Regeringens proposition

2000/01:147

Offentliganställdas bisysslor

Prop.

2000/01:147

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 28 juni 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Det behövs inte några ändringar i sak i regleringen av vilka bisysslor som är

otillåtna för offentliganställda. Det behövs inte heller någon ändrad reglering

av vilka bisysslor domare får ha. Det innebär bl.a. att det inte införs något

förbud för domare att åta sig att vara ordförande i skiljenämnd eller ensam

skiljeman. Regeringen föreslår dock att förbudet för arbetstagare hos kommuner

och landsting att ha förtroendeskadliga bisysslor skall lagfästas och ha samma

innehåll som för statligt anställda. Det innebär att 7 § lagen (1994:260) om

offentlig anställning görs tillämplig också på arbetstagare hos kommuner och

landsting. Frågor om arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor bör inte

författningsregleras utan liksom hittills överlämnas till reglering i

kollektivavtal.

Kontrollsystemet för förtroendeskadliga bisysslor skärps, förtydligas och görs

mera öppet. Följande nya bestämmelser föreslås i lagen om offentlig anställning.

Arbetsgivaren skall på lämpligt sätt informera arbetstagarna om vilka slags

förhållanden som kan göra en offentliganställds bisyssla otillåten enligt

bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig

 anställning.

En offentliganställd skall på arbetsgivarens begäran lämna de uppgifter som

behövs för att arbetsgivaren skall kunna bedöma tillåtligheten av arbetstagarens

 bisysslor.

En arbetsgivare skall besluta att en arbetstagare som har eller avser att åta

sig en bisyssla som inte är förenlig med bestämmelsen om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning skall upphöra

med eller inte åta sig bisysslan. Beslutet skall vara skriftligt och innehålla

en motivering. Bestämmelserna om förhandling i 11-14 §§ lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet skall inte tillämpas när det gäller sådana beslut.

Beslutet kan överprövas slutligt i Arbetsdomstolen. En domstol kan i väntan på

att avgörandet vinner laga kraft bestämma att beslutet tills vidare inte skall

gälla.

Ordinarie domare, chefer för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen

samt direktörer för allmänna försäkringskassor skall på eget initiativ till

arbetsgivaren anmäla vilka typer av bisysslor de har.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2002.

Tillämpningen av regleringen av offentliganställdas bisysslor bör följas upp

efter några år.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:260) om offentlig anställning

5

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Bakgrund och vissa allmänna utgångspunkter 8

5 Regleringen av otillåtna bisysslor 10

5.1 Förtroendeskadliga bisysslor 10

5.1.1 Bestämmelsen i lagen om offentlig anställning 10

5.1.2 Domares bisysslor 11

5.1.3 Förbud i lag mot kommun- och landstingsanställdas förtroendeskadliga

bisysslor 16

5.2 Arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor 18

6 Kontrollsystemet 19

6.1 Allmänna utgångspunkter 19

6.2 Arbetsgivarens skyldighet att informera om förtroendeskadligheten

21

6.3 Arbetstagarens skyldighet att på begäran lämna uppgifter om sina

bisysslor 22

6.4 Beslut om att upphöra med förtroendeskadliga bisysslor 24

6.5 Obligatorisk anmälningsskyldighet för domare och vissa myndighetschefer

26

7 Ekonomiska konsekvenser av förslagen och uppföljning 28

8 Författningskommentar 29

Bilaga 1 Bisyssleutredningens sammanfattning av sitt betänkande

Offentligt anställdas bisysslor (SOU 2000:80) 33

Bilaga 2 Bisyssleutredningens redovisning av en statistisk undersökning

av offentliganställdas bisyssleinnehav 38

Bilaga 3 Bisyssleutredningens förslag till lagtext 46

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser 50

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 51

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 juni 2001 52

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i lagen (1994:260) om offentlig anställning.

2

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:260) om offentlig anställning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:260) om offentlig anställning

dels att 2, 3, 38 och 42 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 7 a-7 d §§, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §1

Följande föreskrifter i lagen gäller också arbetstagare hos kommuner, landsting

och kommunalförbund, nämligen

7-7 c §§ om bisysslor,

23-29 §§ om arbetskonflikter,

38 § om interimistiskt beslut,

42 § första stycket om vissa undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

42 § första och andra styckena om vissa undantag från lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet.

Föreskrifterna i 30 § om periodiska hälsoundersökningar gäller också

arbetstagare hos kommuner och landsting.

3 §2

Lagen gäller inte

1. statsråden,

2. riksdagens ombudsmän,

3. arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte

är svenska medborgare,

4. arbetstagare som har anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete.

För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om

bedömningsgrunder vid anställning, 7 § om bisysslor och 23-29 §§ om

arbetskonflikter.

För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om

bedömningsgrunder vid anställning, 7-7 d §§ om bisysslor, 23-29 §§ om

arbetskonflikter, 38 § om interimistiskt beslut och 42 § andra stycket om vissa

undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet.

7 a §

Arbetsgivaren skall på lämpligt sätt informera arbetstagarna om vilka slags

förhållanden som kan göra en bisyssla otillåten enligt 7 §.

7 b §

En arbetstagare skall på arbetsgivarens begäran lämna de uppgifter som behövs

för att arbetsgivaren skall kunna bedöma arbetstagarens bisysslor.

7 c §

En arbetsgivare skall besluta att en arbetstagare som har eller avser att åta

sig en bisyssla som inte är förenlig med 7 § skall upphöra med eller inte åta

sig bisysslan. Beslutet skall vara skriftligt och innehålla en motivering.

7 d §

Ordinarie domare, chefer för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen

och direktörer för allmänna försäkringskassor skall på eget initiativ till

arbetsgivaren anmäla vilka typer av bisysslor de har.

38 §

I en tvist om ett beslut enligt 31 eller 36 § får domstolen för tiden fram till

dess att det finns ett lagakraftägande avgörande bestämma att beslutet tills

vidare inte skall gälla.

I en tvist om ett beslut enligt 7 c, 31 eller 36 § får domstolen för tiden fram

till dess att det finns ett lagakraftägande avgörande bestämma att beslutet

tills vidare inte skall gälla.

42 §

Föreskrifterna i 2, 21 och 22 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet skall inte tillämpas i anställningsförhållanden som avses i denna

lag.

Föreskrifterna i 11-14 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet skall inte

tillämpas, när det gäller beslut om disciplinansvar enligt 14 §, åtalsanmälan

enligt 22 § eller skiljande från arbetsuppgifter enligt 31 §.

Föreskrifterna i 11-14 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet skall inte

tillämpas, när det gäller beslut om att en arbetstagare skall upphöra med eller

inte åta sig bisyssla enligt 7 c §, disciplinansvar enligt 14 §, åtalsanmälan

enligt 22 § eller skiljande från arbetsuppgifter enligt 31 §.

För arbetstagare som avses i 1 § skall också föreskrifter i andra författningar

än lagar tillämpas, även om föreskrifterna avviker från lagen (1982:80) om

anställningsskydd.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

3

Ärendet och dess beredning

Senast det gjordes en bred översyn av regleringen och omfattningen av

offentliganställdas bisysslor var 1969, se betänkandet Offentliga tjänstemäns

bisysslor (SOU 1969:6). Justitiekanslern har på regeringens uppdrag kartlagt

behovet av att stärka kontrollen över medelsförvaltningen m.m. inom den

offentliga förvaltningen. I sin förstudie Förstärkt skydd mot oegentligheter i

offentlig förvaltning, som överlämnades till regeringen i februari 1997, tog

Justitiekanslern upp bl.a. bisysslereglerna och föreslog vissa förändringar.

1993 års domarutredning har i betänkandet Domaren i Sverige inför framtiden (SOU

 1994:99) berört bl.a. domarnas bisysslor.

Regeringen beslutade den 17 september 1998 att tillkalla en särskild utredare

för att göra en bred översyn av bisyssleregleringen inom den offentliga sektorn

(dir. 1998:79). Utredningen, som antog namnet Bisyssleutredningen, överlämnade i

 september 2000 betänkandet Offentligt anställdas bisysslor (SOU 2000:80).

Utredningen har låtit Statistiska centralbyrån (SCB) genomföra en kartläggning

av omfattningen och beskaffenheten av offentliganställdas bisysslor.

Utredningens sammanfattning av sitt betänkande finns i bilaga 1. I bilaga 2

finns utredningens sammanfattning av resultaten av SCB:s kartläggning och de

slutsatser som utredningen dragit av resultaten. Bilaga 3 innehåller

utredningens förslag till lagtext.

Utredningens betänkande har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av remissvaren finns

tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju2000/4719).

Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som behandlats i utredningens

betänkande.

Propositionen har beslutats efter samarbete med Vänsterpartiet och, med undantag

 av avsnitt 5.1.2, Miljöpartiet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 14 juni 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över det

förslag som finns i avsnitt 2.

Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

4 Bakgrund och vissa allmänna utgångspunkter

Med bisyssla förstås i princip varje syssla eller verksamhet som en arbetstagare

 har vid sidan av sin anställning och som inte är hänförlig till privatlivet. En

 bisyssla kan för en arbetstagare vara tillåten eller otillåten. De otillåtna

bisysslorna brukar delas in i tre kategorier:

1. Förtroendeskadliga bisysslor

2. Arbetshindrande bisysslor

3. Konkurrensbisysslor

En och samma bisyssla kan falla under alla tre kategorierna, dvs. vara på en

gång förtroendeskadlig, arbetshindrande och konkurrerande med arbetsgivaren.

Enligt 2 kap. 20 § första stycket regeringsformen får begränsningar i rätten att

 driva näring eller utöva yrke bara införas för att skydda angelägna allmänna

intressen.

Den reglering av frågan om offentliganställdas bisysslor som har gällt mer eller

 mindre oförändrad i ungefär trettio år kan översiktligt beskrivas enligt

följande. Det är bara förbudet mot att ha förtroendeskadliga bisysslor som är

lagfäst, i första hand genom den allmänna bestämmelsen i 7 § lagen om offentlig

anställning som gäller för statsanställda och anställda hos de allmänna

försäkringskassorna. För arbetstagare hos kommuner och landsting gäller dock

inte något generellt författningsreglerat förbud mot förtroendeskadliga

bisysslor, utan för dem finns regleringen i kollektivavtalet AB 98. Förbuden mot

 arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor framgår inte av författning

utan av kollektivavtal: AB 98 för arbetstagare hos kommuner och landsting,

Allmänt löne- och förmånsavtal (ALFA) för statsanställda, Affärsverksavtalet för

 anställda hos affärsverken och Allmänt löne- och förmånsavtal för anställda vid

 allmän försäkringskassa (ALFA-FK) samt anknytande chefsavtal för vissa statliga

 chefer m.m. och direktörer för allmänna försäkringskassor. Det kontrollsystem

för bisysslor som finns, avseende upplysnings- eller anmälningsskyldighet för

arbetstagare och befogenhet för arbetsgivare att förbjuda bisysslor, framgår med

 något undantag inte av författning utan bara av bestämmelser i de nämnda

kollektivavtalen. Bestämmelser om bisysslor kan också finnas i enskilda

anställningsavtal.

Utredningen har låtit göra en kartläggning av offentliganställdas bisysslor och

kommit till slutsatsen att den totala bisysslefrekvensen bland

offentliganställda inte kan anses särskilt anmärkningsvärd med hänsyn till

bisysslebegreppets vidd, se bilaga 2. Det har också sedan slutet av 1960-talet

blivit mindre vanligt att offentliganställda har bisysslor. Utredningen har

vidare gått igenom praxis i fråga om bedömningen av offentliganställdas

bisysslor och funnit att denna är relativt enhetlig, stabil och väl avvägd.

Regeringen anser att utredningens kartläggning och genomgång av praxis visar att

 bisysslesituationen bland de offentliganställda inte ger anledning till

påtaglig oro eller radikala åtgärder i fråga om bestämmelserna om vilka

bisysslor som är förbjudna. De allra flesta remissinstanserna delar den

bedömningen. Frågan om regleringen av otillåtna bisysslor berörs närmare i nästa

 avsnitt.

Utredningen har vidare, bl.a. mot bakgrund av kartläggningen av

offentliganställdas bisysslor, kommit fram till att de offentliga arbetsgivarna

allmänt sett kan bli betydligt bättre när det gäller att informera sina

anställda om bisysslereglerna och att utnyttja de möjligheter som finns för att

få uppgifter om bisysslor. Det är främst i fråga om kontrollsystemet avseende

offentliganställdas bisysslor som utredningen har sett ett utrymme för

förbättringar.

Också regeringen anser att det är bestämmelserna om kontroll och aktivitet

avseende bisysslor som det finns anledning att skärpa och förtydliga. Den

bedömningen delas av de allra flesta remissinstanserna. Frågan om

kontrollsystemet berörs närmare i avsnitt 6.

5 Regleringen av otillåtna bisysslor

5.1 Förtroendeskadliga bisysslor

5.1.1 Bestämmelsen i lagen om offentlig anställning

Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av att ändra den allmänna

bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor.

Utredningens bedömning är densamma som regeringens. Utredningen föreslår dock

ett förtydligande i lagtexten om att risken för förtroendeskada skall bedömas

som särskilt stor, om arbetstagaren eller myndigheten har uppgifter som innebär

rättskipning, myndighetsutövning, tillsyn, upphandling, egendomsförvaltning

eller ledning av offentlig förvaltning. Utredningen föreslår vidare ett

förtydligande i lagen (1997:1293) om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet om att näringsverksamheten inte får innebära väsentlig

olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, bl.a. Regeringsrätten,

Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern (JK), ansluter sig till

bedömningen att den nuvarande bestämmelsen uppfyller kravet för att kunna sätta

stopp för förtroendeskadliga bisysslor. Flertalet av remissinstanserna, bl.a.

Regeringsrätten, JO och JK, ser ett värde i utredningens förslag att förtydliga

lagtexten. Flera remissinstanser, bl.a. Arbetsdomstolen, Riksrevisionsverket,

Svea hovrätt och Svenska Arbetsgivarföreningen, är dock tveksamma i fråga om

uppräkningen av de fall där risken för förtroendeskada skall bedömas som

särskilt stor är rättvisande och klargörande och ger någon ytterligare

vägledning.

Skälen för regeringens bedömning: Den offentliga förvaltningen är en grundsten i

 det svenska demokratiska samhället. Att denna förvaltning åtnjuter medborgarnas

 fulla förtroende är av allra största vikt. Förbudet för de offentliganställda

att inneha förtroendeskadliga bisysslor fyller en viktig funktion i

upprätthållandet av detta förtroende, liksom det system som finns för att

kontrollera de offentliganställdas bisysslor.

För arbetstagare hos riksdagen och dess myndigheter, myndigheterna under

regeringen och de allmänna försäkringskassorna, utom statsråden, riksdagens

ombudsmän och arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och

 som inte är svenska medborgare, (statsanställda) finns det ett förbud mot s.k.

förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning. Av den

bestämmelsen framgår det att en statsanställd inte får ha någon anställning

eller något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för

hans eller hennes eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller

som kan skada myndighetens anseende. I 3 kap. 7 § högskolelagen (1992:1434)

finns det bestämmelser om vissa bisysslor för lärare vid högskolor.

Bestämmelsen i 7 § lagen om offentlig anställning om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor har till syfte att upprätthålla allmänhetens

förtroende för myndigheternas opartiskhet. Bestämmelsen skall tillgodose det

allmänna intresset av saklighet och opartiskhet i utövandet av offentlig

verksamhet. Bestämmelsen uttrycker en grundsats som får anses följa redan av den

 offentliga anställningens beskaffenhet.

