsverket

 presenterat rapporten Forskning och utveckling för

 en bättre miljö (SNV Rapport 4062). I rapporten ges

 förslag till forskningsinsatser inom området

 nyttjande av förnybara resurser - åkermark,

 skogsmark och vatten. De forskningsområden som

 framhålls är kriterier för ett uthålligt jordbruk,

 styrmedel för omställning av jordbruket, bevarande

 och återskapande av biologisk mångfald i jord-

 brukslandskapet, kriterier för ett uthålligt

 skogsbruk, bevarande och återskapande av biologisk

 mångfald i skogsbrukslandskapet, sump-skogens

 betydelse, bevarande och återskapande av biologisk

 mångfald i vattenlandskapet samt uthållig

 rennäring. Ett annat forskningsområde av direkt

 relevans för biologisk mångfald som tas upp i

 rapporten är de ekologiska riskerna med

 frisläppande av genetiskt modifierade (transgena)

 organismer.

 För egen del anser jag att de satsningar på

 forskning inom området biologisk mångfald som är

 särskilt viktiga i många stycken stämmer överens

 med förslagen från myndigheter och

 forskningsinstitutioner. Jag vill särskilt betona

 betydelsen av följande aspekter. Utvecklingen av

 ekologiskt anpassade brukningsmetoder i skogsbruk,

 jordbruk, fiske och rennäring gör det angeläget att

 prioritera metodutvecklande insatser inom dessa

 områden. Vidare bör övervägas ytterligare insatser

 inom praktisk tillämpning av naturvårdsbiologisk

 teori, vilket nära anknyter till den första

 punkten. Att söka fastställa kritiska gränser för

 brukning av ekosystemen innefattar forskning kring

 ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga och den

 biologiska mångfaldens långsiktiga bevarande.

 Utvecklingen av mätbara mål för naturvårdsarbetet

 är nära anknutet till detta forskningsområde.

 Vidare är en förstärkning av den taxonomiska

 forskningen nödvändig, och då särskilt med avseende

 på problemställningar med nära anknytning till

 praktiska naturvårdsbiologiska frågor. Även

 klimatrelaterad forskning är av vikt för att kunna

 bedöma de ekologiska effekterna av

 klimatförändringar. Detta är inte minst av

 betydelse för vårt skogs- och jordbruk vars

 produktionsförutsättningar kan komma att förändras

 drastiskt. Slutligen vill jag framhålla betydelsen

 av forskning kring ekologi och ekonomi och

 användningen av ekonomiska styrmedel i

 miljöarbetet.

 Sveriges lantbruksuniversitet (SLU) och Uppsala

 Universitet har nyligen i en gemensam skrivelse

 till regeringen föreslagit inrättande av ett

 centrum för biologisk mångfald. Syftet med

 centrumbildningen är enligt förslaget att bilda ett

 nätverk öppet för alla berörda forsknings- och

 undervisningsinstitutioner i Sverige som arbetar

 med forskning relaterad till biologisk mångfald.

 Genom interdisciplinär samverkan skall övergripande

 handlingsprogram och problemlösningar i ett sam-

 hällsperspektiv presenteras. Centrumet skall arbeta

 med forskning, undervisning, informationsspridning,

 samt samordning och planering av forskning och

 kunskapsutbyte med särskild inriktning på

 överföring av ny kunskap till avnämare. Centrumet

 skall enligt förslaget förläggas till SLU, som med

 sin verksamhet både inom skogs- och jordbruksforsk-

 ningen och inom den naturvårdsbiologiska

 forskningen intar något av en särställning bland

 forskningsinstitutionerna i landet. Vid SLU finns

 också Databanken för hotade arter som är en

 gemensam enhet för Naturvårdsverket och SLU med

 syfte bl.a. att insamla, lagra, utvärdera och

 tillhandahålla information om de hotade arterna i

 landet. Med Databankens arbete som bas görs

 hotklassificering av arter, vilket resulterar i

 s.k. röda listor över hotade arter. Databanken

 arbetar också med åtgärdsprogram samt producerar

 sammanställningar och handböcker om hotade arter.

 Enligt förslaget bör centrumet ledas av en grupp

 med representanter för de medverkande

 enheterna/institutionerna med ett verkställande av

 samordningsfunktionerna via ett föreståndareskap

 och ett sekretariat. Databanken för hotade arter

 bör ingå som en del i centrumbildningen. Till

 centrumet bör knytas ett forskarutbildningsprogram

 och ett program för forskarutbildade inom området

 biologisk mångfald.

 För egen del anser jag att de problemställningar

 som är särskilt prioriterade och som jag nyligen

 beskrivit kräver ett nära samarbete mellan forskare

 inom de grundläggande ekologiska och biologiska

 disciplinerna och den forskning och utveckling som

 bedrivs inom naturresursnyttjande. Även i fråga om

 föroreningsproblematiken krävs insatser samordnade

 med dessa forskningsområden. Vidare har de

 samhällsinriktade och ekonomiska vetenskaperna stor

 betydelse för möjligheterna att genomföra de

 systemförändringar som är nödvändiga för att

 åstadkomma en hållbar utveckling och uppnå

 målsättningen att bevara den biologiska mångfalden.

 Utvecklingen av ett miljöanpassat jord- och

 skogsbruk och fiske ger också förutsättningar att

 stärka det svenska näringslivets konkurrenskraft på

 en allt mer miljömedveten världsmarknad. Här har

 Sverige goda förutsättningar att bli världsledande

 i utvecklingen av ett naturvårdsanpassat skogsbruk

 och ett ekologiskt riktigt jordbruk.

 Detta innebär att en tvärvetenskaplig ansats är

 ytterst angelägen och att en kraftsamling görs vad

 gäller att stimulera en ökad forskning inom detta

 område. Det förslag till ett centrum för forskning

 om biologisk mångfald som lagts fram av de två

 universiteten i Uppsala kan ge den nödvändiga

 stimulans och kraftsamling som krävs för att främja

 forskning med den inriktning som jag beskrivit. Jag

 anser därför att ett centrum för biologisk mångfald

 bör inrättas. De exakta formerna för centrumbild-

 ningen bör bestämmas av universiteten själva i

 likhet med vad som har skett vid andra

 centrumbildningar. Databanken för hotade arter bör

 ingå som en del i centrumbildningen.

 För etablering av ett centrum för biologisk

 mångfald och för en viss förstärkning av

 Databankens verksamhet bör ytterligare resurser av-

 sättas från och med budgetåret 1994/95. Jag avser

 att återkomma med förslag till hur detta skall

 finansieras i min anmälan till budgetpropositionen

 år 1994. Jag har i denna fråga samrått med

 utbildnings- och jordbruksministrarna.

 Vad gäller konventionen om biologisk mångfald

 anser jag det ytterst angeläget att

 forskarsamhället här ges en framträdande roll.

 Många av de frågekomplex som är centrala inom

 forskningen om biologisk mångfald har

 internationella dimensioner. Det gäller t.ex.

 organismer som rör sig över flera länder, ekosystem

 som är gränsöverskridande samt de klimat- och

 luftföroreningsrelaterade hoten mot den biologiska

 mångfalden.

 Sverige har aktivt arbetat med att lyfta fram

 forskningsfrågornas betydelse i förhandlingarna om

 konventionen. Bl.a. gav regeringen Veten-

 skapsakademien i uppdrag att utarbeta en rapport om

 vissa forskningsaspekter av betydelse, som ett

 inspel i förhandlingarna. Trots betydande motstånd

 från flera länder har det lyckats att genom

 konventionstexten etablera en kommitté för

 vetenskaplig, teknisk och teknologisk rådgivning.

 Enligt min mening bör det vara en prioriterad

 uppgift att snarast inleda arbetet i denna

 kommitté. Varje part i konventionen skall vara

 representerad i kommittén.

 I likhet med vad flera remissinstanser anfört

 menar jag att det är viktigt att Sveriges insatser

 inom ramen för den vetenskapliga kommittén under

 konventionen ges en fast förankring i det svenska

 forskarsamhället. Därför förordar jag att en svensk

 vetenskaplig kommitté för biologisk mångfald

 inrättas. Kommittén bör ha till uppgift att förbe-

 reda Sveriges agerande i den vetenskapliga

 kommittén under konventionen och således utgöra ett

 stöd för den svenska representationen i konven-

 tionens vetenskapliga kommitté. Den svenska

 vetenskapliga kommittén bör ha en bred representa-

 tion ur det svenska forskarsamhället för att täcka

 alla relevanta discipliner. Mot bakgrund av den

 centrala betydelse för miljöforskningen i landet

 som Naturhistoriska Riksmuseet har, bl.a. med ett

 nationellt ansvar för dokumentation av den

 biologiska mångfalden i Sverige, och med tanke på

 att motsvarande institutioner i andra oss närlig-

 gande länder ofta har en liknande roll på området,

 anser jag att kommittén administrativt bör knytas

 till Riksmuseet. Museet bör därvid ha admini-

 strativt ansvar för sekretariatet till kommittén. I

 övrigt bör kommittén ha en självständig roll med

 möjlighet att ta egna initiativ till utredningar

 och lägga fram förslag till angelägna

 forskningsinsatser vad gäller det internationella

 forskningssamarbetet. Kommittén bör inledningsvis

 ges ett tidsbegränsat mandat på tre år. Därefter

 bör dess verksamhet utvärderas mot bakgrund av hur

 arbetet i konventionen utvecklas. Självklart bör

 kommittén ha nära kontakter med den verksamhet som

 bedrivs inom det föreslagna centrumet för biologisk

 mångfald men jag vill understryka kommitténs

 särskilda inriktning med avseende på konventionen.

 För ändamålet bör ytterligare resurser anvisas. Jag

 avser att återkomma med förslag till finansiering i

 min anmälan till budgetproposition år 1994. Jag har

 i denna fråga samrått med utbildnings- och kultur-

 ministrarna.

 Jag vill i sammanhanget erinra om att i

 regeringens proposition 1992/93:171, Forskning i

 frontlinjen, har lagts förslag om en särskild

 satsning på miljöstrategisk forskning vilken skall

 administreras av en stiftelse för miljöstrategisk

 forskning. Stiftelsen ansvarar självständigt för

 att bedöma vilka program och detaljerade satsningar

 som behövs för att åstadkomma den

 kunskapsförstärkning som är ytterst angelägen inom

 området biologisk mångfald.

 2.7 Informations- och utbildningsinsatser

 Min bedömning: En informationskampanj om biologisk

 mångfald bör genomföras inom jordbruksområdet.

 Skälen för min bedömning: Som jag tidigare

 framhållit är information och utbildning en av de

 viktigaste insatserna i en samlad strategi för

 bevarande av biologisk mångfald. Biologisk mångfald

 bevaras endast genom att de som brukar

 naturresurser eller påverkar naturen eller de

 kulturbetingade ekosystemen är medvetna om vilken

 betydelse deras agerande har och vilka möjligheter

 de har att i sin dagliga verksamhet skapa

 förutsättningar för arter och ekosystem att

 fortleva och därmed bevara och stärka den

 biologiska mångfalden. Därför har också information

 och utbildning varit och är en central del i

 Naturvårdsverkets och länsstyrelsernas verksamhet.

 Miljöinslag i grundutbildningen är också allmänt

 förekommande. På senare år har allt fler skolor och

 daghem valt att integrera miljöfrågorna som en

 naturlig del i all undervisning och verksamhet. Ett

 ökande antal skolor och daghem har numera en aktiv

 miljöprofilering. Den ökade valfriheten inom såväl

 utbildningsområdet som förskoleområdet underlättar

 för skolor och daghem som mer målmedvetet vill

 profilera sig. Skolverket redovisar i en nyligen

 publiserad rapport, skolan och miljöundervisningen,

 att mycket gott arbete sker i skolorna inom området

 miljöundervisning. Lärare, skolledare och elever

 finner det meningsfullt att arbeta med miljöfrågor.

 Naturskolor är en typ av specialiserad

 undervisningsform som förekommer i många kommuner

 och som i sin verksamhet vänder sig huvudsakligen

 till elever inom grundutbildningen. Även

 kursverksamhet riktad mot vuxna i arbetslivet ingår

 ofta som en del av naturskolornas verksamhet. I

 högre utbildning förekommer miljö och ekologi som

 obligatoriska inslag huvudsakligen inom

 utbildningar med inriktning på naturresurs-

 nyttjande. Möjligheter finns också att genom

 tillval läsa miljö- och ekologiinriktade kurser

 inom t.ex. de tekniska utbildningarna. Jag vill

 understryka behovet av att miljö och ekologi alltid

 ingår som en väsentlig del i all utbildning så att

 alla ges en god ekologisk grund att stå på i livet.

 Goda ämneskunskaper i biologi, kemi och fysik är en

 förutsättning för en ökad förståelse av de komplexa

 orsakssambanden på miljöns område. Eftersom i stort

 sett allt vårt dagliga handlande har effekter på

 miljön och valet av miljövänliga alternativ är en

 förutsättning för att åstadkomma en hållbar utveck-

 ling, bör betydelsen av utbildning och information

 i dessa frågor inte underskattas.

 Under senare år har sektorsmyndigheterna inom de

 areella näringarna uppmärksammat behovet av en bred

 och allsidig informationsverksamhet till markägare

 och näringsutövare. Inom skogsområdet har kampanjen

 Rikare[REDACTED_EFTERNAMN] inneburit en betydande förstärkning av

 skogsbrukarnas kunskaper på det ekologiska området

 och ökat förståelsen för betydelsen av bl.a. en

 bevarad biologisk mångfald i skogsekosystemet.

 Kampanjen genomförs i studiecirkelform och i

 samarbete med skogsägarorganisationerna och i många

 fall Naturskyddsföreningens lokala organisationer.

 En liknande kampanj, Kulturmiljövård i skogen,

 pågår också i samarbete mellan Skogsstyrelsen och

 Riksantikvarieämbetet. Rikareskog-kampanjen visar

 att ökade kunskaper på ett effektivt sätt kan

 byggas upp på frivillig väg och att ett större

 engagemang för naturvården kan stimuleras.

 Kampanjen betonar den enskilde markägarens ansvar

 för sin skog. Syftet är att öka såväl kunskapen som

 intresset och engagemanget och på så vis stimulera

 till ett ökat ansvarstagande i ett långsiktigt

 perspektiv.

 Även inom jordbruksområdet har sedan några år

 tillbaka insatser gjorts för att informera om dessa

 frågor. Jordbruksverket har anvisats särskilda

 medel för informationsinsatser. Genom

 länsstyrelserna, där de tidigare lantbruksnämnderna

 numera ingår, har verksamheten med ersättning för

 landskapsvård givit en utmärkt kanal för att sprida

 information om natur- och kulturmiljövårdsfrågor

 bland lantbrukare.

 Med tanke på den centrala betydelse som jordbruket

 har för bevarandet av en stor del av den biologiska

 mångfalden i Sverige anser jag det motiverat att

 göra en liknande satsning på jordbruksområdet som

 den som görs på skogsområdet. En

 informationskampanj bör därför genomföras av Jord-

 bruksverket i samarbete med Naturvårdsverket och

 företrädare för näringarna. Särskilda resurser bör

 avsätts som ett engångsanslag för kampanjen. Jag

 återkommer med förslag till finansiering av

 kampanjen i min anmälan till budgetpropositionen år

 1994. Jag har i denna fråga samrått med

 jordbruksministern.

 2.8 Miljömässigt säker hantering av biotekniska

 organismer och främmande arter.

 Min bedömning: Sverige bör aktivt verka för att ett

 protokoll om kontroll av de miljömässiga riskerna

 med utsättning av biotekniskt förändrade organismer

 framförhandlas under konventionen om biologisk

 mångfald.

 Skälen för min bedömning: Användningen av den

 moderna biotekniken erbjuder många möjligheter,

 bl.a. för utveckling av miljövänliga produkter.

 Samtidigt kan användningen och frisläppandet av

 biotekniskt förändrade organismer medföra

 ekologiska risker.

 Utsättning av genetiskt modifierade organismer har

 endast skett i mycket liten omfattning i Sverige.

 Huvudsakligen har utsättningarna gällt olika

 forskningsprojekt med produktionsinriktade syften.

 Några negativa ekologiska effekter har inte

 påvisats av dessa begränsade försök.

 Den ekologiska bedömningen av effekterna av

 utsättning av genetiskt modifierade organismer är

 mycket likartad de bedömningar som bör göras vid

 utsättning av organismer utanför deras naturliga

 utbredningsområde, s.k. exotiska organismer. Det

 kan konstateras att sådana inplanteringar i många

 fall har resulterat i stora ekologiska problem.

 Inplanteringen av kanin i Australien är ett av de

 värsta exemplena på att en exotisk art kan få stor

 spridning och konkurrera med inhemska arter och

 förorsaka stor skada på ekosystemen. Till de mer

 uppmärksammade fallen i Sverige hör mink som är en

 ursprungligen nordamerikansk art vilken spritts

 från minkfarmer och etablerat sig som en betydande

 faktor som påverkar fågelfaunans sammansättning i

 vissa delar av landet. Även om utsättningen av

 genetiskt modifierade organismer hittills inte lett

 till några påvisade ekologiska problem är stor

 försiktighet med sådana utsättningar motiverad.

 Den långa raden av exempel på negativa ekologiska

 effekter av utsättning av exotiska organismer och

 de likartade ekologiska bedömningsgrunderna ger vid

 handen att stor försiktighet måste tillämpas vid

 utsättning av genetiskt modifierade organismer.

