Regeringens proposition

1996/97:92

Enskilda vägar

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 februari 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Ines[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kommunikationsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Regeringen föreslår att lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL)

upphävs genom en särskild lag. Enligt förslaget kommer EVL inte att

leva kvar övergångsvis utom i några få specifika undantagsfall. Vid in-

rättande och förvaltning av enskilda vägar blir därmed i fortsättningen

enbart anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter (SFL) tillämpliga.

Reglerna i 3 kap. EVL beträffande områdesavgränsning, obligatorisk

anslutning och bestämmande av andelstal med utgångspunkt i taxerings-

värdet får ingen motsvarighet i förslaget i propositionen. Länsstyrelsens

nuvarande uppgifter att förordna om förrättningar m.m. får inte heller

någon motsvarighet i förslaget.

Däremot föreslås vissa ändringar i AL för att göra tillämpningen

smidigare. Under vissa förhållanden skall en fastighets andelstal kunna

förändras utan att ny förrättning behöver ske. Lantmäterimyndigheten

skall kunna förordna syssloman för att genomföra ett lagakraftvunnet

anläggningsbeslut. Samfällighetsförening föreslås kunna företräda del-

ägarna vid omprövningsförrättningar avseende frågor av enklare be-

skaffenhet om fastighets delaktighet i samfällighet eller ändring av

andelstal. I samband med fastighetsbildningsförrättning skall en ny- eller

ombildad fastighet kunna anslutas till befintlig gemensamhetsanläggning.

Vid användande av väg i väsentligt större omfattning än som får anses

svara mot fastighetens andelstal för driftkostnaderna föreslås fastighets-

ägaren bli skyldig att utge s.k. slitageersättning till föreningen. För att

tillgodose fastighets behov av väg skall i vissa fall en rättighet kunna

upplåtas i stället för att man bildar en anläggning eller ansluter fastig-

heten till en befintlig anläggning. Rätt att använda befintlig väg föreslås

också kunna upplåtas till förmån för samfällighetsförening.

Länsstyrelsens nuvarande ansvar för trafiksäkerhetsbestämmelserna

för enskilda vägar föreslås överflyttas till statlig väghållningsmyndighet.

Regeringen föreslår att de nya bestämmelserna träder i kraft den

1 januari 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Författningsförslag 5

2.1 Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:608) om

enskilda vägar 5

2.2 Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:609) om

förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda

vägar 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande

av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter 9

2.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) 11

2.5 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10) 19

2.6 Förslag till lag om ändring i jordabalken 21

2.7 Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300) 22

3 Ärendet och dess beredning 23

4 Bakgrund 23

5 Gällande rätt 26

5.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar 26

5.2 Anläggningslagen (1973:1149) 32

5.3 Lagen om förvaltning av samfälligheter (1973:1150) 39

5.4 Plan- och bygglagen (1987:10) 41

5.5 Fastighetsbildningslagen 47

5.6 Väglagen (1971:948) 48

5.7 Bestämmelser om bidrag till enskild väghållning 49

5.8 Förmånsrätt 50

5.9 Omedelbar verkställighet 51

5.10 Rätt för allmänheten att använda enskild väg 52

6 Utgångspunkter för en ny författningsreglering av enskilda vägar 52

7 Anslutningsprincipen 53

8 Principen för kostnadsfördelning 57

9 Ändrade förhållanden 61

9.1 Allmänt 61

9.2 Anpassning av andelstal 62

9.3 Slitageersättning vid tillfälligt ökad användning 64

9.4 Omprövning vid fastighetsbildning 65

10 Rättighetsupplåtelser 67

10.1 Allmänt 67

10.2 Rätt att använda befintlig väg för stadigvarande behov 68

10.3 Rättighetsupplåtelse till samfällighetsförening 69

11 Verkställighet av förrättningsbeslut 71

12 Trafiksäkerhetsbestämmelser 74

12.1 Allmänt 74

12.2 Behovet av trafiksäkerhetsbestämmelser för enskilda vägar 75

12.3 Ansvarig myndighet för trafiksäkerhetsfrågor rörande

enskilda vägar 77

12.4 Ersättning för inskränkningar 78

12.5 Lagtekniska överväganden 78

13 Samfällighetsföreningens ställning vid omprövningsförrättning 78

14 Ekonomisk reglering 80

15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 83

15.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar 83

15.2 Lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen

(1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter (ALp) 86

16 Konsekvenser 87

17 Författningskommentarer 91

17.1 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:608) om

enskilda vägar 91

17.2 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:609) om

förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda

vägar 94

17.3 Förslaget om ändring i lagen (1973:1151) om införandet av

anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter 94

17.4 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149) 94

17.5 Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen

(1987:10) 103

17.6 Övriga lagförslag 104

Bilaga 1 Utredningens lagförslag 105

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 125

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 126

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 143

Utdrag ur protokollet vid regeringssammanträde den 20 februari

1997............................................................................

............................157

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar,

2. lag om upphävande av lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa

fordringar enligt lagen om enskilda vägar,

3. lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande av anläggnings-

lagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter,

4. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

5. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

6. lag om ändring i jordabalken,

7. lag om ändring i kyrkolagen.

2 Författningsförslag

2.1 Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:608) om

enskilda vägar

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Lagen (1939:608) om enskilda vägar skall, med de begränsningar som

följer av denna lag, upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

2 § Vägar och andra anläggningar som omfattas av en samfällighets väg-

hållning enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande äldre

bestämmelser skall anses utgöra en gemensamhetsanläggning bildad vid

förrättning enligt anläggningslagen (1973:1149). Som deltagande fastigheter

skall anses de fastigheter som ingick i samfälligheten vid utgången av år

1997.

I fråga om samfälligheter som avses i första stycket skall dock bestämmel-

serna om beräkning av andelstal i lagen om enskilda vägar gälla till dess nya

grunder för fördelning av kostnaderna för gemensamhetsanläggningen har

fastställts enligt anläggningslagen. Sådana nya grunder skall fastställas med

verkan senast från och med den 1 januari 2003.

3 § Om ett ärende som avser bildande av vägförening har anhängiggjorts

hos länsstyrelsen före utgången av år 1997 men förrättningsman då inte har

förordnats, skall länsstyrelsen överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten

för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen (1973:1149).

Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förordnats

före utgången av år 1997 men en vägförening då inte har bildats, skall den

vidare handläggningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i

lagen (1939:608) om enskilda vägar.

4 § Om ett ärende som avser förnyad prövning enligt 85 § lagen (1939:608)

om enskilda vägar har anhängiggjorts hos länsstyrelsen före utgången av år

1997 men förrättningsman då inte har förordnats, skall länsstyrelsen över-

lämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning enligt

anläggningslagen (1973:1149).

Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förordnats

före utgången av år 1997 men ärendet då inte har slutförts, skall den vidare

handläggningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i lagen

om enskilda vägar.

5 § Har en vägförening bildats före utgången av år 1997 men har sådana

frågor om ersättning som avses i 75 § lagen (1939:608) om enskilda vägar

då inte blivit slutligt avgjorda, skall ersättningsfrågorna avgöras med till-

lämpning av bestämmelserna i lagen om enskilda vägar. Detsamma gäller i

fall då en vägförening i enlighet med 3 § andra stycket bildats efter utgången

av år 1997.

6 § Om det i utlåtande enligt 80 § lagen (1939:608) om enskilda vägar har

bestämts att en väg skall anläggas eller övertas till väghållning men detta

inte har skett senast vid utgången av år 2002, förfaller utlåtandet i den delen.

7 § Har en fastighet före utgången av år 1997 fått rätt att använda väg enligt

77 § lagen (1939:608) om enskilda vägar, skall det i fortsättningen anses

föreligga en upplåtelse enligt 49 § första stycket anläggningslagen

(1973:1149).

8 § Förordnande som har meddelats enligt 100 § lagen (1939:608) om en-

skilda vägar skall efter utgången av år 1997 anses som ett förordnande med

motsvarande innehåll enligt 56 § anläggningslagen (1973:1149).

9 § En vägsamfällighet eller vägförening som har bildats enligt lagen

(1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser och

som kan förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter skall efter utgången

av år 1997 anses som en samfällighetsförening enligt lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter. Stadgar som har fastställts för samfälligheten

eller föreningen får fortfarande tillämpas i den mån de inte strider mot lagen

om förvaltning av samfälligheter. Samfälligheten eller föreningen får be-

hålla den firma den har vid utgången av år 1997.

I fråga om vägsamfällighet som har bildats enligt äldre bestämmelser och

som inte kan förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter gäller efter

utgången av år 1997 bestämmelserna om delägarförvaltning i lagen om för-

valtning av samfälligheter.

10 § Styrelseledamot i vägförening som har utsetts av länsstyrelsen enligt

88 § femte stycket lagen (1939:608) om enskilda vägar kvarstår i styrelsen

till dess första ordinarie föreningssammanträde hålls efter utgången av år

1997.

2.2 Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:609) om

förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar

Härigenom föreskrivs följande.

Lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om

enskilda vägar skall upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förmånsrätt som har

uppkommit före upphävandet.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om in-

förande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1973:1151) om införande av

anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter

dels att 7, 9 och 13 15 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 10, 12 och 19 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 § samt i fråga om förrättning

enligt 2 eller 4 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre be-

stämmelser.

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 §.

12 §

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd som där

avses rör fastighet som är ansluten

till gemensam anläggning vilken

tillkommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar eller

enligt 2 eller 4 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre bestäm-

melser. Med fastighets skyldighet

gentemot delägare i samfällighet

jämställes därvid ansvar för sam-

fällighets gäld som åvilar

fastigheten samt förmånsrätt som

fastställts i fastigheten med stöd

av 7 § andra stycket lagen om

vissa gemensamhetsanläggningar.

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd eller

annan åtgärd som där avses rör

fastighet som är ansluten till

gemensam anläggning vilken

tillkommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar. Med

fastighets skyldighet gentemot

delägare i samfällighet jämställes

därvid ansvar för samfällighets

gäld som åvilar fastigheten samt

förmånsrätt som fastställts i

fastigheten med stöd av 7 § andra

stycket lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Upplåtes tomträtt i fastighet som avses i första stycket, gäller 44 § an-

läggningslagen.

Vad som i 51 och 52 §§ anlägg-

ningslagen föreskrives för det fall

att fastighet ålagts skyldighet eller

tillerkänts rättighet enligt nämnda

lag äger motsvarande tillämpning

när skyldigheten eller rättigheten

tillkommit enligt 2 eller 4 kap.

lagen om enskilda vägar eller

motsvarande äldre bestämmelser.

19 §

På samfällighetsstämma i samfällighet som avses i 17 § kan beslutas

att samfälligheten skall ombildas till samfällighetsförening. Beslutas

sådan ombildning, skall stämman vid tillämpningen av lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter anses som sammanträde

enligt 20 § i lagen.

Första stycket gäller icke samfällighet som åtnjuter förmånsrätt enligt

lagen (1966:701) om förmånsrätt för fordringar enligt lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om vägsam-

fällighet enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar eller motsva-

rande äldre lagstiftning samt i

fråga om sådana företag enligt 3,

7 eller 8 kap. vattenlagen

(1918:523) eller motsvarande

äldre lagstiftning som kan för-

värva rättigheter och ikläda sig

skyldigheter.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om sådana

företag enligt 3, 7 eller 8 kap.

vattenlagen (1918:523) eller mot-

svarande äldre lagstiftning som

kan förvärva rättigheter och ikläda

sig skyldigheter.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2.4 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

Härigenom föreskrivs i fråga om anläggningslagen (1973:1149)

dels att 30, 33, 35, 38, 45, 49, 53 och 54 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer, 24 a, 33 a, 42 a,

48 a, 50 a, 56 och 57 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 a §

Lantmäterimyndigheten kan i

anläggningsbeslutet bestämma att

styrelsen för en samfällighetsföre-

ning får besluta om ändring av an-

delstal på grund av att en fastighets

användningssätt ändras stadig-

varande.

Styrelsen skall genast under-

rätta berörd fastighetsägare om

beslut enligt första stycket.

Styrelsen skall vidare snarast

möjligt anmäla beslutet för införing

i fastighetsregistret. Beslutet får

tillämpas först sedan sådan

införing har skett.

Styrelsens beslut om ändring av

andelstal får inte överklagas. Den

som är missnöjd med beslutet får

väcka talan mot föreningen enligt

vad som sägs i 46 § lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter angående rättelse av

uttaxering.

30 §

I fråga om fullföljd av talan mot beslut eller åtgärd av lantmäteri-

myndigheten enligt denna lag äger 15 kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) motsvarande tillämpning. Bestämmelserna om fastighetsbild-

ningsbeslut skall därvid tillämpas på anläggningsbeslut.

Mot anläggningsbeslut eller beslut om inställande av förrättning som

begärts av hyresgästorganisation får organisationen föra talan i likhet

med vad som gäller för sakägare.

Mot lantmäterimyndighetens be-

slut enligt 4 § andra stycket denna

lag föres talan särskilt på sätt och

inom tid som anges i 15 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen.

Mot lantmäterimyndighetens be-

slut enligt 4 § andra stycket och

33 a § denna lag förs talan särskilt

på sätt och inom tid som anges i

15 kap. 2 § fastighetsbildnings-

lagen.

Vid tillämpning av 15 kap. 6 § fastighetsbildningslagen i ärende om

godkännande enligt 43 § denna lag räknas besvärstiden från dagen för

lantmäterimyndighetens beslut. Mot beslut om sådant godkännande får

en sådan nämnd som avses i 23 § och länsstyrelsen föra talan såsom mot

anläggningsbeslut.

33 §

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del, är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts

i beslutet.

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del, är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts

i beslutet, såvida inte ansökan om

förordnande av syssloman gjorts

inom samma tid enligt vad som

sägs i 33 a §. Har en sådan an-

sökan avslagits, förfaller anlägg-

ningsbeslutet när avslagsbeslutet

har vunnit laga kraft och tiden för

genomförandet har gått ut.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav inlösas, gäller

beslutet i denna del utan hinder av bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om

förlängning av tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att anläggnings-

beslutet förfallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen gäller inte ersättning

som fastställts vid särskild förrättning enligt 13 a §.

33 a §

Om det skäligen kan befaras att

anläggningen inte kommer att

utföras inom den tid som anges i

anläggningsbeslutet eller i ett be-

slut om förlängd tid, får

lantmäterimyndigheten på an-

sökan av någon som enligt 18 §

har rätt att begära förrättning

förordna syssloman för genom-

förande av anläggningsbeslutet.

En sådan syssloman har de be-

fogenheter som annars tillkommer

delägarna.

I förordnandet för sysslo-

mannen skall lantmäterimyndig-

heten ange den tid inom vilken

sysslomannen skall ha genomfört

anläggningsbeslutet. Om sär-

skilda skäl föreligger, får

lantmäterimyndigheten besluta om

förlängning av denna tid.

Lantmäterimyndigheten be-

slutar om ersättning till sysslo-

mannen och om fördelning mellan

delägarna av ersättningsbeloppet.

Har detta inte betalats inom den

tid som lantmäterimyndigheten

bestämt, får myndighetens beslut

verkställas enligt utsöknings-

balken.

35 §

Inträder, sedan fråga som behandlats vid förrättning enligt denna lag

slutligt avgjorts, ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frågan,

kan denna prövas vid ny förrättning. Även utan att sådana förhållanden

inträtt, får ny förrättning äga rum, om i det tidigare avgörandet före-

skrivits att frågan får omprövas efter viss tid och denna tid utgått eller om

i annat fall ett klart behov av omprövning framkommit.

Vid den nya förrättningen får ej beslutas sådan ändring i fråga om kret-

sen av fastigheter som deltager i gemensamhetsanläggning eller fastig-

hets andelstal att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller

enskild synpunkt.

Är vid den nya förrättningen fråga endast om ändring som icke på-

verkar bebyggelsens utformning eller markanvändningen i övrigt, be-

höver medgivande enligt 23 § inte inhämtas från en sådan nämnd som

avses i den paragrafen.

Om den nya förrättningen

gäller fråga av enklare

beskaffenhet om en fastighets

delaktighet i samfällighet eller om

ändring av en fastighets andelstal,

och samfälligheten förvaltas av en

samfällighetsförening, företräder

föreningen de delägare som inte

har begärt utträde eller vars an-

delstal inte föreslås ändrat.

38 §

Utträder fastighet ur bestående

samfällighet, skall ägaren tillerkän-

nas ersättning för den andel i ett

enligt 39 § beräknat överskott som

han förlorar genom utträdet. Före-

ligger enligt samma paragraf

underskott, skall han förpliktas utge

ersättning för sin andel däri.

Utträder fastighet ur bestående

samfällighet, skall ägaren tillerkän-

nas ersättning för den andel i ett

enligt 39 § beräknat överskott som

han förlorar genom utträdet. Detta

gäller dock inte i fråga om gemen-

samhetsanläggningar som avser

vägar. Föreligger enligt 39 § under-

skott, skall ägaren förpliktas utge

ersättning för sin andel däri.

Första stycket äger motsvarande tillämpning när fastighets andelstal

minskas.

42 a §

Lantmäterimyndigheten får i

samband med fastighetsbild-

ningsförrättning besluta att en

nybildad eller ombildad fastighet

skall anslutas till en befintlig

gemensamhetsanläggning.

Beslutar lantmäterimyndigheten

om anslutning, skall myndigheten

också bestämma andelstal för

fastigheten och pröva frågan om

ersättning enligt 37 §.

Om gemensamhetsanlägg-

ningen förvaltas av en samfällig-

hetsförening, företräder före-

ningen delägarna vid förrätt-

ningen.

45 §

Uppgift om fördelning enligt

42 § eller om godkännande enligt

43 § införes i fastighetsregistret

snarast möjligt sedan fördelningen

eller godkännandet vunnit laga

kraft.

Uppgift om fördelning enligt

42 §, om anslutning enligt 42 a §

och om godkännande enligt 43 §

skall införas i fastighetsregistret

snarast möjligt sedan fördel-

ningen, anslutningen eller god-

kännandet har vunnit laga kraft.

48 a §

Om en fastighet som deltar i en

gemensamhetsanläggning som

avser väg tillfälligt använder an-

läggningen i väsentligt större

omfattning än som får anses svara

mot fastighetens andelstal för

driftkostnaderna, är fastighetens

ägare skyldig att till samfällig-

heten utge skälig ersättning för de

kostnader som uppkommer till

följd av den ändrade använd-

ningen.

Vid tvist angående fråga som

avses i första stycket skall talan

väckas hos fastighetsdomstolen.

49 §

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighets behov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastigheten att bygga väg över

annan fastighet, om det icke med-

för synnerligt men för sistnämnda

fastighet.

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighets behov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastighet att bygga väg över annan

fastighet eller att använda befint-

lig väg. Upplåtelse av rätt att

bygga väg över annan fastighet

eller att använda befintlig väg får

ske endast om sådan upplåtelse av

särskilda skäl är lämpligare än att

bilda en gemensamhetsanläggning

eller att ansluta fastigheten till en

redan bildad anläggning.

Upplåtelse enligt första stycket

får inte ske om det medför syn-

nerligt men för den upplåtande

fastigheten eller för annan fastig-

het som har rätt att använda

vägen.

I fråga om ersättning för upp-

låtelse enligt första stycket gäller

bestämmelserna i 13 §.

I fråga om ersättning för upp-

låtelse av rätt att bygga väg över

annan fastighet tillämpas 13 §. I

fråga om ersättning för annan

upplåtelse enligt första stycket

tillämpas 50 a § andra stycket.

50 a §

Om en gemensamhetsanlägg-

ning som avser vägar förvaltas av

en samfällighetsförening och det

är av väsentlig betydelse för del-

ägarfastigheterna att använda en

väg som ingår i en annan gemen-

samhetsanläggning, får rätt att

använda vägen upplåtas till sam-

fällighetsföreningen. Detta gäller

endast om en sådan upplåtelse av

särskilda skäl är lämpligare än att

ansluta fastigheterna till den

andra anläggningen.

För upplåtelse enligt första

stycket skall ersättning betalas

efter vad som är skäligt främst

med hänsyn till den slitning av

vägbanan som beräknas upp-

komma genom vägens an-

vändande. Sådan ersättning skall

bestämmas att betalas på en gång

eller årligen i förskott.

53 §

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

eller, beträffande rättighet enligt

50 a §, den samfällighetsförening

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 §.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 § som avser

rätt att bygga väg över annan

fastighet.

54 §

I fråga om upplåtelse enligt

49 § äger 32 och 33 §§

motsvarande tillämpning.

I fråga om upplåtelse enligt

49 § som avser rätt att bygga väg

över annan fastighet äger 32 och

33 §§ motsvarande tillämpning.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 50, 51 eller

52 §, skall ersättningen erläggas

inom tre månader efter det att er-

sättningsbeslutet vann laga kraft.

Rättigheten får icke tagas i bruk

innan betalning skett. I fråga om

verkan av underlåtenhet att betala

ersättningen äger 33 § första

stycket motsvarande tillämpning.

Har ersättning enligt 50 eller 51 §

bestämts att utgå med visst årligt

belopp, får rättigheten icke under

något år tagas i bruk innan be-

loppet för samma år betalats.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 49 52 §§ skall

ersättningen erläggas inom tre

månader efter det att ersättnings-

beslutet vann laga kraft. Rättig-

heten får icke tagas i bruk innan

betalning skett. I fråga om verkan

av underlåtenhet att betala ersätt-

ningen äger 33 § första stycket

motsvarande tillämpning. Har er-

sättning enligt 49 51 §§ bestämts

att utgå med visst årligt belopp,

får rättigheten icke under något år

tagas i bruk innan beloppet för

samma år betalats.

56 §

Om det behövs för trafiksäker-

heten i fråga om en viss enskild

väg eller del av enskild väg, får

statlig väghållningsmyndighet

förordna att bestämmelserna i 43,

45 47, 51 53, 61, 64 69, och

72 §§ väglagen (1971:948) skall

gälla i tillämpliga delar.

Vad som i 45 47, 52, 53, 64 och

72 §§ väglagen sägs om läns-

styrelsen skall i stället avse väg-

hållningsmyndigheten.

Vad som i väglagen sägs om

väghållare i 61 §, i 63 § andra

stycket såvitt avser föreläggande

som har meddelats med stöd av

52 §, i 65 § såvitt avser ersättning

enligt 61 § samt i 66 och 69 §§

skall i stället avse staten.

57 §

Beslut som väghållningsmyn-

digheten fattat enligt 56 § får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut av väghållningsmyndig-

heten gäller omedelbart, såvida

inte något annat bestäms i be-

slutet.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2.5 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen

(1987:10)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 30 § och 14 kap. 1 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

30 §

Kommunen skall svara för underhållet av gator och sådana andra all-

männa platser som kommunen är huvudman för. Denna underhållsskyl-

dighet består även om detaljplanen för området upphävs.

Är staten väghållare inom område med detaljplan, skall, med den be-

gränsning som anges i 29 § andra stycket, staten svara för underhållet av

allmän väg i enlighet med föreskrifterna i väglagen (1971:948).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med

enskilda väghållare finns

bestämmelser i lagen (1939:608)

om enskilda vägar och

anläggningslagen (1973:1149).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med

enskilda väghållare finns

bestämmelser i anläggningslagen

(1973:1149).

14 kap.

1 §

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är väghållaren skyldig

att förvärva med äganderätt,

nyttjanderätt eller annan särskild

rätt, om fastighetsägaren begär

det. Väghållaren får bestämma

om förvärvet skall avse ägande-

rätt, nyttjanderätt eller annan sär-

skild rätt.

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är den samfällighet

som finns eller skall bildas för

ändamålet skyldig att förvärva

med äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt, om fastighets-

ägaren begär det. Motsvarande

skyldighet gäller för staten eller

kommunen som väghållare enligt

väglagen (1971:948). Samfällig-

heten eller väghållaren får be-

stämma om förvärvet skall avse

äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt.

Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark, skall första

stycket inte tillämpas beträffande marken under den tid då sådan använd-

ning får pågå.

I fråga om mark som är belägen inom ett samverkansområde enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan gäller särskilda bestämmel-

ser.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2.6 Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 33 § jordabalken skall ha följande

lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

33 §

Har jordägaren utgivit

ersättning för markavvattning

enligt vattenlagen (1983:291) eller

för byggande av enskild väg enligt

lagen (1939:608) om enskilda

vägar eller anläggningslagen

(1973:1149), får jordägaren upp-

säga avtalet, om arrendatorn icke

medger skälig höjning av arrende-

avgiften. Uppsägning skall ske

inom ett år från det företaget full-

bordades.

Har jordägaren utgivit

ersättning för markavvattning

enligt vattenlagen (1983:291) eller

för byggande av enskild väg enligt

anläggningslagen (1973:1149), får

jordägaren uppsäga avtalet, om

arrendatorn icke medger skälig

höjning av arrendeavgiften. Upp-

sägning skall ske inom ett år från

det företaget fullbordades.

_______________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2. 9 kap. 33 § i dess äldre lydelse skall fortfarande gälla i fall då en

jordägare har utgivit ersättning för byggande av enskild väg enligt lagen

(1939:608) om enskilda vägar.

2.7 Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300)

Härigenom föreskrivs att 42 kap. 13 § kyrkolagen (1992:300) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

42 kap.

13 §

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att

rationalisera driften av prästlöne-

fastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalisering

av det kyrkliga jordinnehavet i

stiftet, och

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar, anläggnings-

lagen (1973:1149) eller vatten-

lagen (1983:291) som en präst-

lönefastighet skall belastas med.

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att

rationalisera driften av prästlöne-

fastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalisering

av det kyrkliga jordinnehavet i

stiftet, och

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt anläggningslagen

(1973:1149) eller vattenlagen

(1983:291) som en prästlöne-

fastighet skall belastas med.

Närmare föreskrifter om lån ur kyrkofonden meddelas av regeringen.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Den 24 mars 1994 beslöt regeringen att en särskild utredare skulle göra

en översyn av lagstiftningen om enskilda vägar och utarbeta förslag till

den författningsreglering som behövs. Departementschefen förordnade

den 18 maj 1994 hovrättslagmannen Peter Löfmarck till särskild ut-

redare.

Utredningen antog namnet EVL-utredningen.

Utredningen överlämnade i mars 1996 sitt betänkande (SOU 1996:46)

Enskilda vägar. Betänkandets lagförslag finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissin-

stanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena och en sammanställning av

dem finns tillgängliga i Kommunikationsdepartementets ärende

K96/1188/RS.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 januari 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

Lagrådet har lämnat ett antal synpunkter på utformningen av lagtexten,

framför allt beträffande utformningen av den föreslagna lagen om upp-

hävande av lagen om enskilda vägar. Regeringen har i propositionen följt

Lagrådets förslag.

4 Bakgrund

Det svenska vägnätet består av dels allmänna vägar, för vilka staten eller

en kommun är väghållare, dels enskilda vägar beträffande vilka väghåll-

ningsskyldigheten i princip ligger på de fastigheter som har nytta av

vägen. Statsbidrag kan lämnas för byggande och drift av enskilda vägar.

Dessutom brukar kommunerna engagera sig såväl praktiskt som ekono-

miskt i väghållningen beträffande de enskilda vägarna.

Före år 1974 fanns den rättsliga regleringen av det enskilda vägnätet i

sin helhet i lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL). I samband med

tillkomsten av anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter (SFL) infördes emellertid den begräns-

ningen att förrättningar av inrättningar av landsbygdsvägar och skogs-

vägar enligt EVL (2 och 4 kap.) inte fick påbörjas efter utgången av juni

1974. Inrättandet av sådana vägar skulle i fortsättningen ske enligt AL.

EVL:s bestämmelser om förvaltningen av vägar som inrättats enligt den

lagen gäller dock fortfarande, med möjlighet till övergång till det system

som anvisas i SFL.

När det gäller tätortsvägar (3 kap. EVL) skedde inte någon mot-

svarande förändring. Sådana vägar kan därför inrättas såväl enligt EVL

som AL. Beträffande tätortsvägar gäller således dubbla regelsystem såväl

beträffande inrättande som förvaltning.

Lagstiftningen om enskilda vägar har setts över tidigare. En anledning

till att inte EVL i sin helhet arbetades in i AL vid den lagens tillkomst var

att EVL var föremål för översyn av 1969 års vägutredning. I sitt slutbe-

tänkande Kommunal och enskild väghållning (SOU 1977:12) föreslog

vägutredningen bl.a. att kommunerna skulle ta över en del av den en-

skilda väghållningen, att bestämmelserna i 3 kap. EVL med vissa änd-

ringar skulle föras över till AL och SFL och att nya ordnings- och säker-

hetsföreskrifter motsvarande de i väglagen (1971:948) skulle tas upp i

AL. Vägutredningens förslag genomfördes inte.

Ett nytt förslag om hur EVL skulle inarbetas i AL och SFL lades fram

av 1986 års väghållningsutredning i bilagan Enskilda vägar (SOU

1987:26). Enligt förslaget skulle EVL upphävas. En motsvarighet till

vägförening enligt 3 kap. EVL med dess obligatoriska anslutning inom

ett visst geografiskt område skulle tas upp i AL under benämningen

områdesanläggning. Befintliga vägföreningar skulle anses inrättade som

områdesanläggningar. Enligt förslaget överfördes vidare bestämmelserna

om trafiksäkerhet i 5 kap. EVL till AL med i huvudsak redaktionella

ändringar. Inte heller väghållningsutredningens förslag ledde till lagstift-

ning.

Utredningsuppdraget till EVL-utredningen

Enligt direktiven till utredningen om översyn av lagstiftningen om en-

skilda vägar (dir. 1994:22) skulle utredningen, mot bakgrund av vissa

redovisade problem, utarbeta de förslag till bestämmelser rörande en-

skilda vägar som kan behövas. Utredningen skulle därvid inte vara

bunden av någon särskild lösning rörande den lagtekniska utformningen

på annat sätt än att förslaget skulle innebära att EVL upphävs i de delar

så inte redan har skett.

De problem med nuvarande ordning som redovisas i direktiven är i

huvudsak följande.

- EVL är i jämförelse med annan lagstiftning som reglerar samma eller

närliggande frågor, t.ex. AL och fastighetsbildningslagen (1970:988,

FBL), både föråldrad och svårtillgänglig.

- Inom tätbebyggda områden tillämpas i stor utsträckning AL och SFL,

trots att 3 kap. EVL i och för sig är tillämpligt. Orsaken till detta anges

vara att EVL inte ger möjlighet att ansluta andra gemensamma an-

läggningar, såsom vatten- och avloppsanläggningar, TV-antenner etc.

Inom områden där EVL redan gäller eller där man valt att lösa den en-

skilda väghållningen enligt EVL och det finns behov av annan gemen-

sam fastighetssamverkan, medför gällande ordning behov av två

skilda förvaltningar.

- Olägenheterna med dubbla regelsystem är påtagliga såväl för enskilda

fastighetsägare som för berörda myndigheter, bl.a. därför att de sist-

nämnda måste upprätthålla dubbla kompetenser med ökade kostnader

som följd.

- Enligt EVL bildas en vägförening i två steg, det första genom förrätt-

ning där verksamhet, verksamhetsområde och föreningsbildning be-

slutas och det andra genom reglering av ersättningsfrågor. Att ersätt-

ningsfrågan enligt EVL inte, till skillnad mot vad som gäller enligt

AL, kan prövas vid förrättningen har visat sig olyckligt i många fall.

- Det finns ofta behov av att samordna förvaltningen av olika typer av

gemensamma anläggningar. Det finns emellertid inte någon legal

möjlighet att upplösa en existerande vägförening för att i stället låta

förvaltningen av vägen ske på samma sätt som för andra gemensamma

anläggningar. Visserligen kan förvaltningen ändå i en del fall skötas

gemensamt, men detta går bra bara så länge man är överens. Uppstår

oenighet måste verksamheten delas upp i två delar, en vägförening

enligt EVL och en samfällighetsförening enligt SFL.

- Besvärsordningen inom de båda systemen är olika och innebär i

princip att talan enligt EVL förs hos länsstyrelsen medan fastighets-

domstolen är rätt besvärsinstans enligt AL.

Förutom de nyss redovisade nackdelarna med nuvarande ordning tar

direktiven också upp en del särskilda frågor som utredningen har att

överväga. Dit hör länsstyrelsens roll enligt EVL. Dit hör också frågan om

den obligatoriska anslutning av alla fastigheter inom ett visst avgränsat

område som EVL utgår från. AL har i detta hänseende en annan lösning

och lägger i stället den individuella nyttan för varje fastighet till grund

för anslutning. Utredningen skulle därför särskilt uppmärksamma om

anslutning genom områdesavgränsning bör förekomma även fortsätt-

ningsvis

5 Gällande rätt

5.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar

Allmänt

Lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) inleds med bestämmelser

om tillämpningsområdet och vissa definitioner (1 kap.). Lagen avser

sålunda enskilda vägar som är till nytta för en eller flera fastigheter. Med

fastighet jämställs gruva och vissa industriella anläggningar på ofri grund

(1 §). Någon definition av begreppet enskild väg finns inte. Därmed torde

emellertid avses alla vägar som inte enligt 1 § väglagen (1971:948) är att

anse som allmänna, dvs. i praktiken vägar för vilka inte staten eller en

kommun är väghållare. I övrigt anges i 1 kap. vad som skall anses höra

till väg (2 §). Dit hör sålunda vägbanan och de områden intill som

stadigvarande behövs för vägens bestånd och underhåll och anordningar

som utförts för vägens bestånd eller brukande. Med väg jämställs till

vägen ansluten brygga, bro eller färja med färjläge. Vidare anges i 1 kap.

vad som förstås med väghållning (3 §) och riktlinjer för hur en väg skall

byggas (4 §). Utmärkande är att rättigheter och skyldigheter tillkommer

fastigheter, inte enskilda personer. Det har därför särskilt reglerats vem

som svarar för fullgörande av väghållningsskyldighet eller annan för-

pliktelse som åvilar fastighet (5 §).

Bestämmelserna i 1 kap. EVL är tillämpliga på alla enskilda vägar

oavsett om de tillkommit genom förrättning eller på annat sätt. Tre typer

av enskilda vägar regleras särskilt i lagen, nämligen enskilda vägar i all-

mänhet (landsbygdsvägar, 2 kap.), vissa vägar inom områden med tätare

bebyggelse (tätortsvägar, 3 kap.) och skogsvägar (4 kap.). Vad som

regleras är främst rätten att ta i anspråk annans mark för vägen, väghåll-

ningen och hur denna skall finansieras samt förvaltningen av vägen. Be-

stämmelser finns sålunda om förrättning för inrättande av den enskilda

vägen, vilka frågor som skall prövas vid förrättningen och hur denna

skall gå till. Förvaltningen av den enskilda vägen handhas av en juridisk

person. Denna benämns beträffande vägar som inrättats enligt 2 eller

4 kap. vägsamfällighet och beträffande vägar enligt 3 kap. vägförening.

I 5 kap. EVL finns bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten,

såsom förbud mot att uppföra byggnader och anordningar nära vägen om

de kan medföra fara för trafiken.

Inom områden med detaljplan där kommunen är huvudman för all-

männa platser gäller inte 2 4 kap. (1 § 3 st.). 5 kap., som i likhet med

1 kap. i princip är tillämpligt beträffande alla enskilda vägar, gäller inte

inom områden med detaljplan (1 § 4 st.).

Efter ikraftträdandet av anläggningslagen (1973:1149, AL) den 1 juli

1974 får, med visst undantag som här kan bortses från, förrättningar

enligt 2 och 4 kap. EVL inte längre påbörjas, 9 § lagen (1973:1151) om

införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter (ALp). Nya enskilda vägar av den typ som

avses i 2 och 4 kap. EVL inrättas i stället enligt AL. Bestämmelserna i 2

och 4 kap. EVL har därför numera begränsad betydelse. De gäller dock i

princip fortfarande i fråga om förvaltningen av vägsamfälligheten. En

vägsamfällighet kan emellertid besluta att samfälligheten skall ombildas

till en samfällighetsförening enligt lagen (1974:1150) om förvaltning av

samfälligheter (SFL), se 19 § första och tredje stycket ALp.

Landsbygdsvägar

Beträffande de bestämmelser om landsbygdsvägar i EVL (2 kap.) som

fortfarande har betydelse kan anmärkas följande. Väghållningsskyldig-

heten fördelas mellan fastigheterna med hänsyn till den omfattning vari

de beräknas komma att använda vägen. Ingen fastighet får åläggas större

andel än som svarar mot fastighetens nytta av vägen (11 §). Arbetet med

byggande av väg, vägunderhåll och vinterväghållning kan utföras gemen-

samt eller efter vägdelning (12 §). Vägdelning, som numera är ovanligt,

innebär att en eller flera fastigheter svarar för en viss vägsträcka, en

väglott. I andra fall bestäms visst andelstal efter vilket fastigheten skall

delta i kostnaderna.

Enligt 9 § andra stycket kan ägare till fastighet som får rätt att använda

befintlig väg under vissa förutsättningar bli ersättningsskyldig för kost-

nader som lagts ned på vägen de senaste fem åren. Av motiven (prop.

1939:250 s. 123) framgår att bestämmelsen är avsedd att förhindra att

den, som redan när en väg byggdes hade ett så stort intresse av vägbygget

att han egentligen borde ha bidragit till kostnaderna, senare skall kunna

dra nytta av vägen. Av 9 § tredje stycket följer att en fastighet som har

rätt att använda väg utan att behöva delta med viss andel i väghållningen

skall betala ersättning för det slitage som fastighetens användning av

vägen medför.

Har det genom förrättning eller dom bestämts att väghållning skall ut-

föras gemensamt, utgör de deltagande fastigheterna en vägsamfällighet

(50 §). Vägsamfälligheten skall anta stadgar och utse styrelse. Stadgarna

skall granskas och fastställas av länsstyrelsen. Detsamma gäller vid änd-

ring av stadgarna (51 § sista st.). Styrelsen företräder samfälligheten och

förvaltar dess angelägenheter (54 §). Delägarnas rätt att besluta i sam-

fällighetens angelägenheter utövas på sammanträde (50 § 2 st.). Vägsam-

fällighetens medelsbehov skall, om det inte täcks på annat sätt t.ex.

genom statliga eller kommunala bidrag, täckas genom uttaxering på

grundval av en upprättad debiteringslängd (60 och 63 §§). Debiterings-

längden får verkställas av kronofogdemyndigheten såsom laga-

kraftägande dom även om den klandras. Tingsrätten kan emellertid för-

ordna om inhibition. Vad som har bestämts vid förrättning kan om-

prövas vid ändrade förhållanden. Därvid gäller emellertid bestämmel-

serna i 35 och 37 40 §§ AL (10 § ALp). Beslutas vid omprövning änd-

ring av vad som tidigare bestämts, anses vägen därefter inrättad enligt

AL (11 § ALp).

Tätortsvägar

Principiella skillnader

3 kap. EVL innehåller en specialreglering för vägar i områden där tätare

bebyggelse har uppkommit eller kan väntas uppkomma inom nära före-

stående tid. Medan regleringen i 2 och 4 kap. bygger på principen att

fastigheterna får ordna väghållningen efter bästa förmåga, grundar sig

bestämmelserna i 3 kap. på uppfattningen att det vid tätare bebyggelse

finns ett allmänt intresse av att ordna väghållningen på ett ändamålsenligt

sätt, kopplat till själva samhällsbildningen och bebyggelseplaneringen.

Länsstyrelsen har tillagts ett stort inflytande över dessa vägar.

Områdesavgränsning och obligatorisk anslutning

Vid förrättning av inrättning av tätortsväg enligt 3 kap. EVL bestäms att

väghållningen inom ett visst geografiskt område skall skötas av en annan

typ av samfällighet än den vägsamfällighet som regleras i 2 kap. och

4 kap. De grundläggande reglerna om denna samfällighet, som benämns

vägförening, finns i 71 och 72 §§ EVL. Alla fastigheter som helt eller

delvis ingår i vägområdet är skyldiga att delta i vägföreningen. Undantag

finns för fastigheter som helt och hållet är avsedda för kommunikations-

ändamål. Den obligatoriska anslutningen bygger på antagandet att det

enskilda vägnätet inom tätbebyggda områden medför nytta för alla

fastigheterna på grund av att vägnätets utbyggnad och underhåll leder till

värdestegring.

Väghållningen inom vägföreningens område omfattar enligt 71 § andra

stycket även iordningsställande och underhåll av mark som i detaljplan

där kommunen inte är huvudman för allmänna platser har avsatts till

annan allmän plats än väg.

Vägföreningen skall i princip hålla de vägar som krävs för utfart från

området och för trafiken mellan olika delar av detta (73 §). En befintlig

väg får i princip inte ingå i föreningens område, om vägen inte kan anses

lämplig för områdets ändamålsenliga ordnande och bebyggande.

Markåtkomst och ersättning

När det slutligen har blivit avgjort att en väg skall byggas eller tas i an-

språk som föreningens väg, får föreningen mot ersättning för markupp-

låtelsen lösa till sig rätten att använda marken för vägändamål (75 §).

Rätten att ta i anspråk marken inträder först när förrättningsutlåtandet har

vunnit laga kraft. Innan marken tas i anspråk skall ersättningsfrågan vara

klar. I princip skall expropriationslagens grunder användas när ersätt-

ningen bestäms. 75 § EVL innehåller emellertid en särskild bestämmelse

om att hänsyn skall tas till den nytta som den ersättningsberättigade har

av att vägföreningen anlägger eller tar över vägen. Ett övertagande av en

befintlig väg anses så gott som alltid innebära nytta för medlem i väg-

föreningen som tidigare skött vägunderhållet. Ersättning för markupp-

låtelsen skall då inte utgå annat än om det finns särskilda skäl.

Bestämmelserna om inrättande av tätortsvägar (3 kap. EVL) utgår från

att parterna skall träffa överenskommelser om eventuell ersättning vid

upplåtelse eller annat intrång. Kan överenskommelse inte träffas, prövas

enligt 86 § ersättningsfrågan av fastighetsdomstolen. Upplåtelse- och

ersättningsfrågorna är alltså skilda från varandra. Skälet till detta är att en

vägförenings verksamhet har karaktären av långtidsprojekt inom de

ramar som förättningsutlåtandet ger. Såväl planläggning som genom-

förande kan ta lång tid. Viss mark behöver kanske inte tas i anspråk

förrän flera år efter det att vägföreningen bildades. En värdering vid bil-

dandet skulle innebära att hänsyn inte kan tas till de förhållanden som

gäller när marken kommer att tas i anspråk och ersättningen skall betalas,

se prop. 1954:76 s. 57.

Kostnadsfördelningen

De fastigheter som ingår i vägföreningen skall enligt huvudregeln i 76 §

bidra till föreningens utgifter i förhållande till senast fastställda taxe-

ringsvärden. Det finns emellertid en bestämmelse som ger möjlighet att

ersätta taxeringsvärdena med annan lämplig norm, om det med hänsyn

till fastighetens nytta och bärkraft är mindre lämpligt att lägga taxerings-

värdet till grund för beräkningen av andelstalet (76 § andra stycket). Den

norm som sätts i stället för taxeringsvärdena skall vara rörlig och auto-

matiskt verkande. Enligt 76 § tredje stycket får under särskilda omstän-

digheter andelstalet sänkas eller höjas i förhållande till vad som följer av

huvudregeln, t.ex. om en betydande del av en fastighets ägor faller utan-

för området eller trafiken för en fastighets räkning i särskilt hög grad

föranleder ökade väghållningskostnader.

Till skillnad mot vad som gäller enligt 2 och 4 kap. EVL saknas möj-

ligheter att beträffande vägar enligt 3 kap. EVL bestämma olika fördel-

ningsnormer för olika delar av området eller grenar av verksamheten.

