Regeringens proposition

1997/98:7

Vårdnad, boende och umgänge

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 30 oktober 1997

Lena Hjelm-Wallén

Laila Freivalds

(Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till ändringar i föräldrabalkens bestämmel-

ser om vårdnad m.m. Förslagen syftar till att betona vikten av sam-

förståndslösningar och underlätta för föräldrar att i så stor utsträckning

som möjligt komma överens om hur frågor om vårdnad och umgänge m.m.

skall lösas. Ett annat syfte med förslagen är att bana väg för ökad

användning av gemensam vårdnad.

 För att betona principen om barnets bästa föreslås en övergripande be-

stämmelse om att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid av-

görande av alla frågor om vårdnad, boende och umgänge. En motsvarande

bestämmelse föreslås bli införd i det kapitel i föräldrabalken som handlar

om verkställighet av domstols avgöranden om vårdnad m.m.

 Det föreslås att föräldrar som är överens skall kunna reglera frågor om

vårdnad, boende och umgänge genom avtal som godkänns av social-

nämnden. Ett avtal som har godkänts av socialnämnden skall gälla och

kunna verkställas som ett lagakraftvunnet domstolsavgörande.

 Gemensam vårdnad skall kunna komma i fråga även om en av föräld-

rarna motsätter sig en sådan ordning. En förutsättning skall dock vara att

gemensam vårdnad är bäst för barnet. I anslutning härtill föreslås att

domstol skall kunna besluta om umgänge också i de fall där föräldrarna har

gemensam vårdnad om barnet och att domstol vid gemensam vårdnad skall

kunna avgöra vem av föräldrarna som barnet skall bo tillsammans med.

 I propositionen föreslås en uttrycklig regel om att barnet skall ha rätt

 till

umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med. Båda

föräldrarna får ett ansvar för att barnets behov av umgänge tillgodoses.

 En särskild bestämmelse föreslås för de resekostnader som kan uppstå i

samband med att barnet umgås med en förälder som bor på en annan ort än

barnet. Den förälder som barnet bor hos skall enligt förslaget ta del i

kostnaderna efter vad som är skäligt med hänsyn till föräldrarnas

ekonomiska förmåga och övriga omständigheter.

 Vidare föreslås att rätten till s.k. umgängesavdrag vid betalning av

underhållsbidrag vidgas. De förbättrade avdragsmöjligheterna föreslås

gälla även vid återbetalningsskyldighet enligt lagen (1996:1030) om

underhållsstöd. Syftet med lagändringen är att uppmuntra vardagsum-

gänge.

 Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 april 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

 2.1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken 7

 2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken 21

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:382) om

svenskt medborgarskap 23

 2.4 Förslag till lag om upphävande av lagen (1973:650)

om medling mellan samlevande 24

 2.5 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) 25

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1030)

 om underhållsstöd 27

3 Ärendet och dess beredning 28

4 Gällande ordning 30

5 Allmänna utgångspunkter 34

6 Terminologiska frågor 37

7 Samarbetssamtal 38

 7.1 Åtgärder för att öka samarbetssamtalens tillgänglighet

och kvalitet 38

 7.2 Samarbetssamtalen lyfts fram i föräldrabalken 43

8 Barnets bästa 46

9 Gemensam vårdnad 48

 9.1 Gemensam vårdnad mot en förälders vilja 48

 9.2 Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar 52

10 Utövande av vårdnaden 53

11 Barnets boende 55

12 Umgänge och annan kontakt 59

 12.1 Barnets rätt till umgänge 59

 12.2 Beslut om umgänge vid gemensam vårdnad 62

 12.3 Individuellt anpassat umgänge 63

 12.4 Annan kontakt än umgänge 64

 12.5 Umgängesavdrag 65

 12.6 Resekostnader 68

 12.7 Kontaktperson vid umgänge 75

13 Upplysningar om barnet 76

14 Tillstånd till utlandsvistelse 78

15 Avtal om vårdnad m.m. 80

16 Utredning om vårdnad, boende eller umgänge 89

17 Familjedomstolar m.m. 92

18 Sekretess vid samarbetssamtal 93

 18.1 Gällande bestämmelser om sekretess 93

 18.2 Vilken sekretess tillämpas vid samarbetssamtal? 94

 18.3 Tystnadsplikt inom den enskilda familjerådgivningen 95

 18.4 Vad bör gälla om sekretess vid samarbetssamtal? 96

19 Medling mellan samlevande 97

 19.1 Lagen (1973:650) om medling mellan samlevande 97

 19.2 Lagen bör upphävas 98

20 Barnets bästa i mål om verkställighet 99

21 Ikraftträdande 100

22 Kostnadseffekter m.m. 101

23 Författningskommentar 103

 23.1 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken 103

 23.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken 129

 23.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:382) om

svenskt medborgarskap 131

 23.4 Förslaget till lag om ändring i

 socialtjänstlagen

 (1980:620) 131

 23.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1030) om

underhållsstöd 133

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Vårdnad,

 boende och umgänge, SOU 1995:79 135

Bilaga 2 Betänkandets lagförslag 140

Bilaga 3 Sammanfattning av Pappagruppens slutrapport,

 Ds 1995:2 160

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna till

 betänkandet SOU 1995:79 och departements-

 promemorian Ds 1995:2 162

Bilaga 5 Sammanfattning av här aktuella delar av

 betänkandet Underhållsbidrag och bidragsförskott,

 SOU 1995:26 163

Bilaga 6 Betänkandets lagförslag i här aktuella delar 164

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanserna till

 betänkandet SOU 1995:26 166

Bilaga 8 Förteckning över remissinstanserna beträffande

 lagen (1973:650) om medling mellan

 samlevande 167

Bilaga 9 6 kap. föräldrabalken i dess lydelse efter här

 föreslagna lagändringar 168

Bilaga 10 Lagrådsremissens lagförslag 176

Bilaga 11 Lagrådets yttrande 197

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

30 oktober 1997 201

Fel! Okänt växelargument. Förslag till

riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i föräldrabalken,

 2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap,

 4. lag om upphävande av lagen (1973:650) om medling mellan

 samlevande,

 5. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

 6. lag om ändring i lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

Fel! Okänt växelargument. Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken

 dels att 6 kap. 6 a och 10 d §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 6 kap. 5 7, 10, 14, 15, 17 och 18 22 §§, 7 kap. 4 och 12 §§,

20 kap. 1 §, 21 kap. 1, 3 och 6 §§, rubrikerna till 6 kap. och 21 kap.

samt rubriken närmast före 21 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 6 kap. 16 § skall lyda Förfarandet i mål

och ärenden om vårdnad m.m. ,

 dels att det i balken skall införas sju nya paragrafer, 6 kap. 2 a, 2 b,

14 a, 15 a, 15 b, 17 a och 17 b §§, samt närmast före 14 a § en ny rubrik

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 6 kap.

Om vårdnad och umgänge

Om vårdnad, boende och um-

gänge

2 a §

 Barnets bästa skall komma i

främsta rummet vid avgörande

enligt detta kapitel av alla frågor

som rör vårdnad, boende och

umgänge.

 Vid bedömningen av vad som

är bäst för barnet skall det

fästas avseende särskilt vid bar-

nets behov av en nära och god

kontakt med båda föräldrarna.

Risken för att barnet utsätts för

övergrepp, olovligen förs bort

eller hålls kvar eller annars far

illa skall beaktas.

2 b §

 Vid avgörande enligt detta

kapitel av frågor som rör

vårdnad, boende och umgänge

skall hänsyn tas till barnets vilja

med beaktande av barnets ålder

och mognad.

 5 §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna och vill någon

av dem att vårdnaden inte längre

skall vara gemensam, skall

rätten efter vad som är bäst för

barnet anförtro vårdnaden åt en

av föräldrarna eller, om den

förälder som har begärt upp-

lösning av den gemensamma

vårdnaden inte motsätter sig

fortsatt gemensam vårdnad, låta

den gemensamma vårdnaden

bestå.

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna eller en av dem

och vill någon av dem få ändring

i vårdnaden, skall rätten efter

vad som är bäst för barnet

förordna att vårdnaden skall

vara gemensam eller anförtro

vårdnaden åt en av föräldrarna.

 Rätten får inte besluta om

gemensam vårdnad, om båda

föräldrarna motsätter sig det.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt första stycket prövas på talan av

en av föräldrarna eller båda. I mål om äktenskapsskillnad får rätten utan

yrkande anförtro vårdnaden om barnet åt en av föräldrarna, om gemen-

sam vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa.

 6 §

 Står barnet under vårdnad av

endast en av föräldrarna och vill

någon av dem få ändring i

vårdnaden, skall rätten efter vad

som är bäst för barnet anförtro

vårdnaden åt den andra för-

äldern, om denne vill att vård-

naden skall flyttas över till

honom eller henne, eller, om en

av föräldrarna begär gemensam

vårdnad och den andra inte

motsätter sig det, förordna att

föräldrarna i fortsättningen skall

utöva vårdnaden gemensamt.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt första stycket prövas

på talan av en av föräldrarna

eller båda.

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna eller en av

dem, får de avtala att vårdnaden

skall vara gemensam eller att en

av dem skall ha vårdnaden om

barnet. Avtalet skall gälla, om

det är skriftligt och social-

nämnden godkänner det enligt

andra stycket.

 Har föräldrarna avtalat om

gemensam vårdnad, skall social-

nämnden godkänna avtalet, om

det inte är uppenbart oförenligt

med barnets bästa. Innebär

avtalet att en av föräldrarna

skall ha ensam vårdnad, skall

nämnden godkänna avtalet, om

det som har överenskommits är

till barnets bästa.

 7 §

 Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig skyldig

till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen om

barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller

utveckling, skall rätten besluta om ändring i vårdnaden.

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och gäller vad som sägs i

första stycket en av dem, skall rätten anförtro vårdnaden åt den andra

föräldern ensam. Brister också den föräldern i omsorgen om barnet på

det sätt som sägs i första stycket, skall rätten flytta över vårdnaden till en

eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Står barnet under endast en förälders vårdnad, skall rätten i fall som

avses i första stycket flytta över vårdnaden till den andra föräldern eller,

om det är lämpligare, till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål som

avses i 5 eller 6 §.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål enligt

5 §.

 10 §

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta efter vad som

är bäst för barnet. Rätten får

dock inte flytta över vårdnaden

till föräldrarna gemensamt, om

någon av dem motsätter sig

gemensam vårdnad.

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta efter vad som

är bäst för barnet. Rätten får inte

flytta över vårdnaden till

föräldrarna gemensamt, om båda

föräldrarna motsätter sig det.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av båda föräldrarna eller en av dem eller på talan av socialnämn-

den.

14 §

 Om rätten för barn och

vårdnadshavare att få stöd och

hjälp hos socialnämnden finns

bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620). Socialnämnden för-

medlar kontakter med medlare

och andra rådgivande samhälls-

organ.

 Om rätten för barn och

vårdnadshavare att få stöd och

hjälp hos socialnämnden finns

bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620). Socialnämnden för-

medlar kontakter med andra råd-

givande samhällsorgan.

Barnets boende

14 a §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna, får rätten på

talan av en av dem eller båda

besluta vem av föräldrarna

barnet skall bo tillsammans med.

Avgörande skall vara vad som är

bäst för barnet.

 Föräldrarna får avtala om

barnets boende. Avtalet skall

gälla, om det är skriftligt och

socialnämnden godkänner det.

Avtalet skall godkännas, om det

som har överenskommits är till

barnets bästa.

15 §

 Barnets vårdnadshavare har

ett ansvar för att barnets behov

av umgänge med en förälder som

inte är vårdnadshavare eller med

någon annan som står barnet

särskilt nära så långt möjligt

tillgodoses. Vårdnadshavaren

skall, om inte särskilda skäl talar

mot det, lämna sådana upp-

lysningar rörande barnet som

kan främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av en förälder som inte

är vårdnadshavare, beslutar

rätten på talan av denna förälder

i frågan om umgänge efter vad

som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av någon annan än en

förälder, beslutar rätten på talan

av socialnämnden i frågan om

umgänge efter vad som är bäst

för barnet.

 Vid bedömningen av frågor om

umgänge skall rätten ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande

av barnets ålder och mognad.

Rätten skall vidare beakta risken

för att barnet i samband med

utövande av umgänge utsätts för

övergrepp, olovligen bortförs

eller kvarhålls eller annars far

illa.

 Barnet skall ha rätt till um-

gänge med en förälder som det

inte bor tillsammans med.

 Barnets föräldrar har ett

gemensamt ansvar för att barnets

behov av umgänge med en

förälder som barnet inte bor till-

sammans med så långt möjligt

tillgodoses. Särskilt förordnade

vårdnadshavare har ett mot-

svarande ansvar.

 Barnets vårdnadshavare har

ett ansvar för att barnets behov

av umgänge med någon annan

som står det särskilt nära så

långt möjligt tillgodoses.

 Om barnet står under vårdnad

av båda föräldrarna och skall

umgås med en förälder som det

inte bor tillsammans med, skall

den andra föräldern lämna

sådana upplysningar om barnet

som kan främja umgänget, om

inte särskilda skäl talar mot det.

Om barnet skall umgås med en

förälder som inte är vårdnads-

havare eller med någon annan

som står barnet särskilt nära,

skall upplysningar enligt första

meningen lämnas av vårdnads-

havaren.

15 a §

 Rätten skall besluta om um-

gänge efter vad som är bäst för

barnet. Talan om umgänge får

föras av en förälder som vill

umgås med sitt barn. Om um-

gänge begärs av någon annan,

får talan föras av social-

nämnden.

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna eller en av

dem, får de avtala om barnets

umgänge med en förälder som

barnet inte bor tillsammans med.

Avtalet skall gälla, om det är

skriftligt och socialnämnden god-

känner det. Avtalet skall god-

kännas, om det som har överens-

kommits är till barnets bästa.

15 b §

 Om barnet bor tillsammans

med endast en förälder, skall den

föräldern ta del i kostnaderna för

de resor som föranleds av

barnets behov av umgänge med

den andra föräldern. Det skall

ske efter vad som är skäligt med

hänsyn till föräldrarnas ekono-

miska förmåga och övriga om-

ständigheter.

 En dom eller ett avtal om

kostnaderna för resor kan

jämkas av rätten för tiden efter

det att talan har väckts, om

ändring i förhållandena föran-

leder det.

 17 §

 Frågor om vårdnad eller um-

gänge tas upp av rätten i den ort

där barnet har sitt hemvist.

Sådana frågor kan tas upp även i

samband med äktenskapsmål.

Om det inte finns någon behörig

domstol, tas frågorna upp av

Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4 8 och 10 §§ samt 10 b §

andra stycket samt frågor om

umgänge som avses i 15 §

handläggs i den ordning som är

föreskriven för tvistemål. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna eller en av dem och

är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom ge-

mensam ansökan.

 Frågor om vårdnad, boende

eller umgänge tas upp av rätten i

den ort där barnet har sitt

hemvist. Sådana frågor kan tas

upp även i samband med äkten-

skapsmål. Om det inte finns

någon behörig domstol, tas frå-

gorna upp av Stockholms tings-

rätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt

10 b § andra stycket samt frågor

om boende och umgänge hand-

läggs i den ordning som är före-

skriven för tvistemål. Frågan om

fördelning av resekostnader

enligt 15 b § skall anses som en

del av frågan om umgänge. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna eller en av dem och

är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom ge-

mensam ansökan.

 Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

 I mål om vårdnad kan under-

hållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

 Dom i mål om vårdnad eller

umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna

är överens i saken.

 I mål om vårdnad och boende

kan underhållsbidrag för barnet

yrkas utan stämning.

 Dom i mål om vårdnad,

boende eller umgänge får med-

delas utan huvudförhandling, om

parterna är överens i saken.

17 a §

 Föräldrar kan enligt 12 a

§ socialtjänstlagen (1980:620) få

hjälp att träffa avtal om

vårdnad, boende och umgänge.

 Socialnämnden i den kommun

där barnet är folkbokfört prövar

om ett avtal mellan föräldrarna

enligt 6 §, 14 a § andra stycket

eller 15 a § andra stycket skall

godkännas.

 Vid sin prövning av för-

äldrarnas avtal skall social-

nämnden se till att frågor om

vårdnad, boende och umgänge

blir tillbörligt utredda. Utan

hinder av sekretess enligt 7 kap. 4

§ första stycket sekretesslagen

(1980:100) är en annan social-

nämnd som har tillgång till

upplysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

skyldig att lämna sådana upp-

lysningar på begäran av den

socialnämnd som skall pröva

avtalet.

 Socialnämndens beslut enligt

andra stycket får inte överklagas.

17 b §

 Har en socialnämnd godkänt

ett avtal om vårdnad, skall ett

meddelande om avtalets innehåll

sändas samma dag till

 1. skattemyndigheten i det län

där barnet är eller senast har

varit folkbokfört,

 2. om avtalet gäller ett barn

som har fyllt 15 år: Centrala

studiestödsnämnden,

 3. den allmänna försäkrings-

kassa där vårdnadshavaren är

inskriven eller skulle ha varit

inskriven om vårdnadshavaren

hade uppfyllt åldersvillkoret i

1 kap. 4 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring. Innebär avta-

let att föräldrarna skall ha

gemensam vårdnad om barnet,

skall meddelandet sändas till den

försäkringskassa där modern är

eller skulle ha varit inskriven.

 18 §

 I mål om vårdnad eller um-

gänge får rätten uppdra åt soci-

alnämnden eller något annat

organ att i barnets intresse

anordna samtal i syfte att nå

enighet mellan föräldrarna

(samarbetssamtal).

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt första stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten förlänga

den utsatta tiden.

 Föräldrar kan enligt 12 a §

socialtjänstlagen (1980:620)

genom samarbetssamtal få hjälp

att nå enighet i frågor om vård-

nad, boende och umgänge.

 I mål om vårdnad, boende eller

umgänge får rätten uppdra åt

socialnämnden eller något annat

organ att i barnets intresse

anordna samarbetssamtal i syfte

att nå enighet mellan föräldrarna.

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt andra stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten förlänga

den utsatta tiden.

 19 §

 Rätten skall se till att frågor om

vårdnad och umgänge blir till-

börligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad eller umgänge

skall socialnämnden ges tillfälle

att lämna upplysningar. Har

nämnden tillgång till upp-

lysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar. Om

det behövs ytterligare utredning

får rätten uppdra åt socialnämn-

den eller något annat organ att

utse någon att verkställa sådan.

Rätten får fastställa riktlinjer för

utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen

skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna

tid. Rätten skall se till att

utredningen bedrivs skyndsamt.

 Rätten skall se till att frågor om

vårdnad, boende och umgänge

blir tillbörligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad, boende eller

umgänge skall socialnämnden

ges tillfälle att lämna upp-

lysningar. Har nämnden tillgång

till upplysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar.

 Om det behövs utredning ut-

över vad som sägs i andra

stycket, får rätten uppdra åt

socialnämnden eller något annat

organ att utse någon att verkställa

den. Rätten får fastställa riktlinjer

för utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen

skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna

tid. Rätten skall se till att utred-

ningen bedrivs skyndsamt.

 Den som verkställer utredning skall, om det inte är

olämpligt, söka

klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten.

 Barnet får höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det

är

uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras.

 20 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge får rätten, för tiden

till dess att frågan har avgjorts

genom en dom eller ett beslut

som har vunnit laga kraft, besluta

om vårdnad eller umgänge. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna får rätten i stället

besluta vem barnet skall bo

tillsammans med. Rätten skall

besluta efter vad som är bäst för

barnet.

 Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden

i frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet eller ärendet avgörs.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge får rätten

besluta om vårdnad, boende eller

umgänge för tiden till dess att

frågan har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som har

vunnit laga kraft eller föräldrar-

na har träffat ett avtal om frågan

och avtalet har godkänts av

socialnämnden. Rätten skall be-

sluta efter vad som är bäst för

barnet.

 Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden

i frågan. Har rätten meddelat ett

beslut som ännu gäller när målet

eller ärendet skall avgöras, skall

rätten ompröva beslutet.

 Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

 21 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge kan rätten, i

samband med att den meddelar

dom eller beslut i saken och om

det finns särskilda skäl, på

yrkande av en part förelägga

motparten vid vite att lämna ifrån

sig barnet. Har vite förelagts i

samband med beslut som avses i

20 § första stycket, kan rätten

förordna att föreläggandet skall

gälla omedelbart.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge kan rätten,

i samband med att den meddelar

dom eller beslut i saken och om

det finns särskilda skäl, på

yrkande av en part förelägga

motparten vid vite att lämna ifrån

sig barnet. Har vite förelagts i

samband med beslut som avses i

20 § första stycket, kan rätten

förordna att föreläggandet skall

gälla omedelbart.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagande

av domen eller beslutet om

vårdnad eller umgänge.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagande

av domen eller beslutet om

vårdnad, boende eller umgänge.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt föreläggandet.

