Regeringens proposition

 1992/93:207

 om åtgärder mot penningtvätt

 Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har

 tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 18

 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås att en ny lag om åtgärder mot

 penningtvätt införs.

 Med penningtvätt förstås åtgärder i syfte att dölja eller

 omsätta vinningen från brottslig verksamhet.

 Lagstiftningen bygger på EG:s direktiv om åtgärder för att

 förhindra att det finansiella systemet används för tvättning

 av pengar. Direktivet ingår i avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES).

 Lagförslaget omfattar i huvudsak företag som driver

 bankrörelse, livförsäkringsrörelse, värdepappersrörelse och

 verksamhet enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

 Enligt propositionens förslag skall dessa företag kräva att

 kunder legitimerar sig när ett affärsförhållande inleds eller,

 såvitt rör tillfälliga kunder, vid större transaktioner.

 Företagen skall vidare granska alla transaktioner avseende

 medel som kan antas härröra från brottsliga förvärv av

 allvarligare slag och anmäla alla sådana förhållanden till

 Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer. Lämnande av upplysningar med stöd av lagen skall

 inte betraktas som brott mot någon sekretessregel om den som

 lämnade uppgiften hade anledning att räkna med att uppgifterna

 borde lämnas.

 Något straffansvar föreslås inte för den som inte följer

 lagens bestämmelser. Det förutsätts att efterlevnanden av

 bestämmelserna skall kunna upprätthållas med stöd av

 arbetsrättslig lagstiftning och de avtal som träffats på

 arbetsrättens område samt det sanktionssystem som

 Finansinspektionen förfogar över i sin tillsynsverksamhet.

 Lagen föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Propositionens lagförslag

 Förslag till

 Lag om åtgärder mot penningtvätt

 Härigenom föreskrivs följande.

 Inledande bestämmelser

 1 § Föreskrifterna i denna lag meddelas till uppfyllande av

 Sveriges förpliktelser enligt avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES).

 Lagen har till syfte att förhindra sådana åtgärder med

 avseende på egendom som har förvärvats genom brott, som kan

 medföra att denna egenskap hos egendomen fördöljs, att den

 brottslige får möjlighet att undandra sig rättsliga påföljder

 eller att återskaffandet av egendomen försvåras, samt sådana

 åtgärder som innefattar förfogande över och förvärv, innehav

 eller brukande av egendomen (penningtvätt).

 Tillämpningsområde

 2 § Bestämmelserna i denna lag gäller företag som driver

 1. bankrörelse och annan verksamhet som består i att från

 allmänheten låna upp medel och att lämna krediter,

 2. livförsäkringsrörelse,

 3. verksamhet av det slag som beskrivs i 1 kap. 3 § lagen

 (1991:981) om värdepappersrörelse,

 4. verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn och

 som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de

 verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2-12 lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag.

 Lagen gäller endast sådan mot kunder inriktad verksamhet som

 avses i första stycket och som bedrivs från ett fast

 driftställe i Sverige.

 Förbud att medverka vid vissa transaktioner

 3 § Att förfaranden som avses i 1 § andra stycket kan vara

 straffbara som häleri eller häleriförseelse framgår av 9 kap.

 6 och 7 §§ brotts* balken.

 Ett företag som avses i 2 § får inte heller annars medvetet

 medverka vid transaktioner avseende medel som kan antas

 härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag. Med

 sådana förvärv avses i denna lag förvärv genom brott där

 fängelse mer än sex månader ingår i straffskalan.

 Identitetskontroll

 4 § Företaget skall kontrollera identiteten hos den som vill

 inleda en affärsförbindelse med företaget.

 Identitetskontroll skall utföras också beträffande annan än

 den som avses i första stycket vid transaktioner som över-

 stiger 110 000 kronor. Detsamma gäller om transaktionen inte

 överstiger nämnda belopp men kan antas ha samband med en annan

 transaktion och tillsammans med denna överstiger beloppet. Om

 summan inte är känd vid tidpunkten för en transaktion skall

 identiteten kontrolleras så snart summan av transaktionerna

 överstiger det angivna värdet.

 Identitetskontroll behöver inte utföras beträffande företag

 med verk- samhet som beskrivs i 2 § första stycket, om

 företaget är hemmahörande inom EES. Detsamma gäller om

 transaktionen görs till ett konto som tillhör någon vars

 identitet tidigare har kontrollerats enligt denna lag.

 5 § Ett livförsäkringsföretag behöver inte utföra

 identitetskontroll med anledning av ett försäkringsavtal vars

 årliga premie uppgår till högst 7 000 kronor eller

 engångspremie till högst 18 000 kronor. Identitetskontroll

 behöver inte heller göras med anledning av betalningar som

 görs från ett konto som har öppnats i ett företag som avses i

 4 § tredje stycket första meningen.

 6 § Om det kan antas att den som vill inleda en

 affärsförbindelse med företaget eller göra en sådan

 transaktion som avses i 4 § andra stycket inte handlar för

 egen räkning, skall företaget på lämpligt sätt söka skaffa sig

 kännedom om identiteten hos den för vars räkning han handlar.

 Första stycket gäller inte i de fall som anges i 4 § tredje

 stycket eller när särskilda skäl talar för att kontrollen är

 obehövlig.

 7 § Den kontroll som anges i 4-6 §§ skall, även om det inte

 följer av bestämmelserna i de paragraferna, alltid utföras om

 det kan antas att en transaktion avser medel som härrör från

 ett brottsligt förvärv av allvarligare slag.

 Bevarande av handlingar

 8 § Handlingar eller uppgifter som använts vid

 identitetskontroll skall i den utsträckning regeringen eller,

 efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen föreskriver

 bevaras i minst fem år från det att affärsförbindelsen

 upphörde.

 Gransknings- och uppgiftsskyldighet

 9 § Företaget skall granska alla transaktioner beträffande

 vilka företaget har skäl att anta att transaktionen avser

 medel som härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare

 slag. Företaget skall därvid lämna uppgifter till

 Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt.

 10 § Ett företag som lämnar uppgifter med stöd av 9 § får

 inte göras ansvarigt för att det brutit mot någon

 sekretessregel, om företaget hade anledning att räkna med att

 uppgiften borde lämnas. Detsamma gäller en styrelseledamot

 eller en anställd som lämnar uppgifter för företagets räkning.

 Meddelandeförbud

 11 § Företaget, dess styrelseledamöter eller anställda får

 inte röja för kunden eller för någon utomstående att en

 granskning har genomförts eller att uppgifter har lämnats

 enligt 9 § eller att polisen genomför en undersökning.

 Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för

 den som bryter mot förbudet i första stycket.

 Finansinspektionens underrättelseskyldighet

 12 § Om Finansinspektionen vid en inspektion av ett företag

 eller på annat sätt får kännedom om transaktioner avseende

 medel som kan antas härröra från brottsliga förvärv av

 allvarligare slag, skall inspektionen underrätta

 Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer om transaktionerna.

 Interna rutiner och utbildning

 13 § Företaget skall ha rutiner till förhindrande av att

 företaget utnyttjas för transaktioner som har samband med

 brottsliga förvärv. Företaget skall svara för att de anställda

 får behövlig information och utbildning för ändamålet.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

 Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om vilka

 rutiner som skall följas och vilken information och utbildning

 som skall tillhandahållas.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Finansdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 mars 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

 B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om åtgärder mot penningtvätt

 1 Inledning

 En promemoria med utkast till lagrådsremiss om åtgärder mot

 penningtvätt utarbetades under sensommaren 1992 inom

 Finansdepartementet. Promemorian remitterades till fullmäktige

 i Sveriges Riksbank, Hovrätten för Nedre Norrland,

 Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren, Finansinspektionen,

 Generaltullstyrelsen, Svenska Bankföreningen, Sparbankernas

 Bank, Finansbolagens Förening, Fondbolagens Förening, Svenska

 Fondhandlareföreningen, Sveriges Försäkringsförbund, Folksam,

 Livförsäkringsbolaget LIVIA, ömsesidigt, Utländska Försäk-

 ringsbolags Förening och Svenska Bankmannaförbundet. Efter

 Lagrådets hörande har lagrådsremissen med Lagrådets yttrande

 även remitterats till Sveriges Advokatsamfund, Föreningen

 Auktoriserade Revisorer FAR, Svenska Revisorssamfundet och

 Sveriges Redovisningskonsulters Förbund.

 Remissvaren finns tillgängliga i Finansdepartementets akt i

 ärendet, (dnr 4212/92). Samtliga remissinstanser har i

 huvudsak tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran.

 Synpunkter på enskildheter i förslaget har anmärkts i

 specialmotiveringen, avsnitt 7.

 Regeringen beslutade den 3 december 1992 att inhämta

 Lagrådets yttrande över inom Finansdepartementet upprättat

 förslag till lag om åtgärder mot penningtvätt.

 Det till Lagrådet remitterade lagförslaget bör fogas till

 protokollet i detta ärende som bilaga 1.

 Lagrådet har den 12 januari 1993 yttrat sig över

 lagförslaget. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i

 detta ärende som bilaga 2.

 Lagrådet har föreslagit en lydelse av lagen som närmare

 ansluter till EG-direktivets bestämmelser. Jag delar de

 synpunkter som Lagrådet framfört i yttrandet och godtar i

 huvudsak Lagrådets förslag till ändringar. Jag kommer i

 specialmotiveringen att närmare behandla Lagrådets synpunkter.