Undantag gäller dock enligt 76 § fjärde stycket vid avstyckning från en

fastighet som ligger inom vägföreningsområdet.

Slitageersättning

I 77 § finns en legal rätt för fastigheter som inte deltar i vägföreningen

men som har nytta av en väg som hör till föreningen att använda vägen

mot avgift, s.k. slitageersättning.

Förfarandet vid bildandet av en vägförening

Vid bildande av vägföreningar är det länsstyrelsen som tar initiativ till

och förordnar förrättningsman. I 79 § EVL finns detaljerade bestämmel-

ser om förrättningsmannens utredningsskyldighet och om samråd. Sam-

råd skall i erforderlig omfattning ske med vägförvaltningen i länet samt

med övriga myndigheter, lokala organ och sammanslutningar som har ett

väsentligt intresse av hur vägfrågorna skall lösas. Vid förrättningen be-

stäms standarden på vägarna, dvs. bredd, beläggning m.m. Förrättningen

avslutas med att ett förrättningsutlåtande läggs fram för sakägarna. I 80 §

anges vad utlåtandet skall innehålla. Utlåtandet och övriga handlingar

skall ställas ut för granskning. Innan förrättningen avslutas skall kun-

görelse ske om tid och plats där utlåtandet hålls tillgängligt.

Förrättningskostnaderna

Av 78 § sjätte stycket EVL framgår att förrättningskostnaderna skall

betalas av vägföreningen eller, om en vägförening inte bildas, av staten.

Undantagsvis kan en sakägare bli skyldig att betala kostnad som ute-

slutande föranletts av dennes yrkanden eller bestridanden. Enligt 80 §

första stycket EVL prövas frågan om vem som skall betala förrättnings-

kostnaderna vid förrättningen och anges i förrättningsutlåtandet.

Underställning

Länsstyrelsen kan med stöd av 81 § första stycket under vissa förutsätt-

ningar bestämma att utlåtandet skall underställas länsstyrelsens prövning.

Omprövning vid ändrade förhållanden

Om ändrade förhållanden inträtt får fråga som prövats i förrättningen tas

upp till prövning i ny förrättning enligt 85 § första stycket. Om behovet

av att ordna vägförhållandena enligt föreskrifterna i 3 kap. har upphört,

får vägföreningen upplösas. Vid omprövningsförrättning tillämpas i

princip bestämmelserna om förfarandet i 78 84 §§. Om utredningens

omfattning tillåter kan länsstyrelsen själv avgöra frågan utan förrättning.

Vid omprövningsförrättning liksom vid det förenklade förfarandet hos

länsstyrelsen enligt 85 § andra stycket EVL, finns det möjlighet enligt

samma paragrafs tredje stycke att använda en förenklad ordning vid del-

givning av kallelser och annat meddelande till fastighetsägaren eller

fastighetsinnehavaren.

Verkställighet

Om en vägförening underlåter att bygga eller underhålla någon av före-

ningens vägar eller fullgöra vinterväghållning kan länsstyrelsen enligt

87 § första stycket förelägga föreningen att inom viss tid vidta erforder-

liga åtgärder. Följer inte vägföreningen föreläggandet, kan länsstyrelsen

verkställa åtgärderna på vägföreningens bekostnad. Föreläggande kan

även avse sådan åtgärd som utgör förutsättning för rätten att tillträda

marken eller vägen och som ankommer på vägföreningen.

Organisation och förvaltning

88 92 §§ innehåller regler om vägföreningens organisation och förvalt-

ning. Av 88 § framgår att en vägförening skall ha stadgar och styrelse

och att de väghållningsskyldigas beslutanderätt skall utövas på samman-

träde. I likhet med vad som gäller för en vägsamfällighet skall stadgarna

granskas och fastställas av länsstyrelsen för att bli gällande. Detsamma

gäller vid ändring av stadgarna.

Styrelsen i en vägförening skall bestå av tre eller fem ledamöter som är

bosatta i riket. Styrelsen skall ha sitt säte i den kommun där föreningens

område i sin helhet eller till största delen är beläget. Länsstyrelsen skall

alltid utse en av styrelseledamöterna i en vägförening.

På föreningssammanträdet kan medlemmarna fatta beslut som är

bindande för minoriteten. Enligt 88 § sjunde stycket EVL skall omröst-

ning ske efter det andelstal som gäller för fastigheten. Ingen får dock

utöva rösträtt för mer än en tiondel av de vid stämman deltagande med-

lemmarnas sammanlagda andelstal.

De medel som behövs för att täcka vägföreningens verksamhet skall

uttaxeras av medlemmarna. Styrelsen gör för varje år upp en utgifts- och

inkomststat. Uttaxeringen sker enligt det andelstal som bestämts för

fastigheten. Styrelsen skall även upprätta och vid föreningssammanträdet

lägga fram en debiteringslängd till granskning. I debiteringslängden skall

det uttaxerade beloppet, hur det skall fördelas på varje fastighet och be-

talningstiden anges. Styrelsen har ansvaret för att medel till klar och för-

fallen fordran uttaxeras utan dröjsmål. Om styrelsen gör sig skyldig till

försumlighet i detta avseende, blir styrelseledamöterna solidariskt betal-

ningsskyldiga. Är försumligheten uppenbar, kan länsstyrelsen på ansökan

av borgenär förordna syssloman att uttaxera och indriva erforderligt be-

lopp.

Överklagande

Sakägare och kommunal nämnd kan klaga över ett förrättningsutlåtande

vid bildande av vägförening. Överklagande skall enligt 81 § andra

stycket EVL ske hos länsstyrelsen inom 30 dagar från den dag då förrätt-

ningen avslutades. Länsstyrelsens beslut får enligt 93 § andra stycket i

vissa angivna fall överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Annat beslut av länsstyrelsen som är överklagbart får enligt 93 § tredje

stycket överklagas hos regeringen. Vissa handläggningsbeslut är inte

överklagbara.

Frågor om ersättning för upplåtelse eller annat intrång som avses i 75 §

första eller tredje stycket samt tvist om rätt att använda vägförenings väg

eller om beloppet av slitageersättningsavgiften enligt 77 § prövas av

fastighetsdomstolen. Överklagande i fastighetsmål skall göras i den för

tvistemål stadgade ordningen.

Enligt 88 § nionde stycket kan medlem av vägförening föra talan mot

sammanträdesbeslut som inte tillkommit i behörig ordning eller eljest

strider mot lag eller författning eller mot stadgarna eller kränker hans rätt

såsom medlem av föreningen hos länsstyrelsen inom trettio dagar från

beslutets dag. Även om beslutet överklagas får det verkställas, såvida inte

länsstyrelsen förordnar om inhibition. Den som anser att verkställd ut-

taxering eller fördelning av uttaxerat belopp inte överensstämmer med

lag, kan enligt 89 § andra stycket söka rättelse hos länsstyrelsen. Över-

klagandet skall ha kommit in till länsstyrelsen inom trettio dagar från det

sammanträde på vilket debiteringslängden lades fram för granskning.

Skogsvägar

I princip gäller bestämmelserna i 2 kap. även skogsvägar, men 4 kap.

innehåller vissa särbestämmelser. Med skogsväg avses enligt 94 § väg

som huvudsakligen är avsedd för utforsling av skogsprodukter från skog.

Särbestämmelserna gäller fördelningen av väghållningsskyldigheten

mellan fastigheterna och uttaxeringen av bidragen. I syfte att främja en

god skogshushållning ger 95 § under vissa förutsättningar möjlighet att

jämka huvudregeln för kostnadsfördelning i 11 § med hänsyn till vad

som är skäligt. Bestämmelserna i 96 och 97 §§ innebär att uttaxering av

bidrag till väghållningen helt eller delvis kan ske genom att vägavgifter

tas ut på de skogsprodukter som transporteras på vägen.

Trafiksäkerhetsbestämmelser

I 5 kap. EVL finns bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten. Be-

stämmelserna gäller i princip samtliga enskilda vägar, även sådana som

tillkommit enligt AL, dock inte inom områden med detaljplan, 1 § fjärde

stycket EVL. Till skillnad från motsvarande bestämmelser i väglagen

(1971:948, VägL), som gäller samtliga allmänna vägar, gäller bestäm-

melserna i EVL endast om länsstyrelsen förordnar härom för viss enskild

väg.

5.2 Anläggningslagen (1973:1149)

Lagens tillämpningsområde

Enligt anläggningslagen (1973:1149), AL, kan en anläggning som är

gemensam för flera fastigheter och som tillgodoser ändamål av stadig-

varande betydelse för dem inrättas. Undantag från kravet att anlägg-

ningen skall vara gemensam för flera fastigheter gäller enligt 49 § beträf-

fande väg. AL innehåller ingen uppräkning av godtagbara typer av an-

läggningar. Till de vanligaste anläggningarna hör vägar, va-ledningar,

grönområden, parkeringsområden, centralantenn, belysning samt vatten-

och reningsanläggning. Fråga om inrättande av en gemensamhetsan-

läggning prövas vid anläggningsförrättning, som handläggs av lantmäte-

rimyndigheten. Enligt 1 § andra stycket AL gäller den lagen inte när

enligt bestämmelse i annan lag än fastighetsbildningslagen (1970:988,

FBL) fråga om inrättande av en gemensamhetsanläggning kan prövas av

domstol eller annan myndighet. Den specialreglering som finns i 3 kap.

EVL hindrar dock inte att AL tillämpas i fråga om inrättande av väg

inom område där vägförening bildats eller kan bildas, se 13 § ALp.

Till de delar EVL inte längre skall tillämpas, dvs. förrättningar av-

seende landsbygds- och skogsvägar, har den ersatts av AL och SFL.

Skyddet för enskilda och allmänna intressen

En gemensamhetsanläggning får inrättas endast om fördelarna med an-

läggningen överväger de kostnader och olägenheter som anläggningen

medför. Bestämmelser om detta s.k. båtnadskrav finns i 6 §. Till skydd

för fastighetsägarna uppställs i 5 och 7 §§ vissa andra krav, de s.k.

väsentlighets- och opinionsvillkoren. I 8 § finns bestämmelser om hur en

gemensamhetsanläggning skall lokaliseras och utföras som avser att

skydda både enskilda och allmänna intressen.

Till skydd för allmänna intressen gäller enligt 9 § att en gemensam-

hetsanläggning inom område med detaljplan, fastighetsplan eller om-

rådesbestämmelser inte får inrättas i strid mot planen eller bestämmel-

serna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får

dock mindre avvikelser göras. Enligt 10 § skall plansynpunkter beaktas

även när det gäller att inrätta en gemensamhetsanläggning utom detalj-

planeområde. I 11 § finns en generell bestämmelse om skydd för allmänt

intresse. En gemensamhetsanläggning får inte inrättas, om olägenhet av

någon betydelse uppkommer för allmänt intresse, såvida inte anlägg-

ningen är till övervägande nytta från allmän synpunkt. Bevakningen av

de allmänna intressena ligger, till skillnad från vad som gäller enligt

EVL, i första hand på lantmäterimyndigheten, som enligt 21 § första

stycket har skyldighet att samråda med andra myndigheter. I vissa fall

krävs ett särskilt medgivande från den eller de kommunala nämnder som

fullgör uppgifter inom plan- och byggväsendet för att få inrätta en

gemensamhetsanläggning (en närmare beskrivning av de aktuella be-

stämmelserna i AL redovisas i avsnitt 7).

Markåtkomst och ersättning

Mark eller annat utrymme på fastighet kan enligt AL tas i anspråk av

fastighet som deltar i anläggningen eller av annan fastighet, om det inte

orsakar synnerligt men för fastigheten. Även om upplåtelse av utrymmet

skulle orsaka synnerligt men är enligt en undantagsregel i 12 § andra

stycket fastigheten skyldig att avstå utrymmet, om anläggningen behövs

för ett större antal fastigheter eller av annan orsak är av väsentlig be-

tydelse från allmän synpunkt. Fastighetsägaren kan i detta fall begära

inlösen av fastigheten eller del av denna. Upplåtelsen av rätt till ut-

rymme innefattar rätt att vidta alla de åtgärder som behövs för anlägg-

ningens utförande, underhåll och drift.

Till skillnad från vad som gäller för vägföreningar handläggs upp-

låtelse- och ersättningsfrågan tillsammans vid anläggningsförrättningen.

Ersättning för upplåtelse av utrymme i fastighet eller inlösen skall enligt

13 § AL utgå till fastighetens ägare. Lantmäterimyndigheten bestämmer

när tillträde av utrymme som tagits i anspråk eller av den lösta marken

skall ske. Beslutet om tillträde ingår inte i anläggningsbeslutet utan inne-

bär ett förordnande om hur anläggningsbeslutet skall verkställas. Som

huvudregel för tillträde gäller enligt 26 § att anläggningsbeslutet har

vunnit laga kraft och att ersättning enligt 13 § har betalts. 27 § AL före-

skriver två undantag, dels när sakägarna medger tillträde, dels när lant-

mäterimyndigheten bestämt förskott på den ersättning som slutligen fast-

ställts och, om det inte rör sig om ett obetydligt belopp, förskottet betalts.

I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen hänvisas i 13 § AL till

5 kap. 10 12 §§ FBL. Detta innebär att ersättningen bestäms enligt

reglerna i 4 kap. expropriationslagen (1972:719), med vissa särskilt

angivna undantag.

Begreppet samfällighet och den sakrättsliga anknytningen

Gemensamhetsanläggningen och utrymmet för denna är enligt 14 § första

stycket AL samfälld för de fastigheter som deltar i gemensamhetsanlägg-

ningen. I begreppet fastighet ingår tomträtt och byggnad eller annan an-

läggning på ofri grund. Samfälligheten är sakrättsligt knuten till delägar-

fastigheterna och inte till de enskilda fastighetsägarna. Av 14 § andra

stycket framgår att de deltagande fastigheterna utgör en samfällighet för

anläggningens utförande och drift. Begreppet samfällighet används här i

sin associationsrättsliga betydelse av fastighetssammanslutning, prop.

1973:160 s. 213.

Kostnadsfördelningen

Vid förrättningen skall enligt 15 § andelstal bestämmas för både ut-

förande och drift. Grunderna för fördelning av kostnaderna för anlägg-

ningens utförande bestäms i princip efter vad som är skäligt med hänsyn

främst till den nytta fastigheten har av anläggningen. Med nytta avses

den värdehöjning som anläggningen medför, minskad med enskilda full-

följdskostnader, omställningskostnader och anpassningsförluster, prop.

1973:160 s. 154. Möjlighet finns att ta hänsyn till andra faktorer än

nyttan eftersom denna i vissa fall kan vara svår att fastställa. Bedöm-

ningarna kan sålunda baseras på i vilken utsträckning en anläggning

faktiskt används.

När det gäller kostnaderna för anläggningens drift och underhåll skall

enligt 15 § andra stycket grunden för fördelningen i princip bestämmas

efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den omfattning i vilken

fastigheterna beräknas komma att använda anläggningen. Även för dessa

kostnader finns det alltså utrymme för att beakta andra faktorer än den

beräknade användningen. Hänsyn skall enligt förarbetena endast tas till

stadigvarande förhållanden som hänger samman med fastighetens ut-

nyttjande för sitt ändamål. Till skillnad från vad som gäller enligt EVL,

kan enligt AL kostnaderna för driften fördelas genom att avgifter tas ut

för det faktiska utnyttjandet av anläggningen i stället för genom

andelstal, om detta bedöms lämpligt. Grunderna för denna beräkning

måste bestämmas vid förrättningen.

Det finns inget hinder i AL mot att bestämma särskilda andelstal för

olika delar av en anläggning, s.k. sektionsindelning. Enligt departe-

mentschefen borde visserligen sektionsindelning i allmänhet undvikas

inte minst med hänsyn till de komplikationer i fråga om förvaltningen

som kunde uppkomma. När det gällde vägföretag kunde det dock i prak-

tiken förekomma fall då det framstod som rimligt eller t.o.m. nödvändigt

att en fastighet eller en grupp av fastigheter ensam svarade för byggandet

av en viss del av anläggningen medan samtliga tog del i driften, prop.

1973:160 s. 218.

Till skillnad från andelstalen enligt 3 kap. EVL är andelstal enligt 15 §

AL alltid fasta. Detta har betydelse framför allt vid ändrade förhållanden.

Enligt 16 § första stycket 3 AL kan avsteg göras från reglerna i 15 §, om

den fastighetsägare som åläggs större betalningsskyldighet än som annars

skulle utgå medger det.

Rätten att påkalla förrättning

Enligt 18 § AL tillkommer rätten att påkalla förrättning i första hand

fastighetsägare som skall delta i anläggningen, kommun och hyres-

gästorganisation samt under vissa förutsättningar länsstyrelsen. Väg-

hållare, den som bygger eller innehar järnväg, en exproprierande eller

liknande tvångsförvärvare, lantmäterimyndigheten och en samfällighets-

förening har i vissa fall initiativrätt. Med fastighetsägare jämställs inne-

havare av tomträtt eller annan lös egendom som enligt 2 § skall behand-

las som fastighet. Även den som enligt 3 § anses som fastighetsägare har

rätt att ansöka om förrättning.

Förrättningen

Fråga om gemensamhetsanläggning skall inrättas prövas vid förrättning,

som normalt handläggs av lantmäterimyndigheten. I fråga om förfarandet

vid förrättningen hänvisar 19 § AL till 4 kap. 1 24, 27 40 samt 6 kap. 6

och 7 §§ FBL. Förrättningshandläggningen upphör enligt 4 kap. 29 §

FBL genom att lantmäterimyndigheten i ett avslutningsbeslut förklarar

att förrättningen är avslutad. Innan dess skall ersättningsfrågorna ha av-

gjorts och allt annat som hör till handläggningen ha utförts. Hur förrätt-

ningskostnaderna skall fördelas skall beslutas senast när förrättningen

avslutas eller ställs in. Avslutningsbeslutet skall meddelas på samman-

träde eller på tid och plats som tillkännagivits för sakägarna och annan

som får överklaga beslutet.

Anläggningsbeslutet

Om det inte föreligger hinder mot att bilda gemensamhetsanläggningen,

skall lantmäterimyndigheten meddela ett anläggningsbeslut. I detta skall

enligt 24 § anges bl.a. anläggningens ändamål, läge och huvudsakliga

beskaffenhet, kretsen av deltagande fastigheter, upplåtet utrymme för

anläggningen, tid för anläggningens bestånd och tid för utförande. Vidare

får i anläggningsbeslutet anges behövliga föreskrifter i fråga om anlägg-

ningens utförande samt deltagande fastigheters andelstal för utförande

och drift.

Anläggningsbeslutet utgör, på motsvarande sätt som ett förrättnings-

utlåtande enligt EVL, ramen för samfällighetens verksamhet.

Av 33 § AL framgår att om en gemensamhetsanläggning inte utförts

inom den tid som bestämts i beslutet är anläggningsbeslutet förfallet.

Anläggningsbeslutet förfaller också om ersättning för upplåtet utrymme

eller inlöst område inte betalts till fullo inom viss tid. Lantmäterimyndig-

heten kan besluta om förlängning av tidsfristerna om det finns särskilda

skäl.

Ändrade förhållanden

Inträder ändrade förhållanden kan enligt 35 § första stycket fråga som

prövats vid förrättning enligt AL omprövas vid ny förrättning. Även utan

att sådana förhållanden inträtt får ny förrättning äga rum, om det vid

tidigare avgörande föreskrivits att frågan skall omprövas efter viss tid

eller om i annat fall ett klart behov av omprövning framkommit. I 35 §

andra stycket föreskrivs att det vid omprövning inte får beslutas om

sådan ändring i delägarkretsen att väsentlig olägenhet uppkommer från

allmän eller enskild synpunkt.

I 36 40 §§ AL regleras följderna av beslutad omprövning. Vid en änd-

ring i fråga om de fastigheter som skall vara anslutna till en gemensam-

hetsanläggning som förvaltas av en samfällighetsförening skall det

prövas om föreningen skall upplösas eller om en ekonomisk reglering

skall göras mellan medlemmarna. Om en fastighet tvångsansluts till en

anläggning som visar underskott, bör upplösning alltid ske, prop

1973:160 s. 257. Vid ändring i delaktighetsförhållandena skall ett even-

tuellt under- eller överskott i samfälligheten beräknas och ställning tas

till om ny delägare skall köpa in sig i anläggningen eller en utträdande

delägare skall få tillbaka en del av sina investeringar.

Vid sammanläggning av en fastighet som ingår i en gemensamhetsan-

läggning med en annan fastighet överförs enligt 41 § första stycket

andelstalet automatiskt på den nybildade fastigheten. Den tidigare fastig-

hetens skyldigheter mot övriga delägare övergår på den nybildade fastig-

heten. Motsvarande gäller enligt paragrafens andra stycke för en fastighet

som i sin helhet överförs till annan fastighet genom fastighetsreglering.

Vid delning av en fastighet och när del av fastighet genom fastighets-

reglering överförs till annan fastighet får lantmäterimyndigheten besluta

provisoriskt om fördelning av den anslutna fastighetens skyldigheter

gentemot övriga delägare, 42 § AL. Förutsättningen är att avstycknings-

eller klyvningslotten har rätt att delta i gemensamhetsanläggningen. Be-

stämmelserna i 42 § AL reglerar endast fördelning av gällande andelstal

och är inte tillämpliga när det gäller att bestämma ett nytt andelstal för en

ny fastighet.

I de fall ändrade förhållanden uppkommer genom en fastighetsbild-

ningsåtgärd som berör en fastighet som inte är ansluten till gemensam-

hetsanläggning och den nybildade eller ombildade fastigheten har behov

av anläggningen hänvisas i förarbetena till möjligheten att samordna om-

prövningsförrättningen enligt AL med fastighetsbildningsförrättningen,

prop. 1973:160 s. 135. Enligt 17 § andra stycket får en anläggningsfråga

prövas med annan anläggningsfråga eller med fastighetsbildningsåtgärd

vid en förrättning.

43 § AL ger möjlighet för delägarna att träffa överenskommelse om att

fastighet skall inträda i eller utträda ur samfälligheten eller att en fastig-

hets andelstal skall ändras. En sådan överenskommelse skall godkännas

av lantmäterimyndigheten om den skall ha samma verkan som beslut vid

en ny förrättning. Godkännandet får bara lämnas om det är uppenbart att

överenskommelsen inte strider mot AL. De som har träffat överenskom-

melsen torde ha bevisbördan för att överensstämmelse med AL före-

ligger.

Särskilda bestämmelser om enskilda vägar

Vid tillkomsten av AL ansågs det nödvändigt med vissa särskilda be-

stämmelser för enskilda vägar, se 46 55 §§. Förebilderna för dessa finns

i 2 kap. EVL. I 46 § definieras vad som är väg och väganordning. Be-

greppet ansluter i stort till motsvarande definition i 2 § VägL.

Beträffande vägar innehåller AL vissa undantag från de huvud-

principer som lagen bygger på. Till gemensamhetsanläggning som avser

väg kan sålunda enligt 47 § fastighet anslutas även för att tillgodose ett

tillfälligt behov, om det finns särskilda skäl. Enligt förarbetena kan sär-

skilda skäl vara att fastigheten är huvudintressent i vägen eller att vägen

skall gå fram över fastigheten. Andra särskilda skäl kan vara att den till-

fälliga vägrätten skall bestå en längre tid eller att samtliga intressenters

behov är tidsbegränsat, prop. 1973:160 s. 267.

I 49 § regleras rätten att bygga väg över annans fastighet. Detta får ske

om det är av väsentlig betydelse för att tillgodose en enstaka fastighets

behov av väg, om det inte medför synnerligt men för den andra fastig-

heten. 50 § AL ger fastighet rätt att tillfälligt använda befintlig väg på

annan fastighet, om det är av väsentlig betydelse för fastighetens ända-

målsenliga användning och det inte förorsakar synnerligt men för annan

fastighet som har rätt att använda vägen eller för fastighet över vilken

vägen går fram. Upplåtelse enligt 50 § kan avse såväl en befintlig väg

som en väg som skall byggas som gemensamhetsanläggning, prop.

1973:160 s. 267.

Ersättning för rätt att tillfälligt använda väg skall utgå efter vad som är

skäligt främst med hänsyn till den slitning av vägbanan som den ersätt-

ningsskyldiges trafik beräknas åstadkomma. Ersättningens storlek skall

bestämmas vid förrättningen.

I 51 § AL finns bestämmelser om rättighetsupplåtelse för fastighet som

enligt AL är skyldig att bidra till kostnaderna för utförande eller drift av

väg att ta väghållningsämnen, att hugga bort eller kvista växtlighet och

sätta upp snöskärmar. Behövs det med hänsyn till trafiksäkerheten kan

rätt att röja växtlighet upplåtas även för fastighet som enligt AL har rätt

att använda vägen. I 52 § finns en bestämmelse om grindförbud över väg

till förmån för fastighet som enligt AL erhållit rätt att bygga eller

använda väg.

53 och 54 §§ reglerar förfarandet och frågor om ersättning vid rättig-

hetsupplåtelser enligt 49 52 §§.

I 55 § finns ordnings- och säkerhetsföreskrifter för det fallet att en en-

skild väg skall byggas så att den korsar eller på annat sätt berör allmän

väg, järnväg, spårväg, kanal eller flottled. Förvaltningen av denna andra

trafikled har då rätt att ombesörja eller övervaka arbetet med de anord-

ningar som föranleds av vägbygget. Om anordningarna inte utförs på ett

för trafiken betryggande sätt, skall förvaltningen i god tid anmäla för-

hållandet hos vederbörande myndighet, som får meddela de föreskrifter

som behövs. Paragrafen är överförd från 41 § EVL.

Överklagande

Överklagande av lantmäterimyndighetens beslut eller åtgärder enligt AL

skall enligt 30 § AL, som hänvisar till 15 kap. FBL, göras hos fastighets-

domstolen. Därvid skall bestämmelserna om fastighetsbildningsbeslut

tillämpas på anläggningsbeslut. Behöriga att överklaga är sakägare. När

det gäller anläggningsbeslut och beslut om inställande av förrättning som

begärts av hyresgästorganisation, får organisationen föra talan i likhet

med vad som gäller för sakägare. 15 kap. 2 § andra stycket och 15 kap.

6 § tredje stycket FBL innehåller ytterligare bestämmelser om vem som

utöver sakägare får överklaga vissa beslut. Mot beslut att förordna sär-

skild förrättningsman enligt 4 § andra stycket AL skall talan föras särskilt

på sätt och inom tid som anges i 15 kap. 2 § FBL.

Av 31 § AL framgår att bestämmelserna i 16 18 kap. FBL om rätte-

gången i fastighetsbildningsmål äger motsvarande tillämpning på mål

som fullföljts enligt 30 § AL.

5.3 Lagen om förvaltning av samfälligheter (1973:1150)

Till skillnad från EVL innehåller AL inga regler om förvaltning. I stället

tillämpas bestämmelserna i lagen (1973:1150) om förvaltning av sam-

fälligheter (SFL) på en gemensamhetsanläggning som är inrättad enligt

AL. SFL anvisar två olika förvaltningsformer, delägarförvaltning och

föreningsförvaltning.

Delägarförvaltning

Delägarförvaltning är den förvaltningsform som gäller om inte en sam-

fällighetsförening bildas. Vid delägarförvaltning beslutar delägarna

gemensamt. Kan delägarna inte enas i fråga om viss förvaltningsåtgärd,

skall fastighetsdomstolen efter ansökan förordna någon att hålla

sammanträde med delägarna för att avgöra frågan genom majoritetsbe-

slut, se vidare 6 10 §§ SFL.

Föreningsförvaltning

Bestämmelser om föreningsförvaltning finns i 17 65 §§ SFL. Vid före-

ningsförvaltning bildas en sammanslutning, samfällighetsförening, som

kan förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter och vars medlemmar

utgörs av delägarna. Föreningens ändamål är att förvalta den samfällighet

för vilken den bildats. Ändamålet utgör i princip ramen för samfällighets-

föreningens befogenheter. Huvudprincipen för föreningsförvaltningen är

enligt 19 § att den skall bedrivas på ett sådant sätt att den tillgodoser

medlemmarnas gemensamma bästa men också varje medlems enskilda

intresse i skälig omfattning.

Initiativ till en samfällighetsförening kan tas av delägare eller av lant-

mäterimyndigheten i samband med en förrättning, om det är av väsentlig

betydelse från allmän synpunkt att en samfällighetsförening bildas. En

samfällighetsförening bildas vid sammanträde genom att delägarna antar

stadgar och utser styrelse. Enligt 27 § blir föreningen en juridisk person

när den registreras hos lantmäterimyndigheten i det län styrelsen har sitt

säte.

Föreningsstämman

De grundläggande förvaltningsbesluten som rör samfälligheten fattas på

föreningsstämman av medlemmarna. Föreningsstämman skall enligt 41 §

godkänna inkomst- och utgiftsstaten. Däremot behöver inte förenings-

stämman godkänna den framlagda debiteringslängden för att den skall få

rättsverkan mot medlemmarna. Föreningsstämman kan fatta beslut som

är bindande för minoriteten. Omröstning sker enligt 49 § i första hand

efter huvudtalet. Vid avgörande av en fråga som har ekonomisk be-

tydelse skall emellertid omröstning ske efter delägarfastigheternas an-

delstal, om någon delägare begär det. Enligt en spärregel får en medlems

röstetal inte överstiga en femtedel av det sammanlagda röstetalet för

samtliga närvarande röstberättigade medlemmar. I vissa fall krävs kvali-

ficerad majoritet, dvs. två tredjedelar av de avgivna rösterna, 51 och

52 §§. I övrigt fattas beslut med enkel majoritet. Enligt 49 § andra

stycket får ett ombud inte företräda mer än en medlem.

Styrelsen

Styrelsen skall bestå av en eller flera ledamöter. När det finns skäl till det

får länsstyrelsen enligt 31 § förordna att styrelsen skall bestå av flera

ledamöter än som anges i stadgarna. Länsstyrelsen får utse en ledamot

eller, om synnerliga skäl föreligger, flera ledamöter i styrelsen. Om en

styrelseledamots uppdrag gått ut eller en styrelseledamot är förhindrad att

utöva uppdraget, får länsstyrelsen enligt 33 § utse syssloman i ledamots

ställe. Finns ingen styrelseledamot att tillgå får sysslomannen ensam

företräda föreningen som styrelse.

Styrelsens uppgift är att verkställa de beslut som fattas på förenings-

stämman samt att ha hand om den löpande förvaltningen. Styrelsen är

skyldig att följa SFL, stadgarna och föreningsstämmobeslut såvida inte

beslutet strider mot SFL, annan lag eller stadgarna, 35 § SFL. Styrelsen

får i princip anses skyldig att även följa anläggningsbeslutet.

Styrelsen är liksom firmatecknaren enligt 37 § behörig att företräda

föreningen i förhållande till tredje man. Vissa särskilt betydelsefulla

rättshandlingar såsom överlåtelse av fast egendom, ansökan om in-

teckning i fast egendom eller upplåtelse med nyttjanderätt av sådan

egendom för längre tid än fem år har undantagits från styrelsens behörig-

het, såvida inte stadgarna eller föreningsstämmobeslut ger ett sådant be-

myndigande. Styrelsen har vidare behörighet att ingå överenskommelser

enligt 43 § AL med fastighet som inträder i eller utträder ur gemensam-

hetsanläggningen eller får sitt andelstal ändrat.

Styrelsen skall upprätta inkomst- och utgiftsstat för föreningen och

lägga fram den för föreningsstämman för godkännande. Om inte annat

föreskrivs i stadgarna skall styrelsen upprätta en debiteringslängd, som

visar det belopp som skall uttaxeras, vad varje medlem skall betala och

när betalning skall ske. Styrelsen är enligt 43 § skyldig att upprätta och

lägga fram särskild debiteringslängd om inte det finns tillgängliga medel

för att betala klar och förfallen skuld som föreningen svarar för. Gör inte

styrelsen detta blir styrelseledamöterna solidariskt ansvariga för skulden.

Förvaltning av flera samfälligheter m.m.

I 55 § finns en bestämmelse som gör det möjligt att bilda en samfällig-

hetsförening för att ha hand om förvaltningen av flera samfälligheter.

Reglerna har i första hand kommit till för att skapa en rationell förvalt-

ning när samma fastigheter ingår i ett flertal associationer. Gäller olikhet

i fråga om delaktigheten i samfälligheterna, finns särskilda bestämmelser

för den gemensamma förvaltningen. 57 § innehåller en bestämmelse om

att samfällighetsföreningar kan avtala om fusion och 58 59 §§ innehåller

regler om detta förfarande. Enligt 19 § ALp kan äldre typer av samfällig-

heter under vissa förutsättningar gå över till förvaltning enligt SFL.

Överklagande

Länsstyrelsens beslut att förordna och entlediga styrelseledamot i sam-

fällighetsförening enligt 31 § första stycket första och tredje punkten och

32 §, att förordna syssloman enligt 33 § första stycket, att upplösa sam-

fällighetsförening eller avveckla samfällighets verksamhetsgren enligt 61

och 64 §§ får överklagas hos regeringen, vilket framgår av 67 § andra

stycket.

Länsstyrelsens beslut i övrigt får enligt 67 § tredje stycket överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs numera vid

överklagande till kammarrätt.

Frågan huruvida samfällighetsförening skall bildas eller inte kan inte

göras till föremål för omröstning bland delägarna. Föreningsbildning

skall alltid ske om initiativ därtill tas av delägare eller av lantmäterimyn-

digheten i den ordning som anges i 20 §. I övrigt gäller enligt 53 § att

styrelseledamot, medlem eller innehavare av rättighet i delägarfastighet

vars rätt berörs kan klandra sammanträdesbeslut genom att väcka talan

mot övriga delägare hos fastighetsdomstolen. Grunder för klander är att

beslutet inte tillkommit i behörig ordning eller att det strider mot SFL

eller annan författning eller mot stadgarna. Grundas talan på att beslutet

inte tillkommit i behörig ordning eller att det eljest kränker endast med-

lems eller rättighetshavares rätt skall talan väckas inom fyra veckor från

beslutets dag vid påföljd att beslutet annars är gällande. När talan väckts

kan fastighetsdomstolen förordna om inhibition.

Anser medlem att uttaxering inte överensstämmer med SFL, stadgarna

eller föreningsstämmobeslut får han enligt 46 § väcka talan mot före-

ningen om rättelse hos fastighetsdomstolen inom fyra veckor från den

dag då debiteringslängden lades fram på föreningsstämma.

5.4 Plan- och bygglagen (1987:10)

Planläggning m.m.

Enligt 1 kap. 2 § plan- och bygglagen (1987:10, PBL) är det en kom-

munal angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten.

Planmonopolet ger kommunerna möjlighet att med hjälp av olika plan-

former styra bebyggelseutvecklingen, något som i sin tur har betydelse

för hur väghållningen organiseras. Av 1 kap. 3 § framgår plansystemet

samt skyldigheten för varje kommun att ha en aktuell översiktsplan.

Översiktsplanen, som inte är bindande för genomförandefrågor, skall i

stort ange hur mark- och vattenområden är avsedda att användas och hur

bebyggelseutvecklingen bör ske. Regleringen av markens användning

och bebyggelsen inom kommunen sker genom detaljplaner. För be-

gränsade områden av kommunen som inte omfattas av detaljplan får

områdesbestämmelser antas, om det behövs för att syftet med översikts-

planen skall uppnås eller för att säkerställa att riksintressen enligt lagen

(1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. tillgodoses. Fastig-

hetsplaner får antas för att underlätta genomförandet av detaljplaner.

Vid planläggningen och vid tillämpningen av PBL i övrigt skall

kommunen enligt 1 kap. 5 § beakta både allmänna och enskilda intressen

om inte annat är föreskrivet. I 2 kap. finns bestämmelser om de allmänna

intressen som skall beaktas vid planläggning och lokalisering av be-

byggelse. Av 2 kap. 1 § framgår att planläggningen skall ske så att den

främjar en från allmän synpunkt lämplig utveckling och ger förutsätt-

ningar för en från social synpunkt god bostads-, arbets-, trafik- och

fritidsmiljö. Enligt 2 kap. 4 § andra stycket skall det inom eller i nära

anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse finnas lämpliga

platser för lek, motion och annan utevistelse samt möjligheter att anordna

en rimlig samhällsservice och kommersiell service. Det är alltså med

utgångspunkt i dessa bestämmelser som t.ex. grönområden och lekplatser

planeras.

I 3 kap. PBL finns regler om egenskapskrav vid åtgärder på byggnader,

andra anläggningar, tomter och allmänna platser. Vissa regler tar särskilt

sikte på trafiksäkerheten. I 3 kap. 2 § anges att byggnader skall placeras

och utformas så att de eller deras avsedda användning bl.a. inte inverkar

menligt på trafiksäkerheten, jfr 47 § VägL. I 3 kap. 15 18 §§ finns be-

stämmelser om hur tomter och allmänna platser skall anordnas och vilka

krav som kan ställas på skötsel och underhåll bl.a. för att olägenheter för

trafiken inte skall uppkomma.

Allmän plats och vissa andra begrepp i PBL

Med allmän plats avses i PBL gator, vägar, torg, parker och övriga

områden som är allmänt tillgängliga och avsedda för gemensamt behov

inom planområdet eller inom ett större område. Med gata avses områden

i en detaljplan avsedda för fordons- och gångtrafik, om kommunen enligt

planen skall vara huvudman för allmänna platser. Med väg avses mot-

svarande områden om kommunen inte är huvudman för allmänna platser.

Detta kan gälla både allmänna och enskilda vägar. Kvartersmark är all

mark inom ett planområde som inte är allmän plats eller vattenområde.

Detaljplanen

I en detaljplan skall enligt 5 kap. 3 § PBL redovisas och till gränserna

anges allmänna platser, kvartersmark och vattenområden. Om kom-

munen är huvudman för allmänna platser, vilket enligt 6 kap. 26 § är

huvudregeln, skall användning och utformning av dessa anges i planen.

Om kommunen inte skall vara huvudman, skall detta enligt 5 kap. 4 §

anges i detaljplanen. Enligt 5 kap. 7 § 12 får i detaljplanen meddelas

bestämmelser om principerna för fastighetsindelningen och för inrättande

av gemensamhetsanläggningar.

Detaljplanens rättsverkan

Detaljplanen har rättsverkan i olika avseenden, t.ex. när det gäller kom-

munens rätt att lösa mark för gator och allmänna platser samt expropria-

tiva effekter när detaljplaner skall genomföras i exploateringssamverkan.

Detaljplanen är bindande för kommunens prövning av lovansökningar.

Planen kan sägas vara negativt bindande vid inrättande av en gemensam-

hetsanläggning enligt AL eller byggandet av en väg enligt EVL. En

sådan anläggning får inte inrättas i strid mot planen, såvida det inte är

fråga om en mindre avvikelse. Detaljplanen är däremot inte positivt

bindande, dvs. den kan inte i sig tvinga fram inrättandet av en anlägg-

ning.

Plangenomförande

I PBL finns grundläggande regler för plangenomförande i fall då kom-

munen är huvudman för allmänna platser. Om kommunen inte är

huvudman finns egentligen ingen reglering i PBL utan plangenomföran-

det förutsätts ske genom annan lagstiftning. I PBL finns emellertid på-

tryckningsmedel i form av t.ex. bestämmelser om förbud mot bygglov i

vissa fall enligt 5 kap. 8 § och krav för bygglov enligt 8 kap. 11 §.

Enligt 5 kap. 10 § skall till detaljplan fogas planbeskrivning och

genomförandebeskrivning. Genomförandebeskrivningen skall enligt

6 kap. 1 § redovisa de organisatoriska, tekniska, ekonomiska och fastig-

hetsrättsliga åtgärder som behövs för ett samordnat och ändamålsenligt

genomförande av detaljplanen. Gemensamhetsanläggningar eller väg-

föreningar som finns eller som kommunen planerar skall inrättas bör

anges i genomförandebeskrivningen.

Genomförandebeskrivningen har ingen självständig rättsverkan utan

talar om hur kommunen anser att genomförandefrågorna bör lösas. Den

är endast vägledande för förrättningsmyndighetens beslut. Även inom

områden utan detaljplan kan det naturligtvis vara aktuellt för kommunen

att utreda genomförandefrågor, men någon lagreglering om detta finns

inte.

Områdesbestämmelser

Områdesbestämmelser kan antas för begränsade områden som inte är

detaljplanelagda. Med områdesbestämmelser får regleras bl.a. grund-

dragen för användningen av mark- och vattenområden för bebyggelse

eller för fritidsanläggningar, kommunikationsleder och andra jämförliga

ändamål samt användning och utformning av allmänna platser. Områ-

desbestämmelserna är negativt bindande vid inrättandet av en gemen-

samhetsanläggning och byggandet av en väg enligt EVL.

Fastighetsplanen

Fastighetsplanen kan sägas vara ett medel att genomföra detaljplaner.

Om kommunen vill att vissa delar av genomförandebeskrivningen skall

få rättsverkan, kan en fastighetsplan antas. Vanligtvis upprättas fastig-

hetsplanen först när kommunen i samrådsförfarandet märker att det finns

problem med genomförandefrågorna. Men det finns också kommuner

som mer regelmässigt upprättar fastighetsplaner. I fastighetsplanen kan

enligt 6 kap. 3 § meddelas bestämmelser om fastighetsindelningen och

om servitut, ledningsrätt och liknande särskilda rättigheter samt om

gemensamhetsanläggningar. Frågor om fastighetssamverkan kan alltså

prövas i planen. Om fastighetsplanen reglerar inrättandet av en gemen-

samhetsanläggning skall enligt 6 kap. 4 § tredje stycket PBL 5 och 6 §§

AL tillämpas, dvs. väsentlighets- och båtnadsvillkoren. Dessa villkor

skall prövas i planärendet och måste vara uppfyllda för att bestämmelser

om gemensamhetsanläggningar skall få meddelas i fastighetsplanen. Vid

en förrättning enligt AL skall därför inte dessa villkor prövas på nytt, så

länge den bedömning som gjorts i fastighetsplanen kan anses aktuell och

förrättningen görs före utgången av genomförandetiden.

Enligt 6 kap. 5 § får en fastighetsplan inte strida mot detaljplanen.

Mindre avvikelser får dock göras om syftet med detaljplanen inte mot-

verkas.

I 6 kap. 6 § anges att det i den mån det behövs med hänsyn till syftet

med fastighetsplanen i planen skall anges bl.a. de anläggningar som skall

utgöra gemensamhetsanläggningar, de fastigheter som skall delta i

gemensamhetsanläggningarna och de utrymmen som skall tas i anspråk

för dessa. I motiven till paragrafen anfördes bl.a. att fastighetsbildnings-

myndigheten inte är helt bunden till vad som anges i fastighetsplanen.

Om det vid en förrättning t.ex. visar sig att fler fastigheter bör anslutas

till en anläggning än vad som anges är det förrättningsmannens sak att

göra en självständig bedömning enligt AL, prop. 1985/86:1 s. 641. Om

det däremot är fråga om att ansluta färre fastigheter torde möjligheterna

till avsteg vara mer begränsade eftersom det kan påverka den bedömning

av båtnadsvillkoret som har gjorts i fastighetsplaneärendet, se Didón

m.fl., Plan- och bygglagen En kommentar, s. 350.