 22 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge gäller i fråga om

rättegångskostnader andra och

tredje styckena i stället för 18

kap. 1 7 §§ rättegångsbalken.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge gäller i

fråga om rättegångskostnader

andra och tredje styckena i stället

för 18 kap. 1 7 §§ rättegångs-

balken.

 Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. En part kan dock

förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnad,

om han eller hon har förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6

§ rättegångsbalken eller om det annars finns särskilda skäl.

 Skall en part enligt andra stycket helt eller delvis ersätta motpartens

rättegångskostnad och har partens ställföreträdare, ombud eller biträde

förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § rättegångsbalken

och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis, kan han eller hon

förpliktas att tillsammans med parten ersätta kostnaden. Rätten kan besluta

om detta även om någon part inte yrkar det.

 Denna paragraf tillämpas också när målet eller ärendet handläggs i högre

rätt.

 7 kap.

4 §

 Har förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag haft

barnet hos sig under en sam-

manhängande tid av minst fem

hela dygn, får föräldern vid full-

görande av sin bidragsskyldighet

tillgodoräkna sig ett avdrag för

varje helt dygn av barnets vistelse

med 1/40 av det underhållsbidrag

som räknat för kalendermånad

gäller under tiden för vistelsen.

Sådant avdrag får dock inte göras

på underhållsbidrag som belöper

på senare tid än sex månader från

utgången av den kalendermånad

då vistelsen upphörde. Det sam-

manlagda avdragsbelopp som

tillgodoräknas föräldern vid ett

tillfälle skall, om det slutar på

örestal, avrundas till närmast

lägre krontal.

 Föreligger särskilda skäl kan

rätten förordna om andra villkor

för avdragsrätten än som anges i

första stycket. Mot parts bestri-

dande får sådant förordnande

dock inte meddelas för tiden

innan talan har väckts.

 Rätt till avdrag föreligger ej i

fall då underhållsbidraget har

fastställts med beaktande av att

den bidragsskyldiga föräldern i

väsentlig mån fullgör sin under-

hållsskyldighet genom att ha

barnet hos sig

 Har en förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag haft

barnet hos sig under en sam-

manhängande tid av minst fem

hela dygn eller under en kalen-

dermånad haft barnet hos sig i

minst sex hela dygn, får föräldern

vid fullgörande av sin bidrags-

skyldighet tillgodoräkna sig ett

avdrag för varje helt dygn av

barnets vistelse med 1/40 av det

underhållsbidrag som räknat för

kalendermånad gäller under tiden

för vistelsen. Något sådant

avdrag får dock inte göras på

underhållsbidrag som belöper på

senare tid än sex månader från

utgången av den kalendermånad

då vistelsen upphörde. Det sam-

manlagda avdragsbelopp som

tillgodoräknas föräldern vid ett

tillfälle skall, om det slutar på

örestal, avrundas till närmast

lägre krontal.

 Om det finns särskilda skäl kan

rätten förordna om andra villkor

för avdragsrätten än som anges i

första stycket. Mot en parts

bestridande får ett sådant

förordnande dock inte meddelas

för tiden innan talan har väckts.

 Den bidragsskyldiga föräldern

har inte rätt till avdrag när

underhållsbidraget har fastställts

med beaktande av att han eller

hon i väsentlig mån fullgör sin

underhållsskyldighet genom att

ha barnet hos sig.

 12 §

 Talan om underhåll till barn

upptas av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist. Sådan

fråga kan väckas även i samband

med mål om fastställande av

faderskapet till barn,

äktenskapsmål eller mål om

vårdnaden om barn.

 Finns ej behörig domstol enligt

första stycket, upptas målet av

Stockholms tingsrätt.

 Talan om underhåll till barn tas

upp av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist. En

sådan fråga kan väckas även i

samband med mål om faststäl-

lande av faderskapet till barn,

äktenskapsmål, mål om vårdna-

den om barn eller mål om barns

boende.

 Finns det inte någon behörig

domstol enligt första stycket, tas

målet upp av Stockholms tings-

rätt.

 20 kap.

 1 §

 I mål om faderskap, vårdnad,

umgänge och underhåll tillämpas

14 kap. 17 och 18 §§ äkten-

skapsbalken.

 I mål om faderskap, vårdnad,

boende, umgänge och underhåll

tillämpas 14 kap. 17 och 18 §§

äktenskapsbalken.

 Vid handläggning som sker enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden

består tingsrätten av en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

 21 kap.

Om verkställighet av domar

eller beslut om vårdnad eller

umgänge m.m.

Verkställighet av domar eller

beslut

Om verkställighet av domar,

beslut eller avtal om vårdnad,

boende eller umgänge m.m.

Verkställighet av domar, beslut

eller avtal

 1 §

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, umgänge eller

överlämnande av barn söks hos

länsrätten. Har domen eller

beslutet inte vunnit laga kraft och

är det inte särskilt medgivet att

verkställighet ändå får ske, får

länsrätten inte vidta åtgärder

enligt 2 4 §§.

 Vid verkställighet skall barnets

bästa komma i främsta rummet.

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, boende, um-

gänge eller överlämnande av barn

söks hos länsrätten. Har domen

eller beslutet inte vunnit laga

kraft och är det inte särskilt

medgivet att verkställighet ändå

får ske, får länsrätten inte vidta

åtgärder enligt 2 4 §§.

 Verkställighet av avtal enligt

6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket

och 15 a § andra stycket söks hos

länsrätten. Vad som i detta

kapitel föreskrivs om verkställig-

het av dom eller beslut som

vunnit laga kraft gäller även ett

sådant avtal.

 3 §

 Förordnar länsrätten om verkställighet, får den förelägga vite eller

besluta att barnet skall hämtas genom polismyndighetens försorg.

Hämtning får dock beslutas endast i de fall och under de förutsättningar

som anges i andra och tredje styckena.

 Är det fråga om dom eller

beslut om vårdnad eller över-

lämnande av barn, får länsrätten

besluta om hämtning av barnet,

om verkställighet annars inte kan

ske eller om hämtning är

nödvändig för att undvika att

barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om dom eller be-

slut om umgänge mellan barnet

och en förälder som inte är

vårdnadshavare, får länsrätten

besluta om hämtning av barnet,

om verkställighet annars inte kan

ske och barnet har ett särskilt

starkt behov av umgänge med

föräldern.

 Är det fråga om en dom eller

ett beslut om vårdnad, boende

eller överlämnande av barn, får

länsrätten besluta om hämtning

av barnet, om verkställighet an-

nars inte kan ske eller om hämt-

ning är nödvändig för att undvika

att barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om en dom eller

ett beslut om umgänge mellan

barnet och en förälder som barnet

inte bor tillsammans med, får

länsrätten besluta om hämtning

av barnet, om verkställighet

annars inte kan ske och barnet har

ett särskilt starkt behov av um-

gänge med föräldern.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt verkställigheten.

6 §

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades och det

av hänsyn till barnets bästa är

påkallat att frågan om vårdnad

eller umgänge prövas på nytt.

Sådan fråga tas upp av allmän

domstol på ansökan av den som

har varit part i målet hos läns-

rätten eller på ansökan av

socialnämnden.

 Länsrätten får även i annat fall

vägra verkställighet, om det finns

risk som inte är ringa för att

barnets kroppsliga eller själsliga

hälsa skadas.

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades eller

socialnämnden godkände för-

äldrarnas avtal, och det av hän-

syn till barnets bästa är påkallat

att frågan om vårdnad, boende

eller umgänge prövas på nytt. En

sådan fråga tas upp av allmän

domstol på ansökan av den som

har varit part i målet hos läns-

rätten eller på ansökan av soci-

alnämnden.

 Länsrätten får även i andra fall

vägra verkställighet, om det finns

en risk som inte är ringa för att

barnets kroppsliga eller själsliga

hälsa skadas.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs att 14 kap. 5 och 7 §§ äktenskapsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

5 §

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

och umgänge med barn, rätt att

bo kvar i makarnas gemensam-

ma bostad till dess att bodelning

sker och förbud att besöka

varandra. Yrkanden i sådana

frågor framställs i den ansökan

genom vilken talan om äkten-

skapsskillnad väcks. Har sådan

talan redan väckts, får yrkandena

framställas muntligen inför

domstolen eller skriftligen utan

särskild stämning.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

barn, barns boende, umgänge

med barn, rätt att bo kvar i

makarnas gemensamma bostad

till dess att bodelning sker och

förbud att besöka varandra.

Yrkanden i sådana frågor fram-

ställs i den ansökan genom

vilken talan om äktenskapsskill-

nad väcks. Har sådan talan redan

väckts, får yrkandena framställas

muntligen inför domstolen eller

skriftligen utan särskild

stämning.

 I målet får även prövas frågan om förordnande av bodelningsförrättare.

7 §

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen, för tiden till dess att

frågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna

 1. bestämma vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i makarnas

gemensamma bostad, dock längst för tiden till dess att bodelning har

skett,

 2. förordna om skyldighet för den ena maken att utge bidrag till den

andra makens underhåll.

 I sådant mål får domstolen också, för tiden till dess att

skillnadsfrågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna förbjuda makarna att besöka varandra.

 Ett beslut enligt första stycket får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Ett beslut enligt andra stycket gäller på

samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslut enligt första

eller andra stycket får dock när som helst ändras av domstolen.

 Överträder någon ett förbud enligt andra stycket, tillämpas 24 § lagen

(1988:688) om besöksförbud.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, umgänge och bidrag till

barns underhåll för tiden till dess

att sådan fråga har avgjorts

genom dom som har vunnit laga

kraft.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, boende, umgänge och

bidrag till barns underhåll för

tiden till dess att en sådan fråga

har avgjorts genom en dom som

har vunnit laga kraft eller

föräldrarna har träffat ett avtal

om frågan och, i de fall det

krävs för att avtalet skall gälla,

avtalet har godkänts av social-

nämnden.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt

medborgarskap

 Härigenom förskrivs att 2 a § lagen (1950:382) om svenskt medbor-

garskap skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §

 Har barn ej förvärvat svenskt

medborgarskap enligt 1 eller 2 §

men är barnets fader sedan tiden

för barnets födelse svensk med-

borgare och har han genom slut-

ligt avgörande av svensk domstol

fått vårdnaden om barnet ensam

eller gemensamt med barnets

moder eller fått vårdnaden

gemensamt med barnets moder

genom registrering hos skatte-

myndighet, förvärvar barnet

svenskt medborgarskap genom

att fadern eller, vid gemensam

vårdnad, föräldrarna hos den

myndighet som anges i 11 §

första stycket skriftligen anmäler

sin önskan om detta innan barnet

fyllt aderton år. Har barnet fyllt

femton år, fordras barnets sam-

tycke.

 Har barn ej förvärvat svenskt

medborgarskap enligt 1 eller 2 §

men är barnets fader sedan tiden

för barnets födelse svensk med-

borgare och har han genom slut-

ligt avgörande av svensk domstol

eller genom ett avtal som

godkänts av socialnämnden fått

vårdnaden om barnet ensam eller

gemensamt med barnets moder

eller fått vårdnaden gemensamt

med barnets moder genom

registrering hos skattemyndighet,

förvärvar barnet svenskt med-

borgarskap genom att fadern

eller, vid gemensam vårdnad,

föräldrarna hos den myndighet

som anges i 11 § första stycket

skriftligen anmäler sin önskan

om detta innan barnet fyllt

aderton år. Har barnet fyllt

femton år, fordras barnets sam-

tycke.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2.4 Förslag till lag om upphävande av lagen (1973:650) om

medling mellan samlevande

 Härigenom föreskrivs att lagen (1973:650) om medling mellan

samlevande skall upphöra att gälla vid utgången av mars 1998. Den

upphävda lagen tillämpas fortfarande i fråga om medling som har inletts

före utgången av mars 1998.

2.5 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs att 12, 12 a och 48 §§ socialtjänstlagen

(1980:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

 Socialnämnden skall

 verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda

förhållanden,

 i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighets-

utveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och

ungdom,

 med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom

som har visat tecken till en ogynnsam utveckling,

 i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som

riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver

och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran

utanför det egna hemmet, samt

 i sin omsorg om barn och

ungdom tillgodose det särskilda

behov av stöd och hjälp som kan

finnas sedan ett mål eller ärende

om vårdnad, umgänge eller

adoption har avgjorts.

 i sin omsorg om barn och

ungdom tillgodose det särskilda

behov av stöd och hjälp som kan

finnas sedan ett mål eller ärende

om vårdnad, boende, umgänge

eller adoption har avgjorts.

 12 a §

 Kommunen skall sörja för att

föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte

att nå enighet i frågor rörande

vårdnad och umgänge (sam-

arbetssamtal).

 Kommunen skall sörja för

 1. att föräldrar kan erbjudas

samtal under sakkunnig ledning i

syfte att nå enighet i frågor

rörande vårdnad, boende och

umgänge (samarbetssamtal) samt

 2. att föräldrar får hjälp att

träffa avtal enligt 6 kap. 6 §,

14 a § andra stycket eller 15 a §

andra stycket föräldrabalken.

 Kommunen skall sörja för att familjerådgivning genom kommunens

försorg eller annars genom lämplig rådgivare kan erbjudas dem som

begär det.

 Med familjerådgivning avses i denna lag en verksamhet som bedrivs av

det allmänna eller yrkesmässigt av enskild och som består i samtal med

syfte att bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer.

 48 §

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller

föräldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

 1 kap. 4 § föräldrabalken,

 2 kap. 1, 4 6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9

§ att besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad ut-

redning,

 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken

beträffande beslut att utse

utredare i mål och ärenden om

vårdnad eller umgänge,

 6 kap. 6 §, 14 a § andra

stycket och 15 a § andra stycket

föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken

beträffande beslut att utse ut-

redare i mål och ärenden om

vårdnad, boende eller umgänge,

 7 kap. 7 § föräldrabalken beträffande godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta

befogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 27 § denna lag eller att

fullgöra vad som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om

allmänna barnbidrag eller 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1030) om

underhållsstöd

 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen om underhållsstöd (1996:1030)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

 Belopp som skall återbetalas till staten enligt 21 eller 22 § skall

erläggas till försäkringskassan förskottsvis för kalendermånad. Underhåll

som har betalats till barnet innan den bidragsskyldige delgavs beslutet om

återbetalningsskyldighet får dock, i den mån det svarar mot underhålls-

stödet, avräknas från vad som skall erläggas till försäkringskassan.

 Om den bidragsskyldige har

haft barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn, får han eller hon

vid fullgörande av sin åter-

betalningsskyldighet tillgodoräk-

nas ett avdrag som försäkrings-

kassan bestämmer enligt vad

som föreskrivs om underhålls-

bidrag i 7 kap. 4 § första stycket

föräldrabalken. Avdrag medges

endast om anmälan om vistelsen

görs till försäkringskassan inom

tre månader från utgången av

den kalendermånad då barnets

vistelse hos den bidragsskyldige

upphörde.

 Om den bidragsskyldige har

haft barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn eller under en

kalendermånad haft barnet hos

sig i minst sex hela dygn, får han

eller hon vid fullgörande av sin

återbetalningsskyldighet tillgodo-

räknas ett avdrag som för-

säkringskassan bestämmer enligt

vad som föreskrivs om under-

hållsbidrag i 7 kap. 4 § första

stycket föräldrabalken. Avdrag

medges endast om anmälan om

vistelsen görs till försäkrings-

kassan inom tre månader från

utgången av den kalendermånad

då barnets vistelse hos den

bidragsskyldige upphörde.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Den 1 mars 1991 trädde nya bestämmelser om vårdnad och umgänge i

kraft (prop. 1990/91:8, bet. 1990/91:LU13, rskr. 1990/91:53, SFS

1990:1526 och 1527). De nya bestämmelserna syftade särskilt till att

bana väg för en utveckling mot att föräldrarna själva i så stor ut-

sträckning som möjligt skulle kunna komma överens i vårdnads- och

umgängesfrågor.

 Ett viktigt inslag i reformen var en satsning på s.k. samarbetssamtal,

dvs. samtal där föräldrarna under sakkunnig ledning försöker nå enighet i

frågor rörande vårdnad och umgänge. Enligt de nya reglerna skall

kommunerna sörja för att samarbetssamtal kan erbjudas alla föräldrar.

Vidare får domstolen i mål om vårdnad och umgänge uppdra åt social-

nämnden eller något annat organ att anordna samarbetssamtal.

 Det är i dag endast domstol som kan avgöra vårdnads- och umgänges-

frågor. Utgångspunkten för domstolens prövning är vad som kan antas

vara bäst för barnet. Om föräldrarna är överens i en vårdnads- eller

umgängesfråga, beslutar domstolen i allmänhet i enlighet med föräld-

rarnas överenskommelse.

 Domstolsutredningen behandlade i sitt betänkande Domstolarna inför

2000-talet, Arbetsuppgifter och förfaranderegler (SOU 1991:106) den

s.k. finländska modellen för att handlägga frågor om vårdnad och

umgänge. Enligt finländsk rätt kan föräldrarna i stor utsträckning lösa

vårdnads- och umgängesfrågor genom avtal, som fastställs av social-

nämnden. Ett avtal som har fastställts av socialnämnden är gällande och

kan verkställas såsom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande. Domstols-

utredningen uttalade att det fanns mycket som talade för att en lösning

baserad på den finländska förebilden skulle vara en framkomlig väg

också i Sverige. Enligt Domstolsutredningen måste ett ställningstagande

emellertid föregås av ytterligare utredning.

 Under remissbehandlingen av Domstolsutredningens betänkande ut-

talade remissinstanserna stort intresse för den finländska modellen och

några av dem förordade att den skulle utredas vidare.

 Även i andra sammanhang har framförts förslag till ändrad hand-

läggningsordning för frågor om vårdnad och umgänge.

 I Nordiska rådet lades den 25 november 1992 fram ett medlemsförslag

om uppgörelser utanför domstolarna om barnens framtid vid föräldrarnas

skilsmässa (A 1026/j). Enligt förslagsställarna borde man försöka få

föräldrar att utanför domstolar träffa avtal och uppgörelser om barnens

framtid som tryggar barnens rätt till två föräldrar och barnens och

föräldrarnas livskvalitet. För att uppnå detta ansåg förslagsställarna att

man borde inleda en försöksverksamhet med familjerätter i Norden.

Dessa familjerätter skulle kunna bestå av personer med juridisk, social

och barnpsykologisk kompetens. Föräldrar som tänker separera skulle

vara skyldiga att före separationen vända sig till denna instans, vars

uppgift skulle vara att se till att det kommer till stånd en uppgörelse om

de gemensamma barnens framtid och även om föräldrarnas ekonomiska

förhållanden.

 Liknande tankar har framförts också i riksdagen (se bl.a. bet.

1992/93:LU22 och prot. 1992/93:114 s. 116 f.).

 Hösten 1993 tillkallades en särskild utredare för att utvärdera 1991 års

reform av föräldrabalkens regler (dir. 1993:120). Utvärderingen skulle

särskilt inriktas på frågan hur satsningen på samarbetssamtal inverkat på

handläggningen av vårdnads- och umgängestvister. Vidare skulle

utredningen överväga om handläggningsreglerna borde ändras.

Utredningen (dåvarande lagmannen Karin Bishop jämte experter och

sekreterare) antog namnet Vårdnadstvistutredningen.

 I augusti 1995 överlämnade Vårdnadstvistutredningen sitt betänkande

Vårdnad, boende och umgänge (SOU 1995:79). Utredningens samman-

fattning av betänkandet finns i bilaga 1. Dess lagförslag finns i bilaga 2.

 Frågor om vårdnad och umgänge har även behandlats av Arbets-

gruppen om papporna, barnen och arbetslivet (Pappagruppen). I

december 1994 överlämnade Pappagruppen sin slutrapport (Ds 1995:2).

En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 3. De förslag angående

vårdnad och umgänge som Pappagruppen redovisar i sin slutrapport

behandlas i detta ärende.

 Såväl Vårdnadstvistutredningens betänkande som nu aktuella delar av

Pappagruppens slutrapport har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4. En remissammanställning finns till-

gänglig i lagstiftningsärendet (dnr Ju95/3298).