 2 Bakgrund

 Med penningtvätt förstås åtgärder i syfte att dölja eller

 omsätta vinning från brottslig verksamhet. Problemet har

 särskilt uppmärksammats i anslutning till

 narkotikabrottslighet. På senare år har ett flertal inter-

 nationella initiativ tagits i syfte att förstärka insatserna

 mot penningtvätt.

 På det straffrättsliga området finns ett internationellt

 samarbete mellan rättsvårdande organ genom Förenta Nationernas

 konvention den 19 december 1988 mot olaglig hantering av

 narkotika och psykotropa ämnen, i fortsättningen benämnd

 narkotikabrottskonventionen. Konventionen ställer krav på

 kriminalisering av penningtvätt i fråga om inkomster från

 narkotikabrottslighet. Sverige har ratificerat konventionen.

 Genom ändringar av bestämmelserna om häleri i 9 kap. 6 och 7

 §§ brottsbalken har Sverige anpassat sin strafflagstiftning

 till konventionens krav (prop. 1990/91:127, bet.

 1990/91:JuU32, rskr. 1990/91:323, SFS 1991:451). Till skillnad

 från narkotikabrottskonventionen har de nya

 straffbestämmelserna generell tillämpning, dvs. de omfattar

 även egendom som härrör från andra typer av brott än

 narkotikabrottslighet.

 Inom Europarådet har vidare utarbetats en konvention om

 förverkande m.m. Även i denna konvention behandlas åtgärder

 mot penningtvätt. Den europeiska konventionen gäller inte

 endast narkotikabrottslighet utan omfattar i princip alla

 former av brott. Sverige har undertecknat konventionen men

 ännu inte ratificerat den. Inom Justitiedepartementet har

 utarbetats en promemoria med förslag till vissa

 författningsändringar med anledning av konventionen.

 Promemorian har remissbehandlats.

 På det finansiella området har också träffats internationella

 överenskommelser i syfte att förhindra att det finansiella

 systemet utnyttjas för penningtvätt. Här kan hänvisas till

 Europarådets rekommendation den 27 juni 1980 No. R(80)10 och

 till en principdeklaration som antagits i december 1988 i

 Basel av tiogruppens banktillsynsmyndigheter. Vidare kan

 hänvisas till de rekommendationer som antagits av den

 finansiella aktionsgrupp mot tvättning av pengar som bildades

 vid ett möte i Paris i juli 1989 mellan länderna i den s.k.

 G-7 gruppen och i vars arbete Sverige deltagit från början

 (Financial Action Task Force on Money Laundering, FATF).

 EG:s ministerråd antog mot denna bakgrund den 10 juni 1991

 direktivet om åtgärder för att förhindra att det finansiella

 systemet används för tvättning av pengar (91/308/EEG). Till

 protokollet i detta ärende bör direktivet i svensk

 översättning fogas som bilaga 3.

 Sverige har genom avtalet mellan EG och EFTA-länderna om ett

 europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES), vilket väntas

 träda i kraft under år 1993, åtagit sig att anpassa sin

 lagstiftning till direktivets innehåll. Till EES hör förutom

 de tolv EG-länderna (Belgien, Danmark, Frankrike, Grekland,

 Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien,

 Storbritannien, Tyskland) fem av de sju EFTA-länderna

 (Finland, Island, Norge, Sverige, Österrike). Eventuellt

 tillkommer även Liechtenstein.

 3 Direktivet om penningtvätt

 Syftet med direktivet är att samordna ländernas insatser för

 att hindra att den frihet för kapitalrörelser och den frihet

 att tillhandahålla finansiella tjänster som hör till ett

 finansiellt integrerat Europa utnyttjas för penningtvätt.

 Möjligheterna att omsätta tillgångar som härrör från brott

 främjar uppkomsten av allvarlig kriminalitet. Det gäller inte

 minst narkotikabrottsligheten där den stora lönsamheten utgör

 själva drivkraften i verksamheten. Om kreditinstitut och andra

 finansiella institut kan utnyttjas för penningtvätt finns det,

 enligt direktivet, risk för att sundheten och stabiliteten hos

 instituten allvarligt äventyras och att allmänhetens

 förtroende för hela det finansiella systemet minskar.

 Direktivet är ett minimidirektiv, vilket innebär att varje

 enskilt land kan fastställa strängare regler.

 En ovillkorlig skyldighet att vidta åtgärder i enlighet med

 direktivet föreligger endast i fråga om tillgångar som härrör

 från narkotikabrottslighet. Enligt direktivet bör länderna

 emellertid överväga att utvidga tillämpningen till andra

 former av brottslighet.

 Direktivet omfattar alla kreditinstitut och finansiella

 institut som de definieras i direktivet. För dessa institut

 föreskrivs en skyldighet att i vissa situationer kontrollera

 kundernas identitet. Vidare föreskrivs en skyldighet för

 instituten att anmäla förhållanden som misstänks ha samband

 med brottsliga gärningar. Instituten skall slutligen införa

 rutiner för att hindra att de utnyttjas för transaktioner av

 medel som har samband med brott samt se till att de anställda

 får information och utbildning i frågor som rör sådana

 transaktioner.

 Enligt direktivet skall medlemsstaterna se till att

 bestämmelserna utvidgas till att omfatta också andra institut

 än kreditinstitut och finansiella institut, om den verksamhet

 som bedrivs där är särskilt ägnad att utnyttjas för

 penningtvätt. EG-medlemsstaterna har överenskommit att avvakta

 med denna utvidgning till dess erfarenheter vunnits om hur

 direktivet fungerar i praktiken. Detta framgår av det danska

 förslaget till lagstiftning om förebyggande åtgärder mot

 penningtvätt (Lovforslag nr. L 10, Folketinget 1992-93,

 Industrimin. J.nr.90-245-2).

 Enligt direktivet skall upplysningar som instituten lämnar

 till myndigheterna i god tro inte betraktas som brott mot

 någon sekretessregel. Den som lämnat uppgiften får inte göras

 ansvarig för att ha lämnat ut uppgiften.

 4 Allmän motivering

 Mitt förslag: En ny lag om åtgärder mot penningtvätt införs.

 Lagen bygger på bestämmelserna i EG:s direktiv om penning-

 tvätt, vilket omfattas av EES-avtalet.

 Lagen skall tillämpas på alla transaktioner som avser medel

 som härrör från brottsliga förvärv av allvarligare slag.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med

 mitt förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller

 lämnar utan erinran att lagstiftningen införs. Flera

 remissinstanser har synpunkter på enskildheter i förslaget.

 Dessa redovisas i det följande i samband med

 specialmotiveringen (avsnitt 7).

 Skälen för mitt förslag: En ny lag om åtgärder mot

 penningtvätt bör införas eftersom Sverige genom EES-avtalet är

 bundet att införa regler med anledning av EG-direktivet om

 penningtvätt. I överensstämmelse med de nya bestämmelserna om

 häleri i brottsbalken bör lagen dock få en generell

 tillämpning, dvs. lagen skall tillämpas vid alla transaktioner

 avseende medel som kan förmodas härröra från ett brottsligt

 förvärv av allvarligare slag och inte begränsas till att avse

 endast medel som härrör från narkotikabrott. Ett skäl för

 detta är att det skulle vara lika förödande för tilltron till

 det finansiella systemet om det utnyttjades för penningtvätt i

 fråga om annan brottslighet än narkotikabrottslighet. Ett

 annat skäl är att det inledningsvis oftast torde vara omöjligt

 att avgöra om en transaktion har samband med narkotikabrott,

 även om omständigheterna i och för sig talar för att den har

 anknytning till brott. Regleringen skulle därför bli skäligen

 meningslös om den begränsades till uteslutande narkotikabrott-

 slighet.

 Vissa begränsningar av lagens tillämpningsområde bör dock

 göras. Lagen bör bara gälla transaktioner avseende medel som

 härrör från brottsliga förvärv. Såsom exempel på brottsliga

 förvärv brukar nämnas muta, spelvinst som åtkommits genom

 dobbleri, inkomster vid försäljning av stöldgods, smuggelgods

 eller olovligen tillverkad sprit, inkomster genom verksamhet

 som kopplare eller langare samt inkomster genom försäljning av

 vad som åtkommits genom olovlig jakt. Härutöver kan ett mycket

 stort antal brott enligt specialstraffrättsliga författningar

 ge upphov till brottsliga förvärv, t.ex. inkomster vid

 försäljning av narkotika (se Förmögenhetsbrottsutredningens

 betänkande SOU 1983:50, s. 302). Utanför detta område faller

 däremot sådana brott där egendom undandragits beskattning,

 tull eller någon annan avgiftsskyldighet, vilka brott

 visserligen medför ekonomiska fördelar för gärningsmannen men

 som inte ger upphov till något omedelbart förvärv. Det kan

 visserligen ibland vara svårt att avgöra om transaktioner har

 samband med sådan brottslighet eller med någon annan typ av

 brott. Direktivet omfattar emellertid inte skattebrottslighet

 o dyl. Den i direktivet angivna definitionen av penningtvätt

 anknyter sålunda till egendom som härrör från brott. Det torde

 också föra för långt att låta lagen vara direkt tillämplig på

 sådan brottslighet, bl.a. därför att det t.ex. i fråga om

 skatteundandragande oftast skulle vara omöjligt för en bank

 att ha någon uppfattning om huruvida fullbordat brott

 föreligger när transaktionen görs. Genom anknytningen till

 brottsliga förvärv är lagens tillämpning ändå vidsträckt. Och

 självklart bör banker och andra finansiella institut avhålla

 sig från alla transaktioner som kan antas ha samband med

 brottslig verksamhet oavsett av vilket slag denna är.