Exploatörsreglerna

I 6 kap. 18 § PBL regleras skyldigheten för fastighetsägare som äger

obebyggd mark som enligt detaljplanen är avsedd för allmän plats, att

utan ersättning upplåta marken. Förutsättningarna är dels att marken be-

hövs för att kvartersmark som tillhörde fastighetsägaren när planen an-

togs skall kunna användas för avsett ändamål, dels att kommunen inte

skall vara huvudman för allmänna platser. Enligt 6 kap. 19 § får läns-

styrelsen på ansökan av kommunen förordna att mark, som för områdets

ändamålsenliga användning enligt upprättat förslag till detaljplan behövs

för sådana allmänna platser för vilka kommunen är huvudman, utan er-

sättning skall avstås till kommunen. Även när kommunen inte är huvud-

man kan länsstyrelsen på ansökan av kommunen förordna att mark skall

upplåtas utan ersättning. Förordnande enligt paragrafen får meddelas

endast i den mån det kan anses skäligt med hänsyn till den nytta markens

ägare kan väntas få av planen och till övriga omständigheter. Marken får

inte tas i anspråk förrän den behöver användas för avsett ändamål.

Upplåts marken, ligger äganderätten kvar hos den ursprunglige ägaren.

Det finns inte heller någon skyldighet att ställa i ordning och upplåta all-

männa platser till allmän användning, vilket är fallet då kommunen är

huvudman. Visserligen kan en vägförening eller en anläggningssam-

fällighet inrättas, men det är inte en förutsättning för att detaljplanen skall

antas (Didón m.fl. a.a. s. 361). Den praktiska innebörden av ett förord-

nande när det gäller annan huvudman än kommunen torde normalt vara

att en upplåtelse säkerställs enligt den lag som tillämpas för markens ian-

språktagande, t.ex. AL, jämför SOU 1979:66 s. 762. Förordnandet får i

första hand sin betydelse när ersättning för utrymme enligt AL skall be-

stämmas.

Huvudmannaskapet för allmänna platser

Som nämnts skall enligt 6 kap. 26 § första stycket PBL kommunen vara

huvudman för allmänna platser inom områden med detaljplan, om det

inte finns särskilda skäl till annat. Annan än kommunen kan alltså vara

huvudman. Kommunens möjlighet att avsäga sig huvudmannaskapet

skall i princip användas endast inom områden där man tidigare använde

byggnadsplan, t.ex. områden med fritidsbebyggelse. I förarbetena (prop.

1985/86:1 s. 566) angavs att kommunen i en och samma plan måste be-

stämma sig för att antingen vara eller inte vara huvudman för allmänna

platser. Kommunen betraktas som huvudman även för gatumark som är

allmän väg och där staten är väghållare. Om staten inte längre skall vara

väghållare innebär detta att huvudmannaansvaret faller tillbaka på kom-

munen. Vidare angavs att delat huvudmannaskap inte kan förekomma

inom en och samma plan.

Lösen av mark som skall användas till allmänna platser

I 6 kap. 17 § har kommunen tillagts rätt att lösa mark som enligt en

detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är

huvudman. Motsvarande bestämmelser för det fall att annan än kom-

munen är huvudman finns inte i PBL utan i AL och EVL. Kommunen

har inte någon liknande rätt till mark inom områden som inte är detalj-

planelagda.

Enligt PBL har fastighetsägaren en ovillkorlig rätt att påkalla inlösen

av mark som skall användas för annat än enskilt byggande. Enligt 14 kap.

1 § första stycket gäller sålunda att mark, som enligt en detaljplan skall

användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman samt

annan mark som enligt planen skall användas för annat än enskilt be-

byggande, är kommunen skyldig att lösa, om fastighetsägaren begär det.

Mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för

vilka någon annan än kommunen är huvudman, är väghållaren skyldig att

förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt, om

fastighetsägaren begär det. Väghållaren får bestämma med vilken rätt

förvärvet skall ske. Det finns inget som hindrar väghållaren från att i

stället för inlösen försöka få marken upplåten enligt AL eller EVL. För

enskilda vägar och övriga allmänna platser kan det vara en vägförening

eller en samfällighet enligt AL som är väghållare. Finns det ingen väg-

förening eller samfällighet som kan lösa marken har fastighetsägaren

initiativrätt till bildandet av sådana enligt 78 § första stycket EVL resp.

18 § första stycket 2 AL.

Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark gäller

lösenskyldigheten avseende den marken inte under den tid som den till-

fälliga markanvändningen får pågå, 14 kap. 1 § andra stycket PBL.

Undantaget är motiverat bl.a. av att olägenheterna för fastighetsägaren

har mildrats av att denne kan använda marken på annat sätt än vad som är

tänkt på längre sikt. Väghållaren skulle annars riskera att få lösa in ett

markområde som på längre sikt är reserverat för ett vägområde.

Ingripanden

Byggnadsnämnden har möjlighet att ingripa enligt 10 kap. 15 § när

skyldighet att utföra arbete eller vidta åtgärd på grund av bestämmelser i

PBL eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen har underlåtits.

Enligt 10 kap. 17 § PBL får byggnadsnämnden, med vissa begränsningar,

inom område med detaljplan förelägga ägaren av en byggnad eller annan

anläggning att ta bort eller vidta annan åtgärd med den, om den på grund

av ändrade förhållanden har kommit att medföra stora olägenheter för

trafiksäkerheten. Ägaren av en fastighet eller byggnad får också före-

läggas att anordna stängsel eller ändra utfart eller annan utgång mot gator

och vägar om det behövs med hänsyn till trafiksäkerheten. Ägaren har i

allmänhet rätt till ersättning för den skada som han lider, 14 kap. 3 §.

Bestämmelserna i 10 kap. 17 § har samordnats med 40 och 52 §§ VägL

för att undvika kompetenskonflikter och dubbelprövning. VägL:s trafik-

säkerhetsbestämmelser gäller endast utom detaljplan medan bestämmel-

serna i PBL gäller inom detaljplan. Någon motsvarande samordning finns

inte med trafiksäkerhetsbestämmelserna i 5 kap. EVL.

Samordningen mellan PBL och AL resp. EVL

5 kap. 36 § tredje stycket PBL innehåller en erinran om att beslut enligt

vissa andra författningar än PBL inte får meddelas i strid mot detaljplan

och områdesbestämmelser, jfr 9 § första stycket och 10 § AL och 4 §

andra stycket EVL. I samband med att PBL infördes gjordes vidare följd-

ändringar i 6 a och 18 §§ AL. 6 a § AL anger när undantag från väsent-

lighets- och båtnadsvillkoren i 5 och 6 §§ AL gäller, nämligen om det i

en fastighetsplan har meddelats bestämmelser om en gemensamhetsan-

läggning och anläggningsbeslut meddelas under detaljplanens genom-

förandetid. I 18 § infördes en rätt för ägare av fastighet som enligt en

detaljplan helt eller till viss del skall användas till allmän plats för vilken

kommunen inte är huvudman att påkalla förrättning. Anledningen är att

fastighetsägarna skall kunna se till att en huvudman som kan lösa marken

utses genom att en förrättning enligt AL kommer till stånd. En liknande

bestämmelse finns i 78 § första stycket EVL.

5.5 Fastighetsbildningslagen

Allmänt om fastighetsbildning

Med begreppet fastighetsbildning avses alla de åtgärder i fastighetsbild-

ningslagen (1970:988, FBL) som gör att fastighetsindelningen ändras

eller servitut bildas, ändras eller upphävs. Enligt 2 kap. 1 § kan fastig-

hetsbildning ske såsom fastighetsreglering, om den avser ombildning av

fastigheter, och såsom avstyckning, klyvning eller sammanläggning om

den avser nybildning av fastigheter.

I 3 kap. 1 § föreskrivs att fastighetsbildning skall ske så att varje fastighet

som nybildas eller ombildas blir varaktigt lämpad för sitt ändamål, varvid

särskilt skall beaktas bl.a. att fastigheten får tillgång till erforderliga

vägar utanför sitt område.

Fastighetsbildningens effekt på delaktighet i en

gemensamhetsanläggning

Vid avstyckning från fastighet till vilken hör andel i samfällighet eller

servitut eller annan särskild rättighet kan lantmäterimyndigheten be-

stämma att andelen eller rättigheten i sin helhet eller till viss del läggs till

styckningslotten, 10 kap. 4 § FBL. Undantagsvis får en rättighet som inte

är lämplig att dela upp läggas till styckningsdelarna gemensamt. Rätt att

för utfart använda viss väg är ett exempel på en sådan rättighet.

Enligt huvudregeln i 10 kap. 4 § andra stycket hör andel och rättighet

som avses i första stycket automatiskt till stamfastigheten i den mån inte

annat bestämts vid avstyckningen eller följer av 2 kap. 5 § eller särskilda

föreskrifter.

I 11 kap. 5 § första stycket finns fördelningsbestämmelser liknande de

i 10 kap. 4 § för klyvningsfallet. Dessa innebär att rättigheten skall i sin

helhet läggas till en av lotterna eller fördelas mellan lotterna eller vissa

av dem. Rättighet som inte är lämplig att fördela får läggas till flera lotter

gemensamt. Enligt en bestämmelse i andra stycket gäller att rättighet som

avses i första stycket hör till klyvningslotterna gemensamt om inte annat

bestämts vid klyvningen eller följer av 2 kap. 5 § eller särskilda före-

skrifter.

Enligt 7 kap. 12 § FBL får lantmäterimyndigheten vid överföring av

mark från en fastighet till vilken hör servitut eller annan särskild rättighet

förordna att rättigheten skall tillhöra båda de fastigheter som berörs av

fastighetsregleringen eller en av dem. Meddelas inte något förordnande

gäller den automatiskt verkande regeln i 2 kap. 5 §.

Till särskilda rättigheter som avses med nu nämnda bestämmelser räk-

nas servitutsliknande rättigheter som är knutna till fastigheter. Bestäm-

melserna gäller alltså rätt till anläggning enligt AL och 2 och 4 kap.

EVL.

5.6 Väglagen (1971:948)

Väglagen (1971:948, VägL) gäller allmän väg. Vad som är allmän väg

definieras i 1 §. Som allmän väg räknas väg som anläggs enligt VägL

eller enligt lagen förändras till allmän, sådan för allmän samfärdsel upp-

låten väg som av ålder ansetts som allmän eller enligt äldre bestämmelser

anlagts som eller förändrats till allmän väg, och som vid VägL:s ikraft-

trädande hölls av staten eller kommun. Till väg hör vägbana och övriga

väganordningar. Anordning, som stadigvarande behövs för vägens be-

stånd, drift eller brukande och som kommit till stånd genom väghållarens

försorg eller övertagits av denne är väganordning. Den mark, som tagits i

anspråk för väganordning, utgör vägområde. Enligt 4 § omfattar väghåll-

ning såväl byggande av väg som drift av väg. Väghållningen ankommer

på staten såvida det inte förordnats att kommun i stället för staten skall

vara väghållare inom sitt område eller del därav.

Regler om anslutning av enskild väg till allmän väg finns i 39 42 §§.

Enskild körväg får enligt 39 § första stycket inte anslutas till allmän väg

eller anslutningen ändras utan väghållningsmyndighetens tillstånd. Väg-

hållningsmyndigheten kan vidare enligt 40 § förordna att enskild vägs

anslutning till allmän väg skall spärras av eller ändras och verkställa för-

ordnandet, om det är nödvändigt med hänsyn till trafiksäkerheten och

framkomligheten.

Enligt 41 § kan väghållningsmyndigheten i samband med tillstånd en-

ligt 39 § eller i stället för förordnande enligt 40 § eller i samband med

förordnande enligt sistnämnda paragraf meddela trafikföreskrifter som

förbjuder eller inskränker trafik med motordrivna fordon på den enskilda

vägen eller del av denna. Om det finns särskilda skäl kan väghållnings-

myndigheten medge undantag från sådana trafikföreskrifter.

Av 42 § framgår att bestämmelserna i 39 41 §§ inte gäller enskilda

vägar som är redovisade i detaljplan eller förutsatta i områdesbestämmel-

ser.

Enligt 43 och 44 §§ får inom vägområde inte utan väghållningsmyn-

dighetens tillstånd vidtas byggnadsåtgärder och andra åtgärder som kan

inverka menligt på trafiksäkerheten eller vara till olägenhet för vägens

bestånd, drift, eller brukande m.m. Det krävs länsstyrelsens tillstånd för

att intill ett vägområde vidta byggnadsåtgärder och andra åtgärder som

kan vara till olägenhet för vägens bestånd, drift eller brukande eller att

sätta upp ljusanordningar som försämrar ljusförhållandena för trafiken på

vägen. Bestämmelserna gäller inte inom områden med detaljplan och inte

heller i fråga om åtgärder för vilka bygglov krävs.

Med vissa undantag får enligt 46 § inte skyltar eller därmed jämförliga

anordningar sättas upp utomhus inom ett avstånd av 50 meter från

vägområdet utan länsstyrelsens tillstånd. I 47 § finns en bestämmelse om

''''''''byggnadsfritt avstånd'''''''' intill vägområde, dvs. att inom ett avstånd av tolv

meter från vägområde får inte utan länsstyrelsens tillstånd vidtas bygg-

nadsåtgärder eller andra åtgärder som kan inverka menligt på trafik-

säkerheten. Länsstyrelsen kan, om det är nödvändigt med hänsyn till

trafiksäkerheten, föreskriva att avståndet ökas, dock högst till femtio

meter. I samma paragraf regleras förhållandena vid korsning i samma

plan mellan bl.a. allmän väg och enskild väg som i större utsträckning

används av allmänheten för trafik. Länsstyrelsens tillstånd krävs för åt-

gärder som inverkar menligt på trafiksäkerheten. Krav på tillstånd gäller

inte inom område med detaljplan eller i fråga om åtgärd som kräver

bygglov.

Enligt 51 § gäller inte förbud enligt 45 48 §§ i fråga om byggnader,

andra anläggningar eller anordningar eller åtgärder som lagligen har på-

börjats innan förbudet började gälla. Med undantag för område inom

detaljplan gäller enligt 52 § att om en byggnad, annan anläggning eller

anordning som är belägen inom område som avses i 45 47 §§ på grund

av ändrade förhållanden eller av annan anledning har kommit att medföra

sådana olägenheter att begäran om tillstånd skulle ha avslagits, får läns-

styrelsen meddela föreläggande att ta bort den eller vidta någon åtgärd

med den. I fråga om byggnader gäller bestämmelserna bara om byggna-

den kan flyttas utan svårighet eller är av ringa värde.

Vidare finns det i 53 § en bestämmelse som reglerar borttagande av

träd eller buskar intill vägområde om dessa medför olägenheter för

trafiksäkerheten. Länsstyrelsen kan besluta att träden eller buskarna skall

avlägsnas eller kvistas genom väghållningsmyndighetens försorg.

Regler om ersättnings- och inlösenskyldighet för väghållaren, dvs.

staten eller kommunal nämnd, och andra frågor som hänger samman med

trafiksäkerhetsbestämmelserna finns i 55 70 §§ VägL.

5.7 Bestämmelser om bidrag till enskild väghållning

Förordningen (1989:891) om statsbidrag till enskild väghållning

Den statliga bidragsgivningen till enskild väghållning regleras i förord-

ningen (1989:891) om statsbidrag till enskild väghållning. Vägverket har

bemyndigats att meddela verkställighetsföreskrifter.

Enligt 1 § i förordningen kan bidrag lämnas till såväl byggande som

drift av enskilda vägar. Av bestämmelsen i 2 § framgår att bidrag lämnas

för enskilda vägar som inte är av obetydlig längd och som tillgodoser

kommunikationsbehov för fast boende, näringslivet eller det rörliga fri-

luftslivet. Bidrag lämnas också för vägar som är av väsentlig betydelse

som genomfartsvägar eller som uppsamlingsvägar för fritidsbebyggelse.

Vägverket har ansvaret för hur statsbidraget skall fördelas mellan

byggande och drift samt mellan länen. Det är vidare Vägverket som

betalar ut bidragen och som har tillsynsansvar för att de utbetalda bi-

dragen används på lämpligt sätt och för avsedda ändamål. Enligt 5 § är

det länsstyrelsen som är ansvarig för prövningen om bidrag skall utgå

och som upprättar och fastställer en femårsplan för byggande av enskilda

vägar inom länet för vilka statsbidrag kan lämnas. Planen upprättas på

grundval av inkomna ansökningar om bidrag.

För att en väg skall få statsbidrag måste denna uppfylla vissa krav en-

ligt förordningen och de föreskrifter som Vägverket meddelat. Dessa

krav är bl.a. att

- vägen skall ha en viss längd

- vägen är ändamålsenlig

- vägen kan klassas in i någon vägkategori

- väghållningskostnaderna är rimliga

- väghållningen är ordnad i någon form av organisation.

Bidrag kan lämnas som byggnadsbidrag och som driftbidrag med högst

vissa procentsatser av kostnaderna i mån av tillgång på medel. Bygg-

nadsbidrag kan lämnas med högst 85 procent av byggnadskostnaderna

om särskilda skäl finns och annars med högst 70 procent. Driftbidrag för

vägar kan utgå beroende på vägens funktion, med högst 40 80 procent av

kostnaderna.

Enligt 27 § bidragsförordningen skall vägar till vilka årliga driftbidrag

lämnas hållas öppna för trafik och underhållas väl. Om en väg stängts av

för trafik utan Vägverkets väg- och trafikregions medgivande eller om

underhållet eftersatts får väg- och trafikregionen besluta att beviljat årligt

driftbidrag inte skall betalas ut.

Kommunala bidrag

Även kommunerna lämnar bidrag till enskild väghållning. Varje enskild

kommun avgör om bidrag skall lämnas och villkoren för dessa. Reglerna

för denna bidragsgivning varierar därför mellan kommunerna.

5.8 Förmånsrätt

När vägar och andra gemensamhetsanläggningar av större omfattning

skall anläggas eller iordningställas i egen regi av en samfällighet kan det

bli aktuellt med lånefinansiering. Långivarens fordran säkerställs genom

att samfälligheten har förmånsrätt för sina fordringar. Om t.ex. en väg-

förening är låntagare behöver långivaren endast kräva föreningen på

betalningen, som i sin tur kan ta ut beloppet ur de deltagande fastig-

heterna med förmånsrätt.

Bestämmelser om detta finns i lagen (1939:609) om förmånsrätt för

vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar och lagen (1973:1152)

om förmånsrätt för fordringar enligt lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter. Förmånsrätten gäller enligt 6 § 1 förmånsrättslagen

(1970:979), vilket innebär förmånsrätt närmast före den förmånsrätt som

tillkommer inteckningar i fastigheten. Den avser i vederbörlig ordning

uttaxerat bidrag till samfällighetens eller vägföreningens utgifter. Belop-

pet får inte ha varit obetalt längre tid än ett år.

5.9 Omedelbar verkställighet

Enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 utsökningsbalken (UB) får verkställig-

het ske på grund av handling som enligt särskild föreskrift får läggas till

grund för verkställighet. Av 3 kap. 20 § andra stycket UB framgår, att i

fråga om verkställighet på grund av sådan handling gäller vad som är

särskilt föreskrivet.

Sådana särskilda föreskrifter som gör att en handling kan läggas till

grund för verkställighet utan föregående prövning av en domstol eller

motsvarande finns för debiteringslängd som upprättats för en vägsam-

fällighet i 63 § andra stycket och för en vägförening i 89 § andra stycket

EVL. Belopp som uttaxerats i debiteringslängden kan, trots att klander-

talan väckts enligt 63 § eller rättelse av debiteringen begärts enligt 89 §,

verkställas omedelbart såsom lagakraftägande dom, om inte rätten resp.

länsstyrelsen förordnar om inhibition. Motsvarande bestämmelser för

samfälligheter som förvaltas av en samfällighetsförening finns i 46 §

andra stycket SFL. Den omedelbara verkställigheten på grund av debite-

ringslängd kan enligt NJA 1987 s. 46 inte omfatta indrivningskostnader

och dröjsmålsränta.

I kronofogdemyndighetens roll ligger att självmant pröva om exeku-

tionstiteln är giltig (Walin m.fl. Utsökningsbalken 2 uppl. s. 90 f.). I

fråga om en vägförenings debiteringslängd innebär det att kronofogde-

myndigheten kontrollerar att längden kommit till i den ordning som EVL

eller samfällighetens stadgar anger.

Även andra enskilda handlingar än debiteringslängder kan verkställas

som lagakraftägande dom, t.ex. utlåtande av synemän enligt 32 § lagen

(1933:269) om ägofred och enligt 40 § EVL samt beträffande ersättning

och avträdande av mark enligt 32 a § AL. Debiteringslängder enligt EVL

och SFL torde dock utgöra merparten av de enskilda exekutionstitlarna

enligt 3 kap. 1 § första stycket 7 UB.

5.10 Rätt för allmänheten att använda enskild väg

Enligt 151 § första stycket vägtrafikkungörelsen (1972:603, VTK) är det

ägaren av en enskild väg som avgör om den får användas för trafik med

motorfordon. Ändamålet med bestämmelsen är att skydda ägaren från att

vägen slits eller skadas. Den som utan medgivande tillfälligt använder

vägen kan bli skyldig att ersätta slitage på vägen och annan skada som

trafiken medfört. Om ett förbud att använda en väg utmärkts med väg-

märke eller på annat tydligt sätt, kan den som bryter mot förbudet att an-

vända vägen straffas med böter enligt 164 § första stycket VTK.

Däremot har allmänheten med stöd av allemansrätten i princip rätt att

gå, cykla, åka skidor, rida samt köra med häst och vagn på enskilda

vägar. Beträffande ridning och körning med häst och vagn påpekar

Bonde-Tejler (Allemansrätten s. 20) att det anses att ägaren till enskild

väg kan förbjuda sådan användning, om vägen tar allvarlig skada av det

och att ägaren har rätt till skadestånd om skada uppstår.

Om statsbidrag utgår till väghållningen gäller enligt 27 § förordningen

om statsbidrag till enskild väghållning (1989:891), och för skogsvägar i

vissa fall enligt 20 § förordningen om statligt stöd till skogsbruket

(1972:792), att väghållaren måste hålla vägen öppen för motortrafik.

Motsvarande regler gäller om väghållaren får kommunala bidrag

6 Utgångspunkter för en ny författningsreglering

av enskilda vägar

Utgångspunkten för regeringens förslag är att lagen (1939:608) om en-

skilda vägar (EVL) skall avskaffas i de delar den alltjämt får tillämpas

och att enskilda vägar i fortsättningen helt skall inrättas enligt anlägg-

ningslagen (1973:1149, AL) samt förvaltas enligt reglerna i lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL).

EVL-utredningen konstaterade att AL och SFL fungerar tillfreds-

ställande även inom områden med tätare bebyggelse och inriktade sitt

arbete på att undersöka dels om det ändå finns bestämmelser om tätorts-

vägar i EVL som lämpligen borde föras över till AL eller till SFL, dels

om det i övrigt fanns behov av att komplettera dessa lagar med bestäm-

melser som gör dem mer lämpade för gemensamhetsanläggningar som

avser vägar.

Frågan hur kostnader för väghållningen bör fördelas mellan stat, kom-

mun och enskilda, en fråga som har betydelse inte minst för vägnätets

tillgänglighet, berörs inte i denna proposition. Här framlagda förslag är

neutrala i förhållande till sådana frågor som statlig och kommunal

bidragsgivning.

Inte heller berörs i detta sammanhang frågan om kommunen eller

någon annan skall vara huvudman för allmän platsmark, t.ex. gatu- och

vägnätet inom kommunen.

I betänkandet (SOU 1996:46 s. 137) har frågan om debiteringslängders

omedelbara verkställighet tagits upp. EVL-utredningen har konstaterat

det finns nackdelar med nuvarande ordning men att ett slopande av möj-

ligheten till direkt verkställighet i sin tur skulle medföra olika olägen-

heter för samfälligheterna. Utredningen har stannat för att i nuläget inte

föreslå några ändringar av gällande regler. Regeringen delar denna be-

dömning.

EVL-utredningen berör också i betänkandet (s. 74 och s. 85) att det

numera, efter en ändring av 2 kap. 18 § regeringsformen, finns ett skydd

mot expropriation och liknande tvångsingripanden i andra fall än när det

krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Utredningen

konstaterar att man säkert kan ifrågasätta om de möjligheter till tvångs-

upplåtelser som AL innehåller i alla lägen kan anses förenliga med

grundlagen, men att vägar praktiskt taget alltid tillgodoser ett angeläget

allmänt intresse och detta även i fall då vägen tillgodoser en enstaka

fastighets behov. Utredningen påpekar särskilt behovet av att fastigheter

är tillgängliga för social service av olika slag, räddningstjänst m.m.

Regeringen instämmer i denna bedömning, varför frågan om grundlags-

enlighet inte behandlas vidare i propositionen.

7 Anslutningsprincipen

Regeringens förslag: Nuvarande anslutningsprinciper i anläggnings-

lagen skall gälla även för vägföreningar. Systemet med områdesavgräns-

ning försvinner.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte yttrat sig

särskilt i frågan. Lantmäteriverket stöder det resonemang som utred-

ningen för och som leder fram till slutsatsen att den nuvarande anslut-

ningsprincipen i AL bör räcka för att tillgodose de allmänna intressena av

att kunna få till stånd nödvändiga gemensamhetsanläggningar avseende

vägar. Halmstads kommun anser att möjligheten till områdesvisa av-

gränsningar för enskild väghållning i tätorter bör övervägas.

Skälen för regeringens förslag:

Nuvarande system i EVL

Anslutningsprincipen för vägföreningar enligt lagen (1939:608) om en-

skilda vägar (EVL) bygger på dels en områdesavgränsning, dels obliga-

torisk anslutning. Detta innebär att alla fastigheter som är belägna inom

ett geografiskt bestämt område är skyldiga att ingå i vägföreningen.

Tanken bakom detta är att vägnätet inom tätbebyggda områden är av be-

tydelse för alla fastigheter inom området som utfartsvägar eller för-

bindelseleder mellan olika delar inom området. Ett utbyggt enskilt vägnät

medför vidare nytta för alla fastigheter inom området, oavsett om dessa

använder vägarna eller inte, genom att utbyggnad och underhåll i sig

leder till en värdestegring för fastigheterna.

Frågan om anslutningsprincipen enligt 3 kap. EVL bör behållas eller

inte har tidigare behandlats av bl.a. väghållningsutredningen i bilagan

Enskilda vägar (SOU 1987:26). Man hänvisade då till den ställning som

1969 års vägutredning tagit i betänkandet Kommunal och enskild väg-

hållning (SOU 1977:12), nämligen att det inte var tillräckligt att låta en-

bart väsentlighets- och båtnadsvillkoren enligt anläggningslagen

(1973:1149, AL) reglera frågan om inrättande av en vägförening eller att

anknyta bestämmelserna om en vägförenings omfattning till plansituatio-

nen. Väghållningsutredningen delade i huvudsak vägutredningens upp-

fattning men framhöll att AL:s regler i de flesta fall var tillräckligt effek-

tiva för att tillgodose behovet av en reglering av enskilda vägar. Utred-

ningen kunde emellertid inte utesluta att förhållandena ibland var sådana

att det fanns fördelar med obligatoriskt deltagande för de fastigheter som

ligger inom en gemensamhetsanläggnings verksamhetsområde. Utred-

ningen föreslog därför att en motsvarighet till vägföreningsinstitutet

skulle föras in i AL under beteckningen områdesanläggning.

Regeringen konstaterar, i likhet med EVL-utredningen, att numera

endast få vägföreningar nybildas. AL:s regler har fungerat i huvudsak väl

i drygt tjugo år för vägar i såväl tätort som glesbygd. Om de dubbla

regelsystemen försvinner när EVL upphävs skapas större möjligheter till

en rationell hantering för de handläggande myndigheterna och större be-

griplighet för fastighetsägarna. En rimlig utgångspunkt för lagstiftning

om fastighetssamverkan bör även vara att ändamålet skall tillgodoses

med så lite tvångsinslag som möjligt.

Mot detta talar att anslutningsprincipen enligt 3 kap. EVL har varit

effektiv. Den är enkel att tillämpa för de handläggande myndigheterna

även i fall då ett stort antal fastigheter är inblandade eftersom man und-

viker avvägningar av den individuella nyttan. Områdesavgränsningen

medför att nybildade fastigheter inom vägföreningsområdet automatiskt

ansluts till vägföreningen, något som givetvis också gör det enklare för

handläggande myndigheter.

Förutsättningarna för samhällsbildning och bebyggelseplanering har

otvivelaktigt förändrats sedan EVL tillkom. Det handlar numera mindre

om framväxt av nya tätorter och mer om utbyggnad och förtätning av

dem som redan finns. Utbyggnad och förtätning sker relativt sällan inom

en vägförenings område utan det är vanligare att randområdet exploa-

teras. Vid fastighetsbildning måste man därför ändå ta ställning till vilka

vägar som vägföreningsområdet skall utökas med och hur frågor om

iordningställandet av behövliga vägar skall lösas.

Det automatiska medlemskapet kan vidare medföra problem när ett

färre antal fastigheter skall anslutas till en befintlig vägförening och de

nytillträdande vill ha en ny väganslutning. Det blir diskussioner huruvida

det är rättvist att alla är med och svarar för kostnaderna för en sådan an-

slutning. De gamla medlemmarna brukar inte vara intresserade av att

dela på sådana kostnader.

Ett annat förhållande som i viss mån förtar den positiva effekten av att

nybildade fastigheter ansluts med automatik är att det trots allt krävs att

vägföreningarna på eget initiativ håller sig à jour med förändringar i

fastighetsindelningen. Vägföreningarna underrättas inte om ändringar i

fastighetsindelningen och de flesta är heller inte särskilt aktiva i sin för-

valtning. Lämnas dessutom bidrag till väghållningen, har automatiken

inte så stor praktisk betydelse.

Områdesavgränsning med obligatorisk anslutning har ansetts som en

fördel vid en långsam eller successiv exploatering. Enskilda vägar är

dock numera inte i större utsträckning än andra anläggningar långtids-

projekt. Detta har samband dels med utvecklingen mot detaljplaner för

allt mindre områden, dels med att det är vanligt att det vid exploatering

upprättas särskilda exploateringsavtal, som effektivt ser till att det nöd-

vändiga vägnätet byggs.

Anslutningsprincipen i AL

Utgångspunkten för inrättande av en gemensamhetsanläggning enligt AL

är att sakägarna är överens. Det är den individuella nyttan för varje

fastighet som är grunden för deltagande i en gemensamhetsanläggning.

Även enligt AL finns emellertid regler om tvångsanslutning, men vissa

villkor till skydd för den enskilde måste vara uppfyllda för att en fastig-

hetsägare skall bli skyldig att delta i en gemensamhetsanläggning. Dessa

villkor är båtnadsvillkoret, opinionsvillkoret och väsentlighetsvillkoret.

Båtnadsvillkoret

Enligt 6 § AL får en gemensamhetsanläggning inrättas endast om förde-

larna av anläggningen överväger de kostnader och olägenheter som an-

läggningen medför. Detta båtnadsvillkor innebär alltså ett krav på att för-

bättringar uppnås med anläggningen. Syftet med villkoret är att skydda

sakägarna mot ofördelaktiga investeringar. Någon typ av kalkyl över an-

läggningens lönsamhet måste därför göras. Som fördel räknas varje för-

bättring av möjligheterna att använda de fastigheter som deltar i anlägg-

ningen. Hänsyn skall däremot inte tas till fastighetsägarens rent person-

liga intressen. I allmänhet ökar fastighetsvärdena till följd av sådana för-

bättringar som avses. Det är emellertid ingen förutsättning att förbätt-

ringen slår igenom på fastighetsvärdet. Fördelar av social natur för såväl

fastighetsägare som hyresgäster eller andra brukare skall beaktas. I

kalkylens utgiftssida inräknas endast sådant som belastar fastighets-

ägaren. Som utgifter räknas inte bara kostnader för utan också arbete till

följd av utförande, underhåll och drift. Även förrättningskostnader och

fullföljdskostnader skall räknas in.

Opinionsvillkoret

För att syftet med att inrätta en gemensamhetsanläggning inte skall mot-

verkas har det ansetts olämpligt att inrätta en sådan i strid mot en mer

allmän fastighetsägaropinion. 7 § AL innehåller ett opinionsvillkor som

innebär att en gemensamhetsanläggning inte får inrättas om fastighets-

ägarna och hyresgästerna i de fastigheter som skall delta mera allmänt

motsätter sig åtgärden och har beaktansvärda skäl för det. Vid

opinionsprövningen skall deras mening beaktas som har störst nytta av

anläggningen. I 7 § andra stycket föreskrivs ett undantag från opinions-

villkoret om behovet av en gemensamhetsanläggning är synnerligen

angeläget. Ytterst är det det allmänna intresset av en ändamålsenlig

markanvändning som motiverar detta undantag (prop. 1973:160 s. 193).

Det kan bli aktuellt att tillämpa undantagsbestämmelsen i fråga om en

gemensamhetsanläggning som är förutsatt i plan eller som har samband

med saneringsföretag. Planmyndighetens uppfattning i fråga om behovet

av anläggningen bör tillmätas stor och, som regel, avgörande betydelse.

Väsentlighetsvillkoret

Väsentlighetsvillkoret enligt 5 § AL innebär att en gemensamhetsanlägg-

ning inte får inrättas för annan fastighet än sådan för vilken det är av

väsentlig betydelse att ha del i anläggningen. Med väsentlig betydelse

förstås att det avgörande i princip bör vara om det föreligger ett påtagligt

behov för fastigheten av att ha tillgång till den nyttighet som gemensam-

hetsanläggningen avser, se prop 1973:160 s. 151 och 152. Kan nyttig-

heten inte med samma fördel för fastighetsägaren tillgodoses med en

separat anläggning bör det räcka med att konstatera detta för att ett sådant

behov skall anses föreligga. Endast om fastighetsägaren kan göra sanno-

likt att den separata anläggningen är fördelaktigare för honom och att det

finns ekonomiska, tekniska och rättsliga förutsättningar för inrättande av

en sådan bör fastigheten lämnas utanför gemensamhetsanläggningen.

Enligt 16 § första stycket AL kan fastighetsägaren medge anslutning trots

att väsentlighetsvillkoret inte är uppfyllt.

Beaktandet av allmänna intressen

Områdesavgränsning med obligatorisk anslutning anses ge möjlighet att i

större utsträckning beakta allmänna intressen än vad AL:s anslutnings-

princip gör. Som nyss framhållits finns det emellertid tvångsinslag även i

AL. I praktiken torde skillnaden mellan de två systemen inte vara särskilt

stor. När områdesavgränsningen för en vägförening skall göras ligger i

allmänhet en bedömning av fastigheternas individuella nytta till grund

för denna. Omvänt görs vid en anläggningsförrättning normalt en båt-

nadsavgränsning som underlag för en bedömning av den individuella

nyttan, varvid anläggningen anses vara av väsentlig betydelse för de

fastigheter som ligger innanför båtnadsgränsen. Det bör också påpekas

att möjligheten att beakta allmänna intressen vid prövningen av gemen-

samhetsanläggningar har ökat genom de ändringar som gjordes i AL i

samband med tillkomsten av PBL. Särskilt gäller detta om de allmänna

intressena har kommit till uttryck i planer. Vid prövningen av båtnads-

villkoret skall större hänsyn tas till den sociala båtnaden.

Möjligheten till sektionsindelning gör att även med AL:s anslutnings-

princip gemensamhetsanläggningar kan inrättas på ett flexibelt sätt så att

vägarna inom området har förbindelse med varandra även om behovet av

kommunikation mellan vägarna i normala fall inte är stort.

Regeringen anser att de allmänna intressena i tillräcklig utsträckning är

tillgodosedda genom anslutningsprincipen i AL. Väsentlighetsvillkoret

utgör knappast något reellt hinder mot att inrätta nödvändiga gemensam-

hetsanläggningar avseende vägar. Även om man inte helt kan bortse från

de svårigheter som kan vara förenade med prövningen av varje fastighets

individuella nytta av en väganläggning överväger enligt regeringens upp-

fattning de förenklingsmöjligheter som det innebär att ha endast en an-

slutningsprincip. Nuvarande anslutningsprinciper i AL bör därför lämnas

oförändrade.

Utan systemet med områdesavgränsningen går det inte att ha auto-

matiskt verkande regler om anslutning vid ändringar i fastighetsin-

delningen, vilket innebär en viss nackdel. Detta behandlas i avsnitt 9.4.

8 Principen för kostnadsfördelning

Regeringens förslag: Andelstal skall även beträffande enskilda vägar

bestämmas enligt den nyttoprincip som kostnadsfördelningen i anlägg-

ningslagen bygger på.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Lantmäteriverket,

Kommunförbundet och Skogsägarnas Riksförbund har tillstyrkt utred-

ningens förslag. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att regler om auto-

matisk verkan på andelstalen vid förändring i deltagande fastighets nytta

av vägförenings väg är så betydelsefulla att möjligheterna att bibehålla

en sådan automatik bör studeras ytterligare. Halmstads kommun av-

styrker utredningens förslag.

Skälen för regeringens förslag:

Systemet enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar

I vägföreningar fördelas kostnaderna normalt efter fastigheternas taxe-

ringsvärden. Andelstalen är alltså rörliga genom att de påverkas av änd-

ringar i taxeringsvärdena. En undantagsregel, som är tänkt att användas

restriktivt, medger att taxeringsvärdena ersätts med en annan norm om

den innebär en lämpligare fördelning av kostnaderna. Normen måste

kunna tillämpas under växlande förhållanden med avseende på fastig-

hetsindelningen och bebyggelsen inom området, dvs. den skall vara

automatiskt verkande.

Reglerna för kostnadsfördelning har utformats mot bakgrund av att det

som regel ingår ett stort antal fastigheter i en vägförening och i avsikt att

undvika ständig upprepning av förrättningsförfarandet. Uppskattningen

av den omfattning som fastigheterna använder vägnätet skulle bli osäker.

Trafikintensiteten anses inte ha samma betydelse i ett tätbebebyggt sam-

hälle eftersom vägnätet där är en nödvändig förutsättning för samhälls-

bildningen. Vägnätet anses medföra en allmän värdehöjning för alla

fastigheter inom vägföreningsområdet. Tankarna bakom kostnadsfördel-

ningen är således desamma som bakom anslutningsprincipen.

I de flesta vägföreningar används taxeringsvärdet som norm för an-

delstalen och generellt sett har möjligheten till avvikelser utnyttjats så

restriktivt som förarbetena förutsatte. Utredningsarbetet har dock visat att

det finns regionala skillnader. När fasta andelstal används innebär det

ofta att andelstalet sätts lika för samtliga fastigheter i vägföreningen. Det

förekommer också att fasta andelstal för småhus baserar sig på fastig-

hetens användningssätt, fritids- eller permanentboende. En annan metod

som används är att grunden för beräkning av andelstalen bestäms utifrån

en sammanvägning med en fast del i botten och i övrigt en rörlig del som

har anknytning till taxeringsvärdet. Ett exempel kan vara att 80 procent

av kostnaderna för föreningens väghållning fördelas lika mellan fastig-

heterna. Detta utgör grundandelarna. Resterande 20 procent av kostna-

derna fördelas efter fastigheternas taxeringsvärden. För att inte

proportionen mellan den fasta och den rörliga delen skall ändras på grund

av inflation och höjda taxeringsvärden kan grundandelen beräknas med

utgångspunkt i det genomsnittliga taxeringsvärdet. Hur bra en sådan

sammanvägning fungerar beror på förhållandet mellan den fasta och den

rörliga delen. Det går dessvärre knappast att dra några generella slut-

satser utan normen måste anpassas till omständigheterna i det enskilda

fallet.

Att använda taxeringsvärdet som norm för andelstal anses som relativt

enkelt. Med taxeringsvärdet som huvudregel blir förrättningskostnaderna

vid bildandet av en anläggning lägre än om grunderna för fördelning

skall bestämmas vid förrättningen. När sådana ändrade förhållanden in-

träffar som påverkar taxeringsvärdet sker en automatisk anpassning av

andelstalen, t.ex. om en obebyggd fastighet blir bebyggd. Taxerings-

värdet för ett småhus påverkas emellertid även av andra, för kostnadsför-

delningen ganska irrelevanta faktorer, t.ex. storlek, ålder och standard.

Taxeringsvärdena tar vidare i stor utsträckning hänsyn till åldern på be-

byggelsen. Nybyggda mindre permanentbostäder kan få dubbelt så höga

vägavgifter som den äldre bebyggelsen och detta upplevs inte som rätt-

vist.

Taxeringsvärdena kan även orsaka andra skevheter i kostnadsfördel-

ningen. Ett ofta förbisett problem i vägföreningarna är att taxeringsen-

heten kan vara större än den fastighet eller den del av fastigheten som

ingår i vägföreningen och för detta förhållande görs det långt ifrån alltid

nödvändiga justeringar.

Principen för kostnadsfördelning i anläggningslagen

I anläggningslagen (1973:1149, AL) skiljer man på kostnadsfördelning

för anläggningens utförande och för dess underhåll och drift. Grunderna

för anläggningens utförande skall enligt 15 § första stycket i princip be-

stämmas efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta fastig-

heten har av anläggningen. Till skillnad från andelstalen i 3 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar (EVL) fördelas kostnaderna efter andelstal

som bestäms vid anläggningsförrättning och inte förändras annat än

genom nytt beslut, s.k. fasta andelstal. Det har betydelse framför allt vid

ändrade förhållanden. Fördelningsgrunden i AL utgår från att antalet an-

slutna fastigheter inte är så stort och att det inte ofta sker förändringar

som innebär att det krävs en ny förrättning för att bestämma andelstalen.

I de flesta fall är det möjligt att bestämma nyttan med en enkel båt-

nadskalkyl. Dörren har dock lämnats öppen för att ta hänsyn till andra

faktorer när det är svårt att fastställa nyttan. Bedömningen kan t.ex. base-

ras på i vilken utsträckning en anläggning faktiskt används eller den be-

räknade användningen. I det senare fallet blir det ju fråga om samma an-

delstal för utförande och drift. Inget hindrar i och för sig att de taxerings-

värden som gällde vid förrättningen används som norm i de fall nyttan av

anläggningen anses på ett rättvisande sätt svara mot dessa.

Kostnaderna för anläggningens drift och underhåll skall enligt 15 §

andra stycket AL i princip bestämmas efter vad som är skäligt med hän-

syn främst till den omfattning i vilken fastigheterna beräknas använda

anläggningen. Även för driftkostnaderna finns det alltså utrymme att

beakta andra faktorer än den beräknade användningen. Den vanligaste

metoden att bestämma den beräknade användningen utgår från trafik-

mängden och väglängden, den kallas tonkilometermetoden. Metoden

innebär att trafikmängden i ton multipliceras med väglängden uttryckt i

kilometer. Trafikmängden bestäms efter schablonvärden för permanent-

bostad, fritidsbostad, interna jordbrukstransporter, företagsutfart från

jordbruk osv.

De normer för andelstal som tillämpas enligt AL tar vanligen hänsyn

till den tradition som finns på platsen även om nyttoaspekten alltid ligger

i botten. Det tas stor hänsyn till trafikbelastningen när andelstalen för

kommunala fastigheter, såsom daghem och sportanläggningar, skall be-

stämmas. När nyttan och den beräknade användningen bestäms skall

endast stadigvarande förhållanden som hänger samman med fastighetens

utnyttjande för sitt ändamål beaktas.

I AL finns möjlighet till s.k. sektionsindelning. Det uppfattas ofta som

orättvist att fastighetsägare som redan bekostat utbyggnaden av sitt väg-

nät skall behöva delta i utbyggnaden av andra vägar som har lägre stan-

dard. I vägföreningar har man ansett det vara nödvändigt att utesluta

vissa vägar tills vidare i avvaktan på att upprustning sker. Genom möj-

ligheten till sektionsindelning kan andelstalen varieras.

Regeringens överväganden angående taxeringsvärdena som andelstal

Även om kostnaden för enskild väghållning relativt sett är liten i jäm-

förelse med t.ex. fastighetsskatten är det viktigt att grunden för kostnads-

fördelningen bygger på en lämplig avvägning mellan rättvisa och enkel-

het. Annars finns det risk för att systemet med enskild väghållning inte

fungerar.