 Sommaren 1993 tillkallades efter regeringens bemyndigande en särskild

utredare för att se över reglerna om fastställande av underhållsbidrag

m.m. (dir. 1993:82). Utredningen (numera hovrättspresidenten Anna-

Karin[REDACTED_EFTERNAMN] jämte sakkunniga, experter och sekreterare) antog namnet

Underhållsbidrags- och bidragsförskottsutredningen -93 (UBU -93). Den

överlämnade i mars 1995 sitt betänkande Underhållsbidrag och bidrags-

förskott (SOU 1995:26). Regeringen tar i detta ärende upp utredningens

förslag om kostnader för umgänge och umgängesresor. En samman-

fattning av betänkandet i nu aktuella delar finns i bilaga 5 och ut-

redningens lagförslag i de delarna i bilaga 6. Betänkandet har remiss-

behandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 7. En

remissammanställning finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr

S95/1686/F).

 Under lagstiftningsärendets beredning i Justitiedepartementet har det

kommit in skrivelser från organisationer och enskilda med synpunkter

och önskemål som anknyter till de frågor som nu kommer att behandlas.

Bl.a. har getts in en framställning om att lagen (1973:650) om medling

mellan samlevande skall upphävas. Framställningen har remissbe-

handlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 8.

Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Ju95/3298).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 september 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 10.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 11.

 Lagrådet har lämnat ett antal synpunkter på utformningen av lag-

förslagen. Synpunkterna är främst av redaktionell art men avser även i

vissa fall sakfrågorna. Regeringen har i stor utsträckning följt Lagrådets

förslag men på några punkter avstått från detta. Regeringen återkommer i

avsnitten 8, 12.6 och 15 samt i författningskommentaren till Lagrådets

synpunkter.

 I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom gjorts några

ändringar som syftar till att förtydliga bestämmelserna. Vidare har vissa

språkliga och redaktionella ändringar gjorts.

4 Gällande ordning

De grundläggande bestämmelserna om vårdnad och umgänge finns i

6 kap. föräldrabalken.

Barns grundläggande rättigheter

Barn har enligt föräldrabalken vissa grundläggande rättigheter. De har

rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barn skall behandlas

med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig

bestraffning eller annan kränkande behandling (6 kap. 1 §).

 I rätten till omvårdnad ingår inte endast rätten för barnet att få sina

materiella behov tillfredsställda. Minst lika viktigt är det som kan

hänföras till barnets psykiska och sociala behov. I barnets rätt till

trygghet ligger bl.a. att få leva under stabila förhållanden och att ha

någon att lita på. Till en god vård och fostran hör att barnet får känna att

det behövs och att det får pröva sin förmåga och utveckla sina

inneboende resurser för att efter hand frigöra sig från sitt beroende av

föräldrarna. I en god fostran ligger också att barnet får lära sig att sätta

gränser för sitt handlande och att ta ansvar.

 Barnets rätt att behandlas med aktning för sin person och egenart

innebär att hänsyn och respekt skall visas barnet i fråga om de

individuella egenskaper och de särdrag som barnet har. Barnet har med

stigande ålder rätt till ett allt starkare integritetsskydd.

 Uppräkningen av barnets grundläggande rättigheter kan få betydelse

vid tvister om vårdnaden om eller umgänge med ett barn på så sätt att

domstolen bör välja den lösning som kan antas bäst främja att de angivna

rättigheterna blir tillgodosedda (se prop. 1981/82:168 s. 22).

Vårdnad om barn

Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga

förhållanden och skall se till att barnet får omvårdnad, trygghet och en

god fostran. Barnets vårdnadshavare svarar även för att barnet får den

tillsyn som behövs och skall bevaka att barnet får tillfredsställande

försörjning och utbildning. För att hindra att barnet orsakar skada för

någon annan skall vårdnadshavaren se till att barnet står under uppsikt

eller att andra lämpliga åtgärder vidtas (6 kap. 2 § andra stycket).

 Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör

barnets personliga angelägenheter (6 kap. 11 §).

 Om barnet står under vårdnad av två vårdnadshavare, skall de utöva

sina skyldigheter och rättigheter gentemot barnet tillsammans. Är en

vårdnadshavare förhindrad att delta i ett beslut rörande vårdnaden,

bestämmer den andra vårdnadshavaren ensam, om inte beslutet utan

nackdel kan skjutas upp. Han eller hon får emellertid inte ensam fatta

beslut av ingripande betydelse för barnets framtid, om inte barnets bästa

uppenbarligen kräver det (6 kap. 13 §).

 Vårdnaden om ett barn består till dess barnet fyller arton år eller

gifter

sig innan dess (6 kap. 2 § första stycket). Många av de befogenheter som

tillkommer vårdnadshavaren är dock till sin natur sådana att de upphör att

gälla innan barnet har fyllt 18 år. Med stigande ålder skall allt större

hänsyn tas till barnets synpunkter och önskemål (6 kap. 11 §).

Vårdnadshavare

Ett barn står från födelsen under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa

är gifta med varandra. Är föräldrarna inte gifta med varandra, blir

modern ensam vårdnadshavare. Ingår föräldrarna senare äktenskap med

varandra, får de därigenom automatiskt gemensam vårdnad om barnet

(6 kap. 3 § första stycket).

 Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarna, kan föräldrarna

gemensamt ansöka hos domstol om att få gemensam vårdnad. Domstolen

förordnar då i enlighet med deras begäran, om inte gemensam vårdnad är

uppenbart oförenlig med barnets bästa. Föräldrarna kan få gemensam

vårdnad också genom en registrering hos skattemyndigheten efter

gemensam anmälan, antingen till socialnämnden i samband med att

nämnden skall godkänna en faderskapsbekräftelse, eller till skattemyndig-

heten under förutsättning att förordnande om vårdnaden inte har

meddelats tidigare och att föräldrarna och barnet är svenska medborgare

(6 kap. 4 §).

 Döms det till äktenskapsskillnad mellan föräldrarna, står barnet även

därefter under båda föräldrarnas vårdnad, om inte den gemensamma

vårdnaden upplöses (6 kap. 3 § andra stycket).

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna och vill någon av dem

att vårdnaden inte längre skall vara gemensam, skall domstolen efter vad

som är bäst för barnet anförtro vårdnaden åt en av föräldrarna. Om den

förälder som har begärt att den gemensamma vårdnaden skall upplösas

inte motsätter sig fortsatt gemensam vårdnad, skall domstolen låta den

gemensamma vårdnaden bestå, om detta är bäst för barnet (6 kap. 5 §

första stycket).

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen utan yrkande upplösa den

gemensamma vårdnaden, om sådan vårdnad är uppenbart oförenlig med

barnets bästa (6 kap. 5 § andra stycket).

 Är endast en av föräldrarna vårdnadshavare för barnet och vill någon

av föräldrarna att vårdnaden skall ändras, skall domstolen efter vad som

är bäst för barnet anförtro vårdnaden åt den andra föräldern, om den

föräldern vill att vårdnaden flyttas över till honom eller henne, eller, om

en av föräldrarna begär gemensam vårdnad och den andra föräldern inte

motsätter sig det, förordna att föräldrarna i fortsättningen skall utöva

vårdnaden gemensamt (6 kap. 6 §).

 Om en förälder vid utövandet av vårdnaden brister i omsorgen om

barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller

utveckling, skall domstolen frånta den försumliga föräldern vårdnaden

(6 kap. 7 §). Detta kan bli fallet när barnet har tagits om hand med stöd

av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.

 Har ett barn stadigvarande vårdats och fostrats i ett annat enskilt hem

än föräldrahemmet ett s.k. familjehem och är det uppenbart bäst för

barnet att det rådande förhållandet får bestå och att vårdnaden flyttas över

till den eller dem som har tagit emot barnet eller till någon av dem, skall

domstolen utse denne eller dessa att såsom särskilt förordnade

vårdnadshavare utöva vårdnaden om barnet (6 kap. 8 §).

 Särskilda regler om förordnande av vårdnadshavare finns också i

händelse av den ena eller båda föräldrarnas död. Om båda föräldrarna har

vårdnaden om barnet och en av dem dör, blir den efterlevande

automatiskt ensam vårdnadshavare. Om barnet står under vårdnad av

endast en av föräldrarna och denna förälder dör, skall domstolen på

ansökan av den andra föräldern eller på anmälan av socialnämnden

anförtro vårdnaden åt den andra föräldern eller, om det är lämpligare, åt

en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare (6 kap. 9 §).

 När en domstol avgör frågor om vårdnad skall domstolens ställnings-

tagande ske mot bakgrund av vad som är bäst för barnet. Föräldrabalkens

bestämmelser om vårdnad bygger på uppfattningen att barnet har behov

av nära och goda relationer till bägge föräldrarna. Bestämmelserna inne-

bär också att ingen av föräldrarna på grund av sitt kön är mer lämpad

som vårdnadshavare än den andra. Behovet av kontakt kan självfallet

variera under åren (se NJA 1989 s. 335).

 Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall domstolen fästa

avseende särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda

föräldrarna (6 kap. 6 a §). I de fall då vårdnaden om ett barn skall

anförtros åt en av föräldrarna, är utgångspunkten i föräldrabalken och i

Högsta domstolens praxis att den av föräldrarna skall anförtros vårdnaden

som kan antas bäst främja ett nära och gott umgänge mellan barnet och

den andra föräldern, se prop. 1990/91:8 s. 61 samt t.ex. NJA 1986 s.

338, NJA 1989 s. 335 och NJA 1992 s. 666. De nu nämnda rättsfallen

behandlar också en annan omständighet som är av betydelse vid

domstolens ställningstagande till frågan om vem av föräldrarna som skall

tillerkännas vårdnaden, nämligen vilken inverkan ett byte av hemmiljö

skulle få för barnet. Ytterligare ett rättsfall som berör betydelsen av att

barnet flyttas från den miljö som det har vistats i under lång tid är NJA

1992 s. 93.

 Vid bedömningen av frågor om vårdnad skall domstolen ta hänsyn till

barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad (6 kap. 10 d §).

Umgänge

Frågor om umgänge behandlas i 6 kap. 15 §. Barnets vårdnadshavare har

ett ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som inte är

vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet särskilt nära så

långt som möjligt tillgodoses. Vårdnadshavaren är, om inte särskilda skäl

talar däremot, skyldig att lämna sådana upplysningar rörande barnet som

kan främja umgänget. Motsätter sig barnets vårdnadshavare det umgänge

som begärs av en förälder som inte är vårdnadshavare, beslutar

domstolen i umgängesfrågan efter vad som är bäst för barnet.

 Motsätter sig vårdnadshavaren det umgänge som begärs av någon

annan än en förälder, t.ex. en farförälder eller en morförälder, beslutar

domstolen på talan av socialnämnden efter vad som är bäst för barnet.

 Vid sin bedömning av frågor om umgänge skall domstolen ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Domstolen

skall vidare beakta risken för att barnet i samband med umgänget utsätts

för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa.

Umgängeskostnader och kostnader för umgängesresor

De grundläggande bestämmelserna om underhållsbidrag finns i 7 kap.

föräldrabalken.

 En förälder som inte varaktigt bor tillsammans med sitt barn är som

regel skyldig att betala underhållsbidrag till barnet (7 kap. 2 §). När

barnet vistas hos den bidragsskyldiga föräldern har den föräldern vissa

kostnader för barnet utöver det underhållsbidrag som föräldern kan vara

skyldig att betala. Samtidigt har den förälder som barnet bor tillsammans

med minskade kostnader för barnet.

 En bidragsskyldig förälder som har haft barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst fem hela dygn får göra ett visst avdrag på

det underhållsbidrag som han eller hon skall betala. För varje helt dygn

av barnets vistelse är avdraget 1/40 av det månatliga underhållsbidraget.

Om det föreligger särskilda skäl får domstol förordna om andra villkor

för avdragsrätten (7 kap. 4 §).

 Det föreligger inte någon rätt till avdrag, om det redan då under-

hållsbidraget fastställdes togs hänsyn till att den bidragsskyldiga föräldern

i väsentlig mån fullgjorde sin underhållsskyldighet genom att ha barnet

hos sig (7 kap. 4 § tredje stycket).

 Om den förälder som barnet skall umgås med är bosatt på en annan ort

än barnet, kan särskilda kostnader uppkomma. Det kan t.ex. vara fråga

om resekostnader för barnet eller någon av föräldrarna.

 Föräldrabalken innehåller inte någon bestämmelse som reglerar för-

äldrarnas inbördes ansvar för sådana kostnader. I rättspraxis har rese-

kostnader i samband med umgänge beaktats när underhållsbidraget

bestämts. Högsta domstolen har vidare i rättsfallet NJA 1990 s. 219

uttalat att föreskrifter som en domstol meddelar rörande umgänget i

undantagsfall kan innefatta angivande av på vilken plats umgänget skall

påbörjas och avslutas samt hur resekostnader och andra utgifter i

samband med utövandet av umgänget skall fördelas mellan vård-

nadshavaren och den andra föräldern.

 Resekostnader har i praxis ansetts kunna berättiga till bistånd enligt 6

 §

socialtjänstlagen (se RÅ 84 2:6, RÅ 1987 ref. 109 och RÅ 1994 ref. 81).

Handläggning m.m.

När det krävs domstolsprövning av frågor om vårdnad och umgänge

anhängiggörs sådana frågor antingen genom att en förälder väcker talan

mot den andra föräldern eller, om föräldrarna är överens, genom att de

ger in en gemensam ansökan till domstolen (6 kap. 17 § andra stycket).

 Mål om vårdnad och umgänge är indispositiva. Det innebär bl.a. att

domstolen skall se till att frågorna blir tillbörligt utredda och att

domstolen i varje enskilt fall skall göra en prövning av vad som är bäst

för barnet.

 I mål om vårdnad eller umgänge får domstolen uppdra åt social-

nämnden eller något annat organ att i barnets intresse anordna samtal i

syfte att nå enighet mellan föräldrarna (samarbetssamtal).

 Innan domstolen avgör ett mål om vårdnad eller umgänge skall social-

nämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. Om det behövs ytterligare

utredning får domstolen uppdra åt socialnämnden eller något annat organ

att utse någon att verkställa sådan utredning. Den som gör utredningen

skall, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och

redovisa den för domstolen. Barnet får höras inför domstolen, om sär-

skilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada

av att höras (6 kap. 19 §). Bestämmelsen tillämpas synnerligen restriktivt

av domstolarna. Barnets vilja får i allmänhet komma fram genom

vårdnads- eller umgängesutredningen.

 I ett mål om vårdnad eller umgänge får domstolen besluta

interimistiskt, dvs. för tiden till dess att frågan har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft. Står barnet under vårdnad

av båda föräldrarna, får domstolen interimistiskt besluta vem barnet skall

bo tillsammans med (6 kap. 20 §).

 Särskilda regler om verkställighet av domstols dom eller beslut rörande

vårdnad eller umgänge finns i 21 kap. föräldrabalken.

5 Allmänna utgångspunkter

Det råder numera allmän enighet om att barnets bästa skall stå i centrum

vid lagstiftning som nära berör barn. Det gäller både de familjerättsliga

och de socialrättsliga regelsystemen. Samma grundsyn kommer till

uttryck i FN:s konvention om barnets rättigheter från år 1989 (barn-

konventionen). Där sägs i artikel 3 att barnets bästa skall komma i

främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn.

 Frågor om vårdnad och umgänge skall avgöras efter vad som är bäst

för barnet. Bedömningen av vad som i ett enskilt fall är bäst för ett barn

kan inte göras schablonmässigt utan måste bli beroende av omstän-

digheterna i det särskilda fallet. För att barnets bästa skall kunna till-

godoses måste regelsystemet ge de rättstillämpande myndigheterna det

utrymme som behövs för att de skall kunna beakta de individuella för-

hållandena och välja den lösning som bäst svarar mot behovet i det

enskilda fallet.

 Av avgörande betydelse för att barn skall få växa upp under trygga och

goda förhållanden är att föräldrar och andra fostrare handlar i en anda av

omtanke om barnet och låter barnets rättmätiga behov gå före det egna

intresset. Föräldrarna står under olika perioder i barnets utveckling

barnet olika nära och fyller olika behov. De måste respektera att barnet

känner lojalitet och samhörighet med dem båda även om de är i konflikt

med varandra. Barnet skall inte behöva välja sida och ta ansvar i

föräldrarnas konflikter i samband med separation eller skilsmässa, men

det skall inte heller lämnas okunnigt om föräldrarnas beslut. Barnets egen

uppfattning och egna önskemål skall tillmätas betydelse i förhållande till

dess ålder och mognad. Detta har tydligt markerats genom de ändringar i

föräldrabalkens bestämmelser om vårdnad och umgänge som trädde i

kraft den 1 januari 1996 (prop. 1994/95:224, bet. 1995/96:LU2, rskr.

1995/96:35).

 Det är också viktigt att hålla i minnet att vårdnaden om barn inte har

med rättvisa mellan föräldrarna att göra och att beslut i vårdnadsfrågan

inte är belöning eller bestraffning för hur föräldrarna har betett sig mot

varandra.

 Av betydelse är vidare att de bidragssystem som finns är så

konstruerade att de inte hindrar eller försvårar för föräldrarna att träffa

den överenskommelse som är bäst för barnet. Här kan nämnas att det

stöd till barn till särlevande föräldrar (underhållsstöd) som utgår sedan

den 1 februari 1997 till skillnad från det tidigare bidragsförskottet även

omfattar barn som bor växelvis hos föräldrarna (prop. 1995/96:208, bet.

1996/97:SfU3, rskr. 1996/97:21).

 Ett barn har behov av nära och goda relationer till båda sina föräldrar

även om föräldrarna bor isär. Föräldrabalkens regler bygger på den

uppfattningen. Det råder stor enighet om att gemensam vårdnad i de

flesta fall är att föredra framför ensam vårdnad. Gemensam vårdnad är

ett viktigt inslag i den utveckling som har skett mot en starkare betoning

av barnets intressen och möjligheterna till gemensam vårdnad har

successivt utvidgats. Det finns goda skäl att nu fortsätta på den inslagna

vägen och överväga om möjligheterna till gemensam vårdnad bör

utvidgas ytterligare. Målet bör vara att föräldrarna har gemensam

vårdnad i samtliga fall där detta är bäst för barnet.

 Det är angeläget att regelsystemet i övrigt utformas så att det inte

hindrar eller försvårar för särlevande föräldrar att ha gemensam vårdnad

om sitt barn. En central fråga i det sammanhanget är möjligheterna till

tvistlösning i frågor som inryms i vårdnaden, t.ex. beträffande barnets

boende och umgänge med barnet.

 Frågan om automatisk gemensam vårdnad för ogifta föräldrar har

diskuterats i flera sammanhang och under lång tid. Såväl Vårdnadstvist-

utredningen som regeringens Pappagrupp tar upp frågan. Regeringen

avser inte att nu lägga fram något förslag om automatisk gemensam

vårdnad för ogifta föräldrar. Även när det gäller ogifta föräldrar är ett

gemensamt rättsligt ansvar för barnet emellertid en naturlig utgångs-

punkt. Enligt regeringens mening finns det därför goda skäl att närmare

undersöka om det är möjligt att göra automatisk gemensam vårdnad till

huvudprincip även för dessa föräldrar och hur en sådan reglering i så fall

kan utformas. Frågan bereds vidare i Justitiedepartementet (se avsnitt

9.2).

 Oavsett vårdnadsform är det normalt så att barnet bor hos en av

föräldrarna, om de lever isär. Barnet har då ett behov av att umgås med

den förälder som det inte bor tillsammans med. Barnet behöver ett

regelbundet, konfliktfritt och individuellt anpassat umgänge med den

föräldern. Många gånger är det värdefullt för barnet att få träffa

föräldern ofta och i vardagssituationer. Regelsystemet bör därför vara så

konstruerat att det inte försvårar ett vardagsumgänge.

 Det är viktigt att betona att båda föräldrarna har ett ansvar för att

barnets behov av umgänge tillgodoses. Det är i dag inte ovanligt att den

förälder som barnet skall umgås med bor på en annan ort än barnet.

Umgänget kan i sådana fall vara förenat med särskilda kostnader, t.ex.

resekostnader. Kostnaderna kan vara så höga att de hindrar barnet från

att umgås med den särlevande föräldern i önskvärd omfattning. Även när

det gäller resekostnader m.m. bör föräldrarnas gemensamma ansvar för

sitt barn slå igenom.

 Det är självklart att barnets möjligheter till en nära och god kontakt

med båda föräldrarna underlättas om föräldrarna kan samarbeta i frågor

som rör barnet. Det ligger också i sakens natur att förutsättningarna för

ett sådant samarbete är bättre, om föräldrarna själva kan komma överens

i frågor som rör barnet än om avgörandet måste överlämnas till domstol.

En tvist kan dessutom lätt bli mer konfliktfylld när föräldrarna uppträder

i domstol än den annars skulle vara.