 Direktivet omfattar som tidigare angetts endast transaktioner

 som har samband med narkotikabrottslighet. Genom den generella

 tillämpning som här föreslås kommer lagen att omfatta brott

 som i jämförelse med narkotikabrott kan framstå som relativt

 sett ringa. Detta har inte varit avsikten med direktivet. Den

 rätt omfattande kontroll- och rapporteringsskyldighet som

 följer av direktivet är inte motiverad i fråga om mera

 bagatellartad brottslighet. Jag anser därför att en

 avgränsning bör ske till brott av allvarligare slag. En

 lämplig begränsning är enligt min mening att låta lagen

 omfatta brott där fängelse mer än sex månader kan följa. Det

 sagda innebär inte något slags legitimering av transaktioner

 som har samband med brottslighet av lindrigare slag. Även

 sådana transaktioner bör naturligtvis undvikas. Jag vill i

 detta sammanhang erinra om att brottsbalkens häleribestämmel-

 ser kan vara tillämpliga, även om en transaktion inte omfattas

 av denna lag.

 Den nya lagen bör omfatta den verksamhet som bedrivs av

 banker, hypoteksinstitut, värdepappersinstitut,

 livförsäkringsföretag och kreditmarknadsbolag enligt lagen

 (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Lagens huvuddrag bör vara

 följande.

 Ett företag skall kontrollera kundens identitet när ett

 affärsförhållande inleds eller, såvitt rör andra än fasta

 kunder, när en transaktion avser ett belopp som överstiger 110

 000 kr. Om en transaktion görs för någon annan skall företaget

 på lämpligt sätt försöka ta reda på för vem den utförs.

 Ett företag skall granska alla transaktioner avseende medel

 som kan antas härröra från brottsliga förvärv av allvarligare

 slag. Företaget skall också anmäla alla sådana förhållanden

 till Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som

 regeringen bestämmer. Har ett företag vägrat att medverka till

 en transaktion av medel som kan antas härröra från ett

 brottsligt förvärv, skall företaget underrätta

 Rikspolisstyrelsen om misstankarna och därvid lämna uppgifter

 om den begärda transaktionen. Om det i efterhand visar sig att

 en sådan transaktion som avses här genomförts, bör

 förhållandet vid upptäckten givetvis anmälas till

 Rikspolisstyrelsen.

 I artikel 6 i direktivet anges att medlemsstaterna får

 föreskriva att uppgifter som lämnas till myndigheterna får

 användas även för andra ändamål än bekämpande av tvättning av

 pengar. Någon uttrycklig bestämmelse härom eller om att

 eventuell överskottsinformation får användas av myndigheterna

 behöver inte införas i den svenska lagen. Enligt svensk rätt

 gäller nämligen att en myndighet har en grundläggande

 skyldighet att på eget initiativ gå vidare med frågor som har

 kommit till myndighetens kännedom i den mån det gäller

 förhållanden inom myndighetens eget verksamhetsområde. På

 straffrättens området har denna princip kommit till uttryck

 särskilt tydligt. Flera regler innefattar en ovillkorlig

 skyldighet för myndigheterna att vidta åtgärder när fråga är

 om att utreda och beivra brott. En polismyndighet eller en

 åklagare är i princip skyldig att inleda en förundersökning så

 snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under

 allmänt åtal har begåtts (23 kap. 1 § rättegångsbalken). En

 åklagare är vidare skyldig att, om inte annat är särskilt

 föreskrivet, väcka åtal i fråga om brott som hör under allmänt

 åtal (20 kap. 6 § rättegångsbalken).

 Enligt artikel 7 i direktivet skall medlemsstaterna se till

 att de företag som omfattas av direktivet avstår från att

 utföra en transaktion beträffande vilken misstanke uppstått,

 till dess behörig myndighet underrättats. Artikeln lämnar dock

 möjligheten öppen att genomföra en sådan transaktion om

 underlåtenheten att genomföra den skulle vara ägnad att

 motverka syftet med direktivet. Någon motsvarighet till

 direktivets bestämmelse föreslås inte i lagen. I lagen

 föreslås ett absolut förbud för de berörda instituten att

 medverka vid transaktioner som kan antas härröra från ett

 brottsligt förvärv av allvarligare slag. Någon anledning att

 mjuka upp detta förbud på det sätt som föreslås i artikel 7

 föreligger inte. En sådan bestämmelse skulle kunna skapa

 besvärliga avvägningar mellan det straffansvar som enligt

 bestämmelserna om häleri i brottsbalken kan riktas mot den som

 genomför en transaktion och de intressen som lagstiftningen

 skall värna om.

 I promemorian föreslogs inte något straffansvar för den som

 bryter mot lagens bestämmelser. Rikspolisstyrelsen anser att

 straffsanktioner bör införas. För egen del har jag samma

 uppfattning som framfördes i promemorian. På samma sätt som

 inom övrig finansiell lagstiftning är det mest lämpliga

 tillvägagångssättet att bestämmelserna upprätthålls med stöd

 av dels de regler som finns i lag och avtal på det

 arbetsrättsliga området, dels genom de sanktioner som

 Finansinspektionen förfogar över i sin tillsynsverksamhet.

 Riksåklagaren har också uppmärksammat att denna inställning

 stämmer väl överens med de rekommendationer om restriktivitet

 med nykriminalisering som förs fram i betänkandet Ett

 reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61).

 Det föreslås i promemorian att regeringen får bestämma när

 lagen skall träda i kraft, vilket avses bli samtidigt med

 EES-avtalets ikraftträdande. Jag delar denna uppfattning.

 5 Administrativa och statsfinansiella konsekvenser

 Förslaget har inga ekonomiska eller administrativa

 konsekvenser för staten.

 6 Upprättat lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

 Finansdepartementet upprättats förslag till lag om åtgärder

 mot penningtvätt.

 Lagrådet har granskat lagförslaget.

 7 Specialmotivering

 Inledande bestämmelser

 1 §

 (se artikel 1 i direktivet)

 Syftet med hänvisningen i paragrafens första stycke till

 Sveriges förpliktelser enligt EES-avtalet är att fästa

 tillämparens uppmärksamhet på att EES-avtalet och EG-rätten

 kan ha betydelse för tolkningen av lagens bestämmelser. Syftet

 är också att erinra om att regler med EES-bakgrund har

 företräde framför andra regler vid s.k. lagval enligt 5 §

 lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbete

 (EES).

 I överensstämmelse med Lagrådets förslag har i andra stycket

 införts en definition av begreppet penningtvätt, vilken

 anknyter till motsvarande bestämning av uttrycket "tvättning

 av pengar" i direktivet. En viss språklig jämkning har gjorts

 i förhållande till Lagrådets förslag.

 Tillämpningsområde

 2 §

 (se artikel 1 i direktivet)

 Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och har med en

 teknisk justering utformats enligt Lagrådets förslag.

 De verksamheter som omfattas av lagen räknas upp i första

 stycket. Som framgår av Lagrådets yttrande omfattas inte sådan

 verksamhet som innebär åtgärder rörande uthyrning av lokaler

 m.m. inom ramen för bankers och försäkringsföretags

 kapitalförvaltning. Det som avses är företagstypernas

 kärnverksamhet riktad mot företagets kunder. Detta förhållande

 kommer också till uttryck i andra stycket. Riksbanken,

 Rikspolisstyrelsen och Finansinspektionen vill att lagen också

 skall omfatta sådan verksamhet som bedrivs av valutaväx-

 lingskontor. Rikspolisstyrelsen vill att lagen därutöver skall

 omfatta totalisatorspel, konst- och guldhandel samt annan

 hantering där en större mängd pengar regelmässigt omsätts.

 Finansinspektionen påpekar att också Postens verksamhet borde

 omfattas av lagen men utgår från att omstruktureringen inom

 Posten kommer att medföra att i vart fall Postgirots

 verksamhet kommer att falla inom lagens tillämpningsområde.

 Valutaväxlingskontoren är för närvarande under utredning av

 Betaltjänstutredningen (Fi 1992:14). I avvaktan på

 utredningens förslag är jag inte beredd att föreslå att

 valutaväxlingskontorens verksamhet skall omfattas. Som jag

 anförde i avsnitt 3 har EG-medlemsstaterna kommit överens om

 att inte utvidga direktivets tillämpning innan erfarenhet

 vunnits av hur direktivets bestämmelser fungerar i praktiken.

 Jag finner därför inte skäl att nu utvidga direktivets

 tillämpning till andra institut än kreditinstitut och

 finansiella institut.

 Lagen blir tillämplig på alla svenska företag som driver de

 angivna slagen av verksamhet liksom utländska företag som

 driver sådan verksamhet från filial här i landet. Även

 gränsöverskridande verksamhet som sker från svenska företag

 eller utländska företags etableringar i Sverige omfattas av de

 svenska reglerna. Däremot omfattas inte sådan

 gränsöverskridande verksamhet till Sverige som t.ex.

 bankföretag hemmahörande i ett annat land inom EES kan

 bedriva. Dessa företag är nämligen underkastade motsvarande

 lagstiftning, grundad på EG-direktivet, i sina hemländer.