 Konventionen om biologisk mångfald ställer krav på

 reglering, hantering eller kontroll av de risker

 som är förenade med användningen och frisläppandet

 av biotekniskt modifierade organismer (artikel 8,

 punkt g). Det gäller i de fall sådana organismer

 kan bedömas ha miljöskadliga effekter och kan

 påverka bevarande och hållbart nyttjande av

 biologisk mångfald eller med hänsyn tagen till

 riskerna för mänsklig hälsa. Artikel 19 innebär

 bl.a. ett krav på informationsplikt vid export av

 biotekniskt förändrade organismer. Där stadgas att

 varje fördragsslutande part skall, direkt eller

 genom krav på varje fysisk eller juridisk person

 under dess jurisdiktion, tillhandahålla all

 tillgänglig information om den potentiellt skadliga

 effekten av de specifika berörda organismerna till

 den fördragsslutande part till vilken dessa skall

 införas.

 Den prövning som i dag sker vad gäller utsättning

 av genetiskt modifierade (transgena) växter

 hanteras av Jordbruksverket efter samråd med bl.a.

 Naturvårdsverket och bygger på regler i

 växtskyddslagen. Prövning av frisläppande av

 gentekniskt förändrade djur eller mikroorganismer

 är inte direkt reglerat i någon lag. Frisläppande

 av mikroorganismer har i något enstaka fall prövats

 med stöd av miljöskyddslagen (1969:387). För

 utsättning av andra organismer än genetiskt

 modifierade finns bestämmelser som reglerar

 utsättande av djur i bl.a. fiske- och jaktlagstift-

 ningarna. Användningen av främmande trädslag i

 skogsbruket regleras i skogsvårdslagstiftningen.

 Regleringssituationen är därmed splittrad och

 dessutom ofullständig. Förslag om mer heltäckande

 lagstiftning på bioteknikområdet föreligger både

 från Genteknikberedningen i betänkandet (SOU

 1992:82) Gentekniken - en utmaning och från

 Miljöskyddskommittén i betänkandet (SOU 1993:27)

 Miljöbalk. Miljö-skyddskommittén har också

 behandlat frågan om frisläppande av exotiska arter.

 Förslagen bereds för närvarande inom

 regeringskansliet.

 I konventionen om biologisk mångfald sägs att

 parterna skall undersöka behovet av och formerna

 för ett protokoll om säker överföring, hantering

 och användning av biotekniskt modifierade

 organismer som kan ha en skadlig effekt på

 biologisk mångfald. Detta arbete har redan inletts

 genom de resolutioner som den mellanstatliga

 förhandlingskommittén, på svenskt initiativ,

 fattade beslut om vid det avslutande för-

 handlingsmötet. Där tas denna fråga upp som en

 prioriterad uppgift, vilken skall börja behandlas

 redan innan konventionen trätt i kraft. En särskild

 expertpanel under FN:s Miljöstyrelse, med

 representanter för ett tiotal regeringar, har

 nyligen avslutat sitt arbete med en rapport med

 förslag till innehåll i ett sådant protokoll.

 Rapporten skall ligga till grund för beslut vid det

 första mötet med de länder som signerat kon-

 ventionen, vilket kommer att hållas i september

 1993.

 På det internationella planet arbetar också

 Stockholm Environment Institute med

 bioteknikfrågorna. Institutet har nyligen etablerat

 en internationell expertpanel på bioteknikområdet.

 Jag anser att en tillfredsställande bedömning av

 de miljömässiga riskerna med biotekniska organismer

 är av så stor betydelse att ett protokoll om regler

 för export och import av genetiskt förändrade

 organismer och andra biotekniska produkter bör

 förhandlas fram för att ge frågorna en

 internationell hemvist i konventionen om biologisk

 mångfald. Det är särskilt viktigt med tanke på de

 risker som föreligger med en okontrollerad export

 av dylika organismer. Sverige bör aktivt verka för

 att ett protokoll förhandlas fram och snabbt träder

 i kraft.

 2.9 Miljökonsekvensbeskrivningar

 Min bedömning: Samlade regler för

 miljökonsekvensbeskrivningar (MKB) i jordbruket bör

 utarbetas. Deras närmare utformning bör övervägas

 ytterligare. Behovet av regler för MKB inom fiskets

 område bör övervägas mot bakgrund av de bedömningar

 som utredningen om fiskerinäringens

 utvecklingsmöjligheter gör.

 Skälen för min bedömning: I konventionen om

 biologisk mångfald sägs att varje part skall, så

 vitt möjligt och om lämpligt, införa lämpliga

 procedurer som kräver miljökonsekvensbedömning av

 sådana av deras föreslagna projekt som kan få

 betydande skadliga effekter på den biologiska

 mångfalden, i syfte att undvika eller minimera

 sådana effekter (artikel 14).

 I den departementspromemoria som utarbetats i

 Miljö- och naturresursdepartementet har närmare

 analyserats behoven av ändringar i svensk lag för

 att tillgodose bestämmelserna i konventionen.

 Särskilt har behovet av bestämmelser om

 miljökonsekvensbeskrivningar i skogs- och

 jordbrukslagstiftningarna analyserats, då dessa

 lagar inte är anknutna till lagen (1987:12) om

 hushållning med naturresurser m.m., i vilken be-

 stämmelser finns om miljökonsekvensbeskrivningar.

 I promemorian konstateras att Jordbruksverket i

 ett yttrande funnit att det med stöd av gällande

 författningar är möjligt att kräva MKB i så gott

 som samtliga fall där någon avser utföra

 tillstånds- eller samråds-pliktiga åtgärder i

 jordbruksverksamhet. Verket har därför inte funnit

 skäl att lämna förslag till nya bestämmelser med

 krav på MKB, vare sig i lagen (1979:425) om skötsel

 av jordbruksmark eller någon annan lag.

 En lång rad andra författningar som innehåller

 bestämmelser om prövning av olika typer av

 verksamhet med avseende på deras miljömässiga

 effekter identifieras också i promemorian. Sedan

 promemorians tillkomst har riksdagen beslutat att

 regler om miljökonsekvensbeskrivningar skall

 införas i skogsvårdslagstiftningen.

 För egen del konstaterar jag att jordbrukets

 verksamhet har betydande inverkan på landskapet och

 är av stor betydelse för den biologiska mångfalden,

 liksom för odlingslandskapets kulturvärden. Jag

 anser därför att det i likhet med vad som gäller

 för skogsbruket, bör finnas samlade bestämmelser om

 miljökonsekvensbeskrivningar i jordbruket. Den

 närmare utformningen och avgränsningen av sådana

 bestämmelser behöver dock övervägas närmare. Jag

 har i denna fråga samrått med jordbruks- och

 kulturministrarna. Jag avser att återkomma till

 regeringen denna fråga i ett annat sammanhang.

 Utredningen om fiskerinäringens

 utvecklingsmöjligheter (Jo 1992:03), som skall

 lämna sitt slutbetänkande under hösten 1993,

 överväger, enligt vad jag har erfarit, behovet av

 att införa regler om miljökonsekvensbeskrivningar

 på fiskets område. Mot bakgrund av utredningens

 övervägande bör behovet av

 miljökonsekvensbeskrivningar inom fisket tas upp

 till prövning så snart som möjligt.

 Jag vill också framhålla att bevarande av den

 biologiska mångfalden givetvis måste beaktas till

 fullo i de miljökonskevensbeskrivningar som görs

 inom andra samhällsverksamheter. Jag tänker då

 närmast på infrastrukturbyggande, såsom vägar och

 järnvägar eller husbyggen, vilka bl.a. kan ha en

 avskärmande effekt på de ekologiska systemen och

 försämra djurs och växters spridningsmöjligheter.

 Sådan fragmentering kan, som jag tidigare

 framhållit (avsnitt 1.1), leda till genetisk utarm-

 ning och öka risken för att en art eller population

 dör ut.

 2.10 Internationell uppföljning

 Min bedömning: Uppföljning av konventionen om

 biologisk mångfald bör ges en tematisk inriktning

 uppdelad på olika regioner. Uppföljnings-

 diskussionerna bör föras i FN:s regionala

 kommissioner och i FAO:s regionala kommissioner för

 skogsbruk, jordbruk och fiske. Konkret

 uppföljningsarbete bör även bedrivas inom andra

 mellanstatliga samarbetsorgan.

 Skälen för min bedömning: Uppföljning av arbetet på

 det internationella planet kommer att ställa

 särskilda krav på ett samlat agerande och på nya

 samarbetsformer mellan olika internationella organ.

 Den övergripande uppföljningen av besluten från

 FN:s konferens om miljö och utveckling skall ske i

 den nybildade Kommissionen för hållbar utveckling

 (Commission on Sustainable Development - CSD).

 Uppföljning av konventionen om biologisk mångfald

 skall ske vid dess partskonferens. Formerna för

 denna uppföljning har ännu inte diskuterats av

 konventionens parter. Enligt konventionens artikel

 26 skall parterna avge regelbundna rapporter om de

 åtgärder de har vidtagit för att genomföra

 konventionen, vilket bl.a. skall inkludera en

 bedömning av åtgärdernas effektivitet vad gäller

 att uppfylla konventionens målsättningar.

 Jag bedömer att nationella handlingsprogram eller

 aktionsplaner för bevarande och hållbart nyttande

 av biologisk mångfald kommer att bli den

 huvudsakliga redovisningsformen inom ramen för

 konventionen. Jag anser att uppföljningen, med

 tanke på det stora antalet parter och konventionens

 vida omfattning, måste ges en tematisk inriktning i

 form av sektorsvisa eller mediavisa redovisningar.

 Därutöver bör samlade bedömningar av situationen

 göras, vilka av praktiska skäl inte kan ges samma

 djup som de tematiska genomgångarna. Med tematiska

 sektorsvisa eller mediavisa uppföljningar menar jag

 t.ex. att fiske kan tas upp separat, alternativt i

 kombination med förvaltning av kustnära landom-

 råden. Jordbruk och skogsbruk kan diskuteras

 separat eller i kombination i form av begreppet

 markanvändning. Vilken indelning som väljs bör bli

 avhängigt av de rapporterande ländernas

 förutsättningar.

 Konventionen har signerats av inte mindre än 160

 länder. För att åstadkomma en konstruktiv dialog i

 en mindre krets länder med liknande ekologiska,

 ekonomiska och sociala förhållanden bör den

 sektorsvisa eller mediavisa uppföljningen förläggas

 till FN:s regionala ekonomiska kommissioner. Därvid

 kan förhoppningsvis också en för regionen lämplig

 uppläggning på den tematiska eller mediavisa

 diskussionen åstadkommas. De regionala

 kommissionerna bör rapportera vidare till kon-

 ventionens partskonferens.

 Om det bedöms lämpligt eller nödvändigt (bl.a.

 beroende på hur den sektorsvisa eller mediavisa

 diskussionen läggs upp) kan i vissa regioner den

 tematiska diskussionen med fördel förläggas till

 FN:s livsmedels- och jordbruksorgans (FAO)

 regionala skogs-, fiske- eller jordbrukskom-

 missioner. Då bör vidarerapporteringen till

 konventionens partsmöte gå igenom FAO:s centrala

 kommissioner för skog, jordbruk resp. fiske. Så bör

 enligt mitt förmenande ske inom den europeiska

 regionen.

 Inom CSD kommer även den biologiska mångfalden att

 följas upp som ett led i kommissionens ansvar att

 svara för den samlade uppföljningen av besluten

 från Rio-konferensen. Syftet med CSD:s uppföljning

 av biologisk mångfald är framför allt att främja

 samordning med andra insatsområden av betydelse för

 att bevara den biologiska mångfalden.

 Enligt min bedömning innebär detta att den ordning

 jag skisserat för uppläggningen av det nationella

 arbetet kan passa väl in i det internationella

 uppföljningsarbetet. De areella näringarnas

 myndigheter bör ha ansvaret för att sköta

 rapporteringen i de regionala FAO-organen vad

 gäller bevarande av biologisk mångfald inom sin

 sektor. Därutöver skall Naturvårdsverket ha

 huvudansvar för rapportering vid konventionens

 partsmöten, och för den samlade bedömningen av

 miljösituationen i Sverige i enlighet med gällande

 principer för ansvarsfördelning mellan miljö- och

 sektorsmyndigheter.

 3 Vissa åtgärder för bevarande och hållbart

 nyttjande av biologisk mångfald

 3.1 Skyddade områden

 Min bedömning: En fortsatt hög ambitionsnivå bör

 gälla för inrättande av skyddade områden.

 Skälen för min bedömning: Inom naturvårdsområdet

 har betydande insatser gjorts under senare år för

 att dels skydda värdefull naturmark, dels verka för

 förändringar av samhällsverksamheter som negativt

 påverkar naturvärdena och på olika sätt utgör ett

 hot mot den biologiska mångfalden. Jag kan

 samtidigt konstatera att det trots dessa omfattande

 insatser ännu återstår mycket att göra. Hotbilden

 för ett stort antal djur och växter skärps

 fortfarande.

 Diskussionen inom naturvårdsområdet har under

 senare år bl.a. rört målsättningen för skyddet av

 värdefulla naturområden. Den har framför allt gällt

 om ytterligare skyddade områden behöver inrättas

 och om det skall fastställas ett procentmål för

 andelen skyddad mark i Sverige.

 Naturvårdsverket har utarbetat en naturvårdsplan

 för Sverige, i vilken föreslås målsättningar för

 säkerställandearbetet inom olika naturtyper. Verket

 har också utarbetat en nationalparksplan i syfte

 att inrätta nationalparker som utgör ett

 representativt urval av särskilt skyddsvärda

 naturområden inom alla naturgeografiska regioner i

 landet.

 I den redovisning av miljötillståndet som jag

 lämnade i samband med årets budgetproposition (se

 prop. 1992/93:100 bil. 15) framgår bl.a. att det

 lagstadgade skyddet för värdefulla naturområden

 omfattar totalt ca 6 % av Sveriges landyta. Sett

 med utgångspunkt i olika naturtyper och olika delar

 av landet är skyddsarealen dock mycket varierande.

 Inom t.ex. den produktiva delen av skogsekosystemen

 omfattar andelen skyddad mark endast ca 3 %, varav

 den helt dominerande delen återfinns ovan den s.k.

 skogsodlingsgränsen, dvs. i fjällnära områden.

 Endast ca 0,5 % av den produktiva skogsmarken är

 skyddad nedanför det fjällnära området. Det visar

 på ett fortsatt stort behov av skyddsområden i

 skogslandskapet främst i södra och mellersta

 Sverige samt norra Sveriges kustland.

 Enligt Naturvårdsverkets naturvårdsplan för

 Sverige är för sjöar och vattendrag, liksom för

 marina miljöer, antalet skyddade områden mycket

 begränsat. Vissa marina områden är skyddade därför

 att de är belägna i anslutning till skyddsområden

 på land. Även vissa fågelsjöar och ett fåtal fors-

 sträckor i Jämtland och Västerbotten är skyddade

 med stöd av naturvårdslagen. Ett tiotal sjöar är

 också skyddade med stöd av miljöskyddslagen som

 s.k. miljöskyddsområden.

 I sammanhanget bör också nämnas det skydd som våra

 orörda älvar åtnjuter med stöd av naturresurslagen,

 vilket är av stor betydelse för den biologiska

 mångfalden, bl.a. den naturligt reproducerande

 laxen.

 Inom många naturtyper är kunskapen om

 skyddsbehoven ännu mycket otillfredsställande och

 behöver förstärkas. Som exempel kan nämnas sjöar

 och vattendrag där Naturvårdsverket i samarbete med

 Sveriges lantbruksuniversitet inlett programarbete

 för en riksomfattande inventering av dessa

 naturtyper.

 Vid bolagiseringen av Domänverket undantogs stora

 arealer mark med högt naturvårdsvärde samt

 praktiskt taget alla fjällnära marker från

 marköverföringen till det nybildade bolaget. Det

 innefattade bl.a. ungefär 300 av ca 700

 Domänreservat. Det beslöts att befintliga eller

 blivande naturreservat/nationalparker skall

 förvaltas av staten (prop. 1991/92:134). Därigenom

 kom betydande områden av stort naturvårdsvärde att

 skyddas för framtiden. Arbetet med att genomföra

 reservatsbildningen på dessa marker pågår.

 Jag anser att en hög ambitionsnivå skall gälla för

 skyddet av värdefulla naturområden under de

 närmaste åren. De akuta behoven är särskilt tydliga

 inom skogslandskapet. Efter förslag i propositionen

 om en ny skogspolitik (prop. 1992/93:226) har

 därför en förstärkning av resurserna för

 investeringar på miljöområdet skett. Det innebär en

 höjning av anslaget till investeringar på

 miljöområdet med 55 miljoner kronor till sammanlagt

 drygt 190 miljoner kronor för budgetåret 1993/94.

 Vid bedömningen av hur stor andel mark eller

 vatten som behöver skyddas i reservat måste hänsyn

 tas till andra åtgärder som vidtas för att bevara

 och hållbart nyttja den biologiska mångfalden. Som

 jag tidigare redogjort för måste ökad tyngd nu

 läggas vid att miljöanpassa olika

 samhällsverksamheter. Hur den miljöanpassningen

 lyckas har stor betydelse för omfattningen av det

 skyddsbehov som måste tillgodoses genom

 reservatsbildning. Vidare är skyddsbehoven troligen

 mycket varierande inom olika naturtyper. Våra

 kunskaper om de långsiktiga skyddsbehoven är också

 mycket varierande för olika naturtyper. Mot den

 bakgrunden är jag nu inte bredd att föreslå något

 långsiktigt generellt arealmål för

 reservatsavsättningar.