 Den reform av reglerna om vårdnad m.m. som genomfördes år 1991

syftade särskilt till att bana väg för en utveckling mot att föräldrarna

själva i så stor utsträckning som möjligt skulle kunna komma överens i

frågor som rör barnet. Ett viktigt inslag i reformen var en satsning på

samarbetssamtal. Reformen har verkat i önskad riktning. Den utvärdering

som Vårdnadstvistutredningen gjort visar att samarbetssamtal är ett bra

instrument för att lösa konflikter. Om föräldrarna på ett tidigt stadium får

tillfälle att resonera om sina problem under sakkunnig ledning, är

utsikterna goda att en överenskommelse kan nås.

 Det är mot den angivna bakgrunden naturligt att nu gå vidare med

inriktningen att frågor om vårdnad m.m. i största möjliga utsträckning

skall hanteras utanför domstolarna. Härigenom skapas bättre förut-

sättningar för samförståndslösningar. Samtidigt kan en sådan inriktning

medföra en avlastning för domstolarna.

6 Terminologiska frågor

Regeringens bedömning: Termerna vårdnad, umgänge och sam-

arbetssamtal bör behållas.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Överensstämmer med

regeringens (se betänkandet s. 69 f.).

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom två instämmer i

utredningens bedömning eller lämnar den utan invändning.

Skälen för regeringens bedömning

Vårdnad

Vårdnadstvistutredningen diskuterar om termen vårdnad bör ersättas med

ordet föräldraansvar. En tanke med detta skulle vara att föräldrarnas

ansvar för sitt barn skulle komma till tydligare uttryck i lagen och att

man skulle komma ifrån den sammanblandning mellan den juridiska

vårdnaden och den faktiska vården om barnet som ibland förekommer.

 Som utredningen framhåller har även termen föräldraansvar nackdelar.

En sådan nackdel är att även en förälder som aldrig haft eller som

fråntagits den rättsliga vårdnaden om sitt barn har ett ansvar för barnet

både i rättslig och i moralisk mening. Den som blir fråntagen sitt

föräldraansvar skulle sannolikt i än högre grad uppleva sig definitivt skild

från sitt barn än i dag när saken avser vårdnad . Ett byte av term skulle

därför i många fall motverka syftet att betona föräldrarnas ansvar för sina

barn.

 Ett annat skäl mot att byta ut termen vårdnad mot ordet föräldraansvar

är att den juridiska innebörden av ordet föräldraansvar skulle bli snävare

än den betydelse ordet har i allmänt språkbruk. I de fall det juridiska an-

svaret för barnets person anförtros åt någon annan än en förälder är

termen föräldraansvar dessutom motsägelsefull.

 I engelskan används visserligen ett berepp som närmast kan översättas

med föräldraansvar, nämligen parental responsibility . Detta begrepp

har emellertid ett mera vidsträckt innehåll än det svenska begreppet vård-

nad, som på engelska närmast motsvaras av custody .

 Den missuppfattning som ibland förekommer när det gäller betydelsen

av begreppet vårdnad går till stor del att komma till rätta med genom

information.

 Samtliga remissinstanser utom en godtar bedömningen att termen

vårdnad bör behållas. Regeringen har samma uppfattning.

Umgänge

När det gäller termen umgänge har kritiken främst riktats mot att

uttrycket umgängesrätt ofta används och uppfattas så att det rör sig om en

rätt för en förälder att umgås med barnet. En remissinstans anför att

ordet umgänge för tankarna till sexualbrott mot barn och föreslår att

ordet ersätts med termen vistelse . Även ordet samvaro har

föreslagits.

 Uttrycket sexuellt umgänge förekommer visserligen inom straff-

rätten. Regeringen har emellertid svårt att se att uttrycket umgänge

skulle kunna misstolkas på det sätt som hävdats. Tillräckliga skäl att av

den anledningen införa en ny term finns därför inte. Vad gäller kritiken i

övrigt har under senare år tydligt betonats att det är fråga om barnets rätt

till umgänge. Detta betonas ytterligare genom de förslag som läggs fram

här (se avsnitt 12.1). Härtill kommer att ett inarbetat uttryck inte bör

överges i lagen utan starka skäl. Mot den angivna bakgrunden instämmer

regeringen i utredningens bedömning att termen umgänge bör

behållas.

Samarbetssamtal

Såvitt gäller samarbetssamtal har kritiken huvudsakligen tagit sikte på att

det talas om samarbete mellan föräldrar som kanske aldrig tidigare

samarbetat om barnet. Från kritikerna har även framförts att många

människor tror att samarbetssamtal är någon form av familjerådgivning,

varför samtalen borde kallas föräldrasamtal så att det därigenom

markeras att det är föräldrarollen som skall diskuteras. En remissinstans

tar upp just detta problem och föreslår att termen samarbetssamtal ersätta

med ordet vårdnadssamtal.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att samarbetssamtal är en

bra term. Den ger klart uttryck för avsikten med samtalen och tydliggör

att föräldrarna har en skyldighet att i barnets intresse försöka komma

fram till en överenskommelse.

7 Samarbetssamtal

7.1 Åtgärder för att öka samarbetssamtalens tillgänglighet och

kvalitet

Regeringens bedömning: Åtgärder bör vidtas för att öka

samarbetssamtalens tillgänglighet och kvalitet. Ansvaret för att

information om möjligheterna till samarbetssamtal når ut till

berörda föräldrar bör vila på Socialstyrelsen. Det bör också vara

Socialstyrelsens uppgift att utveckla metoder för samarbetssamtal

och överväga hur barn skall informeras och få möjlighet att komma

till tals vid samtalen. Några lagändringar för att utveckla

samarbetssamtalens tillgänglighet och kvalitet behöver inte göras.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Överensstämmer med rege-

ringens (se betänkandet s. 56 f.).

 Pappagruppens förslag: Föräldrar i kris bör erbjudas rådgivning och

familjesamtal med både manlig och kvinnlig familjerådgivare närvarande

(se promemorian s. 12 och s. 113).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i Vårdnads-

tvistutredningens bedömning eller lämnar den utan invändning. Ett flertal

remissinstanser betonar vikten av att barnets åsikter kommer fram och

beaktas i samarbetssamtalen. Till dem hör Barnombudsmannen (BO),

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Rädda Barnens riksförbund och

Riksförbundet Barnens Rätt i Samhället. Riksorganisationen för kvinno-

jourer i Sverige anser att samarbetssamtal inte skall användas i de fall där

våld eller övergrepp förekommit. Ensamstående Mammors Rättigheter I

Samhället och Bortrövade Barns Förening framför liknande synpunkter.

Rädda Barnens riksförbund och UmgängesrättsFöräldrarnas Riksförening

(UFR) framhåller fördelarna med en ordning med två samtalsledare, en

man och en kvinna. Rädda Barnens riksförbund anför att föräldrarnas

uppfattning i frågan om antalet samtalsledare bör beaktas. Förbundet

anser att en huvudregel beträffande antalet samtalsledare bör ges för s.k.

remissärenden och de fall där föräldrarna inte kan enas. Tjänstemän vid

familjerättssektionerna i Stockholms söderkommuner framhåller att det

finns stora möjligheter för familjerättssektionerna att medverka till att

även föräldrar med utländsk bakgrund kan enas i frågor som rör barnet.

 Bakgrund: Med samarbetssamtal avses samtal under sakkunnig

ledning i syfte att föräldrarna skall nå enighet i frågor om vårdnad och

umgänge. Samarbetssamtal som en metod att lösa vårdnads- och

umgängestvister introducerades i början av 1970-talet. Sedan den 1 mars

1991 är kommunerna skyldiga att erbjuda föräldrar möjlighet till

samarbetssamtal (12 a § socialtjänstlagen). I mål om vårdnad och um-

gänge får domstolen uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att

i barnets intresse anordna sådana samtal i syfte att nå enighet mellan

föräldrarna (6 kap. 18 § föräldrabalken).

 Skälen för regeringens bedömning: Vårdnadstvistutredningen har

undersökt hur bestämmelserna om samarbetssamtal tillämpas i praktiken.

En sammanfattande redovisning av resultaten finns i betänkandet

(s. 59 f.).

 Utvärderingen visar att antalet samarbetssamtal har mer än fördubblats

mellan år 1986 och år 1993. Samtalen har lett till att föräldrarna i allt

större omfattning kommer överens i frågor om vårdnad och umgänge.

Särskilt samarbetssamtal före ett domstolsförfarande ger bra resultat med

liten resursåtgång.

Information om samtalen

Av Vårdnadstvistutredningens redovisning framgår att samarbetssamtalen

är ojämnt fördelade över landet. Små och medelstora kommuner har flest

samarbetssamtal i förhållande till antalet invånare. En förklaring till detta

kan vara att närheten till service underlättar informationsspridning. Som

utredningen anför är det viktigt att information om möjligheterna till

samarbetssamtal finns tillgänglig och sprids bland berörda föräldrar. Det

bör ankomma på Socialstyrelsen att utarbeta informationsmaterial om

den service kommunerna ger genom samarbetssamtalen. Särskilt bör

uppmärksammas att många invandrare har behov av information på sitt

eget modersmål.

Samarbetssamtal efter initiativ av domstol

Även i de fall där samarbetssamtal genomförs efter förordnande av

domstol (s.k. remissärenden) leder samtalen enligt den undersökning som

Vårdnadstvistutredningen genomfört ofta till att föräldrarna enas. Här

finns emellertid särskilda problem att beakta. Enligt utredningen är

remissärendena i dag svårare än tidigare. Det förekommer oftare

anklagelser om sexuella övergrepp, misshandel m.m., och i många

ärenden har en av föräldrarna eller båda utländsk bakgrund. Dessa

förhållanden talar enligt utredningen för att domstolarna iakttar en viss

återhållsamhet med att förordna om samarbetssamtal. Om inga särskilda

skäl framkommer bör domstolen, enligt Vårdnadstvistutredningen, i

allmänhet inte förordna om samtal i dessa situationer.

 En domstols möjlighet att förordna om samarbetssamtal förutsätter inte,

och bör enligt regeringens mening inte heller i framtiden förutsätta,

samtycke från föräldrarnas sida. Utgångspunkten bör alltjämt vara att ett

förordnande om samarbetssamtal meddelas så snart det kan antas tjäna

något syfte (se prop. 1990/91:8 s. 30).

 I vissa situationer kan det dock vara olämpligt att förordna om

samarbetssamtal. Så kan vara fallet om en av föräldrarna misshandlat

eller gjort sig skyldig till andra övergrepp mot den andra föräldern. De

risker som samarbetssamtalen i det enskilda fallet kan innebära tas upp i

bl.a. Kvinnovåldskommissionens betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60).

Kommissionen pekar på att en misshandlad kvinna löper stor risk att

utsättas för ytterligare våld, om hon tillsammans med mannen deltar i

familjerådgivning. Vidare framhåller kommissionen att familjerådgivning

kan leda till att våldet från mannens sida trappas upp. Samarbetssamtalen

liknar familjerådgivningen, och som kommissionen påpekar har det i

olika sammanhang manats till stor försiktighet även i fråga om

samarbetssamtal när det finns misstankar om misshandel.

 Det har inte framkommit något som tyder på att domstolarna i dag

skulle negligera de risker som i vissa fall kan vara förenade med

samtalen. Mot bakgrund av den uppmärksamhet som problemet fått kan

det i alla händelser förväntas att domstolarna fortsättningsvis tar all

hänsyn till möjliga risker med samtalen. Härtill kommer att det även i

vissa fall där övergrepp förekommit kan vara bra om föräldrarna kan

mötas och under sakkunnig ledning ges tillfälle att diskutera igenom

barnets situation. Regeringen anser därför att det inte bör införas någon

inskränkning i domstolarnas befogenheter att förordna om samarbets-

samtal. Ytterst måste det bli beroende av omständigheterna i det enskilda

fallet om domstolen skall ta initiativ till samarbetssamtal eller inte. Det är

emellertid viktigt att domstolarna och socialtjänsten är medvetna om och

observanta på att det kan finnas våld med i bilden.

 Samarbetssamtal när det förekommit misshandel eller andra övergrepp

ställer givetvis stora krav såväl på föräldrarna som på samtalsledarna.

Som anfördes när möjligheten för domstol att ta initiativ till samarbets-

samtal infördes är det mycket viktigt att den som leder samtalen är lyhörd

för båda föräldrarnas erfarenheter och synpunkter och kan det vara

lämpligt att samtala enskilt med en av föräldrarna eller båda (se prop.

1990/91:8 s. 30 f.). Självklart måste samtalen arrangeras så att en

förälder som utsatts för våld eller andra övergrepp kan känna sig trygg i

samband med samtalen. Det är vidare viktigt att en förälder som har ett

godtagbart skäl till att inte vilja delta i samarbetssamtal t.ex. en

förälder som har anledning att känna fruktan för sin säkerhet inte

känner sig tvingad att delta av rädsla för att han eller hon skall anses sätta

det egna intresset före barnets (se prop. 1990/91:8 s. 30 f.).

 Regeringen kan inte se några skäl att inskränka domstolarnas befogen-

heter att förordna om samarbetssamtal när en förälder eller båda har

utländsk bakgrund. Däremot är det viktigt att samtalsledarna har den

särskilda kompetens som krävs i dessa fall och att metoder för sam-

arbetssamtal med dessa föräldrar utvecklas.

Vårdnads- och umgängesutredningar

Den ökade användningen av samarbetssamtal har medfört att antalet

vårdnads- och umgängesutredningar har minskat totalt sett. Enligt

Vårdnadstvistutredningen har emellertid antalet vårdnads- och um-

gängesutredningar under år 1994 och år 1995 ökat i flera kommuner,

främst i större kommuner med en stor andel invandrare. Det finns

anledning att noga följa denna utveckling. Om trenden blir bestående bör

anledningen analyseras och eventuella åtgärder övervägas.

En tidsgräns för samtalen

Vårdnadstvistutredningen berör inte frågan om en gräns för hur länge

samarbetssamtal efter förordnande av domstol skall kunna pågå. Frågan

tas emellertid upp av ett par remissinstanser.

 Som utredningen framhåller är det viktigt att samarbetssamtal inte

tillåts fortsätta, om hoppet att föräldrarna skall nå fram till en

överenskommelse är litet. Enligt regeringens mening är det dock inte

lämpligt att i lagen ange en bestämd tidsgräns för hur länge

samarbetssamtal skall bedrivas. Intresset av att samtalen och därmed

målets fortsatta handläggning inte skall dra ut på tiden alltför länge

tillgodoses genom att domstolen vid en vilandeförklaring av målet skall

bestämma en tidpunkt då målet skall tas upp på nytt. Härigenom ges

domstolen möjlighet att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda

fallet. Som anfördes när bestämmelsen om samarbetssamtal infördes i

föräldrabalken torde det i allmänhet inte finnas anledning att förklara

målet vilande för längre tid än tre till fyra månader (se prop. 1990/91:8

s. 65). Vid behov kan tiden förlängas. Så bör givetvis bara ske i de fall

då fortsatta samtal kan antas vara till nytta.

 I detta sammanhang kan nämnas att samarbetssamtalen år 1993 i 80

procent av fallen slutfördes inom fyra månader.

Samtalsledare

Det är angeläget att den kompetens som finns hos den personal som

arbetar med samarbetssamtal vidmakthålls så att samtalen även

fortsättningsvis kan bedrivas med gott resultat. För att upprätthålla och

utveckla kompetens behövs, som utredningen framhåller, inte bara

utbildning utan även möjlighet att praktisera samarbetssamtal med en viss

regelbundenhet. Det kan vara svårt för små kommuner som kanske har

ett eller ett par samarbetssamtal under ett år att upprätthålla en tillräcklig

kompetens. En möjlighet är i sådana fall att flera kommuner samarbetar i

frågan.

 Flera remissinstanser tar upp frågan om antalet samtalsledare och om

kvinnliga resp. manliga samtalsledarna.

 I flertalet fall leds samarbetssamtalen i dag av två kvinnliga

samtalsledare. Det är givetvis viktigt att tillgängliga resurser används på

ett effektivt sätt och där de gör störst nytta. Som Vårdnadstvist-

utredningen anför kan det därför finns anledning att undersöka om det i

större utsträckning går att arbeta med en samtalsledare, t.ex. i de fall där

föräldrarna är motiverade och själva tar kontakt med kommunen. Två

samtalsledare kunde då användas i de mer komplicerade ärendena.

Frågan om antalet samtalsledare måste emellertid ytterst bli beroende av

förhållandena i det enskilda fallet.

 En angelägen uppgift för kommunerna är att söka få in fler manliga

samtalsledare i samarbetssamtalen.

 Det finns inte något behov av lagstiftning med anledning av vad som

anförts om samtalsledare.

Väntetider

Det är viktigt att samarbetssamtalen inleds så snart som möjligt efter det

att samtalet har aktualiserats. Väntetiden för samtal är enligt den gjorda

utvärderingen högst tre veckor i åtta av tio kommuner. Det är ett bra

resultat. Det är dock en betydelsefull uppgift för kommunerna att se till

att samtal kan inledas så snart det över huvud taget är möjligt.

Barnets rätt att komma till tals

Flera remissinstanser framhåller vikten av att barnets åsikter kommer

fram och beaktas i samarbetssamtalen. BO anser att socialnämnderna som

huvudregel skall vara skyldiga att klarlägga barnets inställning.

Länsstyrelsen i Malmöhus län föreslår att det i socialtjänstlagen tas in en

uttrycklig bestämmelse om att hänsyn vid samarbetssamtalen skall tas till

barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad.

 Enligt artikel 12 i FN:s konvention om barnets rättigheter (barn-

konventionen) skall barn ha rätt att uttrycka sin mening i alla frågor som

rör det och skall barnets åsikter tillmätas betydelse i förhållande till

barnets ålder och mognad.

 I förarbetena till bestämmelserna om samarbetssamtal uttalades att

samtalen i första hand är att uppfatta som ett instrument för föräldrarna

att gemensamt och i samråd besluta om vårdnad och umgänge. Det behov

som barnet kan ha av att tala med någon utomstående får enligt

förarbetena primärt tillgodoses på något annat sätt (se prop. 1990/91:8 s.

27 f.).

 Samarbetssamtal syftar till att föräldrarna skall bli överens i frågor

om

vårdnad m.m. Det kan mot den bakgrunden vara mindre lämpligt att den

som anordnar samarbetssamtal också skall ha en uttrycklig skyldighet att

utreda barnets inställning. En annan sak är att samarbetssamtal

naturligtvis ändå till stor del handlar om hur frågor om vårdnad och um-

gänge bäst skall anordnas i framtiden. Barnet måste därför, om det inte

är olämpligt, på något stadium komma med i samtalen. Som regel bör

detta ske när föräldrarna börjat samarbeta och kan föra konkreta

diskussioner i tvistefrågorna. Av Vårdnadstvistutredningens utvärdering

framgår att barn i endast begränsad omfattning får möjlighet att komma

till tals vid samarbetssamtalen. Detta förhållande är inte tillfredsställande.

Metoder för hur barnet skall informeras och få möjlighet att komma till

tals bör utvecklas.

Uppföljning m.m.

För att samarbetssamtalens effekt på längre sikt skall kunna mätas är det,

som utredningen framhåller, av vikt att kommunerna dokumenterar i vart

fall resultatet av samarbetssamtalen. Metoder och rutiner för detta arbete

behöver utvecklas.

 Socialstyrelsen har en viktig uppgift när det gäller information,

metodutveckling, utbildning av personal m.m. Det ter sig naturligt att

Socialstyrelsen tar ledningen i det arbete som behöver komma till stånd

för att ytterligare utveckla samarbetssamtalen som ett instrument för att

uppnå resultat som främjar barnets bästa vid tvister om vårdnad och

umgänge.

7.2 Samarbetssamtalen lyfts fram i föräldrabalken

Regeringens förslag: I föräldrabalken införs en bestämmelse som

erinrar om att föräldrar har möjlighet att genom samarbetssamtal få

hjälp att nå enighet i frågor om vårdnad m.m. (6 kap. 18 § första

stycket). Därutöver genomförs ingen lagändring för att öka antalet

samarbetssamtal. Samtalen görs således inte obligatoriska.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer med rege-

ringens (se betänkandet s. 66 f.)

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker Vårdnadstvist-

utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Domstolsverket

ifrågasätter om det är nödvändigt att tynga föräldrabalken med en

bestämmelse som har till enda uppgift att hänvisa till en bestämmelse i en

annan lag. BO anser att samtalen skall vara obligatoriska och ett par

remissinstanser Riksrevisionsverket och Sveriges domareförbund

anser att det finns anledning att närmare överväga ett obligatorium.

Kammarrätten i Göteborg anser att det av lagen bör framgå att sam-

arbetssamtal är det normala som en första åtgärd för att nå enighet i

frågor om vårdnad m.m. UFR anser att en förälders skyldighet att delta i

samarbetssamtal skall kunna förenas med vite.