Utredningen har gått igenom den praxis som finns om tillämpningen av

bestämmelsen i 7 § lagen om offentlig anställning och funnit att praxis är

stabil och väl avvägd. Utredningen har också kommit fram till att resultaten av

den statistiska undersökningen av offentliganställdas bisysslor inte ger något

belägg för att bestämmelsen behöver skärpas. Andelen offentliganställda som har

bisysslor har sjunkit sedan slutet av 1960-talet, och bisysslefrekvensen är inte

 i sig så stor att den generellt sett kan sägas utgöra något problem.

Enligt 2 kap. 20 § första stycket regeringsformen får begränsningar i rätten att

 driva näring eller utöva yrke bara införas för att skydda angelägna allmänna

intressen. Regeringen anser i likhet med utredningen och flertalet av

remissinstanserna att det inte kommit fram något som tyder på att det skulle

finnas ett påtagligt behov av att skärpa den allmänna bestämmelsen om förbud mot

 förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning och därmed

ytterligare inskränka de offentliganställdas grundlagsskyddade närings- och

yrkesfrihet. Frågan om domares bisysslor berörs särskilt i nästa avsnitt. Frågan

 om arbetstagare hos kommuner och landsting skall omfattas av bestämmelsen om

förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning tas

 upp i avsnitt 5.1.3.

När det gäller utredningens förslag om ett förtydligande i lagtexten om i vilka

fall risken för förtroendeskada kan bedömas som särskilt stor anser regeringen -

 i likhet med flera remissinstanser - att förslaget i praktiken inte ger någon

egentlig ledning för bedömningen av konkreta fall och att uppräkningen av de

olika fallen ibland skulle kunna leda tanken fel. Bland annat därför bör

förslaget inte genomföras.

Regeringen gör vidare den bedömningen att det inte för att förhindra

förtroendeskadliga bisysslor för offentliganställda behöver göras några

ändringar i lagen (1997:1293) om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet. En offentlig arbetsgivares beslut om ledighet enligt den

lagen - eller enligt någon annan bestämmelse om ledighet - innebär nämligen inte

 att arbetstagaren under ledigheten får bedriva verksamhet som står i strid med

7 § lagen om offentlig anställning.

5.1.2 Domares bisysslor

Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ändrad reglering av vilka bisysslor

 domare får ha. Det innebär bl.a. att det inte bör införas något förbud för

domare att åta sig att vara ordförande i skiljenämnd eller ensam skiljeman.

Utredningen har inte ansett det motiverat att införa speciella bisyssloförbud

för domare. Utredningen har funnit att de fördelar som finns med en allmänt

hållen bisyssleregel, med utrymme för bedömningar i varje enskilt fall, gör sig

gällande även beträffande domarna. Utredningen har emellertid som sin

uppfattning anfört att bl.a. skiljemannauppdrag och styrelseuppdrag i

vinstdrivande bolag, med få undantag, inte kan anses förenliga med 7 § lagen om

offentlig anställning..

Remissinstanserna: JO och JK delar utredningens bedömning i sak att domare inte

bör få åta sig skiljemannauppdrag. JO har framhållit att med hänsyn till det

höga krav på saklighet och opartiskhet som måste ställas på domstolarna i en

rättsstat får eventuella fördelar med det nuvarande systemet stå tillbaka för

intresset att inte på detta sätt rubba förtroendet för dem. JK har redovisat

samma principiella inställning. Flertalet domstolar, Domstolsverket och Sveriges

 Domareförbund anser att det inte föreligger några sakliga skäl som motiverar

ett förbud för domare att åta sig skiljemannauppdrag. Högsta domstolen och

Regeringsrätten har i denna del anfört bl.a. att de skäl som anförs för ett

förbud inte är helt övertygande. Svea hovrätt har i denna del anfört bl.a.

följande. Skiljedomsförfarandet är en av samhället inte bara accepterad utan

även gillad verksamhet. Det utgör alltså en viktig beståndsdel i rättssystemet i

 stort. Det är därför givetvis av vikt att skiljedomsförfarandet ges så goda

förutsättningar som möjligt för att det skall fungera effektivt och hålla en hög

 kvalitet. Om parterna anser att medverkan av en ordinarie domare bidrar till

att dessa krav tillgodoses, bör samhället inte hindra detta. Sveriges

Advokatsamfund och Stockholms handelskammare anser att domare även

fortsättningsvis bör få åta sig uppdrag som ensam skiljeman och ordförande i

skiljenämnd.

Skälen för regeringens bedömning: De höga krav på saklighet och opartiskhet som

allmänt sett bör kunna ställas på den offentliga verksamheten gör sig inte minst

 gällande beträffande domstolarna och deras anställda, framför allt domarna. Det

 svenska domstolsväsendet präglas därtill alltmer av det internationella

samarbetet. Det är mot bakgrund härav av grundläggande betydelse att det svenska

 domstolsväsendet och dess domare också med ett internationellt perspektiv

upprätthåller högt ställda krav på oberoende, obundenhet, självständighet och

opartiskhet.

Domare måste, i likhet med envar, ha möjlighet till ett privatliv och också

möjlighet att delta i olika delar av samhällslivet. En domare måste således ha

möjlighet att förvalta sin egendom och i övrigt bevaka sina intressen i olika

avseenden men också att delta i exempelvis föreningslivet. Att helt skilja

domarna från verksamheter vid sidan av dömandet är således varken möjligt eller

klokt. Domare konfronteras i sin uppgift med en mängd förhållanden och juridiska

 problem. Med hjälp av inblick i och erfarenhet från olika verksamheter i

samhället blir förutsättningarna för att lösa och förstå de problem som

uppkommer större. Regeringen anser därför att det finns ett värde i att domare

deltar i samhällslivet på områden där konflikter med domaruppgiften inte

uppstår.

Det är alltså viktigt att inte i onödan begränsa en domares frihet att ( om han

eller hon vill ( ägna tid och kraft åt annat än enbart den ordinarie sysslan i

domstolen. Inte minst för allmänhetens förtroende för domarna och domstolarna är

 det av vikt att domarna inte isoleras från samhället i övrigt.

Utredaren har pekat på att synen på domares bisysslor varierar mellan olika

länder. I vissa länder råder ett förbud för domare att åta sig juridiska uppdrag

 medan sådana uppdrag i viss utsträckning godtas i andra länder. I flera länder

krävs tillstånd eller finns anmälningsskyldighet innan domaren påbörjar

utövandet av bisysslan.

I dag gäller inte några särskilda författningsbestämmelser för domares

bisysslor. Domare omfattas således av bestämmelsen om närings- och yrkesfrihet i

 regeringsformen och den begränsning i denna frihet som följer av bestämmelsen

om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning.

 Därutöver finns det i annan lagstiftning särskilda bestämmelser som innebär att

 domare inte får ha vissa uppdrag, t.ex. vara förvaltare, rådgivare eller

förlikningsman i konkurs (se vidare avsnitt 3.3.5 i betänkandet). Beträffande

justitieråd uttalas i 3 kap. 4 § rättegångsbalken att de inte får inneha eller

utöva något annat ämbete. Motsvarande gäller för regeringsråden enligt en

bestämmelse i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar.

Härutöver finns det givetvis verksamheter av olika slag som en domare kan ägna

sig åt vid sidan av tjänsten utan att det för den skull blir fråga om en

otillåten bisyssla. Var gränsen skall gå mellan otillåtna och tillåtna bisysslor

 är i första hand en fråga för den enskilde domaren. Denne har i dag möjlighet

att vända sig till Tjänsteförslagsnämnden för Domstolsväsendet för vägledande

besked. Nämnden har prövat ett stort antal ärenden under årens lopp. Nämndens

praxis kan i mycket grova drag sägas innebära att en skiljelinje mellan det

tillåtna och det otillåtna har dragits mellan uppdrag i vinstdrivande och icke

vinstdrivande verksamheter. Sålunda har exempelvis uppdrag som styrelseledamot i

 bank ansetts vara oförenligt med domartjänsten medan uppdrag som

styrelsesuppleant i ett bolag där staten var delägare och som drevs utan

egentligt vinstsyfte godtagits. Här bör framhållas att det inte är fråga om

någon generell praxis utan det är omständigheterna i det enskilda fallet som

varit avgörande.

Utredaren har särskilt framhållit just styrelseuppdragen men också

skiljemannauppdragen som områden där risken för förtroendeskada är särskilt

stor.

När det gäller särskilt skiljemannauppdragen kan följande nämnas.

Under åren 1926-1970 gällde ett uttryckligt förbud för de allra högsta domarna -

 justitieråden och regeringsråden i Högsta domstolen respektive Regeringsrätten

- att ha uppdrag som skiljeman. I samband med att förbudet upphävdes anförde det

 föredragande statsrådet att domarna med hänsyn till utbildning och erfarenhet

hade särskilda förutsättningar att själva kunna avgöra om skiljemannauppdrag och

 andra bisysslor skulle strida mot förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor.

Det saknades därför, enligt statsrådet, skäl att befara att ett enhetligt

system, i vilket det ankom på den enskilde att bedöma om en bisyssla var

förtroendeskadlig och som omfattade även domarna, skulle leda till att

förtroendet för domarkåren eller domstolarna skulle minskas (prop. 1970:72 s.

79). Även 1993 års domarutredning ansåg att något generellt förbud för domare

att ha bisysslor inte borde införas och att det inte heller borde göras några

större förändringar i den avvägning som gällde i fråga om vad som var att

betrakta som tillåten respektive otillåten bisyssla. Praxis ansågs generellt

sett stabil och väl avvägd och varken för generös eller släpphänt, om något

möjligen för restriktiv.

Enligt Domstolsverkets publikation Information om bisysslor torde det sällan

finnas några betänkligheter mot att en domare åtar sig att vara ordförande i

skiljenämnd eller ensam skiljedomare från de synpunkter som det här är fråga om.

 Enligt Domstolsverkets publikation bör dock stor försiktighet iakttas när det

gäller att ta emot uppdrag av enskild part att ingå i skiljenämnd. Visserligen

skall även en skiljeman som utsetts av part döma objektivt, men ändå kan ett

sådant uppdrag ibland vara ägnat att hos andra väcka föreställningen att domaren

 kommer i ett visst beroende av den part som utsett honom eller henne till

skiljeman. Den risken synes dock, enligt verkets publikation, vara utesluten i

sådana fall där parten är ett statligt eller kommunalt organ eller när

skiljemannen utses av tingsrätt.

Det synes också vara fast praxis i dag att domare utan risk för sådan

förtroendeskada som avses i 7 § lagen om offentlig anställning normalt kan åta

sig uppdrag som skiljeman utsedd av annan än enskild part. Ett tiotal av de

omkring arton justitieråden i Högsta domstolen åtar sig t.ex. uppdrag som

skiljeman. Domare har av tradition sedan lång tid tillbaka ansetts kunna åta sig

 uppdrag som skiljeman utsedd av annan än enskild part.

Utredaren har som sin uppfattning framhållit att domarnas skiljemannauppdrag,

som huvudregel, inte är förenliga med bestämmelsen om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor. Den aspekt som varit avgörande för utredarens

bedömning i denna del är frågan om allmänhetens förtroende. Utredaren har

samtidigt framhållit att det är svårt att göra några säkra uttalanden om

allmänhetens uppfattning om just skiljemannauppdragen jämfört med andra

bisysslor.

Vad som synes utgöra grunden för den debatt som emellanåt förs om

skiljemannauppdragen är framför allt tre omständigheter, nämligen att

ersättningen ofta är hög i förhållande till domarlönen, att förfarandet är

omgärdat av sekretess samt att skiljedomen kan komma att klandras vid den

domstol där skiljedomaren tjänstgör. Härtill kommer den inte minst viktiga

aspekten att höga sidoinkomster kan leda till misstankar om att domaren inte

lägger ned tillräcklig tid i domstolen.

Skiljeförfarande är en av statsmakterna accepterad och i vissa fall föreskriven

form för tvistelösning. I bl.a. lagen (1999:116) om skiljeförfarande finns det

bestämmelser i ämnet. En skiljenämnd består ofta av tre skiljemän. Den skiljeman

 som är ordförande i skiljenämnden brukar ha valts av ett skiljedomsinstitut

eller de två andra skiljemännen, som brukar vara utsedda av respektive part. En

skiljeman skall alltid vara opartisk och kan inte med giltig verkan träffa avtal

 om sin ersättning med bara den ena parten. Om inte annat har avtalats, skall

parterna solidariskt betala skälig ersättning för arbete och utlägg till

skiljemännen. Ersättningsfrågan, bl.a. frågan om skäligheten, kan prövas av

domstol. Ibland fastställs ersättningen av ett skiljedomsinstitut. Det har

uppskattats att det totalt årligen förekommer som mest 300-400 konventionella

skiljeförfaranden i Sverige.

Som utredningen framhållit är det en fråga av central betydelse i vad mån

allmänhetens förtroende för såväl enskilda domare som domstolarna rubbas genom

att vissa domare åtar sig skiljeuppdrag. De regler om jäv för domare som finns

hindrar effektivt att ett mål handläggs av en domare som tidigare varit

inblandad i saken som skiljeman eller på något annat sätt. På motsvarande sätt

finns det jävsregler för skiljemän som hindrar att en domare som i domstol

handlagt ett mål är skiljeman i en sak som har beröring med målet. Frågor om jäv

 återkommer mer eller mindre regelbundet i den enskilde domarens vardag, och det

 är en självklarhet för varje domare att inte handlägga ett mål där domaren haft

 beröring med saken som skiljeman. Att skiljemannauppdragen är omgärdade av

sekretess är en följd av att parterna valt att lösa tvisten genom

skiljeförfarande och kan knappast i sig återverka förtroendeskadligt på

domstolarna. Även inom domstolarna hanteras vissa måltyper under sträng

sekretess utan att det för den skull sätts i fråga hur domaren agerar i övriga

mål.

Vad som emellanåt framhålls som betänkligt är att skiljemannaarvodena

regelmässigt är höga och betalas av parterna. Därigenom skulle den enskilde

domaren kunna anses hamna i ett beroendeförhållande till den eller de parter som

 betalar ersättningen eller mera allmänt till näringslivet vars tvistelösning

domaren arbetar med. Att en domare tjänar mycket vid sidan av domaranställningen

 kan också leda till en föreställning om att domaren inte ägnar uppgifterna i

anställningen tillräckligt med tid. Även om det relativt sett är få domare som

åtar sig skiljeuppdrag skulle dessa förhållanden i så fall kunna vara till skada

 också för tilltron till domarkåren som helhet. De ifrågasättanden som

förekommit av domarnas skiljeuppdrag bör inte ses isolerade utan bedömas mot

bakgrund av den nytta som verksamheten innebär för samhället och enskilda.

Det finns många olika typer av bisysslor som en domare i dag anses kunna ha utan

 att de är förtroendeskadliga. En del bisysslor kräver mera tid än andra. En av

de mest tidskrävande bisysslorna för domarna i de högsta domstolarna torde vara

offentliga utredningsuppdrag. Om en domare skulle ha så många eller tidskrävande

 bisysslor att de blir ett hinder för utövandet av domaranställningen, är det

givetvis ägnat att minska allmänhetens förtroende för domaren och domstolarnas

verksamhet. Något belägg för att det förekommit finns inte i utredningen. Det

ankommer på arbetsgivaren att ingripa mot en domare som på grund av alltför

mycket bisysslor hindras att utöva sin domaranställning redan innan det gått så

långt att bisysslorna och det därav följande arbetshindret hunnit utvecklas till

 något förtroendeskadligt. Ingripandet grundas då på bara det förhållandet att

bisysslan är arbetshindrande. Att en domare tjänar stora belopp på

sidoverksamhet såsom skiljemannauppdrag kan vara ett tecken på att bisysslorna

kan riskera att bli arbetshindrande. Det är viktigt att såväl domaren som hans

eller hennes arbetsgivare noga överväger omfattningen och arten av bisysslorna i

 det enskilda fallet så att bisysslorna inte kan riskera att hindra det

ordinarie domararbetet.