 Svenska företags verksamhet från filialer eller andra

 etableringar utomlands omfattas inte heller av de svenska

 bestämmelserna. Även i dessa fall gäller att det inte finns

 något behov av att utsträcka den svenska lagens

 tillämpningsområde eftersom övriga EES-länder, liksom

 åtskilliga andra länder, förutsätts ha egen lagstiftning i

 ämnet. I den mån svenska företag driver verksamhet i länder

 som inte har någon lagstiftning om penningtvätt skulle det

 dessutom kunna uppstå betydande praktiska komplikationer om

 företagen skulle vara skyldiga att följa den svenska lagen.

 Det skulle exempelvis kunna vara svårt för företaget att

 fullgöra uppgiftsskyldigheten enligt 9 § när man inte kan

 räkna med att den utländska rättsordningen skall respektera

 det skydd för uppgiftslämnande som följer av 10 §.

 Att lagen inte görs tillämplig på svenska företags verksamhet

 från filial eller annan etablering utomlands betyder

 naturligtvis inte att det skulle vara lämpligt eller ens

 tillåtet för svenska företag att delta i penningtvätt

 utomlands. Om ett företag skulle självt * eller genom ett

 utländskt dotterföretag * bryta mot principerna i direktivet

 och den svenska lagen, får man tvärtom räkna med att detta, i

 allvarliga fall, skulle ge anledning för svenska myndigheter

 att återkalla det eller de tillstånd som har beviljats för

 verksamheten.

 Förbud att medverka vid vissa transaktioner

 3 §

 (se artiklarna 1 och 2 i direktivet)

 De tidigare nämnda ändringarna som gjorts i bestämmelserna om

 häleri och häleriförseelse i 9 kap 6 och 7 §§ brottsbalken

 kriminaliserar medverkan till att omsätta egendom eller till

 att företa någon liknande åtgärd som är ägnad att dölja att

 egendomen härrör från brott. Även transaktioner som är mer

 eller mindre klart inriktade på att hjälpa brottslingar att

 dölja vad de har tjänat på sina brott omfattas av kriminali-

 seringen.

 Ansvar för häleri enligt de nya bestämmelserna kan alltså

 utkrävas av den som med uppsåt att dölja egendomens ursprung

 medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta

 någon annan sådan åtgärd med egendom som härrör från ett

 brottsligt förvärv. Ansvar kan också komma i fråga för den som

 på något annat sätt otillbörligen främjar möjligheterna för

 någon att tillgodogöra sig sådan egendom eller värdet därav.

 Den som av oaktsamhet företar sådana gärningar kan på

 motsvarande sätt ställas till ansvar för häleriförseelse.

 Förbudet i 3 § har utformats i anslutning till bestämmelserna

 om häleri i brottsbalken. Förbudet omfattar därför alla

 transaktioner avseende medel som kan antas härröra från

 brottsliga förvärv av allvarligare slag. Med detta uttryck

 avses de förfaranden som ryms under beteckningen penningtvätt

 bli täckta av förbudet. I paragrafen har uttryckligen angetts

 vad som avses med uttrycket brottsligt förvärv av allvarligare

 slag. Jag har därvid använt mig av en något annan formulering

 än den Lagrådet föreslagit eftersom avsikten inte är att

 fängelse sex månader skall vara stadgat som minimistraff för

 brottet utan ingå i dess straffskala. Exempelvis är straffet

 för narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64)

 fängelse i högst tre år. Medel som härrör från sådan

 brottslighet skall givetvis omfattas av lagens bestämmelser.

 Advokatsamfundet har ifrågasatt om inte beviskravet bör

 ställas högre än vad rekvisitet "kan antas" ger vid handen.

 Samfundet har därvid hänvisat till att det i direktivet anges

 att det fordras "vetskap om att egendomen härrör från brott

 eller från medverkan till brott" för att åtgärder mot

 "tvättningen" skall behöva vidtagas (jfr. definitionen av

 "tvättning av pengar" i artikel 1).

 Enligt min mening innebär emellertid direktivet en skyldighet

 för företag som omfattas av detta att redan när det föreligger

 misstanke om penningtvätt kräva att kunden identifierar sig

 och att göra anmälan till behörig myndighet, se artiklarna 3.6

 och 6. Kravet på "vetskap" i artikel 1 torde i stället avse

 den kund som vill genomföra transaktionen. Jag anser som följd

 härav att företag som driver verksamhet som omfattas av lagen

 även bör vara förbjudna att befatta sig med medel som kan

 antas härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag.

 Det skulle annars kunna uppstå situationer där företaget

 visserligen misstänker att en transaktion avser medel som

 härrör från brott och i enlighet med lagens regler om

 identitetskontroll och gransknings- och uppgiftsskyldighet

 kräver legitimation av kunden och rapporterar transaktionen

 till polisen, men ändå genomför den eftersom man inte har

 vetskap om att det verkligen är fråga om penningtvätt. Sådana

 situationer bör givetvis undvikas.

 Med transaktioner avseende medel menas här och i följande

 paragrafer alla former av dispositioner som kunder gör i

 mellanhavandet med en bank eller annat företag som omfattas av

 lagen, såsom avtalsslut avseende öppnande av inlåningskonto,

 uppdrag om betalningsförmedling, uppläggning av

 värdepappersdepå, tecknande av kapital- eller pen-

 sionsförsäkring etc. Även förhyrning av bank- eller värdefack

 skall omfattas om det kan antas att detta kommer att utnyttjas

 för att t.ex. dölja medel som härrör från brott.

 Medverkan i sådana transaktioner som omfattas av förbudet är

 således straffbelagd enligt bestämmelserna i brottsbalken.

 Någon särskild bestämmelse om ansvar för häleri eller

 häleriförseelse för medverkan av anställda i de företag som

 omfattas av lagen behövs därför inte. I kommentaren till 2 §

 har behandlats vilka verksamheter som omfattas av

 lagstiftningen. Om ett företag som driver någon av dessa

 verksamheter vidareförmedlar transaktionen inom sin koncern,

 vare sig förmedlingen sker inom landet eller utomlands, torde

 sakna betydelse i detta avseende. Försök, förberedelse och

 stämpling till häleri eller häleriförseelse är visserligen

 inte straffbelagda enligt bestämmelserna i brottsbalken. I

 viss utsträckning kommer dock förbudet i 3 § att täcka sådana

 förfaranden. Det torde också framstå som självklart att de

 företag som står under Finansinspektionens tillsyn och som

 omfattas av denna lag inte skall medverka ens i sådana

 situationer.

 Finansinspektionen har pekat på svårigheten att i alla

 situationer kunna undvika en medverkan från företagets sida

 och därvid särskilt hänvisat till att ett flertal

 transaktioner i dag sker utan att kunden besöker ett

 bankkontor. Betalningsmottagare får vidare pengar insatta på

 konto direkt genom utväxling av transaktionsdata mellan

 bankernas datacentraler. En omfattande del av

 betalningstrafiken går också gentemot utlandet via

 elektroniska betalningssystem.

 Paragrafen omfattar förbud mot en avsiktlig medverkan från

 företagets sida. Ett företag bör således med befriande verkan

 kunna utnyttja de betalningssystem som är brukliga och de

 rutiner som är allmänt godkända även om det finns en allmän

 risk för att ett betalningssystem utnyttjas för penningtvätt.

 Det får ankomma på Finansinspektionen att särskilt övervaka

 att nu tillämpade rutiner inom den finansiella sektorn för

 transaktioner inte kommer att utnyttjas för penningtvätt. Med

 stöd av 13 § andra stycket kan regeringen eller, efter

 bemyndigande, Finansinspektionen utfärda närmare föreskrifter

 om de eventuella nya rutiner som kan behövas för att förhindra

 penningtvätt i dessa sammanhang.

 Sveriges Redovisningskonsulters Förbund har framfört att

 kompensation för uppkommen skada måste kunna utgå till den som

 förvägras göra en transaktion som sedemera visar sig vara helt

 legitim. Jag är emellertid inte beredd att föreslå någon

 särskild regel om rätt till skadestånd i sådana situationer.

 Eventuell skadeståndsskyldighet får prövas enligt de allmänna

 skadeståndsreglerna. Det kan anmärkas att exempelvis en bank

 inte har någon skyldighet att ställa upp på vilken transaktion

 som helst. Bankerna har redan i dag som praxis att vägra

 utföra tjänster åt en bankkund om man av någon anledning

 misstänker att transaktionen kan vara olaglig.

 Som angetts i avsnitt 4 föreslås inget straffansvar för den

 som åsidosätter lagens bestämmelser. De sanktionsmedel som

 står till buds är i stället regler som finns i lag eller avtal

 på det arbetsrättsliga området samt de sanktioner som

 Finansinspektionen förfogar över i sin tillsynsverksamhet.

 Identitetskontroll

 4 §

 (se artikel 3.1, 3.2 och 3.7 i direktivet)

 Paragrafen har utformats i överensstämmelse med Lagrådets

 förslag.

 Första och andra styckena föreskriver identitetskontroll när

 en affärsförbindelse inleds eller när någon, som inte kan

 sägas ha en affärsförbindelse med företaget i fråga, utför en

 transaktion som omfattar ett större belopp än 110 000 kr. Om

 transaktionen utförs i flera steg som verkar ha samband med

 vartannat skall det sammanlagda beloppet beaktas.

 Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Sveriges

 Redovisningskonsulters Förbund har anfört att beloppsgränsen

 bör göras värdebeständig. Riksåklagaren har därvid föreslagit

 att gränsen sätts till tre och ett halvt basbelopp. Jag har

 förståelse för denna uppfattning. Främst tydlighetsskäl talar

 dock för att gränsen bestäms i ett fast belopp.