Det finns inte något egentligt belägg för det grundläggande antagandet

att nyttan i betydelsen värdeökningen är proportionell mot taxerings-

värdena. Det kan likaväl förhålla sig så att väganläggningen ökar varje

fastighets värde med ungefär lika stort belopp. Förutsatt att det inte anses

lämpligt att kostnadsfördelningen i en gemensamhetsanläggning fungerar

som en skatt försvinner därmed den teoretiska grunden för att använda

taxeringsvärdena som norm för andelstalen.

Regeringen anser det inte heller av andra skäl motiverat att använda

taxeringsvärdena som norm. För stora exploateringsområden som har en

blandad fastighetssammansättning av småhus, industrier och övriga

fastigheter innebär användningen av taxeringsvärdena visserligen att ny-

tillkommande fastigheter automatiskt får ett andelstal men någon bra

mätare av nyttan eller ens den ekonomiska bärkraften är taxeringsvärdet

sällan under dessa förhållanden. Industrifastigheter kan vara stora arbets-

platser men ha låga taxeringsvärden. Fastigheter som bedriver särskild

näringsverksamhet t.ex. buss- eller taxirörelse kan ha större nytta av

vägarna än vad taxeringsvärdena motsvarar. Ett annat problem är att

taxeringsvärdet för kommunens fastigheter i allmänhet inte är jämförbara

med andra fastigheter. Normalt alstrar de mer trafik än andra fastigheter

och över huvud taget tar inte taxeringsvärdena hänsyn till att en fastighet

på grund av näringsverksamhet kan alstra mer och tyngre trafik. En

annan svaghet är att för fastigheter som saknar taxeringsvärde, t.ex.

skolor och daghem, särskilda andelstal ändå måste bestämmas. Dessa

andelstal bör helst bestämmas så att de följer framtida förändringar i

taxeringsvärdenivån, annars krävs det ett nytt beslut när ändring inträffar.

Införandet av rullande fastighetstaxeringar kommer dessutom innebära

att det blir administrativt krångligare att använda taxeringsvärdet som

andelstal.

Principerna för kostnadsfördelning i AL är naturliga från teoretiska ut-

gångspunkter. I typiska småhusområden såsom områden med fritidsbe-

byggelse eller permanentbebyggelse av enfamiljshus är det vanligt att

majoriteten vill ha fast och lika kostnadsfördelning för samtliga fastig-

heter. Utredningsarbetet har bekräftat att inga större olägenheter uppstår

när sådana andelstal tillämpats för enskilda vägar inom tätare bebyggelse.

I många fall har dessa upplevts som mer rättvisa än andelstal som baserar

sig på taxeringsvärden. Fasta och lika andelstal ger enklare administra-

tiva rutiner, samtliga fastigheter kan debiteras ett och samma belopp.

I tätorter skulle det i princip vara tänkbart vid inrättande av en gemen-

samhetsanläggning för vägar att ta som utgångspunkt att vägnätet ger lika

stor nytta för samtliga fastigheter som ingår i väganläggningen, i varje

fall om fastigheterna är ungefär lika stora och har likartad användning.

Den individuella prövningen bör emellertid behållas.

Är bebyggelsen differentierad måste hänsyn tas till dessa förhållanden

när andelstalen bestäms. Det går inte att bortse från att det föreligger

skillnader mellan att uppskatta nytta eller användningen i en samfällighet

där det ingår få fastigheter och i en stor samfällighet inom tätbebebyggt

område. Det är självklart lättare i det förra fallet att bestämma nyttan med

hjälp av t.ex. väglängd och trafikmängd. I ett tätbebyggt område kan det

vara svårt att göra individuella beräkningar av vilka vägar eller

vägsträckor och vilken mängd trafik och av vilken typ som varje enskild

fastighet alstrar. Även med de förenklade metoder som finns kan dock

andelstalet bestämmas på ett mer nyanserat sätt med

kostnadsfördelningsprincipen i AL än med hjälp av taxeringsvärdena.

Ett fungerande system bör inte vara alltför starkt kopplat till ett behov

av omprövningsförrättningar. Om samfälligheterna inte vill eller anser

sig ha råd att betala förrättningskostnaderna finns risken att de underlåter

att låta justera andelstalen trots att ändrade förhållanden inträffar. Följden

kan bli fler oregistrerade överenskommelser eller minskad rättvisa vid

kostnadsfördelningen. Däremot bör vissa möjligheter att på annat sätt

ändra andelstalen med viss automatik införas så att systemet blir flexib-

lare när ändrade förhållanden med avseende på bebyggelsens använd-

ningssätt inträffar. Frågan behandlas i avsnitt 9.2.

9 Ändrade förhållanden

9.1 Allmänt

Förutsättningarna för en gemensamhetsanläggning enligt lagen

(1939:608) om enskilda vägar (EVL) eller anläggningslagen (1973:1149,

AL) kan ha ändrats sedan den inrättades. Fastighetsindelningen kan ha

ändrats liksom en fastighets användningssätt, t.ex. när fritidsboende

övergår till permanentboende eller när industriell verksamhet eller jord-

bruksdrift inrättas. Nya bostadsområden kan tillkomma i anslutning till

gemensamhetsanläggningen med önskemål från de boende om del-

tagande. Nya intressenter kan naturligtvis ha andra krav på hur anlägg-

ningen skall vara inrättad, t.ex. i fråga om anläggningens standard.

Huvudregeln enligt såväl EVL som AL är att anpassning av en anlägg-

ning till ändrade förhållanden kräver ny förrättning. För vägföreningar

finns emellertid en särskild reglering som innebär en automatisk anpass-

ning till ändrad fastighetsindelning. Nybildade fastigheter inom vägföre-

ningens område ansluts automatiskt till föreningen. Och om andelstalen

enligt huvudregeln i 76 § EVL är knutna till taxeringsvärdena, medför

sådana ändrade förhållanden som avspeglar sig i taxeringsvärdet auto-

matiskt att andelstalen ändras. I övrigt gäller enligt 85 § första stycket

EVL att en särskild omprövning kan ske vid ändrade förhållanden, i all-

mänhet vid en ny förrättning. Om det inte krävs någon omfattande utred-

ning kan länsstyrelsen avgöra frågan utan förrättning.

Även enligt AL finns möjlighet till ändring av vad som tidigare be-

stämts om ändrade förhållanden har inträtt. Vid ändringar i fastighetsin-

delningen sker sådana ändringar med viss automatik. Om en fastighet

som ingår i en gemensamhetsanläggning sammanläggs med en annan

fastighet kommer enligt 41 § AL andelstalet automatiskt att överföras på

den nybildade fastigheten. Den tidigare fastighetens skyldigheter mot

övriga delägare övergår på den nybildade fastigheten. Vidare kan del-

ägarna enligt 43 § AL träffa överenskommelse i saken. En sådan över-

enskommelse skall godkännas av lantmäterimyndigheten och får då

samma verkan som beslut vid en ny förrättning. Godkännande får lämnas

bara om det är uppenbart att överenskommelsen inte strider mot AL. I

övrigt finns enligt AL för närvarande inga lagliga möjligheter att t.ex.

ansluta en ny fastighet eller ändra andelstal annat än efter en ny förrätt-

ning.

Enligt 35 § AL kan omprövning ske endast om de ändrade förhållan-

dena väsentligt inverkar på anläggningsfrågan eller om vid den ur-

sprungliga förrättningen bestämts att frågan får omprövas efter en viss tid

eller om det i annat fall framkommit ett klart behov av omprövning. Vid

omprövning får inte beslutas om sådan ändring i delägarkretsen att

väsentlig olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt.

Den automatik med vilken ändrade förhållanden i vissa fall beaktas

enligt 3 kap. EVL är till stor del en funktion av hur verksamhetsområde

och andelstal bestämts enligt den lagen. De regler i AL som är avsedda

att klara av förändringsbehov är i praktiken inte tillräckliga. Många av de

anpassningar som skulle behöva göras till följd av ändrade förhållanden

kommer inte till stånd. Förrättningskostnaderna utgör sannolikt det

största hindret mot i och för sig befogade omprövningar. Resultatet kan

bli att det med tiden uppkommer orättvisa mellan fastighetsägarna eller

att man tillgriper olika former av privata lösningar som avviker från för-

rättningsbesluten. Det bör därför övervägas om det inte skulle kunna gå

att möta ändrade förhållanden på ett enklare sätt än vad som för när-

varande är fallet enligt AL.

9.2 Anpassning av andelstal

Regeringens förslag: Vid stadigvarande förändringar i fastighets an-

vändningssätt skall andelstalet kunna anpassas i enlighet med föreskrifter

som angivits i anläggningsbeslutet. När de ändrade förhållandena in-

träffat skall styrelsen för samfällighetsföreningen besluta att det nya an-

delstalet skall tillämpas. Uppgift om styrelsens beslut skall införas i

fastighetsregistret. Styrelsens beslut får ej överklagas.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med det

undantaget att utredningen föreslagit att styrelsens beslut om nytt an-

delstal får tillämpas oberoende av om registrering i fastighetsregistret

skett.

Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid Falu tingsrätt anser att

styrelsens beslut om nytt andelstal inte bör få registreras innan tiden för

att väcka talan mot föreningen gått ut eller lagakraftägande dom före-

ligger. Fastighetsdomstolen vid Vänersborgs tingsrätt avstyrker av rätts-

säkerhetsskäl utredningens förslag. I andra hand bör en ordning väljas

där beslut om ändring av andelstal fattas av föreningsstämman. Fastig-

hetsdomstolen vid Härnösands tingsrätt tillstyrker utredningens förslag

med de undantagen att beslutet om ändring av andelstalet bör fattas av

föreningsstämman och att de ändrade andelstalen inte får tillämpas förrän

registrering skett. Skogsstyrelsen påpekar bl.a. att det i mer komplicerade

fall föreligger stor risk för godtyckliga bedömningar när samfällighetens

styrelse skall tolka och tillämpa de i anläggningsbeslutet angivna före-

skrifterna. Lantmäterimyndigheten i Värmlands län och Riksförbundet

för enskild väghållning tillhör de remissinstanser som anser att styrelsens

beslut om ändrat andelstal inte bör få tillämpas innan registrering skett.

Villaägarnas Riksförbund anser att lantmäterimyndighetens registrering

bör betraktas som beslutet om ändring av andelstal.

Skälen för regeringens förslag: Automatisk anpassning av andels-

talen bygger på en i förväg bestämd norm som kan tillämpas vid

växlande förhållanden med avseende på fastighetsindelning och be-

byggelse. Behovet av automatisk anpassning av andelstalen för enskilda

vägar torde vara störst i tätbebyggda områden med ett stort antal fastig-

heter med heterogen sammansättning, t.ex. i småhusområden med

blandad åldersstruktur eller vid blandning av en- och flerfamiljshus. I

området kan vidare finnas insprängda fastigheter som används för

industri- eller handelsändamål eller små skogsskiften i yttergränsen av

området.

I praktiken används vissa normer för andelstal. Som exempel kan

nämnas att andelstalet för obebyggda fastigheter höjs från t.ex. 0,3 till

1 fr.o.m. det år då fastigheten blir bebyggd. Enligt en liknande modell

som ofta används vid vägförrättningar klassificeras fastigheterna med

hänsyn till användningssätt. För varje användningssätt bestäms olika

normtal för permanentbostäder, fritidsbostäder, jordbruks- resp.

skogsfastigheter. Normtalet kombinerat med en väglängd ger andelstalet.

Det finns alltså modeller för olika förhållanden som har visat sig fungera

bra och har stor acceptans hos delägarna.

De andelstal som bestäms vid förrättningen är en funktion av flera

olika förhållanden. Ofta är det möjligt att vid en anläggningsförrättning

konstatera hur andelstalet för en fastighet skall ändras t.ex. när ett hus

uppförs på en obebyggd tomt eller vid övergång från fritidsboende till

åretruntboende. Om det redan i anläggningsbeslutet ges föreskrifter om

vilket andelstal som skall gälla om förhållandena ändras på visst sätt kan

regeringen inte se något hinder mot att, när förändringen inträffar, sam-

fälligheten får möjlighet att fatta beslut i saken utan att någon ompröv-

ningsförrättning behöver hållas.

En modell som den skisserade måste bygga på att det skall vara fråga

om förändringar anknutna till fastighetens användningssätt oberoende av

ägarförhållande. Det måste vidare vara fråga om stadigvarande föränd-

ringar. Dessutom bör gälla att anläggningen förvaltas av en samfällig-

hetsförening. Befogenheten att pröva om förhållandena har ändrats på det

sätt som anges i anläggningsbeslutet innebär i praktiken endast verk-

ställighet av lantmäterimyndighetens tidigare meddelade föreskrifter.

Tillräckliga skäl att underställa beslutet föreningsstämman kan därför

inte anses föreligga utan beslutet bör kunna fattas av styrelsen för sam-

fällighetsföreningen. Ändringen genomförs då genom att styrelsen till-

lämpar det nya andelstalet vid upprättandet av debiteringslängden.

Styrelsen skall underrätta berörda fastighetsägare och lantmäterimyn-

digheten om beslutet. Genom registrering av beslutet hos myndigheten

kan intressenter, t.ex. spekulanter på fastigheten, få upplysning om att ett

ändrat andelstal kommer att tillämpas vid nästa uttaxering. Registrering

bör vara en förutsättning för att beslutet skall få tillämpas.

Bestämmelsen innebär att förvaltningsuppgift överlämnas till styrel-

sen. Såsom redan tidigare påpekats inskränker sig styrelsens befogenhet

härvidlag i princip enbart till ett konstaterande av att de ändrade för-

hållanden som angetts i anläggningsbeslutet inträffat. Det finns därför

inte tillräcklig anledning att medge att beslutet får överklagas. Den som

är missnöjd med det nya andelstalet och den därav föranledda ändrade

uttaxeringen bör i stället få väcka talan mot föreningen hos fastighets-

domstolen enligt 46 § lagen (1973:1150) om förvaltning av samfällig-

heter (SFL), dvs. på samma sätt som annars gäller när någon är missnöjd

med uttaxering.

Regeringen föreslår att bestämmelser enligt det anförda införs i en ny

24 a §.

9.3 Slitageersättning vid tillfälligt ökad användning

Regeringens förslag: Ägare av fastighet som deltar i en gemensam-

hetsanläggning som avser väg och som tillfälligt använder anläggningen i

väsentligt större omfattning än som får anses svara mot fastighetens an-

delstal för driftkostnaderna, skall utge skälig ersättning till samfällig-

heten för uppkomna merkostnader i anledning av den ökade använd-

ningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid Falu tingsrätt, Fastig-

hetsdomstolen vid Vänersborgs tingsrätt och Fastighetsdomstolen vid

Härnösands tingsrätt anser att det bör anges att den föreslagna ersätt-

ningsskyldigheten skall bestämmas till skäliga merkostnader.

Skälen för regeringens förslag: Det förekommer att en fastighet som

ingår i en vägförening eller en gemensamhetsanläggning för vägar har

behov av att tillfälligt använda vägen i större utsträckning än som svarar

mot fastighetens andelstal. Som exempel kan nämnas pågående bygg-

nadsarbeten på fastigheten eller ett vägbygge som medför behov av tunga

transporter. En större skogsavverkning kan tillfälligt belasta vägarna i

avsevärt större omfattning än normalt. Tillfällig uthyrning av en jord-

bruksfastighets ekonomibyggnader som lager- eller industrilokaler före-

kommer. Frågan kan också bli aktuell när en ny näringsverksamhet

startar, t.ex. en verkstad, affär eller restaurant som genererar ökad trafik,

och man inte kan säga säkert hur varaktig den nya verksamheten blir.

Varken EVL, bortsett från skogsvägar, eller AL ger möjlighet att ta ut

ersättning av de fastigheter som deltar i väganläggningen och tillfälligt

använder vägen i större omfattning än som svarar mot fastighetens an-

delstal. Frågan om denna form av slitageersättning bör kunna tas ut eller

inte har behandlats tidigare. Vägutredningen föreslog som komplement

till bestämmelserna om kostnadsfördelningen en bestämmelse om sär-

skild ersättning i vissa fall för fastighet som ingår i en vägförening. Av-

sikten var att öppna en möjlighet att genom särskild ersättning täcka

merkostnader när en fastighet tillfälligt har ett ökat behov av vägarna

(SOU 1977:12 s. 33, 198 och 199). Även Väghållningsutredningen före-

slog en liknande bestämmelse.

I praktiken kan det i vissa fall vara svårt att exakt avgöra när en väg

används i större omfattning än som svarar mot fastighets andelstal för

driftkostnaderna, eftersom beräkningsunderlaget för bestämmandet av

andelstalet sällan redovisas. Dessutom ligger det i sakens natur att den

faktiska användningen varierar i tiden i jämförelse med den beräknade

användningen. Regeringen anser ändå att det i vissa fall, såsom t.ex. i

ovan angivna situationer, är rimligt att ersättning skall kunna utgå utöver

det fastställda andelstalet. Ersättningen bör dock begränsas till fall där

vägen används i väsentligt större omfattning än som får anses svara mot

fastighetens andel av driftkostnaderna. En sådan bestämmelse bör skapa

förutsättningar för att komma till rätta med de problem som uppkommer

när den tillfälligt ändrade användningen leder till ett onormalt slitage

eller skador på vägen.

Regeringen föreslår därför att en ny bestämmelse införs i AL som

innebär att om en fastighet som deltar i en gemensamhetsanläggning till-

fälligt använder vägen i väsentligt större omfattning än vad som får anses

svara mot fastighetens andelstal, är fastighetens ägare skyldig att ersätta

samfälligheten de kostnader som uppkommer till följd av den ändrade

användningen. Ersättningsskyldigheten är således begränsad till mer-

kostnaderna och den bör bestämmas efter en skälighetsbedömning i varje

enskilt fall.

9.4 Omprövning vid fastighetsbildning

Regeringens förslag: Lantmäterimyndigheten ges befogenhet att i sam-

band med fastighetsbildningsförrättning besluta att en nybildad eller om-

bildad fastighet skall anslutas till befintlig gemensamhetsanläggning .

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna som yttrat sig över

frågan har motsatt sig förslaget. Vissa, såsom Vägverket, efterlyser vid-

gade möjligheter att träffa överenskommelser vid ändrade förhållanden.

Skälen för regeringens förslag: En anläggningsfråga kan prövas

gemensamt med en fastighetsbildningsåtgärd. Anläggningsbeslutet får då

tas upp i fastighetsbildningsbeslutet, 24 § tredje stycket AL. I vissa fall

får lantmäterimyndigheten i samband med en fastighetsbildningsförrätt-

ning förordna om prövning enligt AL, 9 kap. 1 § tredje stycket och 7 §

andra stycket fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL). Någon bestäm-

melse om att även omprövning får ske i motsvarande situationer finns

emellertid inte, bortsett från det fallet att en fastighet som är ansluten till

en gemensamhetsanläggning delas. Fastighetens skyldigheter mot övriga

delägare får då enligt 42 § fördelas genom beslut vid fastighetsbildnings-

förrättningen. Fördelningen har karaktär av provisorium och skall inte

räknas med vid prövningen av om ändrade förhållanden inträtt.

Vid avstyckning av en fastighet kan det visa sig att den avstyckade

delen har behov av att delta i en gemensamhetsanläggning som

stamfastigheten inte varit ansluten till. Motsvarande behov kan visa sig i

samband med klyvning eller fastighetsreglering. Anslutning av den nya

fastigheten kan då ske antingen efter överenskommelse enligt 43 § AL

eller, om en sådan inte träffas, efter en särskild omprövningsförrättning

om någon begär en sådan. I praktiken händer tämligen ofta att frågan om

fastighetens anslutning inte blir föremål för vare sig godkänd överens-

kommelse eller beslut. Formellt har då den nya fastigheten inte någon rätt

att använda anläggningen.

Såväl från handläggningssynpunkt som från synpunkten av ordning

och reda i fastighetsförhållandena skulle det vara en fördel, om lantmäte-

rimyndigheten var skyldig att i samband med fastighetsbildningsförrätt-

ningen också ta upp frågan om anslutning till prövning. Anslutningen i

och för sig innebär i allmänhet inte någon ökad belastning på övriga del-

ägare, varför dessa kan representeras av samfällighetsföreningen genom

dess styrelse (jfr avsnitt 13). Finner lantmäterimyndigheten att fastig-

heten skall anslutas skall den också bestämma andelstal och eventuell

ersättning enligt 37 § första stycket.

Problem kan emellertid uppkomma när det gäller att bestämma an-

delstal. Föreningen kanske inte har något väl fungerande system för an-

delstalen och det kan visa sig att det av den anledningen inte går att sätta

ett rättvist andelstal för den nytillträdande fastigheten. Kan andelstal inte

bestämmas i samband med fastighetsbildningsförrättningen, bör beslut

om anslutning inte heller meddelas i det sammanhanget. Kan inte någon

överenskommelse träffas och godkännas, får i stället delägarna eller

någon av dem ta initiativ till en omprövning av andelstalen. Beslut om

anslutning och andelstal för den nya fastigheten kan då fattas i samband

med omprövningsförrättningen.

I enlighet härmed föreslår regeringen att en ny bestämmelse, om rätt

för lantmäterimyndigheten att i samband med fastighetsbildningsförrätt-

ning besluta om anslutning m.m., tas upp i AL. Som framgått bör be-

stämmelsen innefatta en befogenhet, inte en skyldighet.

10 Rättighetsupplåtelser

10.1 Allmänt

Lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) reglerar frågor om rätt till

väg och väghållning avseende sådana enskilda vägar som är till nytta för

en eller flera fastigheter oavsett om vägbehovet är av stadigvarande eller

tillfällig karaktär. Anläggningslagen (1973:1149, AL) däremot reglerar

frågor om inrättande av anläggningar som är gemensamma för flera

fastigheter och för ändamål av stadigvarande betydelse. Om särskilda

skäl föreligger kan emellertid en fastighet anslutas till en gemensam-

hetsanläggning som avser väg utan hinder av att anläggningen tillgodoser

endast ett tillfälligt behov, 47 § AL.

Enligt 77 § EVL har en fastighet som inte ingår i en vägförening men

ändå har nytta av en vägförenings väg rätt att använda vägen mot att den

betalar en årlig avgift i förskott, s.k. slitageersättning. Någon mot-

svarande bestämmelse finns inte i AL. Den lagen utgår från att rätt för

enstaka fastigheter att använda annans fastighet för väg eller annan an-

läggning i första hand bör upplåtas enligt reglerna om bildande av servi-

tut i 14 kap. jordabalken och 7 kap. fastighetsbildningslagen (1970:988,

FBL) (prop. 1973:160 s. 143). Servitut kan inte upplåtas för tillfälliga

behov. AL innehåller därför i 50 § en särbestämmelse som medger att

rätt kan upplåtas för fastighet att använda väg som inte tillhör fastigheten,

dock endast för tillfälliga behov. Stadigvarande vägbehov för en enstaka

fastighet kan i viss utsträckning tillgodoses genom upplåtelse av rätt att

bygga väg över annan fastighet, 49 § AL. I övrigt utgår AL från att väg-

behovet skall tillgodoses genom bildandet av eller anslutning till en

gemensamhetsanläggning.

En uppfattning är att rättighetsupplåtelser enligt 77 § EVL mot slitage-

ersättning är vanligast i de situationer där t.ex. en jordbruksfastighet som

inte ingår i vägföreningen har behov av att använda vägföreningens väg

för transporter vid tillfällig skogsavverkning eller när en byggnads-

entreprenör schaktar stora massor eller i övrigt har omfattande trans-

porter under en begränsad tid. Vägföreningen och den ersättnings-

skyldige kommer överens om att vägen skall avsynas av en utomstående

bedömare både före och efter användandet. Först därefter betalas slitage-

ersättningen eller återställs vägen i det skick den var när den togs i

anspråk.

Väghållningsutredningen ansåg att de situationer som omfattades av

77 § EVL i allmänhet kunde klaras genom anslutning och fastställande

av andelstal enligt 15 § andra stycket AL, under förutsättning att fastig-

heten ligger inom båtnadsområdet för den aktuella vägen (SOU 1987:26

s. 51).

När nu EVL skall upphävas finns det anledning att på nytt överväga

om rättighetsupplåtelser för vägar i större utsträckning än nu skulle

kunna vara ett alternativ till anslutning och därmed om de möjligheter till

sådana upplåtelser som AL medger svarar mot de aktuella behoven.

10.2 Rätt att använda befintlig väg för stadigvarande behov

Regeringens förslag: AL kompletteras med en bestämmelse inne-

bärande att det i vissa fall, för att tillgodose fastighets behov av väg, kan

upplåtas en rätt för fastigheten att även använda befintlig väg, oavsett om

den går över annans fastighet eller ingår i en gemensamhetsanläggning.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Lantmäteriverket ifrågasätter om inte ersätt-

ningen bör bestämmas med stöd av 13 § AL i fråga om alla upplåtelser

enligt 49 § AL. Lantmäterimyndigheten i Älvsborgs län och Lantmäte-

rimyndigheten i Värmlands län tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Upplåtelse enligt 49 § AL för såväl

tillfälliga som stadigvarande behov avser rätten att bygga väg över annan

fastighet när vägen är av betydelse för en enstaka fastighet och vägbe-

hovet därför inte kan tillgodoses genom en gemensamhetsanläggning.

Avgränsningen mellan servitutsreglerna och 49 § AL är tänkt att

fungera så att servitut enligt 7 kap. 2 § FBL används för att upplåta rätt

att bygga väg när det sker i samband med en fastighetsbildningsåtgärd,

t.ex. en avstyckning, och 49 § AL när det redan finns en tomt och det

behövs en väg. I praktiken är det vanligast att rättighetsupplåtelser av-

seende redan befintliga vägar upplåts med servitut enligt FBL. 49 § AL

används inte särskilt ofta i sådana fall som den avser att reglera utan för

rättighetsupplåtelser avseende befintlig väg, som av någon anledning

saknar betydelse för annan fastighet.

En svaghet med 49 § AL är att den rätt som upplåts i princip utesluter

att ägaren till den belastade fastigheten eller andra som kan ha intresse av

det använder den väg som den härskande fastigheten bygger. Det kan

vidare diskuteras om den begränsning som ligger i att en upplåtelse enligt

50 § endast får avse tillfälliga behov är motiverad i alla situationer. Del-

tagande i en gemensamhetsanläggning bör visserligen vara huvudregel

för att lösa flera fastigheters gemensamma vägbehov. Det kan emellertid

ifrågasättas om det alltid är mest ändamålsenligt att bilda en gemensam-

hetsanläggning när två eller flera fastigheter har behov av gemensam

väg. Praktiska erfarenheter visar att skyldigheter mellan fastigheterna i

enklare fall inte alltid behöver regleras. I förrättningsbeslut bör sålunda

inte regleras mer än vad förhållandena kräver och parterna begär. Skulle

problem uppstå kan ju parterna alltid komma tillbaka och få frågan

reglerad efter en ny förrättning.

Även andra särskilda skäl kan göra det lämpligare att en rätt till väg

upplåts i stället för att en fastighet ansluts till en gemensamhetsanlägg-

ning, bl.a. i det fallet när behovet är stadigvarande men av mindre om-

fattning eller sporadiskt. Med detta avses att behovet gäller en mycket

kort vägsträcka eller en enstaka väg i ett större vägsystem resp. när väg-

behovet uppstår sällan, kanske bara ett fåtal gånger om året. För en

fastighet som ligger helt nära allmän väg och endast använder några

meter av en viss väg kan, om förhållandena i övrigt inte motiverar att

fastigheten skall anslutas, det vara lämpligare att rätt till vägen upplåts.

Sporadisk användning kan exemplifieras med att en jordbruksfastighet

har behov av att använda vägen en kortare tid varje år, t.ex. i samband

med skörden. Även i det fallet kan det vara lämpligare med en rättighets-

upplåtelse än att fastigheten ansluts. Regeringen föreslår därför att 49 §

kompletteras med bestämmelser som genom rättighetsupplåtelse gör det

möjligt inte bara att bygga väg över annans fastighet utan också att an-

vända befintlig väg, oavsett om den går över annans fastighet eller ingår i

en gemensamhetsanläggning. Förutsättningen bör vara att en sådan upp-

låtelse av särskilda skäl är lämpligare än att bilda en gemensamhetsan-

läggning eller att ansluta fastigheten till en redan bildad gemensam-

hetsanläggning.

En begränsning bör vara att upplåtelse inte får ske om den medför

synnerligt men, t.ex. genom att näringsverksamhet allvarligt försvåras,

för den upplåtande fastigheten eller för annan fastighet som har rätt att

använda vägen. Normalt sett torde en rättighetsupplåtelse inte innebära

en påtagligt försämrad situation, men det kan inte uteslutas att det någon

gång blir så.

Enligt nu gällande bestämmelse i 49 § AL, om upplåtelse av rätt att

bygga väg över annans fastighet, bestäms ersättningen med utgångs-

punkt från det utrymme som upplåts. Vid upplåtelse av rätt att använda

befintlig väg bör ersättningen i stället bestämmas efter vad som är skäligt

med hänsyn till det slitage av vägbanan som beräknas uppkomma, se

vidare avsnitt 10.3.

I förarbetena till AL uttalas att det bör vara möjligt att vid fristående

fastighetsreglering bilda servitut till förmån för flera fastigheter om det

inte föreligger något aktuellt behov av att samtidigt lösa frågan om ut-

förande och drift av anläggningen på servitutsområdet (prop. 1973:160

s. 207). Med regeringens förslag blir det möjligt att upplåta rätt att an-

vända en befintlig väg för fler än en fastighet om det inte finns ett behov

att reglera skyldigheter. 7 kap. 2 § FBL och 49 § AL kommer därför att

kunna användas parallellt. Dubbla regelsystem bör normalt undvikas men

fördelarna med att samtidigt som en gemensamhetsanläggning bildas

kunna lösa t.ex. en utfartsfråga med samma regelsystem överväger enligt

vår uppfattning nackdelarna.

10.3 Rättighetsupplåtelse till samfällighetsförening

Regeringens förslag: I vissa fall skall rätt att använda väg kunna upp-

låtas till förmån för samfällighetsförening.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid Falu tingsrätt och

Fastighetsdomstolen vid Vänersborgs tingsrätt påpekar bl.a. att frågan

om sakägarkretsen i vissa fall kan komma att framstå som oklar. Väg-

verket tillstyrker förslaget. Även Lantmäteriverket tillstyrker förslaget

men påpekar att det av motiven bör framgå att om årlig ersättning be-

slutas beloppen kan värdesäkras genom uppräkning med konsument-

prisindex.

Skälen för regeringens förslag: Förutsättningarna för en rättighets-

upplåtelse till en samfällighetsförening bör vara att det är av väsentlig

betydelse för delägarfastigheterna att använda vägen och att det av sär-

skilda skäl är lämpligare med en rättighetsupplåtelse än med en anslut-

ning till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i. En sådan

rättighetsupplåtelse som nu avses lär i de flesta fall komma upp i sam-

band med inrättandet av gemensamhetsanläggningen och bildandet av

den samfällighetsförening som rättigheten skall tillkomma. Rättigheten

upplåts inte till de enskilda fastigheterna i gemensamhetsanläggningen

utan till den samfällighetsförening som förvaltar anläggningen. Det är

alltså endast vid föreningsförvaltning som saken kan bli aktuell. I de fall

frågan kommer upp vid annan tidpunkt än vid bildandet bör samfällig-

hetsföreningen vara sakägare och företrädas av föreningens styrelse vid

den förrättning där frågan om rättigheten prövas.

Upplåtelse till en samfällighetsförening av rätt till väg bör som angetts

tidigare ske endast om det av särskilda skäl är lämpligare än att ansluta

fastigheterna till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i. Det

förhållandet att det till äventyrs är krångligare att i stället ansluta fastig-

heterna vid en förrättning eller genom överenskommelse enligt 43 §

bör inte ses som särskilda skäl att välja rättighetsupplåtelse framför

anslutning. Som ett sådant skäl bör inte heller ses att det blir mer kom-

plicerat att förvalta gemensamhetsanläggningen. Alternativet med rättig-

hetsupplåtelse bör väljas när fastigheternas behov visserligen är stadig-

varande men avser endast en liten del av den andra anläggningen. I den

situationen kan man utgå från att den aktuella vägdelen kommer att till-

godose behovet utan att fastigheterna har något inflytande på

väghållningen i den upplåtande föreningen. Det blir i sista hand en fråga

för rättstillämpningen att avgöra när särskilda skäl föreligger som gör det

lämpligare att upplåta en rätt till samfällighetsföreningen än att ansluta

fastigheterna till den gemensamhetsanläggning som vägen ingår i.

Om det inte är fråga om ett onormalt stort slitage innebär rättighets-

upplåtelsen ingen ytterligare belastning för de fastigheter som ingår i den

upplåtande samfälligheten. I normalfallet bör därför fastigheterna i den

upplåtande samfälligheten kunna företrädas av samfällighetsföreningen

vid förrättningen (jfr avsnitt 13).

Ersättningen bör bestämmas efter en skälighetsbedömning främst med

utgångspunkt från det slitage av vägbanan som beräknas uppkomma. Den

ersättning som skall utgå för rättighetsupplåtelsen liksom hur ersätt-

ningen skall betalas, på en gång eller årligen i förskott, bör bestämmas

vid förrättningen. Om det tillkommer fastigheter blir dessa automatiskt

delaktiga i den upplåtna rättigheten. Vid större ändringar kan ersätt-

ningen för upplåtelsen behöva omprövas enligt 35 § AL.

Samfällighetsföreningen svarar för betalningen av ersättningen till den

upplåtande samfälligheten. Ersättningen blir en kostnad bland andra

kostnader för förstnämnda förening och fördelas mellan medlemmarna i

förhållande till andelstalen för drift.

11 Verkställighet av förrättningsbeslut

Regeringens förslag: Lantmäterimyndigheten skall kunna förordna

syssloman för att genomföra ett anläggningsbeslut när styrelsen eller del-

ägarna inte vidtar åtgärder för att anläggning kommer till stånd.

Utredningens förslag: Regeringens förslag innehåller en bestämmelse

om att det i förordnandet för sysslomannen skall anges den tid inom

vilken denne skall genomföra anläggningsbeslutet. I övrigt överens-

stämmer utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid Falu tingsrätt, Fastig-

hetsdomstolen vid Härnösands tingsrätt och Riksförbundet för enskild

väghållning påpekar att en anledning till att en anläggning inte genom-

förs kan vara att den på grund av ändrade förutsättningar mist sin ur-

sprungliga betydelse och efterlyser därför en bestämmelse om att det vid

prövning av frågan även skall göras en tillåtlighets- och aktualitetsbe-

dömning. Lantmäteriverket tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Om en vägförening underlåter att

bygga eller underhålla någon av föreningens vägar eller fullgöra vinter-

väghållning kan länsstyrelsen enligt 87 § första stycket lagen (1939:608)

om enskilda vägar (EVL) förelägga föreningen att inom viss tid vidta

erforderliga åtgärder.

Följer inte vägföreningen föreläggandet, kan länsstyrelsen verkställa

åtgärderna på föreningens bekostnad.

Anläggningslagen (1973:1149, AL) innehåller inte några bestämmelser

motsvarande de i 87 § EVL. Av 33 § AL framgår att om en gemensam-

hetsanläggning inte utförts inom den tid som bestämts i beslutet är an-

läggningsbeslutet förfallet. Detsamma gäller om ersättning för upplåtelse

eller inlösen inte har betalats inom ett år från det att ersättningsbeslutet

vann laga kraft och ingen som tillerkänts ersättning har begärt verk-

ställighet av beslutet. Lantmäterimyndigheten kan dock, om särskilda

skäl föreligger, besluta om förlängning av tiden. Avsikten med den be-

fogenheten är i första hand att undvika problem när ett anläggningsbeslut

och ett fastighetsbildningsbeslut har samband med varandra. Myndig-

heten anses ha befogenhet att självmant besluta om förlängning, jfr prop.

1973:160 s. 251.

Enligt 31 § lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL)

får länsstyrelsen, om skäl därtill föreligger, förordna att styrelsen för en

samfällighetsförening skall bestå av fler ledamöter än som anges i stad-

garna. Vidare får länsstyrelsen i föreningsstämmans ställe utse en, eller

om det finns synnerliga skäl, flera ledamöter. Dessa befogenheter bör

enligt förarbetena utövas i fall då samfällighetens förvaltning berör

väsentliga allmänna intressen och det kan befaras att dessa inte i till-

räcklig mån blir beaktade. Länsstyrelsen bör inte ingripa av hänsyn till

enskilda intressen annat än undantagsvis, t.ex. då en behörig styrelse

finns men denna på grund av djupgående och stadigvarande menings-

skiljaktigheter eller av annan anledning saknar förmåga att effektivt till-

varata medlemmarnas angelägenheter, prop. 1973:160 s. 426 och 427.

Synnerliga skäl att utse flera styrelseledamöter kan vara att gemensam-

hetsanläggningen inrättats mot en enig sakägaropinion enligt 7 § andra

stycket AL och verkställigheten av beslutet måste kunna tryggas genom

att en handlingskraftig styrelse tillsätts, jämför nämnda prop. s. 573, 574

och 604.

Det bör i sammanhanget också nämnas att länsstyrelsen enligt 33 §

SFL kan förordna syssloman om föreningens styrelse inte är beslutför.

Om det inte finns några andra styrelseledamöter, handhar sysslomannen

ensam föreningens angelägenheter och företräder föreningen som

styrelse.

Det kan alltså konstateras att SFL ger vissa möjligheter att framtvinga

verkställighet av ett anläggningsbeslut genom ändrade majoritetsför-

hållanden i styrelsen men att dessa möjligheter inte anses böra tillgripas

annat än om behovet av anläggningen är synnerligen angeläget. Detta

anses vara fallet om anläggningen är förutsatt i en plan eller har samband

med ett saneringsföretag. Planmyndigheternas uppfattning om behovet av

anläggningen bör tillmätas stor och som regel avgörande betydelse, prop.

1973:160 s. 194. I andra fall än då allmänna intressen berörs torde till-

sättandet av flera styrelseledamöter i en samfällighetsförening inte vara

en framkomlig väg för att åstadkomma verkställighet av ett anläggnings-

beslut.

Enligt regeringens uppfattning är möjligheterna att genomföra ett an-

läggningsbeslut i fall då föreningens styrelse är ovillig alltför begränsade.

Visserligen finns det anledning till försiktighet när det gäller att tvinga

fram verkställighet av beslut på ett område som i princip är föremål för

avtalsfrihet. Man måste emellertid utgå från att anläggningsbeslutet har

tillkommit därför att delägarna har behov av anläggningen, låt vara i

varierande grad. I förhållande till de delägare som har ett starkt intresse

av anläggningen ter det sig obilligt att anläggningsbeslutet i praktiken

kan komma att förfalla därför att en majoritet av delägarna är emot. Varje

delägare bör kunna kräva att ett beslut som fattats efter en prövning av de

i AL angivna kriterierna och i ett förfarande där alla intressenter fått

komma till tals också blir genomfört.

Regeringen föreslår därför att det i AL införs bestämmelser som inne-

bär att en syssloman kan förordnas för att genomföra anläggningsbeslutet

när styrelsen eller delägarna inte vidtar tillräckliga åtgärder för genom-

förande och det följaktligen finns risk för att anläggningsbeslutet

kommer att förfalla. Förutsättningen för ett förordnande bör sålunda vara

att det skäligen kan befaras att anläggningen inte kommer att utföras

inom den tid som bestämts i beslutet eller i beslut om förlängd tid enligt

33 § tredje stycket AL. I förordnandet till sysslomannen skall anges den

tid inom vilken anläggningsbeslutet skall vara genomfört. Denna tid bör,

om särskilda skäl föreligger, kunna förlängas. Däremot anser regeringen

att det saknas skäl att införa någon bestämmelse motsvarande den möj-

lighet som finns enligt 87 § EVL att förordna syssloman om anlägg-

ningen inte drivs eller underhålls på ett tillfredsställande sätt. Är del-

ägarna missnöjda med hur styrelsen fullgör den uppgiften, får möjlig-

heten att på årsstämman byta ut styrelsen anses tillräcklig.

Det sagda tar närmast sikte på föreningsförvaltning enligt SFL. Om vid

delägarförvaltning delägarna inte är överens om att genomföra anlägg-

ningsbeslutet, torde en övergång till föreningsförvaltning ligga närmast

till hands. Det kan emellertid inte uteslutas att det någon gång räcker med

att syssloman förordnas, t.ex. om delägarna anser sig kunna komma

överens i fortsättningen sedan väl huvudfrågan är avklarad. Möjligheten

att begära syssloman bör därför inte reserveras till fall av föreningsför-

valtning.

Rätten att begära förordnande av syssloman bör tillkomma samma

krets som enligt 18 § AL har rätt att begära förrättning. Det innebär att

inte bara enskilda fastighetsägare utan även t.ex. kommunen och

länsstyrelsen i vissa fall kan begära syssloman. När det gäller allmänna

intressen kommer alltså möjligheten att begära syssloman att stå till buds

vid sidan av möjligheten att säkra styrelsemajoritet enligt 31 § SFL.

Sysslomannens uppgift är emellertid begränsad till genomförande av an-

läggningsbeslutet medan 31 § SFL även täcker förvaltningen av anlägg-

ningen.

När det gäller frågan vem som skall utse syssloman står valet mellan

länsstyrelsen och lantmäterimyndigheten. Mot länsstyrelsen talar dels att

uppgifter av det slaget alltmer kommit att frångå länsstyrelsen och att,

sedan överlantmätarmyndigheten avskaffats, någon egentlig kompetens i

lantmäteri- och fastighetsbildningsfrågor inte längre finns kvar där. Mot

lantmäterimyndigheten talar i någon mån att det kan uppfattas som

olämpligt att samma myndighet som har meddelat anläggningsbeslutet

även får med verkställigheten att göra. För lantmäterimyndigheten talar

främst fördelen med att sysslomannen förordnas av en myndighet som

vet vari svårigheterna består och vilka hinder som skall övervinnas. Den

myndigheten torde därför vara bäst lämpad att avgöra vilka kvalifikatio-

ner sysslomannen bör ha för att kunna lösa sin uppgift i det enskilda

fallet. Regeringen föreslår därför att sysslomannen i dessa fall förordnas

av lantmäterimyndigheten.

En begäran om syssloman som framställts i rätt tid av någon som är

behörig bör få den verkan att anläggningsbeslutet tills vidare inte för-

faller. Avslås framställningen, bör detta medföra att anläggningsbeslutet

förfaller när tiden för utförande av anläggningen har gått ut. Ett beslut

om avslag bör emellertid kunna överklagas till fastighetsdomstolen. För

att inte möjligheten till överklagande skall bli illusorisk bör anläggnings-

beslutet förfalla först när avslagsbeslutet har vunnit laga kraft.

Beträffande sysslomannens kvalifikationer kan förutses att uppgifterna

i första hand torde komma att avse frågor om upphandling och ekonomi.

Han eller hon bör därför vara förtrogen med sådana frågor och bör också

ha kunskaper om den typ av anläggning som det är fråga om. Behovet av

viss kompetens torde emellertid komma att växla från fall till fall.

Ersättningen till sysslomannen bör bestämmas av lantmäterimyndig-

heten för fördelning mellan delägarna. Andelstalen för anläggningens

utförande bör vara vägledande. Betalas inte ersättning enligt vad myn-

digheten bestämt, bör beloppet kunna tas ut hos delägarna enligt be-

stämmelserna i utsökningsbalken (jfr 3 kap. 1 § första stycket 7 nämnda

balk).