Att en del domare kan tjäna stora summor på skiljeuppdrag förklaras emellertid

främst av att skiljearvodena generellt ligger på samma höga nivå som arvodena

för andra kvalificerade affärsjuridiska tjänster utförda av välrenommerade

advokater och att det råder en stark efterfrågan inom näringslivet. Det

förhållandet att ett bisysslouppdrag är högt men skäligt avlönat kan inte

medföra att uppdraget är förtroendeskadligt. Härtill kommer att nivån på

skiljearvodena inte drabbar vare sig nödlidande parter eller skattebetalarna.

Det övervägande antalet kommersiella tvister avgörs i dag genom

skiljeförfarande. Den förtrogenhet med den del av det praktiska rättslivet som

deltagande i skiljenämnder ger är därför av betydelse för domarnas möjlighet att

 förstå och kunna hantera sådana tvister i de fall de går till domstolsprövning.

 För att domstolarna skall kunna åtnjuta också affärslivets respekt och

förtroende i de mål som avgörs vid domstol är det viktigt att domarna, och

särskilt domarna i de högsta instanserna, har en hög kompetens också inom detta

område.

Sammantaget är det regeringens bedömning att det nu inte är påkallat med något

särskilt förbud för domare att ha skiljemannauppdrag. Regeringen bedömer således

 att det inte finns anledning att ändra den fasta praxis på området som gällt

under lång tid och som innebär att domare utan risk för sådan förtroendeskada

som avses i 7 § lagen om offentlig anställning normalt kan åta sig uppdrag som

skiljeman utsedd av annan än enskild part.

Regeringen delar därtill utredningens - och också flera remissinstansers -

uppfattning att det nu inte är motiverat med några särskilda regler för domares

bisysslor. Det är regeringens uppfattning att ett effektivare sätt att komma

till rätta med situationer där förtroendeskadligheten kan aktualiseras, än att

uppställa ett generellt förbud, är att ha verkningsfulla jävsregler och ett

utvecklat kontrollsystem. Väl utvecklade jävsregler finns redan. Regeringen

föreslår nu en skärpning av kontrollsystemet och att en särskild

anmälningsskyldighet införs för ordinarie domare. Bisysslan och eventuell

förtroendeskadlighet får därmed prövas efter förutsättningarna och

omständigheterna i det enskilda fallet. Dessa frågor behandlas i avsnitt 6.

5.1.3 Förbud i lag mot kommun- och landstingsanställdas förtroendeskadliga

bisysslor

Regeringens förslag: För arbetstagare hos kommuner och landsting skall gälla

samma förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i lagen om offentlig anställning

som för statligt anställda.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet avstyrker

förslaget, eftersom de anser att det skulle leda till ett mer svårhanterbart och

 mindre överskådligt regelverk. De tre landsting som yttrat sig i frågan

avstyrker förslaget. Bland kommunerna är remissopinionen jämnt delad. De

organisationer på arbetsmarknaden som hörts i ärendet har inte haft några

principiella invändningar mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Arbetstagare hos kommuner och landsting omfattas

 i dag inte av den allmänna bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga

bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning eller någon annan lagbestämmelse

i ämnet. För dessa arbetstagare finns det i stället i kollektivavtalet AB 98 en

bestämmelse om att arbetsgivaren får förbjuda en bisyssla, om arbetsgivaren

finner att bisysslan kan påverka arbetstagarens handläggning av ärenden i sitt

arbete hos arbetsgivaren. Förtroendeuppdrag inom fackliga, politiska eller

ideella organisationer räknas dock enligt avtalet inte som bisyssla.

I samband med 1965 års förhandlingsrättsreform blev det tillåtet att i

kollektivavtal reglera frågan om förtroendeskadliga bisysslor för arbetstagare

hos kommuner och landsting, utom arbetstagare med s.k. statligt reglerad tjänst.

 Sedan ikraftträdandet av 1994 års lag om offentlig anställning kan frågan om

förtroendeskadliga bisysslor avtalsregleras för alla arbetstagare hos kommuner

och landsting.

Kommunerna och landstingen svarar i dag för den helt övervägande delen av den

offentliga förvaltningen. Den allmänhet vars förtroende för förvaltningen

bestämmelserna om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor är till för att skydda

 har minst lika mycket kontakt med kommunala förvaltningar som med statliga

myndigheter. De kommunala förvaltningarna utövar makt och myndighet, tillsyn och

 kontroll och bedriver upphandling på i princip samma sätt som de statliga

myndigheterna. På vissa områden kan samma slags verksamhet bedrivas antingen i

kommunal eller i statlig regi.

Ett förbud mot förtroendeskadliga bisysslor har vidare samma syfte på kommun-

och landstingsområdet som på det statliga området. Det syftar till att

upprätthålla allmänhetens förtroende för den saklighet och opartiskhet som

grundlagen kräver av förvaltningen, ett intresse som gör sig gällande med samma

styrka på det kommunala området som på det statliga. Detta intresse ligger

utanför förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Ett ingripande mot en

 förtroendeskadlig bisyssla sker alltså inte i första hand för att tillgodose

ett statligt eller kommunalt arbetsgivarintresse utan i kraft av att stat och

kommun skall representera medborgarintresset och verkställa de demokratiskt

fattade besluten på ett sakligt och opartiskt sätt. Förbudet mot

förtroendeskadliga bisysslor kan sägas tillhöra de anställnings- eller

arbetsvillkor som står i sådant omedelbart samband med det allmännas ansvar för

att den offentliga verksamheten sköts rättssäkert och effektivt, att

regleringsmakten och beslutanderätten måste förbehållas det allmänna ensamt.

Regeringens slutsats är att ett förbud för offentliganställda att ha

förtroendeskadliga bisysslor är så viktigt för förtroendet för den offentliga

förvaltningen att det bör regleras enhetligt i lag för alla offentliganställda,

inklusive arbetstagare hos kommuner och landsting. Därför bör bestämmelsen i 7 §

 lagen om offentlig anställning göras tillämplig även beträffande arbetstagare

hos kommuner och landsting. Det bör ske genom en ändring i 2 § i lagen.

Den arbetstagare hos en kommun eller ett landsting som bryter mot det lagfästa

förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor kan drabbas av sedvanliga

arbetsrättsliga påföljder, såsom disciplinpåföljd i enlighet med bestämmelser i

kollektivavtalet AB 98 och uppsägning. Bestämmelserna om disciplinansvar i lagen

 om offentlig anställning är dock inte tillämpliga på en sådan arbetstagare.

Att, såsom Arbetsdomstolen är inne på, göra sanktionssystemet enhetligt för

statsanställda och arbetstagare hos kommuner och landsting är enligt regeringens

 mening inte nödvändigt med anledning av det nu aktuella förslaget. Det viktiga

är i detta sammanhang att samma lagfästa förbud mot förtroendeskadliga bisysslor

 gäller för alla offentliganställda, inte att sanktionsmöjligheterna vid brott

mot förbudet är exakt desamma för alla offentliganställda.

Enligt regeringens mening är förslaget förenligt med principen om kommunal

självstyrelse. Ett huvudsyfte med förslaget är att bidra till uppfyllandet av

kravet enligt 1 kap. 9 § regeringsformen att alla myndigheter, statliga eller

kommunala, som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen skall iaktta

saklighet och opartiskhet i sin verksamhet. Förslaget handlar inte om hur

enstaka angelägenheter skall utföras utan om ett allmänt kvalitetskrav på den

offentliga förvaltningen.

Enligt regeringens mening är de principiella skälen för förslaget så bärkraftiga

 att man får acceptera att bisyssleregleringen för arbetstagare hos kommuner och

 landsting blir något mindre överskådlig när inte alla relevanta bestämmelser

finns i kollektivavtal. En uppdelning av bisysslebestämmelserna mellan lag och

kollektivavtal har emellertid gällt sedan 1965 på den statliga sidan utan att

det visat sig leda till några besvärande problem. Regeringen är övertygad om att

 eventuella problem kan bemästras bl.a. genom information från arbetsgivaren

också på den kommunala sidan.

Förslaget innebär att frågan om arbetstagare hos kommuner och landsting får ha

förtroendeskadliga bisysslor avförs från det område där det är möjligt att ha

kollektivavtal och att frågan i stället regleras i helt tvingande lag. Vid

övervägande av ett sådant förslag måste Sveriges internationella förpliktelser

beaktas. Härvid märks bestämmelser om förhandlings- och organisationsrätt i

artikel 6 i Europarådets reviderade sociala stadga och i konventionerna nr 98,

151 och 154 som antagits inom Internationella arbetstagarorganisationen (ILO)

och som Sverige ratificerat.

Det torde på kommun- och landstingsområdet i dag inte finnas några

kollektivavtal som strider mot förslaget om att göra förbudet i 7 § lagen om

offentlig anställning tillämpligt även på landstings- och kommunanställda. I

praktiken handlar det om att parterna på det området inte med giltig verkan

kommer att kunna avtala om att en arbetstagare får ha en förtroendeskadlig

bisyssla.

Regeringen bedömer att de aktuella konventionerna inte lägger hinder i vägen för

 att lagstifta inom detta område som tidigare varit lämnat åt parterna att

reglera. Det nu aktuella förslaget syftar till att upprätthålla allmänhetens

förtroende för den saklighet och opartiskhet som grundlagen kräver av

förvaltningen och avser således att reglera något som inte direkt avser

förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Förslaget avser uteslutande

den offentliga sektorn. De organisationer på arbetsmarknaden som hörts i ärendet

 har inte haft några principiella invändningar mot förslaget. Regeringen anser

sammanfattningsvis att förslaget inte strider mot Sveriges internationella

förpliktelser. Det torde inte finnas några kollektivavtal som inte kan tillämpas

 vid sidan av de tvingande bestämmelser i lag som föreslås. Därför finns det

inte anledning att överväga frågan om att undanröja gällande kollektivavtal.

5.2 Arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor

Regeringens bedömning: Det bör inte införas ett lagfäst förbud mot s.k.

arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor för offentliganställda utan

frågan kan liksom hittills regleras i kollektivavtal.

Utredningens bedömning är densamma som regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens bedömning att

de arbetshindrande bisysslorna och konkurrensbisysslorna även fortsättningsvis

bör regleras genom kollektivavtal.

Skälen för regeringens bedömning: Sedan genomförandet av 1965 års

förhandlingsrättsreform finns det inget generellt författningsreglerat förbud

mot att offentliganställda har bisysslor som är arbetshindrande eller

konkurrerar med arbetsgivaren. Sådana förbud följer i stället av kollektivavtal,

 t.ex. Allmänt löne- och förmånsavtal (ALFA) och Affärsverksavtalet på den

statliga sidan och AB 98 på den kommunala sidan. Bestämmelser kan också finnas i

 enskilda anställningsavtal.

Regleringen av arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor har setts som

en fråga om anställningsvillkor för de offentliganställda som enligt principerna

 bakom förhandlingsrättsreformen bör regleras i kollektivavtal i stället för

författning. Den bedömningen har enligt regeringens mening fortfarande fog för

sig. Det finns en principiell skillnad mellan förbudet mot förtroendeskadliga

bisysslor, som syftar till att upprätthålla allmänhetens förtroende för den

offentliga förvaltningen, och förbuden mot arbetshindrande bisysslor och

konkurrensbisysslor, som främst avser att skydda sådana direkta

arbetsgivarintressen som att arbetstagaren skall kunna göra en fullgod

arbetsinsats och att arbetsgivaren inte skall behöva möta konkurrens från sina

egna arbetstagare.

Att de olika typerna av bisysslor regleras på skilda sätt kan göra systemet

svåröverskådligt och svårare att tillämpa. Problemen verkar dock inte vara

svårare än att de har kunnat bemästras i praxis. Härtill kommer att sådana

förhållanden som att en författningsreglering skulle göra systemet enhetligt och

 lättare att tillämpa enligt regeringens mening inte kan utgöra sådana angelägna

 allmänna intressen som krävs för att i författning ytterligare inskränka

offentliganställdas grundlagsskyddade närings- och yrkesfrihet. Dessutom skulle

en författningsreglering på sådana grunder av det som i dag regleras i

kollektivavtal vara åtminstone mindre väl förenligt med andan i de

internationella instrument som nämnts i avsnitt 5.1.3.

Regeringen anser därför - i likhet med utredningen och flertalet remissinstanser

 - att det inte bör införas något lagfäst förbud mot arbetshindrande bisysslor

och konkurrensbisysslor för offentliganställda utan att frågan liksom hittills

kan regleras i kollektivavtal och enskilda anställningsavtal.

6 Kontrollsystemet

6.1 Allmänna utgångspunkter

Av vad som sagts i det föregående (avsnitt 5) framgår att regeringen anser att

det inte behövs några ändringar i sak i regleringen av vilka bisysslor som är

otillåtna för offentliganställda. Regeringen föreslår dock att förbudet för

arbetstagare hos kommuner och landsting att ha förtroendeskadliga bisysslor

skall lagfästas och ha samma innehåll som för statligt anställda och anställda

hos de allmänna försäkringskassorna. Frågor om arbetshindrande bisysslor och

konkurrensbisysslor bör inte författningsregleras utan liksom hittills

överlämnas till reglering i kollektivavtal.

Syftet med förbudet för offentliganställda att ha förtroendeskadliga bisysslor

är att upprätthålla allmänhetens förtroende för den offentliga förvaltningen.

För att uppnå det syftet krävs det dels att bestämmelserna är kända av de

berörda, dels en effektiv kontroll av att förbudet efterlevs. Utredningen har

kommit fram till att de problem som finns på vissa håll beror inte på

bestämmelserna i sak utan på att det finns vissa brister i fråga om

informationen om bisysslebestämmelserna och kontrollen av att de efterlevs.

Regeringen anser därför att kontrollsystemet bör skärpas, förtydligas och göras

mera öppet. Kontrollen får samtidigt inte vara så omfattande eller närgången att

 den blir överdrivet byråkratisk eller integritetskränkande. Det är dock viktigt

 att arbetsgivarnas och arbetstagarnas ansvar och skyldigheter framgår tydligt.

De element som bör ingå i ett effektivt och tydligt kontrollsystem är:

1. En skyldighet för arbetsgivaren att informera sina arbetstagare om vad

som är otillåtet.

2. En skyldighet för arbetstagaren att på begäran lämna arbetsgivaren

uppgifter om sina bisysslor.

3. En skyldighet för vissa arbetstagare med anställningar som ställer

särskilt stora krav på förtroende för innehavaren att självmant anmäla sina

bisysslor till arbetsgivaren.

4. En skyldighet för arbetsgivaren att reagera när denne får kännedom om

otillåtna bisysslor.

I enlighet med den bedömning som redovisats i avsnitt 5.1.3 anser regeringen att

 kontrollsystemet avseende de förtroendeskadliga bisysslorna, som skall bidra

till att allmänhetens förtroende för den offentliga förvaltningen upprätthålls,

bör författningsregleras och vara enhetligt för alla offentliganställda,

inklusive arbetstagare hos kommuner och landsting. Regeringen anser att

kontrollsystemet avseende de förtroendeskadliga bisysslorna är så viktigt för

att upprätthålla allmänhetens förtroende för den offentliga förvaltningen att de

 grundläggande bestämmelserna redan av den anledningen bör finnas i lag. En

lagreglering stämmer också bäst överens med kravet i 11 kap. 10 §

regeringsformen på att grundläggande bestämmelser om statstjänstemännens

rättsställning skall meddelas i lag. Och enligt 8 kap. 5 § regeringsformen skall

 dessutom föreskrifter om befogenheter och åligganden för kommunerna och om

deras organisation och verksamhetsformer meddelas i lag.