 En affärsförbindelse kan naturligtvis ha mycket skiftande

 karaktär beroende på vilken tjänst som efterfrågas. I

 uttrycket förbindelse får dock läggas ett förhållande av mer

 stadigvarande slag. Uttrycket affärsförbindelse skulle då inte

 omfatta förhållandet att en person vid ett enstaka tillfälle

 växlar sedlar eller mynt eller förvärvar premieobligationer.

 Inte heller omfattas den situationen då en person för en

 betalning tillfälligt anlitar en bank där vederbörande inte är

 regelbunden kund. På försäkringsområdet bör tecknandet av

 försäkringsavtalet utgöra utgångspunkten för en

 affärsförbindelse. Med kunden får då förstås den som tecknar

 avtalet.

 Identitetskontrollen förutsätts ske enligt vanlig bankpraxis,

 dvs. med körkort eller någon annan allmänt godtagen

 legitimationshandling. Redan i dag kräver banker och andra

 kreditinstitut regelmässigt legitimation när en

 affärsförbindelse inleds som innefattar öppnande av ett konto

 eller förhyrning av ett bankfack. Riksbanken har pekat på ett

 särskilt problem när försäljning av en vara, t.ex.

 premieobligationer, sker per postorder. Identitetskontrollen

 kommer då att utföras av Posten och inte av det säljande

 företaget. Om en sådan försäljning avser ett större belopp bör

 det säljande företaget instruera Posten att iaktta särskild

 vaksamhet när det gäller utlämnandet av varorna. Av en sådan

 instruktion bör också framgå att Posten bör vägra att

 genomföra utlämnandet om någon misstanke uppstår om att den

 likvid som överlämnas för varan härrör från ett brottsligt

 förvärv av allvarligare slag. Posten bör vidare regelmässigt

 till det säljande företaget översända uppgifter om den

 företagna identitetskontrollen.

 Försäkringsförbundet har påtalat ett motsvarande problem när

 det gäller livförsäkringar som förmedlas av

 försäkringsmäklare. Vid sådana situationer kommer

 försäkringsbolaget oftast inte in i bilden förrän en

 affärsförbindelse redan har inletts. I dessa fall bör, enligt

 min mening, försäkringsbolaget kunna uppdra åt

 försäkringsmäklaren att utföra legitimationskontrollen. Det

 bör därvid åligga försäkringsbolaget att instruera mäklaren om

 de regler som gäller för när legitimationskontroll skall

 genomföras och hur det skall ske. Uppgifter som lämnas vid

 kontrollen bör förvaras av försäkringsbolaget. Ett sådant

 förfaringssätt har också överenskommits mellan EG-kommissionen

 och EG:s ministerråd enligt det "Consultation Paper" som

 föregått Storbritanniens lagstiftning på området (54:e

 stycket) och som finns tillgängligt i Finansdepartementets akt

 i ärendet (dnr 4212/92).

 I tredje stycket har angetts i vilka fall undantag medges

 från kravet på identitetskontroll. När kunden är ett företag

 med verksamhet av det slag som anges i 2 §, hemmahörande i ett

 land inom EES, krävs inte identitetskontroll. Det får nämligen

 förutsättas att denna typ av företag är underkastad

 motsvarande regler om identitetskontroll i sitt hemland. I

 detta sammanhang bör understrykas att undantaget endast gäller

 den obligatoriska kontroll som krävs enligt denna paragraf.

 Utebliven kontroll enligt denna bestämmelse behöver därför

 inte i och för sig utesluta att straffbestämmelserna om häleri

 kan vara tillämpliga. Vidare kan identitetskontroll krävas

 enligt 7 §. Vilken betydelse den uteblivna kontrollen kan ha i

 det sammanhanget får avgöras efter omständigheterna i det

 enskilda fallet. Det sagda gäller också i andra fall där det i

 denna lag inte ställs krav på obligatorisk kontroll.

 Av det danska förslaget till lagstiftning om förebyggande av

 åtgärder mot penningtvätt (Lovforslag nr. L 10, Folketinget

 1992-93, Industrimin. J.nr.90-245-2) framgår att

 EG-kommissionen till Rådets protokoll förklarat att det inte

 är nödvändigt att kräva legitimation beträffande personer som

 sätter in pengar på ett konto som har öppnats av en kund vars

 identitet tidigare kontrollerats. Denna inskränkning framgår

 också av paragrafens tredje stycke. Undantaget gäller dock

 inte när sådana omständigheter som avses i 7 § föreligger.

 Som framgår av 5 § krävs inte någon kontroll såvitt gäller

 betalning av försäkringspremier, om transaktionen sker från

 ett konto som öppnats i kundens namn hos ett kreditinstitut

 som omfattas av lagen eller är hemmahörande inom EES.

 5 §

 (se artikel 3.3 och 3.8 i direktivet)

 Paragrafen har utformats i överensstämmelse med Lagrådets

 förslag.

 Enligt direktivet art. 3.3 och 3.8 finns möjligheter att göra

 ytterligare undantag från kravet på identitetskontroll i fråga

 om försäkringsavtal i livförsäkringsföretag. Sådana undantag

 har införts genom denna paragraf.

 6 §

 (se artikel 3.5 i direktivet)

 Paragrafen behandlar situationen när en affärsförbindelse

 inleds eller en transaktion görs för någon annans räkning. Om

 det kan antas att t.ex. en betalning sker för någon annans

 räkning skall företaget enligt första stycket på lämpligt sätt

 söka skaffa sig kännedom om identiteten hos den för vars

 räkning betalningen sker.

 Företaget behöver endast söka skaffa sig kännedom om

 identiteten hos den för vars räkning betalningen sker. Något

 krav på att institutet skall vägra att verkställa

 transaktionen enbart på den grunden att uppdragsgivarens

 identitet inte har kunnat fastställas ställs inte upp i lagen.

 Som tidigare har understrukits utesluter detta dock inte att

 ett straffrättsligt ansvar enligt bestämmelserna i

 brottsbalken om häleri kan komma i fråga, om omständigheterna

 är sådana att transaktionen ändå inte hade bort genomföras.

 Det faktum att identiteten hos den för vars räkning

 betalningen sker inte kunnat fastställas borde också normalt

 innebära att företaget iakttar särskild försiktighet om trans-

 aktionen ändå avses bli genomförd.

 I andra stycket anges vissa undantag från

 undersökningsplikten i första stycket. För det första medges

 undantag motsvarande de som finns i 4 § tredje stycket. Det

 rör sig således dels om fallet när den som gör transaktionen

 för någon annans räkning är ett sådant företag som självt är

 underkastat lagen, eller motsvarande lag i något land inom

 EES, dels om transaktioner till konton vars innehavare redan

 kontrollerats. Undantaget i sistnämnda fall är en

 komplettering i förhållande till vad som har föreslagits i

 lagrådsremissen. I och med att undantagsmöjligheten finns i 4

 § bör den enligt min mening också finnas i fråga om

 undersökningsplikten i förevarande paragraf.

 För det andra har efter förslag av Lagrådet införts en

 möjlighet till undantag från kontroll när särskilda skäl talar

 för att sådan är obehövlig. Lagrådet har i sitt yttrande som

 skäl för detta undantag bl.a. pekat på att det inte kan

 uteslutas "att det beträffande vissa rörelseidkare med

 klientmedelskonton, t.ex. advokater och revisorer som i

 särskild ordning står under tillsyn, kan visa sig vara

 lämpligt att göra vissa undantag".

 Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR konstaterar i sitt

 remissvar att auktoriserade och godkända revisorer i dagsläget

 är förhindrade att ha klientmedelskonton. Detta på grund av de

 s.k. affärsverksamhets- och medelsförvaltningsförbuden i 10 §

 revisorsförordningen respektive 22 § Kommerskollegiets

 revisorsföreskrifter.

 Advokatsamfundet har pekat på att även en klients identitet

 faller under advokatens tystnadsplikt. I allt fall torde

 klienten, enligt samfundet, ha anspråk på att storleken av

 anförtrodda medel anses falla under tystnadsplikten. Vidare

 konstaterar samfundet att det givetvis måste anses höra till

 god advokatsed att vägra ta befattning med medel som skulle

 tänkas medföra anmälningsplikt enligt lagförslaget.

 Jag delar Lagrådets uppfattning att en möjlighet bör öppnas

 till undantag från det krav på kontroll som föreskrivs i

 första stycket när särskilda skäl talar för att kontrollen är

 obehövlig. Motivet för undantag bör främst vara att den som

 handlar för annans räkning av sekretesskäl är förhindrad att

 röja sin klients identitet. Den som utför transaktionen bör

 även stå under någon form av reglerad tillsyn. Dessa krav gör

 att det för närvarande torde vara främst advokater med

 klientmedelskonton som kommer att omfattas av undantaget. Det

 bör i detta sammanhang dock anmärkas att advokater i många

 fall förvaltar klientmedel på konton öppnade i klientens namn.

 I det av Advokatsamfundets styrelse beslutade s.k.

 bokföringsreglementet föreskrivs nämligen i 2 § tredje stycket

 att bank- eller postgiroräkning på vilken klientmedel sätts in

 skall, förutom i de fall då lag så föreskriver, vara öppnad i

 klientens namn, då detta med hänsyn till beloppets storlek,

 tiden för förvaltningen eller omständigheterna i övrigt måste

 anses lämpligt. Vidare föreskrivs att om ett gemensamt

 klientmedelskonto används det skall tydligt framgå att

 innestående medel utgör klientmedel.