12 Trafiksäkerhetsbestämmelser

Regeringens förslag: Väghållningsmyndighet får förordna att trafik-

säkerhetsbestämmelserna i väglagen i tillämpliga delar skall gälla även

beträffande enskilda vägar.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Ut-

redningen har emellertid till skillnad från regeringens förslag föreslagit

att aktuella trafiksäkerhetsbestämmelser tas upp i anläggningslagen.

Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre Norrland, Länsstyrelsen i

Västernorrlands län, Lantmäteriverket och Plan- och Byggutredningen

anser att det är mindre lämpligt att ta upp trafiksäkerhetsbestämmelserna

i anläggningslagen och föreslår i stället att en hänvisning görs till väg-

lagens bestämmelser. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser bl.a. att det

inte kan vara rimligt att staten skall engageras i frågor om siktröjning

m.m. och dessutom tvingas stå för kostnaderna. Vägverket har tillstyrkt

förslaget. Länsstyrelserna i Skaraborgs-, Jämtlands- och Norrbottens län

har avstyrkt förslaget såvitt avser överflyttningen av ansvaret för regler-

nas tillämpning från länsstyrelserna till Vägverkets väg- och trafikregio-

ner.

12.1 Allmänt

Bestämmelser till främjande av trafiksäkerheten finns i 5 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar (EVL). Enligt 100 och 101 §§ EVL kan

länsstyrelsen förordna om förbud mot trafikfarliga anläggningar inom en

tolvmeterszon från vägbanans mitt resp. ge föreläggande om att ta bort

befintliga trafikfarliga anordningar. Trafiksäkerhetsbestämmelserna

gäller enligt 1 § fjärde stycket EVL inte inom områden med detaljplan.

Det bör observeras att till skillnad från regleringen i väglagen (1971:948,

VägL) bestämmelserna inte är generellt tillämpliga utan det krävs att

länsstyrelsen förordnar att de skall gälla för en viss enskild väg eller del

av en sådan väg.

Vid anläggningslagens (1973:1149, AL) tillkomst lämnades trafik-

säkerhetsbestämmelserna i 5 kap. EVL orubbade. I förarbetena till AL

angavs att dessa hade en så utpräglat offentligrättslig karaktär att de

knappast hade sin rätta plats i den aktuella lagstiftningen och att bestäm-

melserna torde gälla oberoende av på vilket sätt den enskilda vägen hade

tillkommit (prop. 1973:160 s. 62 och 607). Ett par bestämmelser med

karaktär av ordnings- och säkerhetsföreskrifter infördes, nämligen 51 och

55 §§. I förarbetena uttrycktes dock en viss tveksamhet till bestämmel-

serna och deras placering. Bestämmelserna i 51 § AL om rätt att kvista

eller hugga bort träd och buskar torde i första hand syfta till att tillgodose

kravet på trafiksäkerhet och det kan därför göras gällande att frågan om

sådana rättigheter bör regleras i anslutning till de andra trafiksäkerhets-

frågor som rör enskilda vägar (prop. 1973:160 s. 285). 55 § AL reglerar

när enskild väg byggs så att den korsar annan trafikled. Bestämmelsen är

direkt överförd från 41 § EVL och infördes efter påpekanden från en

remissinstans om att fastighetsbildningsmyndigheten inte utan stöd av

lag eller författning torde kunna föreskriva i anläggningsbeslut att väg-

arbetet till viss del skall omhändertas av trafikleds förvaltning eller stå

under dess kontroll. I förarbetena förutsattes att frågan om den slutliga

utformningen och placeringen av behövliga föreskrifter närmare skulle

övervägas (prop. 1973:160 s. 278).

Vägutredningen ansåg att reglerna i 5 kap. EVL till skydd för trafik-

säkerheten skulle upphävas och föreslog att länsstyrelsen skulle få rätt att

förordna att vissa ordnings- och säkerhetsföreskrifter samt ersättnings-

regler liknande de i VägL blev tillämpliga på enskilda vägar med någor-

lunda betydande trafik. Därmed avsågs dels vägar med statsbidrag därför

att de är av betydelse för allmän samfärdsel, dels andra vägar av likartad

natur, t.ex vägar som får kommunala bidrag. Förslaget innebar en ut-

vidgning i förhållande till gällande bestämmelser i EVL.

Väghållningsutredningen ansåg det inte vara meningsfullt att göra

några sakliga ändringar i trafiksäkerhetsbestämmelserna innan en reform

av de materiella reglerna om enskilda vägar genomförts och föreslog där-

för att bestämmelserna i 5 kap. EVL skulle föras över till AL med enbart

redaktionella ändringar.

12.2 Behovet av trafiksäkerhetsbestämmelser för enskilda

vägar

I 3 kap. plan- och bygglagen (1987:10, PBL) finns de materiella reglerna

om egenskapskrav vid åtgärder på byggnader och andra anläggningar,

tomter, och allmänna platser som särskilt tar sikte på trafiksäkerheten. I

3 kap. 2 § anges att byggnader skall placeras och utformas så att de eller

deras avsedda användning bl.a. inte inverkar menligt på trafiksäkerheten.

Denna bestämmelse skall beaktas såväl vid utformningen av detaljplaner

som när bygglovpliktiga åtgärder prövas. Bestämmelsen reglerar ungefär

samma sak som 47 § VägL gör, varför den paragrafen har undantagits

från tillämpning inom områden med detaljplan och i fråga om åtgärder

för vilka bygglov krävs. Genom 3 kap. 14 § blir bl.a. föreskriften i 3 kap.

2 § tillämplig i fråga om sådana andra anläggningar än byggnader som

anges i 8 kap. 2 § första stycket. De fyra sista paragraferna i 3 kap. är

också av intresse i detta sammanhang. För tomter som tas i anspråk för

bebyggelse skall enligt 3 kap. 15 § första stycket 3 och 4 tillses att be-

tydande olägenheter för trafiken inte uppkommer och att det finns en

lämplig belägen utfart eller annan utgång från tomten samt anordningar

som medger nödvändiga transporter och tillgodoser kravet på framkom-

lighet för utryckningsfordon. I 3 kap. 17 § finns en kompletterande be-

stämmelse som innebär krav på att tomter, oavsett om de är bebyggda

eller inte, skall skötas så att betydande olägenheter inte uppkommer för

omgivningen och för trafiken och så att risken för olycksfall begränsas.

Med tomt avses mark som utgör en för bebyggelse avsedd enhet. Till

tomt hör den mark som upptas av bebyggelsen och sådan mark som

ligger i direkt anslutning till denna och som används eller behövs för att

bebyggelsen skall kunna användas för avsett ändamål (se prop. 1985/86:1

s. 517). Av 3 kap. 18 § framgår att i fråga om allmänna platser och om-

råden för andra anläggningar än byggnader skall vad som föreskrivs om

tomter i 15 17 §§ tillämpas i skälig utsträckning. Därmed avses att vissa

grundkrav, bl.a. de som gäller trafiksäkerheten, skall iakttas. Hänvis-

ningen till 17 § innebär att det kan ställas krav på skötsel och underhåll.

Byggnadsnämnden kan enligt 10 kap. 15 § PBL ingripa mot den som

underlåter att vidta sådana åtgärder som åligger honom enligt bestäm-

melserna i 3 kap. PBL eller enligt någon föreskrift som meddelats med

stöd av lagen. 10 kap. 17 § PBL ger dessutom byggnadsnämnden rätt att

inom område med detaljplan ingripa med föreläggande mot ägaren att ta

bort eller vidta annan åtgärd om en byggnad eller annan anläggning har

kommit att medföra stora olägenheter för trafiksäkerheten på grund av att

förhållandena har ändrats. Beträffande byggnader får föreläggande

meddelas endast om byggnaden kan flyttas utan svårighet eller är av

ringa värde. Byggnadsnämnden får också förelägga ägaren av en fastig-

het eller byggnad att anordna stängsel eller ändra utfart eller annan ut-

gång mot gator och vägar om det behövs med hänsyn till trafiksäker-

heten. Bestämmelserna i 10 kap. 17 § första och andra styckena har sam-

ordnats med 52 § resp. 40 § VägL för att undvika kompetenskonflikter

och dubbelprövning (se 52 § andra stycket och 42 § VägL).

Tillämpningen av trafiksäkerhetsbestämmelserna i PBL och avgräns-

ningen i förhållande till VägL:s bestämmelser är inte enbart knuten till att

det finns detaljplan utan även till om det krävs bygglov för den aktuella

åtgärden. I 8 kap. 1 och 2 §§ PBL finns generella bestämmelser om

bygglov för uppförande m.m. av byggnader resp. andra anläggningar. I

8 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser för områden med detaljplan.

Enligt punkten 2 i paragrafen krävs bygglov bl.a. för att sätta upp eller

väsentligt ändra skyltar eller ljusanordningar. 45, 46 och 47 §§ VägL och

100 § EVL reglerar i huvudsak motsvarande åtgärder. VägL:s bestäm-

melser är samordnade med PBL såtillvida att de gäller endast utanför

område med detaljplan och för byggnader, andra anläggningar, anord-

ningar eller åtgärder för vilka bygglov inte krävs. En del av de brister i

trafiksäkerhetshänseende som fanns i den äldre byggnadslagstiftningen är

numera åtgärdade genom bestämmelser i PBL. Bestämmelserna ger

emellertid fortfarande bättre skydd inom område med detaljplan än utan-

för sådant område. Möjligheten att se till att sikthindrande växtlighet röjs

torde vara begränsad i fråga om mark som inte faller in under tomtbe-

greppet, såvida det inte är fråga om allmän platsmark, dvs. område inom

plan. Regeringens uppfattning är därför att det nuvarande regelsystemet i

PBL inte i tillräcklig utsträckning tillgodoser trafiksäkerheten särskilt när

det gäller områden utanför detaljplan. Man bör ha i stort sett samma

regler för åtgärder som främjar trafiksäkerheten för enskilda vägar som

för allmänna vägar när förhållandena är jämförbara med avseende på

vägens beskaffenhet och trafikens karaktär. Någon skarp gräns från

trafiksäkerhetssynpunkt mellan allmänna vägar och enskilda vägar kan

inte alltid dras. På vissa enskilda vägar är trafiken av större omfattning än

på det minst trafikerade allmänna vägnätet. Trafiksäkerheten är ett ange-

läget allmänt intresse och vem som är väghållare bör inte vara avgörande

för vilka trafiksäkerhetsbestämmelser som skall gälla. På grund av att

enskilda vägar har så olika karaktär och fyller så vitt skilda syften är det

inte rimligt att för enskilda vägar ha generella regler på samma sätt som

för allmänna vägar. Regeringen anser därför att reglerna liksom för när-

varande i 5 kap. EVL måste utgå från det faktiska behovet och att syste-

met med ''''''''klassning'''''''' av vägar måste finnas kvar även i fortsättningen.

12.3 Ansvarig myndighet för trafiksäkerhetsfrågor rörande

enskilda vägar

Enligt EVL är det länsstyrelsen som formellt ansvarar för frågor som rör

trafiksäkerheten. När staten är väghållare för allmän väg enligt VägL är

det den till Vägverket hörande regionala förvaltning som regeringen be-

stämmer som är väghållningsmyndighet. Enligt 7 § vägkungörelsen

(1971:954) är Vägverkets väg- och trafikregion statlig väghållningsmyn-

dighet. Är kommunen väghållare för allmän väg är väghållningsmyndig-

het i stället den kommunala nämnd som kommunfullmäktige utser, t.ex.

gatu- eller tekniska nämnden. I andra fall är det kommunen genom bygg-

nadsnämnden.

Ansvaret i VägL för tillstånd till anslutning av enskild väg och till åt-

gärder inom vägområdet ligger på väghållningsmyndigheten. Däremot är

det länsstyrelsen som beträffande allmänna vägar ger tillstånd, meddelar

föreskrifter och förelägganden rörande åtgärder utanför vägområdet som

rör trafiksäkerheten.

I praktiken är det Vägverkets väg- och trafikregioner som har kun-

skapen om trafiksäkerhetsfrågor avseende EVL. Länsstyrelsens formella

ansvar överensstämmer inte med det faktiska ansvaret och med hur läns-

styrelsens roll har utvecklats. Regeringen anser att det är viktigt att den

myndighet som skall besluta om vilka enskilda vägar som bör omfattas

av trafiksäkerhetsbestämmelserna har lokalkännedom men också för-

måga att tillämpa bestämmelserna på ett enhetligt sätt. Vägverket har

sektorsansvaret för trafiksäkerheten för såväl allmänna som enskilda

vägar. De regionala förvaltningarna har kunskap om vägnätet genom att

de handlägger den statliga bidragsgivningen. Regeringen anser att de

statliga väghållningsmyndigheterna, dvs. Vägverkets väg- och

trafikregioner, är mest lämpade att besluta om trafiksäkerheten.

12.4 Ersättning för inskränkningar

I VägL svarar staten om inte kommunen är väghållare för den er-

sättning som kan bli aktuell när en fastighet drabbas av inskränkningar

till följd av trafiksäkerhetsbestämmelserna. Detsamma gäller enligt EVL.

Regeringen anser att den nuvarande ordningen bör behållas.

12.5 Lagtekniska överväganden

Utredningen har diskuterat frågan om var trafiksäkerhetsbestämmelserna

för enskilda vägar lämpligen bör placeras och slutligen förordat att be-

stämmelserna tas upp i AL. Enligt utredningen skulle en lösning som

innebär att man i AL enbart hänvisar till att trafiksäkerhetsbestämmel-

serna i väglagen skall gälla i tillämpliga delar sannolikt göra tillämp-

ningen mer komplicerad.

Regeringen anser dock, i likhet med flera av remissinstanserna, att

övervägande skäl talar emot att ta upp bestämmelserna i AL. AL är i

första hand en lagstiftning för samverkan mellan fastigheter. Utredning-

ens förslag skulle innebära att ett ganska omfattande regelsystem skulle

tillföras AL, vilket ger AL en viss slagsida mot andra regler än sådana

som avser fastighetssamverkan, särskilt som det kan förutses att bestäm-

melserna inte kommer att tillämpas så ofta. Regeringen föreslår därför i

stället att det i AL införs en bestämmelse som hänvisar till de relevanta

trafiksäkerhetsbestämmelserna i väglagen.

13 Samfällighetsföreningens ställning vid ompröv-

ningsförrättning

Regeringens förslag: Vid omprövningsförrättning av enklare beskaffen-

het som avser fastighets delaktighet i samfällighet eller ändring av

fastighets andelstal företräder föreningen de övriga delägarna vid för-

rättningen.

Utredningens förslag: Regeringens förslag innefattar i motsats till ut-

redningens förslag ingen rätt för delägare att överklaga förrättning när

delägarna företrätts av samfällighetsföreningen vid förrättningen. Rege-

ringens förslag är också begränsat till förrättningar av enklare beskaffen-

het. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Fastighetsdomstolen vid Vänersborgs tingsrätt

och Fastighetsdomstolen vid Härnösands tingsrätt motsätter sig att sam-

fällighetsförening får företräda delägarna vid förrättningar som avser

större förändringar av andelstal. De avstyrker också förslaget att delägare

skall ha rätt att överklaga förrättning i de fall där delägarna företräds av

föreningen vid förrättningen. Vägverket tillstyrker förslaget. Vissa

remissinstanser, bl.a. Sveriges Lantmätareförening, anser att förslaget

bör utvidgas till att även avse även mindre ändringar i t.ex. anlägg-

ningens omfattning.

Skälen för regeringens förslag: Samfällighetsföreningens befogen-

heter har utvidgats sedan tillkomsten av anläggningslagen (1973:1149,

AL) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL).

Som en följd av fastighetsbildningsutredningens förslag (SOU 1986:29)

gjordes ändringar i 4 kap. 11 § fastighetsbildningslagen (1970:988, FBL)

(SFS 1989:724) som innebär att en samfällighetsförening är sakägare i

stället för delägarna om en förrättning angår samfälld mark som förvaltas

av föreningen. Vidare utvidgades samfällighetsföreningars möjligheter

till att ta initiativ till förrättning dels vid fastighetsreglering enligt 5

kap.

3 § FBL, dels vid anläggningsförrättning enligt 18 § AL. En samfällig-

hetsförening får efter beslut av föreningsstämman begära fastighetsregle-

ring som berör samfälld mark under föreningens förvaltning resp. begära

en förrättning som angår gemensamhetsanläggning under föreningens

förvaltning.

Fastighetsbildningutredningen ansåg (SOU 1986:29 s. 72 ff. och

204 ff.) att praktiska skäl talade för att samfällighetsföreningen fick ställ-

ning av sakägare i stället för de enskilda delägarna vid omprövningsför-

rättning enligt 35 § AL som gäller ändring i fråga om kretsen av fastig-

heter som deltar i anläggningen. Förslaget genomfördes inte med motive-

ringen att det inte var helt invändningsfritt ur rättssäkerhetssynpunkt och

att rationaliseringseffekten var liten (prop. 1988/89:77 s. 76).

Regeringen anser att upphävandet av EVL motiverar att frågan på nytt

övervägs. Många befintliga vägföreningar har ett stort antal delägare.

Kallelseförfarandet blir därmed förhållandevis komplicerat och dyrbart.

När vägföreningsinstitutet försvinner kommer det vid omprövningsför-

rättningar med större styrka än tidigare att framstå som befogat ur

förenklingssynpunkt att samfällighetsföreningen kan representera del-

ägarna.

Vid omprövningsförrättning som rör fråga om en fastighet skall inträda

i eller utträda ur samfällighet eller om andelstal skall ändras, får väl

medlemmarna i en samfällighetsförening i allmänhet anses ha ett

gemensamt intresse att bevaka i förhållande till den fastighet som direkt

berörs. Mot detta kan invändas t.ex. att fastigheternas olika andelstal kan

göra att medlemmarna har olika syn på frågor om ändringar i delägar-

kretsen och att det därför borde krävas antingen ett beslut av förenings-

stämman för att föreningens styrelse skall få företräda medlemmarna

eller att någon form av begränsning av styrelsens befogenheter införs. I

de flesta fall berörs emellertid medlemmarna i relativt begränsad omfatt-

ning och ändringarna medför ingen påtaglig ny belastning. Det är i

sammanhanget viktigt att påpeka att lantmäterimyndigheten har att

självmant beakta 35 § andra stycket AL, dvs. ändring får inte beslutas så

att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt.

Vidare gäller enligt 36 § SFL att en styrelseledamot inte får ta befattning

med en angelägenhet i vilken han har ett väsentligt intresse som strider

mot föreningens.

Regeringen anser att det skulle innebära en avsevärd förenkling att ge

samfällighetsföreningen, på motsvarande sätt som vid överenskommel-

ser, befogenhet att företräda övriga delägare vid omprövningsförrättning

som gäller fastighets in- eller utträde eller ändring av andelstal. I vissa

fall framstår emellertid den föreslagna ordningen som mindre lämplig.

Detta gäller framför allt förrättningar som avser större förändringar av

andelstal, t.ex. beräkning av andelstal efter andra normer än de som an-

vändes i den grundläggande förrättningen. Styrelsens befogenhet att

företräda delägarna bör därför begränsas till förrättningar som avser

frågor av enklare beskaffenhet.

Regeringen föreslår därför i enlighet med det anförda en ny bestäm-

melse som gör samfällighetsföreningen behörig att företräda delägarna

vid omprövningsförrättning som gäller ändring i deltagarkretsen eller

fråga om ändring av fastighets andelstal. Bestämmelsen bör inte begrän-

sas till att gälla gemensamhetsanläggningar för vägar utan bör gälla alla

gemensamhetsanläggningar. I avsnitt 9.4 har redogjorts för att samma

synsätt bör anläggas vid omprövning i samband med fastighetsbildning.

Såsom ett antal remissinstanser påpekat medför utredningens förslag

om rätt även för delägare att i dessa fall överklaga förrättning, att oklar-

heter kan uppstå beträffande frågan vem som företräder en fastighet. För-

slaget innebär att både styrelsen och den enskilde fastighetsägaren kan

komma att företräda den enskildes fastighet i olika skeden av pröv-

ningen. Regeringen anser därför att utredningens förslag i denna del inte

bör genomföras.

14 Ekonomisk reglering

Regeringens förslag: Bestämmelsen i anläggningslagen om att ägare till

fastighet som utträder ur bestående samfällighet skall tillerkännas ersätt-

ning för andel i beräknat överskott skall inte tillämpas på gemensam-

hetsanläggningar som avser vägar.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte särskilt

kommenterat denna fråga. Hovrätten för Nedre Norrland anser att möj-

ligheten att vid utträde få ersättning för nedlagda kostnader bör finnas

kvar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 kap. lagen (1939:608) om

enskilda vägar (EVL) sker ingen ekonomisk reglering vid ändringar i

delaktighetsförhållandena eftersom fastigheterna ansluts automatiskt till

vägföreningen. Ansvaret för föreningens skulder ligger på de fastigheter

som ingår i föreningen när ansvaret aktualiseras. Att någon ekonomisk

reglering inte sker kan medföra problem t.ex. om medlemmarna i väg-

föreningen inte accepterar att en ny fastighet med väg som har sämre

standard än det befintliga vägnätet tas in i föreningen.

I anläggningslagen (1973:1149, AL) finns bestämmelser om ekono-

misk reglering i 36 40 §§. Vid en ändring av delaktighetsförhållandena i

en gemensamhetsanläggning som förvaltas av en samfällighetsförening

skall det prövas om föreningen skall upplösas eller om en ekonomisk

reglering skall göras mellan medlemmarna. Upplösning skall ske bara när

det inte går att få till stånd en ekonomisk uppgörelse. Som tänkbara

exempel när upplösning kan vara aktuell nämns genomgripande föränd-

ringar i fastighetsunderlaget eller när föreningens skulder överstiger

värdet av anläggningen och tillgångarna. När en fastighet tvångsansluts

till en anläggning som förvaltas av en förening som visar underskott bör

upplösning alltid ske (prop. 1973:160 s. 257). Skall föreningen inte upp-

lösas skall det göras en beräkning om det finns ett över- eller underskott i

samfälligheten. Detta görs genom en jämförelse mellan anläggningens

värde och föreningens tillgångar å ena sidan och föreningens skulder å

andra sidan. Anläggningens värde skall uppskattas efter vad som är

skäligt med hänsyn till investeringskostnaderna, anläggningens ålder och

fortsatta användbarhet. Värderingen går ut på att fastställa om det är rätt-

vist och rimligt att en ny delägare får köpa in sig i anläggningen eller att

en utträdande delägare får tillbaka en del av sina investeringar. Om olika

andelstal gäller för utförande och drift, skall beräkning av om överskott

eller underskott uppkommer göras för var för sig.

Om en fastighet inträder i en samfällighet som visar överskott, eller en

fastighets andelstal höjs, skall fastighetsägaren betala ersättning till

övriga delägare. Om däremot en fastighet utträder eller andelstalen sänks

finns inga föreskrifter om vem som skall svara för betalningen. Förvaltas

samfälligheten av en samfällighetsförening, framgår av förarbetena till

AL att det ankommer på föreningen att svara för betalningen (prop.

1973:160 s. 259). Vid delägarförvaltning åvilar betalningsskyldigheten

kvarvarande delägare.

Teoretiskt sett kan det bli ett omfattande arbete att träffa ekonomiska

uppgörelser mellan delägare och medlemmar som inträder i eller utträder

ur gemensamhetsanläggningen. Frågor om ersättning vid utträde före-

kommer emellertid sällan i praktiken. Om det händer rör det sig nästan

uteslutande om jordbruksfastigheter som utträder. Inträdesersättning är

vanlig t.ex. när man nyligen byggt en väg eller rustat upp den till stora

kostnader men förekommer knappast i ett gammalt vägnät. Över huvud

taget prövas inte ersättningsfrågorna så ofta i förrättningar utan det

vanligaste är att man träffar överenskommelser enligt 43 § om ersättning

vid ändringar i delägarkretsen. Det finns emellertid en tendens till att

frågor som rör ersättning allt oftare kommer på tal.

Det råder delade meningar om hur en anläggnings värde skall upp-

skattas vid en ekonomisk reglering. Detta diskuterades redan i förarbe-

tena till AL, varvid det anfördes att det inte sällan framstår som obilligt

att låta en ny delägare ersätta investeringskostnader som ligger långt till-

baka i tiden (prop. 1973:160 s. 177). Det påpekades att den femårsgräns

som finns i 9 § andra stycket EVL kunde användas som vägledning. Be-

stämmelsen, som handlar om retroaktiv bidragsskyldighet, innebär att

ägare till fastighet som får rätt att använda befintlig väg blir ersättnings-

skyldig för kostnader som lagts ned på vägen de senaste fem åren. Den

tillkom i huvudsak för att förhindra att den som redan när en väg byggdes

hade ett så stort intresse av vägbygget att han egentligen borde ha bidra-

git till kostnaderna, men antingen på grund av en ren tillfällighet eller av

illojalt förfarande undgick att betala, senare skall kunna dra nytta av

vägen. Femårsgränsen motiverades med att det var osannolikt att sådana

fall kunde bli aktuella efter längre tid och att skälighetsbedömningen då

blev osäkrare.

I dag byggs vägar i en helt annan standard och med längre livslängd än

när EVL tillkom. Det går därför inte att slå fast någon tidsgräns för vilka

investeringar i en väg som skall beaktas vid beräkningen av anläggning-

ens värde. Liksom för närvarande bör en bedömning göras från fall till

fall. Genom möjligheten till sektionsindelning i AL torde frågan dess-

utom inte längre ha lika stor betydelse. Det finns alltså inte skäl att före-

slå särbestämmelser för hur värderingen av gemensamhetsanläggningar

för vägar bör ske.

Mer tveksamt är däremot om det finns anledning att en fastighet som

utträder ur en gemensamhetsanläggning för vägar skall kunna få tillbaka

sina investeringar när en beräkning visar överskott. Utträdesersättningar

förekommer sällan. Det beror naturligtvis på att utträde i sig inte är sär-

skilt vanligt, men sannolikt också på att det vid överslagsberäkningar

visar sig att någon större ersättning inte kan komma att utgå. Det kan

vidare antas att den som utträder nöjer sig med detta och inte väcker

frågan.

När en fastighet utträder ökar inte nyttan för de kvarvarande. Kostna-

derna skall fördelas på ett färre antal delägare. Om rätten till utträdeser-

sättning tas bort, får den enskilde fastighetsägaren överväga vad som ger

honom mest nytta, att lämna gemensamhetsanläggningen och då ta i be-

räkning att det inte går att ta med sig ett eventuellt överskott eller att vara

kvar. Regeringen anser att förenklingssynpukter talar för att möjligheten

till ersättning i fortsättningen bör undantas beträffande gemensam-

hetsanläggningar som avser vägar. En sådan bestämmelse innebär ingen

avgörande förändring i jämförelse med vad som i praktiken redan gäller

men den kan komma att ha en viss betydelse när vägföreningarna förs in

under AL:s system.

Om det däremot vid beräkningen skulle visa sig att det uppkommer ett

underskott, finns inte något skäl varför den utträdande skulle befrias från

ansvar för detta. Inte minst borgenärsintresset talar mot en sådan befri-

else.

Regeringen föreslår därför att en ny bestämmelse inarbetas i 38 § med

innebörd att rätten för fastighetsägare till ersättning för överskott vid ut-

träde inte skall tillämpas på gemensamhetsanläggningar som avser vägar.

Till följd av andra stycket i 38 § kommer detsamma att gälla när en

fastighets andelstal minskar.

15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

15.1 Lagen (1939:608) om enskilda vägar

Regeringens förslag: Lagen föreslås upphöra att gälla vid utgången av

år 1997. Vägföreningar enligt 3 kap. lagen (1939:608) om enskilda vägar

(EVL) och vägsamfälligheter som tillkommit enligt äldre bestämmelser

skall föras in under det förvaltningssystem som lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter (SFL) anvisar. Vad som bestämts vid för-

rättning om vägförenings område skall inte längre gälla. När det gäller

samfälligheter som har taxeringsvärdet som andelstal skall ändringar i

taxeringsvärdet tillåtas att påverka andelstalet under en övergångsperiod

av fem år. Dessa samfälligheter måste anpassa grunderna för kostnads-

fördelningen i enlighet med anläggningslagens (1973:1149, AL) regler

med verkan senast från övergångsperiodens slut. Stadgar som fastställts

för vägförening eller vägsamfällighet skall kunna tillämpas även i fort-

sättningen om de inte strider mot SFL, de skall även få behålla sin nu-

varande firma. Ärenden om bildande av vägförening som är under be-

handling hos länsstyrelsen vid EVL:s upphörande, och där förrättnings-

man har hunnit förordnas, skall handläggas enligt EVL:s bestämmelser. I

annat fall skall ärendet överlämnas till lantmäterimyndigheten för hand-

läggning enligt anläggningslagen. Utlåtanden enligt 80 § EVL får

genomföras under en övergångsperiod om fem år efter EVL:s

upphävande. Bestämmelserna om ersättning för markupplåtelse och

annat intrång i EVL skall fortfarande tillämpas då utlåtanden genomförs

efter EVL:s upphävande.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en övergångsregle-

ring som bl.a. innebär att ärenden om bildande av vägförening som

handläggs hos länsstyrelsen vid EVL:s upphävande, och där handlägg-

ningen inte hunnit så långt att skriftligt utlåtande framlagts, skall över-

lämnas till lantmäterimyndigheten för handläggning enligt AL. I övrigt

överensstämmer utredningens förslag i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft några av-

görande invändningar mot förslaget. Lantmäteriverket, Örnsköldsviks

kommun samt Riksförbundet för enskild väghållning motsätter sig att

vägföreningar och vägsamfälligheter tillåts att behålla sin nuvarande

firma.

Skälen för regeringens förslag: EVL bör upphävas vid utgången av

1997 genom en särskild lag. I den lagen bör också tas upp den behövliga

övergångsregleringen. Upphävandet medför vidare behov av ändringar i

några andra lagar som innehåller hänvisningar till EVL. Regeringen åter-

kommer till dessa i författningskommentaren.

Beträffande vägsamfälligheter upphörde möjligheten till förrättningar

enligt 2 och 4 kap. EVL i samband med införandet av anläggningslagen

(1973:1149, AL) och SFL. EVL:s bestämmelser i övrigt, främst

angående förvaltningen, förblev emellertid gällande. Omprövning av vad

som bestämts vid förrättningar enligt 2 och 4 kap. EVL skall ske enligt

AL:s regler, varefter vägsamfälligheten anses inrättad enligt AL.

Vägsamfälligheten som förvaltningsorgan skall då upplösas och vid be-

hov ersättas med en samfällighetsförening enligt SFL, se vidare 10 12

och 19 §§ lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen

(1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter

(ALp).

Ombildning av vägsamfälligheter till samfällighetsföreningar har inte

skett i den takt som man vid 1973 års lagstiftning hade anledning att

räkna med. Till undvikande av dubbla system bör när EVL nu upphävs

samtliga vägsamfälligheter föras in under det förvaltningssystem som

SFL anvisar. Detsamma gäller sådana vägsamfälligheter som tillkommit

enligt föregångarna till EVL, nämligen lagen (1907:48) om enskilda

vägar och lagen (1926:352) om enskilda vägar. Rättigheter och skyldig-

heter som bestämts enligt EVL eller motsvarande äldre lagstiftning bör

emellertid, i enlighet med principen bakom 10 § ALp, gälla till dess om-

prövning sker enligt bestämmelserna i AL.

Motsvarande synsätt bör anläggas i fråga om vägföreningar enligt

3 kap. EVL. Vägföreningarna bör sålunda automatiskt föras in under

systemet i SFL, medan vad som bestämts vid förrättning i princip skall

gälla till dess omprövning sker.

En särskild fråga är huruvida vad som bestämts om vägförenings

område fortfarande skall tillämpas eller inte. Övervägande skäl talar för

att så inte skall vara fallet. Det blir annars fråga om dubbla system som

kan komma att bestå under lång tid. Vad som vid förrättningen bestämts

om vägföreningens område bör alltså inte längre gälla. De fastigheter

som vid upphävandet ingick i vägföreningens område hör naturligtvis

fortfarande till samfälligheten, men vid ändringar i fastighetsindelningen

blir det inte längre fråga om automatisk anslutning.

I fråga om vägföreningar som i enlighet med nuvarande huvudregel i

76 § EVL har taxeringsvärdet som andelstal uppkommer frågan om det

taxeringsvärde som gällde som andelstal vid upphävandet av EVL skall

låsas till den tidpunkten eller om ändringar i taxeringsvärdet skall tillåtas

påverka andelstalet åtminstone under viss övergångstid. Regeringen för-

ordar den sistnämnda lösningen, bl.a. för att ge föreningen och dess

medlemmar tid att överväga vilket system för andelstal som är det lämp-

liga för framtiden. Med låsta andelstal finns vidare en risk för att

andelstal, som upplevs som orättvisa och som normalt skulle undanröjas

vid nästa taxering, blir bestående under alltför lång tid. Fem år utgör en

lämplig övergångsperiod. De aktuella samfälligheterna bör åläggas en

skyldighet att anpassa grunderna för kostnadsfördelningen i enlighet med

AL:s regler med verkan senast från övergångsperiodens slut.

Stadgar som fastställts för en vägsamfällighet eller en vägförening bör

kunna tillämpas även i fortsättningen, med den begränsningen att stad-

garna inte får strida mot SFL. Det är knappast troligt att stadgar som inte

är förenliga med SFL finns i någon större utsträckning men det kan

naturligtvis inte uteslutas att en del skillnader förekommer. Det blir en

uppgift för de nya samfällighetsföreningarna att bevaka att bestämmelser

i stadgarna som eventuellt strider mot SFL inte tillämpas. Någon särskild

kontroll från lantmäterimyndighetens sida av att stadgarna överensstäm-

mer med SFL skall alltså inte göras.

Enligt 51 och 88 §§ EVL gäller att stadgarna för en vägsamfällighet

och en vägförening skall innehålla samfällighetens resp. föreningens be-

nämning, i vilken ordet vägsamfällighet resp. vägförening skall ingå. Det

har sålunda ansetts angeläget att det redan av firman skall framgå vilket

regelsystem som gäller. När nu såväl vägsamfälligheter som vägföre-

ningar inordnas i ett enhetligt system enligt SFL har den frågan knappast

längre någon betydelse. Regeringen anser att det inte finns något hinder

mot att de gamla vägsamfälligheterna och vägföreningarna behåller sin

firma så länge de själva vill. Det är ändå direkt på grund av lagen klart att

det är SFL som gäller.

Enligt 88 § femte stycket EVL skall en av styrelseledamöterna i en

vägförening utses av länsstyrelsen och åtnjuter för detta uppdrag arvode

av föreningen. Förordnandet för en sådan ledamot bör upphöra att gälla.

För att undvika problem beträffande beslutförheten bör denne styrelse-

ledamot kvarstå till och med nästa ordinarie föreningsstämma.

Vid ikraftträdandet upphör i princip möjligheten till förrättning enligt

3 kap. EVL. Utredningen har föreslagit en övergångsreglering som

innebär att ärenden om bildande av vägförening som är under behandling

hos länsstyrelsen vid EVL:s upphävande skall överlämnas till lantmäte-

rimyndigheten för handläggning enligt AL, såvida inte handläggningen

nått så långt att skriftligt utlåtande framlagts. I sistnämnda fall skall

EVL:s bestämmelser tillämpas. Lagrådet har i sitt yttrande pekat på ett

antal svårigheter av såväl praktisk som författningsteknisk art med den

angivna regleringen och i stället föreslagit en enklare övergångsreglering.

Regeringen har följt Lagrådets förslag innebärande i princip att ärenden

där förrättningsman har hunnit förordnas skall handläggas enligt EVL:s

bestämmelser till dess att en vägförening har hunnit bildas. Om förrätt-

ningsman inte förordnats skall ärendet överlämnas till lantmäterimyndig-

heten för handläggning. Om i enlighet med det anförda en vägförening

kommit att bildas efter ikrafträdandet bör givetvis detsamma gälla som i

fråga om äldre vägföreningar. Förvaltningen skall sålunda ske enligt

SFL, omprövning skall ske enligt AL, vad som bestämts om vägföre-

ningens område skall inte längre gälla och grunderna för beräkning av

andelstalen måste anpassas till AL:s regler med verkan senast från år

2003.

Det kan dröja åtskillig tid innan utlåtanden enligt 80 § EVL genomförs

beroende på att utbyggnaden av föreningens vägar sker i en takt som

svarar mot behoven. En yttersta gräns för genomförandetiden bör

emellertid fastställas. Enligt regeringen är fem år från upphävandet av

EVL en rimlig övergångsperiod. Enligt EVL fastställs ersättning för

markupplåtelse och annat intrång i särskild ordning efter det att utlåtan-

det vunnit laga kraft. Dessa frågor prövas alltså inte vid förrättningen.

För att en förrättning enligt AL beträffande ersättningsfrågan inte skall

bli nödvändig bör EVL:s reglering om bestämmande av ersättning gälla

då utlåtanden genomförs efter EVL:s upphävande.

Länsstyrelserna och förrättningsmännen bör i möjligaste mån beakta

den nya lagstiftningen redan före ikraftträdandet så att tillämpnings-

problem i samband med ikraftträdandet kan undvikas.

15.2 Lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen

(1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av sam-

fälligheter (ALp)

Regeringens förslag: Förslaget att upphäva lagen (1939:608) om en-

skilda vägar fr.o.m. den 1 januari 1998 kommer att innebära att vissa av

de nuvarande bestämmelserna i ALp förlorar sin betydelse. Dessa, lik-

som vissa andra bestämmelser som numera också kommit att sakna bety-

delse, föreslås upphävas.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag: ALp reglerar bl.a. övergången mellan

AL och SFL å ena sidan samt vissa äldre lagar å den andra, däribland den

behövliga regleringen med anledning av att förrättningar enligt 2 och

4 kap. EVL inte får äga rum efter ikraftträdandet av AL och SFL. ALp

bör finnas kvar i den utsträckning som den alltjämt har betydelse. En del

av bestämmelserna där bör i stället få en motsvarighet i förevarande lag

om upphävande av EVL och kan därför utgå.

ALp innehåller i 1 3 §§ sedvanliga ikraftträdande- och övergångsbe-

stämmelser, av vilka de senare reglerar övergången mellan äldre lag och

AL resp. SFL. Dessa bestämmelser bör inte ändras. I 4 6 §§ ALp finns

vissa bestämmelser som inte är av ren övergångskaraktär. Det rör sig här

om bestämmelser hänförliga till rättsinstitut som finns kvar övergångs-

vis. De bör stå kvar i ALp.

Bestämmelsen i 7 § ALp enligt vilken lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar (LGA) fortfarande skall tillämpas i vissa

situationer torde numera ha spelat ut sin roll och bör upphävas. När det

gäller 8 § ALp däremot kan förmånsrättsbelopp fortfarande kvarstå, var-

för bestämmelsen bör finnas kvar.

9 § ALp bör i sin helhet upphävas. 10 § ersätts i vårt förslag delvis av

2 § lagen om upphävande av EVL och bör upphävas i motsvarande mån.

Paragrafen måste dock finnas kvar såvitt den reglerar förhållandet mellan

AL och LGA. Till följd av ändringen i 10 § ALp blir 11 § tillämplig

endast i fråga om gemensamhetsanläggningar enligt LGA. Någon änd-

ring av 11 § behöver då inte göras.

Beträffande 12 § ALp gäller detsamma som i fråga om 10 §. 12 § skall

sålunda i fortsättningen gälla endast i fråga om fastighet ansluten till en

gemensamhetsanläggning enligt LGA.

Efter upphävandet av EVL saknar 13 § ALp betydelse. Även 14 och

15 §§ ALp torde numera ha spelat ut sin roll. Dessa tre paragrafer bör

därför upphävas i sin helhet. 16 18 §§ ALp har fortfarande betydelse och

måste finnas kvar. Även beträffande 19 § bör hänvisningen till EVL eller

motsvarande äldre bestämmelser tas bort. Paragrafen i övrigt har fort-

farande betydelse. Någon ändring behöver inte göras i 20 eller 21 §.

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

16 Konsekvenser

Ett enhetligt regelsystem för enskilda vägar

För närvarande finns det möjlighet att tillämpa två olika regelsystem vid

inrättandet av enskilda vägar, antingen lagen (1939:608) om enskilda

vägar (EVL) eller anläggningslagen (1973:1149, AL) och lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter (SFL), i situationer där

förhållandena kan vara likartade. Det är ofta traditionen i orten som av-

gör vilket regelsystem som tillämpas. Genom att EVL upphävs blir kvar

ett enda regelsystem som kan tillämpas på samtliga enskilda vägar. Detta

leder till ökad förutsägbarhet och begriplighet för såväl enskilda fastig-

hetsägare som allmänheten. Regleringen för enskilda vägar kommer i

huvudsak att stämma överens med vad som gäller för andra gemensam-

hetsanläggningar.

Några nya särbestämmelser föreslås beträffande gemensamhetsanlägg-

ningar som avser vägar. Särbestämmelserna, som inte är begränsade till

enskilda vägar inom tätbebyggda områden, gäller framför allt möjligheter

att upplåta rätt att använda befintliga vägar som ett alternativ till del-

tagande i en gemensamhetsanläggning. Huvudprincipen att fastighets-

samverkan skall ske genom inrättande av gemensamhetsanläggningar

rubbas dock inte. Särbestämmelserna bör ses mot bakgrund av att vägar

ingår som en nyttighet i majoriteten av samtliga gemensamhetsanlägg-

ningar. Genom att de befintliga vägföreningarna och vägsamfälligheterna

enligt EVL övergår till att vara gemensamhetsanläggningar kommer

tyngdpunkten i AL att ytterligare förskjutas mot enskilda vägar.

Länsstyrelsens roll minskar

Länsstyrelsens formella engagemang enligt EVL är betydande. För när-

varande handlägger länsstyrelsen ett tjugotal olika typer av ärenden bort-

sett från trafiksäkerhetsbestämmelserna. En stor del av länsstyrelsens

uppgifter gäller bevakning av allmänna intressen. Länsstyrelsens upp-

gifter är inte av samma omfattning enligt AL eller SFL och regeringens

förslag innebär inte någon ändring på den punkten. I flera fall fullgör

lantmäterimyndigheterna eller domstolarna de uppgifter i AL och SFL

som länsstyrelserna nu har i EVL. Vissa uppgifter försvinner helt, t.ex.

obligatoriskt utseende av styrelseledamot i vägförening. Detsamma gäller

möjligheten till underställning. Vidare har länsstyrelsen enligt EVL upp-

gifter som avser att skydda enskilda intressen och minoritetsintressen,

såsom handläggning av överklaganden rörande vägförenings samman-

trädesbeslut eller uttaxering eller tillstånd till att ta upp lån. Några mot-

svarande uppgifter har inte länsstyrelsen enligt AL och SFL. En konsek-

vens av utredningsförslaget är att länsstyrelsens roll avseende enskilda

vägar kommer att reduceras till förmån för framför allt lantmäterimyn-

digheterna.

Vissa ärendetyper som länsstyrelsen handlägger är vanliga, t.ex. ut-

seende av styrelseledamöter, överklaganden av stämmobeslut och debite-

ringslängder. Andra förekommer tämligen sällan på grund av att så få

vägföreningar har nybildats sedan AL trädde i kraft eller på grund av att

de inte tillämpas ofta i praktiken, t.ex. ärenden om tillstånd till lån och

ärenden som rör trafiksäkerhetsbestämmelserna.