 Jag anser dock, i likhet med jordbruksministern,

 att ett mål på 5% skyddad mark inom

 skogsekosystemen nedanför skogsodlingsgränsen inte

 är uteslutet. I enlighet med den skogspolitiska

 propositionen har regeringen gett Naturvårdsverket

 och Skogsstyrelsen i uppdrag att bl.a. följa upp

 hur reservatsavsättningarna och de olika åtgärderna

 i skogsbruket bidrar till att uppfylla miljömålet.

 I övrigt bör de målsättningar för skyddsbehov som

 Naturvårdsverket ger uttryck för i Naturvårdsplan

 för Sverige kunna ligga till grund för det

 fortsatta arbetet med att precisera skyddsbehoven.

 Jag vill dock understryka att en fortsatt hög

 ambitionsnivå vad gäller avsättande av skyddade

 områden är viktig, bl.a. för det långsiktiga

 skyddet av särskilt känsliga naturtyper och arter.

 Även i det korta perspektivet, i avvaktan på att en

 miljöanpassning av samhällssektorerna når full

 effekt, är en hög ambitionsnivå mycket angelägen

 för att tillgodose behovet av refugier för hotade

 arter i olika naturtyper.

 För att påskynda inrättandet av naturskyddsområden

 och för genomförande av nationalparksplanen behövs

 tillfälliga förstärkningar på länsstyrelserna för

 att ta fram nödvändigt beslutsunderlag, såsom

 inventeringar, skötselplaner och föreskrifter.

 Enligt vad jag erfarit finns möjligheter att genom

 resurser för arbetslivsutveckling genomföra sådana

 angelägna insatser. Jag har i denna fråga samrått

 med arbetsmarknadsministern.

 För att påskynda arbetet med att ta fram ett

 fullgott underlag om särskilt skyddsvärda

 naturområden inom t.ex. skärgårdar, sjöar och

 lövskogar, bör riksomfattande inventeringar

 inledas. Erforderligt underlagsmaterial för dessa

 inventeringar behöver tas fram skyndsamt. Även här

 finns möjlighet att använda arbetsmarknadspolitiska

 resurser för dessa angelägna insatser.

 Skötsel av områden som är skyddade med stöd av

 naturvårdslagen

 Användningen av olika medel inom naturvårdsektorn

 har bl.a. behandlats i Riksrevisionsverkets rapport

 Skötsel av naturvårdsobjekt. Verket föreslår bl.a.

 att NOLA- och landskapsvårdsmedel skall kunna

 användas för skötsel av genom naturvårdslagen

 skyddade områden såsom naturreservat m.m. Detta

 förslag har avvisats av flera remissinstanser,

 bl.a. Statens naturvårdsverk. Jag delar i huvudsak

 remissinstansernas uppfattning men menar att det i

 vissa fall är naturligt att NOLA- och land-

 skapsvårdsmedel kan komma att användas i skyddade

 områden. Jag tänker då på det faktum att det inom

 ett odlingslandskap för vilket det utgår

 landskapsvårdsersättning är mycket troligt att

 vårdkrävande biotoper som skyddas av det nya

 biotopskyddet kan komma att finnas. Det är då

 naturligt att dessa resurser används även för

 vårdkrävande områden som skyddas med stöd av

 biotopskyddet. Jag återkommer senare till denna

 fråga (avsnitt 3.3). Vad gäller övriga förslag i

 rapporten finner jag att dessa i allt väsentligt

 redan genomförts eller arbete inletts för att

 genomföra dem. En genomgång av samtliga skyddade

 områden med avseende på skyddsstatus, motiv och

 skötselsituation har nyligen gjorts. De

 administrativa rutinerna för skötsel av skyddade

 områden har väsentligt förenklats och

 effektiviserats. Organisationen av skötseln har

 setts över. Det ankommer på Naturvårdsverket att

 inom ramen för sin fortlöpande resultatredovisning

 även redovisa arbetet med effektivisering av vård

 och skötselinsatser, samt hur vårdinsatserna svarar

 upp mot motiven med de områden som har skyddats med

 stöd av naturvårdslagen. Jag finner därför inte

 anledning att föreslå några särskilda åtgärder med

 anledning av Riksrevisionsverkets rapport.

 Jag vill i sammanhanget framhålla möjligheten att

 i större utsträckning än idag utveckla samarbetet

 med frivilligorganisationer eller bygga upp ett

 samarbete med intresserade kommuner som på

 frivillig basis har intresse av att sköta naturre-

 servat och andra skyddade områden. Det innebär dock

 inte att staten frånhänder sig ansvaret för vård

 och skötsel av de områden av nationellt eller

 regionalt intresse som skyddats med stöd av

 naturvårdslagen. Det ansvaret ligger fast.

 Mot bakgrund av den ökning av skyddade områden som

 kommer att ske med den ökade resurstilldelning som

 nu beslutats kommer behovet av vårdinsatser att

 öka. Jag vill därför framhålla att det är angeläget

 att utveckla nya långsiktiga finansieringsformer

 för de insatser som behövs i vårdkrävande

 naturreservat eller naturvårdsområden. I det

 aktionsprogram för naturvård - Natur 90 - som

 Naturvårdsverket redovisade den 1 september 1990,

 föreslogs bl.a. inrättande av länsvisa fonder för

 skötsel av skyddade områden. Någon sådan länsfond

 har ännu inte tillkommit. Enligt vad jag har

 erfarit har frågan om inrättande av en länsfond

 börjat utredas i Örebro län. Fondkonstruktionen har

 dock använts i andra mer begränsade sammanhang. Det

 senaste exemplet är den nyinrättade nationalparken

 i Tyresta söder om Stockholm. Här har Natur-

 vårdsverket, Stockholms, Haninge och Tyresö

 kommuner gemensamt bidragit till en fond för

 parkens vård och förvaltning. Jag anser att

 Naturvårdsverket bör ta initiativ till att närmare

 klarlägga förutsättningarna för att inrätta

 länsvisa fonder för vård och förvaltning av natur-

 skyddade områden och att redovisa ett förslag till

 regeringen så snart som möjligt.

 Ytterligare vårdinsatser inom redan skyddade

 områden är angelägna. Även för dessa insatser är

 det, enligt vad jag har erfarit, möjligt att an-

 vända arbetsmarknadspolitiska resurser.

 3.2 Markavvattning

 Min bedömning: Skyddet för våtmarkerna stärks genom

 bestämmelser om förbud mot markavvattning i de

 delar av Syd- och Mellansverige som hyser en liten

 andel kvarvarande våtmarker. Markavvattning i de

 områden som utpekats som särskilt skyddsvärda

 enligt våtmarkskonventionen förbjuds.

 Den riksomfattande våtmarksinventeringen bör

 slutföras genom inventering av Norrbottens län.

 Skälen för min bedömning: Riksdagen beslutade våren

 1991 (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

 1990/91:338) om en sådan ändring i naturvårdslagen

 (1964:822) att regeringen får förbjuda mar-

 kavvattning i områden där det är särskilt angeläget

 att våtmarkerna bevaras (18 d §). Regeringen gav

 den 23 januari 1992 Statens naturvårdsverk i

 uppdrag att i samråd med Skogsstyrelsen och

 Jordbruksverket lämna förslag till avgränsning av

 sådana områden som avses i 18 d § naturvårdslagen.

 Myndigheterna föreslår i sin redovisning att

 förbud införs mot åtgärder i syfte att dika ut ny

 mark för jordbruks- och skogsbruksändamål inom

 vissa områden i södra och mellersta Sverige.

 Naturvårdsverket och Jordbruksverket föreslår

 vidare förbud mot markavvattning inom de mest

 värdefulla objekten (klass 1 och 2) i den

 riksomfattande våtmarks-inventeringen i 16 av

 landets län. Skogsstyrelsen anser att ett generellt

 förbud inte bör införas vad avser sådana objekt.

 Jag vill i detta sammanhang redovisa de

 överväganden som gjorts vad gäller tillämpningen av

 den nya bestämmelsen i naturvårdslagen. Jag anser

 att den skillnad som finns beträffande behovet av

 att skydda våtmarker inom olika delar av landet

 också bör komma till uttryck i författningstexten.

 För områden där skyddsintresset är särskilt stort

 bör huvudregeln vara att markavvattning inte skall

 vara tillåten. Flera remissinstanser som yttrat sig

 över myndigheternas förslag anser det olyckligt att

 föreslagit att förbudet inte skall gälla generellt

 utan endast skall avse dikning av ny mark.

 För egen del anser jag att all markavvattning som

 är tillståndspliktig enligt bestämmelserna i 18 c §

 naturvårdslagen (1964:822) kan omfattas av förbudet

 mot markavvattning enligt 18 d §. Det är dock

 viktigt att notera att detta inte innebär ett

 totalt stopp för alla typer av markavvattnande

 åtgärder i de utpekade områdena. Förbudet omfattar

 alltså endast de åtgärder som är tillståndspliktiga

 enligt § 18 c (åtgärder där syftet är att varaktigt

 öka en fastighets lämplighet för något visst

 ändamål). Det innebär t.ex. att rensning av diken

 eller dikning på jordbruksmark om vattenproblem

 uppkommit på grund av åtgärder på intilliggande

 mark (vägbyggen och andra infrastrukturåtgärder)

 inte omfattas av förbudet. Enligt 18 c §, tredje

 stycket, får regeringen, eller efter regeringens

 bemyndigande, länsstyrelsen föreskriva om undantag

 från skyldigheten att söka tillstånd till

 markavvattning inom ett område om markavvattningen

 inte skulle medföra någon menlig inverkan på

 naturmiljön. Åtgärder inom sådana områden kommer

 sålunda inte heller att omfattas av förbudet enligt

 18 d §.

 Dessutom bör det finnas möjlighet att i det

 enskilda fallet bevilja undantag från det generella

 förbudet om särskilda skäl föreligger. Denna möj-

 lighet bör dock utnyttjas restriktivt. Ett skäl kan

 vara om det rör sig om att komplettera tidigare

 dikningar i ett redan kraftigt påverkat område där

 naturvärdena inte försämras ytterligare av ingrep-

 pet. Vid bedömningen av sådana undantag bör bl.a.

 beaktas att ett av huvudsyftena med den nya bestäm-

 melsen är att kraftigt begränsa eller upphöra med

 markavvattning i de delar av landet som redan

 starkt utarmats på våtmarker.

 Den geografiska avgränsning av förbudsområdena som

 redovisas i verkens promemoria anser jag bör kunna

 ligga till grund för bestämmelser om förbudsområden

 i naturvårdsförordningen (1976:484). Förslaget

 innebär att förbudet skall gälla inom Stockholms

 län, Uppsala län, Södermanlands län, Östergötlands

 län, Kalmar län, Gotlands län, Blekinge län,

 Kristianstads län, Malmöhus län, Göteborgs och

 Bohus län samt Skaraborgs län. Vidare skall förbud

 gälla i Jönköpings och Tranås kommuner, i hela

 Hallands län med undantag för Hylte kommun, i hela

 Älvsborgs län utom Ulricehamns, Tranemo och

 Svenljunga kommuner, i Värmlands län i Säffle,

 Grums, Hammarö och Kristinehamns kommuner samt

 Karlstads kommun utom Älvsbacka och Nyeds

 församlingar, i Örebro län i Örebro, Kumla,

 Hallsbergs, Laxå, och Askersunds kommuner samt i

 Västmanlands län i Arboga, Kungsörs, Köpings,

 Hallstahammars och Västerås kommuner.

 Regeringen har i dag beslutat om nödvändiga

 förändringar i naturvårdsförordningen. Dessa träder

 i kraft den 1 januari 1994.

 Våtmarkerna tillhör de biologiskt rikaste

 naturtyperna i Sverige.

 Vad gäller myndigheternas förslag om förbud mot

 markavvattning i områden som utpekats som särskilt

 skyddsvärda i den riksomfattande

 våtmarksinventeringen (s.k. klass 1- och 2-objekt)

 anser jag inte att det finns skäl att nu införa

 sådana bestämmelser. Det ligger i sakens natur att

 länsstyrelserna redan med dagens regler är ytterst

 restriktiva med att medge tillstånd till

 markavvattning i sådana områden. Därtill kommer att

 det finns tekniska problem med att lägga

 våtmarksinventeringen till grund för ett generellt

 skydd. Dessutom är inventeringen inte genomförd i

 hela landet.

 Ramsarkonventionen

 Regeringen beslutade den 22 december 1988 om

 fastställande av en ny lista över särskilt

 skyddsvärda våtmarker inom ramen för konventionen

 om våtmarker av betydelse i synnerhet såsom

 livsmiljö för våtmarksfåglar, den s.k.

 Ramsarkonventionen. Enligt artikel 2 i konventionen

 skall en fördragsslutande part utse lämpliga

 våtmarker inom sitt territorium, vilka skall tas

 upp på en lista över våtmarker av internationell

 betydelse. Med regeringens beslut utökades den

 svenska listan till 30 områden omfattande totalt

 382 750 hektar (figur 2).

 Sverige hyser ett betydande antal våtmarker av

 internationell betydelse och de svenska våtmarkerna

 tillhör de mest skyddsvärda i Europa. Jag anser

 därför att de våtmarker som utpekats under

 konventionen bör skyddas med stöd av 18 d §

 naturvårdslagen. Även i denna fråga har regeringen

 denna dag beslutat om nödvändiga förändringar i

 naturvårdsförordningen vilka träder i kraft den 1

 januari 1994.

 Svenska Ramsarområden

 Figur 2 Svenska våtmarker av internationell

 betydelse utpekade under Ram-

 sarkonventionen. Områdena omfattar totalt

 382 750 ha.

 Vid det senaste mötet med partskonferensen för

 våtmarkskonventionen beslutades att parterna till

 avtalet skall upprätta skötselplaner för samtliga

 utpekade områden. Sådant arbete pågår för de

 svenska våtmarkerna inom länsstyrelserna vad gäller

 de delar som är skyddade med stöd av

 naturvårdslagen. I övrigt förekommer

 skötselinsatser med stöd av bl.a. medel för

 naturvårdsåtgärder i odlingslandskapet. Jag anser

 att dessa resurser i större utsträckning bör kunna

 användas inom dessa våtmarker av internationell

 betydelse i den mån dessa utgör objekt av den

 klassen att de kan ges NOLA-ersättning eller de

 sammanfaller med odlingslandskap av nationellt

 intresse där landskapsvårdsersättning kan utgå. För

 att ge råd och anvisningar om hur skötseln skall gå

 till bör nationella riktlinjer för skötsel av

 våtmarksområden utpekade under våtmark-

 s-konventionen tas fram. Det ankommer på

 Naturvårdsverket att utarbeta sådana riktlinjer.

 Norrbottens våtmarker

 Den riksomfattande våtmarksinventeringen är

 slutförd eller påbörjad i hela landet med undantag

 för Norrbotten. Inom Naturvårdsverket pågår för

 närvarande arbete med att ta fram en nationell

 myrskyddsplan som en del i det samlade

 naturskyddsarbetet. Planen avser att redovisa om-

 råden vilka bör skyddas som naturreservat. Planen

 kommer dock inte att omfatta Norrbottens län.

 Norrbotten hyser synnerligen värdefulla samt unika

 våtmarksområden och är landets myrrikaste län.

 Våtmarkernas betydelse i ett internationellt

 perspektiv har uppmärksammats. International Mire

 Conservation Group har framhållit att Norrbottens

 större orörda myrar är unika i Europa och saknar

 motstycke i de flesta europeiska länder, Finland

 och Ryssland undantagna. Inventering och skydd av

 Norrbottens myrar och andra våtmarker är således av

 internationell betydelse.

 Länsstyrelsen i Norrbottens län har i en skrivelse

 till regeringen den 12 januari 1993 hemställt om

 resurser för att genomföra en våtmarksinventering i

 Norrbottens län. Kostnaden för projektet, som

 bedöms ta 5-6 år, beräknas till ca 8 miljoner

 kronor. Arbete har inletts i samarbete med

 Naturvårdsverket med att ta fram en länsanpassad

 inventeringsmetodik i syfte att klara av en så

 omfattande inventering.

 För egen del finner jag det ytterst angeläget att

 den riksomfattande våtmarksinventeringen slutförs.

 Det motiveras bl.a. av behovet att snabbt få en

 samlad bild av de skyddsbehov som kan finnas för

 denna viktiga naturtyp. Särskilda resurser bör

 därför avsättas som en engångsanvisning för att

 genomföra inventeringen. Jag avser att återkomma

 till regeringen med förslag till finansiering i min

 anmälan till budgetpropositionen år 1994.

 3.3 Biotopskydd m.m.

 Min bedömning: Biotopskyddet genomförs enligt

 riksdagens beslut år 1991.

 Mitt förslag: Jag föreslår att naturvårdslagen

 ändras så att regeringen kan ge skogsvårdsstyrelsen

 de befogenheter i fråga om skogliga arbetsföretag

 som nu utövas av länsstyrelsen.