 Lagrådet har för tydlighetens skull påpekat att den kontroll

 som anges i 6 § i Lagrådets förslag alltid skall företas under

 de förutsättningar som anges där. För att ingen oklarhet skall

 råda om att detta även gäller kontrollen enligt förevarande

 paragraf har 6 och 7 §§ i Lagrådets förslag fått byta plats i

 propositionsförslaget. Samtidigt har en redaktionell jämkning

 av texten gjorts.

 7 §

 (se artikel 3.6 i direktivet)

 Paragrafen har i huvudsak utformats i överensstämmelse med

 Lagrådets förslag.

 I paragrafen stadgas att identitetskontroll alltid skall

 företas om det kan antas att transaktionen avser medel som

 härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare slag. Vid

 bedömning av om en transaktion är av detta slag skall

 transaktionens art och omfattning beaktas. Generella

 indikationer på att medlen kan härröra från brottsliga förvärv

 eller utgöra penningtvätt kan t.ex. vara

 att en eller flera transaktioner förefaller ovanliga med

 hänsyn till institutets kännedom och erfarenhet av den eller

 dem som är inblandade,

 att uppläggningen av en transaktion tyder på att dess

 egentliga syfte är olagligt eller att det ekonomiska motivet

 för transaktionen i vart fall inte genast kan förstås,

 att stora belopp sätts in på ett konto för att kort tid

 därefter åter tas ut utan att kunden som disponerar kontot,

 såvitt känt, driver någon verksamhet som motiverar denna typ

 av transaktioner,

 att en transaktion på ett anmärkningsvärt sätt avviker från

 vad som är normalt för institutet eller det aktuella kontoret

 och det inte finns någon godtagbar förklaring till varför just

 det institutet eller kontoret valts för transaktionen,

 och att ett konto som i stort sett varit inaktivt plötsligt

 börjar användas i stor utsträckning utan att det finns någon

 rimlig förklaring till detta.

 Vid bedömningen bör också sannolikheten av kundens

 förklaringar till transaktionen och dess syfte övervägas och,

 om det är möjligt, i tveksamma fall närmare undersökas. Enligt

 9 § skall företagen också granska alla transaktioner där

 omständigheterna ger anledning till antagande att

 transaktionen avser medel som härrör från ett brottsligt

 förvärv av allvarligare slag.

 Det bör observeras att de ovan uppräknade omständigheterna

 bara är exempel på vad som kan indikera att den egentliga

 avsikten med en transaktion är att tvätta pengar. Av 13 §

 framgår att instituten skall utarbeta närmare rutiner och

 anordna utbildning och information för sina anställda så att

 dessa skall kunna upptäcka misstänkta transaktioner.

 Om kunden vägrar att identifiera sig förutsätts att

 affärsförhållandet inte inleds eller att transaktionen inte

 genomförs.

 För att det inte skall råda någon tvekan om att bestämmelsen

 även är tillämplig vid den kontroll som skall ske när en

 transaktion görs för någon annans räkning har bestämmelsen

 kompletterats med en hänvisning till 6 §. Som angetts i

 specialmotiveringen till denna paragraf har för tydlighetens

 skull paragrafernas ordningsföljd ändrats.

 Bevarande av handlingar

 8 §

 (se artikel 4 i direktivet)

 Paragrafen, som utformats i enlighet med vad Lagrådet

 föreslagit, föreskriver en skyldighet att spara de handlingar

 eller uppgifter som används vid identitetskontrollen i minst

 fem år från det affärsförhållandet med kunden upphörde. Enligt

 artikel 4 i direktivet skall handlingar eller uppgifter som

 utgör underlag för transaktioner sparas i minst fem år från

 det transaktionen utfördes. Merparten av de handlingar eller

 uppgifter som det här kan bli fråga om torde vara att anse som

 räkenskapshandlingar i bokföringslagens mening. Sådana

 handlingar skall redan i dag sparas i tio år från utgången av

 det kalenderår då räkenskapsåret avslutades. Någon särskild

 bestämmelse om att spara transaktionshandlingar behövs därför

 inte i denna lag. Finansinspektionen har dock pekat på att en

 total överensstämmelse inte föreligger när det gäller

 identitetshandlingar. Vidare förutsätter paragrafen att

 handlingar och uppgifter som använts vid identitetskontroll

 skall sparas i fem år efter det att ett affärsförhållande

 upphört. Dessa handlingar kan alltså ha varit upprättade

 längre tid tillbaka än tio år. Enligt min mening avses härmed

 framför allt sådana handlingar och uppgifter som lämnats vid

 inledandet av en affärsförbindelse. Jag är medveten om att den

 föreslagna bestämmelsen kan komma att medföra merarbete för de

 företag som omfattas av lagen. Regeringen eller, efter

 regeringens bemyndigande, Finansinspektionen bör få möjlighet

 att utforma närmare föreskrifter om hur den föreslagna

 förvaringen skall gå till. Härigenom bör de problem som kan

 uppkomma kunna begränsas.

 Gransknings- och uppgiftsskyldighet

 9 §

 (se artiklarna 5 och 6 i direktivet)

 Paragrafen har utformats i överensstämmelse med Lagrådets

 förslag.

 Om en transaktion avser medel som kan antas härröra från ett

 brottsligt förvärv skall enligt paragrafen transaktionen

 granskas närmare. De flesta transaktionerna inom det

 finansiella systemet genomförs i dag på elektronisk väg utan

 någon reell möjlighet att granska varje enskild transaktion i

 det syfte som lagen uppställer. Någon förhandsgranskning blir

 därför i normalfallet inte aktuell. I praktiken torde det i

 stället bli fråga om att granska transaktioner som redan

 genomförts. Om en transaktion därvid framstår som misstänkt i

 lagens bemärkelse skall uppgift härom lämnas till

 Rikspolisstyrelsen (eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer). Vid en sådan granskning kan vidare samband mellan

 olika transaktioner, som var för sig verkar korrekta, avslöjas

 och sammantaget kan det visa sig att de medel som

 transaktionerna avser härrör från ett brottsligt förvärv.

 Riksåklagaren har anfört att uppgiftsskyldigheten lämpligen

 bör fullgöras till åklagarmyndigheten och inte till

 polismyndigheten, såsom föreslogs i promemorian. Med hänsyn

 till uppgiftsskyldighetens utformning kan man inte annat än i

 undantagsfall räkna med att en enskild uppgift som lämnas har

 sådan karaktär att den ensam kan ligga till grund för ett

 inledande av förundersökning, medan däremot ett flertal

 uppgifter som pekar i samma riktning väl skulle kunna göra

 det. Vid ett sådant förhållande är enligt min mening en

 polismyndighet bäst lämpad att ta emot uppgifterna.

 Om misstanke uppstår om att en transaktion avser medel som

 härrör från brott innan transaktionen utförts är vidare

 företaget redan på grund av bestämmelserna i 3 § förbjudet att

 genomföra den. Den som medverkar vid transaktionen riskerar

 också som tidigare har påpekats ansvar enligt bestämmelserna

 om häleri i brottsbalken.

 Transaktioner av angiven art skall alltså rapporteras till

 Rikspolisstyrelsen. Det förutsätts att Rikspolisstyrelsen

 informerar de företag som berörs av bestämmelserna vilken

 enhet inom styrelsen som skall underrättas. Det troliga är att

 sådana rapporter skall samlas centralt för hela landet.

 För att gransknings- och uppgiftsskyldighet skall föreligga

 krävs att man kan anta att en transaktion avser medel som

 härrör från ett brottsligt förvärv. Vad som skall bedömas är i

 första hand arten och omfattningen av transaktionen men också

 andra omständigheter, som t.ex. kundens uppträdande, kan

 naturligtvis få betydelse.

 När det gäller själva transaktionens art avses sättet på

 vilket transaktionen genomförs. Med omfattningen avses

 beloppets storlek. I kommentaren till 7 § har något närmare

 utvecklats vad som bör beaktas när bedömningen om medlen

 härrör från brott skall göras.

 Skyldigheten att lämna uppgifter till Rikspolisstyrelsen

 enligt denna paragraf bryter den tystnadsplikt som kan

 föreligga för den anställde. Se närmare om detta i kommentaren

 till 10 §.

 10 §

 (se artikel 9 i direktivet)

 Paragrafen har utformats i överensstämmelse med Lagrådets

 förslag.

 Enligt 1 kap. 6 § bankrörelselagen (1 kap. 10 § samma lag

 enligt SFS 1992:1613, vilken ännu ej trätt i kraft) får

 enskildas förhållande till bank inte obehörigen röjas.

 Motsvarande bestämmelser finns i de lagar som rör kredit-

 marknadsbolag, värdepappersbolag m.fl. Någon särskild

 tystnadsplikt finns dock för närvarande inte i

 försäkringsverksamhet. Ett åsidosättande av en

 sekretessbestämmelse medför enligt några lagar, men inte

 enligt alla, straffansvar för den anställde. Den anställde kan

 vidare göras ansvarig med stöd av de författningsmässiga och

 avtalsmässiga regler som gäller för anställningsförhållandet.

 Vidare kan institutet bli skadeståndsansvarigt.

 Tystnadsplikten är dock inte absolut. Bestämmelserna i 9 §

 bryter tystnadsplikten. En underrättelse som lämnas med stöd

 av en författning kan aldrig anses vara obehörig. Däremot

 krävs att de i lagen uppställda förutsättningarna för

 underrättelse föreligger.