Marginellt kan vissa resurser komma att frigöras hos länsstyrelserna

när EVL upphävs. De personella förändringarna torde bli obetydliga

eftersom de flesta länsstyrelser i stor utsträckning använt den kompetens

som finns i lantmäteriorganisationen. Tidigare har överlantmätaren varit

föredragande eller på annat sätt deltagit i länsstyrelsens handläggning av

enskilda vägfrågor. Genom omorganisationen av fastighetsbildnings-

myndigheterna, fastighetsregistermyndigheterna och överlantmätarmyn-

digheterna till en statlig lantmäterimyndighet för varje län, från och med

den 1 januari 1996, har förutsättningarna för detta samarbete förändrats.

För närvarande handlägger länsstyrelserna frågor om förordnande av

förrättningsman och andra ärenden enligt 3 kap. EVL kostnadsfritt för

vägföreningarna. För motsvarande handläggning enligt AL kan lantmäte-

rimyndigheterna ta ut avgifter. Länsstyrelsernas minskade kostnader

kommer således inte att föranleda ett ökat ekonomiskt åtagande hos

lantmäterimyndigheterna. Det offentliga åtagandet blir därför mindre.

I detta sammanhang skall nämnas att länsstyrelsen har en relativt om-

fattande rådgivningsverksamhet till vägföreningarna. Den kommer på

sikt att begränsas till de föreningsrättsliga frågor som länsstyrelserna

handlägger enligt SFL. Detta torde inte innebära några olägenheter för de

enskilda väghållarna. Såväl lantmäterimyndigheterna som Vägverket och

dess väg- och trafikregioner bistår med rådgivning.

Det kan nämnas att en konsekvens av de föreslagna övergångsbestäm-

melserna är att endast vägsamfälligheter eller vägföreningar enligt EVL

med fastställda stadgar kommer att anses som samfällighetsföreningar

enligt SFL. Det är inte helt ovanligt att samfälligheterna har underlåtit att

fastställa stadgar. Det kan därför förväntas bli en ökad tillströmning av

denna ärendetyp till länsstyrelserna innan lagstiftningen träder i kraft.

Effektivare förrättnings- och ärendehandläggning

I jämförelse med en vägföreningsförrättning kan en förrättning enligt AL

med prövning av den individuella nyttan för varje fastighet och fast-

ställande av andelstal och eventuella föreskrifter beträffande andelstalen

möjligen bli dyrare. Naturligtvis växlar förutsättningarna från fall till fall

beroende på om lika andelstal kan fastställas osv. En viss fördyring kom-

penseras emellertid av att systemkostnaderna sjunker med ett enhetligt

regelsystem. Man slipper att upprätthålla dubbla kompetenser, vilket gör

det enklare för lantmäterimyndigheterna att åstadkomma en rationell

hantering av förrättningar och ärenden som rör enskilda vägar. Det

kommer att innebära ekonomiska vinster att upplåtelse- och ersättning-

frågorna alltid kan avgöras av samma myndighet och i ett sammanhang

när parterna inte är överens.

Förenklade förvaltningsmöjligheter

Förvaltningen av gemensamhetsanläggningar kommer att underlättas av

att i huvudsak samma regler gäller för enskilda vägar som för andra

gemensamma anläggningar. Befintliga vägsamfälligheter och vägföre-

ningar förs in under SFL:s förvaltningssystem. Det kommer därmed att

bli möjligt att låta en samfällighetsförening förvalta olika gemensam-

hetsanläggningar när detta bedöms vara effektivt. I områden där det nu

samtidigt förekommer vägföreningar och gemensamhetsanläggningar

som avser andra behov än vägar, t.ex. va-anläggningar med i princip

samma delägarkrets, kan förvaltningen underlättas påtagligt och förvalt-

ningskostnaderna sänkas. Även den förenklingsmöjlighet som rättighets-

upplåtelser direkt till en samfällighetsförening innebär och den nya möj-

ligheten att på ett enkelt sätt anpassa andelstalen till ändrade förhållanden

kommer att påverka förvaltningskostnaderna. Ajourhållningen av an-

delstalen kommer att förbättras utan att förvaltningskostnaderna ökar

nämnvärt. Detta ger rättvisare kostnadsfördelning och mer ordning och

reda i registren. Det senare är en bra grund om man vill gå vidare med

tankarna på att redovisa andelstalen i fastighetsregistret.

Tydligare förutsättningar vid plangenomförande

Förslaget att det skall bli möjligt för lantmäterimyndigheterna att för-

ordna syssloman för att utföra en gemensamhetsanläggning påverkar

både enskilda och allmänna intressena. För den enskilde som som har

intresse av anläggningen förstärks skyddet. De ökade möjligheterna till

verkställighet får även anses innebära ett förstärkt skydd för de allmänna

intressena genom att möjligheterna till plangenomförande påverkas. För

kommunerna innebär övergången till ett enhetligt regelsystem att förut-

sättningarna för plangenomförandet blir tydligare vid planläggning av

bebyggelse och vägar. I dag orsakar de dubbla regelsystemen ibland

oklarheter. Tänkbara konsekvenser för en del kommuner är att man i

större utsträckning blir motiverad att reda ut vad som gäller i gamla

detaljplaneområden, att vägfrågor ägnas större uppmärksamhet innan

bebyggelse tillåts och att man mer aktivt utvecklar en genomtänkt

strategi för väghållningen. En ekonomisk bedömning av sådana konsek-

venser låter sig dock knappast göras.

Ökat ansvar för samfällighetsföreningarnas styrelser

Vissa av de nya generella bestämmelser som vi föreslår i AL innebär att

ett ökat ansvar läggs på samfällighetsföreningen, i praktiken styrelsen.

Det kommer att bli avsevärda förenklingsvinster med att låta samfällig-

hetsföreningen företräda delägarna i förrättningar som rör ändringar i

delägarkretsen och andelstalen. Förrättningskostnaderna bör kunna

pressas ned. Möjligheten att ändra andelstalen på ett i förväg bestämt sätt

kommer som tidigare nämnts att förenkla ajourhållningen av andelstalen

vid ändrade förhållanden.

Ökad domstolsprövning vid överklaganden m.m.

Reglerna för överklagande i EVL präglas liksom lagstiftningen i övrigt i

hög grad av administrativ prövning till skillnad från AL. Förrättningsut-

låtande enligt 81 § första stycket, sammanträdesbeslut enligt 89 § nionde

stycket och debiteringslängd enligt 89 § andra stycket EVL överklagas

till länsstyrelsen. De beslut av länsstyrelsen som anges i 70 § andra

stycket och 93 § andra stycket liksom länsstyrelsens beslut enligt 100 och

101 §§ samt föreläggande enligt 106 § får överklagas till allmän förvalt-

ningsdomstol från och med den 1 maj 1996. Annat beslut av länsstyrel-

sen som anges i 70 § tredje stycket, 93 § tredje stycket och 107 § andra

stycket överklagas hos regeringen.

Frågor om ersättning för upplåtelse eller annat intrång som avses i 75 §

första eller tredje stycket EVL och tvist om rätt att använda vägförenings

väg eller om beloppet av slitageersättningsavgiften prövas genom att

talan väcks hos fastighetsdomstolen.

Genom att EVL upphävs kommer ärenden som avser enskilda vägar att

bedömas efter enhetliga regler. Överklagande av beslut eller åtgärd enligt

AL av lantmäterimyndigheten får enligt 30 § AL göras hos

fastighetsdomstolen. Klander av sammanträdesbeslut enligt 53 § SFL och

talan om rättelse av uttaxering enligt 46 § SFL prövas av fastighetsdom-

stolen. Beslut av lantmäterimyndigheten som anges i 67 § första stycket

SFL och beslut av länsstyrelsen som anges i 67 § tredje stycket SFL får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol från och med den 1 maj 1996.

Beslut av länsstyrelsen som anges i 67 § andra stycket SFL får över-

klagas hos regeringen.

I regeringens förslag till nya bestämmelser gäller som tidigare nämnts

att den som är missnöjd med styrelsens beslut om ändrat andelstal enligt

24 a § AL får väcka talan hos fastighetsdomstolen. Detsamma gäller vid

tvist enligt 48 a § AL. Lantmäterimyndighetens beslut avseende sysslo-

man enligt 33 a § AL får överklagas hos fastighetsdomstolen.

En följd av de föreslagna förändringarna är att ärendetillströmningen

till fastighetsdomstolarna kommer att öka. Samtidigt minskar arbetsbe-

lastningen för länsstyrelserna och de allmänna förvaltningsdomstolarna i

motsvarande mån. Såvitt regeringen nu kan bedöma kommer förslaget

inte att innebära någon större merbelastning för fastighetsdomstolarna.

En närmare utvärdering av hur förslaget påverkar fastighetsdomstolarnas

arbetsbelastning och kostnader bör emellertid utföras, lämpligen efter det

att de nya bestämmelserna tillämpats i två år.

Väghållningsmyndighetens beslut avseende trafiksäkerhetsbestämmel-

serna får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Utredningsförslaget

bidrar därmed till att avlasta regeringen förvaltningsärenden

17 Författningskommentarer

17.1 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:608)

om enskilda vägar

Samtliga paragrafer har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

1 § Lagen (1939:608) om enskilda vägar skall, med de begränsningar som följer

av denna lag, upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

2 § Vägar och andra anläggningar som omfattas av en samfällighets väghållning

enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser

skall anses utgöra en gemensamhetsanläggning bildad vid förrättning enligt an-

läggningslagen (1973:1149). Som deltagande fastigheter skall anses de

fastigheter

som ingick i samfälligheten vid utgången av år 1997.

I fråga om samfälligheter som avses i första stycket skall dock bestämmelserna

om beräkning av andelstal i lagen om enskilda vägar gälla till dess nya grunder

för fördelning av kostnaderna för gemensamhetsanläggningen har fastställts

enligt

anläggningslagen. Sådana nya grunder skall fastställas med verkan senast från

och med den 1 januari 2003.

När lagen (1939:608) om enskilda vägar (EVL) upphävs skall den sam-

fällighet som bildats enligt EVL i fortsättningen följa reglerna i anlägg-

ningslagen (1973:1149, AL) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter (SFL). Vad som bestämts vid förrättning enligt EVL skall

dock i princip fortfarande gälla till dess att en omprövning sker enligt

reglerna i AL. Detta följer av bestämmelsen i 2 § att den enligt EVL bil-

dade samfälligheten skall anses som en gemensamhetsanläggning bildad

enligt AL. Därigenom blir även SFL tillämplig i fråga om förvaltningen

av samfälligheten.

I andra stycket har införts en övergångsregel beträffande andelstal som

i första hand avser de fall där dessa bestämts med utgångspunkt från

senast fastställda taxeringsvärde enligt huvudregeln i EVL. Som framgår

av avsnitt 8 bör andelstalen inte längre bygga på den rörliga norm som

taxeringsvärdet utgör. Av skäl som angetts i avsnitt 15.1 bör emellertid

taxeringsvärdet tillåtas att påverka andelstalet under en övergångsperiod

om fem år. Detta skall självfallet inte gälla om före utgången av den tiden

omprövning sker eller överenskommelse träffas enligt anläggningslagens

regler. I sista meningen har föreskrivits en uttrycklig skyldighet för sam-

fälligheter att fastställa nya grunder för fördelning av kostnader som är i

överensstämmelse med AL:s regler med verkan senast från övergångs-

periodens slut.

3 § Om ett ärende som avser bildande av vägförening har anhängiggjorts hos

länsstyrelsen före utgången av år 1997 men förrättningsman då inte har förord-

nats, skall länsstyrelsen överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för

fortsatt

handläggning enligt anläggningslagen (1973:1149).

Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förordnats före

utgången av år 1997 men en vägförening då inte har bildats, skall den vidare

handläggningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i lagen

(1939:608) om enskilda vägar.

4 § Om ett ärende som avser förnyad prövning enligt 85 § lagen (1939:608) om

enskilda vägar har anhängiggjorts hos länsstyrelsen före utgången av år 1997 men

förrättningsman då inte har förordnats, skall länsstyrelsen överlämna ärendet

till

lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen

(1973:1149).

 Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förordnats före

utgången av år 1997 men ärendet då inte har slutförts, skall den vidare

handlägg-

ningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i lagen om enskilda

vägar.

Paragraferna reglerar handläggningen av ärenden som är under behand-

ling hos länsstyrelsen vid tiden för EVL:s upphävande. Bestämmelserna

har motiverats i avsnitt 15.1.

5 § Har en vägförening bildats före utgången av år 1997 men har sådana frågor

om ersättning som avses i 75 § lagen (1939:608) om enskilda vägar då inte blivit

slutligt avgjorda, skall ersättningsfrågorna avgöras med tillämpning av bestäm-

melserna i lagen om enskilda vägar. Detsamma gäller i fall då en vägförening i

enlighet med 3 § andra stycket bildats efter utgången av år 1997.

EVL och AL reglerar frågan om ersättning för markupplåtelse och annat

intrång på skilda sätt. Enligt AL regleras frågan i samband med förrätt-

ningen medan EVL anvisar en mer formlös ordning med möjlighet till

domstolsprövning. Såsom angetts i avsnitt 15.1 dröjer det ofta innan ut-

låtanden eller delar av utlåtanden genomförs. Av praktiska skäl bör be-

stämmelserna i EVL om sådan ersättning fortsätta att gälla beträffande

utlåtanden som genomförs efter upphävandet. I 6 § denna lag finns regler

om en yttersta tidsgräns för genomförande av utlåtanden efter EVL:s

upphävande.

6 § Om det i utlåtande enligt 80 § lagen (1939:608) om enskilda vägar har be-

stämts att en väg skall anläggas eller övertas till väghållning men detta inte

har

skett senast vid utgången av år 2002, förfaller utlåtandet i den delen.

Paragrafen har motiverats i avsnitt 15.1.

7 § Har en fastighet före utgången av år 1997 fått rätt att använda väg enligt

77 §

lagen (1939:608) om enskilda vägar, skall det i fortsättningen anses föreligga

en

upplåtelse enligt 49 § första stycket anläggningslagen (1973:1149).

Regeringen har föreslagit att det i 49 § AL tas upp en motsvarighet till

rättighetsupplåtelse enligt 77 § EVL, dvs. upplåtelse under vissa förutsätt-

ningar av en rätt för fastighet som inte deltar i en gemensamhetsanläggning

för vägar att använda befintlig väg. En rättighetsupplåtelse enligt 77 § EVL

skall i fortsättningen anses vara en upplåtelse enligt 49 § AL, varav också

följer att ersättning för upplåtelsen skall utgå främst med hänsyn till det

slitage som beräknas uppkomma enligt nya bestämmelser i 50 a § andra

stycket AL.

8 § Förordnande som har meddelats enligt 100 § lagen (1939:608) om enskilda

vägar skall efter utgången av år 1997 anses som ett förordnande med motsvarande

innehåll enligt 56 § anläggningslagen (1973:1149).

Regeringen har föreslagit att regleringen av trafiksäkerhetsbestämmelserna

för enskilda vägar sker genom en hänvisning i en ny 56 § i AL till mot-

svarande regler i väglagen. Förordnanden som meddelats av länsstyrelsen

enligt 100 § EVL bör efter utgången av år 1997 anses som ett förordnande

med motsvarande innehåll enligt 56 § AL.

9 § En vägsamfällighet eller vägförening som har bildats enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser och som kan förvärva

rättigheter och ikläda sig skyldigheter skall efter utgången av år 1997 anses

som

en samfällighetsförening enligt lagen (1973:1150) om förvaltning av samfällig-

heter. Stadgar som har fastställts för samfälligheten eller föreningen får fort-

farande tillämpas i den mån de inte strider mot lagen om förvaltning av

samfällig-

heter. Samfälligheten eller föreningen får behålla den firma den har vid

utgången

av år 1997.

I fråga om vägsamfällighet som har bildats enligt äldre bestämmelser och som

inte kan förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter gäller efter

utgången av

år 1997 bestämmelserna om delägarförvaltning i lagen om förvaltning av sam-

fälligheter.

Av första stycket framgår att vägsamfälligheter och vägföreningar i fort-

sättningen skall anses som samfällighetsföreningar enligt SFL. Det-

samma gäller i fråga om äldre vägsamfälligheter som utgör juridiska

personer. Stadgar som fastställts för samfälligheten får tillämpas även i

fortsättningen i den mån de inte strider mot SFL, se avsnitt 15.1. Det an-

kommer på den nya samfällighetsföreningen, närmast styrelsen, att se till

att bestämmelser i stadgarna som är oförenliga med SFL inte tillämpas

och att stadgarna vid behov ändras.

Sista meningen i första stycket upptar en bestämmelse om att en sam-

fällighet får behålla sin gamla firma trots att ordet samfällighetsförening

inte ingår. Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 15.1.

I andra stycket har tagits upp en bestämmelse om att reglerna i SFL om

delägarförvaltning gäller för äldre samfälligheter som inte är juridiska

personer.

10 § Styrelseledamot i vägförening som har utsetts av länsstyrelsen enligt 88 §

femte stycket lagen (1939:608) om enskilda vägar kvarstår i styrelsen till dess

första ordinarie föreningssammanträde hålls efter utgången av år 1997.

Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 15.1.

17.2 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:609)

om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda

vägar

Lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda

vägar skall upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förmånsrätt som har upp-

kommit före upphävandet.

Lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om

enskilda vägar skall upphävas samtidigt med EVL. Förmånsrätt enligt

den lagen tillkommer vägsamfälligheten eller vägföreningen och avser

fordran på bidrag som uttaxerats av fastigheten. Bidraget får dock inte ha

stått ute obetalt mer än ett år från förfallodagen. I en övergångsbestäm-

melse sägs att lagen fortfarande gäller i fråga om förmånsrätt som har

uppkommit före upphävandet.

17.3 Förslaget om ändring i lagen (1973:1151) om införandet

av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter

Förslaget har motiverats i avsnitt 15.2.

17.4 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

24 a §. Lantmäterimyndigheten kan i anläggningsbeslutet bestämma att styrelsen

för en samfällighetsförening får besluta om ändring av andelstal på grund av att

en fastighets användningssätt ändras stadigvarande.

Styrelsen skall genast underrätta berörd fastighetsägare om beslut enligt

första

stycket. Styrelsen skall vidare snarast möjligt anmäla beslutet för införing i

fastig-

hetsregistret. Beslutet får tillämpas först sedan sådan införing har skett.

Styrelsens beslut om ändring av andelstal får inte överklagas. Den som är miss-

nöjd med beslutet får väcka talan mot föreningen enligt vad som sägs i 46 §

lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter angående rättelse av uttaxering.

Paragrafen som är ny och som har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag innehåller regler om ändring av andelstal på i förväg bestämt sätt.

Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 9.2.

Möjligheten för lantmäterimyndigheten att meddela föreskrifter är av-

sedd att tillämpas om det redan vid den förrättning då gemensamhetsan-

läggningen inrättas eller vid omprövningsförrättning enligt 35 § går att

förutse vissa ändringar av stadigvarande natur i fastighetens använd-

ningssätt som skall påverka andelstalet. Med att användningssättet ändras

avses även att fastigheten ändras från obebyggd till bebyggd.

Det är lantmäterimyndigheten som beslutar vilket andelstal som skall

tillämpas när förhållandena ändras på det sätt som myndigheten angivit i

föreskrifterna. Styrelsens befogenheter inskränker sig i praktiken till ett

konstaterande av att ändrade förhållanden inträtt och att föreskrifterna till

följd därav skall börja tillämpas. I föreskrifterna måste klart och entydigt

anges hur andelstalet skall ändras. Det är också lämpligt att föreskrifterna

innehåller kriterier som kan användas av styrelsen för att konstatera när

sådana ändringar har inträffat som skall föranleda att ett nytt andelstal

skall tillämpas. Ett exempel kan vara att fastighetens typkod i fastig-

hetstaxeringslängden ändras, t.ex. från fritidsboende till permanentbo-

ende. Något godkännande av styrelsens beslut motsvarande vad som

krävs vid en överenskommelse enligt 43 § behövs inte. På Lagrådets

inrådan har bestämmelserna om styrelsens underrättelseskyldighet till

fastighetsägare och skyldighet att anmäla beslut för införing i fastighets-

registret inarbetats i denna paragraf.

I andra stycket har tagits upp en bestämmelse om förbud mot att över-

klaga styrelsens beslut. Detta överensstämmer med principen i SFL att

styrelsebeslut inte kan överklagas. Den som är missnöjd med beslutet

hänvisas i stället till att väcka talan mot föreningen enligt 46 § nämnda

lag.

30 § I fråga om fullföljd av talan mot beslut eller åtgärd av

lantmäterimyndigheten

enligt denna lag äger 15 kap. fastighetsbildningslagen (1970:988) motsvarande

tillämpning. Bestämmelserna om fastighetsbildningsbeslut skall därvid

tillämpas på anläggningsbeslut.

Mot anläggningsbeslut eller beslut om inställande av förrättning som begärts av

hyresgästorganisation får organisationen föra talan i likhet med vad som gäller

för

sakägare.

Mot lantmäterimyndighetens beslut enligt 4 § andra stycket och 33 a § denna lag

förs talan särskilt på sätt och inom tid som anges i 15 kap. 2 § fastighetsbild-

ningslagen.

Vid tillämpning av 15 kap. 6 § fastighetsbildningslagen i ärende om god-

kännande enligt 43 § denna lag räknas besvärstiden från dagen för lantmäterimyn-

dighetens beslut. Mot beslut om sådant godkännande får en sådan nämnd som

avses i 23 § och länsstyrelsen föra talan såsom mot anläggningsbeslut.

På Lagrådets förslag har regleringen av överklagande i anledning av beslut i

ärende om förordnande av syssloman enligt 33 a § arbetats in i denna para-

graf. I tredje stycket har gjorts ett tillägg innebärande att paragrafen blir

till-

lämplig även i fråga om talan mot beslut om förordnande av syssloman

enligt 33 a § AL . Bestämmelsen är tillämplig såväl när en ansökan om för-

ordnande av syssloman avslagits som när den har bifallits liksom när

klaganden anser att lantmäterimyndigheten borde ha förordnat en annan

person. Den avser vidare beslut om ersättning till sysslomannen och skyl-

dighet att betala ersättningen samt fråga om sysslomannens uppdragstid.

33 § Har inom ett år efter det att ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning

enligt 13 § ej till fullo betalats i föreskriven ordning och ej heller någon som

 i be-

slutet tillerkänts sådan ersättning begärt verkställighet av beslutet i denna

del är

anläggningsbeslutet förfallet. Anläggningsbeslutet är även förfallet, om anlägg-

ningen ej utförts inom den tid som bestämts i beslutet, såvida inte ansökan om

förordnande av syssloman gjorts inom samma tid enligt vad som sägs i 33 a §.

Har en sådan ansökan avslagits, förfaller anläggningsbeslutet när

avslagsbeslutet

har vunnit laga kraft och tiden för genomförandet har gått ut.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav inlösas, gäller

beslutet i

denna del utan hinder av bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning

av tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att anläggningsbeslutet

för-

fallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen gäller inte ersättning som fast-

ställts vid särskild förrättning enligt 13 a §.

Paragrafen innehåller regler om när anläggningsbeslutet förfaller och

därmed sammanhängande frågor. Tilläggen i paragrafens första stycke är

föranledda av de föreslagna bestämmelserna i 33 a §, enligt vilka

lantmäterimyndigheten kan förordna syssloman för att genomföra ett

anläggningsbeslut, se avsnitt 11. Enligt förslaget i förevarande paragraf

medför en ansökan om förordnande av syssloman som gjorts före

utgången av gällande frister att anläggningsbeslutet inte förfaller.

Lantmäterimyndighetens beslut med anledning av en ansökan får

överklagas till fastighetsdomstolen enligt 30 § AL. Vare sig en ansökan

avslagits eller inte, inträder rättsverkningarna av beslutet först när detta

har vunnit laga kraft. Avslås en ansökan om syssloman, förfaller anlägg-

ningsbeslutet först när avslagsbeslutet vunnit laga kraft, förutsatt att tiden

för genomförandet då har gått ut.

33 a § Om det skäligen kan befaras att anläggningen inte kommer att utföras inom

den tid som anges i anläggningsbeslutet eller i ett beslut om förlängd tid, får

lant-

mäterimyndigheten på ansökan av någon som enligt 18 § har rätt att begära för-

rättning förordna syssloman för genomförande av anläggningsbeslutet. En sådan

syssloman har de befogenheter som annars tillkommer delägarna.

I förordnandet för sysslomannen skall lantmäterimyndigheten ange den tid inom

vilken sysslomannen skall ha genomfört anläggningsbeslutet. Om särskilda skäl

föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning av denna tid.

Lantmäterimyndigheten beslutar om ersättning till sysslomannen och om fördel-

ning mellan delägarna av ersättningsbeloppet. Har detta inte betalats inom den

tid

som lantmäterimyndigheten bestämt, får myndighetens beslut verkställas enligt

utsökningsbalken.

I denna nya paragraf finns bestämmelser om verkställighet av anlägg-

ningsbeslut. Motiven för bestämmelserna framgår av avsnitt 11. Förut-

sättningen för att en syssloman skall få förordnas är enligt första stycket

att det skäligen kan befaras att anläggningen inte kommer att utföras

inom den tid för utförande som har angetts i anläggningsbeslutet eller i

beslut om förlängd tid för utförande enligt 33 § tredje stycket. Uttrycket

''''''''skäligen kan befaras'''''''' innebär att det inte krävs att det är klarlagt att an-

läggningen inte kommer att utföras i tid. Det måste emellertid föreligga

en betydande risk för detta och detta antagande måste stödas av faktiska

omständigheter. Det ankommer i första hand på den som ansöker om

förordnande att visa att omständigheterna är sådana att en syssloman bör

förordnas. Görs ansökningen kort tid före genomförandetidens utgång

kan det naturligtvis räcka med ett konstaterande av att några åtgärder för

utförande av anläggningen inte vidtagits. I övrigt kan omständigheter

som ger stöd för antagande att anläggningen inte kommer att utföras

inom den bestämda tiden vara att en majoritet av delägarna är emot an-

läggningen, att medel inte anslås eller att ett upphandlingsförfarande inte

har inletts i tid.

Ett dröjsmål kan bero på omständigheter som inte tagits med i beräk-

ningen när genomförandetiden bestämdes. Det kan röra sig om oförut-

sedda svårigheter av rättslig eller teknisk art, t.ex. att anläggningsförrätt-

ningen har samband med ett fastighetsbildningsbeslut som blir fördröjt,

kreditsvårigheter eller tekniska problem vid utförandet. Vid prövningen

av en ansökan måste sådana omständigheter beaktas. Prövningen bör

därför i princip innefatta en prövning av om det inte i stället föreligger

särskilda skäl för att förlänga tiden för anläggningens genomförande.

Föreligger sådana skäl skall detta givetvis påverka bedömningen av om

förutsättningarna för förordnande är uppfyllda eller inte. Ibland torde det

vara uppenbart att en syssloman inte kan åstadkomma mer än styrelsen

för att utföra anläggningen. Det kan i sammanhanget erinras om att

lantmäterimyndigheten har skyldighet att hålla sig underrättad huruvida

en anläggning utförts inom föreskriven tid (se prop. 1973:160 s. 251 samt

7 § anläggningskungörelsen).

Behörighet att ansöka om förordnande av syssloman tillkommer

samma krets som har rätt att ansöka om förrättning. En ansökan kan

göras när som helst inom genomförandetiden men det ligger i sakens

natur att lantmäterimyndigheten kan pröva saken först sedan anlägg-

ningsbeslutet har vunnit laga kraft. Ju närmare genomförandetidens ut-

gång frågan om förordnande av syssloman aktualiseras, desto säkrare

antaganden kan givetvis göras av om anläggningen kommer att utföras i

tid eller inte. Mot detta skall vägas att utförandet av anläggningen kan ta

lång tid och att det är önskvärt att utförandet inte fördröjs. Om det redan i

ett tidigt skede står klart att förutsättningarna för förordnande är upp-

fyllda, t.ex. om det på det första föreningssammanträdet visar sig att

majoriteten av delägarna vägrar att godkänna budgeten så att uttaxering

av nödvändiga medel för anläggningens utförande inte kan ske, bör den

omständigheten att lång tid återstår av den bestämda genomförandetiden

inte hindra att syssloman förordnas. På förslag av Lagrådet har para-

grafen kompletterats med en bestämmelse om att det i förordnandet skall

anges inom vilken tid sysslomannen skall ha genomfört anläggningsbe-

slutet.

Som framgår av avsnitt 11 sammanfaller tillämpningsområdet för 31 §

SFL och den nya möjligheten att förordna syssloman i vissa avseenden.

Om lantmäterimyndigheten vid sin bedömning kommer fram till att för-

utsättningar inte föreligger för att förordna syssloman, kan det i stället

finnas skäl till förordnande av ledamöter i styrelsen enligt 31 § SFL.

Lantmäterimyndigheten har därvid möjlighet att förlänga genomförande-

tiden. Ett förlängningsbeslut förutsätter inte ansökan från sakägare.

När en syssloman har förordnats har han eller hon de befogenheter som

annars tillkommer delägarna. Vid föreningsförvaltning tar sysslomannen

över föreningsstämmans och styrelsens funktioner såvitt gäller uppgiften

att genomföra anläggningsbeslutet. Sysslomannen kan t.ex. upprätta in-

komst- och utgiftsstat, debiteringslängd samt ombesörja uttaxering av

medel. Sysslomannens befogenheter gör att föreningsstämmans godkän-

nande av inkomst- och utgiftsstaten inte behövs för att debitering och

uttaxering skall kunna ske.

Beträffande sysslomannens kvalifikationer hänvisas till motiveringen i

avsnitt 11.

I paragrafens andra stycke regleras frågor om ersättning till sysslo-

mannen och vem som skall betala kostnaderna när ansökan bifalls. Vid

fördelningen av kostnaderna bör tillämpas de andelstal som gäller för

fördelning av kostnaderna för anläggningens utförande.

Bestämmelser om överklagande finns i 30 §.

35 § Inträder, sedan fråga som behandlats vid förrättning enligt denna lag

slutligt

avgjorts, ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frågan, kan denna

prövas

vid ny förrättning. Även utan att sådana förhållanden inträtt, får ny

förrättning äga

rum, om i det tidigare avgörandet föreskrivits att frågan får omprövas efter

viss tid

och denna tid utgått eller om i annat fall ett klart behov av omprövning

framkom-

mit.

Vid den nya förrättningen får ej beslutas sådan ändring i fråga om kretsen av

fastigheter som deltager i gemensamhetsanläggning eller fastighets andelstal att

avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller enskild synpunkt.

Är vid den nya förrättningen fråga endast om ändring som icke påverkar be-

byggelsens utformning eller markanvändningen i övrigt, behöver medgivande

enligt 23 § inte inhämtas från en sådan nämnd som avses i den paragrafen.

Om den nya förrättningen gäller fråga av enklare beskaffenhet om en fastighets

delaktighet i samfällighet eller om ändring av en fastighets andelstal, och sam-

fälligheten förvaltas av en samfällighetsförening, företräder föreningen de del-

ägare som inte har begärt utträde eller vars andelstal inte föreslås ändrat.

Paragrafen anger förutsättningarna för omprövning av

anläggningsförrättning. I ett nytt fjärde stycke har tagits upp

bestämmelser som innebär att en samfällighetsförening som förvaltar en

samfällighet vid omprövningsförrättning i fråga av enklare beskaffenhet

om ändring i delägarkretsen eller ändring av fastighets andelstal

företräder övriga delägare. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 13.

Föreningen företräder alltså delägarna i motsvarande fall som då

överenskommelser träffas enligt 43 §.

Lantmäterimyndigheten behöver i nu avsedda fall bara kalla närmast

berörd sakägare, dvs. den in- eller utträdande fastigheten eller den vars

andelstal skall ändras, samt samfällighetsföreningen till förrättningen.

Det ankommer på samfällighetsföreningens styrelse att ta tillvara övriga

delägares intressen. Dessa berörs i allmänhet inte av att en ny fastighet

inträder.

38 § Utträder fastighet ur bestående samfällighet, skall ägaren tillerkännas

ersätt-

ning för den andel i ett enligt 39 § beräknat överskott som han förlorar genom

utträdet. Detta gäller dock inte i fråga om gemensamhetsanläggningar som avser

vägar. Föreligger enligt 39 § underskott, skall ägaren förpliktas utge

ersättning för

sin andel däri.

Första stycket äger motsvarande tillämpning när fastighets andelstal minskas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen

har motiverats i avsnitt 14.

42 a § Lantmäterimyndigheten får i samband med fastighetsbildningsförrättning

besluta att en nybildad eller ombildad fastighet skall anslutas till en

befintlig

gemensamhetsanläggning. Beslutar lantmäterimyndigheten om anslutning, skall

myndigheten också bestämma andelstal för fastigheten och pröva frågan om er-

sättning enligt 37 §.

Om gemensamhetsanläggningen förvaltas av en samfällighetsförening, före-

träder föreningen delägarna vid förrättningen.

Paragrafen är ny och ger lantmäterimyndigheten befogenhet att i

samband med fastighetsbildningsförrättning besluta att en nybildad eller

ombildad fastighet skall anslutas till en befintlig

gemensamhetsanläggning. Paragrafen har motiverats i avsnitt 9.4. Med

nybildning avses avstyckning och klyvning och med ombildning

fastighetsreglering. Beträffande sammanläggning, se 41 § AL.

I paragrafen slås fast att lantmäterimyndigheten när anslutning skall

ske också skall besluta om andelstal och ersättning enligt 37 §.

I paragrafens andra stycke klargörs också att föreningen företräder del-

ägarna vid prövning av frågor som avses i denna paragraf .

45 § Uppgift om fördelning enligt 42 §, om anslutning enligt 42 a § och om god-

kännande enligt 43 § skall införas i fastighetsregistret snarast möjligt sedan

fördel-

ningen, anslutningen eller godkännandet har vunnit laga kraft.

Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag. I paragrafen har gjorts

ett tillägg i anledning av den nya bestämmelsen i 42 a §.

48 a § Om en fastighet som deltar i en gemensamhetsanläggning som avser väg

tillfälligt använder anläggningen i väsentligt större omfattning än som får

anses

svara mot fastighetens andelstal för driftkostnaderna, är fastighetens ägare

skyldig

att till samfälligheten utge skälig ersättning för de kostnader som uppkommer

till

följd av den ändrade användningen.

Vid tvist angående fråga som avses i första stycket skall talan väckas hos

fastig-

hetsdomstolen.

Denna paragraf, som är ny, innehåller bestämmelser om särskild ersätt-

ningsskyldighet för delägare vid tillfälligt ändrad användning av gemen-

samhetsanläggning för vägar. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt

9.3.

Förutsättningen för ersättningsskyldighet är enligt första stycket att

fastigheten använder väganläggningen i väsentligt större omfattning än

som får anses vara förutsatt vid bestämmandet av fastighetens andelstal

för driftkostnaderna. Ersättningsskyldigheten ger möjlighet att täcka

eventuella merkostnader som uppkommer när en fastighet tillfälligt

ändrar användningen på ett sådant sätt att det ger upphov till ett onormalt

stort slitage eller skador på vägen. Det kan t.ex. röra sig om pågående

byggnation, som tillfälligt medför en väsentlig ökning av tung trafik. I

avsnitt 9.3 har redogjorts för att det i det enskilda fallet kan vara svårt att

fastslå exakt vilket utnyttjande av vägen som motsvarar åsatt andelstal.

Frågan om ersättning skall utgå och i vilken omfattning skall därför be-

stämmas efter en skälighetsbedömning.

Skador på en väg kan grunda rätt till skadestånd enligt allmänna skade-

ståndsrättsliga regler. Att dra en klar gräns mellan vad som är onormalt

stort slitage resp. skada torde inte alltid vara så lätt att göra och det blir

heller inte nödvändigt eftersom bestämmelsen täcker båda fallen.

Enligt andra stycket skall tvister om ersättningsskyldighet prövas av

fastighetsdomstolen.

49 § Är det av väsentlig betydelse för att tillgodose fastighets behov av väg,

kan

upplåtas rätt för fastigheten att bygga väg över annan fastighet eller att

använda

befintlig väg. Upplåtelse av rätt att bygga väg över annan fastighet eller att

använda befintlig väg får ske endast om en sådan upplåtelse av särskilda skäl är

lämpligare än att bilda en gemensamhetsanläggning eller att ansluta fastigheten

till en redan bildad anläggning.

Upplåtelse enligt första stycket får inte ske om det medför synnerligt men för

den

upplåtande fastigheten eller för annan fastighet som har rätt att använda vägen.

I fråga om ersättning för upplåtelse av rätt att bygga väg över annan fastighet

tillämpas 13 §. I fråga om ersättning för annan upplåtelse enligt första stycket

tillämpas 50 a § andra stycket.

Paragrafen, som för närvarande behandlar rätt att bygga väg över annan

fastighet för att tillgodose en enstaka fastighets vägbehov, har i första

stycket kompletterats med bestämmelser om rätt att använda befintlig

väg. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.2. Liksom när det gäller

rätten att bygga väg är det för upplåtelse av rätt att använda befintlig väg

ett villkor att det är av väsentlig betydelse för att tillgodose fastighets

behov av väg. Dessutom krävs att det av särskilda skäl är lämpligare att

upplåtelse sker än att en gemensamhetsanläggning bildas eller att fastig-

heten ansluts till en redan bildad anläggning. På Lagrådets inrådan har i

paragrafen uttryckligen angetts att sistnämnda villkor även gäller vid rätt

att bygga väg över annan fastighet.

Nuvarande begränsning att rättighetsupplåtelse inte får ske om den

medför synnerligt men för den fastighet över vilken vägen går fram har i

ett nytt andra stycke utvidgats till att gälla inte bara den upplåtande

fastigheten utan även annan fastighet som har rätt att använda vägen.

Tredje stycket är nytt och innehåller ersättningsbestämmelser. Till följd

av de nya bestämmelserna i paragrafens första stycke har ersättningsbe-

stämmelserna delats upp i två fall. I det första fallet som gäller rätt att

bygga väg har ingen ändring gjorts i sak utan 13 § AL skall tillämpas. I

det andra fallet som gäller upplåtelse av rätt att använda befintlig väg

skall ersättning inte utgå för det upplåtna utrymmet utan bestämmelsen i

50 a § andra stycket om s.k. slitageersättning skall tillämpas i stället.

50 a § Om en gemensamhetsanläggning som avser vägar förvaltas av en sam-

fällighetsförening och det är av väsentlig betydelse för delägarfastigheterna

att

använda en väg som ingår i en annan gemensamhetsanläggning, får rätt att an-

vända vägen upplåtas till samfällighetsföreningen. Detta gäller endast om en

sådan upplåtelse av särskilda skäl är lämpligare än att ansluta fastigheterna

till

den andra anläggningen.

För upplåtelse enligt första stycket skall ersättning betalas efter vad som är

skäligt främst med hänsyn till den slitning av vägbanan som beräknas uppkomma

genom vägens användande. Sådan ersättning skall bestämmas att betalas på en

gång eller årligen i förskott.

Denna paragraf är ny och innehåller bestämmelser om rätt för medlem-

marna i en samfällighetsförening att använda väg som ingår i en annan

gemensamhetsanläggning. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.3.

Av första stycket framgår att rättigheten inte upplåts till de enskilda

fastigheterna i gemensamhetsanläggningen utan till den samfällighets-

förening som förvaltar anläggningen. Det är alltså endast vid förenings-

förvaltning som bestämmelsen är tillämplig. Samfällighetsföreningen

kommer att vara sakägare och företrädas av föreningens styrelse vid

upplåtelseförrättningen.

Ett villkor för upplåtelsen är att det är av väsentlig betydelse för del-

ägarfastigheterna att använda vägen. Med delägarfastighet avses enligt

1 § andra stycket SFL fastighet som har del i samfällighet. Motsvarande

villkor för enstaka fastighets behov finns i 49 §. Ett ytterligare villkor är

att det av särskilda skäl är lämpligare att upplåta rätten till samfällighets-

föreningen än att ansluta de enskilda fastigheterna till den gemensam-

hetsanläggning som vägen ingår i. Exempel på vad som skall anses som

särskilda skäl har redovisats i den allmänna motiveringen. Ett typiskt fall

är att fastigheterna har behov av att använda endast en kort sträcka av den

upplåtande samfällighetens vägar. En upplåtelse enligt paragrafen kan

också avse ett tillfälligt behov, t.ex. i avvaktan på att en ny utfartsväg för

den första samfälligheten anläggs.

I paragrafens andra stycke regleras den ersättning som skall utgå för

upplåtelsen. Ersättningen skall bestämmas efter en skälighetsbedömning,

där hänsyn främst tas till den slitning av vägbanan som beräknas upp-

komma. Om förbättring behövs skall även kostnaderna för denna kunna

påverka ersättningen. Även andra omständigheter kan beaktas. Ersätt-

ningsbestämmelsen har sin motsvarighet i 50 § andra stycket.

53 § Fråga om rättighet som avses i 49 52 §§ prövas vid förrättning enligt denna

lag. Har frågan samband med anläggningsfråga, får den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på ansökan av ägaren av den fastighet, eller beträffande

rättighet enligt 50 a §, den samfällighetsförening till vars förmån rättigheten

skall

gälla. Frågan får prövas gemensamt med anläggningsfråga eller fastighetsbild-

ningsåtgärd vid en förrättning.

Vid förrättningsprövningen äger 8 11 §§, 12 § tredje stycket och 16 § mot-

svarande tillämpning. Hänvisningen i 16 § till 12 § första stycket skall därvid

avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om villkoren för upplåtelse av rättigheten och hänvis-

ningen till 13 § bestämmelserna i samma paragrafer om ersättning för

upplåtelsen.

16 § andra stycket gäller dock endast i fråga om ersättning för upplåtelse

enligt

49 § som avser rätt att bygga väg över annan fastighet.

Paragrafen innehåller bestämmelser rörande prövningen av fråga om

rättighet enligt 49 52 §§. I paragrafens första stycke har gjorts ett tillägg

med anledning av den nya bestämmelsen i 50 a §. I den bestämmelsen

upplåts rättigheten inte till de enskilda fastigheterna utan till

samfällighetsföreningen. Beträffande sådan rättighet får fråga tas upp på

ansökan av samfällighetsföreningen.

49 § har kompletterats med bestämmelser som gäller rätt att använda

befintlig väg. På grund härav har i andra stycket sista meningen gjorts ett

tillägg som klargör att 16 § andra stycket endast gäller upplåtelse som

avser rätt att bygga väg.

54 § I fråga om upplåtelse enligt 49 § som avser rätt att bygga väg över annan

fastighet äger 32 och 33 §§ motsvarande tillämpning.

Har engångsersättning bestämts för rättighet enligt 49 52 §§, skall ersättningen

erläggas inom tre månader efter det att ersättningsbeslutet vann laga kraft.

Rättig-

heten får icke tagas i bruk innan betalning skett. I fråga om verkan av

underlåten-

het att betala ersättningen äger 33 § första stycket motsvarande tillämpning.

Har

ersättning enligt 49 51§§ bestämts att utgå med visst årligt belopp, får

rättigheten

icke under något år tagas i bruk innan beloppet för samma år betalats.

Paragrafen innehåller bestämmelser om när ersättning skall betalas och

om verkan av att ersättning inte betalas i rätt tid. Med anledning av att

49 § har fått ett ändrat innehåll har i paragrafens första stycke gjorts ett

tillägg som klargör att 32 och 33 §§ endast gäller upplåtelse som avser

rätt att bygga väg.

I paragrafens andra stycke skiljs mellan fallen när ersättningen betalas

som engångsersättning och när ersättning utgår med visst belopp varje år.

Ersättning för upplåtelse att använda befintlig väg enligt de nya bestäm-

melserna i 49 § eller 50 a § kan utgå på en gång eller årligen i förskott. I

första och fjärde meningarna har därför följdändringar gjorts.