 Skälen för regeringens förslag: Den utvärdering av samarbets-

samtalen som Vårdnadstvistutredningen har gjort talar för att sådana sam-

tal bör komma till stånd så snart som möjligt när föräldrar inte kan

komma överens i frågor om vårdnad eller umgänge. Ju tidigare samtalen

kommer till stånd, desto större är i regel möjligheterna att föräldrarna når

fram till en överenskommelse. Regelsystemet bör därför vara så utformat

att det uppmuntrar föräldrar att försöka lösa frågor om barnen genom

samarbetssamtal, innan en process inleds i domstol.

 Som utredningen föreslår bör det i föräldrabalken införas en

bestämmelse som erinrar om den möjlighet föräldrar har enligt social-

tjänstlagen att genom samarbetssamtal söka nå enighet i frågor om

vårdnad m.m. Bestämmelsen bör placeras i den avdelning i 6 kap. som

handlar om förfarandet i mål och ärenden om vårdnad m.m. Härigenom

betonas samarbetssamtalen på ett ändamålsenligt sätt och markeras att

samarbetssamtalen bör vara den första åtgärd som vidtas när föräldrarna

inte kan komma överens.

 Det kan i detta sammanhang erinras om att 6 kap. 14 § föräldrabalken

innehåller en erinran om det stöd och den hjälp som socialnämnden kan

ge barn och vårdnadshavare och om den hjälp som genom nämndens

förmedling kan erhållas från andra samhällsorgan. Bestämmelsen

omfattar enligt förarbetena även samarbetssamtal (se prop. 1981/82:168

s. 48 och 79). Den är emellertid mera allmänt hållen än den nu före-

slagna bestämmelsen och omfattar t.ex. den enskildes rätt till bistånd för

sin försörjning och sin livsföring i övrigt (6 § socialtjänstlagen) och

utseende av kontaktperson (10 § tredje stycket socialtjänstlagen). Den

bestämmelsen återfinns i den avdelning i 6 kap. föräldrabalken som har

rubriken Vårdnadens utövande och gör inte den nu föreslagna bestäm-

melsen om samarbetssamtal överflödig.

 En fråga som diskuteras av Vårdnadstvistutredningen och av några

remissinstanser är om samtalen liksom i Norge bör göras

obligatoriska i den meningen att en talan om vårdnad m.m. inte får

väckas innan samarbetssamtal har ägt rum. Som utredningen anför

fungerar den nuvarande ordningen, som bygger på frivillighet, väl. Det

är inte självklart att ett obligatorium skulle leda till någon ökning av

antalet överenskommelser. Tvärtom kan ett tvångsmoment ibland

försvåra möjligheterna att hålla konstruktiva och resultatinriktade samtal.

Därtill kommer, som Sveriges Psykologförbund påpekar i sitt remissvar,

att samtalen sannolikt har liten effekt om motivationen att delta saknas.

Regeringen anser därför i likhet med utredningen att något obligatorium

inte bör införas. Utvärderingen av den nu föreslagna reformen och

erfarenheterna från Norge kan dock ge underlag för en annan bedömning

senare. Regeringen kommer i så fall att ta upp frågan på nytt.

 Vårdnadstvistutredningen tar även upp frågan om samarbetssamtal bör

vara en förutsättning för att föräldern skall erhålla allmän rättshjälp men

avvisar en sådan ordning. Under beredningen av utredningens förslag har

riksdagen fattat beslut om en ny rättshjälpslag som träder i kraft den 1

december 1997 (prop. 1996/97:9, bet. 1996/97:JuU3, rskr. 1996/97:55,

SFS 1996:1619). De nya reglerna innebär inte att förutsättningarna för

den bedömning som utredningen gjort har ändrats. Samtliga

remissinstanser instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den

utan invändning. Regeringen gör samma bedömning som utredningen.

 Som en väg att ytterligare öka användningen av samarbetssamtal har

det föreslagits att domstolen skall få en skyldighet att under vissa

förutsättningar förordna om sådana samtal. Det har emellertid inte

framkommit något som visar att den nuvarande bestämmelsen om

domstols förordnande utgjort ett hinder mot önskvärda samtal. Problemet

gäller i stället, som vi tidigare varit inne på, frekvensen av

samarbetssamtal före domstolsprocessen.

 Sveriges Advokatsamfund anser att samarbetssamtalen även bör

omfatta frågan om vem av föräldrarna som skall ha rätt att bo kvar i den

gemensamma bostaden.

 Samarbetssamtalen syftar till att föräldrarna skall komma överens i

frågor som gäller barnet. Det behov föräldrarna kan ha att tala om sina

ekonomiska mellanhavanden får därför primärt tillgodoses på något annat

sätt. Kvarboendefrågan kan ibland vara en huvudsakligen ekonomisk

fråga och det bör därför inte föreskrivas någon skyldighet att ta upp den i

samarbetssamtalen. Den har emellertid ofta också ett nära samband med

frågan om hur vårdnaden om barnet och barnets boende bäst skall

anordnas. Det torde därför många gånger vara naturligt att man under

samarbetssamtalen också kommer in på frågan om kvarboende.

Självfallet finns det inget som hindrar detta. Huruvida frågan skall tas

upp torde bero på dess koppling i det enskilda fallet till de frågor rörande

vårdnad, umgänge och barnets boende som är tvistiga.

8 Barnets bästa

Regeringens förslag: Det införs en uttrycklig bestämmelse om att

barnets bästa skall komma i främsta rummet vid avgörande av alla

frågor som rör vårdnad om barn, barns boende och umgänge.

Nuvarande bestämmelser om vad som skall beaktas vid be-

dömningen av frågor om vårdnad m.m. samordnas. (6 kap. 2 a och

2 b §§ föräldrabalken)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens (se betänkandet s. 74 f.).

 Remissinstanserna: Ett klart övervägande antal remissinstanser

tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan invändning.

 Skälen för regeringens förslag: Principen om barnets bästa är väl

förankrad i svensk rätt. Den är även central i FN:s konvention om

barnets rättigheter från år 1989 (barnkonventionen). Där sägs i artikel 3

att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör

barn.

 Att domstolen skall besluta efter vad som är bäst för barnet anges i

flera bestämmelser i 6 kap. föräldrabalken om vårdnad och umgänge.

Någon övergripande regel om barnets bästa finns däremot inte.

Vårdnadstvistutredningen anser att principen om barnets bästa bör

betonas ytterligare genom att det redan i inledningen till 6 kap. för-

äldrabalken föreskrivs att barnets bästa skall vara avgörande för alla

rättens ställningstaganden enligt 6 kap. Regeringen har i huvudsak

samma uppfattning. I enlighet med vad bl.a. Kammarrätten i Göteborg

uttalar bör bestämmelsen emellertid ges en mer generell utformning och

inte endast avse domstols avgöranden. Bestämmelsen bör omfatta även

socialnämndens prövning av avtal om vårdnad m.m. (se avsnitt 15

angående sådana avtal och socialnämndens godkännande av dem).

 Även i övrigt föredrar regeringen en delvis annorlunda teknik än den

som utredningen föreslagit. Enligt utredningens förslag skulle den

grundläggande bestämmelsen om barnets bästa fungera som en integrerad

del av de mer detaljerade bestämmelserna. Till följd därav föreslår

utredningen att bedömningsgrunden efter vad som är bäst för barnet

slopas i de enskilda bestämmelser där uttrycket förekommer. De

bestämmelser som innehåller delvis andra bedömningsgrunder se

exempelvis 7, 8, 9 och 10 a §§ skulle däremot inte ändras. En sådan

teknik skapar enligt regeringens mening onödiga svårigheter vid

tillämpningen. En fråga som uppkommer är hur den grundläggande

bestämmelsen skall påverka tillämpningen av de bestämmelser i kapitlet

som innehåller andra bedömningsgrunder. Den grundläggande bestäm-

melsen skall ju gälla vid sidan av de särskilda bestämmelserna. Regel-

systemet blir också mer svåröverskådligt när rekvisitet vad som är bäst

för barnet skall tillämpas, om rekvisitet står på en annan plats i lagen än

i den särskilda bestämmelsen. Bättre synes vara att behålla alla de

särskilda bestämmelserna vid sidan av en inledande allmänt hållen regel

en portalparagraf om barnets bästa. Bestämmelsen kommer då att

utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler och markera att

barnets bästa alltid skall finnas med som en bas för bedömningen.

 Vad gäller bestämmelsens närmare utformning och innebörd hänvisas

till författningskommentaren.

 Lagrådet har påpekat att den valda lagstiftningstekniken kan kräva att

följdändringar görs även i bestämmelser som inte är aktuella i detta

lagstiftningsärende (7 § tredje stycket, 9 § andra stycket och 10 a § fjärde

stycket). Regeringen instämmer i att de angivna bestämmelserna bör ses

över. De bör dock inte ändras utan en beredning i vanlig ordning och

därför inte i detta skede av lagstiftningsprocessen. Frågan kan lämpligen

tas upp i samband med den språkliga och redaktionella översyn av 6 kap.

föräldrabalken som Justitiedepartementet har för avsikt att göra.

 I nuvarande 6 kap. 6 a § föräldrabalken slås fast att frågan om barnets

behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna skall ges en

särskilt framträdande plats vid domstolens prövning av vad som är bäst

för barnet. Den bestämmelsen kompletteras och förtydligas av bestäm-

melsen i 6 kap. 15 § fjärde stycket föräldrabalken som anger att

domstolen vid bedömningen av frågor om umgänge skall beakta risken

för att barnet i samband med umgänge utsätts för övergrepp, olovligen

bortförs eller kvarhålls eller annars far illa. Som utredningen föreslår bör

dessa bestämmelser inarbetas i den föreslagna paragrafen.

 Vad beträffar de sedan den 1 januari 1996 gällande bestämmelserna att

domstolen vid bedömningen av frågor om vårdnad och umgänge skall ta

hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad (6

kap. 10 d § och 15 § fjärde stycket föräldrabalken) är frågan om de

såsom föreslagits i lagrådsremissen bör inarbetas i den föreslagna nya

paragrafen eller om de, såsom Lagrådet har förslagit, bör ges en

fristående placering.

 Som Lagrådet påpekat kan barnets vilja ibland böra ges en betydelse

som är fristående från bedömningen av vad som är bäst för barnet. I

enlighet med Lagrådets förslag bör bestämmelsen därför tas in i en egen

paragraf närmast efter den inledande bestämmelsen om barnets bästa.

 De sålunda föreslagna allmänna bestämmelserna bör gälla vid all

bedömning av frågor om vårdnad, boende (se avsnitt 11) och umgänge.

 En fråga som tas upp av ett flertal remissinstanser, bl.a. Barn-

ombudsmannen, Riksförbundet Barnens Rätt i Samhället och Umgänges-

rättsFöräldrarnas Riksförening är vad som avses med barnets bästa.

Denna fråga har, som närmare anges i betänkandet, utvecklats i olika

sammanhang. I föräldrabalken framhålls, som framgått, vissa omstän-

digheter som skall beaktas vid bedömningen. Också den uppräkning av

barnets grundläggande rättigheter som görs i 6 kap. 1 § föräldrabalken

kan vara till hjälp när det gäller att bestämma vad som är barnets bästa.

Att i lagtexten mera utförligt och precist ange vad som skall anses vara

bäst för barnet låter sig knappast göra utan risk för att nödvändig

flexibilitet i enskilda fall går förlorad. I författningskommentaren går

dock regeringen något närmare in på frågan om begreppets innebörd.

 Några remissinstanser, bl.a. Riksorganisationen för kvinnojourer i

Sverige, tar upp frågan om hur misstankar om övergrepp mot barnet,

t.ex. misshandel eller sexuella förgripelser, och risken för att barnet

annars far illa skall beaktas. Ett par remissinstanser hävdar att brott ofta

måste bevisas för att ett barn skall få skydd mot en förälder som utsätter

barnet för övergrepp.

 I förarbetena till de lagändringar som vidtogs år 1991 (prop.

1990/91:8, bet. 1990/91:LU13, rskr. 1990/91:53) och år 1993 (prop.

1992/93:139, bet. 1992/93:LU22, rskr. 1992/93:259) betonades vikten

av att umgängesbeslut inte fattas efter schabloner utan grundas på

omständigheterna i det enskilda fallet. Den omständigheten att föräldra-

balken utgår från att det är viktigt för ett barn att ha kontakt med båda

sina föräldrar även om dessa bor isär innebär givetvis inte att det alltid är

bäst för barnet att ett umgänge med den förälder som barnet inte bor

tillsammans med kommer till stånd. Det är barnets bästa och inte

förälderns intresse som skall vara avgörande. Detta synsätt ligger också

till grund för den nuvarande bestämmelsen i 6 kap. 15 § fjärde stycket

andra meningen föräldrabalken, som infördes i syfte att klarlägga vikten

av en individualiserad bedömning. Bestämmelsen talar om att risken för

att barnet far illa skall beaktas. Det behöver alltså inte vilket också

framhölls när bestämmelsen infördes vara ställt utom allt tvivel att

förhållanden kommer att inträffa som kan leda till att barnet far illa för

att förhållandet skall få inverka på beslutet. Det räcker med att det

föreligger konkreta omständigheter som talar för att det finns en risk för

att barnet kommer att fara illa (prop. 1992/93:139 s. 28 f. och 37).

 Mot bakgrund av det anförda finns inte något behov av någon

lagändring.

 En remissinstans tar upp frågan om en bestämd åldersgräns för när

barnets vilja skall beaktas. Denna fråga har nyligen diskuterats i

förarbetena till bestämmelserna om barns rätt att komma till tals (prop.

1994/95:224, bet. 1995/96:LU2, rskr. 1995/96:35). Som då anfördes är

det inte lämpligt att i lagen ange en viss åldersgräns.

9 Gemensam vårdnad

9.1 Gemensam vårdnad mot en förälders vilja

Regeringens förslag: Domstolen skall kunna vägra att upplösa den

gemensamma vårdnaden eller förordna om sådan vårdnad mot en

förälders vilja. En förutsättning för ett sådant förordnande är att

gemensam vårdnad är bäst för barnet. (6 kap. 5 § föräldrabalken)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer med regering-

ens. Enligt utredningens förslag skall dock domstolens skyldighet att i

dom på äktenskapsskillnad erinra om att vårdnaden alltjämt är gemensam

upphöra att gälla (se betänkandet s. 80 f.).

 Pappagruppens förslag: Det bör endast finnas gemensam vårdnad

som juridiskt vårdnadsbegrepp (se promemorian s. 12 och 113 f.).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker Vårdnadstvist-

utredningens förslag om ökade möjligheter till gemensam vårdnad eller

lämnar det utan invändning. Förslaget avstyrks av bl.a. Sundsvalls tings-

rätt, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Riks-

organisationen för kvinnojourer i Sverige (ROKS), Bortrövade Barns

Förening och Länsstyrelsen i Västernorrlands län. Rädda Barnens riks-

förbund ställer sig tveksamt till förslaget. De remissinstanser som yttrat

sig över Pappagruppens förslag avstyrker det. Vårdnadstvistutredningens

förslag angående erinran om den gemensamma vårdnaden tillstyrks eller

lämnas utan invändning av flertalet remissinstanser.

 Skälen för regeringens förslag: Barn har behov av nära och goda

relationer till båda sina föräldrar även om föräldrarna bor isär. Föräldra-

balkens regler om vårdnad och umgänge bygger på den uppfattningen.

För barnets skull är det viktigt att båda föräldrarna är delaktiga i barnets

förhållanden och tar ansvar för barnet. Denna grundprincip kommer

också till uttryck i FN:s konvention om barnets rättigheter från år 1989

(barnkonventionen). Där sägs i artikel 18 bl.a. att konventionsstaterna

skall göra sitt bästa för att säkerställa erkännandet av principen att båda

föräldrarna har ett gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveck-

ling.

 Gemensam vårdnad är ett viktigt inslag i den utveckling som har skett

mot en starkare betoning på barnets intresse, och möjligheterna till

gemensam vårdnad har utvidgats successivt. Syftet med bestämmelserna

om gemensam vårdnad är framför allt att främja goda förhållanden

mellan barnet och båda föräldrarna. Ett gemensamt rättsligt ansvar kan

många gånger bidra till detta.

 Det har emellertid även framförts invändningar mot användningen av

gemensam vårdnad. Det gäller i de fall där föräldrarna inte bor

tillsammans. Det har bl.a. sagts att gemensam vårdnad ger fäderna makt,

rättigheter och möjligheter utan att samtidigt ålägga dem ett ansvar för

den dagliga omsorgen om barnet. I det alldeles övervägande antalet fall

bor barnen hos mödrarna, som därmed också har ansvaret för den

dagliga omsorgen.

 På det hela taget torde det emellertid råda en stor enighet om att

gemensam vårdnad i de flesta fall är att föredra framför ensam vårdnad. I

likhet med många remissinstanser anser regeringen därför att det nu finns

anledning att gå vidare på den inslagna vägen och ytterligare öka

möjligheterna till gemensam vårdnad. Det är emellertid viktigt att komma

ihåg att man inte kan förlita sig blint på en viss modell. För de flesta barn

är det viktigaste att ha en bra kontakt med både sin mor och sin far och

att slippa konflikter mellan föräldrarna.

 Det kan inte komma i fråga att helt utmönstra möjligheterna till ensam

vårdnad. Det finns fall där en förälder är olämplig som vårdnadshavare.

Så kan vara fallet om föräldern har gjort sig skyldig till våld mot barnet

eller den andra föräldern. Det kan också vara så att konflikten mellan

föräldrarna är så svår och djup att det är omöjligt för dem att samarbeta i

frågor som rör barnet. Ofta är det då bäst för barnet att en av föräldrarna

är ensam vårdnadshavare.

 Målet bör vara att föräldrar har gemensam vårdnad i samtliga fall då

den vårdnadsformen är bäst för barnet.

 Som reglerna i dag är utformade kommer den gemensamma vårdnaden

alltid att upplösas om någon av föräldrarna begär det och motsätter sig

fortsatt gemensam vårdnad. Och ensam vårdnad kan aldrig ändras till

gemensam vårdnad på talan av en förälder, om den andra motsätter sig

det.

 Vårdnadstvistutredningen föreslår att bestämmelserna i 6 kap. 5 och

6 §§ föräldrabalken ersätts av en ny bestämmelse som anger att det är

domstolen som beslutar om vårdnaden. Bestämmelsen skall utformas så

att domstolen kan besluta om gemensam vårdnad även om en av

föräldrarna motsätter sig en sådan ordning. En förutsättning för ett sådant

förordnande mot en förälders vilja är enligt förslaget att gemensam vård-

nad är bäst för barnet.

 Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget. Många är

emellertid

tveksamma eller negativa.

 Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet tar i sitt remiss-

svar upp risken för att den föreslagna regleringen kommer att leda till att

modern, om föräldrarna är ogifta vid barnets födelse, inte vågar

medverka till att faderskapet blir fastställt. Några remissinstanser, bl.a.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län, pekar på risken för att föräldrar med

gemensam vårdnad inte förmår samarbeta i frågor som rör barnet.

Andra, bl.a. ROKS, tar upp situationen för misshandlade kvinnor och

deras barn. ROKS anför att en öppning för gemensam vårdnad mot en

förälders vilja innebär ett stort hot mot misshandlade kvinnor och att

föräldrar som kämpar för att skydda sina barn ställs inför en än mer

hopplös situation än i dag. Riksförbundet Mot Sexuella Övergrepp på

barn befarar att den reglering som föreslagits kommer att utnyttjas av

pedofiler och kvinnomisshandlare till att ytterligare öka deras makt över

offren.

 Barnets intresse av att få vetskap om sina föräldrar är naturligtvis av

mycket stor betydelse. Regeringen delar emellertid inte farhågorna för att

mödrar i ökad omfattning skulle vägra att medverka till att faderskapet

blir fastställt. De allra flesta mödrar är eller blir genom socialnämndens

försorg väl medvetna om vikten av att barnet har kunskap om sitt

ursprung och kontakt med sin far. Man bör alltså kunna räkna med att

modern av hänsyn till barnet normalt inte förtiger faderskapet. En ökad

möjlighet till gemensam vårdnad kan emellertid komma att ställa högre

krav på socialnämnderna i faderskapsärenden.

 Som tidigare påpekats är det inte alltid till barnets bästa med gemensam

vårdnad. De farhågor som framförts måste tas på allvar och en

lagändring får inte medföra att det mer eller mindre schablonmässigt

beslutas om gemensam vårdnad även mot den ena förälderns önskemål.

Om den som motsätter sig gemensam vårdnad anför vägande skäl för sin

ståndpunkt, är det ofta lämpligast att inte gå emot den personens vilja.