 Paragrafen reglerar förhållandet när en anmäld misstanke om

 att medel härrör från brott i och för sig är ogrundad men den

 som lämnar uppgiften, utifrån sin kunskap och tillgänglig

 information, tror att transaktionen har samband med ett

 brottsligt förvärv, dvs. är i god tro såvitt avser

 skyldigheten att rapportera. Något ansvar för sekretessbrott

 får enligt paragrafen inte utkrävas av ett företag som lämnat

 en sådan uppgift om en i och för sig korrekt transaktion i

 tron att den har samband med något brottsligt. Företaget kan

 således inte på den grunden göras ansvarigt för den skada som

 kan ha uppkommit genom underrättelsen. Vad som här sagts om

 företaget gäller även styrelseledamot eller den person som har

 lämnat ut uppgiften för företagets räkning.

 Meddelandeförbud

 11 §

 (se artikel 8 i direktivet)

 Enligt paragrafen, vars lydelse överensstämmer med Lagrådets

 förslag, får företaget, dess styrelseledamöter eller anställda

 inte underrätta kunden i fråga eller någon annan om att en

 granskning har genomförts eller att uppgifter har lämnats

 enligt 9 §. Underrättelse får inte heller ske om att polisen

 har inlett en undersökning med anledning av lämnade uppgifter.

 Av andra stycket framgår att straffrättsligt ansvar inte kan

 följa för den som bryter mot bestämmelsen i första stycket.

 Detta är i överensstämmelse med vad som gäller bl.a. för den

 som bryter mot banksekretessen i bankrörelselagen. Ansvar

 enligt den arbetsrättsliga lagstiftningen och

 skadeståndsskyldighet kan dock komma i fråga.

 Finansinspektionens underrättelseskyldighet

 12 §

 (se artikel 10 i direktivet)

 I 9 § föreskrivs en skyldighet för berörda företag att lämna

 uppgift om förhållanden som ger anledning till antagande att

 en transaktion har samband med ett brottsligt förvärv. Också

 Finansinspektionen har skyldighet att till Rikspolisstyrelsen

 rapportera sådana förhållanden, då de kommer till

 inspektionens kännedom i tillsynsverksamheten. Av 14 kap. 1 §

 sekretesslagen (1980:100) framgår att den sekretess som enligt

 8 kap. 5 § gäller i inspektionens verksamhet inte hindrar nu

 föreslagen lagstadgad uppgiftsskyldighet.

 Interna rutiner och utbildning

 13 §

 (se artikel 11 i direktivet)

 Paragrafen har utformats i överensstämmelse med Lagrådets

 förslag.

 Enligt bestämmelserna i denna paragraf skall de företag som

 omfattas av lagen ha vissa rutiner för att förhindra att

 instituten utnyttjas för transaktioner som har samband med

 brottsliga förvärv. Företagen skall också se till att de

 anställda får information och utbildning i frågor rörande

 sådana transaktioner.

 Närmare föreskrifter om detta får meddelas av regeringen

 eller, efter bemyndigande, Finansinspektionen.

 8 Hemställan

 Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att anta

 förslaget till lag om åtgärder mot penningtvätt.

 9 Beslut

 Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

 beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det

 förslag som föredraganden har lagt fram.

 Förslag till

 Lag om åtgärder mot penningtvätt

 Härigenom föreskrivs följande.

 1 § Föreskrifterna i denna lag meddelas till uppfyllande av

 Sveriges förpliktelser enligt avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES).

 Tillämpningsområde m.m.

 2 § Lagen gäller verksamhet i Sverige under tillsyn av

 Finansinspektionen som bedrivs av

 1. banker och andra företag vilkas verksamhet består i att

 från allmänheten låna upp medel och att lämna krediter,

 2. livförsäkringsföretag,

 3. värdepappersinstitut enligt lagen (1991:981) om

 värdepappersrörelse, och

 4. andra företag, vilkas huvudsakliga verksamhet består i att

 utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap.

 1 § 2-12 lagen (1992:000) om kreditmarknadsbolag.

 Förbud att medverka vid penningtvätt

 3 § Ett företag som avses i 2 § får inte i verksamhet som

 omfattas av denna lag avsiktligen medverka vid transaktioner

 avseende medel som kan antas härröra från brottsliga förvärv

 av allvarligare slag. Med sådana brottsliga förvärv avses i

 denna lag brott där fängelse i lägst sex månader ingår i

 strafflatituden.

 Bestämmelser om häleri finns i 9 kap. 6 och 7 §§

 brottsbalken.

 Identitetskontroll

 4 § Företaget skall kontrollera identiteten hos den som vill

 inleda en affärsförbindelse med företaget.

 Identitetskontroll skall utföras också beträffande annan än

 den som avses i första stycket vid transaktioner som

 överstiger 110 000 kronor, vare sig en sådan transaktion

 genomförs på en gång eller i flera led som kan antas ha

 samband med varandra. Om summan inte är känd vid tidpunkten

 för transaktionen skall identiteten kontrolleras så snart

 summan av flera delbetalningar överstiger det angivna värdet.

 Identitetskontroll behöver inte utföras beträffande företag

 av det slag som anges i 2 § om företaget är hemmahörande inom

 EES. Detsamma gäller om transaktionen görs till ett konto som

 tillhör någon vars identitet tidigare kontrollerats enligt

 denna lag.

 5 § Ett livförsäkringsföretag behöver inte utföra

 identitetskontroll med anledning av premiebetalningar som

 tillsammans under ett år uppgår till högst 7 000 kronor eller

 beträffande betalningar av engångspremier som uppgår till

 högst 18 000 kronor. Identitetskontroll behöver inte heller

 göras med anledning av betalningar som görs från ett konto som

 har öppnats i ett företag av sådant slag som anges i 2 §,

 vilket är hemmahörande inom EES.

 6 § Identitetskontroll skall, trots vad som sägs i 4 och 5

 §§, alltid utföras om det kan antas att en transaktion avser

 medel som härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare

 slag.

 7 § Om det kan antas att någon som omfattas av bestämmelserna

 i denna lag om identitetskontroll inte handlar för egen

 räkning, skall företaget på lämpligt sätt söka skaffa sig

 kännedom om identiteten hos den för vars räkning transaktionen

 utförs.

 Bevarande av handlingar

 8 § Handlingar eller uppgifter som använts vid

 identitetskontroll enligt 4 § skall bevaras i minst fem år

 från det att affärsförhållandet upphörde.

 Gransknings- och uppgiftsskyldighet

 9 § Företaget skall granska alla transaktioner där det kan

 antas att transaktionen avser medel som härrör från ett

 brottsligt förvärv av allvarligare slag och lämna uppgifter

 till Rikspolisstyrelsen, eller den polismyndighet som

 regeringen bestämmer, om alla sådana transaktioner.

 10 § Ett företag som lämnar uppgifter med stöd av 9 § får

 inte göras ansvarigt eller skadeståndskyldigt för att det

 brutit mot någon sekretessregel, om företaget hade anledning

 att räkna med att uppgiften borde lämnas. Detsamma gäller den

 som lämnar uppgifter för företagets räkning.

 Meddelandeförbud

 11 § Företaget får inte röja för kunden eller för någon

 utomstående att en granskning har genomförts eller att

 uppgifter har lämnats enligt 9 § eller att polisen genomför en

 undersökning.

 Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för

 den som bryter mot förbudet i första stycket.

 Finansinspektionens underrättelseskyldighet

 12 § Om Finansinspektionen vid en inspektion av ett företag

 eller på annat sätt får kännedom om transaktioner av medel som

 kan antas härröra från brottsliga förvärv av allvarligare

 slag, skall inspektionen underrätta Rikspolisstyrelsen, eller

 den polismyndighet som regeringen bestämmer, om dessa.

 Interna rutiner och utbildning

 13 § Företaget skall ha rutiner till förhindrande av att

 företaget utnyttjas för transaktioner som har samband med

 brottsliga förvärv. Företaget skall svara för att de anställda

 får behövlig information och utbildning för att motverka

 sådana transaktioner.

 Bemyndigande

 14 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

 Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om vilka

 handlingar eller uppgifter som skall bevaras enligt

 bestämmelserna i 8 § och hur det skall gå till, samt om vilka

 rutiner som skall följas och vilken information och utbildning

 som skall tillhandahållas enligt 13 §.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1993-01-12

 Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet

 Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders Swartling.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 3 december 1992

 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat

 inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om åtgärder

 mot penningtvätt.

 Förslaget har inför lagrådet föredragits av departementsrådet

 Hans Schedin.

 Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

 Lagförslaget har av lagrådet underkastats en formell

 bearbetning, varvid en närmare anslutning till EG-direktivets

 bestämmelser eftersträvats.

 Lagrådets förslag till lydelse framgår av bilaga till detta

 protokoll.

 Ifråga om följande paragrafer vill lagrådet tillfoga dessa

 kommentarer.

 1 §

 I det EG-direktiv som föranlett lagförslaget finns en

 definition av begreppet "tvättning av pengar", vilket begrepp

 skall motsvara penningtvätt som används i bl.a. rubriken till

 den föreslagna lagen. I lagförslaget har emellertid inte

 intagits någon bestämning av begreppet liknande den nämnda

 definitionen. Visserligen är denna i många stycken oklar och

 svår att passa in i en svensk lagtext. Eftersom lagen

 emellertid ändock är helt inriktad på de förhållanden som

 avses med samma definition och vissa bestämmelser torde böra

 knytas till dessa förhållanden anser lagrådet att en

 komprimerad definition bör intas i lagen, lämpligen som ett

 andra stycke till förevarande paragraf.