 Skälen för min bedömning och mitt förslag:

 Riksdagen beslutade våren 1991 (prop. 1990/91:90,

 bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) att i

 naturvårdslagen (1964:822) införa regler om skydd

 för biotoper. Enligt 21 § första stycket i den

 lagen gäller att arbetsföretag som kan skada

 naturmiljön inte får utföras inom sådana mindre

 mark- och vat-tenområden (biotoper) som utgör

 livsmiljö för utrotningshotade djur- eller växarter

 eller som annars är särskilt skyddsvärda. Enligt

 andra stycket är det regeringen eller den myndighet

 som regeringen bestämmer som fastställer vilka

 biotoper som skall omfattas av skyddet.

 Jag anser det väsentligt att utveckla formerna för

 naturskydd inom ramen för en samlad strategi. Som

 jag redogjort för tidigare finns behov av att

 skydda livsmiljöer som utgör refugier för vissa

 djur och växter. Biotopskyddet är en angelägen

 komplettering av naturvårdslagens skyddsinstitut.

 Tidigare har det enligt lagen inte funnits

 möjlighet att införa ett generellt skydd för

 särskilt definierade mindre områden som är

 skyddsvärda.

 För att biotopskyddet skall träda i kraft behövs

 kompletterande regler i bl.a.

 naturvårdsförordningen. Jag kommer i det följande

 att redogöra för det arbete som pågår för att

 förverkliga biotopskyddet. Jag föreslår också en

 ändring i naturvårdslagen, vilken krävs för att

 skogsvårdsstyrelserna skall kunna fullgöra sina

 uppgifter som ansvariga för skyddet i skogliga

 biotoper.

 Naturvårdsverket har i samarbete med

 Skogsstyrelsen och efter samråd med

 Riksantikvarieämbetet, Jordbruksverket och

 Fiskeriverket utarbetat förslag om vilka biotoper

 som skall omfattas av skyddet. Förslagen har

 redovisats i en rapport till regeringen. Rapporten

 har remissbehandlats.

 Stengärdsgårdar skyddas av det nya biotopskyddet.

 En fråga som diskuteras i rapporten är om

 biotopskyddet skall inträda direkt genom generella

 föreskrifter eller om det skall krävas beslut av

 den ansvariga myndigheten i varje enskilt fall för

 att skyddet skall gälla gentemot den enskilde. I

 denna fråga redovisar Naturvårdsverket och

 Skogsstyrelsen delvis olika uppfattning.

 Myndigheterna är eniga om att biotoperna bör delas

 upp i en A- och en B-kategori, där B-biotoperna är

 av ett sådant slag att det inte kan krävas att en

 markägare eller brukare skall identifiera och

 avgränsa biotoperna i terrängen. För att skyddet

 skall inträda för dessa biotoper krävs därför

 beslut av en myndighet i varje enskilt fall. När

 det gäller A-biotoperna anser Naturvårdsverket att

 skyddet kan införas genom generella föreskrifter,

 medan Skogsstyrelsen anser att det åtminstone

 inledningsvis är nödvändigt att tillämpa ett system

 med beslut i det enskilda fallet.

 Liksom regeringen har beslutat i samband med

 propositionen om en ny skogspolitik (se prop.

 1992/93:226) bör enligt min mening biotop-skyddet

 ges en generell tillämpning så långt det är

 möjligt. Detta är nödvändigt för att skyddet skall

 bli effektivt och praktiskt hanterbart. Å andra

 sidan måste rättssäkerhetsaspekterna beaktas.

 Generella regler kan därför bara användas i de fall

 biotoperna kan definieras klart och på ett enkelt

 sätt, så att de kan tillämpas av varje berörd

 markägare eller brukare.

 Vad särskilt gäller skyddsvärda biotoper och

 syftet med biotopskyddet på mark som omfattas av

 skogsvårdslagen vill jag framhålla följande. Sedan

 bestämmelsen i 21 § naturvårdslagen (1964:822)

 beslutades år 1991 och myndigheterna utarbetade

 sina förslag till preciseringar har väsentliga

 förändringar beslutats i skogspolitiken.

 Miljöfrågorna har fått en ökad tyngd som bl.a.

 kommer till uttryck i möjligheterna att träffa

 civilrättsliga avtal om skydd och särskild skötsel

 av värdefulla skogsområden och skärpta bestämmelser

 om hänsyn till naturvårdens intressen. Särskilt de

 senare har betydelse för bedömningen av

 myndigheternas förslag. För vissa biotoper i

 A-kategorin kan med fördel den nya 30 §

 skogsvårdslagen och föreskrifterna till den

 tillämpas. Detta och det väsentliga

 rättssäkerhetskravet att markägaren skall ha

 möjligheter att säkert kunna avgränsa en A-biotop

 talar för att vissa av de föreslagna A-biotoperna

 till en början får hänföras till B-biotoper. För

 andra bör det vara tillräckligt att tillämpa de nya

 bestämmelserna i skogsvårdslagstiftningen som bl.a.

 ger möjlighet för myndigheten att besluta om

 förelägganden och förbud i de fall det behövs.

 Tills vidare står det sålunda klart att det

 generella biotopskyddet får tillämpas i första hand

 inom jordbrukslandskapet där avgränsningsproblem

 inte förekommer. Erfarenheterna efter några års

 tillämpning av bestämmelserna får vara vägledande

 för överväganden om att tillföra vissa skyddsvärda

 biotoper till denna grupp.

 Under beredningsarbetet har viss kritik framförts

 mot biotopskyddet rörande dess brister som

 skyddsform för hotade arter. Databanken för hotade

 arter har utvärderat de föreslagna biotoperna och

 funnit att mellan 32 och 62 % av de hotade arterna

 (hotkategori 1-4) får sina livs-miljöer helt eller

 delvis skyddade om myndigheternas förslag genomförs

 i sin helhet.

 Ryggradslösa djur har inte kunnat analyseras.

 Andelen sjunker dock om bara de högsta

 hotkategorierna (1-2) beaktas. Annan kritik har

 tagit fasta på behovet av att kunna skydda biotoper

 som inte omfattas av myndigheternas förslag när det

 är dokumenterat att en hotad art förekommer.

 Det är dock inte rimligt att förvänta sig att

 merparten av de hotade arternas biotoper skall

 kunna skyddas med det förslag till ett begränsat

 antal biotoper som nu föreligger. Därtill är

 naturens mångformighet och arternas skiftande krav

 på livsmiljöer allt för stor. Det är också viktigt

 att notera att myndigheternas förslag bl.a. styrts

 av det rättssäkerhetsmässiga kravet att klart kunna

 definiera biotoperna i naturmiljön samt att

 biotopskyddet skall utgöra ett skyddsinstrument för

 små mark- och vattenområden. Jag vill dock

 framhålla att biotopskyddet endast är ett av de

 skyddsinstrument som står till buds inom ramen för

 arbetet att bevara den biologiska mångfalden. Det

 arbetet måste fortgå i enlighet med den strategi

 jag tidigare redogjort för och omfattningen av

 biotop-skyddet kommer dessutom att utvärderas och

 därefter kunna genomgå förändringar.

 Verken har i utredningen påpekat att det enligt

 21§ naturvårdslagen är mark- eller vattenområdet i

 vilken en biotop återfinns som skyddas med stöd av

 lagen. Det är således inte biotopen (livsmiljön)

 för en specifik art som är skyddad enligt lagen.

 Det bör dock i sammanhanget påpekas att det är

 fullt möjligt att skydda hotade arters livsmiljöer

 med andra former av områdesskydd under

 naturvårdslagen. Erfarenheterna efter några års

 tillämpning av bestämmelserna om biotopskydd får

 vara vägledande för överväganden om 21 § NVL kan

 behöva kompletteras för att skydda hotade arters

 livsmiljöer.

 Det finns behov av undantag för arbetsföretag i

 A-biotoper på mark som omfattas av detaljplan eller

 områdesbestämmelser enligt PBL (1987:10) som trätt

 i kraft före biotopskyddet. Motsvarande behov

 gäller utställda arbetsplaner enligt väglagen

 (1971:948). Detta gäller även stora och viktiga

 arbetsföretag som ingår i den omfattande upp-

 rustning och utbyggnad av stamvägar och

 stomjärnvägar som riksdagen under våren 1993 har

 fattat beslut om och som oundvikligen kommer i

 konflikt med det senare beslutade biotopskyddet.

 Från förbudet att utföra arbetsföretag som kan

 skada dessa biotoper bör därför finnas möjlighet

 till undantag som också bör gälla i enskilda fall

 om särskilda skäl föreligger.

 Vidare bör den ansvariga myndigheten alltid

 skyndsamt kunna lämna besked om skyddet gäller för

 ett visst fall.

 Det kan finnas enstaka fall då frågan om rätt till

 ersättning enligt naturvårdslagen aktualiseras av

 det generella biotopskyddet genom att den pågående

 markanvändningen avsevärt försvåras. Av 26 § andra

 stycket naturvårdslagen följer att en förutsättning

 för ersättningsrätt i sådana fall är att tillstånd

 vägrats eller förenats med särskilda villkor.

 Ersättningsfrågan aktualiseras således först sedan

 det konstaterats att undantag från biotopskyddet

 inte kan medges.

 Vad gäller B-biotoperna bör som nämnts skyddet

 inträda först efter beslut i varje enskilt fall.

 Vilka biotoper som skall omfattas bör anges i

 naturvårdsförordningen. Naturvårdsmyndigheterna bör

 i damråd med andra berörda myndigheter när det be-

 hövs meddela allmänna råd till stöd för tillämp-

 ningen av reglerna.

 Som en grundläggande princip skall frågor om

 biotopskydd prövas med tillbörlig hänsyn till

 övriga allmänna och enskilda intressen (jfr. 3§

 naturvårdslagen). Det innebär att det undantagsvis

 kan finnas anledning att ompröva även beslut om

 B-biotoper. Undantag bör kunna komma ifråga endast

 när övergripande samhällsintressen som inte kan

 tillgodoses med bibehållet biotopskydd är klart

 starkare än intresset att skydda den aktuella

 biotopen.

 För att en riktig avvägning mellan skilda allmänna

 och enskilda intressen skall kunna göras bör

 ifrågavarande naturvårdsmyndighet i förekommande

 fall i samråd med berörda trafikverk och andra

 berörda myndigheter genom allmänna råd ge

 rekommendationer för bedömning dels av vad som

 skall anses som särskilda skäl för undantag från

 skyddet av A-biotoper dels av övriga avvägningar

 inom ramen för biotop-skyddet.

 Regeringen har i dag beslutat om de de nödvändiga

 förändringarna i naturvårdsförordningen. De träder

 i kraft den 1 januari 1994.

 Vissa biotoper kräver vård för att de skyddsvärda

 egenskaperna skall bibehållas. När det gäller

 vårdkrävande biotoper bör framhållas att

 biotopskyddet enligt naturvårdslagen endast är ett

 skydd mot skadliga arbetsföretag. Vård av biotoper

 som faller under biotopskyddet får ske på annat

 sätt, t.ex. genom att biotoperna i många fall

 automatiskt kan komma att ingå som en del i avtal

 om landskapsvård, naturvårdsåtgärder i

 odlingslandskapet (NOLA) eller de särskilda medel

 som finns avsatta för avtal med skogsbrukarna.

 Jag vill i sammanhanget också peka på att

 biotopskyddet indirekt kommer att ge ett skydd för

 kulturmiljöobjekt, som t.ex. odlingsrösen,

 stenmurar eller pilevallar. I vissa fall skyddas

 sådana objekt redan med stöd av kulturminneslagen

 och vårdas med hjälp av fornvårdsmedel eller

 Riksantikvarieämbetets kulturlandskapsmedel. Det

 ankommer på länsstyrelsen att beakta det dubbla

 skydd som dessa landskapselement i

 odlingslandskapet i vissa fall kommer att ha.

 Utvecklingen av sektorsmyndigheternas ansvar

 beträffande naturvården bör i fråga om

 biotopskyddet innebära att skogsvårdsstyrelserna, i

 enlighet med vad som förordades i prop. 1990/91:90

 och prop. 1992/93:226, svarar för

 myndighetsuppgifterna när det gäller biotoper på

 skogsmark. Ansvaret omfattar såväl att avgränsa

 biotoper som att hantera tillståndsprövning, pröva

 ersättningsfrågor m.m. För att göra hanteringen av

 skyddet så enkel som möjligt anser jag att det i

 naturvårdsförordningen bör anges vilka biotoper som

 skogsvårdsstyrelserna ensamma ansvarar för. Ett

 stort antal av de föreslagna biotoperna är

 uteslutande av skoglig art. För ett fåtal kan

 förutses att de kommer att påträffas både på

 skogsmark och på annan mark. Där bör ansvaret

 fördelas så att skogsvårdsstyrelserna ansvarar för

 tillämpningen på den mark som omfattas av

 skogsvårdslagen och länsstyrelserna ansvarar för

 tillämpningen på övrig mark. För övriga biotoper

 faller ansvaret på länsstyrelserna. I de fall

 intrångsersättning skall utgå för skogliga biotoper

 har i den skogspolitiska propositionen föreslagits

 att skogsmyndigheterna ges särskilda resurser för

 detta ändamål. Riksdagen har beslutat i enlighet

 med detta (prop. 1992/93:226, bet. 1992/93:JoU15,

 rskr. 1992/93:352). I övrigt belastas fjortonde

 huvudtitelns anslag för investeringar på

 miljöområdet.

 Naturvårdsverket påpekar i den nyssnämnda

 rapporten att den nya ordningen vad gäller

 myndighetsansvar bör föranleda en ändring i 39 §

 naturvårdslagen. Enligt paragrafens första stycke

 gäller att det är länsstyrelsen som har befogenhet

 att besluta i fråga om vissa förelägganden och om

 handräckning vid överträdelse av vissa beslut eller

 föreskrifter. Reglerna kan också tillämpas för att

 åstadkomma rättelse vid överträdelser mot biotops-

 kyddet. Skogsvårdsstyrelsen bör dock ha denna be-

 fogenhet när det gäller de skogliga biotoperna.

 Jag anser att en förändring av naturvårdslagen bör

 göras för att tillgodose detta. Även vad gäller den

 möjlighet som finns i 20 § att förelägga om samråd

 för vissa arbetsföretag inom begränsade områden bör

 skogsvårdsstyrelserna, i enlighet med vad som

 beslutats i den nya skogspolitiken, ges sådana

 befogenheter inom skogsmark. Detta görs enklast

 genom att en ny 43 a § införs med innebörden att

 regeringen får föreskriva att länsstyrelsens

 uppgifter i dessa hänseenden skall fullgöras av

 skogsvårdsstyrelsen. Den föreslagna lagändringen är

 av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle

 sakna betydelse.

 Jag vill understryka att uppdelningen av

 myndighetsansvaret ställer särskilda krav på ett

 nära samarbete mellan länsstyrelserna och skogs-

 vårdsstyrelserna, bl.a. för att hantera gränsfall

 mellan myndigheternas ansvarsområden. Det krävs

 givetvis också ett fortsatt nära samarbete mellan

 Naturvårdsverket, Skogsstyrelsen och

 Jordbruksverket för att utveckla och utvärdera

 biotopskyddet. Även Riksantikvarieämbetet bör från

 sina utgångspunkter beredas möjlighet att delta i

 utvärderingen.

 Information om det nya biotopskyddet kommer att

 bli mycket viktig. Betydande informationsinsatser

 inom naturvårdsområdet riktat till markägare och

 brukare görs av sektorsmyndigheterna redan i dag.

 Skogsstyrelsen bedriver en omfattande informations-

 och utbildningsverksamhet inom sitt område, bl.a.

 genom kampanjerna Rikare[REDACTED_EFTERNAMN] och Kultur-miljövård

 i skogen. Jordbruksverket har nyligen fått resurser

 för information om naturvårdshänsyn. Information om

 det nya biotopskyddet bör därför införlivas i denna

 informations- och utbildningsverksamhet. Som jag

 förordat i det föregående (avsnitt 2.7) bör

 Jordbruksverket genomföra en informationskampanj av

 liknande slag som den som genomförs på

 skogsområdet, vilken bör inrymma information och

 utbildning om det nya biotopskyddet. Utan en brett

 upplagd informationinsats riktad mot markägare och

 brukare finns risk att biotopskyddet inte kommer

 att fungera på avsett sätt. Dessa insatser bör

 genomföras i samarbete med

 skogsägarorganisationerna och Lantbrukarnas

 Riksförbund och i samråd med Naturvårdsverket och

 Riksantikvarieämbetet.

 Kunskaperna om vissa biotoper är ännu begränsade.

 Det är därför viktigt att arbetet med inventeringar

 fortsätter. En omfattande verksamhet pågår redan,

 vilken bör kunna tjäna som underlag för biotopskyd-

 dets genomförande.

 3.4 Internationella konventioner på

 naturvårdsområdet

 Min bedömning: Sverige bör verka för att

 konventionen om biologisk mångfald ges en

 samordnande roll i det internationella natur-

 vårdsarbetet.