Har motståndet sin grund i sådana förhållanden som misshandel eller

trakasserier eller andra former av övergrepp från den andra förälderns

sida, kan det vara bäst för barnet att den ena föräldern får ensam

vårdnad. Det skall betonas att avgörandet alltid skall ske utifrån vad som

är bäst för barnet.

 Som Vårdnadstvistutredningen framhåller är det emellertid inte

självklart att en upplösning av den gemensamma vårdnaden är bäst för

barnet bara för att en förälder begär att få ensam vårdnad. Inte heller är

det givet att gemensam vårdnad är en dålig lösning för barnet bara för att

en förälder motsätter sig den vårdnadsformen. Dessa förhållanden talar

för att bestämmelserna om gemensam vårdnad ändras och görs mera

flexibla. Att en sådan ordning ställer stora krav på den som fattar beslutet

 är givet, men det bör inte hindra reformen.

 Den av utredningen föreslagna regleringen markerar att det är det

enskilda barnets bästa som skall tillgodoses när föräldrarna tvistar om

vårdnaden. Vidare markeras den betydelse som från allmän synpunkt

tillmäts ett gemensamt föräldraansvar. Förslaget ligger helt i linje med

vad regeringen uttalat om behovet av flexibilitet i regelsystemet.

Regeringen ställer sig därför bakom förslaget.

 Motsätter sig båda föräldrarna gemensam vårdnad, saknas som

utredningen anför förutsättningar för denna vårdnadsform. Härmed är

inte sagt att gemensam vårdnad alltid skulle vara utesluten för att ingen

av föräldrarna från början är intresserad av en sådan ordning. Genom

samarbetssamtal torde föräldrarna ofta kunna närma sig varandra och

förstå att gemensam vårdnad kan vara värd att pröva i barnets intresse.

 Bestämmelserna bör utformas något annorlunda än utredningen

föreslagit. Till detta återkommer vi i författningskommentaren. Som

redan betonats måste möjligheten att döma till gemensam vårdnad mot en

förälders vilja användas med stor försiktighet och lyhördhet. Många

gånger kommer avgörandet i vårdnadsfrågan att bli detsamma som med i

dag gällande regler, men domstolen får en något större handlingsfrihet än

för närvarande för att barnets bästa skall kunna tillgodoses.

 I författningskommentaren behandlas den praktiska tillämpningen

närmare.

 Gemensam vårdnad bygger i dag på utgångspunkten att föräldrarna

skall kunna enas i frågor som rör barnet. De föreslagna ändringarna gör

det nödvändigt att modifiera den utgångspunkten något. I avsnitten 11

och 12.2 föreslår regeringen sålunda att domstolen skall kunna besluta

om vem barnet skall bo tillsammans med och om umgänge även när

föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet. Beslutar domstolen om

gemensam vårdnad mot en förälders vilja, kan ett beslut om boende eller

umgänge bli aktuellt. Mot en sådan ordning kan riktas invändningen att

föräldrarna kommer att tvista om boende och umgänge i stället för om

vårdnaden. En sådan risk kan naturligtvis inte uteslutas. Många gånger

torde det emellertid vara lättare för en förälder att acceptera att barnet

bor hos den andra föräldern än att vårdnaden ges åt den andra föräldern

ensam.

 Även i övriga frågor som rör barnet skall föräldrar som har gemensam

vårdnad normalt besluta gemensamt. Vårdnadstvistutredningen diskuterar

möjligheten att ge domstol möjlighet att besluta om en uppdelning av

vårdnadshavarnas uppgifter mellan föräldrarna. Utredningen avvisar dock

en sådan lösning, bl.a. eftersom den inte skulle stå i samklang med

önskemålet att föräldrar så långt som möjligt skall komma överens i

frågor om barnet. Det alldeles övervägande antalet remissinstanser

instämmer i den bedömningen. Regeringen är av samma mening.

 En remissinstans anser att den nya regleringen beträffande gemensam

vårdnad skall omfatta inte endast föräldrar som tvistar om vårdnaden utan

även särskilt förordnade vårdnadshavare (6 kap. 10 b § föräldrabalken).

 Som tidigare anförts är syftet med den gemensamma vårdnaden fram-

för allt att främja goda förhållanden mellan barnet och båda föräldrarna.

Den gemensamma vårdnaden markerar också den betydelse som från

allmän synpunkt bör tillmätas ett gemensamt föräldraansvar. Det är mot

den bakgrunden mindre motiverat att utvidga möjligheterna till gemen-

sam vårdnad i de fall vårdnaden anförtrotts åt två särskilt förordnade

vårdnadshavare. Den möjlighet som i dag finns för en domstol att låta

den gemensamma vårdnaden bestå trots att en eller båda föräldrarna helst

vill ha ensam vårdnad gäller endast barnets föräldrar. Även i övrigt gäller

delvis olika regler för föräldrar och särskilda vårdnadshavare. Så är t.ex.

en särskild vårdnadshavare inte underhållsskyldig gentemot barnet. Enligt

regeringens mening finns det inte tillräckliga skäl att utvidga den

föreslagna regleringen till att omfatta också särskilt förordnade

vårdnadshavare.

Erinran om att vårdnaden alltjämt är gemensam

I de fall barnet även efter en dom på äktenskapsskillnad skall stå under

båda föräldrarnas vårdnad, skall domstolen i domen erinra om att

vårdnaden alltjämt är gemensam (6 kap. 3 § andra stycket föräldra-

balken).

 Sedan bestämmelsen infördes år 1983 har utvecklingen gått mot att den

gemensamma vårdnaden i allt större omfattning består efter föräldrarnas

skilsmässa. Detta talar enligt Vårdnadstvistutredningen för att det inte

längre finns skäl för att domstolen skall erinra om att den gemensamma

vårdnaden består. Regeringen instämmer inte i den bedömningen.

Visserligen är risken förmodligen mycket liten att föräldrarna efter

skilsmässan inte har klart för sig att de har gemensam vårdnad. Men

risken kan ytterligare minskas genom domstolens erinran. Regeringen

delar inte Vårdnadstvistutredningens oro över att detta skulle kunna ge

sken av att gemensam vårdnad är ett undantag och inte en huvudregel.

 Med tanke på den betydelse som vårdnadsfrågan har anser regeringen

att övervägande skäl talar för att domstolen alltjämt skall vara skyldig att

i domen erinra om att den gemensamma vårdnaden består.

9.2 Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar

Regeringens bedömning: Frågan om automatisk gemensam vård-

nad för ogifta föräldrar bör övervägas ytterligare.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Någon regel om automatisk

gemensam vårdnad bör inte införas (se betänkandet s. 76 f.).

 Pappagruppens förslag: Enskild vårdnad bör avskaffas så att

gemensam vårdnad gäller från det att faderskapet fastställts.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i Vårdnads-

tvistutredningens bedömning eller lämnar den utan invändning. Flera

remissinstanser anser dock i likhet med Pappagruppen att en

bestämmelse om automatisk gemensam vårdnad bör införas för ogifta

föräldrar. Till dem hör Eksjö tingsrätt, Svenska kommunförbundet och

Föreningen Söndagsbarn i Stockholm. Kammarrätten i Göteborg och

Socialstyrelsen anser att det finns anledning att närmare undersöka

möjligheterna att införa en sådan bestämmelse. Ett par remissinstanser,

bl.a. Barnombudsmannen, förordar att en bestämmelse om automatisk

gemensam vårdnad införs för ogifta sammanboende föräldrar.

 Skälen för regeringens bedömning: Även när det gäller ogifta

föräldrar är ett gemensamt rättsligt ansvar för barnet den naturliga

utgångspunkten.

 Med en ordning där alla föräldrar automatiskt har gemensam vårdnad

om sina barn skulle barnets behov av båda föräldrarna och föräldrarnas

gemensamma ansvar för sitt barn markeras tydligare än i dag. Att ogifta

föräldrars gemensamma ansvar för sitt barn betonas är av vikt mot

bakgrund av att den allmänna bilden av barns familjesituation i Sverige

har förändrats avsevärt. De flesta föräldrar (54 procent) är i dag ogifta

vid barnets födelse och separationsfrekvensen är ungefär tre gånger högre

bland ogifta sammanboende föräldrar än bland gifta föräldrar.

 Det finns mot den bakgrunden goda skäl att överväga om det är möjligt

att göra automatisk gemensam vårdnad till huvudprincip även för ogifta

föräldrar och hur en sådan reglering i så fall skulle kunna utformas. Som

framgår av Vårdnadstvistutredningens betänkande kräver detta emellertid

en noggrann analys. Frågan kommer att beredas vidare i

Justitiedepartementet.

10 Utövande av vårdnaden

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon uttrycklig

bestämmelse om att den vårdnadshavare som barnet bor till-

sammans med får besluta ensam i frågor som gäller den dagliga

omsorgen om barnet.

 Någon lagändring behövs inte för att klargöra att vårdnadshavarna

vid gemensam vårdnad skall besluta gemensamt.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Bor barnet tillsammans med

endast en av vårdnadshavarna får denne ensam besluta i frågor som gäller

den dagliga omsorgen om barnet. En förtydligande bestämmelse om detta

införs i 6 kap. föräldrabalken (se betänkandet s. 85 f.).

 Pappagruppen: Den gemensamma vårdnaden bör ytterligare stärkas så

att beslut som allvarligt inverkar på barnets nära och vardagliga kontakt

med båda föräldrarna måste tas i uttryckligt samförstånd av båda

föräldrarna (se promemorian s. 12 och 114).

 Remissinstanserna: Ett klart övervägande antal remissinstanser

tillstyrker Vårdnadstvistutredningens förslag eller lämnar det utan in-

vändning. Några remissinstanser tar upp frågan vad som är att hänföra

till den dagliga omsorgen. Till dem hör Socialstyrelsen och Kristianstads

kommun. Socialstyrelsen delar inte Vårdnadstvistutredningens upp-

fattning om vad som är att hänföra till den dagliga omsorgen. Sundsvalls

tingsrätt anser att beslutanderätten för den förälder som barnet bor hos

bör vidgas, om domstolarna ges möjlighet att förordna om gemensam

vårdnad mot en förälders vilja. Föreningen Ensamstående Mammors

Rättigheter I Samhället framför liknande synpunkter. De remissinstanser

som yttrat sig över Pappagruppens förslag avstyrker det.

 Bakgrund: Att ha vårdnaden om ett barn betyder att ha det rättsliga

ansvaret för barnets person. Barnets vårdnadshavare har rätt och skyl-

dighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter.

Vårdnadshavaren skall därvid i takt med barnets stigande ålder och

utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål

(6 kap. 11 § föräldrabalken).

 Har barnet två vårdnadshavare skall dessa utöva sina rättigheter och

skyldigheter gentemot barnet tillsammans (6 kap. 13 § föräldrabalken).

Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden.

Bestämmanderätten utövas av den ene vårdnadshavaren ensam när den

andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta

del i beslut rörande vårdnaden och beslutet inte kan skjutas upp utan o-

lägenhet. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får

dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa

uppenbarligen kräver det.

 Bestämmelserna i 6 kap. 13 § föräldrabalken skall inte tolkas så att

båda föräldrarna, om ingen är direkt förhindrad, skulle behöva delta i

alla de vardagliga avgöranden som måste träffas när det gäller vårdnaden

om barnet. Det ligger i sakens natur att bestämmanderätten utövas av än

den ene och än den andre föräldern, beroende på vilken av dem som för

tillfället är till hands eller på hur föräldrarna har organiserat utövandet av

vårdnaden.

 Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder

som har barnet hos sig träffa de flesta vardagliga besluten. Det kan gälla

frågor om barnets mat och kläder, sovtider m.m. Man kan utgå från att

föräldrarna i dessa fall vanligtvis är överens om hur vårdnaden i stort

skall utövas och vem som skall fatta de nödvändiga besluten.

 Skälen för regeringens bedömning: Vid gemensam vårdnad är

huvudregeln att föräldrarna skall utöva sina rättigheter och skyldigheter

tillsammans. Pappagruppens förslag föranleder därför inte något

regeringens förslag.

 För att gemensam vårdnad skall fungera i de fall vårdnadshavarna inte

bor tillsammans är det nödvändigt att den vårdnadshavare som barnet bor

tillsammans med kan besluta ensam i frågor som gäller den dagliga

omsorgen om barnet. Som redan påpekats utövas bestämmanderätten i

sådana frågor av än den ene och än den andre föräldern även om det inte

framgår av någon direkt lagregel. Syftet med den bestämmelse som

Vårdnadstvistutredningen föreslår är också att förtydliga och klargöra

gällande rätt. För att en sådan regel skall införas bör krävas att det finns

ett reellt behov av en uttrycklig lagreglering och att regleringen kan göras

så klar och tydlig att den löser de gränsdragningsproblem som kan

finnas.

 Om föräldrarna inte sammanbor måste den som har barnet hos sig till

stor del ensam fatta de vardagliga besluten i fråga om vårdnaden. Det har

inte framkommit att dessa fall i praktiken skulle vålla några sådana

konflikter mellan föräldrarna att det funnits behov av en lagregel. Genom

de nu föreslagna reglerna ändras inte förhållandena i sådan mån att någon

uttrycklig lagreglering av dessa vardagssituationer framstår som

nödvändig.

 Som några remissinstanser påpekar är det inte helt lätt att i alla lägen

avgöra vad som är att hänföra till den dagliga omsorgen. Detta gäller

t.ex. frågor som rör hur barnet skall tillbringa sin fritid och sina ferier,

vilket belyses av Socialstyrelsens remisssvar. Socialstyrelsen anser att

beslut huruvida barnet skall tillåtas utöva en farofylld fritidsaktivitet eller

delta i en längre ferievistelse inte är att hänföra till den dagliga

omsorgen. För dessa fall lämnar den av utredningen föreslagna lagregeln

emellertid inte någon ledning.

 Mot bakgrund av vad som nu har anförts bör Vårdnadstvistutred-

ningens förslag inte genomföras. Inte heller bör det komma i fråga att i

lagen försöka precisera vad som hör till den dagliga omsorgen. En sådan

bestämmelse torde lika ofta komma att skapa eller förstärka tvister som

lösa dem.

 Det kommande arbetet angående gemensam vårdnad för ogifta

föräldrar (se avsnitt 9.2) kan ge anledning för regeringen att på nytt ta

upp de frågor som nu har behandlats. I det sammanhanget kan det också

finnas anledning att överväga om beslutanderätten för den förälder som

barnet bor hos bör vidgas.

11 Barnets boende

Regeringens förslag: Har båda föräldrarna vårdnaden om barnet

skall domstolen kunna besluta om barnets boende. (6 kap. 14 a §

föräldrabalken)

 Vad domstolen bestämt om barnets boende skall kunna verkställas

enligt bestämmelserna i 21 kap. föräldrabalken.

 Samarbetssamtal skall kunna avse även frågor om barnets boende.

(6 kap. 18 § föräldrabalken och 12 a § socialtjänstlagen)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer med reger-

ingens (se betänkandet s. 88 f. och 128).

 Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag eller lämnar det utan invändning.

 Skälen för regeringens förslag: Vid de intervjuer Vårdnads-

tvistutredningen genomfört, vid utredningens hearing och i andra

sammanhang har stor samstämmighet rått om att det borde vara möjligt

för föräldrar att få frågan om barnets boende prövad av domstol inom

ramen för den gemensamma vårdnaden.

 En sådan ordning skulle bereda vägen för en ökad användning av

gemensam vårdnad. Den av regeringen föreslagna utvidgningen av möj-

ligheterna för domstol att vägra att upplösa resp. förordna om gemensam

vårdnad (se avsnitt 9.1) skapar dessutom i praktiken ett behov av en

möjlighet till tvistlösning för vissa frågor som inryms i vårdnaden. En

grundläggande sådan fråga som kan leda till konflikter mellan föräldrarna

är var barnet skall bo.

 Ett klart övervägande antal av remissinstanserna biträder Vårdnads-

tvistutredningens förslag i denna del. Också regeringen delar utred-

ningens uppfattning att domstolen bör kunna besluta om vem barnet skall

bo tillsammans med i de fall föräldrarna har gemensam vårdnad om

barnet. Domstolens dom bör kunna innebära att barnet skall bo hos en av

föräldrarna eller att barnet skall bo växelvis hos var och en av dem.

 Avgörande för domstolens bedömning bör vara barnets bästa. För att

kunna göra en bedömning av vad som är till barnets bästa måste

domstolen i regel införskaffa utredning i någon form. Vad som är

nödvändigt i fråga om utredning får avgöras från fall till fall. Givetvis

behöver utredningen så gott som alltid vara mer omsorgsfull om

föräldrarna är oense i boendefrågan än om de är ense. I domstolens

officialprövningsplikt bör visserligen ligga att domstolen även vid enighet

skall fatta sitt beslut efter vad som är bäst för barnet. När föräldrarna är

överens har domstolen dock normalt inte anledning att ifrågasätta

överenskommelsen.

 Som Vårdnadstvistutredningen föreslår bör ett domstolsavgörande om

vem barnet skall bo tillsammans med kunna verkställas enligt de be-

stämmelser som finns i 21 kap. föräldrabalken om verkställighet av

domar och beslut. Som anfördes när möjligheten till interimistiska beslut

om boende infördes ligger det dock något motsägelsefullt i att tvångsvis

genomföra ett beslut om boende under det att den gemensamma

vårdnaden består. Om föräldrarna inte rättar sig efter domstolens

avgörande, kan detta vara ett tecken på att en prövning av boende- eller

vårdnadsfrågan behövs. Begärd verkställighet kan då i vissa fall vägras

enligt 21 kap. 6 § föräldrabalken.

 Länsrätten i Malmöhus län anser att begreppet boende är oklart. Detta

kan som länsrätten ser det i vissa fall medföra svårigheter vid verk-

ställighet av en dom eller ett avtal om boende. Som exempel nämner

länsrätten att ett barn som enligt en dom skall bo tillsammans med sin far

tillfälligt vistas hos sin mor när fadern ansöker om verkställighet

avseende boendet. Även tjänstemän vid familjerättssektionerna i

Stockholms söderkommuner tar i sitt remissvar upp frågan vad som

ligger i begreppet boende och om därmed syftas på folkbokföringen,

nattvilan eller den aktuella vistelsen.

 Med boende bör i detta sammanhang avses barnets faktiska bosättning.

Rent allmänt kan barnet anses bosatt där det normalt bor. Att barnet är

tillfälligt borta med anledning av t.ex. ferier ändrar således inte boendet.

 Som länsrätten påpekar kan i vissa fall fråga uppkomma om var

gränsen går mellan tillfällig vistelse och boende. Det kan visserligen inte

uteslutas att gränsdragningen i en del fall kan komma att vålla svårigheter

i tillämpningen. Problemen är emellertid inte så stora att det finns

anledning att lagreglera frågan.

 En fråga som Vårdnadstvistutredningen tar upp är om den nu

föreslagna ordningen kommer att medföra att föräldrarna i fortsättningen

kommer att tvista om barnets boende i stället för om vårdnaden. En

sådan risk kan naturligtvis inte uteslutas. Som tidigare anförts torde det

emellertid många gånger vara lättare för en förälder att acceptera att

barnet bor hos den andra föräldern än att den föräldern får ensam

vårdnad.

 Samarbetssamtal bör, som Vårdnadstvistutredningen föreslår, kunna

avse även frågan om barnets boende.

Barnets folkbokföring

En fråga som diskuteras i några remissvar är hur domstolens beslut om

barnets boende skall påverka barnets folkbokföring. Riksskatteverket

önskar ett klargörande av att det inte finns något formellt samband mellan

domstols förordnande om barnets boende och barnets rätta

folkbokföringsort. Riksförbundet för Familjers Rättigheter anser att ett

barn bör kunna folkbokföras hos båda föräldrarna. Föreningen Mull-

vadarna Malmö/Lund anser att folkbokföring hos båda föräldrarna bör

utredas. Tjänstemän vid familjerättssektionerna i Stockholms söder-

kommuner pekar på att barnets folkbokföring ofta är avgörande för rätten

att uppbära sociala förmåner och på de problem som kan uppkomma om

folkbokföringsmyndigheterna inte godtar domstolens beslut eller

föräldrarnas avtal om barnets boende.

 Folkbokföringslagen (1991:481) innehåller inte några särskilda be-

stämmelser som tar sikte på bedömningen av barns bosättning.

Folkbokföringsreglerna innebär i korthet följande. En person skall

folkbokföras på den fastighet och i den församling där han eller hon är att

anse som bosatt (6 § folkbokföringslagen). En person anses vara bosatt

på den fastighet där han eller hon regelmässigt tillbringar sin dygnsvila

eller, när byte av bostad har skett, kan antas komma att regelmässigt

tillbringa sin dygnsvila. Den som därigenom kan anses vara bosatt på fler

än en fastighet anses vara bosatt på den fastighet där han eller hon

sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter

får anses ha sitt egentliga hemvist. En person skall anses regelmässigt

tillbringa sin dygnsvila på en fastighet där han eller hon under sin

normala livsföring tillbringar dygnsvilan minst en gång i veckan eller i

samma omfattning men med en annan förläggning i tiden (7 §

folkbokföringslagen).