56 § Om det behövs för trafiksäkerheten i fråga om en viss enskild väg eller del

 av

enskild väg, får statlig väghållningsmyndighet förordna att bestämmelserna i 43,

45 47, 51-53, 61, 64 69 och 72 §§ väglagen (1971:948) skall gälla i tillämpliga

delar.

Vad som i 45 47, 52 ,53, 64 och 72 §§ väglagen sägs om länsstyrelsen skall i

stället avse väghållningsmyndigheten.

Vad som i väglagen sägs om väghållare i 61 §, i 63 § andra stycket såvitt avser

föreläggande som har meddelats med stöd av 52 §, i 65 § såvitt avser ersättning

enligt 61 § samt i 66 och 69 §§ skall i stället avse staten.

Paragrafen som är ny har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Be-

stämmelserna har motiverats i avsnitt 12. Statlig väghållningsmyndighet

är enligt 7 § vägkungörelsen (1971:954) Vägverkets väg- och trafik-

region. De bestämmelser i väglagen som hänvisning sker till är alltså inte

generellt tillämpliga utan gäller endast efter väghållningsmyndighets för-

ordnande. Innan ett förordnande meddelas bör väghållaren och andra

berörda ges tillfälle att yttra sig. Vidare bör ett förordnande ges publicitet

på lämpligt sätt.

57 § Beslut som väghållningsmyndigheten fattat enligt 56 § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut av väghållningsmyndigheten gäller omedelbart, såvida inte något annat

bestäms i beslutet.

Enligt nu gällande regler i EVL får länsstyrelsens beslut i frågor om

trafiksäkerheten överklagas hos allmän förvaltningsdomstol eller hos

regeringen. Regeringen anser att ifrågavarande beslut är av sådan karak-

tär att de bör överprövas av allmän förvaltningsdomstol.

Enligt andra stycket gäller beslut av väghållningsmyndigheten

omedelbart, såvida inte något annat förordnats i beslutet eller av domstol

efter överklagande. Bestämmelsen motsvarar närmast 107 § tredje

stycket EVL, frånsett att den beslutande myndigheten är en annan.

17.5 Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen

(1987:10)

6 kap. 30 §

I 6 kap. 30 § tredje stycket har hänvisningen till EVL tagits bort.

14 kap. 1 §

Mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kom-

munen är huvudman samt annan mark som enligt planen skall användas för annat

än enskilt bebyggande är kommunen skyldig att lösa, om fastighetsägaren begär

det. Mark som enligt planen skall användas för allmänna platser för vilka någon

annan än kommunen är huvudman, är den samfällighet som finns eller skall bildas

för ändamålet skyldig att förvärva med äganderätt, nyttjanderätt eller annan

sär-

skild rätt, om fastighetsägaren begär det. Motsvarande skyldighet gäller för

staten

eller kommunen som väghållare enligt väglagen (1971:948). Samfälligheten eller

väghållaren får bestämma om förvärvet skall avse äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt.

Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark, skall första stycket inte

tillämpas beträffande marken under den tid då sådan användning får pågå.

I fråga om mark som är belägen inom ett samverkansområde enligt lagen

(1987:11) om exploateringssamverkan gäller särskilda bestämmelser.

Ändringen i paragrafens första stycke är föranledd av det synsättet att det

inte finns en automatisk koppling mellan väghållning och

iordningsställandet och skötseln av annan allmän platsmark, om någon

annan än kommunen skall vara huvudman för allmänna platser. Genom

ändringen tydliggörs att det är en befintlig samfällighet eller en

samfällighet som bildas för ändamålet som har skyldighet att lösa

marken, givetvis under förutsättning att en sådan skyldighet föreligger

enligt anläggningsbeslutet. Undantag gäller om staten eller kommunen är

väghållare i det detaljplanelagda området. Lösenskyldigheten åvilar i så

fall staten eller kommunen.

17.6 Övriga lagförslag

I 9 kap. 33 § JB och 42 kap. 13 § kyrkolagen (1992:300) har hänvis-

ningen till EVL tagits bort. På Lagrådets inrådan har förslaget till lag om

ändring i 9 kap. 33 § JB försetts med en övergångsbestämmelse för det

fall en jordägare utgett ersättning för byggande av enskild väg enligt

EVL.

Utredningens lagförslag

Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:608) om

enskilda vägar

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Lagen (1939:608) om enskilda vägar skall, med de begränsningar

som följer av denna lag, upphöra att gälla när denna lag träder i kraft.

2 § Vägar och andra anläggningar som ingår i en samfällighet som

bildats enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande

äldre bestämmelser skall anses som en gemensamhetsanläggning bildad

vid förrättning enligt anläggningslagen (1973:1149). Som deltagande

fastigheter skall anses de fastigheter som vid ikrafträdandet hade del i

samfälligheten.

3 § Om vid denna lags ikraftträdande fråga om bildande av en vägföre-

ning eller ärende avseende omprövning av vad som tidigare bestämts är

under behandling hos länsstyrelsen, skall ärendet överlämnas till lant-

mäterimyndigheten.

4 § Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla när en förrättning har av-

slutats före ikraftträdandet av denna lag, om inte annat följer av 6 och

9 §§.

5 § Har i utlåtande enligt 80 § lagen (1939:608) om enskilda vägar be-

stämts att en väg skall anläggas eller övertas till väghållning men har så

ej skett senast fem år från ikraftträdandet av denna lag, förfaller utlåtan-

det i den delen.

6 § Andelstal som har fastställts enligt lagen (1939:608) om enskilda

vägar skall tillämpas till dess att andelstalen omprövas enligt 35 § eller

överenskommelse träffas enligt 43 § anläggningslagen (1973:1149). Om

taxeringsvärdet utgör grund för andelstal och omprövning inte skett eller

överenskommelse inte träffats inom fem år från denna lags ikraft-

trädande, skall ändringar i taxeringsvärdet inte därefter påverka an-

delstalen.

7 § Rätt att använda väg enligt 77 § lagen (1939:608) om enskilda vägar

skall fortfarande gälla. I fråga om ersättningen tillämpas 50 a § andra

stycket anläggningslagen (1973:1149).

8 § Förordnande till främjande av trafiksäkerheten som meddelats enligt

100 § lagen (1939:608) om enskilda vägar skall anses som förordnande

enligt 57 § anläggningslagen (1973:1149).

9 § En vägsamfällighet eller vägförening enligt lagen (1939:608) om

enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser som kan förvärva

rättigheter och ikläda sig skyldigheter skall efter ikraftträdandet av denna

lag anses som en samfällighetsförening enligt lagen (1973:1150) om för-

valtning av samfälligheter. Stadgar som fastställts för samfälligheten får

fortfarande tillämpas i den mån de inte strider mot lagen om förvaltning

av samfälligheter. Trots vad som sägs i 29 § nämnda lag får samfällig-

heten behålla den firma den har vid ikraftträdandet.

I fråga om vägsamfällighet enligt äldre lagstiftning som inte kan för-

värva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter gäller bestämmelserna om

delägarförvaltning i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter.

10 § Förordnande av styrelseledamot enligt 88 § femte stycket lagen

(1939:608) om enskilda vägar skall upphöra att gälla efter första

ordinarie föreningssammanträde efter denna lags ikraftträdande.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:609) om

förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda

vägar

Härigenom föreskrivs följande.

Lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om

enskilda vägar skall upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

Lagen gäller fortfarande i fråga om förmånsrätt som har uppkommit

före upphävandet.

Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om in-

förande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1973:1151) om införande av

anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter

dels att 7, 9 och 13 15 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 10, 12 och 19 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 § samt i fråga om förrättning

enligt 2 eller 4 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre bestäm-

melser.

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 §.

12 §

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd som där

avses rör fastighet som är ansluten

till gemensam anläggning vilken

tillkommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) eller lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre bestäm-

melser. Med fastighets skyldighet

gentemot delägare i samfällighet

jämställes därvid ansvar för sam-

fällighets gäld som åvilar fastig-

heten samt förmånsrätt som fast-

ställts i fastigheten med stöd av

7 § andra stycket lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd eller

annan åtgärd som där avses rör

fastighet som är ansluten till

gemensam anläggning vilken till-

kommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar. Med

fastighets skyldighet gentemot

delägare i samfällighet jämställes

därvid ansvar för samfällighets

gäld som åvilar fastigheten samt

förmånsrätt som fastställts i

fastigheten med stöd av 7 § andra

stycket lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Upplåtes tomträtt i fastighet som avses i första stycket, gäller 44 § an-

läggningslagen.

Vad som i 51 och 52 §§ anlägg-

ningslagen föreskrives för det fall

att fastighet ålagts skyldighet eller

tillerkänts rättighet enligt nämnda

lag äger motsvarande tillämpning

när skyldigheten eller rättigheten

tillkommit enligt 2 eller 4 kap.

lagen om enskilda vägar eller

motsvarande äldre bestämmelser.

Vad som i 51 och 52 §§ anlägg-

ningslagen föreskrives för det fall

att fastighet ålagts skyldighet eller

tillerkänts rättighet enligt nämnda

lag äger motsvarande tillämpning

när skyldigheten eller rättigheten

tillkommit enligt lagen om en-

skilda vägar eller motsvarande

äldre bestämmelser.

19 §

På samfällighetsstämma i samfällighet som avses i 17 § kan beslutas

att samfälligheten skall ombildas till samfällighetsförening. Beslutas

sådan ombildning, skall stämman vid tillämpningen av lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter anses som sammanträde

enligt 20 § i lagen.

Första stycket gäller icke samfällighet som åtnjuter förmånsrätt enligt

lagen (1966:701) om förmånsrätt för fordringar enligt lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om vägsam-

fällighet enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar eller mot-

svarande äldre lagstiftning samt i

fråga om sådana företag enligt 3,

7 eller 8 kap. vattenlagen

(1918:523) eller motsvarande

äldre lagstiftning som kan för-

värva rättigheter och ikläda sig

skyldigheter.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om sådana

företag enligt 3, 7 eller 8 kap.

vattenlagen (1918:523) eller mot-

svarande äldre lagstiftning som

kan förvärva rättigheter och ikläda

sig skyldigheter.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

Härigenom föreskrivs i fråga om anläggningslagen (1973:1149)

dels att 24, 33, 35, 45, 46, 49, 53 och 54 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tolv nya paragrafer, 33 a, 42 a, 48 a,

48 b, 50 a och 56 62 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 §

Om hinder icke möter mot anläggningen, skall fastighetsbildningsmyn-

digheten meddela anläggningsbeslut.

I anläggningsbeslut anges

1. anläggningens ändamål, läge, storlek och huvudsakliga beskaffenhet i

övrigt,

2. de fastigheter som skall deltaga i anläggningen,

3. utrymme som upplåtes för anläggningen,

4. fastighet eller del därav som inlöses,

5. tiden för anläggningens bestånd, om sådan anses böra bestämmas,

6. den tid inom vilken anläggningen skall vara utförd,

7. behövliga föreskrifter i fråga om anläggningens utförande.

I anläggningsbeslutet får också

anges de i anläggningen delta-

gande fastigheternas andelstal i

fråga om kostnaderna för anlägg-

ningens utförande och drift.

I anläggningsbeslutet får också

anges de i anläggningen del-

tagande fastigheternas andelstal i

fråga om kostnaderna för anlägg-

ningens utförande och drift. Där-

vid får föreskrivas att styrelsen för

en samfällighetsförening får på

närmare angivet sätt besluta om

den ändring av andelstal för en

fastighet som påkallas av att

fastighetens användningssätt

ändras stadigvarande. Styrelsens

beslut om ändring av andelstal

skall tillämpas vid nästkommande

uttaxering. Styrelsens beslut om

ändring av andelstal får inte

överklagas. Den som är missnöjd

med beslutet får väcka talan mot

föreningen enligt vad som sägs i

46 § lagen (1973:1150) om för-

valtning av samfälligheter

angående rättelse av uttaxering.

Prövas anläggningsfråga gemensamt med fastighetsbildningsåtgärd vid

en förrättning, får anläggningsbeslutet upptagas i fastighetsbildningsbe-

slutet.

33 §

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del, är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som be-

stämts i beslutet.

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som be-

stämts i beslutet, såvida ej inom

samma tid eller den förlängda tid

som beslutats enligt tredje stycket

ansökan gjorts om förordnande av

syssloman enligt vad som sägs i

33 a §. Har en ansökan om för-

ordnande av syssloman avslagits,

förfaller anläggningsbeslutet när

avslagsbeslutet har vunnit laga

kraft och tiden för genomförandet

har gått ut.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav inlösas, gäller

beslutet i denna del utan hinder av bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om

förlängning av tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att anläggnings-

beslutet förfallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen gäller inte ersättning

som fastställts vid särskild förrättning enligt 13 a §.

33 a §

Om det skäligen kan befaras att

anläggningen inte kommer att

utföras inom tid som anges i an-

läggningsbeslutet eller i beslut om

förlängd tid får lantmäterimyn-

digheten på ansökan av någon

som enligt 18 § har rätt att begära

förrättning förordna syssloman

för genomförande av anlägg-

ningsbeslutet. En sådan sysslo-

man har de befogenheter som an-

nars tillkommer delägarna

Lantmäterimyndigheten be-

slutar om ersättning till sysslo-

mannen och om fördelning mellan

delägarna av ersättningsbeloppet.

Har detta ej betalats inom tid som

lantmäterimyndigheten bestämt,

får myndighetens beslut verk-

ställas enligt vad som sägs i ut-

sökningsbalken.

Lantmäterimyndighetens beslut

med anledning av en ansökan om

förordnande av syssloman, om

ersättning till sysslomannen och

om skyldighet att betala ersätt-

ningen får överklagas enligt vad

som sägs i 15 kap. 2 § fastighets-

bildningslagen (1970:988). Beslut

som nu sagts går i verkställighet

när beslutet har vunnit laga kraft.

35 §

Inträder, sedan fråga som behandlats vid förrättning enligt denna lag

slutligt avgjorts, ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frågan,

kan denna prövas vid ny förrättning. Även utan att sådana förhållanden

inträtt, får ny förrättning äga rum, om i det tidigare avgörandet före-

skrivits att frågan får omprövas efter viss tid och denna tid utgått eller om

i annat fall ett klart behov av omprövning framkommit.

Vid den nya förrättningen får ej beslutas sådan ändring i fråga om kret-

sen av fastigheter som deltager i gemensamhetsanläggning eller fastig-

hets andelstal att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller en-

skild synpunkt.

Är vid den nya förrättningen fråga endast om ändring som icke på-

verkar bebyggelsens utformning eller markanvändningen i övrigt, be-

höver medgivande enligt 23 § inte inhämtas från en sådan nämnd som

avses i den paragrafen.

Om den nya förrättningen

gäller fråga om fastighet skall

inträda i eller utträda ur

samfällighet eller om fastighets

andelstal skall ändras, och

samfälligheten förvaltas av en

samfällighetsförening, företräder

föreningen de övriga delägarna.

Vad som nu sagts utgör inte

hinder mot att delägarna för talan

mot förrättningen.

Om befogenhet för styrelsen att

i vissa fall besluta om ändring av

andelstal m.m. finns föreskrifter i

24 § tredje stycket.

42 a §

Lantmäterimyndigheten får i

samband med fastighetsbild-

ningsförättning besluta att en ny-

bildad eller ombildad fastighet

skall anslutas till en befintlig

gemensamhetsanläggning. Be-

slutar lantmäterimyndigheten om

anslutning, skall myndigheten

också bestämma andelstal för fas-

tigheten och pröva frågan om er-

sättning enligt 37 §.

Vid prövning av frågor som

avses i denna paragraf tillämpas

35 § fjärde stycket.

45 §

Uppgift om fördelning enligt

42 § eller om godkännande enligt

43 § införes i fastighetsregistret

snarast möjligt sedan fördelningen

eller godkännandet vunnit laga

kraft.

Uppgift om fördelning enligt

42 §, om anslutning enligt 42 a §

och om godkännande enligt 43 §

införes i fastighetsregistret snarast

möjligt sedan besluten vunnit laga

kraft. Uppgift om styrelsens beslut

om ändring av andelstal enligt

24 § tredje stycket skall snarast

möjligt införas i fastighetsre-

gistret.

46 §

Till väg hör vägbana och övriga väganordningar. Anordning, som

behövs för vägens bestånd, drift eller brukande är väganordning.

Väganordning är också till väg ansluten brygga eller färja med färjeläge.

Vägområde utgörs av den mark

som tagits i anspråk för väg-

anordning.

48 a §

Om en fastighet som deltar i en

gemensamhetsanläggning som

avser väg tillfälligt använder an-

läggningen i väsentligt större

omfattning eller för ett annat

ändamål än som förutsattes vid

bestämmandet av fastighetens

andelstal för driftkostnaderna, är

fastighetens ägare skyldig att er-

sätta samfälligheten de kostnader

som uppkommer till följd av den

ändrade användningen.

Vid tvist angående fråga som

avses i första stycket skall talan

väckas hos fastighetsdomstolen.

48 b §

38 § första stycket första me-

ningen skall inte tillämpas på

gemensamhetsanläggning som

avser vägar.

49 §

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighets behov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastig-heten bygga väg över annan

fastighet, om det icke medför

synnerligt men för sistnämnda

fastighet.

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighets behov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastig-heten att bygga väg över

annan fastighet eller att använda

befintlig väg. Upplåtelse att

använda befintlig väg får ske

endast om sådan upplåtelse av

särskilda skäl är lämpligare än att

bilda en gemensamhetsanläggning

eller att ansluta fastigheten till en

redan bildad anläggning.

Upplåtelse enligt första stycket

får inte ske om det medför syn-

nerligt men för den upplåtande

fastigheten eller för annan fastig-

het som har rätt att använda

vägen

I fråga om ersättning för upp-

låtelse enligt första stycket gäller

bestämmelserna i 13 §.

I fråga om ersättning för upp-

låtelse av rätt att bygga väg till-

lämpas 13 §. Beträffande ersätt-

ning för annan upplåtelse enligt

första stycket tillämpas 50 a §

andra stycket

50 a §

Om en gemensamhets-

anläggning förvaltas av en

samfällighetsförening och det är

av väsentlig betydelse för

delägarfastigheterna att använda

väg som ingår i en annan

gemensamhetsanläggning, får rätt

att använda vägen upplåtas till

samfällighetsföreningen. Detta

gäller endast om det av särskilda

skäl är lämpligare än att ansluta

fastigheterna till den andra

anläggningen.

För upplåtelse enligt första

stycket skall ersättning utgå efter

vad som är skäligt främst med

hänsyn till den slitning av väg-

banan som beräknas uppkomma

genom vägens användande. Sådan

ersättning skall bestämmas att

utgå på en gång eller årligen i

förskott.

53 §

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

eller beträffande rättighet enligt

50 a § den samfällighetsförening

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 §.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 § som avser

rätt att bygga väg.

54 §

I fråga om upplåtelse enligt

49 § äger 32 och 33 §§

motsvarande tillämpning.

I fråga om upplåtelse enligt

49 § som avser rätt att bygga väg

äger 32 och 33 §§ motsvarande

tillämpning.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 50, 51 eller

52 §, skall ersättningen erläggas

inom tre månader efter det att er-

sättningsbeslutet vann laga kraft.

Rättigheten får icke tagas i bruk

innan betalning skett. I fråga om

verkan av underlåtenhet att betala

ersättningen äger 33 § första

stycket motsvarande tillämpning.

Har ersättning enligt 50 eller 51 §

bestämts att utgå med visst årligt

belopp, får rättigheten icke under

något år tagas i bruk innan be-

loppet för samma år betalats.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 49, 50, 50 a, 51

eller 52 §, skall ersättningen er-

läggas inom tre månader efter det

att ersättningsbeslutet vann laga

kraft. Rättigheten får icke tagas i

bruk innan betalning skett. I fråga

om verkan av underlåtenhet att

betala ersättningen äger 33 §

första stycket motsvarande till-

lämpning. Har ersättning enligt

49, 50, 50 a eller 51 § bestämts att

utgå med visst årligt belopp, får

rättigheten icke under något år

tagas i bruk innan beloppet för

samma år betalats.

56 §

Om träd, buskar eller annan

växtlighet intill ett vägområde

medför olägenheter för trafiksä-

kerheten, får väghållningsmyn-

digheten besluta att växtligheten

skall tas bort eller kvistas genom

myndighetens försorg. Om det

med hänsyn till omständigheterna

är lämpligt, får väghållnings-

myndigheten besluta att åtgärden

skall utföras av väghållaren. I

samband med att beslut fattas kan

väghållningsmyndigheten med-

delade föreskrifter som behövs.

Med väghållningsmyndighet av-

ses i denna lag den statliga väg-

hållningsmyndigheten enligt 6 §

andra stycket väglagen

(1971:948).

57 §

Om det behövs för att tillgodo-

se trafiksäkerheten får väghåll-

ningsmyndigheten i fråga om en

viss väg eller en del av en väg

förordna att det inte utan myndig-

hetens tillstånd får

1. inom vägområdet eller högst

tolv meter därifrån uppföras

byggnader, göras tillbyggnader,

utföras andra anläggningar eller

vidtas andra sådana åtgärder som

kan inverka menligt på trafiksä-

kerheten,

2. intill vägområdet sättas upp

ljusanordningar som försämrar

ljusförhållandena för trafiken på

vägen,

3. inom ett avstånd av högst

50 meter från vägområdet sättas

upp skyltar eller därmed jämför-

liga anordningar för reklam, pro-

paganda eller liknande ändamål

utomhus samt

4. vid korsning i samma plan

mellan enskilda vägar eller mel-

lan en enskild väg och en järnväg

eller spårväg uppföras byggna-

der, göras tillbyggnader, utföras

andra anläggningar eller vidtas

andra åtgärder som kan inverka

menligt på trafiksäkerheten.

Bestämmelserna i första stycket

gäller inte inom områden med

detaljplan och ej heller be-

träffande åtgärder för vilka

bygglov krävs. Bestämmelserna i

första stycket 3 gäller heller inte

för sådana anordningar som är

uppsatta på byggnader för upp-

lysning om affärsrörelse eller

annan verksamhet på stället eller

för anslagstavlor för meddelanden

som rör kommunala angelägen-

heter, föreningssammanträden,

auktioner eller dylikt.

I samband med att ett tillstånd

lämnas kan väghållningsmyndig-

heten meddela de föreskrifter som

behövs för trafiksäkerheten.

58 §

Om det inom område

beträffande vilket meddelats

förordnande enligt 57 § finns en

anordning som innebär fara för

trafiken, får

väghållningsmyndigheten före-

lägga den som svarar för anord-

ningen att ta bort den eller vidta

åtgärder så att faran undanröjs.

Föreläggande får förenas med

vite eller med föreskrift att åt-

gärden, om föreläggandet inte

följs, kan komma att utföras

genom väghållningsmyndighetens

försorg på den försumliges be-

kostnad.

Staten skall ersätta skador till

följd av ett föreläggande som har

meddelats med stöd av första

stycket såvida det inte har av-

talats eller uppenbarligen förut-

satts att ersättning inte skall

lämnas.

59 §

Vägras tillstånd till en sådan

åt-gärd som avses i 57 § första

stycket 1 eller 4 och medför detta

att pågående markanvändning av-

sevärt försvåras, är fastighets-

ägaren och innehavare av nytt-

janderätt eller annan särskild rätt

till fastigheten berättigade till

ersättning av staten för den skada

som de lider.

Vad som har avtalats eller upp-

enbarligen förutsatts gälla mellan

staten och fastighetens ägare eller

annan sakägare i fråga om er-

sättning enligt 58 § eller enligt

första stycket gäller även mot den

som efter det att rätten till ersätt-

ning uppkom har förvärvat sak-

ägarens rätt till fastigheten eller

anordningen.

60 §

Framställning om ersättning

enligt 58 § tredje stycket eller

59 § första stycket görs hos väg-

hållningsmyndigheten.

I fråga om förfarandet i mål om

ersättning, nedsättning av vissa

ersättningar, fördelning och ut-

betalning av nedsatta belopp samt

om gottgörelse till borgenär i

vissa fall gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i 66 69 §§ väg-

lagen (1971:948). Vad som i 66

och 69 §§ väglagen sägs om väg-

hållaren skall i stället avse staten.

61 §

Vidtas åtgärder som avses i

57 § utan tillstånd eller i strid mot

meddelade föreskrifter får väg-

hållningsmyndigheten vid vite

förelägga den som vidtagit åtgär-

den att undanröja eller ändra det

utförda. Kronofogdemyndigheten

får meddela särskild handräck-

ning för att åstadkomma rättelse.

Ansökan om handräckning får

göras av väghållningsmyndig-

heten och av en sådan nämnd som

avses i 23 § första stycket. Be-

stämmelser om handräckning

finns i lagen (1990:746) om be-

talningsföreläggande och hand-

räckning.

Följs inte ett föreläggande som

har meddelats med stöd av 58 §,

skall kronofogdemyndigheten på

begäran av väghållningsmyndig-

heten föranstalta om att åtgärden

vidtas.

62 §

Länsstyrelsens och väghåll-

ningsmyndighetens beslut får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till

kammarrätten.

Beslut av väghållningsmyndig-

heten gäller omedelbart,

såvida inte något annat förordnas

i beslutet.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1150) om för-

valtning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att i lagen (1973:1150) om förvaltning av sam-

fälligheter skall 39 § ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 §

Sker ändring i fråga om sådant

förhållande som anges i 26 §

tredje stycket, skall detta genom

styrelsens försorg genast anmälas

för registrering.

Sker ändring i fråga om sådant

förhållande som anges i 26 §

tredje stycket, skall detta genom

styrelsens försorg genast anmälas

för registrering. Detsamma gäller

i fråga om beslut om ändring av

andelstal enligt 24 § tredje stycket

anläggningslagen (1973:1149).

Styrelsen skall genast underrätta

fastighetsägaren om ett sådant

beslut.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen

(1987:10)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 30 § och 14 kap. 1 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

30 §

Kommunen skall svara för underhållet av gator och sådana andra all-

männa platser som kommunen är huvudman för. Denna underhålls-

skyldighet består även om detaljplanen för området upphävs.

Är staten väghållare inom område med detaljplan, skall, med den be-

gränsning som anges i 29 § andra stycket, staten svara för underhållet av

allmän väg i enlighet med föreskrifterna i väglagen (1971:948).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med en-

skilda väghållare finns bestäm-

melser i lagen (1939:608) om en-

skilda vägar och anläggnings-

lagen (1973:1149).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med en-

skilda väghållare finns bestäm-

melser i anläggningslagen

(1973:1149).

14 kap.

1 §

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är väghållaren skyldig

att förvärva med äganderätt,

nyttjanderätt eller annan särskild

rätt, om fastighetsägaren begär

det. Väghållaren får bestämma

om förvärvet skall avse ägande-

rätt, nyttjanderätt eller annan sär-

skild rätt.

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är den samfällighet

som finns eller skall bildas för

ändamålet skyldig att förvärva

med äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt, om fastighets-

ägaren begär det. Motsvarande

skyldighet gäller för staten som

väghållare. Samfälligheten eller

staten får bestämma om förvärvet

skall avse äganderätt, nyttjanderätt

eller annan särskild rätt.

Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark, skall första

stycket inte tillämpas beträffande marken under den tid då sådan använd-

ning får pågå.

I fråga om mark som är belägen inom ett samverkansområde enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan gäller särskilda bestämmel-

ser.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 33 § jordabalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

33 §

Har jordägaren utgivit ersätt-

ning för markavvattning enligt

vattenlagen (1983:291) eller för

byggande av enskild väg enligt

lagen (1939:608) om enskilda

vägar eller anläggningslagen

(1973:1149), får jordägaren upp-

säga avtalet, om arrendatorn icke

medger skälig höjning av arrende-

avgiften. Uppsägning skall ske

inom ett år från det företaget full-

bordades.

Har jordägaren utgivit ersätt-

ning för markavvattning enligt

vattenlagen (1983:291) eller för

byggande av enskild väg enligt

anläggningslagen (1973:1149), får

jordägaren uppsäga avtalet, om

arrendatorn icke medger skälig

höjning av arrendeavgiften. Upp-

sägning skall ske inom ett år från

det företaget fullbordades.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300)

Härigenom föreskrivs att 42 kap. 13 § kyrkolagen (1992:300) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

42 kap.

13 §

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att

rationalisera driften av präst-

lönefastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalise-

ring av det kyrkliga jordinne-

havet i stiftet,

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar, anlägg-

ningslagen (1973:1149) eller

vattenlagen (1983:291) som en

prästlönefastighet skall belastas

med.

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att

rationalisera driften av präst-

lönefastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalise-

ring av det kyrkliga jordinne-

havet i stiftet,

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt anläggningslagen

(1973:1149) eller vattenlagen

(1983:291) som en prästlöne-

fastighet skall belastas med.

Närmare föreskrifter om lån ur kyrkofonden meddelas av regeringen.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förteckning över remissinstanser

Följande remissinstanser har avgivit yttrande över betänkandet

ENSKILDA VÄGAR (SOU 1996:46). Hovrätten för Nedre Norrland,

Kammarrätten i Stockholm, Fastighetsdomstolen vid Falu tingsrätt,

Fastighetsdomstolen vid Vänersborgs tingsrätt, Fastighetsdomstolen vid

Härnösands tingsrätt, Vägverket, Boverket, Lantmäteriverket, Skogs-

styrelsen, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Kronobergs

län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus

län, Länsstyrelsen i Skaraborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Lantmäte-

rimyndigheten i Älvsborgs län, Lantmäterimyndigheten i Värmlands län,

Lantmäterimyndigheten i Gävleborgs län, Hallsbergs kommun, Halm-

stads kommun, Kalmars kommun, Kils kommun, Kungsbacka kommun,

Norrtälje kommun, Ockelbo kommun, Orust kommun, Vellinge kom-

mun, Örnsköldsviks kommun, Österåkers kommun, Svenska Kommun-

förbundet, Riksförbundet för Enskild Väghållning, Lantbrukarnas Riks-

förbund, Skogsägarnas Riksförbund, Sveriges Fastighetsägareförbund,

Svenska Vägföreningen, Plan- och Byggutredningen (M 1992:03), Läns-

styrelsen i Västmanlands län och Folkrörelserådet Låt hela Sverige leva.

Lagrådsremissens lagförslag

1. Lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar

Regeringen har följande förslag till lagtext

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Lagen (1939:608) om enskilda vägar skall, med de begränsningar som

följer av denna lag, upphöra att gälla.

2 § Vägar och andra anläggningar som ingår i en samfällighet som bildats

enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestäm-

melser skall anses som en gemensamhetsanläggning bildad vid förrättning

enligt anläggningslagen (1973:1149). Som deltagande fastigheter skall anses

de fastigheter som vid ikraftträdandet hade del i samfälligheten.

3 § Om ett ärende avseende bildande av en vägförening eller omprövning av

vad som tidigare bestämts beträffande denna är under behandling hos

länsstyrelsen vid denna lags ikraftträdande, skall ärendet överlämnas till

lantmäterimyndigheten.

4 § Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla när en förrättning har avslu-

tats före ikraftträdandet av denna lag, om inte annat följer av 6 och 9 §§.

5 § Om det i utlåtande enligt 80 § lagen (1939:608) om enskilda vägar har

bestämts att en väg skall anläggas eller övertas till väghållning men detta

inte har hänt senast fem år från ikraftträdandet av denna lag, förfaller ut-

låtandet i den delen.

6 § Andelstal som har fastställts enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar

skall tillämpas till dess att andelstalen omprövas enligt 35 § anläggnings-

lagen (1973:1149) eller överenskommelse träffas enligt 43 § nämnda lag.

Om taxeringsvärdet utgör grund för andelstal och omprövning inte skett

eller överenskommelse inte träffats inom fem år från denna lags ikraft-

trädande, skall ändringar i taxeringsvärdet inte därefter påverka andelstalen.

7 § Rätt att använda väg enligt 77 § lagen (1939:608) om enskilda vägar

skall fortfarande gälla. I fråga om ersättningen tillämpas 50 a § andra stycket

anläggningslagen (1973:1149).

8 § Förordnande som meddelats enligt 100 § lagen (1939:608) om enskilda

vägar skall alltjämt gälla.

9 § Stadgar som fastställts för en vägsamfällighet eller vägförening bildad

enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller enligt motsvarande äldre

bestämmelser får fortfarande tillämpas i den mån de inte strider mot lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter.

Samfälligheten får behålla den firma den har vid ikraftträdandet.

10 § Förordnande av styrelseledamot enligt 88 § femte stycket lagen

(1939:608) om enskilda vägar skall upphöra att gälla efter första ordinarie

föreningssammanträde efter denna lags ikraftträdande.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2. Förslag till lag om upphävande av lagen (1939:609) om för-

månsrätt för vissa fordringar enligt lagen om enskilda vägar

Härigenom föreskrivs följande.

Lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa fordringar enligt lagen om

enskilda vägar skall upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

Lagen gäller fortfarande i fråga om förmånsrätt som har uppkommit

före upphävandet.

3. Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande

av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1973:1151) om införande av

anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter

dels att 7, 9 och 13 15 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 10, 12 och 19 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 § samt i fråga om förrättning

enligt 2 eller 4 kap. lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre be-

stämmelser.

Bestämmelserna i 35 och 37

40 §§ anläggningslagen

(1973:1149) om omprövning av

förrättning enligt nämnda lag äger

motsvarande tillämpning i fråga

om annan förrättning enligt lagen

(1966:700) om vissa gemensam-

hetsanläggningar än som avses i

8 §.

12 §

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd som där

avses rör fastighet som är ansluten

till gemensam anläggning vilken

tillkommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) eller lagen

(1939:608) om enskilda vägar

eller motsvarande äldre bestäm-

melser. Med fastighets skyldighet

gentemot delägare i samfällighet

jämställes därvid ansvar för sam-

fällighets gäld som åvilar

fastigheten samt förmånsrätt som

fastställts i fastigheten med stöd

av 7 § andra stycket lagen om

vissa gemensamhetsanläggningar.

Bestämmelserna i 41 43 §§ an-

läggningslagen (1973:1149) äger

motsvarande tillämpning när

fastighetsbildningsåtgärd eller

annan åtgärd som där avses rör

fastighet som är ansluten till

gemensam anläggning vilken

tillkommit vid förrättning enligt

lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar. Med

fastighets skyldighet gentemot

delägare i samfällighet jämställes

därvid ansvar för samfällighets

gäld som åvilar fastigheten samt

förmånsrätt som fastställts i

fastigheten med stöd av 7 § andra

stycket lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Upplåtes tomträtt i fastighet som avses i första stycket, gäller 44 § an-

läggningslagen.

Vad som i 51 och 52 §§ anlägg-

ningslagen föreskrives för det fall

att fastighet ålagts skyldighet eller

tillerkänts rättighet enligt nämnda

lag äger motsvarande tillämpning

när skyldigheten eller rättigheten

tillkommit enligt 2 eller 4 kap.

lagen (1939:608) om enskilda

vägar eller motsvarande äldre

bestämmelser.

Vad som i 51 och 52 §§ anlägg-

ningslagen föreskrives för det fall

att fastighet ålagts skyldighet eller

tillerkänts rättighet enligt nämnda

lag äger motsvarande tillämpning

när skyldigheten eller rättigheten

tillkommit enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar eller

motsvarande äldre bestämmelser.

19 §

På samfällighetsstämma i samfällighet som avses i 17 § kan beslutas

att samfälligheten skall ombildas till samfällighetsförening. Beslutas

sådan ombildning, skall stämman vid tillämpningen av lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter anses som sammanträde

enligt 20 § i lagen.

Första stycket gäller icke samfällighet som åtnjuter förmånsrätt enligt

lagen (1966:701) om förmånsrätt för fordringar enligt lagen om vissa

gemensamhetsanläggningar.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om vägsam-

fällighet enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar eller motsva-

rande äldre lagstiftning samt i

fråga om sådana företag enligt 3,

7 eller 8 kap. vattenlagen

(1918:523) eller motsvarande

äldre lagstiftning som kan för-

värva rättigheter och ikläda sig

skyldigheter.

Första stycket äger motsvarande

tillämpning i fråga om sådana

företag enligt 3, 7 eller 8 kap.

vattenlagen (1918:523) eller mot-

svarande äldre lagstiftning som

kan förvärva rättigheter och ikläda

sig skyldigheter.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

4. Förslag till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs i fråga om anläggningslagen (1973:1149)

dels att 33, 35, 38, 45, 46, 49, 53 och 54 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer, 24 a, 33 a, 42 a,

48 a, 50 a, 56 och 57 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

24 a §

Lantmäterimyndigheten kan i

anläggningsbeslutet bestämma att

styrelsen för en samfällighetsföre-

ning får besluta om ändring av an-

delstal på grund av att en fastighets

användningssätt ändras stadig-

varande. Styrelsens beslut om änd-

ring av andelstal får tillämpas

sedan det införts i fastighetsregist-

ret.

Styrelsens beslut om ändring av

andelstal får inte överklagas. Den

som är missnöjd med beslutet får

väcka talan mot föreningen enligt

vad som sägs i 46 § lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter angående rättelse av

uttaxering.

33 §

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del, är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts

i beslutet.

Har inom ett år efter det att

ersättningsbeslutet vann laga kraft

ersättning enligt 13 § ej till fullo

betalats i föreskriven ordning och

ej heller någon som i beslutet till-

erkänts sådan ersättning begärt

verkställighet av beslutet i denna

del är anläggningsbeslutet för-

fallet. Anläggningsbeslutet är

även förfallet, om anläggningen ej

utförts inom den tid som bestämts

i beslutet, såvida inte ansökan om

förordnande av syssloman gjorts

inom samma tid enligt vad som

sägs i 33 a §. Har en sådan an-

sökan avslagits, förfaller anlägg-

ningsbeslutet när avslagsbeslutet

har vunnit laga kraft och tiden för

genomförandet har gått ut.

Skall enligt anläggningsbeslutet fastighet eller del därav inlösas, gäller

beslutet i denna del utan hinder av bestämmelserna i första stycket.

Om särskilda skäl föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om

förlängning av tid som anges i första stycket.

Ersättning som betalats får ej återkrävas på grund av att anläggnings-

beslutet förfallit enligt denna paragraf.

Bestämmelserna i första stycket första meningen gäller inte ersättning

som fastställts vid särskild förrättning enligt 13 a §.

33 a §

Om det skäligen kan befaras att

anläggningen inte kommer att

utföras inom den tid som anges i

anläggningsbeslutet eller i ett be-

slut om förlängd tid, får lantmäte-

rimyndigheten på ansökan av

någon som enligt 18 § har rätt att

begära förrättning förordna

syssloman för genomförande av

anläggningsbeslutet. En sådan

syssloman har de befogenheter

som annars tillkommer delägarna.

Lantmäterimyndigheten be-

slutar om ersättning till sysslo-

mannen och om fördelning mellan

delägarna av ersättningsbeloppet.

Har detta inte betalats inom den

tid som lantmäterimyndigheten

bestämt, får myndighetens beslut

verkställas enligt utsöknings-

balken.

Beslut enligt denna paragraf får

överklagas enligt bestämmelserna

i 15 kap. 2 § fastighetsbildnings-

lagen (1970:988).

35 §

Inträder, sedan fråga som behandlats vid förrättning enligt denna lag

slutligt avgjorts, ändrade förhållanden som väsentligt inverkar på frågan,

kan denna prövas vid ny förrättning. Även utan att sådana förhållanden

inträtt, får ny förrättning äga rum, om i det tidigare avgörandet före-

skrivits att frågan får omprövas efter viss tid och denna tid utgått eller om

i annat fall ett klart behov av omprövning framkommit.

Vid den nya förrättningen får ej beslutas sådan ändring i fråga om kret-

sen av fastigheter som deltager i gemensamhetsanläggning eller fastig-

hets andelstal att avsevärd olägenhet uppkommer från allmän eller

enskild synpunkt.

Är vid den nya förrättningen fråga endast om ändring som icke på-

verkar bebyggelsens utformning eller markanvändningen i övrigt, be-

höver medgivande enligt 23 § inte inhämtas från en sådan nämnd som

avses i den paragrafen.

Om den nya förrättningen gäl-

ler fråga av enklare beskaffenhet

om en fastighets delaktighet i

samfällighet eller om ändring av

en fastighets andelstal, och sam-

fälligheten förvaltas av en sam-

fällighetsförening, företräder

föreningen de delägare som inte

har begärt utträde eller vars an-

delstal inte föreslås ändrat.

38 §

Utträder fastighet ur bestående samfällighet, skall ägaren tillerkännas

ersättning för den andel i ett enligt 39 § beräknat överskott som han för-

lorar genom utträdet. Föreligger enligt samma paragraf underskott, skall

han förpliktas utge ersättning för sin andel däri.

Första stycket äger motsvarande tillämpning när fastighets andelstal

minskas.

Första stycket första meningen

skall inte tillämpas på gemensam-

hetsanläggning som avser vägar.

42 a §

Lantmäterimyndigheten får i

samband med fastighetsbild-

ningsförrättning besluta att en

nybildad eller ombildad fastighet

skall anslutas till en befintlig

gemensamhetsanläggning.

Beslutar lantmäterimyndig-

heten om anslutning, skall myn-

digheten också bestämma an-

delstal för fastigheten och pröva

frågan om ersättning enligt 37 §.

Om gemensamhetsanlägg-

ningen förvaltas av en samfällig-

hetsförening, företräder före-

ningen delägarna vid förrätt-

ningen.

45 §

Uppgift om fördelning enligt

42 § eller om godkännande enligt

43 § införes i fastighetsregistret

snarast möjligt sedan fördelningen

eller godkännandet vunnit laga

kraft.

Uppgift om fördelning enligt

42 §, om anslutning enligt 42 a §

och om godkännande enligt 43 §

införs i fastighetsregistret snarast

möjligt sedan besluten vunnit laga

kraft. Uppgift om styrelsens beslut

om ändring av andelstal enligt

24 a § skall snarast möjligt in-

föras i fastighetsregistret.

46 §

Till väg hör vägbana och övriga väganordningar.

Anordning, som behövs för vägens bestånd, drift eller brukande är

väganordning. Väganordning är också till väg ansluten brygga eller färja

med färjeläge.

Vägområde utgörs av den mark

som tagits i anspråk för

väganordning.

48 a §

Om en fastighet som deltar i en

gemensamhetsanläggning som

avser väg tillfälligt använder an-

läggningen i väsentligt större

omfattning än som får anses svara

mot fastighetens andelstal för

driftkostnaderna, är fastighetens

ägare skyldig att till samfällig-

heten utge skälig ersättning för de

kostnader som uppkommer till

följd av den ändrade använd-

ningen.

Vid tvist angående fråga som

avses i första stycket skall talan

väckas hos fastighetsdomstolen.

49 §

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighetsbehov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastigheten att bygga väg över

annan fastighet om det icke med-

för synnerligt men för sistnämnda

fastighet.

Är det av väsentlig betydelse

för att tillgodose fastighets behov

av väg, kan upplåtas rätt för

fastighet att bygga väg över annan

fastighet eller att använda befint-

lig väg. Upplåtelse att använda

befintlig väg får ske endast om

sådan upplåtelse av särskilda skäl

är lämpligare än att bilda en

gemensamhetsanläggning eller att

ansluta fastigheten till en redan

bildad anläggning.

Upplåtelse enligt första stycket

får inte ske om det medför

synnerligt men för den upplåtande

fastigheten eller för annan fastig-

het som har rätt att använda

vägen.

I fråga om ersättning för upp-

låtelse enligt första stycket gäller

bestämmelserna i 13 §.

I fråga om ersättning för upp-

låtelse av rätt att bygga väg till-

lämpas 13 §. I fråga om ersätt-

ning för annan upplåtelse enligt

första stycket tillämpas 50 a §

andra stycket.