 Skälen för min bedömning: Sverige har tidigare

 ingått ett flertal internationella överenskommelser

 på naturvårdsområdet. De viktigaste är 1971 års

 konvention om våtmarker av internationell

 betydelse, i synnerhet såsom livsmiljö för

 våtmarksfåglar (Ramsarkonventionen), 1973 års

 konvention för reglering av handel med vissa

 utrotningshotade vilda djur och växter

 (Washingtonkonventionen eller CITES), 1979 års kon-

 vention om skydd för flyttande vilda djurarter

 (Bonnkonventionen) samt 1979 års konvention om

 skydd av Europas vilda djur och växter samt deras

 naturliga miljö (Bernkonventionen). Internationellt

 samarbete för bevarande av den biologiska

 mångfalden i Östersjön sker inom ramen för 1974 och

 1992 års Helsingforskonventioner. Vidare är Sverige

 part i 1946 års konvention för reglering av

 valfångst samt 1980 års konvention för bevarande av

 marina levande tillgångar i Antarktis. Även 1979

 års konvention om skydd för världens kultur- och

 naturarv (Världsarvskonventionen) är av betydelse.

 Av särskilt intresse är det samarbete för bevarande

 och skydd av den biologiska mångfalden i det

 arktiska området som pågår mellan de åtta arktiska

 staterna. Det bygger på den år 1990 i Rovaniemi

 antagna Strategin för skydd av miljön i Arktis (A-

 EPS). Detaljerade handlingsprogram för

 kartläggning, dokumentation och genomförande av

 skyddsåtgärder inom områdena norr om polcirkeln har

 beslutats. Vid sidan av konventionen om biologisk

 mångfald har Sverige också nyligen deltagit i

 förhandlingarna om och skrivit under ett

 miljöskyddsprotokoll till Antarktisfördraget.

 Miljöskyddsprotokollet till Antarktisfördraget

 Antarktisfördraget (SÖ 1984:5) slöts den 1 december

 1959 och trädde i kraft den 23 juni 1961. Sverige

 anslöt sig till fördraget den 24 april 1984 och det

 trädde i kraft för Sverige samma dag. Ett

 miljöskyddsprotokoll till Antarktisfördraget antogs

 och undertecknades i oktober 1991. De nationer som

 bedriver forskning och de flesta av de nationer som

 bedriver någon typ av verksamhet i området har

 undertecknat protokollet.

 Miljöskyddsprotokollet innebär krav på reglering

 av all verksamhet i Antarktis och tillståndsplikt

 för vistelse i området. Vidare är all insamling

 eller skadlig påverkan av naturligt förekommande

 växt- eller djurarter i Antarktis förbjuden.

 Undantag kan i vissa fall göras för veten-skaplig

 verksamhet. Växt- eller djurart som inte naturligt

 förekommer i Antarktis får inte utan tillstånd

 föras in i Antarktis. Protokollet rymmer även i

 övrigt ett långtgående skydd för att bevara miljön

 i Antarktis och de ekosystem som beror av eller

 sammanhänger med Antarktis ekosystem.

 Regeringen har nyligen lagt fram förslag om

 lagreglering av svensk verksamhet i Antarktis,

 prop. 1992/93:140. Lagförslaget har granskats av

 Lagrådet och behandlas för närvarande av riksdagen.

 Protokollet träder i kraft när det har ratificerats

 av samtliga deltagande parter.

 Utredning om internationella

 naturvårdsöverenskommelser och svensk lagstiftning

 Inom Miljö- och naturresursdepartementet har

 departementspromemorian (Ds 1993:64) Regler om

 handel med skyddade djur- och växtarter m.m.

 utarbetats. I promemorian presenteras de

 internationella överens-kommelser på

 naturvårdsområdet som Sverige är part i samt EG:s

 motsvarande rättsakter. Förslag lämnas om ändringar

 som behövs för att Sverige skall uppfylla de

 internationella förpliktelserna genom lagstiftning.

 Bland de frågor som behandlas i promemorian kan

 nämnas regler om kontroll av förvaring, transport

 och handel med djur och växter som är skyddade

 enligt naturvårdslagen eller jaktlagen eller som

 Sverige internationellt åtagit sig att skydda.

 Vidare berörs möjligheterna att freda djur och

 växter med stöd av naturvårdslagen. Beträffande

 biotopskyddet behandlas bl.a. regler om en

 förteckning över områden som bör beredas skydd i

 enlighet med Sveriges internationella förpliktelser

 om skydd av naturområden.

 Jag avser att under våren 1994 återkomma till

 regeringen med förslag till en proposition med

 anledning av promemorian.

 Jaktfalken hotas i Sverige bl.a. av olaglig handel

 och export av ägg och ungar.

 Samordnat internationellt arbete

 Under förhandlingarna om konventionen om biologisk

 mångfald diskuterades behovet av en bättre

 samordning av de insatser som görs under olika

 redan existerande naturvårdsinriktade konventioner.

 Den nya konventionen om biologisk mångfald kan

 bereda goda möjligheter till en sådan samordning i

 syfte att effektivisera det internationella

 naturvårdarbetet. Förutsättningar för ett sådant

 samarbete skulle också främjas om sekretariaten

 till konventionerna placerades i anslutning till

 varandra. Dessa diskussioner har ännu inte nått

 någon större grad av konkretisering bland de länder

 som är parter till konventionen om biologisk

 mångfald eller till övriga avtal på

 naturvårdsområdet. En förutsättning för att

 konventionen om biologisk mångfald skall kunna ges

 en samordnande roll är givetvis att de länder som

 är parter till resp. avtal kan acceptera en sådan

 ordning. Till exempel skulle en del av dessa avtal

 kunna omförhandlas som protokoll till

 mångfaldskonventionen. Initiativ till sådana

 omförhandlingar kan endast tas av parterna till

 dessa övriga konventioner.

 Enligt min mening är en ökad samordning mellan de

 olika naturvårdskonventionerna önskvärd. För vissa

 av avtalen är arbetssituationen besvärlig, bl.a. på

 grund av resursbrist. En anknytning till

 konventionen om biologisk mångfald skulle kunna

 förbättra situationen för dessa avtal, samtidigt

 som mångfaldskonventionen ges en förstärkning inom

 olika delområden av betydelse för bevarande och

 hållbart nyttjande av biologisk mångfald. Jag anser

 därför att Sverige som part till dessa avtal bör

 verka för att de knyts närmare till konventionen om

 biologisk mångfald och att denna ges en samordnande

 roll i det internationella naturvårdsarbetet.

 3.5 JordbruketRiksdagens beslut om

 livsmedelspolitiken år 1990 innebar en förändring

 av grunddragen i denna politik, vilka varit i

 huvudsak oförändrade sedan flera decennier

 tillbaka. Beslutet innebar att prisstödets roll

 tonades ned som medel för att uppnå de

 livsmedelpolitiska målen medan direkta medel för

 att nå mål för miljö, landskapsvård, regional för-

 delning och beredskap förstärktes. Gränsskyddet för

 jordbruket skulle bibehållas medan den interna

 marknadsregleringen stegvis skulle avvecklas.

 Syftena med reformen av livsmedelspolitiken var

 bl.a. att minska jordbrukets miljöbelastning, att

 åstadkomma ett mer varierat odlingslandskap och en

 ökad genetisk mångfald och att bevara odlingsland--

 skapets natur- och kulturvärden.

 Utvärderingen av den tidigare politiken visade

 dels på det positiva miljö- och naturvårdsvärde som

 jordbruket har, men också att politiken orsakat

 betydande miljöproblem. Strukturförändringarna i

 jordbruket under främst efterkrigstiden innebar en

 minskad mångfald av natur-miljöer i

 odlingslandskapet. Detta har förändrat såväl

 landskapsbild som flora och fauna vilket bl.a.

 medfört en utarmning av den genetiska variationen.

 Användningen av bekämpningsmedel har också haft

 negativa effekter på floran och faunan, t.ex. genom

 att de djur som i sin livscykel är beroende av

 ogräset får sämre tillgång till föda när kemiska

 medel sätts in. Effekter av bekämpningsmedel har

 påvisats hos en rad organismer, som inte är avsedda

 att bekämpas, både i och utanför åkern.

 Naturvårdsverket har regeringens uppdrag att i

 samråd med Jordbruksverket och

 Riksantikvarieämbetet fortlöpande följa och ut-

 värdera miljöeffekterna av den livsmedelspolitiska

 reformen. En första rapport har överlämnats till

 regeringen under hösten 1992.

 Chefen för Jordbruksdepartementet tillsatte år

 1991 den s.k. Omställningskommissionen, vilken

 enligt sina direktiv (dir. 1991:97) skall förbereda

 avstämning av besluten i 1990 års

 livsmedelspolitiska reform mot EG:s motsvarande

 politik. Avstämningen skall ske efter det att EG

 har lagt fast principerna för sin kommande

 jordbrukspolitik. Kommissionen skall beakta

 effekter och faktorer som inte var kända eller

 förutsedda vid tidpunkten för 1990 års

 livsmedelspolitiska beslut. I första hand skall

 effekterna av ett svenskt medlemskap i EG bedömas.

 En avstämning skall också göras av besluten i 1990

 års livsmedelspolitiska reform avseende mål och

 medel för att bevara ett öppet och levande

 odlingslandskap samt i anslutning därtill pröva

 frågan om arealersättning som en metod att bevara

 öppna landskap.

 3.5.1 Miljöeffekterna av det livsmedelspolitiska

 beslutet

 Min bedömning: Den hittillsvarande utvärderingen av

 det livsmedelspolitiska beslutet visar att det

 finns ett fortsatt behov av ett system för

 ersättning för aktivt brukande som bevarar

 odlingslandskapets natur- och kulturmiljövärden.

 Fortsatta insatser inom miljöskyddsområdet är

 också påkallade.

 Skälen för min bedömning:

 Odlingslandskapet

 En första utvärdering av miljöeffekterna av den

 livsmedelspolitiska reformen har genomförts av

 Naturvårdsverket i samråd med Jordbruksverket och

 Riksantikvarieämbetet.

 Naturvårdsverket har också bedömt effekterna ur

 klimatsynpunkt av jordbrukets omställning.

 Resultaten visar att mycket få aktiva åtgärder

 hittills har vidtagits för att varaktigt ställa om

 marken till annan användning än livsmedelspro-

 duktion. De arealer som anmälts för s.k.

 omställningsstöd, dvs. ersättning för att varaktigt

 ta mark ur livsmedelsproduktion, är koncentrerade

 huvudsakligen till Svealands slättbygder och

 Götalands norra slättbygder. Enligt en

 enkätundersökning som genomförts av Jordbruksverket

 planeras inga ur landskapssynpunkt betydande

 åtgärder för den övervägande delen av den mark som

 anmälts till omställning. Endast på drygt en

 tiondel av arealen förbereddes skogs- eller

 energiskogsplantering.

 Utvärderingen visar att anläggningsstöd för bl.a.

 lövskog, ädellövskog, energiskog eller våtmark har

 lämnats i huvudsak i vissa koncentrerade områden i

 södra och mellersta Sverige och de landskapliga

 effekterna av detta stöd har alltså inte fått

 särskilt stor spridning. T.ex. anmäldes 1991 drygt

 30 000 ha åkermark för plantering under 1991-1996

 med lövskog varav Malmöhus län svarade för 45 % av

 denna areal, Östergötland 10 % och övriga län

 sammanlagt 45 %. Den faktiska planteringen har dock

 hittills endast uppgått till ca 6 % av den anmälda

 arealen.

 Det betonas i rapporten att anmälningplikten för

 nedläggning av jordbruksmark endast mycket

 ofullständigt fångar upp den passiva nedläggningen

 (igenväxningen) och att det därför finns anledning

 att befara att större delen av den faktiska

 nedläggningen, främst betesmark, inte kommer till

 länsstyrelsens kännedom.

 Ett aktivt brukande med betesdjur är en

 förutsättning för bevarande av de marker som har

 stor artrikedom och som representerar en viktig del

 av den biologiska mångfalden. I rapporten betonas

 att om betesdjuren i framtiden skulle komma att

 omfördelas från naturbetesmarkerna till bete på

 åker, till följd av att åkermark blivit föremål för

 omställning, skulle detta leda till förluster av

 biologiska och kulturella värden.

 Det nya systemet för landskapsvårdande åtgärder

 som tillkom i samband med det livsmedelspolitiska

 beslutet, i syfte att bevara odlingslandskap med

 fastlagda natur- och kulturmiljövärden av

 nationellt intresse, omfattade den 30 juni 1993 ca

 266 000 hektar åker och betesmark. Länsstyrelserna

 har ansvar för tecknande av avtal med brukarna av

 marken och som underlag har tagits fram länsvisa

 bevarandeprogram som anger vilka områden som är

 särskilt viktiga att bevara från natur- och

 kulturmiljösynpunkt. Avtalen anger bl.a.

 skötselvillkor och ersättningsnivåer. Ersättningen

 för skötsel varierar mellan olika markslag men

 ligger genomsnittligt på ca 700 kronor per hektar.

 Ersättning lämnas också för bevarande av de mest

 värdefulla slåtter- och betesmarkerna

 (Naturvårdsåtgärder i odlingslandskapet, NOLA).

 Systemet omfattar för närvarande ca 45 600 hektar

 varav större delen utgörs av naturbetesmarker.

 Ersättningsnivåerna varierar mellan olika markslag

 och delar av landet men ligger inom intervallet

 600-4 000 kronor per hektar.

 Naturvårdsverket bedömer i sin klimatrapport att

 omställningen av jordbruket med en övergång till

 extensivt bete, odling av energigrödor och

 energiskog samt ökad skogsodling sammantaget medför

 en minskning av koldioxidemissionerna jämfört med

 den nuvarande markanvändningen. Den planerade

 minskningen av nötkreatur medför minskade utsläpp

 av metan, som även utgör en viktig drivhusgas. Den

 sammantagna effekten av jordbrukets omställning

 bedöms leda till en mindre påverkan på klimatet.

 Därtill kommer möjligheterna att använda över-

 skottsarealen till energiodling, vilket medför att

 användningen av fossila bränslen kan minska.

 Miljöskydd

 Miljömålet för jordbruket innebär att kväveläckaget

 från jordbruket skall halveras mellan åren 1985 och

 1995 och att fosforförlusterna skall minskas

 väsentligt. Målet för åtgärdsprogrammet för

 bekämpningsmedel är att eliminera hälso- och

 miljöriskerna vid användning av bekämpningsmedel

 samt att halvera användningen fram till strax efter

 mitten på nittiotalet. En halvering av

 förbrukningen har redan uppnåtts till år 1990

 jämfört med åren 1981-1985.

 Användningen av handelsgödsel har minskat sedan

 slutet av 1980-talet och fram till år 1992 hade

 förbrukningen reducerats med 20 % jämfört med 1986.

 Orsaken är dels att den odlade arealen minskat,

 dels att intensiteten reducerats. Jordbruksverket

 bedömer att de åtgärder som vidtas för att minska

 kväveläckaget i kombination med effekterna av

 minskad intensitet i odlingen och omställningen

 kommer att leda till i det närmaste en halvering av

 kväveförlusterna. Beträffande bekämpningsmedlen

 finns det tecken på ytterligare minskning av

 förbrukningen, men försäljningen varierar betydligt

 mellan åren. Vissa kulturer, t.ex. potatis, står

 för en stor del av användningen av bekämpningsmedel

 och insatserna för att begränsa förbrukningen där

 är särskilt angelägna.

 Dessa miljöåtgärder ingår i pågående program som

 fortsätter och utvecklas i den takt som ny kunskap

 framkommer. Ett uppföljningsinstrument för

 växtnäringsläckage och bekämpningsmedelsrester i

 vatten, Jordbrukets recipientkontroll (JRK) är

 under vidareutveckling och ingår i den samlade

 miljöövervakningen.

 Myndigheternas utvärdering av det

 livsmedelspolitiska beslutets miljöeffekter visar

 inte på några drastiska förändringar i landskapet

 som en effekt av reformen. Utvärderingen visar dock

 på vissa tecken som tyder på en större passiv

 nedläggning av åker och betesmark än som hittills

 observerats. Anmälningar om nedläggning av mark

 sker inte alltid till länsstyrelsen såsom

 föreskrivits, vilket innebär att denna förändring i

 odlingslandskapet inte fångas upp i statistiken.

 För att öka kunskaperna om de natur- och

 kulturvärden som är förenade med odlingslandskapet

 bör dels informationsinsatserna till lantbrukarna

 ökas, dels behös ett fortsatt stöd i form av såväl

 landskapsvårds- som NOLA-ersättning för skötseln av

 dessa värdefulla områden.

 Fortsatta insatser inom miljöskyddsområdet anser

 jag också påkallade. Programmen för minskning av

 bekämpningsmedelsanvändningen och för reduktion av

 närsaltläckaget ligger fast.

 3.5.2 Naturvårds- och miljöfrågor i svensk

 jordbrukspolitik inför EG

 Min bedömning: Ett svenskt miljöstödssystem

 anpassat till EG:s regelverk bör snarast utarbetas,

 inkluderande bl.a. stöd till s.k. alternativodling.

 Skälen för min bedömning: Omställningskommissionen

 har i april 1993 lämnat sitt tredje betänkande (SOU

 1993:33) Åtgärder för att förbereda Sveriges

 jordbruk och livsmedelsindustri för EG, där bl.a.

 frågan om mål och medel för att bevara ett öppet

 och levande kulturlandskap behandlas.

 Kommissionen konstaterar att det enligt hittills

 gjorda utvärderingar av miljöeffekterna av den

 livsmedelspolitiska reformen inte pågår någon

 nämnvärd nedläggning av jordbruksmark och att

 skogsplantering på åkermark är obetydlig. Trots

 befarade minskningar i antalet nötkreatur som en

 följd av reformen har antalet djur ökat med 60 000.