 Folkbokföringsbestämmelserna utgår från att bosättningen skall be-

dömas på grundval av faktiska omständigheter. Exempelvis folkbokförs

ett barn hos den förälder som barnet faktiskt bor tillsammans med, även

om den andra föräldern är ensam vårdnadshavare. Ett beslut om boende

(eller ett av socialnämnden godkänt avtal, se avsnitt 15) får därför inte

någon avgörande betydelse vid beslut om barnets folkbokföring. Däremot

är domstolens avgörande naturligtvis en omständighet som vägs in i

bedömningen (jfr RÅ 1997 ref. 8 om betydelsen av vårdnadshavarnas

uppfattning eller önskemål).

 Frågan om barns folkbokföring har varit föremål för en viss debatt och

en del kritiska röster har höjts. Med något undantag riktar sig kritiken

inte mot folkbokföringsbestämmelserna som sådana. Det som har väckt

debatt är i stället främst den praktiska tillämpningen. Kritik har sålunda

riktats mot att skattemyndigheterna i vissa fall ansett att barnet alltjämt

skall vara folkbokfört på den fastighet där familjen bodde innan

föräldrarna separerade, trots att barnet till övervägande del vistas hos den

förälder som flyttat därifrån. En remissinstans, Tjänstemän vid

familjerättssektionerna i Stockholms söderkommuner, tar upp just den

frågan i sitt remissvar. I remissvaret pekar tjänstemännen på att det

inträffat att föräldrarnas överenskommelse om var barnet skall bo i

sådana fall inte godtagits av skattemyndigheten.

 Skattemyndigheten kan alltså efter utredning av de faktiska för-

hållandena bedöma att ett barn är bosatt på en annan plats än där det

enligt domstolens beslut eller föräldrarnas avtal skall bo. Detta kan av

föräldrarna uppfattas som inkonsekvent. Avgörandet i folkbokförings-

frågan kan även medföra att de förutsättningar som utgjort grunden för

föräldrarnas överenskommelse ändras.

 Folkbokföringen har betydelse i olika avseenden, bl.a. för frågan vem

av föräldrarna som vid gemensam vårdnad om barnet skall få uppbära det

särskilda bostadsbidraget för hemmavarande barn, för frågan om barnet

har rätt till underhållsstöd och i vissa kommuner även för frågan om och

var barnet skall få daghemsplats.

 Någon avgörande betydelse kan dock inte tillmätas en dom eller ett

avtal om barnets boende när bosättningsfrågan skall bedömas i andra

sammanhang. En sådan ordning är nödvändig bl.a. för att förhindra miss-

bruk av olika stödsystem. Föräldrarna skulle annars efter en separation

kunna göra en ekonomisk vinst genom att avtala exempelvis att barnet

skall bo hos den förälder som har den högsta inkomsten och uppbära

underhållsstöd i förhållande till den andra föräldern. Om barnet i

verkligheten bor hos den andra föräldern, blir återbetalningsskyldigheten

då mindre än den rätteligen skall vara. En annan sak är att det givetvis är

viktigt att reglerna inte är så konstruerade eller tillämpas så att de hindrar

eller försvårar att barnets boende ordnas på det sätt som är bäst för

barnet.

 Regeringen kan inte finna att det i ärendet har påvisats något

tillräckligt

stort behov av författningsändringar i fråga om barnets folkbokföring.

Rättstillämpningen synes också ha utvecklats mot att större vikt läggs vid

hos vilken förälder barnet till övervägande delen vistas hos. Med hänsyn

till frågans vikt finns det emellertid anledning för regeringen att noga

följa utvecklingen på området.

 Andra frågor som tilldragit sig uppmärksamhet gäller rätten att anmäla

flyttning och rätten att överklaga ett beslut om barnets folkbokföring.

 Det ankommer på ett barns vårdnadshavare att anmäla flyttning till

skattemyndigheten (30 § folkbokföringslagen och 6 kap. 11 § föräldra-

balken). Har föräldrarna gemensam vårdnad, skall de i princip göra

flyttningsanmälan gemensamt (6 kap. 13 § föräldrabalken). Vidare kan

ett beslut om barnets folkbokföring överklagas endast av vårdnads-

havarna gemensamt (se RÅ 1996 ref. 74). Riksskatteverket påpekar att

detta förhållande kan medföra olägenheter, om domstol beslutar om

gemensam vårdnad mot en förälders vilja. En förälder kan då hamna i

det läget att han eller hon varken kan överklaga ett beslut om barnets

folkbokföring eller få till stånd en ändring av vårdnaden.

 Att vårdnadshavarna vid gemensam vårdnad utövar sina rättigheter och

skyldigheter gemensamt kan givetvis innebära många slags problem i de

fall då vårdnadshavarna är oeniga. Frågor som rör folkbokföringen är

härvidlag inte unika, låt vara att konsekvenserna kan bli särskilt

besvärande.

 Möjligheten att ge en av två vårdnadshavare rätt att överklaga ett

beslut

som rör barnets folkbokföring har nyligen övervägts av regeringen (se

prop. 1997/98:9). Då gjorde regeringen den bedömningen att det inte bör

införas någon bestämmelse som ger en av vårdnadshavarna rätt att

överklaga skattemyndighetens beslut om barnets folkbokföring.

 I detta sammanhang kan emellertid anmärkas att skattemyndigheten

självmant kan ta upp folkbokföringsfrågan när det finns skäl för det (34 §

folkbokföringslagen). Kan vårdnadshavarna inte komma överens i frågan

får vardera föräldern förse skattemyndigheten med den information som

från hans eller hennes synpunkt kan vara relevant för frågans prövning.

12 Umgänge och annan kontakt

12.1 Barnets rätt till umgänge

Regeringens förslag: Barnets rätt till umgänge med en förälder

som det inte bor tillsammans med lyfts fram i lagen. Vidare betonas

föräldrarnas gemensamma ansvar för att barnets behov av umgänge

så långt möjligt tillgodoses. Härigenom understryks också att en

förälder som barnet inte bor tillsammans med har en skyldighet att

umgås med barnet. (6 kap. 15 § föräldrabalken)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer i sak med

regeringens (se betänkandet s. 90 f.).

 Remissinstanserna: Ett klart övervägande antal av remissinstanserna

tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Barnombuds-

mannen och Bortrövade Barns Förening framhåller att umgänge inte får

bli en skyldighet för barnet.

 Skälen för regeringens förslag: Umgänget är i första hand till för

barnet. Det är således främst barnets intresse och behov av umgänge som

skall tillgodoses. En förälder har inte någon absolut rätt till umgänge med

sitt barn (se bl.a. SOU 1979:63 s. 81 f. och prop. 1981/82:168 s. 43 f.).

Detta är i linje med den grundläggande principen om barnets bästa.

 I skilda sammanhang har det anförts att föräldrabalkens regler om

umgänge med barn bör formuleras så att det tydligare framgår att

umgänget är en rätt för barnet. Vårdnadstvistutredningen föreslår ett

sådant tillägg i lagen. Det alldeles övervägande antalet av remiss-

instanserna tillstyrker utredningens förslag. Också regeringen anser att de

nuvarande bestämmelserna om umgänge bör ändras så att barnets rätt till

umgänge markeras tydligare än i dag.

 Som Vårdnadstvistutredningen föreslår bör det också betonas i lagen att

barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av

umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med tillgodoses.

Härigenom understryks att en förälder som barnet inte bor tillsammans

med har en skyldighet och ett ansvar att umgås med barnet.

 Utövandet av umgänge med barn vållar ibland praktiska problem. I

vissa fall kan barnet vilja träffa den förälder som barnet inte bor hos,

medan denne själv inte är intresserad av att umgås med barnet (s.k.

umgängesvägran). I den allmänna debatten har rests krav på att

förälderns ansvar för att umgås med sitt barn skall sanktioneras. Frågan

om sanktioner, t.ex. föreläggande av vite, i de fall där föräldern

undandrar sig umgänge eller inte umgås med barnet i den utsträckning

som är planerat tas också upp av flera remissinstanser. Det gäller bl.a.

juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Riksorganisa-

tionen för kvinnojourer i Sverige, Bortrövade Barns Förening och En-

samstående Mammors Rättigheter I Samhället.

 Det förekommer också att den förälder som barnet bor tillsammans

med genom olika åtgärder försvårar eller omöjliggör för barnet att få

träffa den andra föräldern (s.k. umgängessabotage). Riksförbundet för

Familjers Rättigheter (RFFR) anför i sitt remissvar att man bör se

strängare på umgängessabotage. Enligt föreningen bör det övervägas om

samhället vid upprepat trots skall betala ut bidragsförskott. Även

UmgängesrättsFöräldrarnas Riksförening tar upp frågan om umgänges-

sabotage.

 Umgänge är till för barnet; det är viktigt för barnet att ha nära och

goda relationer med båda sina föräldrar. Det finns en risk att ett umgänge

som måste tvingas fram med sanktioner verkar i fel riktning vad gäller

relationerna. Även av andra orsaker framstår det som mindre lämpligt att

införa sanktioner för att tvinga en förälder att umgås med sitt barn. En

förälders ovilja eller vägran att umgås med sitt barn kan ha sin grund i en

rad olika omständigheter som kan innebära att ett framtvingat umgänge

inte skulle vara till gagn för barnet. Regeringen instämmer därför i

Vårdnadstvistutredningens bedömning att en förälders skyldighet att

umgås med sitt barn inte bör sanktioneras. Med de föreslagna

lagändringarna understryks emellertid betydelsen av att den förälder som

barnet inte bor hos också medverkar till att umgänge kommer till stånd.

Även om ingen sanktion införs kan en uttrycklig regel om förälderns

ansvar inverka positivt. Den kan också utgöra ett stöd för en förälder

som vill umgås med sitt barn men som möter motstånd från den andra

föräldern liksom för en förälder som arbetar för att få till stånd ett

umgänge mellan sitt barn och den andra föräldern.

 När det så gäller umgängessabotage finns det skäl att inta en sträng

hållning. I föräldrabalken slås också uttryckligen fast att barnets behov av

en nära och god kontakt med båda föräldrarna skall ges en särskilt

framträdande plats vid bedömningen av frågor om vårdnad och med det

förslag som läggs fram här boende (se 2 a § i förslaget). Om en

förälder utan godtagbara skäl för sitt handlande motarbetar ett umgänge

mellan barnet och den andra föräldern, kan detta vara ett tecken på att

vårdnaden eller boendet kan behöva ändras. Att därutöver införa

sanktioner mot umgängessabotage är inte påkallat. Att exempelvis dra in

underhållsstödet till barnet vid umgängessabotage bör inte komma i

fråga. En sådan sanktion skulle ytterst drabba barnets försörjning.

 UmgängesrättsFöräldrarnas Riksförening tar i sitt remissvar upp frågan

om barnets umgänge med andra närstående, t.ex. far- och morföräldrar.

Föreningen anser att det är oacceptabelt att enbart socialnämnden har rätt

att i dessa fall föra talan i domstol. Frågan om talerätt för närstående tas

upp även av RFFR. Pensionärernas Riksorganisation betonar i en

skrivelse till Justitiedepartementet vikten av att mor- och farföräldrar får

träffa sina barnbarn.

 Barn har behov av umgänge inte bara med föräldrar utan även med

andra personer som står dem särskilt nära. I föräldrabalken slås

uttryckligen fast att vårdnadshavaren har ett ansvar för att barnets behov

av umgänge med närstående så långt möjligt tillgodoses. Far- och

morföräldrar hör till dem som ett barn normalt måste få träffa. I den mån

ett bristande umgänge beror på att vårdnadshavaren inte tar sitt ansvar är

det en viktig uppgift för socialtjänsten att försöka få vårdnadshavaren att

se till barnets behov.

 När bestämmelsen om umgänge mellan barnet och andra personer än

barnets föräldrar infördes ansågs det mindre lämpligt att var och en som

anser sig stå barnet särskilt nära skulle kunna föra talan vid domstol om

umgänge. Rätten att föra talan anförtroddes därför åt socialnämnderna,

som ansågs kunna bedöma i vilka fall det var motiverat utifrån barnets

bästa att inleda en umgängesprocess.

 Enligt regeringens mening har de skäl som åberopades för den

nuvarande regleringen alltjämt bärighet. En utvidgning av kretsen

taleberättigade ligger inte i linje med strävandena att i så stor utsträckning

som möjligt undvika domstolsprocesser om umgänge. Regeringen är

därför inte beredd att nu föreslå någon ändring. Med hänsyn till frågans

vikt och till de svårigheter som kan finnas vid tillämpningen finns det

emellertid anledning för regeringen att följa utvecklingen.

12.2 Beslut om umgänge vid gemensam vårdnad

Regeringens förslag: Beslut om umgänge skall kunna meddelas

även i de fall då föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet.

(6 kap. 15 a § första stycket föräldrabalken)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer med regering-

ens (se betänkandet s. 90 f.).

 Pappagruppens förslag: Överensstämmer med regeringens (se prome-

morian s. 12 och 114).

 Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan invändning.

 Skälen för regeringens förslag: Såväl föräldrar som domare,

advokater och handläggare av samarbetssamtal har till utredningen

framfört önskemål om att det skall bli möjligt att inom ramen för

gemensam vårdnad reglera barnets umgänge med den förälder som

barnet inte bor tillsammans med. Sådana önskemål har framförts även i

andra sammanhang.

 Lagutskottet behandlade hösten 1990 ett motionsyrkande om att

föräldrabalken skulle kompletteras med en bestämmelse om umgänges-

beslut även i samband med beslut om gemensam vårdnad. Utskottet

ansåg då att det fanns skäl att under en tid avvakta erfarenheterna från

tillämpningen av den då nya bestämmelsen om vidgade möjligheter till

gemensam vårdnad (bet. 1990/91:LU13 s. 23 f.).

 Som Vårdnadstvistutredningen anför finns det flera skäl som talar för

att umgänget mellan barnet och en förälder som inte bor tillsammans med

det skall kunna regleras även i de fall då föräldrarna har gemensam

vårdnad.

 För närvarande kan alltså den förälder som inte bor tillsammans med

barnet inte få ett domstolsavgörande beträffande umgänge, om föräld-

rarna har gemensam vårdnad om barnet. Vill föräldern få umgänget

reglerat, måste han eller hon begära att få ensam vårdnad och i andra

hand, för den händelse vårdnaden tillerkänns den andra föräldern, yrka

umgänge med barnet. Genom detta förfarande kan föräldern visserligen

få till stånd ett av domstol reglerat och verkställbart umgänge, men

föräldern riskerar samtidigt att gå miste om sin del i vårdnaden.

 För de flesta föräldrar är det svårt att acceptera att förlora vårdnaden

om barnet. En förälder har många gånger lättare att acceptera att den

andra föräldern får hand om den dagliga omsorgen om barnet, om den

gemensamma vårdnaden kan bestå. En ordning som den nu diskuterade

skulle därför kunna bredda vägen för en ökad användning av gemensam

vårdnad.

 För att införa en sådan ordning talar också det här framlagda förslaget

att gemensam vårdnad skall kunna komma i fråga även i de fall då en

förälder motsätter sig denna vårdnadsform (se avsnitt 9.1). Man kan i

sådana fall inte bortse från risken att det kan bli svårt för föräldrarna att

komma överens om umgänget.

 Såväl Vårdnadstvistutredningen som Pappagruppen föreslår att det skall

bli möjligt för domstolen att besluta om umgänge även i de fall då

föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet. En mycket stor majoritet

av remissinstanserna ställer sig bakom förslagen. Regeringen är av

samma mening. En sådan ordning bör därför införas.

12.3 Individuellt anpassat umgänge

Regeringens bedömning: Inga lagstiftningsåtgärder behöver vidtas

för att betona vikten av att beslut om umgänge präglas av

flexibilitet.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Överensstämmer med reg-

eringens (se betänkandet s. 90 f.).

 Remissinstanserna: Vårdnadstvistutredningens bedömning får starkt

stöd.

 Skälen för regeringens bedömning: En fråga som Vårdnadstvist-

utredningen fått åtskilliga synpunkter på och som återkommande be-

handlats i lagförarbeten är flexibiliteten i besluten om umgänge.

 Vårdnadstvistutredningen lämnar i betänkandet en utförlig redogörelse

för de uttalanden som gjorts i olika lagstiftningsärenden om betydelsen av

att umgängesfrågan bedöms med utgångspunkt i omständigheterna i det

enskilda fallet och vikten av att umgänget blir individuellt anpassat och

flexibelt (se betänkandet s. 95). Också Högsta domstolen har tagit

avstånd från schablonmässigt bestämda umgängestider och framhållit be-

tydelsen av att prövningen företas under beaktande av omständigheterna i

det särskilda fallet (NJA 1988 s. 559).

 Det framgår med styrka av förarbetsuttalanden i en rad lagstiftnings-

ärenden och av Högsta domstolens nämnda avgörande att domstolen skall

beakta de särskilda omständigheter som föreligger i varje enskilt fall och

besluta om umgänge efter vad som är bäst för just det barn som är i

fråga. Detta understryks dessutom av det tillägg om hänsynstagande till

barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad som införts genom

lagstiftning år 1995. Vidare bör det förslag beträffande avtal om vårdnad

m.m. som läggs fram här kunna bidra till en mer flexibel reglering av

umgänget (se avsnitt 15).

 Mot den bakgrunden delar regeringen Vårdnadstvistutredningens upp-

fattning att det inte finns skäl att nu vidta några åtgärder för att ytterligare

betona vikten av att regleringen av umgänget präglas av flexibilitet och

de övriga hänsynstaganden som berörts ovan.

12.4 Annan kontakt än umgänge

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon regel om att

domstol i särskilda fall skall kunna besluta om annan kontakt än

umgänge mellan barnet och en förälder som barnet inte bor

tillsammans med.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: I särskilda fall skall domstolen

kunna besluta om annan kontakt än umgänge (se betänkandet s. 90 f.).

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Några remiss-

instanser, Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt och Socialstyrelsen, av-

styrker förslaget. Riksdagens ombudsmän anför att det inte är uteslutet att

en dom där en förälder ålagts att hålla viss kontakt med sitt barn skulle

kunna verkställas enligt reglerna i utsökningsbalken.

 Skälen för regeringens bedömning: Det är tveksamt om ett beslut om

umgänge i Sverige kan omfatta annan kontakt än direkt umgänge, t.ex.

kontakt genom brev eller telefonsamtal. En majoritet av remiss-

instanserna ställer sig bakom Vårdnadstvistutredningens förslag om en

uttrycklig bestämmelse av innebörd att en domstol skall få besluta om

även annan kontakt än umgänge. Några remissinstanser uttalar emellertid

tveksamhet och anför bl.a. att annan kontakt än umgänge inte lämpar sig

för den detaljreglering som förslaget innebär. Vidare anförs att förslaget

inte överensstämmer med de allmänna strävandena att underlätta för för-

äldrar att nå samförståndslösningar.

 I Danmark gäller sedan den 1 januari 1996 att statsamtet (en

administrativ myndighet) i särskilda fall kan besluta om annan kontakt än

fysiskt umgänge (t.ex. kontakt genom brev eller telefon) mellan barnet

och den förälder som barnet inte bor tillsammans med (se betänkandet s.

194 för en närmare redogörelse för de danska reglerna). I Finland gäller

sedan år 1984 att domstol kan besluta om annan kontakt än direkt

umgänge (se betänkandet s. 202 f.).

 En regel av det slag som Vårdnadstvistutredningen föreslår skulle

kunna tillämpas exempelvis när en direkt kontakt mellan barnet och den

särlevande föräldern kan vara skadlig. Den skulle också kunna tillämpas

när barnet bor långt ifrån den ena föräldern eller när det av andra skäl är

svårt att få till stånd ett regelbundet umgänge. Detta skulle kunna vara

värdefullt för barnet. Samtidigt har den kritik som framförts mot

förslaget skäl för sig. Man kan inte heller bortse från risken för att alltför

detaljerade föreskrifter kan minska samarbetsviljan hos föräldrarna.

Något underlag för att bedöma hur regleringen slagit ut i våra nordiska

grannländer finns inte; de danska reglerna har varit i kraft förhållandevis

kort tid och någon redogörelse för erfarenheterna av den finländska

regleringen lämnas inte i Vårdnadstvistutredningens betänkande.