Kontrollen av de arbetshindrande bisysslorna och konkurrensbisysslorna bör

däremot alltjämt i första hand vara en fråga för kollektivavtalsparterna på

området att reglera. På grund av sakens natur kan den angivna principiella

uppdelningen mellan författning och kollektivavtal dock inte upprätthållas

strikt. Arbetstagarens skyldighet att uppge sina bisysslor kan ju rimligen inte

inskränkas till bara de bisysslor som arbetstagaren själv anser skulle kunna

vara förtroendeskadliga, utan måste avse i princip alla bisysslor.

I fråga om principen om kommunal självstyrelse och Sveriges internationella

förpliktelser berörande kollektivavtalsreglering gör regeringen motsvarande

bedömning som redovisats i avsnitt 5.1.3. Frågan om och i vilken utsträckning de

 föreslagna nya tvingande bestämmelserna påverkar befintliga kollektivavtal och

tillämpningen av dem är en fråga för parterna själva och ytterst

Arbetsdomstolen, om parterna inte kan komma överens.

6.2 Arbetsgivarens skyldighet att informera om förtroendeskadligheten

Regeringens förslag: Arbetsgivaren skall på lämpligt sätt informera

arbetstagarna om vilka slags förhållanden som kan göra en bisyssla otillåten

enligt bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor. Den skyldigheten

 skall gälla också för kommuner, landsting och kommunalförbund samt tillämpas

även beträffande justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser godtar förslaget eller lämnar det

 utan erinran. Arbetsgivarverket anser att informationsskyldigheten är onödigt

kategorisk.

Skälen för regeringens förslag: Väl fungerande information till de

offentliganställda minskar risken för att förtroendeskadliga bisysslor

förekommer och utgör därmed ett viktigt led i det förebyggande arbetet. Att

arbetsgivaren informerar arbetstagarna om det som kan göra en bisyssla

förtroendeskadlig, visar att arbetsgivaren tar frågan på allvar och höjer

medvetenheten om de problem som kan finnas med bisysslor.

Enligt 11 § anställningsförordningen (1994:373) skall en myndighet informera

sina arbetstagare om vilka bisysslor som enligt myndighetens bedömning inte är

förenliga med förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig

 anställning. Myndigheten skall också - enligt 12 § samma förordning - på

begäran av en arbetstagare lämna ett skriftligt besked huruvida en bisyssla

enligt myndighetens bedömning är förenlig med 7 § lagen om offentlig

anställning. Dessa bestämmelser gäller för arbetstagare hos myndigheterna under

regeringen och de allmänna försäkringskassorna. För kommuner och landsting finns

 det ingen motsvarande författningsreglerad informationsskyldighet. I 4 kap. 31

§ högskoleförordningen (1993:100) finns det bestämmelser om högskolans

informationsskyldighet.

I enlighet med den bedömning som redovisats i avsnitt 6.1 anser regeringen att

bestämmelsen om arbetsgivarens informationsskyldighet bör finnas i lag - inte i

förordning - och vara enhetlig beträffande alla offentliganställda. Därför bör

det i lagen om offentlig anställning tas in en bestämmelse om att arbetsgivaren

på lämpligt sätt skall informera arbetstagarna om vilka slags förhållanden som

kan göra en bisyssla otillåten enligt bestämmelsen om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning. Därmed kan 11

 § anställningsförordningen upphävas.

Det förhållandet att en arbetsgivare har eller inte har lämnat information

påverkar inte i sig bedömningen av om en viss arbetstagares bisyssla är förenlig

 med bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om

offentlig anställning eller inte.

6.3 Arbetstagarens skyldighet att på begäran lämna uppgifter om sina bisysslor

Regeringens förslag: En arbetstagare skall på arbetsgivarens begäran lämna de

uppgifter som behövs för att arbetsgivaren skall kunna bedöma om arbetstagarens

bisysslor är tillåtna. Den skyldigheten skall gälla också för arbetstagare hos

kommuner och landsting samt justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig förslaget i sig.

Skälen för regeringens förslag: Det finns i dag inte någon allmän

författningsreglerad skyldighet för offentliganställda att på begäran lämna

arbetsgivaren uppgifter om sina bisysslor. Bestämmelser om en sådan skyldighet

finns i stället i kollektivavtal. Beträffande arbetstagare inom staten, som

omfattas av Allmänt löne- och förmånsavtal (ALFA) eller Affärsverksavtalet, och

arbetstagare hos de allmänna försäkringskassorna, som omfattas av Allmänt löne-

och förmånsavtal för anställda vid allmän försäkringskassa (ALFA-FK), gäller

dock den begränsningen att arbetsgivaren får begära uppgifter bara om han eller

hon anser att det finns anledning till detta med hänsyn till arbetstagarens sätt

 att utföra sina arbetsuppgifter. För chefer inom staten, som omfattas av

avtalen om lön och andra anställningsvillkor för chefer och vissa högre

anställningar (Chefsavtalen), och direktörer för de allmänna försäkringskassorna

 gäller emellertid inte någon sådan begränsning. I 4 kap. 32 §

högskoleförordningen finns det en bestämmelse om att en lärare är skyldig att

hålla högskolan underrättad om de bisysslor han eller hon har och som har

anknytning till anställningens ämnesområde.

För att arbetsgivaren när det finns anledning till det skall ha möjlighet att

kontrollera om det förekommer förtroendeskadliga bisysslor är det viktigt att de

 offentliganställda har en tydlig skyldighet att på begäran lämna arbetsgivaren

uppgifter om sina bisysslor. En sådan skyldighet måste av naturliga skäl omfatta

 alla slags bisysslor, men arbetsgivaren kan givetvis när det finns skäl till

det begränsa sin begäran om uppgifter till att avse bara vissa typer av

bisysslor.

I enlighet med den bedömning som redovisats i avsnitt 6.1 anser regeringen att

en bestämmelse om uppgiftsskyldighet för offentliganställda bör finnas i lag och

 vara enhetlig beträffande alla offentliganställda. Därför bör det i lagen om

offentlig anställning tas in en bestämmelse om att en arbetstagare på

arbetsgivarens begäran skall lämna de uppgifter som behövs för att arbetsgivaren

 skall kunna bedöma tillåtligheten av arbetstagarens bisysslor. Vid övervägandet

 och tillämpningen av en sådan bestämmelse måste de offentliganställdas fri- och

 rättigheter beaktas och respekteras.

Enligt artikel 8:1 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

 rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) har var och

en rätt till respekt för sitt privatliv. Av artikel 8:2 framgår att en offentlig

 myndighet inte får inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av

 lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till

statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller

till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral

 eller för andra personers fri- och rättigheter. Eftersom det som är hänförligt

till privatlivet inte utgör någon bisyssla som behöver uppges, kan det sättas i

fråga om artikel 8:1 i Europakonventionen över huvud taget är tillämplig. I vart

 fall får den eventuella inskränkning i rätten till respekt för privatlivet som

en uppgiftsskyldighet i syfte att upprätthålla allmänhetens förtroende för den

offentliga förvaltningen skulle kunna utgöra anses tillåten enligt artikel 8:2 i

 Europakonventionen.

Även om det är viktigt att det i lag finns en tydlig skyldighet för

arbetstagaren att på begäran lämna uppgifter om sina bisysslor, bör

myndigheterna vid utövandet av sin rätt att begära in uppgifter beakta

integritetsaspekterna. Att en offentliganställd till arbetsgivaren behöver uppge

 sina bisysslor, varav de allra flesta förmodligen är klart tillåtna, kan

nämligen upplevas som ett intrång i arbetstagarens personliga integritet.

Kontrollsyftet kan ofta uppnås genom att uppgifter i första hand bara begärs in

om arten av de bisysslor som de anställda har. Först om det finns någon särskild

 anledning till det bör detaljerade uppgifter om bisysslor begäras in från en

arbetstagare. Uppgifterna kan begäras in muntligt, och de behöver antecknas av

myndigheten bara om de kan ha betydelse för utgången av ett ärende om t.ex.

beslut om förbud mot bisysslan. Myndigheterna har att vid utövande av

befogenheten att begära in uppgifter beakta det allmänna kravet på saklighet och

 opartiskhet i 1 kap. 9 § regeringsformen.

Myndigheterna får vidare givetvis inte tillämpa den lagfästa befogenheten att

begära in uppgifter - eller någon annan lagfäst befogenhet de kan ha - på ett

sätt som strider mot bestämmelser i grundlagarna. Härvid bör särskilt

uppmärksammas bestämmelsen i 2 kap. 2 § regeringsformen som innebär att varje

medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot tvång att ge till känna sin

åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende och de

 s.k. förhandsgransknings- och efterforskningsförbuden i

tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen.

Om arbetstagaren vägrar att lämna uppgifter när det begärs eller lämnar

felaktiga eller ofullständiga uppgifter, kan han eller hon för detta - liksom

för andra brott mot skyldigheter i anställningen - drabbas av sedvanliga

arbetsrättsliga påföljder, såsom disciplinpåföljd och uppsägning. För vissa

arbetstagare, såsom ordinarie domare, är sanktionsmöjligheterna mer inskränkta.

6.4 Beslut om att upphöra med förtroendeskadliga bisysslor

Regeringens förslag: En arbetsgivare skall besluta att en arbetstagare som har

eller avser att åta sig en bisyssla som inte är förenlig med bestämmelsen om

förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning

skall upphöra med eller inte åta sig bisysslan. Beslutet skall vara skriftligt

och innehålla en motivering. Bestämmelserna om förhandling i 11-14 §§ lagen om

medbestämmande i arbetslivet skall inte tillämpas när det gäller sådana beslut.

Beslutet kan överprövas slutligt i Arbetsdomstolen. En domstol kan i väntan på

att avgörandet vinner laga kraft bestämma att beslutet tills vidare inte skall

gälla. Reglerna skall gälla också för kommuner, landsting och kommunalförbund

samt tillämpas även beträffande justitiekanslern, justitieråden och

regeringsråden.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna är positiva till att

arbetsgivaren skall kunna besluta i fråga om förtroendeskadliga bisysslor.

Arbetsdomstolen anser att det inte har visats att det finns ett behov av en

möjlighet till rättslig prövning. Några remissinstanser, bl.a. Svea hovrätt och

Hovrätten för Övre Norrland, är tveksamma till att beslutet skall kunna

överprövas av Arbetsdomstolen.

Skälen för regeringens förslag: Det finns i dag ingen generell

författningsreglerad skyldighet för en offentlig arbetsgivare att reagera om han

 eller hon får kännedom om att en arbetstagare har en förtroendeskadlig

bisyssla. I kollektivavtal finns det bestämmelser som innebär att en offentlig

arbetsgivare kan förbjuda en arbetstagare att ha vissa bisysslor eller ålägga

arbetstagaren att upphöra med en bisyssla. Motsvarande bestämmelser kan också

finnas i enskilda anställningsavtal. Enligt 12 § anställningsförordningen skall

en myndighet på begäran av en arbetstagare lämna ett skriftligt besked huruvida

en bisyssla enligt myndighetens bedömning är förenlig med 7 § lagen om offentlig

 anställning. Denna bestämmelse gäller för arbetstagare hos myndigheterna under

regeringen och de allmänna försäkringskassorna. För kommuner och landsting finns

 det ingen motsvarande författningsreglerad skyldighet att på begäran lämna ett

besked.

Det är viktigt för respekten för förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor och

för allmänhetens förtroende för den offentliga förvaltningen att myndigheter

agerar när de får kännedom om att arbetstagare kan ha förtroendeskadliga

bisysslor. Myndigheterna bör därför för den situationen ha en tydlig skyldighet

att genom ett särskilt beslut förhindra det som är förtroendeskadligt. I

enlighet med den bedömning som redovisats i avsnitt 6.1 anser regeringen att en

bestämmelse om en skyldighet för arbetsgivaren att agera bör finnas i lag och

vara enhetlig beträffande alla offentliganställda. Därför bör det i lagen om

offentlig anställning tas in en bestämmelse om att en arbetsgivare skall besluta

 att en arbetstagare som har eller avser att åta sig en bisyssla som inte är

förenlig med bestämmelsen om förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen

 om offentlig anställning skall upphöra med eller inte åta sig bisysslan. Ett

sådant beslut skall vara skriftligt och innehålla en motivering.

Beslutet innebär, på samma sätt som gäller i dag för statliga arbetsgivare

enligt 12 § anställningsförordningen, att det bara är ett ställningstagande till

 frågan om en bisyssla är otillåten enligt 7 § lagen om offentlig anställning.

Det föreslås inga sanktioner kopplade till beslutet. Om arbetstagaren i strid

med beslutet åtar sig eller fortsätter med bisysslan, kan han eller hon drabbas

av sedvanliga arbetsrättsliga påföljder såsom disciplinpåföljd eller uppsägning

under förutsättning att bisysslan verkligen strider mot 7 § lagen om offentlig

anställning. Skulle det vid en senare prövning visa sig att bisysslan i själva

verket inte strider mot 7 § lagen om offentlig anställning, kan däremot inga

arbetsrättsliga påföljder komma i fråga bara för att arbetstagaren inte följt

det i sak oriktiga beslutet.

Eftersom beslutet i princip bara anger arbetsgivarens ställningstagande till en

fråga om tillämpning av ett lagfäst förbud riktat mot arbetstagaren, bör

bestämmelserna om förhandling i 11-14 §§ i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet, som syftar till att ge arbetstagarorganisationerna inflytande, inte

 tillämpas när det gäller ett sådant beslut.

Det ligger i sakens natur att arbetsgivaren skall fatta beslutet så snart som

möjligt efter det att han eller hon fått kännedom om att en arbetstagare har

eller avser att åta sig en bisyssla som inte är förenlig med bestämmelsen om

förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 § lagen om offentlig anställning.

Viss tid kan dock behövas för att t.ex. hämta in kompletterande uppgifter från

arbetstagaren och för överväganden. En arbetstagare som upplyser sin

arbetsgivare om att han eller hon har eller avser att åta sig en viss bisyssla

skall emellertid kunna förvänta sig att arbetsgivaren tar ställning inom rimlig

tid. Vill arbetstagaren ha en viss tilltänkt bisyssla bedömd av arbetsgivaren,

kan han eller hon alltid lämna arbetsgivaren utförlig skriftlig information om

bisysslan. Därmed finns det också tydliga skriftliga bevis om vad arbetsgivaren

bedömt. Det ligger i sakens natur och får anses ingå i myndighetens s.k.

serviceskyldighet att en arbetstagare som frågar skall bli upplyst av

myndigheten om myndigheten har tagit ställning till om ett beslut skall meddelas

 beträffande en viss uppgiven bisyssla. När det gäller en bisyssla som en

arbetstagare redan har, bör beslutet, om det är skäligt med hänsyn till såväl

risken för förtroendeskada som arbetstagarens förhållanden, kunna gå ut på att

arbetstagaren inom viss kortare tid - högst ett par, tre månader - skall upphöra

 med bisysslan.

Eftersom den föreslagna ordningen uppfyller syftet bakom bestämmelsen om besked

i 12 § anställningsförordningen, avser regeringen att upphäva den bestämmelsen

och 23 § samma förordning.

Även om beslutet i princip bara är ett uttryck för arbetsgivarens

ställningstagande, kan beslutet i de flesta fall antas påverka handlandet hos

den arbetstagare som berörs. Beslutet kan därmed i praktiken få ganska

långtgående konsekvenser för vad arbetstagaren tar sig för utom arbetstiden.