 En ökning av antalet nötkreatur har skett i landets

 skogs- och mellanbygder, om än i mindre omfattning

 än i slättbyggden.

 Kommissionen redovisar de stöd inom EG som har

 relevans för möjligheterna att bevara det öppna

 landskapet, bl.a. arealstöd. Genom reformen av den

 gemensamma jordbrukspolitiken (CAP) omvandlas jord-

 bruksstödet i huvudsak från prisstöd till

 inkomststöd i form av arealbidrag. Arealbidrag

 lämnas för i princip all odling av jordbruksgrödor

 utom vallodling. Krav på att viss areal ligger i

 träda gäller vid större företag. Arealbidrag lämnas

 även för träda. Särskilt stöd till jordbruket i

 mindre gynnade områden (Less Favoured Areas) kan

 lämnas i form av arealbidrag.

 I kommissionens betänkande redovisas vidare EG:s

 stöd för att bevara odlingslandskapet och minska

 jordbrukets miljöbelastning samt att minska

 överskottsproduktionen. Stöd kan lämnas bl.a. för

 åtgärder som minskar användningen av handelsgödsel

 och bekämpningsmedel, införande av ekologiska

 odlingsmetoder, extensifiering av växtodlingen

 eller bevarande av odlingslandskapet. Stöd kan

 också lämnas för att bevara utrotningshotade

 husdjurraser m.m. Varje medlemsland skall inom de

 angivna ramarna utforma nationella program som

 skall godkännas av EG-kommissionen innan de

 tillämpas. Stödet lämnas genom avtal med

 jordbrukare och delfinansieras upp till en given

 nivå av EG:s garantifond. Medlemsländerna har rätt

 att ge högre ersättning än de i direktivet angivna,

 under förutsättning att det inte har en

 snedvridande effekt på konkurrensförhållandena.

 Kommissionen tar även upp vissa förslag till

 arealstöd i Sverige, bl.a. Naturskyddsföreningens

 förslag till värdedifferentierad arealersättning

 för jordbruksmark. Utgångspunkten är här att

 lantbrukaren skall ersättas för de kollektiva

 nyttigheter som produceras i form av öppet, biotop-

 och artrikt landskap m.m. Ett förslag från

 länsförbunden inom Lantbrukarnas riksförbund i

 södra Sveriges skogs- och mellanbygder om arealer-

 sättning till företag med mjölk- och köttproduktion

 redovisas också. Förslaget innebär att ett

 stödområde för jordbruket i dessa områden inrättas

 och att generell arealersättning lämnas för företag

 med grovfoderkonsumerande djur i syfte att bevara

 odlingslandskapet.

 Kommissionen konstaterar beträffande möjligheterna

 att nå målet om ett rikt och varierat

 odlingslandskap att detta i grunden beror av

 konkurrenskraften för vegetabilieproduktionen och

 för mjölk-, nötkötts- och fårproduktionen (betande

 djur). Därtill kommer de möjligheter det allmänna

 har att i särskild ordning betala för produktionen

 av vissa värden i odlingslandskapet såsom natur-

 och kulturvärden och biologisk mångfald.

 Kommissionen framhåller att utvärderingen av

 miljöeffekterna av det livsmedelspolitiska beslutet

 visar att det inte pågår någon nämnvärd nedläggning

 av jordbruksmark, att antalet nötkreatur ökar och

 att landskapsvårdsprogrammet det närmaste året

 kommer att nå full omfattning. Mot den bakgrunden

 konstaterar kommissionen att odlingslandskapet och

 dess värden inte hotas av den anpassning av

 jordbruket som krävs fram till ett eventuellt

 medlemsskap 1995. I avvaktan på att stödet ersätts

 av EG:s kompletterande miljöåtgärder anser inte

 kommisionen att några förändringar av den nuvarande

 landskapsvårdsersättningen och NOLA-stödet bör

 göras och att resurserna till landskaps-

 vårdsersättning bör hållas minst oförändrade för

 tiden fram till år 1995.

 Det konstateras vidare i betänkandet att de

 pågående EG-förhandlingarna rör flera grundvillkor

 av största betydelse för det svenska

 odlingslandskapet såsom kvoter för olika

 vegetabilieprodukter och för produktion av mjölk,

 nötkött och får. Vidare avgörs i förhandlingarna

 stödet till jordbruket i norra Sverige och vilka

 områden i södra Sverige som skall klassas som

 mindre gynnade och därmed kan komma i åt-njutande

 av särskilda stöd. Kommissionen bedömer att

 konkurrenskraften i dessa produktionsgrenar blir

 god varför kvoternas storlek blir avgörande för

 produktionens omfattning. Vidare bedömer

 kommissionen att anpassningen till EG:s

 jordbrukspolitik inte kommer att påverka möjlig-

 heterna att nå målen om minskat kväveläckage och

 minskad bekämpningsmedelsanvändning. Intensiteten i

 växtodlingen bedöms inte öka eftersom de höjda

 intäkterna härrör från arealbidrag och inte från

 höjda produktpriser. Stöd för olika miljöfrämjande

 åtgärder kan ges för att minska intensitet och

 miljöbelastning i jordbruket.

 Kommissionen anför beträffande arealersättning som

 metod att bevara öppna landskap att arealersättning

 tillämpas i mycket stor omfattning i EG och att

 Sverige som framtida medlem har mycket stora

 möjligheter att använda sig av detta som medel för

 att bevara öppna landskap. Det är därvid av största

 betydelse att skogs- och mellanbygderna bli klassa-

 de som mindre gynnade områden, s.k. Less Favoured

 Areas och att jordbruket i norra Sverige erhåller

 särskilt stöd. Mot denna bakgrund anser

 kommissionen att arealersättning både i Sverige och

 EG är en etablerad metod att bevara öppna landskap

 och finner inte anledning att föreslå nya former

 för arealersättning under tiden fram till ett

 svenskt medlemskap i EG.

 Kommissionen framhåller att det är angeläget att

 arbete snarast påbörjas med att utreda hur stöden

 för bevarande av odlingslandskapet och den

 biologiska mångfalden och kulturvärdena i detta

 landskap skall utformas inom ramen för EG:s

 kompletterande miljöåtgärder. Ett sådant program

 bör samordnas med stöden till jordbruket i norra

 Sverige och till de mindre gynnade områdena i södra

 och mellersta Sverige.

 Jag har redan tidigare (prop. 1992/93:100 bil. 15)

 gjort den bedömningen att ett ersättningssystem av

 typ landskapsvårdsersättningen kommer att bli

 nödvändigt i händelse av ett svenskt EG-medlemskap.

 Liknande system finns i EG och dessa är

 obligatoriska inslag i den gemensamma

 jordbrukspolitiken. Den exakta utformningen av det

 framtida systemet för landskapsvård m.m., liksom

 resursbehov och finansiering får bedömas mot

 bakgrund av de nationella naturvårdsmålen och ovan-

 stående faktorer. Regeringen avser att utreda

 frågan om hur ett svenskt miljöstöd, inklusive stöd

 till s.k. ekologisk odling, skall anpassas till

 EG:s regelverk. I det sammanhanget kommer också

 övriga stöd till jordbruket att bedömas samlat med

 miljöstöden, i syfte att uppnå bästa möjliga

 miljömässiga effekt av den svenska

 jordbrukspolitiken vid ett eventuellt svenskt

 medlemskap i EG. Jag har i dessa frågor samrått med

 jordbruksministern.

 3.5.3 Genresursbevarande i jordbruket

 Min bedömning: Särskilda bevarandeplaner för

 samtliga svenska lantsorter och husdjursraser bör

 upprättas. Resurser bör anvisas till stöd för

 uppbyggnaden av Nordens Ark.

 Skälen för min bedömning: Ett organiserat bevarande

 av växt- och husdjursgenetiska resurser är en

 förutsättning för att kommande generationer skall

 kunna förädla växter och djur för att möta nya

 behov. Vi vet inte nu vilka krav som i framtiden

 kan komma att ställas på jordbrukets kulturväxter

 och djur. Sannolikt kommer t.ex. i fråga om väx-

 terna att ställas ökade krav på att de kan ingå i

 ett mer miljövänligt odlingssystem och att

 kvalitets- och resistensegenskaperna skall förbätt-

 ras. Klimatförändringar kan kräva anpassningar till

 nya odlingsförhållanden. Det är därför nödvändigt

 att bevara dessa oersättliga resurser för

 framtiden.

 De växtgenetiska resurserna omfattar alla våra

 kulturväxter och en stor del av deras vilda

 släktingar, vilka ofta har värdefulla egenskaper

 för förädling av kulturväxterna. Den nya

 gentekniken gör dessutom att en allt större del av

 den biologiska mångfalden kan betraktas som en

 resurs i växtförädlingen, dvs. av omedelbart eller

 potentiellt värde för människan. I modernt jordbruk

 används ett fåtal växtsorter, vilka är starkt

 förädlade med en smal genetisk bas till skillnad

 från de många lantsorter som användes tidigare och

 som har betydligt större genetisk variation.

 Effekten av den snäva genetisk bakgrunden kan bli

 att vissa sorter slås ut helt av växtsjukdomar.

 Växtförädlare har fått gå tillbaka till äldre

 material eller närbesläktade vilda arter för att

 hitta anlag för motståndskraft mot sjukdomar. Det

 är i sådana fall nödvändigt att ha tillgång till

 det genetiska materialet.

 Bevarande av genetiskt material sker bl.a. i

 genbanker över hela världen. De viktigaste

 uppgifterna för genbankerna är att samla in, lagra,

 dokumentera, utvärdera och utbyta genetiskt

 material av de odlade och vilda växterna.

 I Sverige arbetar ett flertal institutioner med

 bevarande av genetiska resurser på växt- och

 husdjursområdet. Nordiska Genbanken är ett centrum

 för bevarande och användning av växtgenetiska

 resurser i de nordiska länderna. Nordiska Genbanken

 arbetar med att bevara och dokumentera den

 genetiska variationen i nordiskt material av

 växtarter, bl.a. i frölager i Sverige och på

 Svalbard. Den information om materialets egenskaper

 som finns lagrad i institutionens databaser är

 fritt tillgänglig och information från andra

 genbanker kan förmedlas via Nordiska Genbanken.

 Även vissa odlarföreningar gör värdefulla insatser

 för att bevara kulturväxter, t.ex. Föreningen

 Sesam.

 Gamla lokalsorter av frukt och potatis har ett

 särskilt kulturhistoriskt värde. Här samarbetar

 Nordiska Genbanken med bl.a. Nordiska museet,

 Julita Gård och olika hembygdsföreningar för att

 exempelvis bevara gamla fruktsorter i sortsamlingar

 i fält. För att öka konkurrenskraften för nordisk

 växtförädling arbetar Nordiska Genbanken även för

 att stimulera nordiskt samarbete och för närvarande

 prioriteras bl.a. användning av bioteknik och

 datateknik inom växtförädlingen. Hög prioritet ges

 även åt projekt som syftar till ett miljövänligare

 jordbruk, t.ex. resistensförädling och studier av

 möjligheterna att via växtförädling minska

 kväveförluster från odlingsmark till den omgivande

 miljön.

 Arbetet med bevarande av det genetiska materialet

 på husdjursområdet bedrivs i huvudsak inom de

 avelsföreningar som finns för ett flertal raser.

 Ansvaret på myndighetsnivå har åvilat

 Lantbruksstyrelsen och sedemera Statens

 jordbruksverk. En rådgivande nämnd, Genbanksnämnden

 för husdjur, finns knuten till Jordbruksverket.

 Arbetet inom myndigheten och nämnden har haft till

 uppgift att initiera och följa upp inventeringar av

 de husdjursraser som är aktuella för

 bevarandeinsatser, att biträda vid upprättande av

 avelsplaner samt att bistå med information och råd-

 givning i genbanksfrågor. Arbetet under senare år

 har framför allt varit inriktat på besiktningar,

 inventeringar och upprättande av avelsplaner för

 ett flertal raser samt framtagande av

 informationsmaterial.

 Bland de raser som ansetts unika för Sverige och

 som därför bör ingå i ett bevarandeprogram ingår

 t.ex. fjällkon och rödkullan vilka är koraser som

 funnits i vårt land under lång tid. Antalet

 fjällkor har sjunkit kontinuerligt på grund av

 ökande konkurrens från mer högavkastande raser. Man

 har dessutom korsat den med andra raser och

 resultatet har blivit att populationen minskat

 kraftigt och nu beräknas bestå av 300-400 kor. En

 särskild avelsplan för flera generationer framåt

 skall nu läggas upp och Genbanksnämnden

 kontrollerar hur infryst sperma används. Bland

 övriga husdjursraser som är föremål för särskilda

 bevarandeinsatser kan märkas fårraser som gutefår,

 ryafår samt flera raser av gås, anka samt svensk

 dvärghöna, gotlandskanin och det nordiska biet.

 Dessutom finns vissa raser som är unika för Sverige

 men vilkas fortlevnad för närvarande inte är hotad,

 t.ex. den nordsvenska hästen, gotlandsrusset,

 pälsfåret och den svenska lantrasgeten.

 Fjällkon är en svensk lantras.

 På husdjursområdet finns ett nordiskt

 genbankssamarbete under en ledningsgrupp med

 representanter från varje nordiskt land. Det

 egentliga bevarandearbetet bedrivs och finansieras

 av varje enskilt land. Sedan april 1991 finns

 dessutom vid Norges Lantbrukshögskola en nordisk

 informationscentral för insamling och lagring av

 upplysningar om genetiska resurser hos nordiska

 husdjur.

 Även fristående organisationer, såsom

 avelsföreningar, Världsnaturfonden,

 Naturskyddsföreningen och Nordens Ark, bedriver ett

 betydelsefullt artbevarandearbete på

 husdjursområdet. Världsnaturfonden tillhör de som

 satsat mest resurser på husdjursrasers bevarande

 under senare år. Nordens Ark är en stiftelse som

 vid sin anläggning vid Åby Säteri i Sotenäs kommun

 bedriver avelsarbete för att söka rädda och bevara

 utrotningshotade svenska och utländska djurarter.

 Verksamheten är nyligen startad och intar med sina

 internationella dimensioner en särställning bland

 verksamheter med denna inriktning i Sverige och är

 en av två sådana anläggningar i Europa. Jag anser

 det viktigt att denna verksamhet ges en god start

 och bedömer därför att resurser bör avsättas som en

 engångsanvisning till stöd för uppbyggnaden av

 verksamheten. Inom kort bör den publika delen av

 verksamheten kunna generera tillräckligt med

 intäkter.

 Enligt min bedömning bedrivs redan i dag ett

 omfattande arbete av stor betydelse för bevarande

 av den genetiska mångfalden i jordbruket. Jag anser

 dock att bevarandeplaner bör upprättas för alla

 arter av husdjur och lantraser för vilka Sverige

 kan anses ha ett särskilt ansvar. Den pågående

 landstudien om biologisk mångfald får visa om

 ytterligare insatser behövs för att Sverige skall

 uppfylla sina förpliktelser under konventionen om

 biologisk mångfald.

 3.6 Planering och säkerställande av grönområden i

 tätorter

 Min bedömning: Formerna för att långsiktigt bevara

 och utveckla grönområden i eller i anslutning till

 städer och tätorter behöver utredas liksom åtgärder

 för att främja nya arbetssätt och samverkansformer

 i fråga om förvaltning och skötsel av parker och

 grönområden. Utredningen om en översyn av plan- och

 bygglagen (Dir. 1992:104) bör därför ges

 tilläggsdirektiv med denna innebörd.

 Skälen för min bedömning: Tillgång till en rik och

 varierad natur är en grundläggande faktor för

 människors fysiska och psykiska välbefinnande.

 Särskilt för boende i tätorter, som utgör 86 % av

 Sveriges befolkning, är natur- och grönområden i

 och i anslutning till den byggda miljön av

 avgörande betydelse för en god livsmiljö. Natur-

 och grönområden är grundläggande inte enbart med

 hänsyn till behoven för rekreation och friluftsliv,

 utan även för att ge dagliga naturupplevelser och

 berika vardagsmiljön. Under senare år har vi

 alltmer uppmärksammats på hälsoaspekterna i fråga

 om parker och grönområden. Stora grupper av

 tätortsbefolkningen - inte minst barn och äldre -

 är helt beroende av vardagskontakt med natur i

 eller i omedelbar anslutning till bostadsområdet.

 Vardagskontakt med grönområden ökar förståelsen för

 naturens kretslopp och därmed även för en

 omställning av hela samhället.

 I detta sammanhang bör även grönområdenas

 betydelse för livsmiljön i tätorterna från andra

 aspekter framhållas. Parker och grönområden är

 ofta bärare av kulturhistoriska värden och bidrar

 till att ge städerna identitet och karaktär. Träd,

 växter och grönområden har också viktiga funktioner

 för miljösituationen i tätorterna, bl.a. genom att

 förbättra klimat och luftkvalitet och ingå i

 stadens tekniska försörjningssystem, t.ex. i

 dagvattenhanteringen.

 Våra städer och tätorter rymmer ofta en unik flora

 och fauna, som i väsentliga avseenden skiljer sig

 från omgivande landsbygdsområden. En förutsättning

 för den biologiska mångfalden i tätorterna är en

 rik tillgång till natur- och grönområden. Dessa bör

 innehålla såväl träd, buskar och annan vegetation i

 den byggda närmiljön som grönområden och parker i

 nära anslutning till bostads- och arbetsområden och

 större natur- och strövområden i tätorternas

 omedelbara närhet. Den byggda miljön - bebyggelse,

 trafikleder och andra anläggningar - påverkar

 emellertid omgivande natur på flera sätt.