50 a §

Om en gemensamhetsanlägg-

ning förvaltas av en samfällig-

hetsförening och det är av väsent-

lig betydelse för delägarfastig-

heterna att använda en väg som

ingår i en annan gemensam-

hetsanläggning, får rätt att an-

vända vägen upplåtas till sam-

fällighetsföreningen. Detta gäller

endast om en sådan upplåtelse av

särskilda skäl är lämpligare än att

ansluta fastigheterna till den

andra anläggningen.

För upplåtelse enligt första

stycket skall ersättning betalas

efter vad som är skäligt främst

med hänsyn till den slitning av

vägbanan som beräknas upp-

komma genom vägens an-

vändande. Sådan ersättning skall

bestämmas att betalas på en gång

eller årligen i förskott.

53 §

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Fråga om rättighet som avses i

49 52 §§ prövas vid förrättning

enligt denna lag. Har frågan sam-

band med anläggningsfråga, får

den upptagas utan ansökan. I

annat fall upptages den på an-

sökan av ägaren av den fastighet

eller, beträffande rättighet enligt

50 a §, den samfällighetsförening

till vars förmån rättigheten skall

gälla. Frågan får prövas gemen-

samt med anläggningsfråga eller

fastighetsbildningsåtgärd vid en

förrättning.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 §.

Vid förrättningsprövningen äger

8 11 §§, 12 § tredje stycket och

16 § motsvarande tillämpning.

Hänvisningen i 16 § till 12 §

första stycket skall därvid avse

bestämmelserna i 49 52 §§ om

villkoren för upplåtelse av rättig-

heten och hänvisningen till 13 §

bestämmelserna i samma para-

grafer om ersättning för upplåtel-

sen. 16 § andra stycket gäller dock

endast i fråga om ersättning för

upplåtelse enligt 49 § som avser

rätt att bygga väg.

54 §

I fråga om upplåtelse enligt

49 § äger 32 och 33 §§

motsvarande tillämpning.

I fråga om upplåtelse enligt

49 § som avser rätt att bygga väg

äger 32 och 33 §§ motsvarande

tillämpning.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 50, 51 eller

52 §, skall ersättningen erläggas

inom tre månader efter det att er-

sättningsbeslutet vann laga kraft.

Rättigheten får icke tagas i bruk

innan betalning skett. I fråga om

verkan av underlåtenhet att betala

ersättningen äger 33 § första

stycket motsvarande tillämpning.

Har ersättning enligt 50 eller 51 §

bestämts att utgå med visst årligt

belopp, får rättigheten icke under

något år tagas i bruk innan be-

loppet för samma år betalats.

Har engångsersättning bestämts

för rättighet enligt 49 52 §§ skall

ersättningen erläggas inom tre

månader efter det att ersättnings-

beslutet vann laga kraft. Rättig-

heten får icke tagas i bruk innan

betalning skett. I fråga om verkan

av underlåtenhet att betala ersätt-

ningen äger 33 § första stycket

motsvarande tillämpning. Har er-

sättning enligt 49 51 §§ bestämts

att utgå med visst årligt belopp,

får rättigheten icke under något år

tagas i bruk innan beloppet för

samma år betalats.

56 §

Om det behövs för trafiksäker-

heten i fråga om en viss enskild

väg eller del av väg, får statlig

väghållningsmyndighet förordna

att bestämmelserna i 43, 45 47,

51 53, 61 62, 64 69 §§, och 72 §

första tredje styckena väglagen

(1971:948) skall gälla i till-

lämpliga delar.

Vad som i 45 47, 52 53, 64 och

72 §§ väglagen (1971:948) sägs

om länsstyrelsen skall i stället i

tillämpliga delar avse väghåll-

ningsmyndigheten.

Vad som i 61, 62, 65, 66 och

69 §§ väglagen (1971:948) sägs

om väghållaren skall i stället avse

staten.

57 §

Beslut som väghållningsmyn-

digheten fattat enligt 56 § får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut av väghållningsmyndig-

heten gäller omedelbart, såvida

inte något annat bestäms i be-

slutet.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

5. Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvalt-

ning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att i lagen (1973:1150) om förvaltning av sam-

fälligheter skall 39 § ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 §

Sker ändring i fråga om sådant

förhållande som anges i 26 §

tredje stycket, skall detta genom

styrelsens försorg genast anmälas

för registrering.

Sker ändring i fråga om sådant

förhållande som anges i 26 §

tredje stycket, skall detta genom

styrelsens försorg genast anmälas

för registrering. Detsamma gäller

i fråga om beslut om ändring av

andelstal enligt 24 a § anlägg-

ningslagen (1973:1149). Styrelsen

skall genast underrätta fastighets-

ägaren om ett sådant beslut.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

6. Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 30 § och 14 kap. 1 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

30 §

Kommunen skall svara för underhållet av gator och sådana andra all-

männa platser som kommunen är huvudman för. Denna underhålls-

skyldighet består även om detaljplanen för området upphävs.

Är staten väghållare inom område med detaljplan, skall, med den be-

gränsning som anges i 29 § andra stycket, staten svara för underhållet av

allmän väg i enlighet med föreskrifterna i väglagen (1971:948).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med

enskilda väghållare finns

bestämmelser i lagen (1939:608)

om enskilda vägar och

anläggningslagen (1973:1149).

Om underhåll av vägar och

andra allmänna platser med

enskilda väghållare finns

bestämmelser i anläggningslagen

(1973:1149).

14 kap.

1 §

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är väghållaren skyldig

att förvärva med äganderätt,

nyttjanderätt eller annan särskild

rätt, om fastighetsägaren begär

det. Väghållaren får bestämma

om förvärvet skall avse ägande-

rätt, nyttjanderätt eller annan sär-

skild rätt.

Mark som enligt en detaljplan

skall användas för allmänna plat-

ser för vilka kommunen är

huvudman samt annan mark som

enligt planen skall användas för

annat än enskilt bebyggande är

kommunen skyldig att lösa, om

fastighetsägaren begär det. Mark

som enligt planen skall användas

för allmänna platser för vilka

någon annan än kommunen är

huvudman, är den samfällighet

som finns eller skall bildas för

ändamålet skyldig att förvärva

med äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt, om fastighets-

ägaren begär det. Motsvarande

skyldighet gäller för staten eller

kommunen som väghållare enligt

väglagen (1971:948). Samfällig-

heten eller väghållaren får be-

stämma om förvärvet skall avse

äganderätt, nyttjanderätt eller

annan särskild rätt.

Om detaljplanen medger tillfällig användning av mark, skall första

stycket inte tillämpas beträffande marken under den tid då sådan använd-

ning får pågå.

I fråga om mark som är belägen inom ett samverkansområde enligt

lagen (1987:11) om exploateringssamverkan gäller särskilda bestämmel-

ser.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

7. Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 33 § jordabalken skall ha följande

lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

33 §

Har jordägaren utgivit

ersättning för markavvattning

enligt vattenlagen (1983:291) eller

för byggande av enskild väg enligt

lagen (1939:608) om enskilda

vägar eller anläggningslagen

(1973:1149), får jordägaren upp-

säga avtalet, om arrendatorn icke

medger skälig höjning av arrende-

avgiften. Uppsägning skall ske

inom ett år från det företaget full-

bordades.

Har jordägaren utgivit

ersättning för markavvattning

enligt vattenlagen (1983:291) eller

för byggande av enskild väg enligt

anläggningslagen (1973:1149), får

jordägaren uppsäga avtalet, om

arrendatorn icke medger skälig

höjning av arrendeavgiften. Upp-

sägning skall ske inom ett år från

det företaget fullbordades.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

8. Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300)

Härigenom föreskrivs att 42 kap. 13 § kyrkolagen (1992:300) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

42 kap.

13 §

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att ra-

tionalisera driften av prästlöne-

fastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalisering

av det kyrkliga jordinnehavet i

stiftet,

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt lagen (1939:608)

om enskilda vägar, anläggnings-

lagen (1973:1149) eller vatten-

lagen (1983:291) som en präst-

lönefastighet skall belastas med.

Ur kyrkofonden får lån lämnas

för

1. åtgärder som syftar till att

rationalisera driften av prästlöne-

fastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet

som prästlönefastighet, om för-

värvet syftar till en rationalisering

av det kyrkliga jordinnehavet i

stiftet,

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt anläggningslagen

(1973:1149) eller vattenlagen

(1983:291) som en prästlöne-

fastighet skall belastas med.

Närmare föreskrifter om lån ur kyrkofonden meddelas av regeringen.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-01-29

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten

i Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 16 januari 1997 (Kommunikations-

departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över

förslag till

1. lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar,

2. lag om upphävande av lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa

fordringar enligt lagen om enskilda vägar,

3. lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen

(1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter,

4. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

5. lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter,

6. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

7. lag om ändring i jordabalken,

8. lag om ändring i kyrkolagen (1992:300).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Sakari Alander.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I remissen föreslås att lagen (1939:608) om enskilda vägar skall upphöra

att gälla vid utgången av år 1997 och att enskilda vägar därefter skall

kunna inrättas endast enligt anläggningslagen (1973:1149). När det gäller

förvaltningen av enskilda vägar blir lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter tillämplig.

Bestämmelser som har att göra med upphävandet av lagen om enskilda

vägar har tagits in i en särskild lag. Förutom en föreskrift om att lagen

om enskilda vägar skall upphöra att gälla innehåller den särskilda lagen

en rad övergångsbestämmelser. Huvudprincipen är att anläggningslagen

och lagen om förvaltning av samfälligheter så långt möjligt skall tilläm-

pas även på vägföreningar och vägsamfälligheter som har kommit till

stånd enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmel-

ser. På några punkter skall dock lagen om enskilda vägar gälla under en

övergångstid. Vidare föreslås särskilda regler beträffande fall då ett

ärende om bildande av vägförening har inletts före upphävandet av lagen

om enskilda vägar men inte har blivit slutfört.

Lagrådet har inte något att erinra mot att lagen om enskilda vägar upp-

hävs och att frågor om inrättande och förvaltning av enskilda vägar i fort-

sättningen skall regleras uteslutande av anläggningslagen och lagen om

förvaltning av samfälligheter. Den föreslagna övergångsregleringen för-

anleder emellertid åtskilliga invändningar.

Lagrådet har i och för sig haft begränsade möjligheter att analysera

vilka övergångsproblem som kan tänkas uppkomma och att pröva vilka

lösningar som bör väljas. Till svårigheterna bidrar det förhållandet att

bestämmelserna i lagen om enskilda vägar inte bara är föråldrade utan

också komplicerade och lagtekniskt svårtillgängliga.

Även med de reservationer som alltså måste göras anser Lagrådet att

den föreslagna övergångsregleringen är mindre tillfredsställande. Mot

bestämmelserna kan till en början invändas att de på flera punkter är

oklara. Vid en jämförelse med vad som sägs i motiven kan det konstate-

ras att den avsedda innebörden av bestämmelserna inte alltid har kommit

till uttryck i lagtexten. Enligt Lagrådets mening har regleringen också i

vissa avseenden utformats på ett sätt som kan medföra praktiska svårig-

heter.

Mot bakgrund av vad som nu har anförts anser Lagrådet att den före-

slagna lagen om upphävande av lagen om enskilda vägar bör omarbetas.

Även när det gäller en del av de övriga lagförslagen, främst förslaget till

lag om ändring i anläggningslagen, finns det skäl att vidta justeringar.

Förslaget till lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda

vägar

1 §

I paragrafen sägs att lagen om enskilda vägar skall, med de begräns-

ningar som följer av upphävandelagen, upphöra att gälla. Vid vilken tid-

punkt lagen om enskilda vägar skall upphöra att gälla anges inte i para-

grafen. Tidpunkten framgår i stället av en ikraftträdandebestämmelse, där

det sägs att upphävandelagen träder i kraft den 1 januari 1998.

Enligt Lagrådets mening är det lagtekniskt bättre att direkt i 1 § ange

att lagen om enskilda vägar upphör att gälla vid utgången av år 1997.

Upphävandelagen behöver då inte förses med någon särskild ikraft-

trädandebestämmelse. I lagrådsremissen har en sådan teknik valts be-

träffande ett annat av de remitterade lagförslagen, nämligen förslaget till

lag om upphävande av lagen (1939:609) om förmånsrätt för vissa ford-

ringar enligt lagen om enskilda vägar.

I de följande paragraferna i förslaget till lag om upphävande av lagen

om enskilda vägar används på åtskilliga ställen uttryck som "vid ikraft-

trädandet". Som en följd av vad Lagrådet nyss har föreslagit bör detta

och liknande uttryck ersättas med uttrycket "vid utgången av år 1997".

2 och 6 §§

I 2 § föreskrivs bl.a. att vägar och andra anläggningar som ingår i en

samfällighet som bildats enligt lagen om enskilda vägar eller mot-

svararande äldre bestämmelser skall anses som en gemensamhetsanlägg-

ning bildad vid förrättning enligt anläggningslagen.

Bestämmelserna i 6 § kan ses som en modifiering av vad som sägs i

2 §. Enligt 6 § skall andelstal som har fastställts enligt lagen om enskilda

vägar tillämpas till dess andelstalen omprövas enligt 35 § anläggnings-

lagen eller överenskommelse träffas enligt 43 § samma lag. Det före-

skrivs vidare i 6 § att om taxeringsvärdet utgör grund för andelstal och

omprövning inte har skett eller överenskommelse inte har träffats inom

fem år från ikraftträdandet av upphävandelagen, så skall ändringar i taxe-

ringsvärdet inte därefter påverka andelstalen.

När det gäller 2 § har Lagrådet inte någon invändning mot den princip

som har kommit till uttryck där. Lagtexten bör emellertid anpassas bättre

till den terminologi som förekommer i lagen om enskilda vägar och i

anläggningslagen. Det bör sålunda anges att vägar och andra anlägg-

ningar som "omfattas av en samfällighets väghållning" enligt lagen om

enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser skall anses "utgöra"

en gemensamhetsanläggning bildad vid förrättning enligt anläggnings-

lagen.

Enligt 76 § lagen om enskilda vägar skall de fastigheter som ingår i en

vägförening i princip bidra till föreningens utgifter i förhållande till

fastigheternas senast fastställda taxeringsvärden. Under vissa angivna

förutsättningar kan emellertid en annan grund för delaktigheten fast-

ställas. Vidare kan för en fastighet bestämmas ett visst lägre eller högre

andelstal än som skulle följa av den allmänna grunden för delaktigheten.

6 § i den föreslagna upphävandelagen får tolkas så att de nu berörda

bestämmelserna i lagen om enskilda vägar skall fortsätta att gälla under

en övergångstid beträffande vägföreningar som har bildats enligt den

lagen. Om det emellertid uppstår anledning att ompröva vad som har be-

stämts om kostnadsfördelningen, skall bestämmelserna i anläggnings-

lagen tillämpas. Enligt den lagen kan nya andelstal fastställas antingen

vid en förrättning (35 §) eller efter överenskommelse (43 §). Vid be-

stämmande av andelstal enligt anläggningslagen är det inte fastigheternas

taxeringsvärden som i första hand skall vara avgörande utan andelstalen

skall bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta

fastigheten har av gemensamhetsanläggningen (15 §).

Som framgår av 6 § i upphävandelagen skall principerna för bestäm-

mande av andelstal enligt lagen om enskilda vägar inte gälla längre än till

dess fem år har gått från det att lagen har upphört att gälla, dvs. till den

1 januari 2003. Det innebär att det måste göras en omprövning enligt an-

läggningslagen som har verkan senast från den tidpunkten.

Enligt Lagrådets mening bör bestämmelserna i 6 § formuleras om, så

att innebörden framgår klarare. Med hänsyn till att bestämmelserna utgör

ett undantag från huvudregeln i 2 § bör de lämpligen tas in som ett andra

stycke i den paragrafen.

3 och 4 §§

Paragraferna innehåller bestämmelser för sådana fall då ett ärende som

avser bildande av en vägförening eller omprövning av vad som har be-

stämts beträffande en vägförening har inletts före upphävandet av lagen

om enskilda vägar men inte hunnit slutföras vid den tidpunkten. I 3 §

behandlas den situationen att ett ärende är under behandling hos läns-

styrelsen, medan 4 § reglerar fall då en förrättning enligt lagen om

enskilda vägar har avslutats före lagens upphävande.

Enligt lagrådets uppfattning finns det anledning att till en början skilja

ut sådana fall då ett ärende om bildande av en vägförening har blivit an-

hängigt hos länsstyrelsen enligt 78 § första stycket lagen om enskilda

vägar, t.ex. genom att en fastighetsägare har begärt att en vägförening

skall komma till stånd, men ärendet inte har avancerat så långt att läns-

styrelsen har förordnat förrättningsman. I sådana fall får det anses lämp-

ligt att tillämpa en sådan ordning som har anvisats i 3 § i upphävande-

lagen. Det bör sålunda, i och med att lagen om enskilda vägar upphör att

gälla, åligga länsstyrelsen att överlämna ärendet till lantmäterimyndig-

heten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen.

Enligt det remitterade förslaget är avsikten att samma ordning skall

tillämpas när en förrättning för bildande av vägförening har inletts före

upphävandet av lagen om enskilda vägar men då inte har hunnit avslutas.

I och med att ärendet, så länge förrättning pågår, kan sägas vara under

behandling hos länsstyrelsen är den föreslagna 3 § tillämplig.

Enligt Lagrådets åsikt kan det på denna punkt resas flera invändningar

mot det remitterade förslaget. För det första kan det uppstå tvekan om när

en förrättning är att anse som avslutad (se härom 80 83 §§ lagen om

enskilda vägar). Viktigare är att det i många fall måste vara opraktiskt att,

när en förrättning har inletts, låta lantmäterimyndigheten ta över ärendet

för vidare behandling enligt anläggningslagen. I princip måste då den

inledda förrättningen avbrytas och en ny förrättning i enlighet med an-

läggningslagens regler sättas i gång. Eventuellt kan då en ny förrätt-

ningsman behöva ta över arbetet. Om så blir fallet, uppstår frågan hur

den tidigare förrättningsmannen skall ersättas för sitt arbete och vem som

skall stå för ersättningen. Bestämmelser om ersättning till förrättnings-

man finns i 78 § femte och sjätte styckena lagen om enskilda vägar, och

det skulle i och för sig kunna föreskrivas att dessa bestämmelser gäller

även efter upphävandet av den lagen. Bestämmelserna skulle emellertid

behöva justeras för att passa i den uppkomna situationen.

En bättre ordning är enligt Lagrådets mening att, så snart en förrätt-

ningsman har förordnats, låta förrättningen slutföras med tillämpning av

de hittillsvarande bestämmelserna i lagen om enskilda vägar. Det blir

alltså fråga om att tillämpa en ordning motsvarande den som har anvisats

i 4 § i upphävandelagen. Även om den paragrafen har fått en utformning

som inte är helt klar, skall den enligt författningskommentaren förstås så,

att om en förrättning har avslutats före upphävandet av lagen om enskilda

vägar men då inte har vunnit laga kraft, så skall bestämmelserna i lagen

om enskilda vägar fortfarande tillämpas. Till dessa bestämmelser hör

enligt författningskommentaren 81 84 §§ samt bestämmelserna i 86 §

om behandlingen av ersättningsfrågor.

Lagrådet förordar alltså att det i 3 § i upphävandelagen tas in en be-

stämmelse som innebär att, om ett ärende som avser bildande av väg-

förening har anhängiggjorts hos länsstyrelsen före upphävandet av lagen

om enskilda vägar men förrättningsman då inte har förordnats, så skall

länsstyrelsen överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt

handläggning enligt anläggningslagen.

I ett andra stycke i samma paragraf bör föreskrivas att, om förrätt-

ningsman har förordnats före upphävandet av lagen om enskilda vägar

men en vägförening då inte har bildats, så skall den vidare handlägg-

ningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmelserna i lagen om

enskilda vägar.

Enligt 3 § i förslaget till upphävandelag skall bestämmelsen om över-

lämnande till lantmäterimyndigheten gälla även i fall då det vid upp-

hävandet av lagen om enskilda vägar finns ett ärende hos länsstyrelsen

som gäller omprövning av vad som tidigare har bestämts beträffande en

vägförening (se härom 85 § lagen om enskilda vägar). På motsvarande

sätt torde 4 § avses bli tillämplig i fall då omprövningsfrågan har

handlagts vid en förrättning och förrättningen har avslutats före

upphävandet av lagen om enskilda vägar men då inte har vunnit laga

kraft.

Enligt Lagrådets mening bör hanteringen av pågående omprövnings-

ärenden regleras i en särskild paragraf, 4 §. I sak bör samma ordning

gälla som när det är fråga om ett ärende som avser bildande av en

vägförening. Om alltså omprövningsärendet är anhängigt hos

länsstyrelsen utan att en förrättningsman har förordnats, bör länsstyrelsen

överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning

enligt anläggningslagen. Om däremot förrättningsman har förordnats före

upphävandet av lagen om enskilda vägar men omprövningsärendet då

inte har slutförts, bör den vidare handläggningen ske med tillämpning av

lagen om enskilda vägar.

Regelsystemet i lagen om enskilda vägar innebär att ersättning för

markupplåtelse och annat intrång inte fastställs förrän vägföreningen har

bildats. Bestämmelser härom finns i 75 och 86 §§. Enligt vad som har

upplysts vid lagrådsföredragningen (jfr författningskommentaren under

4 §) är avsikten att dessa bestämmelser skall fortsätta att tillämpas efter

upphävandet av lagen om enskilda vägar dels beträffande sådana väg-

föreningar som har hunnit bildas före upphävandet utan att ersättnings-

frågorna då har blivit slutligt avgjorda, dels beträffande vägföreningar

som bildas efter upphävandet av lagen om enskilda vägar med tillämp-

ning av bestämmelserna i den lagen (fall som enligt Lagrådets förslag

skall regleras i 3 § andra stycket i upphävandelagen). Lagrådet anser att

uttryckliga regler om vad som nu har sagts bör tas in i upphävandelagen.

Reglerna bör lämpligen bilda en ny 5 §.

5 §

I remissförslaget behandlar denna paragraf fall då det i ett utlåtande

enligt 80 § lagen om enskilda vägar har bestämts att en väg skall an-

läggas eller övertas till väghållning men detta inte har hänt senast fem år

från ikraftträdandet av upphävandelagen. Utlåtandet skall då vara för-

fallet i den berörda delen.

Lagrådet har i sak inte någon invändning mot paragrafen. I lagtexten

bör emellertid, som förutsättning för att utlåtandet skall förfalla, anges att

anläggningen av vägen eller övertagandet av väghållningen inte har skett

senast vid utgången av år 2002.

Som följd av vad Lagrådet tidigare har föreslagit bör den nu diskute-

rade bestämmelsen bilda en 6 §.

7 §

I paragrafen sägs att rätt att använda väg enligt 77 § lagen om enskilda

vägar fortfarande skall gälla och att 50 a § andra stycket anläggnings-

lagen skall tillämpas i fråga om ersättningen.

Lagrådet anser att paragrafens bestämmelser bör formuleras om, så att

lagtexten blir tydligare och enklare. Det kan lämpligen föreskrivas att,

om en fastighet före utgången av år 1997 har fått rätt att använda väg

enligt 77 § lagen om enskilda vägar, så skall det i fortsättningen anses

föreligga en upplåtelse enligt 49 § första stycket anläggningslagen. Detta

lagrum skall enligt remissförslaget byggas ut, så att det kommer att inne-

hålla en bestämmelse om upplåtelse av rätt för en fastighet att använda

befintlig väg. Lagrådet återkommer till denna bestämmelse i det följande.

Enligt vad som sägs i 49 § tredje stycket anläggningslagen i det

remitterade förslaget skall 50 a § andra stycket tillämpas i fråga om er-

sättning för upplåtelse av rätt att använda väg. Det innebär att, om det i

7 § upphävandelagen görs en hänvisning till 49 § första stycket anlägg-

ningslagen i enlighet med vad Lagrådet nyss har förordat, så behöver 7 §

inte innehålla någon bestämmelse i fråga om ersättning.

8 §

Enligt denna paragraf skall ett förordnande som meddelats enligt 100 §

lagen om enskilda vägar alltjämt gälla.

Enligt Lagrådets mening leder den föreslagna utformningen av lag-

texten till att det är oklart om och på vilket sätt ett meddelat förordnande

kan ändras eller upphävas. Ett beslut om ändring eller upphävande kan

inte grundas på den upphävda lagen om enskilda vägar. I det utrednings-

förslag som ligger till grund för lagförslaget (SOU 1996:46) har bestäm-

melsen (8 §) utformats på annat sätt. Lagrådet förordar att bestämmelsen

utformas efter modell av utredningsförslaget. Det bör anges att det äldre

förordnandet skall anses som ett förordnande "med motsvarande inne-

håll" enligt 56 § anläggningslagen.

9 §

I paragrafen har tagits in vissa bestämmelser om stadgar och firma be-

träffande vägsamfälligheter och vägföreningar som har bildats enligt

lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser. I linje

med vad som har föreslagits i det betänkande som ligger till grund för

remissförslaget (SOU 1996:46 s. 16) bör paragrafen inledas med en be-

stämmelse om att en vägsamfällighet eller vägförening som har bildats

enligt lagen om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser och

som utgör en juridisk person skall efter utgången av år 1997 anses som

en samfällighetsförening enligt lagen om förvaltning av samfälligheter.

Därefter bör följa de bestämmelser om stadgar och firma som finns i det

remitterade lagförslaget.

I fråga om vägsamfälligheter som har bildats enligt äldre bestämmelser

och som inte är att anse som juridiska personer (se SOU 1996:46 s. 154)

bör i ett andra stycke i förevarande paragraf föreskrivas att bestämmel-

serna om delägarförvaltning i lagen om förvaltning om samfälligheter

skall gälla.

10 §

I paragrafen har tagits in en föreskrift om att förordnande av styrelse-

ledamot enligt 88 § femte stycket lagen om enskilda vägar skall upphöra

att gälla efter första ordinarie föreningssammanträde efter ikraftträdandet

av upphävandelagen. Av författningskommentaren framgår att para-

grafen tar sikte endast på sådana styrelseledamöter som har utsetts av

länsstyrelsen. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Vidare bör para-

grafen utformas positivt som en föreskrift om att styrelseledamoten kvar-

står i styrelsen till dess första ordinarie föreningssammanträde hålls efter

utgången av år 1997.

_______________

Lagrådets förslag till lagtext, såvitt gäller lagen om upphävande av

lagen om enskilda vägar, framgår i dess helhet av en bilaga till lagråds-

yttrandet.

Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen och förslaget till lag

om ändring i lagen om förvaltning av samfälligheter

Enligt 24 a § anläggningslagen införs en möjlighet att anpassa de an-

delstal som gäller för de i en gemensamhetsanläggning ingående fastig-

heterna efter ändrade förhållanden utan att någon omprövningsförrättning

behöver hållas. En grundläggande förutsättning är enligt författnings-

kommentaren att lantmäterimyndigheten redan i anläggningsbeslutet har

föreskrivit hur ändrade förhållanden i en fastighets användningssätt skall

påverka andelstalet. En annan förutsättning är att de ändrade förhållan-

dena är av stadigvarande natur. I anläggningsbeslutet kan lantmäte-

rimyndigheten uppdra åt styrelsen för en samfällighetsförening att be-

sluta om ändrade andelstal. I 24 a § första stycket föreskrivs vidare att

styrelsens beslut får tillämpas först sedan det införts i fastighetsregistret.

Som följd av förslaget i 24 a § anläggningslagen föreslås i remissen

vissa ändringar dels i 39 § lagen om förvaltning av samfälligheter, dels i

45 § anläggningslagen. I 39 § lagen om förvaltning av samfälligheter

föreslås att styrelsen för samfälligheten genast skall anmäla ett beslut

angående ändring av andelstal för registrering samt att styrelsen genast

skall underrätta berörd fastighetsägare om beslutet. I 45 § anläggnings-

lagen föreslås att uppgift om beslutet snarast möjligt skall införas i fas-

tighetsregistret.

Enligt Lagrådets mening är den föreslagna regleringen onödigt splitt-

rad och svåröverskådlig. Tillämpningen av bestämmelserna underlättas

om dessa koncentreras till ett lagrum. Lagrådet föreslår att 24 a § anlägg-

ningslagen byggs ut och ges följande lydelse:

"Lantmäterimyndigheten kan i anläggningsbeslutet bestämma att styrelsen för en

samfällighetsförening får besluta om ändring av andelstal på grund av att en

fastig-

hets användningssätt ändras stadigvarande.

Styrelsen skall genast underrätta berörd fastighetsägare om beslut enligt första

stycket. Styrelsen skall vidare snarast möjligt anmäla beslutet för införing i

fastig-

hetsregistret. Beslutet får tillämpas först sedan sådan införing har skett.

Styrelsens beslut om ändring av andelstal får inte överklagas. Den som är miss-

nöjd med beslutet får väcka talan mot föreningen enligt vad som sägs i 46 §

lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter angående rättelse av uttaxering."

Som följd av vad Lagrådet sålunda förordat kan det i lagrådsremissen

intagna förslaget till lag om ändring i lagen om förvaltning av samfällig-

heter som endast avser 39 § i sin helhet utgå och 45 § anläggnings-

lagen efter vissa språkliga förtydliganden formuleras enligt följande:

"Uppgift om fördelning enligt 42 §, om anslutning enligt 42 a § och om god-

kännande enligt 43 § skall införas i fastighetsregistret snarast möjligt sedan

fördel-

ningen, anslutningen eller godkännandet har vunnit laga kraft."

I 33 a § första stycket anläggningslagen ges lantmäterimyndigheten

möjlighet att under vissa angivna förutsättningar på ansökan förordna en

syssloman för att verkställa ett anläggningsbeslut. Har ett sådant förord-

nande meddelats och beslutet därom vunnit laga kraft, följer av 33 § i

dess i remissen föreslagna lydelse att anläggningsbeslutet oavsett hur

länge verkställigheten drar ut på tiden inte blir förfallet. Någon närmare

motivering till sistnämnda ordning redovisas inte i remissprotokollet.

Anledningen till förslaget torde emellertid vara att det kan förutsättas att

varje ärende där en syssloman förordnas kommer att leda till att den

aktuella anläggningen genomförs utan onödigt dröjsmål.

Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas huruvida det är lämpligt

att helt avhända lantmäterimyndigheten möjlighet att påverka den tid som

sysslomannens arbete rimligen bör få ta. Lagrådet förordar att för-

ordnandet för sysslomannen kombineras med angivande av den tid som

sysslomannen har till sitt förfogande för genomförande av uppdraget.

Om särskilda skäl föranleder det, bör en sådan tid genom ett senare be-

slut av lantmäterimyndigheten kunna förlängas.

Med hänvisning till det anförda föreslår Lagrådet att det i 33 a § efter

första stycket förs in ett nytt stycke av följande lydelse: "I förordnandet

för sysslomannen skall lantmäterimyndigheten ange den tid inom vilken

sysslomannen skall ha genomfört anläggningsbeslutet. Om särskilda skäl

föreligger, får lantmäterimyndigheten besluta om förlängning av denna

tid."

I 33 a § sista stycket anläggningslagen föreslås att beslut enligt para-

grafen får överklagas enligt bestämmelserna i 15 kap. 2 § fastighetsbild-

ningslagen (1970:988). Bestämmelsen tar enligt författningskommen-

taren sikte på beslut att förordna eller inte förordna en syssloman, på

valet av syssloman samt på ersättning till syssloman och skyldighet att

betala ersättningen. Bestämmelsen har enligt Lagrådets mening en bättre

placering i 30 § anläggningslagen, som innehåller liknande regler om

överklagande av beslut. Lagrådet föreslår att sista stycket i 33 a § utgår

och att 30 § tredje stycket får följande lydelse:

"Mot lantmäterimyndighetens beslut enligt 4 § andra stycket och

33 a § denna lag föres talan särskilt på sätt och inom tid som anges i

15 kap. 2 § fastighetsbildninglagen."

Med denna skrivning blir det möjligt att klaga också på ett beslut av

lantmäterimyndigheten angående sysslomannens uppdragstid.

I 38 § anläggningslagen har gjorts en ändring som går ut på att

bestämmelsen i 39 § anläggningslagen enligt vilken ägare av fastighet

som utträder ur bestående samfällighet skall tillerkännas ersättning för

andel i beräknat överskott inte skall tillämpas på gemensamhetsan-

läggningar som avser vägar. Lagtekniskt framgår detta genom ett nytt

tredje stycke i 38 §. Denna paragraf vinner i klarhet, om regleringen i

stället sker genom ett tillägg till första stycket. Lagrådet föreslår att det

föreslagna tredje stycket utgår och att första stycket formuleras enligt

följande:

"Utträder fastighet ur bestående samfällighet, skall ägaren tillerkännas

ersättning

för den andel i ett enligt 39 § beräknat överskott som han förlorar genom

utträdet.

Detta gäller dock inte i fråga om gemensamhetsanläggningar som avser vägar.

Föreligger enligt 39 § underskott, skall ägaren förpliktas utge ersättning för

sin

andel däri."

49 § anläggningslagen har i remissförslaget kompletterats med be-

stämmelser om upplåtelse av rätt att använda befintlig väg. För att sådan

upplåtelse skall få ske krävs bl.a. att upplåtelsen av särskilda skäl är

lämpligare än att bilda en gemensamhetsanläggning eller att ansluta fas-

tigheten till en redan bildad anläggning.

Av författningskommentaren framgår att den nyss angivna förutsätt-

ningen också skall gälla som ett villkor för upplåtelse av rätt att bygga

väg över annan fastighet. Detta bör framgå av lagtexten. Första stycket

andra meningen i förevarande paragraf bör således inledas med orden:

"Upplåtelse av rätt att bygga väg över annan fastighet eller att använda

befintlig väg...".

Enligt den föreslagna lydelsen av 56 § anläggningslagen skall statlig

väghållningsmyndighet, om det behövs för trafiksäkerheten, ha rätt att

förordna att vissa angivna bestämmelser i väglagen skall gälla i fråga om

en viss enskild väg eller del av väg. Trafiksäkerhetsbestämmelser finns

för närvarande i 5 kap. lagen om enskilda vägar.

Till de bestämmelser i väglagen som genom förordnande av statlig

väghållningsmyndighet kan göras tillämpliga på en enskild väg eller del

av väg hör 61 och 62 §§. Dessa bestämmelser avser fall då trafiksäker-

hetsbestämmelser avsevärt försvårar pågående markanvändning och de

innebär att väghållaren är skyldig att utge ersättning till en skadelidande

(61 §) eller att lösa visst markområde (62 §). När det gäller enskilda

vägar finns ersättningsbestämmelser i 102 § lagen om enskilda vägar.

Dessa bestämmelser omfattar dock inte någon skyldighet att lösa in

markområden. Av remissprotokollet kan inte utläsas att avsikten är att nu

införa en sådan lösenskyldighet (jfr avsnitt 12.5). Hänvisningen i 56 §

första och tredje styckena anläggningslagen till 62 § väglagen bör därför

utgå.

I första stycket i 56 § anläggningslagen finns en hänvisning till 72 §

första tredje styckena väglagen. I 72 § fjärde stycket anges att polismyn-

digheten skall lämna väghållningsmyndigheten det biträde som behövs

för att åtgärder enligt bl.a. 43, 45 eller 53 § väglagen skall kunna vidtas.

Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas om inte detta borde gälla

även då det är fråga om en enskild väg. Hänvisningen till 72 § väglagen

skall i så fall avse hela paragrafen.

Enligt det föreslagna 56 § tredje stycket anläggningslagen skall vad

som sägs om väghållaren i 61, 62, 65, 66 och 69 §§ väglagen i stället

avse staten. Lagrådet har ovan föreslagit att hänvisningen till 62 § skall

utgå. I 65 § föreskrivs att vad som har avtalats eller uppenbarligen förut-

satts mellan väghållaren och fastighetens ägare eller annan sakägare i

fråga om ersättning enligt 55, 58, 61 eller 63 § väglagen gäller även mot

den som har förvärvat sakägarens rätt. En motsvarighet till 65 § väglagen

finns för närvarande i 102 § tredje stycket lagen om enskilda vägar, men

här avses endast sådan ersättning som kan utgå enligt den lagen, dvs.

ersättning enligt 102 § första stycket för avsevärt försvårad pågående

markanvändning. Genom hänvisningen till 55, 58 och 63 §§ väglagen

utvidgas bestämmelsens tillämpningsområde till att omfatta också in-

trångsersättning m.m. (55 §), ersättning för kostnader för utfart m.m.

(58 §) och skador till följd av att väghållaren förvärvat rätt att inrätta

särskild vinterväg m.m. (63 §). Om avsikten inte är att åstadkomma en

sådan utvidgning, bör 56 § tredje stycket anläggningslagen utformas på

annat sätt.

56 § tredje stycket synes vidare böra kompletteras med en hänvisning

till 63 § andra stycket väglagen, såvitt avser föreläggande som har

meddelats med stöd av 52 § samma lag.

Lagrådet förordar att 56 § ges följande lydelse:

"Om det behövs för trafiksäkerheten i fråga om en viss enskild väg eller del av

enskild väg, får statlig väghållningsmyndighet förordna att bestämmelserna i 43,

45 47, 51 53, 61, 64 69 och 72 §§ väglagen (1971:948) skall gälla i tillämpliga

delar.

Vad som i 45 47, 52, 53, 64 och 72 §§ väglagen sägs om länsstyrelsen skall i

stället avse väghållningsmyndigheten.

Vad som i väglagen sägs om väghållare i 61 §, i 63 § andra stycket såvitt avser

föreläggande som har meddelats med stöd av 52 §, i 65 § såvitt avser ersättning

enligt 61 § samt i 66 och 69 §§ skall i stället avse staten."

2.7 Förslaget till lag om ändring i jordabalken

Bestämmelsen i 9 kap. 33 § jordabalken i nuvarande lydelse före-

skriver bl.a. att en jordägare som utgivit ersättning för byggande av

enskild väg enligt lagen om enskilda vägar eller enligt anläggningslagen

har rätt att säga upp ett arrendeavtal, om arrendatorn inte medger skälig

höjning av arrendeavgiften. Den föreslagna ändringen av paragrafen

innebär att denna rätt upphävs, såvitt gäller byggande av enskild väg

enligt lagen om enskilda vägar. Lagändringen föreslås träda i kraft den 1

januari 1998 utan några övergångsbestämmelser.

Det torde kunna förekomma att en jordägare har utgivit ersättning för

byggande av en enskild väg enligt lagen om enskilda vägar men inte före

utgången av år 1997 nått någon överenskommelse med arrendatorn om

en höjning av arrendeavgiften. Utan övergångsbestämmelser synes jord-

ägaren i det fallet inte ha rätt att efter utgången av år 1997 säga upp

avtalet. Lagrådet anser att en sådan möjlighet bör finnas och föreslår att

lagen om ändring i jordabalken förses med en övergångsbestämmelse av

följande lydelse:

"9 kap. 33 § i dess äldre lydelse skall fortfarande gälla i fall då en jordägare

 har

utgivit ersättning för byggande av enskild väg enligt lagen (1939:698) om

enskilda

vägar."

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 Bilaga

Förslag till

Lag om upphävande av lagen (1939:608) om enskilda vägar

1 §

Lagen (1939:608) om enskilda vägar skall, med de begränsningar som

följer av denna lag, upphöra att gälla vid utgången av år 1997.

2 §

Vägar och andra anläggningar som omfattas av en samfällighets väg-

hållning enligt lagen (1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande

äldre bestämmelser skall anses utgöra en gemensamhetsanläggning bil-

dad vid förrättning enligt anläggningslagen (1973:1149). Som deltagande

fastigheter skall anses de fastigheter som ingick i samfälligheten vid ut-

gången av år 1997.

I fråga om samfälligheter som avses i första stycket skall dock be-

stämmelserna om beräkning av andelstal i lagen om enskilda vägar gälla

till dess nya grunder för fördelning av kostnaderna för gemensamhetsan-

läggningen har fastställts enligt anläggningslagen. Sådana nya grunder

skall fastställas med verkan senast från och med den 1 januari 2003.

3 §

Om ett ärende som avser bildande av vägförening har anhängiggjorts hos

länsstyrelsen före utgången av år 1997 men förrättningsman då inte har

förordnats, skall länsstyrelsen överlämna ärendet till lantmäterimyn-

digheten för fortsatt handläggning enligt anläggningslagen (1973:1149).

Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förord-

nats före utgången av år 1997 men en vägförening då inte har bildats,

skall den vidare handläggningen av ärendet ske med tillämpning av be-

stämmelserna i lagen om enskilda vägar.

4 §

Om ett ärende som avser förnyad prövning enligt 85 § (1939:608) om

enskilda vägar har anhängiggjorts hos länsstyrelsen före utgången av år

1997 men förrättningsman då inte har förordnats, skall länsstyrelsen

överlämna ärendet till lantmäterimyndigheten för fortsatt handläggning

enligt anläggningslagen (1973:1149).

Om förrättningsman i ett ärende som anges i första stycket har förord-

nats före utgången av år 1997 men ärendet då inte har slutförts, skall den

vidare handläggningen av ärendet ske med tillämpning av bestämmel-

serna i lagen om enskilda vägar.

5 §

Har en vägförening bildats före utgången av år 1997 men har sådana

frågor om ersättning som avses i 75 § lagen om enskilda vägar då inte

blivit slutligt avgjorda, skall ersättningsfrågorna avgöras med tillämpning

av bestämmelserna i lagen om enskilda vägar. Detsamma gäller i fall då

en vägförening i enlighet med 3 § andra stycket bildas efter utgången av

år 1997.

6 §

Om det i utlåtande enligt 80 § lagen (1939:608) om enskilda vägar har

bestämts att en väg skall anläggas eller övertas till väghållning men detta

inte har skett senast vid utgången av år 2002, förfaller utlåtandet i den

delen.

7 §

Har en fastighet före utgången av år 1997 fått rätt att använda väg enligt

77 § lagen (1939:608) om enskilda vägar, skall det i fortsättningen anses

föreligga en upplåtelse enligt 49 § första stycket anläggningslagen

(1973:1149).

8 §

Förordnande som har meddelats enligt 100 § lagen (1939:608) om

enskilda vägar skall efter utgången av 1997 anses som ett förordnande

med motsvarande innehåll enligt 56 § anläggningslagen (1973:1149).

9 §

En vägsamfällighet eller vägförening som har bildats enligt lagen

(1939:608) om enskilda vägar eller motsvarande äldre bestämmelser och

som kan förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter skall efter

utgången av år 1997 anses som en samfällighetsförening enligt lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter. Stadgar som har fastställts

för samfälligheten eller föreningen får fortfarande tillämpas i den mån de

inte strider mot lagen om förvaltning av samfälligheter. Samfälligheten

eller föreningen får behålla den firma den har vid utgången av år 1997.

I fråga om vägsamfällighet som har bildats enligt äldre bestämmelser

och som inte kan förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter gäller

efter utgången av år 1997 bestämmelserna om delägarförvaltning i lagen

om förvaltning av samfällligheter.

10 §

Styrelseledamot i vägförening som har utsetts av länsstyrelsen enligt 88 §

femte stycket lagen (1939:608) om enskilda vägar kvarstår i styrelsen till

dess första ordinarie föreningssammanträde hålls efter utgången av år

1997.

Kommunikationsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 februari 1997

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 _________________

Regeringen beslutar proposition 1996/97:92 Enskilda vägar

1

20

52

27

74

22

91

17

104

13

125

12

Prop. 1996/97:92

Bilaga 1

Prop. 1996/97:92

Bilaga 2

156

20

Prop. 1996/97:92

Bilaga 3

Prop. 1996/97:92

Bilaga 4

157

1

Prop. 1996/97:92

Prop. 1996/97:92

Bilaga 4

157

1