Därför bör arbetstagaren - själv eller genom den arbetstagarorganisation som han

 eller hon är medlem i - ha en möjlighet att få beslutet överprövat.

Arbetstagaren bör kunna angripa beslutet genom att t.ex. yrka att det skall

upphävas. Av nyss nämnda skäl bör arbetstagaren, såsom Försvarsmakten påpekat,

också ha möjlighet att få ett tillfälligt domstolsavgörande om att beslutet

tills vidare inte skall gälla. Mål om tillämpning av lagen om offentlig

anställning handläggs normalt enligt lagen (1974:371) om rättegången i

arbetstvister med Arbetsdomstolen som slutinstans, se 37 § lagen om offentlig

anställning. Enligt regeringens mening finns det inte några bärande argument för

 att införa en annan ordning för överprövningen av nu aktuella beslut. En dom

varigenom ett beslut överprövats är inte bindande för domstolen vid en eventuell

 senare prövning avseende t.ex. disciplinpåföljd eller uppsägning på grund av

bisysslan. Enligt 1 § lagen (1987:439) om inskränkning i rätten att överklaga

får en arbetstagare inte till regeringen, en förvaltningsdomstol eller en

förvaltningsmyndighet överklaga ett beslut av en arbetsgivare med offentlig

ställning, när en tvist som rör beslutet skall handläggas enligt lagen om

rättegången i arbetstvister.

6.5 Obligatorisk anmälningsskyldighet för domare och vissa myndighetschefer

Regeringens förslag: Ordinarie domare, chefer för myndigheter som lyder

omedelbart under regeringen samt direktörer för allmänna försäkringskassor skall

 på eget initiativ till arbetsgivaren anmäla vilka typer av bisysslor de har.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till en

anmälningsskyldighet för domare och verkschefer, men olika synpunkter framförs,

bl.a. från JO och Regeringsrätten, om hur skyldigheten bör vara utformad bl.a.

med hänsyn till det vidsträckta bisysslebegreppet och skyddet för den personliga

 integriteten och grundlagsfästa fri- och rättigheter.

Skälen för regeringens förslag: Det finns i dag inte någon generell

författningsreglerad skyldighet för t.ex. domare och myndighetschefer att på

eget initiativ anmäla sina bisysslor till arbetsgivaren. Enligt Chefsavtalen är

arbetstagaren skyldig att lämna uppgift till arbetsgivaren huruvida och i vilken

 omfattning han eller hon innehar eller avser att åta sig bisysslor.

Chefsavtalen omfattar bl.a. den som är chef för en sådan myndighet som är direkt

 underställd regeringen och i princip de som är domstolschefer samt

justitieråden och regeringsråden. För direktörer för allmänna försäkringskassor

gäller enligt kollektivavtal att arbetstagaren är skyldig att utan anmaning

lämna uppgift till arbetsgivaren huruvida och i vilken omfattning han eller hon

innehar eller avser att åta sig bisysslor.

Det är viktigt att bisysslesituationen för statliga arbetstagare med

anställningar som ställer särskilt stora krav på förtroende för innehavaren

redovisas öppet och kan granskas. En öppnare redovisning av dessa arbetstagares

bisysslor kan i sig bidra till att öka allmänhetens förtroende för den

offentliga förvaltningen. Enligt regeringens mening är det i första hand

beträffande domarna, cheferna för de myndigheter som lyder omedelbart under

regeringen och direktörerna för de allmänna försäkringskassorna som det finns

anledning att ha en sådan öppnare redovisning av bisysslesituationen. Den

öppnare redovisningen kan åstadkommas genom att arbetsgivaren regelbundet begär

in uppgifter om bisysslor från de berörda arbetstagarna eller genom att de

berörda arbetstagarna åläggs en skyldighet att självmant till arbetsgivaren

anmäla sina bisysslor. Enligt regeringens mening är det senare alternativet - en

 anmälningsskyldighet - tydligare och därför att föredra. I enlighet med den

bedömning som redovisats i avsnitt 6.1 anser regeringen att en bestämmelse om

anmälningsskyldighet för vissa statsanställda bör finnas i lag. Därför bör det i

 lagen om offentlig anställning tas in en bestämmelse om att ordinarie domare,

chefer för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen och direktörer för

allmänna försäkringskassor skall på eget initiativ till arbetsgivaren anmäla

sina bisysslor. När det särskilt gäller domarna är det enligt regeringens mening

 i första hand de ordinarie domarna som har getts en sådan ställning att en

obligatorisk anmälningsskyldighet är befogad. Regeringen anser bl.a. därför -

till skillnad från utredningen - att det bara är sådana domare som bör åläggas

en obligatorisk anmälningsskyldighet.

Flera remissinstanser har haft synpunkter på hur omfattande

anmälningsskyldigheten bör vara. Också regeringen anser - till skillnad från

utredningen - att en ordning som innebär en skyldighet att anmäla varje bisyssla

 skulle vara alltför omständlig och innebära ett alltför stort intrång i den

enskildes personliga integritet. Anmälningsskyldigheten bör därför bara omfatta

uppgift om vilka typer av bisysslor som arbetstagaren har. Genom att

anmälningsskyldigheten på detta sätt begränsas till uppgifter om vilka typer av

bisysslor som de berörda arbetstagarna har - t.ex. förtroendeuppdrag för viss

angiven typ av ideell organisation, uppdrag som ordförande i skiljenämnd,

tillverkning eller försäljning av viss angiven produkt, konsultuppdrag inom

visst angivet område eller utbildning på visst angivet område - kan skyldigheten

 inte anses vara för omfattande eller onödigt betungande. Härigenom beaktas och

respekteras också arbetstagarnas personliga integritet och grundlagsskyddade

rättigheter och friheter. Om arbetsgivaren mot bakgrund av en anmälan eller av

någon annan anledning anser sig behöva mera information om en viss bisyssla, bör

 arbetsgivaren begära in ytterligare uppgifter från arbetstagaren, se avsnitt

6.3. Det är viktigt att arbetsgivaren följer upp de anmälningar som ger

anledning till det genom att begära in ytterligare uppgifter. Arbetsgivaren bör

som regel begära in ytterligare uppgifter om det av en anmälan framgår t.ex. att

 en arbetstagare har styrelseuppdrag eller konsultuppdrag som kan ha beröring

med myndighetens verksamhetsområde.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan vid behov meddela

närmare föreskrifter t.ex. om hur anmälningsskyldigheten skall fullgöras och om

blanketter för anmälan.

Flera remissinstanser har fört fram synpunkter på vilken instans som skall ta

emot anmälningar från domarna och i övrigt utöva arbetsgivarens befogenheter i

fråga om domarnas bisysslor. Regeringen avser att för berörda arbetstagargrupper

 i förordning bestämma vilken instans som skall anses som arbetsgivare vid

tillämpningen av bestämmelserna om bisysslor i lagen om offentlig anställning.

Följande ordning anser regeringen vara ett riktmärke i avvaktan på bl.a.

överväganden med anledning av förslagen från Kommittén om domstolschefens roll

och utnämningen av högre domare (SOU 2000:99). Befogenheterna avseende chefer

för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen, ordförandena i Högsta

domstolen och Regeringsrätten, presidenterna i hovrätterna och kammarrätterna

bör utövas av regeringen, dock att befogenheterna avseende Arbetsgivarverkets

chef bör utövas av verkets styrelse. Befogenheterna avseende lagmän i tingsrätt

och länsrätt bör, åtminstone tills vidare, utövas av Tjänsteförslagsnämnden för

domstolsväsendet (TFN). Befogenheterna för övriga ordinarie domare bör utövas av

 respektive domstol, dvs. i praktiken av domstolschefen. Befogenheterna avseende

 direktörer för allmänna försäkringskassor bör utövas av styrelsen för

försäkringskassan.

Om arbetstagaren inte uppfyller sin anmälningsskyldighet, kan han eller hon för

detta - liksom för andra brott mot skyldigheter i anställningen - drabbas av

sedvanliga arbetsrättsliga påföljder, såsom disciplinpåföljd. För ordinarie

domare är dock sanktionsmöjligheterna mer inskränkta.

7 Ekonomiska konsekvenser av förslagen och uppföljning

Genom förslagen åläggs kommunerna och landstingen en uttrycklig

informationsskyldighet (se avsnitt 6.2). Eftersom kommuner och landsting redan i

 dag i allmänhet informerar sina anställda om bisyssleregleringen, kan förslaget

 i den delen dock inte anses ha några nämnvärda ekonomiska konsekvenser för

kommunerna och landstingen. Detsamma får anses gälla den föreslagna skyldigheten

 att fatta ett formellt beslut om att en arbetstagare skall upphöra med eller

inte åta sig en förtroendeskadlig bisyssla (se avsnitt 6.4).

De ordinarie domare som inte är domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten

eller domstolschefer omfattas i dag inte av skyldigheten enligt Chefsavtalen att

 lämna arbetsgivaren uppgifter om bisysslor, men skall enligt förslaget åläggas

en obligatorisk anmälningsskyldighet avseende vilka typer av bisysslor de har

(se avsnitt 6.5). Att ta emot anmälningar om bisysslor från dessa domare innebär

 vissa ökade kostnader för domstolsväsendet. Bisyssleutredningen har uppskattat

att det rör sig om ungefär 500 domare som skall anmäla en eller flera bisysslor.

 Mot bakgrund av att anmälningsskyldigheten bara avser olika typer av bisysslor

och att anmälningarna kommer att spridas på flera domstolar bedömer regeringen

att kostnaderna för att ta emot och granska anmälningarna bör klaras inom

befintliga kostnadsramar.

Regeringen anser att det är viktigt att de offentliga arbetsgivarna uppfyller

sina skyldigheter enligt förslaget genom att informera arbetstagarna om vilka

förhållanden som kan göra en bisyssla förtroendeskadlig och genom att undersöka

bisysslor och förbjuda de som är förtroendeskadliga. Regeringen avser därför att

 i samband med att de föreslagna ändringarna träder i kraft genomföra en

informationssatsning för att ytterligare förstärka reglernas genomslag i den

praktiska tillämpningen.

Regeringen avser vidare att efter några år följa upp tillämpningen av

regleringen av offentliganställdas bisysslor och att på lämpligt sätt redovisa

resultatet av den uppföljningen.

8 Författningskommentar

2 §

Följande föreskrifter i lagen gäller också arbetstagare hos kommuner, landsting

och kommunalförbund, nämligen

7-7 c §§ om bisysslor,

23-29 §§ om arbetskonflikter,

38 § om interimistiskt beslut,

42 § första och andra styckena om vissa undantag från lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet.

Föreskrifterna i 30 § om periodiska hälsoundersökningar gäller också

arbetstagare hos kommuner och landsting.

Ändringen i första stycket innebär att bestämmelserna i lagen om offentlig

anställning om förtroendeskadliga bisysslor och kontrollsystemet avseende sådana

 bisysslor skall gälla också för arbetstagare hos kommuner, landsting och

kommunalförbund. Ändringen har behandlats i avsnitt 5.1.3.

3 §

Lagen gäller inte

1. statsråden,

2. riksdagens ombudsmän,

3. arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte

är svenska medborgare,

4. arbetstagare som har anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete.

För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om

bedömningsgrunder vid anställning, 7-7 d §§ om bisysslor, 23-29 §§ om

arbetskonflikter, 38 § om interimistiskt beslut och 42 § andra stycket om vissa

undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet.

Ändringen i andra stycket innebär att bestämmelserna i lagen om offentlig

anställning om kontrollsystemet avseende förtroendeskadliga bisysslor skall

gälla också för justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden.

7 a §

Arbetsgivaren skall på lämpligt sätt informera arbetstagarna om vilka slags

förhållanden som kan göra en bisyssla otillåten enligt 7 §.

Paragrafen är ny och innehåller en bestämmelse om skyldighet för offentliga

arbetsgivare att på lämpligt sätt informera sina arbetstagare om vilka slags

förhållanden som kan göra en bisyssla otillåten enligt bestämmelsen om förbud

mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt

6.2

Informationen kan lämnas både muntligt och skriftligt till arbetstagarna. Det är

 som huvudregel lämpligt att myndigheten bland arbetstagarna sprider en

skriftlig vägledning om bisysslor. Den vägledningen kan finnas på papper eller

vara tillgänglig för arbetstagarna i elektronisk form t.ex. via ett s.k.

intranät. Frågan om bisysslor bör också beröras muntligt vid anställning och vid

 personalträffar. Det finns givetvis inget som hindrar att

arbetsgivarmyndigheten använder sig av skriftligt informationsmaterial som

utformats av någon annan, t.ex. en central förvaltningsmyndighet eller Svenska

Kommunförbundet eller Landstingsförbundet.

Det förhållandet att en arbetsgivare har eller inte har lämnat information -

rättvisande eller missvisande - påverkar inte i sig bedömningen av om en viss

arbetstagares bisyssla är förenlig med bestämmelsen om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor i 7 § eller inte.

7 b §

En arbetstagare skall på arbetsgivarens begäran lämna de uppgifter som behövs

för att arbetsgivaren skall kunna bedöma arbetstagarens bisysslor.

Paragrafen är ny och innehåller en bestämmelse om skyldighet för arbetstagaren

att på arbetsgivarens begäran lämna de uppgifter som behövs för att

arbetsgivaren skall kunna bedöma arbetstagarens bisysslor. Uppgiftsskyldigheten

omfattar alla slags bisysslor. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.3.

Myndigheterna skall vid utövandet av rätten att begära in uppgifter beakta

integritetsaspekterna. Myndigheterna bör inte begära in fler eller mer

detaljerade uppgifter än vad som behövs för att kunna bedöma om det förekommer

bisysslor som kan vara förtroendeskadliga. Ofta kan det räcka att uppgifter i

första hand bara begärs in om arten av de bisysslor som de anställda har. Först

om det finns någon särskild anledning till det bör detaljerade uppgifter om

bisysslor begäras in från en arbetstagare. Uppgifterna kan begäras in muntligt,

och de behöver antecknas av myndigheten bara om de kan ha betydelse för utgången

 av ett ärende om t.ex. beslut om förbud mot bisysslan enligt 7 c §.

Myndigheterna har att vid utövande av befogenheten att begära in uppgifter

beakta det allmänna kravet på saklighet och opartiskhet i 1 kap. 9 §

regeringsformen.

Befogenheten att begära in uppgifter får givetvis inte utövas på ett sätt som

strider mot grundlagarna. Härvid bör särskilt uppmärksammas bestämmelsen i 2

kap. 2 § regeringsformen som innebär att varje medborgare är gentemot det

allmänna skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i politiskt,

religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende och de s.k.

förhandsgransknings- och efterforskningsförbuden i tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagen.

Om arbetstagaren vägrar att lämna uppgifter när det begärs av arbetsgivaren

eller lämnar felaktiga eller ofullständiga uppgifter, kan han eller hon för

detta drabbas av sedvanliga arbetsrättsliga påföljder, såsom disciplinpåföljd

och uppsägning. För vissa arbetstagare, såsom ordinarie domare, är

sanktionsmöjligheterna mer inskränkta.

7 c §

En arbetsgivare skall besluta att en arbetstagare som har eller avser att åta

sig en bisyssla som inte är förenlig med 7 § skall upphöra med eller inte åta

sig bisysslan. Beslutet skall vara skriftligt och innehålla en motivering.

Paragrafen är ny och innehåller en bestämmelse om att en arbetsgivare skall

fatta ett skriftligt och motiverat beslut om att en arbetstagare som har eller

avser att åta sig en bisyssla som inte är förenlig med förbudet mot

förtroendeskadliga bisysslor i 7 § skall upphöra med eller inte åta sig

bisysslan. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.4.