 2 §

 Avsikten torde vara att i förevarande paragraf ange att lagens

 föreskrifter skall iakttas vid bedrivandet av viss verksamhet.

 Paragrafens utformning tar emellertid mer sikte på att

 avgränsa vissa företag än att ange verksamheten. I allmänhet

 torde lagens omfattning bli densamma. Så blir dock inte alltid

 fallet. Under lagrådsföredragningen har det framkommit att

 avsikten inte är att t.ex. åtgärder rörande uthyrning av

 lokaler m.m. inom ramen för bankers och försäkringsföretags

 kapitalförvaltning skall omfattas. I syfte att lagtexten skall

 ge utrymme för en dylik mer inskränkande tolkning av lagens

 tillämpningsområde föreslår lagrådet en omformulering av

 paragrafen så att de olika företagstypernas kärnverksamhet

 sätts i fokus. I ett andra stycke i paragrafen har gjorts ett

 tillägg som avser att ytterligare klargöra förhållandet.

 Föredragningen har vidare gett vid handen att lagens regler

 inte skall omfatta den gränsöverskridande verksamhet till

 Sverige som bedrivs av ett företag från en annan stat inom

 EES. I fråga om denna avses Sverige böra falla tillbaka på den

 kontroll som äger rum i företagets hemstat. Däremot skall de

 svenska reglerna tillämpas på sådan gränsöverskridande

 verksamhet som sker från svenska företag eller utländska

 företags etableringar i Sverige. Paragrafens andra stycke

 föreslås få ett innehåll som innebär ett klarläggande även på

 denna punkt.

 7 §

 Denna paragraf har i lagrådsremissen fått en utformning som

 kan föranleda tvekan om under vilka förutsättningar en

 identitetskontroll av angivet slag skall äga rum med avseende

 på den för vars räkning någon handlar när ett

 affärsförhållande med företaget inleds eller en transaktion

 görs. Under föredragningen av remissen har framkommit att

 avsikten är att en dylik kontroll skall göras inte bara när

 affärsförhållandet inleds utan också när transaktionen görs; i

 sistnämnt fall även om den som har affärsförhållande med

 företaget redan kontrollerats. Lagrådet föreslår att

 paragrafen omformuleras i syfte att tydligare svara mot det

 sålunda angivna syftet.

 Med den formulering paragrafen får synes den särskilda regeln

 om kontroll av den för vars räkning någon annan handlar komma

 att omfatta de vanligt förekommande klientmedelskonton som

 skilda rörelseidkare har i sin verksamhet. Varken denna

 omständighet i och för sig eller frågan huruvida regeln kan

 komma att medföra svårigheter för de kontrollerande företagen

 och för dem som kontrolleras som går utöver vad som rimligen

 erfordras för ändamålet har berörts i lagrådsremissen.

 Lagrådet vill inte utesluta att det beträffande vissa

 rörelseidkare med klientmedelskonton, t.ex. advokater och

 revisorer som i särskild ordning står under tillsyn, kan visa

 sig lämpligt att göra vissa undantag. Under föredragningen har

 upplysts att frågan skall bli föremål för ytterligare

 överväganden och lagrådet har i sitt förslag till formulering

 av paragrafen velat beakta detta genom ett tillägg i andra

 stycket om undantag från kontroll när särskilda skäl talar för

 att sådan är obehövlig. För tydlighetens skull bör påpekas att

 den kontroll som anges i 6 § alltid skall företas under de

 förutsättningar som anges där.

 Bilaga till lagrådets

 protokoll 1993-01-12

 Förslag till

 Lag om åtgärder mot penningtvätt

 Härigenom föreskrivs följande.

 Inledande bestämmelser

 1 § Föreskrifterna i denna lag meddelas till uppfyllande av

 Sveriges förpliktelser enligt avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES).

 Lagen har till syfte att förhindra sådana åtgärder med

 avseende på egendom som har förvärvats genom brott, att denna

 egenskap hos egendomen fördöljs, att den brottslige får

 möjlighet att undandra sig rättsliga påföljder eller att

 återskaffandet av egendomen försvåras, samt sådana åtgärder

 som innefattar förfogande över och förvärv, innehav eller

 brukande av egendomen (penningtvätt).

 Tillämpningsområde

 2 § Bestämmelserna i denna lag gäller företag som bedriver

 1. bankrörelse och annan verksamhet som består i att från

 allmänheten låna upp medel och att lämna krediter,

 2. livförsäkringsrörelse,

 3. verksamhet av det slag som beskrivs i 3 § 1-5 lagen

 (1991:981) om värdepappersrörelse,

 4. verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn och

 som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de

 verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2-12 lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag.

 Lagen gäller endast sådan mot kunder inriktad verksamhet som

 avses i första stycket och som bedrivs från ett fast

 driftställe i Sverige.

 Förbud att medverka vid vissa transaktioner

 3 § Att förfaranden som avses i 1 § andra stycket kan vara

 straffbara som häleri eller häleriförseelse framgår av 9 kap.

 6 och 7 §§ brottsbalken.

 Ett företag som avses i 2 § får inte heller annars medvetet

 medverka vid transaktioner avseende medel som kan antas

 härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag. Med

 sådana förvärv avses i denna lag förvärv genom brott för

 vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i sex

 månader.

 Identitetskontroll

 4 § Företaget skall kontrollera identiteten hos den som vill

 inleda en affärsförbindelse med företaget.

 Identitetskontroll skall utföras också beträffande annan än

 den som avses i första stycket vid transaktioner som över-

 stiger 110 000 kronor. Detsamma gäller om transaktionen inte

 överstiger nämnda belopp men kan antas ha samband med en annan

 transaktion och tillsammans med denna överstiger beloppet. Om

 summan inte är känd vid tidpunkten för en transaktion skall

 identiteten kontrolleras så snart summan av transaktionerna

 överstiger det angivna värdet.

 Identitetskontroll behöver inte utföras beträffande företag

 med verksamhet som beskrivs i 2 § första stycket, om företaget

 är hemmahörande inom EES. Detsamma gäller om transaktionen

 görs till ett konto som tillhör någon vars identitet tidigare

 har kontrollerats enligt denna lag.

 5 § Ett livförsäkringsföretag behöver inte utföra

 identitetskontroll med anledning av ett försäkringsavtal vars

 årliga premie uppgår till högst 7 000 kronor eller

 engångspremie till högst 18 000 kronor. Identitetskontroll

 behöver inte heller göras med anledning av betalningar som

 görs från ett konto som har öppnats i ett företag som avses i

 4 § tredje stycket första meningen.

 6 § Identitetskontroll skall, även om det inte följer av 4

 och 5 §§, alltid utföras om det kan antas att en transaktion

 avser medel som härrör från ett brottsligt förvärv av

 allvarligare slag.

 7 § Om det kan antas att den som vill inleda en

 affärsförbindelse med företaget eller göra en sådan

 transaktion som avses i 4 § andra stycket inte handlar för

 egen räkning, skall företaget på lämpligt sätt söka skaffa sig

 kännedom om identiteten hos den för vars räkning han handlar.

 Första stycket gäller inte om den som kan antas handla för

 annans räkning är ett företag som avses i 4 § tredje stycket

 första meningen eller när särskilda skäl talar för att

 kontrollen är obehövlig.

 Bevarande av handlingar

 8 § Handlingar eller uppgifter som använts vid

 identitetskontroll skall i den utsträckning regeringen eller,

 efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen föreskriver

 bevaras i minst fem år från det att affärsförbindelsen

 upphörde.

 Gransknings- och uppgiftsskyldighet

 9 § Företaget skall granska alla transaktioner beträffande

 vilka företaget har skäl att anta att transaktionen avser

 medel som härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare

 slag. Företaget skall därvid lämna uppgifter till

 Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt.

 10 § Ett företag som lämnar uppgifter med stöd av 9 § får

 inte göras ansvarigt för att det brutit mot någon

 sekretessregel, om företaget hade anledning att räkna med att

 uppgiften borde lämnas. Detsamma gäller en styrelseledamot

 eller en anställd som lämnar uppgifter för företagets räkning.

 Meddelandeförbud

 11 § Företaget, dess styrelseledamöter eller anställda får

 inte röja för kunden eller för någon utomstående att en

 granskning har genomförts eller att uppgifter har lämnats

 enligt 9 § eller att polisen genomför en undersökning.

 Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för

 den som bryter mot förbudet i första stycket.

 Finansinspektionens underrättelseskyldighet

 12 § Om Finansinspektionen vid en inspektion av ett företag

 eller på annat sätt får kännedom om transaktioner avseende

 medel som kan antas härröra från brottsliga förvärv av

 allvarligare slag, skall inspektionen underrätta

 Rikspolisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen

 bestämmer om transaktionerna.

 Interna rutiner och utbildning

 13 § Företaget skall ha rutiner till förhindrande av att

 företaget utnyttjas för transaktioner som har samband med

 brottsliga förvärv. Företaget skall svara för att de anställda

 får behövlig information och utbildning för ändamålet.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

 Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om vilka

 rutiner som skall följas och vilken information och utbildning

 som skall tillhandahållas.

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Bilaga 3 samt innehållsförteckning återfinns endast i tryck.