 Det är allvarligt att utbyggnaden i våra tätorter

 alltmer tagit i anspråk parker, grönområden och

 annan obebyggd mark. Under de senaste tjugo åren

 har den obebyggda markens andel av tätorterna

 minskat från nästan 45 % till 38 % (jfr. prop.

 1992/93:100, bil. 15). Störst har minskningen varit

 tätorter med mer än 10 000 invånare. Boverket och

 Naturvårdsverket har på regeringens uppdrag bl.a.

 behandlat frågor om grönområden och

 förutsättningarna för biologisk mångfald i våra tre

 storstadsområden (Storstadsuppdraget, Boverket 1992

 samt Storstädernas miljö, Naturvårdsverkets rapport

 4 159). Verken anser bl.a. att den planerade

 expansionen i storstadsområdena riskerar att

 påverka den biologiska mångfalden och minska

 grönområdena. Också i övriga städer och tätorter

 finns det risk för att utvecklingen av bebyggelse

 m.m. kommer i konflikt med önskemålen om att bevara

 biologisk mångfald.

 En grundläggande förutsättning för att bevara och

 utveckla den biologiska mångfalden i tätorter är

 att slå vakt om en variationsrikedom i fråga om

 grönområden, säkerställa gröna stråk och förstärka

 sambanden mellan olika sorters grönområden såväl

 inom som utanför tätorterna. En förutseende

 samhällsplanering kan i hög grad medverka till att

 skydda och utveckla den biologiska mångfalden och

 att förebygga skador i naturmiljön. Den kommunala

 fysiska planeringen kan ge ökade kunskaper om

 naturvärden och om ekologiska förutsättningar samt

 underlag i fråga om lokalisering eller utformning

 av bebyggelse som tar hänsyn till den biologiska

 mångfalden och skilda kulturvärden. En möjlighet,

 som alltför ofta förbises, är att utnyttja grönom-

 råden och vattenytor för att anpassa tekniska

 försörjningssystem till naturens kretslopp eller

 att utveckla nya grönområden i den byggda miljön.

 Boverket och Naturvårdsverket betonar i sina

 rapporter att kommunerna behöver samverka i

 planeringen för att kunna säkerställa större,

 sammanhängande grönområden och ta nödvändig hänsyn

 till natur- och kulturvärden. Verken anser vidare

 att kommunernas planering av bebyggelseutvecklingen

 behöver samordnas med planeringen av trafikleder

 och av den övergripande infrastrukturen.

 De förebyggande planeringsinsatserna för

 tätorternas grönområden behöver emellertid ofta

 kompletteras med åtgärder för bevarande och

 säkerställande. Regler som ger stöd för att skydda

 och bevara grönområden i tätorter finns i olika

 lagar. Ansvaret för planering och beslut om

 byggande enligt plan- och bygglagen (1987:10), PBL,

 ligger i första hand på kommunerna. Kommunerna har

 vidare ett grundläggande ansvar för

 naturvårdsarbetet enligt naturvårdslagen. Lagen

 (1987:12)om hushållning med naturresurser, NRL, ger

 övergripande utgångspunkter för myndigheternas

 planering samt för beslut om mark- och vattenan-

 vändningen. För begränsade områden, t.ex. parker

 med samlade kultur- och naturvärden, kan i vissa

 fall bestämmelserna i lagen (1988:950) om

 kulturminnen användas.

 Bristerna i lagstiftningen för säkerställande och

 skydd av parker och grönområden i tätorter har

 uppmärksammats i olika sammanhang under senare år.

 Boverket och Naturvårdsverket har i sina

 storstadsuppdrag pekat på generella brister i fråga

 om regler och styrmedel, bl.a. för mellankommunal

 samverkan, för tätortsnära jord- och skogsbruk,

 ersättningsfrågor etc. Verken anser att det behövs

 ytterligare skyddsinstrument för att långsiktigt

 säkra betydelsefulla delar av parker och stadsnära

 grönområden. I miljöskyddskommitténs betänkande,

 Miljöbalk (SOU 1993:27), behandlas bl.a.

 naturvårdslagens bestämmelser för skydd och

 bevarande av den biologiska mångfalden. Kommittén

 lämnar emellertid inga förslag som rör skydd och

 utveckling av grönområden i eller i anslutning till

 tätorter. Frågan om möjligheterna att skydda cen-

 trala parkområden har även aktualiserats för

 Haga-Brunnsvikenområdet i Stockholms och Solna

 kommuner. Riksdagen har vid flera tillfällen

 behandlat skyddet av Haga-Brunnsviken. Regeringen

 beslutade den 21 november 1991 med stöd av 6 kap. 2

 § NRL att de bägge kommunerna skall redovisa hur de

 i sin planering enligt plan- och bygglagen avser

 att tillgodose naturvårdens, kulturminnesvårdens

 och friluftslivets intressen i området. Kommunernas

 redovisning kan komma att ge underlag för ett

 eventuellt ställningstagande till behovet av

 ändringar i lagstiftningen för att skydda större,

 sammanhängande parkområden med samlade natur-,

 kultur- och friluftslivsvärden.

 Berguven häckar i Ekoparken i centrala Stockholm.

 I detta sammanhang bör även betydelsen av

 forskning och metodutveckling om planering och

 säkerställande av tätorternas grönområden betonas.

 Tillräckliga kunskaper och utvecklade metoder är

 naturligtvis grundläggande för att företag,

 kommuner och myndigheter skall kunna ta erforderlig

 hänsyn till önskemålen om en biologisk mångfald i

 den byggda miljön. Under senare år har omfattande

 forsknings- och utvecklingsinsatser i fråga om

 planering och förvaltning av städernas grönområden

 bedrivits. Inte minst kommunerna har i samband med

 arbetet med översiktsplaner enligt PBL utvecklat

 former för att på ett sammanhållet och

 sektorsövergripande sätt säkerställa och utveckla

 grönområden i tätorterna. Alltfler kommuner har

 byggt upp ekologisk kompetens och förbättrat

 kunskaperna om ekologiska samband. Värdefulla

 forskningsinsatser har genomförts, bl.a. med stöd

 av medel från Statens råd för byggforskning.

 Riksdagen har genom sitt ställningstagande till

 forskningspropositionen (prop. 1992/93:170, bet.

 1992/93:JoU18, rskr.1992/93:398) beslutat anslå

 särskilda medel för forskning om grönytor.

 Därigenom ges grund för att stödja forskning med

 inriktning på sektorsövergripande frågor om plane-

 ring och förvaltning av grönområden i den byggda

 miljön. Också miljömyndigheterna medverkar till att

 utveckla metoder för att stödja kommunernas arbete.

 Bl.a. kan nämnas att Boverket i samarbete med

 Naturvårdsverket nyligen har inlett ett projekt -

 "Stadens parker och grönområden".

 Sammanfattningsvis anser jag att det finns behov

 av en belysning av förutsättningarna för att skydda

 och utveckla parker och grönområden i tätorter.

 Dessa områden kan hotas av såväl tätorternas

 utveckling som av utbyggnaden av

 kommunikationsleder och andra trafikanläggningar.

 För att slå vakt om livsmiljön för människor och

 djur och skydda sådana samlade kultur- och

 naturvärden som utgör en viktig del av städernas

 karaktär behöver natur- och grönområden - den gröna

 strukturen - ges en ökad tyngd i

 samhällsplaneringen. Åtgärder för att främja

 planering, säkerställande och förvaltning av den

 gröna strukturen behöver samordnas och stärkas.

 Lagstiftningen är splittrad och inte ändamålsenlig

 i arbetet för att främja bevarande och utveckling

 av grönområden i tätorterna. Det behövs en samlad

 bild av kunskapsläget som underlag för bedömning av

 behovet av fortsatt utvecklingsarbete.

 Bestämmelserna i plan- och bygglagen ger de

 grundläggande utgångspunkterna för kommunernas

 möjligheter att utveckla en strategi för

 grönområden i tätorter. I utredningen om översyn av

 plan- och bygglagen (Dir. 1992:104) skall bl.a.

 övervägas hur miljöproblem kan förebyggas och

 miljökvaliteter värnas i våra städer och tätorter.

 Med nuvarande direktiv kan utredningen emellertid

 inte förväntas ge en samlad bild av hur de olika

 lagar som ger stöd för kommunernas planering och

 säkerställande av grönområden kan förbättras. Bl.a.

 behöver hinder i lagstiftningen för att underlätta

 mellankomunal samverkan belysas och förslag till

 att stärka skyddsinstrumenten i olika lagar

 övervägas. Vidare behöver formerna för förvaltning

 och skötsel av grönområden övervägas. Direktiven

 för utredningen avses därför inom kort kompletteras

 i syfte att få en bred belysning av hur den

 biologiska mångfalden i tätorter kan främjas.

 Jag har i denna fråga samrått med statsrådet

[REDACTED_EFTERNAMN].

 4 HemställanMed hänvisning till vad jag nu anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

 att

 1. anta förslaget till lag om ändring i

 naturvårdslagen (1964:822, avsnitt 3.3),

 2. godkänna den av mig föreslagna strategin för

 biologisk mångfald (avsnitt 2).

 Vidare hemställer jag att regeringen bereder

 riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har

 anfört om

 3. att etablera ett centrum samt att inrätta en

 kommitté för forskning om biologisk mångfald

 (avsnitt 2.6),

 4. att genomföra en informationskampanj om

 biologisk mångfald inom jordbruksområdet (avsnitt

 2.7),

 5. att Sverige aktivt bör verka för ett protokoll

 om biosäkerhet under konventionen om biologisk

 mångfald (avsnitt 2.8),

 6. att regler för miljökonsekvensbeskrivningar i

 jordbruket bör införas (avsnitt 2.9),

 7. att den riksomfattande våtmarksinventeringen

 slutförs genom inventering av Norrbottens län

 (avsnitt 3.2),

 8. att ett svenskt system för miljöstöd anpassat

 till EG:s regelverk snarast bör utarbetas (avsnitt

 3.5.2),

 9. att bevarandeplaner för samtliga svenska

 lantraser och husdjursraser upprättas (avsnitt

 3.5.3).

 Förslag till

 Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

 Härigenom föreskrivs att det i naturvårdslagen

 (1964:822)[1] skall införas en ny paragraf, 43 a §,

 av följande lydelse.

 43 a §

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Regeringen får förordna

 att de befogenheter som

 länsstyrelsen har

 enligt 20 och 39 §§ i

 stället skall utövas av

 skogsvårdsstyrelsen.

 ___________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1991:641

 UtrikesdepartementetUtdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 23 september 1993

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anmälan till proposition om en strategi för biolo-

 gisk mångfald

 Biologisk mångfald och u-landsbistånd

 Som tidigare anförts denna dag av miljöministern

 har en konvention om biologisk mångfald underteck-

 nats vid Förenta Nationernas konferens om miljö och

 utveckling i Rio de Janeiro år 1992. Regeringen har

 i propositionen om godkännande av konventionen om

 biologisk mångfald (prop. 1992/93:227) föreslagit

 ett godkännande av konventionen. Konventionen

 innebär bl.a. åtganden att stödja

 utvecklingsländernas ansträngningar att bevara och

 hållbart nyttja den biologiska mångfalden.

 Konventionen kan enligt min bedömning komma att

 medföra väsentligt förändrade förutsättningar och

 skapa nya möjligheter för delar av det svenska

 biståndsarbetet och jag kommer att i det följande

 redogöra för dessa förändrade förhållanden.

 1. UtgångspunkterDen största biologiska mångfalden

 finns i utvecklingsländerna. De tropiska skogarna

 och de marina ekosystemen med korallrev och mang-

 roveträsk innehåller den största delen av världens

 djur- och växtarter.

 Tropiska regnskogar tillhör de mest artrika

 ekosystemen på jorden.

 Huvuddelen av jordens växtgenetiska resurser av

 betydelse för livsmedelsproduktion och jordbruk

 återfinns också i u-landsregioner, inom områden som

 hyser stor genetisk variation av grödor av stor

 betydelsen för världens livsmedelsförsörjning (s.k.

 Vavilov-centra).

 Denna rika mångfald är på många håll utsatt för

 allvarliga hot genom utarmning och genetisk

 erosion. Bland orsakerna märks brister i ägande-

 och nyttjanderättsstrukturer, som bl.a. kan leda

 till olämplig mark-användning samt icke hållbart

 nyttjande av biologiska resurser, bl.a. i skogs-

 bruk, jordbruk och fiske.

 De ekonomiska motiven för utvecklingsländerna att

 investera i en bevarad biologisk mångfald har varit

 svaga. Mångfaldens betydelse för ekosystemens

 funktion samt vikten och värdet av de ekologiska

 tjänster som ekosystemen svarar för, är i stort

 sett okänd.

 De genetiska resurserna har varit fritt

 tillgängliga. De har betraktats som en offentligt

 tillgänglig resurs, en mänsklighetens gemensamma

 arvedel. Konventionen om biologisk mångfald innebär

 en förändring av detta synsätt. Dess ikraftträdande

 skapar förutsättningar för framväxten av ekonomiska

 incitament för u-länderna att bevara den biologiska

 mångfalden. Det internationella flödet av genetiska

 resurser skall enligt konventionen baseras på

 ömsesidigt överenskomna villkor. Dessa villkor

 skall leda till en rimlig och rättvis fördelning av

 resultat och vinster som uppstår av utnyttjandet av

 u-ländernas rika genresurser. Den biologiska

 mångfalden kan härigenom bli en för u-länderna

 väsentlig och av i-länderna efterfrågad tillgång av

 betydande ekonomiskt värde.

 Utvecklingen av det kommersiella utnyttjandet av

 u-ländernas genetiska resurser har hittills i

 första hand skett i i-länderna. Förädlingsvärdet

 hos produkter baserade på genetiska resurser är

 betydande. Slutprodukternas marknadsvärde är högt.

 Omfattningen av förädlingen och dess ekonomiska

 värde har ökat till följd av den moderna

 bioteknikens framväxt. Bakom denna trend ligger

 också förstärkningar av det immaterialrättsliga

 skyddet, bl.a. patent, inom det biologiska området

 och då särskilt för utvecklade genetiska resurser.

 Trenden kan förväntas fortsätta i takt med

 bioteknikens utveckling och dess växande

 tillämpning i industrin, i första hand

 läkemedelsindustrin, samt i industriell växtför-

 ädling och utsädesproduktion. Det industriella

 utnyttjandet av biotekniken bedöms allmänt kunna

 utvecklas till en mycket betydande industrisektor

 under de närmaste årtiondena.

 U-länderna har under förhandlingarna om

 konventionen om biologisk mångfald markerat sitt

 starka intresse av att bygga upp den egna kapaci-

 teten att själva förädla de genetiska resurserna.

 De har framhållit att de härigenom bäst kan öka sin

 andel av de resultat och vinster som ett växande

 utnyttjande av deras genetiska resurser kan leda

 till. Ju högre förädlingsvärde de själva kan skapa,

 desto förmånligare villkor kan de uppnå vid

 förhandlingar om ersättning för överföringen av

 genetiska resurser till i-länderna.

 Tekniskt samarbete har mot denna bakgrund betonats

 i konventionen. Stöd till tekniköverföring till

 u-länderna har framhållits som en väsentlig uppgift

 för konventionens finansiella mekanism. Förslag om

 tekniskt samarbete och tekniköverföring kan

 förväntas få en central plats i u-ländernas

 utgångsbud inför bilaterala eller multilaterala

 förhandlingar om villkor för överföring av

 genetiska resurser till i-länderna.

 Landstudier om biologisk mångfald har genomförts i

 ett flertal u-länder och Sverige har finansierat en

 sådan studie i Uganda (avsnitt 2.5).

 Landstudiearbetet fortsätter och studier kan

 förväntas genomföras i de flesta u- och i-länder.

 Landstudierna redovisar kunskapsläget rörande den

 biologiska mångfalden, både vad gäller den vilda

 och den domesticerade, samt hoten mot mångfalden.

 Studierna lägger grunden för utveckling av

 nationella handlingsplaner eller program för

 bevarande av biologisk mångfald och ett hållbart

 nyttjande av de biologiska resurserna. Sverige har

 i den förberedande kommittén inför UNCED och inom

 FAO tagit initiativ till att genomföra särskilda

 fördjupade landstudier om de växtgenetiska

 resurserna av betydelse för livsmedelsproduktionen

 och jordbruket. Dessa studier kommer att omfatta

 bl.a. insatser för växtförädling och

 utsädesproduktion. De avses ingå som ett led i

 förberedelserna för 1995 års konferens inom FAO:s

 ram om växtgenetiska resurser och bidra till

 utvecklingen av nationella aktionsplaner på detta

 område. Sverige har lämnat särskilt stöd till

 utvecklingsländernas förberedelser inför

 konferensen.

 De nationella handlingsplanerna blir

 huvudinstrumentet för u-ländernas arbete att

 uppfylla sina åtaganden enligt konventionen. I

 vilken utsträckning de kommer att kunna uppfylla

 konventionens bestämmelser kommer att bli beroende

 av resursflödet via konventionens finansiella

 mekanism samt från bilateralt och multilateralt

 utvecklingssamarbete. Det kommer också att vara

 avhängigt av utvecklingen av de ömsesidigt

 överenskomna villkoren för överföring av

 u-ländernas genetiska resurser till i-länderna i

 riktning mot en rättvis fördelning av resultat och

 vinster av utnyttjandet av dessa resurser.