Det ligger i sakens natur att arbetsgivaren skall fatta beslutet så snart som

möjligt efter det att han eller hon fått kännedom om att en arbetstagare har

eller avser att åta sig en bisyssla som inte är förenlig med bestämmelsen om

förbud mot förtroendeskadliga bisysslor i 7 §. Viss tid kan dock behövas för att

 t.ex. hämta in kompletterande uppgifter från arbetstagaren och för

överväganden. Om det t.ex. efter påpekanden under hand av arbetsgivaren står

klart att arbetstagaren upphört med eller inte kommer att åta sig en otillåten

bisyssla, behöver något beslut inte fattas. När arbetstagaren godtar ett

underhandsbesked om otillåtligheten av en viss bisyssla, behöver således inte

något formellt beslut fattas.

Beslutet behöver inte föregås av förhandling enligt 11-14 §§ lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet, se 42 § andra stycket lagen om offentlig

anställning.

När det gäller en otillåten bisyssla som en arbetstagare redan har skall

arbetsgivaren besluta att arbetstagaren skall upphöra med bisysslan. Men

beslutet kan, om det är skäligt med hänsyn till såväl risken för förtroendeskada

 som arbetstagarens förhållanden, gå ut på att arbetstagaren inom viss kortare

tid - högst ett par, tre månader - skall upphöra med bisysslan.

Arbetstagaren skall underrättas om beslutet och hur han eller hon kan överklaga

det, se 21 § förvaltningslagen (1986:223). Avsikten är också att en arbetstagare

 som frågar skall bli upplyst av myndigheten om myndigheten har tagit ställning

till om ett beslut skall meddelas beträffande en viss uppgiven bisyssla.

Tvister om beslutet handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i

arbetstvister med Arbetsdomstolen som slutinstans, se 37 § lagen om offentlig

anställning. I en tvist om beslutet får domstolen för tiden fram till dess att

det finns ett lagakraftägande avgörande bestämma att beslutet tills vidare inte

skall gälla, se 38 §. Det har inte i lagen om offentlig anställning föreskrivits

 någon viss tid inom vilken en arbetstagare som vill söka ändring i ett beslut

skall väcka talan. En dom varigenom ett beslut överprövats är inte bindande för

domstolen vid en eventuell senare prövning avseende t.ex. disciplinpåföljd eller

 uppsägning på grund av bisysslan. Enligt 1 § lagen (1987:439) om inskränkning i

 rätten att överklaga får en arbetstagare inte till regeringen, en

förvaltningsdomstol eller en förvaltningsmyndighet överklaga ett beslut av en

arbetsgivare med offentlig ställning, när en tvist som rör beslutet skall

handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister.

Om arbetstagaren i strid med beslutet åtar sig eller fortsätter med den bisyssla

 som avses med beslutet, kan han eller hon drabbas av sedvanliga arbetsrättsliga

 påföljder såsom disciplinpåföljd eller uppsägning under förutsättning att

bisysslan verkligen strider mot 7 §. Skulle det vid en senare prövning visa sig

att bisysslan i själva verket inte strider mot 7 §, kan däremot inga

arbetsrättsliga påföljder komma i fråga bara för att arbetstagaren inte följt

det i sak oriktiga beslutet.

7 d §

Ordinarie domare, chefer för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen

och direktörer för allmänna försäkringskassor skall på eget initiativ till

arbetsgivaren anmäla vilka typer av bisysslor de har.

Paragrafen är ny och innehåller en bestämmelse om att ordinarie domare, chefer

för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen och direktörer för

allmänna försäkringskassor skall på eget initiativ till arbetsgivaren anmäla

vilka typer av bisysslor de har. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5.

Det är regeringen som bestämmer vilka domaranställningar som skall vara

ordinarie, se 3 § första stycket lagen (1994:261) om fullmaktsanställning.

Bestämmelser om detta finns bl.a. i förordningar med instruktioner för

domstolarna. Direktörer för de allmänna försäkringskassorna anställs av

regeringen, se 18 kap. 41 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. Av 32 §

verksförordningen (1995:1322) framgår att en myndighets chef anställs genom

beslut av regeringen. Bara chefer för myndigheter som lyder omedelbart under

regeringen omfattas av anmälningsskyldigheten enligt förevarande paragraf.

Chefer för myndigheter som lyder under en chefsmyndighet eller någon annan

överordnad myndighet omfattas inte av anmälningsskyldigheten, liksom inte heller

 chefer för riksdagens myndigheter.

Det ligger i sakens natur att arbetstagaren skall göra en anmälan till

arbetsgivaren redan i samband med att han eller hon påbörjar en viss typ av

bisyssla.

Om arbetstagaren inte uppfyller sin anmälningsskyldighet, kan han eller hon för

detta drabbas av sedvanliga arbetsrättsliga påföljder, såsom disciplinpåföljd.

För ordinarie domare är dock sanktionsmöjligheterna mer inskränkta.

38 §

I en tvist om ett beslut enligt 7 c, 31 eller 36 § får domstolen för tiden fram

till dess att det finns ett lagakraftägande avgörande bestämma att beslutet

tills vidare inte skall gälla.

Ändringen innebär att domstol kan fatta ett s.k. interimistiskt beslut även i

tvister rörande arbetsgivarens beslut enligt 7 c § att en arbetstagare skall

upphöra med eller inte åta sig en bisyssla. Ändringen har berörts i avsnitt 6.4.

42 §

Föreskrifterna i 2, 21 och 22 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet skall inte tillämpas i anställningsförhållanden som avses i denna

lag.

Föreskrifterna i 11-14 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet skall inte

tillämpas, när det gäller beslut om att en arbetstagare skall upphöra med eller

inte åta sig bisyssla enligt 7 c §, disciplinansvar enligt 14 §, åtalsanmälan

enligt 22 § eller skiljande från arbetsuppgifter enligt 31 §.

För arbetstagare som avses i 1 § skall också föreskrifter i andra författningar

än lagar tillämpas, även om föreskrifterna avviker från lagen (1982:80) om

anställningsskydd.

Ändringen i andra stycket innebär att föreskrifterna om förhandling i 11-14 §§

lagen om medbestämmande i arbetslivet inte heller skall tillämpas när det gäller

 beslut om att en arbetstagare skall upphöra med eller inte åta sig bisyssla

enligt 7 c §. Ändringen har berörts i avsnitt 6.4.

Bisyssleutredningens sammanfattning av sitt betänkande Offentligt anställdas

bisysslor (SOU 2000:80)

Uppdraget

Utredningens uppgift har varit att genomföra en översyn av bisyssleregleringen

inom den offentliga sektorn. I uppdraget har ingått att särskilt analysera

regleringen av de förtroendeskadliga bisysslorna och kontrollen av hur

regleringen följs. Det har också innefattat att genomföra en kartläggning av

omfattningen och beskaffenheten av de offentligt anställdas bisyssleinnehav, att

 föreslå de förändringar som kan anses lämpliga, att ta ställning till om det

finns anledning att förändra den nuvarande grundsystematiken med författnings-

respektive avtalsreglering av bisysslor och att särskilt behandla reglerna om

domarnas bisysslor.

Gällande regler

Offentligt anställda hos staten, kommunerna, landstingen och försäkringskassorna

 får inte ha bisysslor som kan rubba förtroendet för deras opartiskhet

(förtroendeskadliga bisysslor). Arbetsgivaren kan också förbjuda arbetstagaren

att ha bisysslor som inverkar hindrande på arbetet (arbetshindrande bisysslor)

eller som innebär att arbetstagaren konkurrerar med myndighetens verksamhet

(konkurrensbisysslor).

De förbud som gäller mot förtroendeskadliga bisysslor är betingade av de

särskilda krav på integritet som den offentliga anställningen ställer på

arbetstagarna. Kraven kan härledas ur regeringsformen, som slår fast att

domstolar och förvaltningsmyndigheter skall iaktta saklighet och opartiskhet i

sin verksamhet.

Med bisyssla avses varje anställning, uppdrag eller annan verksamhet som en

anställd har vid sidan av sin huvudanställning. Att sköta sina egna och

familjens privata angelägenheter räknas inte som bisyssla.

De statsanställdas bisysslor regleras i två olika former. Förbudet mot

förtroendeskadliga bisysslor finns i lagen om offentlig anställning.

Arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor regleras i kollektivavtal

mellan parterna på den statliga arbetsmarknaden. För arbetstagare hos de

allmänna försäkringskassorna gäller samma uppdelning. För arbetstagare i

kommuner och landsting finns däremot reglerna om såväl de förtroendeskadliga som

 de arbetshindrande bisysslorna och konkurrensbisysslorna i kollektivavtal.

Kartläggningen av offentligt anställdas bisysslor

I avsikt att få ett underlag för överväganden och förslag har utredningen med

hjälp av Statistiska centralbyrån (SCB) genomfört en enkätundersökning bland ca

15 000 offentligt anställda. I enkäten ställdes frågor om bl.a. innehav av,

motiv till, tidsåtgång för och information om bisysslor.

Enligt undersökningen har 21 % av de offentligt anställda en eller flera

bisysslor. Jämfört med en liknande undersökning som gjordes i slutet av

1960-talet har andelen gått ned med 8 procentenheter. Andelen är ungefär

densamma inom staten, kommunerna, landstingen och försäkringskassorna. Däremot

förekommer stora skillnader mellan olika grupper av anställda. Bisysslor är

exempelvis mycket vanligare bland verkschefer och domare.

Av undersökningen drar utredningen slutsatsen att den totala bisysslefrekvensen

bland de offentligt anställda med hänsyn till bisysslebegreppets vidd inte kan

anses särskilt anmärkningsvärd eller oroande. Dessutom utförs en betydande del

av de offentligt anställdas bisysslor hos andra offentliga myndigheter och

förvaltningar eller ideella organisationer. Utredningen konstaterar dock att

arbetsgivarna allmänt sett kan bli betydligt bättre i fråga om att informera

sina anställda om bisysslereglerna och att utnyttja de möjligheter som finns för

 att få uppgifter om bisysslor.

Utvärderingen av regler och praxis

Efter en genomgång av praxis i fråga om bisysslor har utredningen fått

uppfattningen att denna är relativt enhetlig, stabil och väl avvägd. Utrymmet i

7 § lagen om offentlig anställning för individuella bedömningar utnyttjas.

Informationen till de anställda om bisysslereglerna samt de statliga

arbetsgivarnas möjlighet att förhöra sig om bisysslor och ge besked om dessas

tillåtlighet kan däremot bli bättre. Likaså har uppdelningen av reglerna mellan

författning och avtal ibland ansetts ge vissa tillämpningsproblem.

Överväganden och förslag

Förtroendeskadliga bisysslor

Bland de tre huvudtyperna av otillåtna bisysslor är det alltid de

förtroendeskadliga som har stått i centrum. Att se över regleringen av denna typ

 av bisysslor har enligt direktiven varit utredningens huvudinriktning.

Utredningen anser att praxis visar att den allmänna regeln om förtroendeskadliga

 bisysslor i de flesta fall uppfyller kravet att det skall finnas möjlighet att

sätta stopp för bisysslor som kan skada förtroendet för förvaltningen. Den

omfattning av bisyssleinnehavet bland offentligt anställda som framkommit i den

statistiska undersökningen kan inte heller tas till intäkt för att reglerna i

sak behöver skärpas. Vare sig praxis eller förekomsten av bisysslor ger därför

anledning att göra några större sakliga ändringar i nuvarande regler för att

utvidga eller begränsa bisyssleförbudets räckvidd. De problem som kan finnas

inom särskilda områden beror snarare på brist i informationen om reglerna och

kontrollen av att de efterlevs än på deras sakliga innehåll. Snarare än

generella utvidgningar av förbudsreglerna bör därför enligt utredningen bättre

kontroll införas på vissa områden, i synnerhet vid myndigheter och förvaltningar

 med myndighetsutövning, tillsyn och upphandlingsuppgifter.

Att reglerna allmänt sett inte har "missat" någon viss typ av bisyssla eller

medfört tillämpningsproblem av någon större omfattning innebär naturligtvis inte

 att bisysslefallen alltid är problemfria. Men dessa problem är mindre än de

nackdelar som mindre flexibla och mer detaljerade regler för olika verksamheter,

 förvaltningsområden, grupper av anställda eller bisyssletyper skulle innebära.

Utredningen har därför, och på grund av den skepsis som vid våra kontakter med

myndigheter m.fl. framförts mot en sådan ordning, avstått från att föreslå nya

specialregler.

Utredningen föreslår alltså inga ändringar i sak i reglerna om förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor. Eftersom en allmänt hållen regel kan vara svår att

 tillämpa inte minst för arbetstagarna finns det dock skäl att försöka göra den

tydligare genom att ge viss vägledning om några förhållanden av betydelse för

bedömningen av en bisyssla. Därför föreslår utredningen att de

verksamhetsområden där risken för förtroendeskada är särskilt stor skall anges i

 bestämmelsen. Dessa områden är rättskipning, myndighetsutövning, tillsyn,

upphandling, egendomsförvaltning och ledning av offentlig förvaltning.

Utredningen har vidare funnit att de nu gällande specialreglerna för

skatteförvaltningen och tullverket kan upphävas.

Domarnas bisysslor

För domare gäller i dag samma generella bisyssleregler som för andra

statsanställda. Utredningen betonar de mycket noggranna överväganden som såväl

den enskilde domaren som den som avser att anlita domaren för något uppdrag bör

göra. Domarnas uppgifter och deras roll i samhället är sådana att kravet på

allmänhetens förtroende gör sig särskilt starkt gällande när det gäller

domstolarnas verksamhet. Utredningen har dock funnit att de fördelar som finns

med en allmänt hållen bisyssleregel, med utrymme för bedömningar i varje enskilt

 fall, gör sig gällande även beträffande domarna. Utredningen har alltså inte

ansett det motiverat att införa speciella bisyssloförbud för domare eller någon

särskild kategori av dem. Däremot framför utredningen sin uppfattning om

innebörden för domarnas del av dagens regler om bisysslor, bl.a. att

skiljemannauppdrag och styrelseuppdrag i vinstdrivande bolag med få undantag

inte kan anses förenliga med 7 § lagen om offentlig anställning.

Arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor

Utredningen har dragit slutsatsen att arbetshindrande bisysslor generellt inte

är något problem. Gällande regler ger arbetsgivarna möjlighet att stoppa

bisysslor som är arbetshindrande. Det är till stor del en arbetsledningsfråga

att göra detta på lämpligt sätt.

Inte heller konkurrensbisysslor tycks utgöra något större problem. Utredningen

menar att det är anställningsmyndigheten som har bäst förutsättningar att pröva

om en bisyssla är konkurrensskadlig eller ej. Därför föreslår utredningen att

den prövningen på den statliga sidan skall ligga på myndigheten/arbetsgivaren -

vilket den på den kommunala sidan redan gör - och inte som idag på regeringen.

Genom förbättrad information från arbetsgivarna och utredningens förslag om

uppgiftsskyldighet för arbetstagarna avseende arbetshindrande bisysslor och

konkurrensbisysslor såväl som förtroendeskadliga bisysslor kan eventuella

problem dessutom antas minska.

Ett nytt kontrollsystem

Arbetsgivarens befogenhet och skyldighet att reagera på förtroendeskadliga

bisysslor och agera på ett tidigt stadium måste förbättras framför allt på den

statliga sidan. För att kunna bedöma bisysslefrågor innan skada har skett, dvs.

innan allmänhetens förtroende riskerar att skadas, är det viktigt att det blir

en naturlig sak att ta upp och diskutera sådana frågor mellan arbetsgivare och

arbetstagare. Utredningen föreslår att en arbetsgivare som får kännedom om en

förtroendeskadlig bisyssla skall vara skyldig att ålägga arbetstagaren att

upphöra med eller inte åta sig bisysslan. Genom att dels arbetsgivaren får en

skyldighet att informera sina arbetstagare om vad som kan göra en bisyssla

förtroendeskadlig, dels en arbetstagare på arbetsgivarens begäran skall lämna de

 uppgifter som behövs för att arbetsgivaren skall kunna bedöma arbetstagarens

bisysslor, bör en rimlig diskussion kunna föras löpande och i de flesta fall

inte behöva leda till drastiska åtgärder. Det får anses självklart att en

arbetstagare som önskar det har rätt att få besked av arbetsgivaren om dennes

syn på en bisysslas tillåtlighet. Regeln om bisysslobesked i 12 §

anställningsförordningen kan därmed upphävas.

Reglerna om förtroendeskadliga bisysslor samlas enligt utredningens förslag i

lagen om offentlig anställning och görs tillämpliga även på kommuner och

landsting. Arbetstagarens uppgiftsskyldighet skall av praktiska skäl gälla alla

bisyssletyper. Överprövningen av beslut om bisysslor blir enhetlig genom att

tingsrätt eller Arbetsdomstolen skall kunna överpröva såväl beslut om

förtroendeskadliga bisysslor som fattats med stöd av lagen om offentlig

anställning som beslut i fråga om arbetshindrande- eller konkurrensbisysslor,

vilka fattats med stöd av kollektivavtal.

Domarnas speciella ställning och det särskilda rättssäkerhetsintresse som ligger

 i att deras bisysslor kommer upp till bedömning har gjort att utredningen

föreslår att domare som anställs genom beslut av regeringen på eget initiativ

skall anmäla sina bisysslor till arbetsgivaren. Anmälningsskyldigheten tas in i

lag. Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet är enligt förslaget det organ

som skall handlägga frågor om domarnas bisysslor. Det leder bl.a. till att

uppgifterna blir offentliga.

Även generaldirektörer, landshövdingar, andra chefer för förvaltningsmyndigheter

 som lyder direkt under regeringen samt försäkringskassornas direktörer får en

lagstadgad skyldighet att anmäla sina bisysslor, i de fallen till regeringen

respektive styrelsen för försäkringskassan.

Författnings- eller avtalsreglering

Förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor har samma syfte på kommun- och

landstingsområdet som på det statliga området. Det handlar om att upprätthålla

allmänhetens förtroende för saklighet och opartiskhet i förvaltningen. Detta

intresse gör sig gällande med samma styrka på det kommunala området som på det

statliga. Regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet i den offentliga

förvaltningen gäller inte bara staten utan även kommuner och landsting. Det är

ett allmänt intresse som går utöver förhållandet mellan arbetsgivare och

arbetstagare.

Kommunerna och landstingen svarar i dag för den helt övervägande delen av den

offentliga förvaltningen. Den allmänhet vars förtroende för förvaltningen

bisysslereglerna är till för att skydda har minst lika mycket kontakter med

kommunala förvaltningar som med statliga myndigheter. De kommunala

förvaltningarna utövar makt och myndighet, tillsyn och kontroll och bedriver

upphandling på samma sätt som de statliga myndigheterna. Utredningens slutsats

är därför att det är principiellt felaktigt att ta in förbud mot

förtroendeskadliga bisysslor i kollektivavtal och att det finns starka skäl för

att förbudet även på den kommunala sidan skall regleras i författning. Ett

sådant förbud med anknytande regler kan enligt utredningens mening inte anses

inkräkta på den kommunala självstyrelsen. De skäl av närmast praktisk karaktär

som kan anföras till stöd för att regleringen på den kommunala sidan alltjämt

skall vara samlad på ett ställe väger inte upp de principiella invändningarna

mot avtalsreglering.

Utredningen föreslår således att bestämmelserna om förtroendeskadliga bisysslor

i lagen om offentlig anställning skall gälla för hela den offentliga sektorn.

Samma principiella skäl som beträffande de förtroendeskadliga bisysslorna gör

sig inte gällande beträffande arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor.

 Dessa skall därför inom såväl det statliga som det kommunala området

fortfarande kunna regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter.

Kostnader m.m.

Utredningens bedömning är att förslagen inte ger några nämnvärda ekonomiska

eller andra konsekvenser som kräver särskild redovisning.

Bisyssleutredningens redovisning av en statistisk undersökning av

offentliganställdas bisyssleinnehav

Statistisk undersökning av de offentligt anställdas bisyssleinnehav

Utredningens bedömning: Den totala bisysslefrekvensen bland offentligt anställda

 kan med hänsyn till bisysslebegreppets vidd inte anses särskilt

anmärkningsvärd. Snarare än generella åtstramningar bör bättre kontroll liksom

skärpningar på enstaka områden införas. I synnerhet på myndigheter och

förvaltningar med myndighetsutövning, tillsyn och upphandlingsuppgifter finns

det anledning att ha kontroll över om bisysslor med beröring till

huvudanställningen förekommer. Allmänt sett kan arbetsgivarna bli betydligt

bättre i fråga om att informera sina anställda om bisysslereglerna och att

utnyttja de möjligheter som finns för att få uppgifter om bisysslor.

Inledning

En av utredningens uppgifter enligt direktiven har varit att genomföra en

kartläggning av omfattningen och beskaffenheten av de offentligt anställdas

bisyssleinnehav. Den kartläggningen har genomförts som en enkätundersökning med

hjälp av Statistiska centralbyrån (SCB). Det här kapitlet utgör en

sammanfattning av undersökningens uppläggning och huvudsakliga resultat. [...]

Det huvudsakliga syftet med kartläggningen har varit att få en bild av i vilken

utsträckning bisysslor förekommer, vilken typ av bisysslor det är fråga om och

hur de i olika avseenden förhåller sig till den offentliga huvudanställningen.

Enkäten med frågor tillställdes ett slumpmässigt, delvis grupperat urval av

personer som enligt SCB:s register för 1998 var offentligt anställda. Sammanlagt

 drogs 15 000 personer ur registren, varav ca 8 000 personer drogs bland domare,

 åklagare, verkschefer, poliser, högskolelärare, militärer, läkare och

sjuksköterskor. Resten drogs bland anställda inom försäkringskassor, kommuner

och övriga anställda inom stat och landsting. För såväl grupperna som sektorerna

 har ett representativt antal valts ut så att alla gruppernas resultat skall

kunna redovisas.

De åtta grupper av arbetstagare som särskilt valts ut har antingen omnämns i

utredningens direktiv som sådana där "samhällets krav gör sig särskilt gällande"

 (domare, åklagare, poliser och officerare) eller i övrigt återkommande

figurerat och diskuterats i bisysslesammanhang. Domarna utgörs av ordinarie

domare, dock inga justitie- och regeringsråd eftersom deras bisysslor tagits upp

 särskilt i samband med utredningens samråd med de högsta domstolarna [...].

Bland verkscheferna återfinns alla i registren förekommande generaldirektörer

och landshövdingar.

Av de tillfrågade besvarade ca 76 % enkäten. Av dessa uppgav ungefär 6 % att de

inte hade offentlig anställning under den tid undersökningen gällde, nämligen

september-november 1999. De som svarat så, eller att de inte hade någon bisyssla

 under samma tid, har inte besvarat enkätens övriga frågor och ingår därmed inte

 i underlaget för resultaten.

För samtliga redovisade resultat gäller enligt SCB att svarsfrekvensen är sådan

att resultaten är statistiskt hållbara. Likväl kan de tillfrågade ha tolkat

eller uppenbart missuppfattat frågorna på sådant sätt att det behöver

kommenteras särskilt. [...]

Närmare om resultaten

Omfattning

I enkäten har begreppet bisyssla definierats på sätt som angetts i lagens

förarbeten och det kommit att tillämpas i praxis. Det omfattar i stort sett alla

 anställningar, uppdrag eller verksamheter, avlönade eller oavlönade, som inte

skall hänföras till privatlivets område.

Kartläggningen visar att 21 % av offentligt anställda har en eller flera

bisysslor. Andelen är ungefär densamma inom samtliga sektorer (stat, kommun,

landsting och försäkringskassa). Däremot förekommer stora skillnader mellan de

särskilt utvalda grupperna. Två grupper - verkschefer och domare - ligger

påtagligt högre än både sektorssnitten och övriga grupper. Hela 82 % av

verkscheferna har någon bisyssla, liksom 55 % av domarna. Även bland

högskolelärarna och läkarna är andelarna något större, 38 respektive 33 %, medan

 övriga grupper ligger ganska jämnt fördelade kring 20 %.

Mellan kvinnor och män märks en viss skillnad. Medan 17 % av offentligt

anställda kvinnor har en eller flera bisysslor är motsvarande siffra för män 31

%.

Kartläggningen säger inget om hur stor motsvarande andel är bland privat

anställda. En begränsad jämförelse kan göras med den arbetskraftsundersökning

(AKU) som genomförs av SCB varje månad. I AKU:n redovisas dock bara betalda

bisysslor. Sådana förekommer enligt AKU:n för motsvarande månader bland 8 % av

de privat anställda jämfört med 10 % bland offentligt anställda.

Antalet bisysslor per anställd

Beträffande antalet bisysslor för var och en visar sig ungefär samma mönster som

 ovan. Bland offentligt anställda med bisyssla har 69 % en bisyssla, och även

här är fördelningen mellan sektorerna jämn. Avvikelser ser man däremot mellan

grupperna. Endast 17 % av verkscheferna har bara en bisyssla. I stället har 59 %

 av dem tre bisysslor eller fler, vilket skall jämföras med ett totalt snitt på

11 % för det antalet bisysslor. Utav domarna har 46 % en bisyssla och 31 % tre

eller fler. Det kan jämföras med t.ex. åklagarna, där endast 4 % har tre

bisysslor eller fler.

Större delen - 68 % - av bisysslehavarna arbetar heltid. Mellan arbetstagare med

 hel- respektive deltidsanställning märks inte i någon sektor någon större

skillnad i fråga om antal bisysslor.

Bisysslor i olika löneskikt

De tillfrågade har också svarat på vilket av följande löneskikt de tillhör i sin

 huvudanställning, nämligen mindre än 20 000 kr/månad, 20-35 000 kr/mån och mer

än 35 000 kr/mån. I det högsta skiktet finner man totalt sett den största

andelen anställda med tre bisysslor eller fler, 23 % jämfört med 10 respektive

11 % i de lägre löneskikten. Ju högre inkomst man har desto fler tycks alltså

bisysslorna bli. Den tendensen är som tydligast i kommunal och statlig sektor,

där 43 respektive 29 % i det högsta löneskiktet har tre bisysslor eller fler

[...]. De sektorerna utmärkte sig inte totalt sett i fråga om att ha många

"mångsysslare".

Inkomster av bisysslorna

Det är ingen större skillnad mellan sektorerna i fråga om hur stor bruttoinkomst

 per år man erhåller från bisysslorna. Grovt räknat kan sägas att 30 % inte får

någon betalning alls, 30 % högst 10 000 kr, 20 % mellan 10 000 och 30 000 kr, 10

 % mellan 30 000 och 60 000 kr samt 10 % mer än 60 000 kr. Även i detta fall

framträder vissa skillnader mellan de särskilda grupperna. Det är t.ex. större

andelar bland verkscheferna, läkarna och domarna som har 30 000 kr eller mer;

55, 41 respektive 40 %. Däremot är motsvarande siffror för åklagare, poliser och

 militärer lägre; 11, 9 respektive 17 %.

Motiv till bisysslan

De tillfrågade har också lämnat uppgifter om huvudskälet varför man har den

huvudsakliga (eller enda) bisysslan. För samtliga sektorer gäller att de flesta

anger ekonomiska skäl, ideella skäl eller "annat skäl". Det senare har varit

t.ex. intresse, för att upprätthålla kompetensen, engagemang i egen eller

närståendes verksamhet, politiska skäl eller att man helt enkelt tycker

bisysslan är rolig. Ideella skäl anges till särskilt stor del av åklagare,

poliser och militärer. Bland poliser, högskolelärare, militärer, läkare och

sjuksköterskor anger mellan 25 och 30 % ekonomiska skäl som huvudsakligt skäl,

vilket däremot bara 1 % av verkscheferna gör. Allra vanligast är det skälet

bland läkare och sjuksköterskor. Såväl verkschefer som domare uppger däremot i

betydligt större utsträckning än genomsnittet - 49 respektive 43 % mot 9 % - att

 annan offentlig arbetsgivare har önskat att de skall ha bisysslan. Dessutom

anser 32 % av verkscheferna och 20 % av högskolelärarna att bisysslan är ett

åliggande knutet till huvudanställningen.

Tidsåtgång

Drygt hälften av bisyssleinnehavarna inom samtliga sektorer ägnar i genomsnitt

mindre än 15 timmar per månad åt sin huvudsakliga (eller enda) bisyssla. Ungefär

 20 % ägnar den dock mer än 30 timmar per månad.

Även tiden per månad för samtliga bisysslor uppgår för mer än hälften av

bisysslehavarna till mindre än 15 timmar. De som ägnar mer än 30 timmar per

månad åt samtliga sina bisysslor utgör 23 % av bisysslehavarna. Det rör sig om

en jämn fördelning mellan såväl sektorer som särskilda grupper. Detsamma gäller

bland dem som sammanlagt ägnar sina bisysslor mellan 15 och 30 timmar per månad,

 vilket generellt är ungefär en fjärdedel av bisysslarna.

Typer av bisysslor

De flesta offentliganställda som har bisysslor har dessa som anställning eller

uppdrag hos offentlig eller privat arbetsgivare, som ideellt förtroendeuppdrag

eller i egen kommersiellt inriktad verksamhet.

Bland domare och verkschefer med bisysslor har 64 respektive 51 % anställning

eller uppdrag i offentlig regi. Verkscheferna ligger också högst i fråga om

styrelseuppdrag i bolag och ekonomiska föreningar, både offentliga (50 %) och

privata (23 %). Anställning eller uppdrag hos privat arbetsgivare är vanligast

förekommande bland läkare och sjuksköterskor, 25 respektive 23 %, men även bland

 högskolelärare och domare förekommer det till 18 respektive 15 %. Den egna

kommersiellt inriktade verksamheten är vanligast bland poliser, 23 %, samt

högskolelärare, militärer och läkare, 26 %. I samtliga sektorer och grupper

förekommer också en viss del "annat", som har exemplifierats med lantbruk,

författarskap, musiker, religiös verksamhet m.m.

Bisyssletyper som ofta inte ger någon ersättning alls eller bara mindre sådan är

 fackliga och ideella förtroendeuppdrag samt uppdrag i intresseorganisationer.

Även de flesta offentliga anställningar eller uppdrag ger en ersättning på högst

 30 000 kr per år. Anställning eller uppdrag hos privat arbetsgivare samt egen

kommersiellt inriktad verksamhet är de bisyssletyper som oftast ger högst

ersättning.

Förhållandet mellan huvudanställningen och bisysslan

I enkäten ställdes också ett antal frågor om huruvida vissa typer av

arbetsuppgifter - myndighetsutövning, tillsyn och upphandling - ingick i

myndighetens/förvaltningens verksamhet eller den anställdes uppgiftsområde. I

frågorna gavs en definition av begreppen. En del av enkätresultaten beträffande

myndighetsutövning och tillsyn tyder emellertid på att innebörden av begreppen

ändå varit oklar för de tillfrågade. Det är därför svårt att dra några säkra

slutsatser med ledning av resultaten. I stora drag kan man konstatera att drygt

30 % av bisysslehavarna svarat att de arbetar på myndighet eller förvaltning med

 myndighetsutövning och lika många på sådan arbetsplats med tillsyn. Utav dessa

hade ungefär hälften, i var och en av grupperna, själva sådana uppgifter.