 Kapaciteten att kartlägga, taxonomiskt beskriva,

 karakterisera, tekniskt vidareförädla, rättsligt

 skydda och marknadsföra de genetiska resurserna

 måste byggas upp om dessa resursers fulla

 ekonomiska potential skall kunna förverkligas.

 Detta bör gå hand i hand med en uppbyggnad av

 kapaciteten att bevara den biologiska mångfalden

 och att hållbart nyttja de biologiska resurserna.

 För att denna process skall bli framgångsrik

 erfordras en aktiv involvering av

 lokalbefolkningar, inklusive urbefolkningar.

 Åtgärder för bevarande och hållbart nyttjande med

 aktivt deltagande av lokalbefolkningar måste

 sålunda kopplas till program för att öka den egna

 andelen av resultat och vinster av nyttjandet av de

 genetiska resurserna. Tyngdpunkten i de samlade

 nationella programmen kommer att bli beroende av de

 genetiska resursernas karaktär i landet.

 I u-länder som förfogar över ett rikt genetiskt

 material av betydelse för jordbruket och

 livsmedelsproduktionen blir kopplingen till

 växtförädling och utsädesproduktion av central

 betydelse. Åtgärder för att bevara

 jordbruksgrödornas vilda släktingar i genreservat i

 "naturliga" ekosystem liksom bevarande av de

 genetiskt betydelsefulla lantraserna i ett

 bevarandeinriktat självhushållningsjordbruk blir

 väsentliga. För att dessa åtgärder skall bli

 framgångsrika erfordras kopplingar till och

 satsningar på en lokalt förankrad växtförädling för

 att höja avkastningen i självhushållningsjordbruket

 och på en förädling av elitsorter som i ökande

 utsträckning bygger på de egna ekologiska

 regionernas genetiska material. Detta kommer att

 påverka karaktären och inriktning av det genetiska

 material som behöver hållas i nationella och

 regionala genbanker i u-landsregionerna.

 Den biologiska mångfald som i huvudsak återfinns i

 u-länder med extremt artrika ekosystem är av

 särskilt intresse för läkemedelsindustrin och annan

 industri som bygger sin verksamhet på den moderna

 biotekniken. Åtgärderna för att bevara och

 vidareförädla genetiska resurser av intresse för

 bioteknikindustrin och läkemedelsindustrin skiljer

 sig i betydande avseende från dem som vidtas för

 att bevara den biologiska mångfald som är av

 intresse för jordbruk och livsmedelsproduktion.

 Kravet på taxonomisk expertis för kartläggning och

 beskrivning av den biologiska mångfalden är

 betydligt större. U-ländernas kapacitet på detta

 viktiga område kan förstärkas genom utbildning av

 s.k. parataxonomister, dvs. snabbutbildade

 taxonomister utan formell akademisk träning, inom

 ramen för nationella program för "prospektering" av

 biologiska resurser. I ett inledningsskede torde

 dock insatser av taxonomisk expertis från

 i-länderna i betydande omfattning erfordras. Genom

 de nya förutsättningar för ekonomiskt utnyttjande

 av genetiska resurser som skapats, bl.a. av

 konventionen, får det taxonomiska arbetet en ekono-

 misk dimension. En analogi kan göras till de

 taxonomiska insatser i Sverige och internationellt

 som på 1700-talet gjordes av Carl von Linné och

 hans lärljungar i syfte att kartlägga organismer av

 potentiellt ekonomiskt värde.

 Carl von Linné (1707-1778).

 Prospekteringsprogram kan utvecklas till att

 innefatta aktiviteter för förädling och

 vidareutveckling samt marknadsföring av de

 genetiska resurserna. Det första ledet i

 förädlingsarbetet, efter den taxonomiska

 beskrivningen, utgörs av en karakterisering av

 resurserna. Denna kan vara av ekologisk såväl som

 kemisk art. Den kan bygga på lokalbefolkningars

 kunskaper och inte minst på erfarenheter och

 kunnande hos ursprungsbefolkningen som i hög grad

 nyttjar de "naturliga" ekosystemens genetiska

 resurser. Detta inkluderar bl.a. omfattande

 etnofarmakologiska kunskaper om traditionell

 medicinsk användning i den s.k. folkmedicinen.

 Varje nytt lager information om de genetiska

 resurserna som karakteriseringsprocessen tillför

 innebär en förädling som ökar marknadsvärdet.

 Karakteriseringen kan också ske i kemiska

 laboratorier.

 De följande leden i växtförädlingsprocessen kan

 innebära utveckling av medicinska produkter med

 hjälp av bioteknik. Prospekteringen av de

 biologiska resurserna kopplas härigenom till den

 nationella politiken på bioteknikområdet.

 Bevarandet av de genetiska resurserna kan ske i

 särskilda genreservat underkastade områdesskydd.

 Det kan också kopplas till ett hållbart nyttjande

 av skogen som är förenligt med bevarande av den

 biologiska mångfalden. Mobiliseringen av

 lokalbefolkningen är lika väsentligt på detta

 område som inom den jordbruksanknutna biologiska

 mångfalden, vad avser såväl hållbart nyttjande som

 parataxonomiskt arbete och

 karakteriseringsinsatser.

 Costa Rica är ett föregångsland vad gäller

 prospektering av biologisk mångfald. Dess

 nationella institut för biologisk mångfald (INBio)

 är pionjärer på området. De arbetar med att

 dokumentera Costa Ricas djur-och växtvärld, samt

 söker utveckla nya, innovativa vägar att utnyttja

 den biologiska mångfalden på ett hållbart sätt.

 Verksamheten erhåller ekonomiskt stöd från SIDA.

 INBio:s verksamhet äe tt exempel som visar på ett

 framtida behov av regionalt och globalt samarbete

 med andra artrika u-länder för marknadsföring,

 bl.a. genom sammankoppling av nationella register

 över den biologiska mångfalden, juridiskt samarbete

 i de viktiga och komplicerade immaterialrättsliga

 frågorna samt tekniskt samarbete för att följa den

 internationella utvecklingen inom bioteknikområdet

 i syfte att ge underlag dels för prioriteringar i

 det tids- och arbetskrävande taxonomiska arbetet,

 dels för teknikvärdering inom bioteknikområdet. En

 sådan teknikvärdering kan vara värdefull för att

 tekniköverföring till u-länderna skall bli

 framgångsrik. Samarbete kan också innefatta

 utveckling av modellavtal och stöd till

 förhandlingar med de ofta mycket stora

 avnämarföretagen, i första hand den transnationella

 läkemedelsindustrin. En viktig fråga för

 internationellt samarbete mellan genrika u-länder

 gäller fördelning av resultat och vinster av

 utnyttjandet av genetiska resurser som insamlats i

 två eller flera u-länder.

 U-ländernas ansträngningar att bevara den

 biologiska mångfalden måste ske i samklang med

 strävandena till en ekonomiska och social

 utveckling som kan försörja ländernas innevånare.

 Naturresurserna bör brukas på ett sådant sätt att

 den biologiska mångfalden inte reduceras eller att

 ekosystemens funktion hotas. Det ställer krav på i

 synnerhet utvecklingen av de areella näringarna som

 idag på många håll i u-länderna utarmar den

 biologiska mångfalden. Introduktionen av nya ut-

 säden och produktionsmetoder som kräver insats av

 stora mängder kemikalier, energi och sötvatten

 leder till en utslagning av de lokala lantsorter

 som är väl anpassade till den lokala ekosystemen.

 Storskaliga skogsavverkningar eliminerar på ett

 oåterkalleligt sätt väldiga biologiska och

 genetiska resurser. Utnyttjandet av de kustområden

 inom vilka ett växande antal människor finner sin

 bäring hotad genom överfiskning och fysisk

 förstöring av de viktiga marina ekosystemen med

 dess rika biologiska mångfald.

 En utveckling av de areella näringarna baserad på

 traditionella brukningsmetoder med aktiv

 involvering av lokala samhällen blir en viktig

 komponent i u-ländernas ansträngningar att bevara

 den biologiska mångfalden. Utveckling, införsel och

 användning av ny teknik för högre varaktig

 avkastning i jordbruket måste ske efter prövning av

 effekterna på den biologiska mångfalden och på

 ekossystemens funktion. En sådan prövning

 förutsätter en uppbyggnad av kunskapsnivån genom

 forskning om den biologiska mångfalden och dess

 relationer till ekosystemens funktion samt om

 relationerna mellan mångfalden och olika

 traditionella och moderna naturbrukningsformer.

 Framgång för u-länderna i dessa strävanden kommer

 endast att kunna säkras genom en långsiktig kapaci-

 tetsuppbyggnad på alla nivåer.

 Den biologiska mångfalden är i många u-länder nära

 koplad till traditionella kulturella aspekter och

 den lokala samhällsstrukturen. Majoriteten av de

 flesta u-länders befolkningar bor på landsbygden

 och är beroende av den egna biologiska mångfalden,

 särskilt de lokala växtsorternas och lantrasernas

 genetiska mångfald, för sin försörjning. Ursprungs-

 befolkningar i många u-länder bygger sin existens

 på de naturliga skogsekosystemens rika biologiska

 resurser. Bevarandet av den biologiska mångfalden

 är inbyggd i deras kulturer och i deras

 samhällsorganisation. Den är ofta en grundval för

 den lokala demokratin. Ett ömsesidigt

 beroendeförhållande finns. Att hållbart nyttja den

 och bevar den biologiska mångfalden är en viktig

 förutsättning för att kunna bevara den

 traditionella kulturen och den lokala

 samhällstrukturen. Omvänt kan sägas att den

 traditionella kulturen och den lokala demokratin är

 väsentliga för att kunna bevara den biologiska

 mångfalden.

 Den internationella normbildningen rörande

 bevarande och hållbart nyttjande av biologisk

 mångfald kommer att ske inom konventionens organ.

 Den domesticerade biologisk mångfalden, och då i

 första hand de växtgenetiska resurserna inom

 jordbruket, tillhör FAO:s ansvarsområde och

 behandlas i dess kommission för växtgenetiska

 resurser. Kommissionens arbete kommer under de

 närmaste åren att fokuseras på förberedelserna för

 1995 års konferens om växtgenetiska resurser.

 Förberedelseprocessens tyngdpunkt ligger i de

 enskilda länderna, och då i hög grad i u-länderna

 som besitter världens stora tillgångar inom

 jordbrukets biologiska mångfald. De multilaterala

 biståndsorganen gör betydande insatser på den

 biologiska mångfaldens område. Av särskild

 betydelse vad gäller insatser i syfte att bevara

 och hållbart nyttja de växtgenetiska resurserna av

 särskild betydelse för jordbruket är den

 konsultativa gruppen för internationell

 jordbruksforskning (CGIAR) med dess många regionala

 forskningscentra med välfyllda genbanker. Kon-

 ventionens effekter på CGIAR:s funktioner kan

 förväntas bli betydande, bl.a. till följd av ett

 svenskt initiativ i FAO som har lett till beslut om

 att inom ramen för förberedelserna för FAO:s

 konferens om växtgenetiska resurser år 1995 inleda

 överläggningar om villkoren för tillträde till i

 första hand utvecklingsländernas växtgenetiska

 resurser i enlighet med överenskommelserna i

 konventionen om biologisk mångfald.

 Konventionens finansieringsmekanism är, fram tills

 dess annat bestäms av partskonferensen, den globala

 miljöfonden (GEF). Via GEF kommer de u-länder som

 är parter till konventionen att kunna söka stöd för

 att utveckla och genomföra nationella

 handlingsplaner eller program och projekt för

 bevarande av biologisk mångfald och hållbart

 nyttjande av dess komponenter. En strävan bör vara

 att också annat multilaterlat och bilaterlat

 utvecklingssamarbete till stöd för biologisk

 mångfald bygger på de nationella planerna och

 redovisas till konventionens partskonferens.

 2 Svenska internationella insatser för bevarande

 och hållbart nyttjande av biologisk mångfald

 Min bedömning: Förutsättningarna för det svenska

 utvecklingssamarbetet inom områden av relevans för

 bevarande och hållbart nyttjande av biologisk

 mångfald bör utredas mot bakgrund av konventionen

 om biologisk mångfald. Jag avser att återkomma till

 detta i ett mer övergripande sammanhang.

 Skälen för min bedömning: Det svenska

 utvecklingsbiståndet som kanaliseras direkt till

 enskilda u-länder via SIDA och SAREC innefattar

 program till stöd för u-ländernas arbete för att

 bevara den biologiska mångfalden. Inom ramen för

 detta bilaterala utvecklingssamarbete lämnar

 Sverige stöd till en utveckling i linje med

 konventionen om biologisk mångfald. SIDA:s och

 SAREC:s omfattande verksamhet med relevans för

 bevarande och hållbart nyttjande av biologisk

 mångfald redovisas i myndigheternas skrivelser till

 regeringen med redovisning av uppföljningen av FNs

 konferens om miljö och utveckling.

 Som exempel kan nämnas det 20-åriga projekt som de

 fem nordiska länderna gemensamt stödjer i syfte att

 bygga upp en regional genbank för några länder i

 södra Afrika (Angola Botswana, Malawi, Lesotho,

 Mozambique, Namibia, Swaziland, Tanzania, Zambia

 och Zimbabwe). Nordiska Genbanken ansvara för det

 praktiska genomförandet och står som modell för

 regionalt samarbete.

 Ikraftträdandet av konventionen om biologisk

 mångfald öppnar nya möjligheter för u-länderna att

 utveckla aktiviteter som leder till ett lönsamt

 nyttjande av sina rika genetiska resurser. Detta

 gäller såväl den jordbruksrelaterade biologiska

 mångfalden som de "naturliga" ekosystemens

 genetiska resurser av intresse för

 läkemedelsindustrin och annan industriell

 tillämpning av den moderna biotekniken. De största

 möjligheterna är kopplade till aktiviteter för egen

 vidareförädling av de genetiska resurserna.

 U-ländernas möjligheter att förädla de egna

 genetiska resurserna är kopplat till

 tekniköverföring från i-länderna i enlighet med

 konventionen. Sådan tekniköverföring skall kunna

 stödjas av konventionens finansieringsmekanism.

 Också annat multilateralt och bilateralt utveck-

 lingssamarbete kan förväntas stödja

 tekniköverföring för förädling av u-ländernas

 genetiska resurser.

 Mot bakgrund av frågans betydelse och omfattning

 anser jag att en utredning bör göras av det svenska

 biståndet och det svenska agerandet i den

 internationella normbildningen, i första hand inom

 FN-systemet. Jag avser att återkomma till denna

 fråga i ett mer övergripande sammanhang.

 3 HemställanMed hänvisning till vad jag nu anfört

 hemställer jag att regeringen ger riksdagen

 tillfälle att ta del av vad jag anfört om behovet

 av en utredning om det svenska utvecklingsbiståndet

 mot bakgrund av bl.a. konventionen om biologisk

 mångfald.

 InnehållsförteckningEN STRATEGI FÖR BIOLOGISK

 MÅNGFALD

 Propositionens huvudsakliga innehåll..............1

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 23 september 1993.............................2

 Bilaga 1 Miljö- och naturresursdepartementets

 ansvarsområde

 1. Utgångspunkter.................................3

 1.1 Ekologiska grunder.........................4

 1.2 Ekonomisk värdering av biologisk mångfald..5

 1.3 Biologisk mångfald i Sverige - situation och

 trender..........................................13

 2. Sveriges strategi för bevarande av biologisk

 mångfald.........................................16

 2.1 Sektoransvarets tillämpning...............18

 2.2 Bevarande av biologisk mångfald

 inom olika samhällssektorer m.m...........21

 2.3 Naturvårdens roll i strategin.............29

 2.4 Mål för naturvårdsarbetet.................31

 2.5 Aktionsplaner för biologisk mångfald......32

 2.6 Forskning om biologisk mångfald ........ 34

 2.7 Informations- och utbildningsinsatser.....37

 2.8 Miljömässigt säker hantering av

 biotekniska organismer och främmande arter39

 2.9 Miljökonsekvensbeskrivningar..............41

 2.10Internationell uppföljning................42

 3. Vissa åtgärder för bevarande och hållbart

 nyttjande

 av biologisk mångfald.........................43

 3.1 Skyddade områden..........................43

 3.2 Markavvattning............................47

 3.3 Biotopskydd...............................53

 3.4 Internationella konventioner på

 naturvårdsområdet................................57

 3.5 Jordbruket................................59

 3.5.1Miljöeffekterna av den livsmedels-

 politiska reformen....................61

 3.5.2Naturvårds- och miljöfrågor i svensk

 jordbrukspolitik inför EG.............63

 3.5.3Genresursbevarande i jordbruket......65

 3.6 Planering och säkerställande av grönområden

 i tätorter.......................................68

 4. Hemställan....................................72

 Bilaga 1.1 Upprättat lagförslag..................73

 Bilaga 2 Biologisk mångfald och u-landsbistånd ..74

 1. Utgångspunkter................................74

 2. Svenska internationella insatser för bevarande

 och

 hållbart nyttjande av biologisk mångfald......81

 3. Hemställan....................................82

 Omslag och samtliga illustrationer av Måns

 Hjernqvist