Upphandling ingick i arbetsuppgifterna för 19 % av bisysslehavarna.

Beröring mellan någon bisyssla och antingen myndighetens/förvaltningens

verksamhet eller de egna arbetsuppgifterna, t.ex. i fråga om ämnesområde,

förelåg för drygt 40 %. I flera av de särskilda grupperna, t.ex. domare,

verkschefer, högskolelärare, läkare och sjuksköterskor, var siffran ännu högre.

Det går i och för sig att koppla förekomsten av beröring till förekomsten av

myndighetsutövning, tillsyn och upphandling, men med tanke på osäkerheten kring

begreppen skulle slutsatserna inte bli säkra.

Information om bisysslor

Enkätens sista frågor handlade om i vilken utsträckning arbetstagare och

arbetsgivare informerat varandra eller begärt besked om förekommande bisysslor.

Av svaren framgår att 27 % av offentligt anställda med bisysslor har blivit

informerade av sin arbetsgivare om vilka bisysslor som inte är tillåtna. Andelen

 varierar en hel del mellan sektorerna, från 55 och 49 % i stat och

försäkringskassor, där myndigheterna är skyldiga att lämna sådan information,

till 32 och 16 % i landsting och kommuner. I de särskilda grupperna är andelarna

 generellt högre än snitten, med närmare 80 % bland poliser och verkschefer och

60 % bland högskolelärare och militärer.

Till detta kommer att sammanlagt 12 % har begärt besked av arbetsgivaren om en

bisyssla är förtroendeskadlig. Den högsta andelen som har begärt ett besked av

arbetsgivaren finns bland verkscheferna, 37 %.

19 % uppger att arbetsgivaren har begärt uppgift om bisysslor. För den kommunala

 sektorn är andelen 16 %, och för verkschefer, högskolelärare och läkare drygt

40 %. Andelen anställda som har informerat arbetsgivaren om bisysslor är högre,

69 %. I de särskilda grupperna är andelen högst bland verkschefer (87 %), läkare

 (83 %), högskolelärare (75 %) och sjuksköterskor (74 %).

Svaren på de här frågorna kan delvis överlappa varandra eftersom man t.ex. kan

anse sig ha informerat arbetsgivaren om bisysslor genom att svara på dennes

begäran om uppgifter eller genom att begära ett besked om förtroendeskadlighet.

Vidare kan arbetsgivaren uppfattas ha lämnat information om icke tillåtna

bisysslor i samband med att den anställde har begärt ett besked om

förtroendeskadlighet eller informerat arbetsgivaren om bisysslor.

Slutsatser

En första fråga för utredningen är om resultaten tyder på att omfattningen av

bisysslor bland offentligt anställda är så stor att redan detta skulle föranleda

 någon särskild åtgärd.

Att 21 % av offentligt anställda har bisyssla kan med hänsyn till

bisysslebegreppets vidd enligt utredningens mening inte anses särskilt

anmärkningsvärt. Det är värt att påminna om att även obetalda bisysslor och

bisysslor i ideella och fackliga organisationer ingår. Högre andelar återfinns

som sagt i vissa av grupperna, t.ex. verkscheferna, domarna och högskolelärarna.

 För de grupperna är samtidigt offentliga uppdrag vanliga och det huvudsakliga

skälet att ha den huvudsakliga bisysslan är ofta att det önskats av annan

offentlig arbetsgivare eller är ett åliggande i tjänsten. Det borde vara

omständigheter som åtminstone i någon mån talar för att

förtroendeskadlighetsaspekten har beaktats av någon av berörda myndigheter.

Att uppdragen ofta är offentliga säger däremot inget om huruvida de blir

arbetshindrande. Något svar på den frågan fås inte heller med hjälp av

enkätsvaren. Bland de offentliganställda i stort kan man i vart fall se att

större delen totalt ägnar mindre än 15 timmar per månad åt sina bisysslor. Det

timantalet är inte större än att det ofta torde gå att kombinera bisysslan med

ordinarie arbetstid. Med tanke på att t.ex. ideella förtroendeuppdrag och egen

kommersiellt inriktad verksamhet är vanliga torde också en hel del av

bisysslorna skötas utanför ordinarie arbetstid. Den största tidsåtgången för

bisysslor finner man bland poliser, högskolelärare, militärer, läkare och

sjuksköterskor. Detta är också grupper som i ganska stor utsträckning bisysslar

i egen verksamhet eller hos privat arbetsgivare, vilket sannolikt ofta innebär

att det inte i någon större utsträckning kan inkräkta på huvudanställningen

genom att utföras på ordinarie arbetstid.

Enligt den kartläggning som genomfördes av 1966 års bisyssleutredning hade 29 %

av de då offentligt anställda bisyssla. I vår undersökning är motsvarande andel

21 %. Det har blivit mindre vanligt att offentligt anställda har bisysslor. Mot

bakgrund av den utvecklingen och övriga enkätresultat anser utredningen att

bisysslefrekvensen i dag generellt sett inte utgör något problem. Det utesluter

dock inte att det i särskilda grupper av anställda eller inom vissa myndigheter

eller förvaltningsområden kan vara så. Snarare än generella åtstramningar bör

det emellertid i så fall leda till bättre kontroll eller möjligen skärpningar i

särskilda fall.

När det gäller bisysslornas beskaffenhet är det svårare att dra säkra

slutsatser. Att beröring mellan bisyssla och huvudanställning i viss

utsträckning förekommer är klart. Sannolikt kan det också vara så att

förtroendeskadliga bisysslor är vanligare i de fallen. Vetskapen om att beröring

 ibland förekommer ger dock inte något mått på i vilken utsträckning det

förekommer bisysslor som gör att risk för förtroendeskada uppstår. En del av

beröringsfallen kan mycket väl vara fullständigt harmlösa.

Allmänt sett är det dock värt att notera att en stor del av dem som har

bisysslor har uppgett att det finns beröring mellan dessa och uppgifter som

förekommer på den myndighet eller förvaltning där huvudanställningen finns.

Eftersom beröring trots allt utgör en omständighet av betydelse när risk för

förtroendeskada skall bedömas blir slutsatsen att det för myndigheter och

förvaltningar finns anledning att ha vetskap om vilka bisysslor som förekommer.

Däremot leder det inte naturligt till något generellt förbud mot bisysslor i de

verksamheter där myndighetsutövning m.m. förekommer, eftersom det som sagt inte

finns något givet samband mellan de olika förhållandena och förtroendeskada.

En annan slutsats blir att vissa yrken i särskilt stor utsträckning leder till

flera bisysslor, vilket i sin tur ofta ger en högre sammanlagd ersättning. Att

så är fallet och att det också finns samband mellan arbetstagare i det högsta

löneskiktet och antal bisysslor är inte heller något nytt i förhållande till

1966 års utredning.

Beträffande information om bisysslor mellan arbetsgivare och arbetstagare är det

 vissa resultat som med tanke på gällande bestämmelser är värda att notera. För

statliga arbetsgivare och försäkringskassor finns enligt

anställningsförordningen en skyldighet att informera arbetstagarna om vilka

bisysslor som kan vara förtroendeskadliga. Trots detta uppger bara 55 respektive

 49 % av bisysslehavarna inom stat och försäkringskassor att de fått information

 om vilka bisysslor som inte är tillåtna. 19 respektive 12 % har utnyttjat sin

möjlighet att få arbetsgivarens besked om en bisyssla är förtroendeskadlig.

Andelarna bland samtliga offentliganställda med bisysslor måste också anses

låga; 27 % har fått information och 12 % har begärt besked om

förtroendeskadlighet.

När det gäller arbetsgivarens möjlighet att begära uppgifter om bisyssla är det

framför allt enligt det kommunala avtalet det är aktuellt. Trots det uppger bara

 16 % bland kommunalt anställda och 24 % bland landstingsanställda att det har

gjorts. Läkare och sjuksköterskor ligger dock högre; 42 respektive 18 %. Och

trots att statliga arbetsgivares och försäkringskassors möjlighet att begära

uppgifter förutsätter att bisysslan skall påverka arbetsprestationen (förutom i

Chefsavtalet), har 23 respektive 12 % av de arbetsgivarna begärt det.

En större andel, 69 %, har däremot informerat arbetsgivaren om sina bisysslor.

Att andelen är högre i vissa av grupperna kan bero bl.a. på Chefsavtalet och

högskolelagens bestämmelser.

Några slutsatser som med ledning av resultaten kan dras om nuvarande

kontrollsystem är att arbetsgivarna allmänt sett skulle kunna bli betydligt

bättre i fråga om att informera sina anställda om bisysslereglerna och att de

möjligheter som finns för arbetsgivaren att begära uppgift om bisysslor inte

utnyttjas i någon större utsträckning. Båda dessa har enligt vår mening

betydelse för hur kontrollsystem för bisysslor bör utformas.

Bisyssleutredningens förslag till lagtext

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:260) om offentlig anställning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:260) om offentlig anställning,

dels att 2, 3 och 7 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 7 a-7 d §§, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Följande föreskrifter i lagen gäller också arbetstagare hos kommuner, landsting

och kommunalförbund, nämligen

23-29 §§ om arbetskonflikter,

42 § första stycket om vissa undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

7-7 c §§ om bisysslor,

23-29 §§ om arbetskonflikter,

42 § första stycket om vissa undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

Föreskrifterna i 30 § om periodiska hälsoundersökningar gäller också

arbetstagare hos kommuner och landsting.

3 §

Lagen gäller inte

1. statsråden,

2. riksdagens ombudsmän,

3. arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte

är svenska medborgare,

4. arbetstagare som har anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete.

För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om

bedömningsgrunder vid anställning, 7 § om bisysslor och 23-29 §§ om

arbetskonflikter.

För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om

bedömningsgrunder vid anställning, 7-7 d §§ om bisysslor och 23-29 §§ om

arbetskonflikter.

7 §

En arbetstagare får inte ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva

någon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan

arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende.

En arbetstagare får inte ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva

någon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan

arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende

(förtroendeskadlig bisyssla).

Risken för förtroendeskada skall bedömas som särskilt stor, om arbetstagaren

eller myndigheten har uppgifter som innebär

1. rättskipning,

2. myndighetsutövning,

3. tillsyn,

4. upphandling,

5. egendomsförvaltning, eller

6. ledning av offentlig förvaltning.

7 a §

En arbetsgivare som får kännedom om en förtroendeskadlig bisyssla skall ålägga

arbetstagaren att upphöra med eller inte åta sig bisysslan.

7 b §

Arbetsgivaren skall informera sina arbetstagare om vilka slags förhållanden som

kan göra en bisyssla förtroendeskadlig.

7 c §

En arbetstagare skall på arbetsgivarens begäran lämna de uppgifter som behövs

för att arbetsgivaren skall kunna bedöma arbetstagarens bisysslor.

7 d §

Domare som anställs genom beslut av regeringen och chefer för

förvaltningsmyndigheter som lyder omedelbart under regeringen skall på eget

initiativ anmäla sina bisysslor till arbetsgivaren.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1293) om rätt till ledighet för att

bedriva näringsverksamhet

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1997:1293) om rätt till ledighet för att

bedriva näringsverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under högst sex

månader för att själv eller genom juridisk person bedriva näringsverksamhet.

Arbetstagarens verksamhet får dock inte konkurrera med arbetsgivarens

verksamhet. Ledigheten får inte heller innebära väsentlig olägenhet för

arbetsgivarens verksamhet.

En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under högst sex

månader för att själv eller genom juridisk person bedriva näringsverksamhet.

Arbetstagarens verksamhet får dock inte konkurrera med arbetsgivarens

verksamhet. Ledigheten eller näringsverksamheten får inte heller innebära

väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

En arbetstagare har rätt till ledighet endast under en period hos en och samma

arbetsgivare.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1962:381) om allmän försäkring skall

införas en ny paragraf, 18 kap. 13 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 kap.

13 a §

Direktören skall på eget initiativ anmäla sina bisysslor till styrelsen för den

allmänna försäkringskassan.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förteckning över remissinstanser

Remissyttranden över Bisyssleutredningens betänkande Offentligt anställdas

bisysslor (SOU 2000:80) har avgetts av Högsta Domstolen, Regeringsrätten,

Arbetsdomstolen, Svea hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i

Stockholm, Kammarrätten i Göteborg, Malmö tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt,

Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Örebro län, Riksdagsförvaltningen,

Riksdagens ombudsmän , Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen, Försvarsmakten,

Försvarets materielverk, Statens räddningsverk, Riksförsäkringsverket,

Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, Vägverket, Sveriges meteorologiska och

hydrologiska institut, Statskontoret, Tullverket, Statens fastighetsverk,

Statistiska centralbyrån , Statens kvalitets- och kompetensråd, Sveriges

Riksbank, Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Arbetsgivarverket, Statens skolverk, Högskoleverket, Forskningsrådsnämnden,

Stockholms universitet, Kungliga Tekniska högskolan, Uppsala universitet,

Linköpings universitet, Lunds universitet, Göteborgs universitet, Umeå

universitet, Statens livsmedelsverk, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetarskyddsstyrelsen, Riksantikvarieämbetet, Närings- och

teknikutvecklingsverket, NUTEK, Konkurrensverket, Patent- och

registreringsverket, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Västra

Götalands län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Lantmäteriverket,

Naturvårdsverket, Kemikalieinspektionen, Nämnden för offentlig upphandling,

Landstingsförbundet, Stockholms läns landsting, Kalmar läns landsting, Skåne

läns landsting, Svenska kommunförbundet, Botkyrka kommun, Stockholms kommun,

Enköpings kommun, Linköpings kommun, Valdemarsviks kommun, Malmö kommun, Svedala

 kommun, Halmstad kommun, Falköpings kommun, Göteborgs kommun, Karlsborgs

kommun, Marks kommun, Stenungsunds kommun, Trollhättans kommun, Söderhamns

kommun, Sundsvalls kommun, Bergs kommun, Kiruna kommun, Pajala kommun, Sveriges

Advokatsamfund, SACO, Tjänstemännens centralorganisation TCO,

Landsorganisationen i Sverige, Svenska arbetsgivarföreningen (SAF),

Försäkringskasseförbundet, Stockholms handelskammare, Karlstads universitet,

Dramatiska institutet, Högskolan i Gävle, Högskolan i Kalmar, Malmö högskola,

Sveriges Domareförbund, Brottsförebyggandet rådet och Statens ansvarsnämnd.

SACO har bifogat yttrande av Sveriges Läkarförbund. Tjänstemännens

centralorganisation (TCO) har bifogat yttrande av Offentliganställdas

FörhandlingsRåd. Försäkringskasseförbundet har bifogat yttranden av

försäkringskassor.

Följande remissinstanser har inte kommit in med något yttrande eller förklarat

att de avstår från att yttra sig: Riksdagens revisorer, Handelshögskolan i

Stockholm, Jämtlands läns landsting, Grästorps kommun, Lerums kommun, Hammarö

kommun, Torsby kommun, Degerfors kommun, Sandvikens kommun, Robertsfors kommun,

Älvsbyns kommun och Föreningen Auktoriserade Revisorer.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-06-18

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet, Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 14 juni 2001 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1994:260) om offentlig anställning.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av ämnessakkunnige Sören Öman.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 juni 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:147 Offentliganställdas bisysslor

1 Senaste lydelse 1999:311.

2 Senaste lydelse 1999:311.

Prop. 2000/01:147

3

1

Prop. 2000/01:147

Bilaga 1

Prop. 2000/01:147

Bilaga 2

Prop. 2000/01:147

Bilaga 3

Prop. 2000/01:147

Bilaga 3

Prop. 2000/01:147

Bilaga 3

Prop. 2000/01:147

Bilaga 4

Prop. 2000/01:147

Bilaga 5

Prop. 2000/01:147