Regeringen är mot den bakgrunden inte beredd att i detta lag-

stiftningsärende föreslå en lagbestämmelse om annan kontakt än um-

gänge. Ingenting hindrar naturligtvis att föräldrarna kommer överens om

annan kontakt än umgänge och att frågan om sådan kontakt tas upp i de

samarbetssamtal som skall erbjudas föräldrarna.

12.5 Umgängesavdrag

Regeringens förslag: En bidragsskyldig förälder som haft barnet

hos sig under en sammanhängande tid av minst fem hela dygn eller

under en kalendermånad haft barnet hos sig i minst sex hela dygn

skall få göra ett avdrag från det underhållsbidrag som han eller hon

skall betala. (7 kap. 4 § föräldrabalken)

 Motsvarande regler skall gälla för rätten till umgängesavdrag vid

återbetalning enligt lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

 Underhållsbidrags- och bidragsförskottsutredningen -93:s (UBU -

93) förslag: En bidragsskyldig förälder som haft barnet hos sig under

minst sex hela dygn under en kalendermånad skall få göra ett avdrag från

det underhållsbidrag som han eller hon skall betala (se betänkandet s. 343

f.).

 Pappagruppens förslag: I reglerna för underhållsbidrag bör större

skillnader göras mellan dem som aldrig har sitt barn hos sig och dem som

tar en betydande del av ansvaret. I stället bör utgångsnivåerna för

underhållsbidrag höjas (se promemorian s. 12 och 114).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker UBU -93:s

förslag eller lämnar det utan invändning. Socialstyrelsen och Riksför-

säkringsverket (RFV) avstyrker förslaget. Ett par remissinstanser, RFV

och Försäkringsanställdas förbund, påpekar att rätten till umgängesavdrag

kan vålla konflikter och minska föräldrarnas samarbetsvilja. RFV anför

vidare att umgängesavdragen är dyra att administrera och att förslaget

kommer att innebära en påtaglig ökning av den redan nu omfattande

administrationen. Försäkringsanställdas förbund framför liknande

synpunkter. Riksskatteverket påpekar att umgängesavdrag kan göras

gällande även vid verkställighet och att den föreslagna ordningen

sannolikt komma att innebära fler yrkanden om umgängesavdrag. Ett par

remissinstanser, bl.a. RFV, är tveksamma till om förslaget verkligen

kommer att stimulera till ett vardagsumgänge. Några remissinstanser tar

upp dygnsberäkningen. Karlskrona kommun och Um-

gängesrättsFöräldrarnas Riksförening anser att även ankomstdag och av-

resedag skall berättiga till umgängesavdrag och Stockholms stad anser att

beräkningen bör spegla det verkliga umgängets omfattning och därför

anknyta till dagar i stället för till dygn. Riksförbundet Barnens Rätt i

Samhället (BRIS) förordar en övergång från kalenderdygnsberäkning till

24-timmarsberäkning. BRIS anser vidare att det skall vara möjligt att

räkna ihop umgängestid under flera kalendermånader. De remissinstanser

som yttrat sig över Pappagruppens förslag avstyrker det.

 Bakgrund: När barnet vistas hos en bidragsskyldig förälder har den

föräldern vissa kostnader för barnet utöver det underhållsbidrag som han

eller hon skall betala. Samtidigt har den andra föräldern minskade

kostnader för barnet. Har den bidragsskyldiga föräldern haft barnet hos

sig under en sammanhängande tid av minst fem hela dygn, får föräldern

när han eller hon fullgör sin bidragsskyldighet tillgodoräkna sig ett

avdrag. Avdraget uppgår till 1/40 av det månatliga underhållsbidraget för

varje helt dygn av barnets vistelse (7 kap. 4 § första stycket föräldra-

balken). Om det föreligger särskilda skäl kan domstol förordna om andra

villkor för avdragsrätten (7 kap. 4 § andra stycket föräldrabalken).

 Den bidragsskyldiga föräldern kan göra gällande rätten till umgänges-

avdrag även när han eller hon fullgör sin återbetalningsskyldighet enligt

lagen (1996:1030) om underhållsstöd. Umgängesavdraget bestäms då

enligt vad som föreskrivs i 7 kap. 4 § första stycket föräldrabalken.

 Skälen för regeringens förslag: Rätten till umgängesavdrag utnyttjas i

dag i ganska liten utsträckning och kan i vissa fall orsaka konflikter

mellan föräldrarna. En första fråga är därför om umgängesavdragen bör

vara kvar eller inte. Med hänsyn till vikten av att barnet har nära och

goda kontakter även med den förälder som barnet inte bor tillsammans

med framstår ett borttagande av rätten till kompensation som ett steg i fel

riktning. Ser man på situationen för den förälder som barnet bor hos är

det inte heller rättvist eller rimligt att underhållsbidrag utgår med samma

belopp när barnet vistas hos den bidragsskyldige i viss omfattning.

Regeringen anser därför, i likhet med UBU -93, att rätten till

umgängesavdrag bör vara kvar.

 Umgängesmönstren har förändrats sedan rätten till umgängesavdrag

infördes för drygt 15 år sedan. Många barn vistas i dag i stor omfattning

hos den förälder som barnet inte bor hos. Det är emellertid inte alltid så

att vistelsen omfattar fem hela dygn i följd. I vissa fall är inte heller så

långa vistelseperioder den bästa lösningen för barnet.

 UBU -93 föreslår att en bidragsskyldig förälder skall få tillgodoräkna

sig umgängesavdrag även om umgänget inte varat under en samman-

hängande period. De flesta remissinstanser är positiva till förslaget.

Regeringen anser att ett mer flexibelt system går bättre ihop med den

grundläggande principen om barnets bästa. Förslaget ligger också väl i

linje med vad regeringen i inledningen uttalat om vikten av att barnet får

träffa föräldern ofta och i vardagssituationer. Regeringen ställer sig

därför bakom grundprincipen i UBU -93:s förslag.

 Frågan är då vilka villkor som skall ställas för avdragsrätten i fram-

tiden. UBU -93 bedömer det som rimligt att man knyter rätten till att

barnet har vistats hos den bidragsskyldige under ett visst antal dygn under

en bestämd tidsperiod. Vårdnadstvistutredningen anser att det finns

anledning att överväga en ordning som innebär att umgängesavdrag får

göras för varje helt dygn som umgänge ägt rum (se betänkandet s. 111

f.). Pappagruppen berör inte villkoren för avdragsrätten.

 Det är väl känt att rätten till umgängesavdrag kan vålla konflikter och

minska samarbetsviljan mellan föräldrarna. Regeringen delar därför UBU

-93:s uppfattning att avdragssystemet i framtiden i första hand bör ta

sikte på de fall där den bidragsskyldige har störst behov av avdrag,

nämligen när barnet visats hos honom eller henne i stor omfattning. Som

en remissinstans påpekar får kravet på vistelsens omfattning samtidigt

inte ställas så högt att det blir fråga om ett s.k. växelvis boende, dvs. att

barnet är varaktigt bosatt hos var och en av föräldrarna. I den situationen

är normalt ingen av föräldrarna skyldig att betala underhållsbidrag till

barnet och något umgängesavdrag kan således inte göras.

 Det kan ibland vara svårt att dra gränsen mellan växelvis boende och

umgänge. Bor barnet i stort sett lika mycket hos var och en av

föräldrarna torde det normalt vara fråga om ett växelvis boende. Inte

endast tiden för barnets vistelse hos resp. förälder utan även andra

omständigheter, t.ex. hur barnets försörjning fördelats mellan föräldrarna

och var barnet förvarar sina tillhörigheter, är emellertid av betydelse vid

bedömningen (prop. 1978/79:12 s. 92, 157 f. och 197, bet.

1983/84:LU18 s. 13, prop. 1995/96:208 s. 86, RH 1993:64 och FÖD

1988:23, jfr dock bet. 1996/97:SfU3 s.12.)

 Regeringen bedömer det liksom UBU -93 som rimligt att avdrag får

göras när barnets vistelse uppgår till minst sex hela dygn under en

kalendermånad. Det är då normalt inte fråga om ett växelvis boende,

även om så ibland kan vara fallet. Samtidigt är behovet av kompensation

stort vid ett så omfattande umgänge.

 Som bl.a. Socialstyrelsen, RFV och Uddevalla kommun anför skulle

emellertid UBU -93:s förslag leda till försämringar för vissa bidrags-

skyldiga, nämligen för dem som har sitt barn hos sig under fem dygn i en

följd men inte under sex dygn under en kalendermånad och för dem som

visserligen har sitt barn hos sig under en sammanhängande period om sex

hela dygn men där umgängesperioden sträcker sig över ett månadsskifte.

I enlighet med vad Uddevalla kommun föreslår anser regeringen därför

att den nuvarande rätten till avdrag vid umgänge under minst fem

sammanhängade dygn bör gälla parallellt med den mer flexibla ordning

som UBU -93 föreslår.

 Några remissinstanser tar upp frågan om dygnsberäkning. I dag räknas

avdrag endast för fullbordade kalenderdygn (dvs. kl. 00.00 24.00). Det

dygn barnet överlämnas från den ena föräldern till den andra ger alltså

inte någon rätt till umgängesavdrag. Detta kan visserligen framstå som

orättvist i enskilda fall. Kalenderdygnsberäkningen har emellertid den

fördelen att det sällan får betydelse vid vilken tidpunkt på dygnet som

barnet skall anses ha överlämnats från den ena föräldern till den andra.

Att frångå kalenderdygnsberäkningen skulle kunna ge upphov till

konflikter mellan föräldrarna angående vistelsens längd. Det skulle också

innebära att systemet över huvud taget blev alltför detaljreglerat.

Regeringen anser därför att kalenderdygnsberäkningen bör vara kvar.

 Bestämmelser om umgängesavdrag finns inte endast i föräldrabalken

utan, som nämnts ovan, även i lagen om underhållsstöd. Bestämmelserna

i den lagen bör ändras i enlighet med vad som föreslås beträffande

föräldrabalken. Den föreslagna regleringen kommer annars inte att gälla

för det stora antal bidragsskyldiga som är återbetalningsskyldiga mot

staten för underhållsstöd.

12.6 Resekostnader

Regeringens förslag: Den förälder som barnet bor hos skall ta del i

de resekostnader som kan uppkomma i samband med att barnet

umgås med den andra föräldern. Bidragsskyldigheten skall

bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till föräldrarnas

ekonomiska förmåga och övriga omständigheter. (6 kap. 15 b §

första stycket föräldrabalken)

 UBU -93:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens (se

betänkandet s. 321 f.).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan invändning. Svea hovrätt och Föreningen jurister vid

Sveriges allmänna advokatbyråer avstyrker förslaget och Malmö tingsrätt

ställer sig tveksam. Domstolsverket motsätter sig att nya mål tillförs dom-

stolarna. Länsrätten i Uppsala län påpekar att den föreslagna bestämmelsen

om resekostnader kommer att leda till fler processer i såväl tingsrätt som

länsrätt. Några remissinstanser, bl.a. Domstolsverket och Svea hovrätt,

anför att regleringen kan ge upphov till tvister av såväl praktisk som

ekonomisk natur och försvåra lösningar av umgängesfrågan.

Riksskatteverket anför att ett domstolsförordnande där det fastställs hur

barnets föräldrar skall ta del i resekostnaderna inte torde kunna verkställas;

det krävs en särskild fullgörelsedom. Verket anför vidare att föräldrarnas

överskott kan komma att tas i anspråk vid löneexekution och att

kostnaderna för barns resor inte beaktas vid beräkning av förbehållsbelopp

vid löneutmätning. Domstolsverket påpekar att jämkning måste kunna ske

vid ändrade förhållanden. Malmö tingsrätt och BRIS anser att fördelningen

av resekostnader skall kunna prövas av domstol även i de fall då

föräldrarna är ense om umgänget i övrigt.

Skälen för regeringens förslag

Problemet

Om den förälder som barnet skall umgås med är bosatt på en annan ort än

barnet, är det normalt förenat med särskilda kostnader att utöva umgänget.

Det kan vara fråga om resekostnader för barnet eller för någon av

föräldrarna, ibland för flera personer vid varje umgängestillfälle. Är barnet

litet kan det vara nödvändigt att någon av föräldrarna eller någon annan

vuxen följer med barnet under resan. Om den förälder som barnet skall

umgås med reser till den ort där barnet bor, kan det bli fråga om kostnader

för både resa och övernattning. Någon rätt för den förälder som har utgifter

för resa och andra kostnader att få ersättning från den andra föräldern finns

inte. Den rätt till avdrag på underhållsbidrag som föreskrivs i 7 kap. 4 §

föräldrabalken är så begränsad att avdraget på sin höjd ger den

bidragsskyldige kompensation för extra utgifter för mat till barnet och

andra kostnader för barnet under umgänget.

 Föräldrabalken innehåller inte någon bestämmelse som reglerar för-

äldrarnas ansvar för de resekostnader som nu nämnts. I rättspraxis har rese-

kostnader beaktats i samband med fastställande av underhållsbidrag (NJA

1992 s. 93). I mål om umgänge har Högsta domstolen uttalat att före-

skrifter som domstolen meddelar rörande umgänget i undantagsfall kan

innefatta t.ex. hur resekostnader och andra utgifter i samband med

umgänget skall fördelas (NJA 1990 s. 219).

 Som tidigare har betonats är det av stor betydelse att barnet har nära

och

goda relationer till båda sina föräldrar, även om föräldrarna inte lever

tillsammans. Geografiska avstånd och därmed förenade resekostnader kan

medföra att barnet inte får möjlighet att umgås i den utsträckning som är

önskvärd med den förälder som barnet inte bor hos. Det rådande rättsläget

har länge ansetts otillfredsställande och lagstiftning har övervägts i olika

sammanhang (se t.ex. bet. 1995/96:LU2 och 1996/97:SfU3).

Utgångspunkter

Umgänget mellan barnet och den förälder som bor på en annan ort kan

underlättas ekonomiskt på huvudsakligen två sätt. Ett sätt är att införa

någon form av stöd från det allmänna för umgängesresor. Ett annat sätt är

att se till att föräldrarnas gemensamma ekonomiska resurser utnyttjas mer

effektivt än i dag.

 Oavsett hur ett stöd från det allmänna utformas medför det stora

kostnader. Den finansiella situationen i landet medger inte en sådan

reform. I de fall då en förälder helt saknar ekonomiska resurser kan dock

bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620) bli aktuellt.

 Någon landsomfattande undersökning av hur vanligt det är att föräldrar

som inte bor tillsammans delar på de resekostnader som uppkommer i

samband med umgänge finns inte. En undersökning som UBU -93

omnämner tyder dock på att föräldrarna oftast inte delar på rese-

kostnaderna (se betänkandet s. 325 och 333). Allmänt sett torde därför en

förbättring kunna komma till stånd, om båda föräldrarnas ekonomiska

förmåga kan utnyttjas.

 Att föräldrabalken inte innehåller några bestämmelser som reglerar

föräldrarnas inbördes ansvar för resekostnader i samband med umgänge

innebär att det, om saken ställs på sin spets, är den förälder som vill att

umgänge skall komma till stånd som måste bekosta resorna. Eftersom

umgänget i första hand sker i barnet intresse är det svårt att principiellt

motivera en sådan ordning. Regler om att föräldrarna i större utsträckning

skall dela på resekostnaderna skulle ytterligare betona att föräldrarna har

ett gemensamt ansvar för sina barn. Det kan visserligen hävdas att sådana

regler kan leda till att en förälder avstår från att flytta till en annan ort.

Detta är emellertid inte ett tillräckligt vägande argument mot en reglering.

Att föräldrarna bor nära varandra är i sig i regel bra för barnet.

 Som några remissinstanser påpekar är det viktigt att undvika en onödig

detaljreglering. Den totala bristen på reglering av resekostnadsfrågan

medför emellertid att det bland föräldrar råder oklarhet om vad som gäller.

Klarläggande regler skulle sannolikt många gånger kunna underlätta för

föräldrarna att komma överens om umgänget och undanröja en anledning

till konflikt.

 Med hänsyn till det anförda delar regeringen UBU -93:s uppfattning att

föräldrabalken bör reglera fördelningen av resekostnader m.m. mellan

föräldrarna. Därmed är inte sagt att varje kostnad, oavsett storlek, skall

fördelas.

 En särskild fråga är om en bestämmelse om resekostnader bör införas

även för det fallet att barnet bor växelvis hos föräldrarna.

 Det har inte framkommit att dessa fall i praktiken vållar sådana problem

att det finns behov av en lagregel. I många fall av växelvis boende torde

föräldrarna bo så nära varandra att några resekostnader inte uppkommer. I

andra fall kan föräldrarna som regel förväntas komma överens om

resekostnadernas fördelning. Någon lagreglering framstår mot denna

bakgrund inte som nödvändig.

En särskild regel

UBU -93 diskuterar möjligheten att beakta resekostnaderna i samband med

att ett underhållsbidrag till barnet bestäms. Som utredningen framhåller är

en sådan ordning förenad med vissa nackdelar. Den innebär t.ex. inte

någon lättnad för en förälder som saknar förmåga att bidra till sitt barns

försörjning. En sådan lösning ligger inte heller i linje med den reform av

samhällsstödet till barn till särlevande föräldrar som nyligen genomförts

och som inneburit att underhållsbidrag inte behöver fastställas i lika många

fall som tidigare (prop. 1995/96:208, bet. 1996/97:SfU3, rskr. 1996/97:21).

 Som UBU -93 föreslår bör det därför införas en särskild regel i

föräldrabalken om hur resekostnader skall fördelas mellan föräldrarna.

Fördelningsmetod

Frågan är då efter vilken metod resekostnaderna skall fördelas. I huvudsak

två metoder är tänkbara. Den ena, kvotdelningsmetoden , föreslås av

UBU -93. Den innebär att kostnaderna fördelas efter resp. förälders för-

måga med tillämpning av i huvudsak samma principer som när underhålls-

bidrag bestäms. Den andra tänkbara metoden, hälftendelningsmetoden ,

innebär att kostnaderna delas på mitten. Den metoden föreslås av

Föreningen Söndagsbarn i Stockholm. Även andra har varit inne på en

sådan enklare metod.

 Valet mellan de båda metoderna är i stor utsträckning ett val mellan å

ena sidan största möjliga rättvisa och å andra sidan enkelhet.

 Hälftendelningsmetoden är enkel att förstå och att tillämpa men tar inte

hänsyn till de ekonomiska förhållandena och innebär därför inte ett

optimalt utnyttjande av föräldrarnas samlade ekonomiska förmåga. En tung

invändning mot hälftendelningsmetoden är att den avgjort missgynnar den

av föräldrarna som är ekonomiskt sämst ställd. Det kan framstå som

stötande om en förälder som lever under små omständigheter och som har

barnet boende hos sig skall bidra med hälften av resekostnaderna för

barnets umgänge med en ekonomiskt betydligt bättre ställd förälder.

 Kvotdelningsmetoden tar uppenbarligen bättre hänsyn till föräldrarnas

ekonomiska förhållanden i det enskilda fallet. På så sätt utnyttjas deras

ekonomiska förmåga på bästa möjliga sätt. En kvotdelningsmetod stämmer

också bättre överens med grundprincipen i föräldrabalken att föräldrar har

ett gemensamt ansvar för sina barn.

 En invändning mot kvotdelningsmetoden är att den kan vara svår att

tillämpa för föräldrarna om de själva vill bestämma om resekostnaderna.

Beräkningarna blir med nödvändighet ganska komplicerade. Detta beror

emellertid mindre på själva fördelningsmetoden i sig än på den detaljerade

beräkningen av resp. förälders ekonomiska förmåga som blir följden om

samma principer tillämpas på resekostnaderna som på underhållsbidragen.

En möjlighet är därför att beträffande resekostnaderna använda en

modifierad förmågeberäkning som i större utsträckning bygger på

schabloner. För underhållsbidragens del föreslår UBU -93 en sådan

ändring. Förslaget bereds för närvarande i Regeringskansliet. Om en

kvotdelningsmetod väljs för fördelningen av resekostnader, bör

beräkningen av den ekonomiska förmågan så långt som möjligt bygga på

samma principer som gäller för underhållsbidrag. Mot bakgrund av det

arbete som pågår finns det inte tillräckliga skäl att här överväga en

schabloniserad metod.

 De svårigheter som kan föreligga att fördela resekostnaderna måste

vidare ses mot bakgrund av de övriga förslag som regeringen nu lägger

fram. Enligt vad regeringen föreslår skall kommunerna sörja för att

föräldrar får hjälp med att träffa avtal om umgänge, varvid frågan om för-

delningen av resekostnader ofta ingår som en del (se avsnitt 15).

Föräldrarna kan naturligtvis också få hjälp med att lösa frågor om

resekostnadernas fördelning av en advokat eller någon annan juridisk

rådgivare. Föräldrarnas avtal gäller till dess att ett nytt avtal träffas eller

frågan avgörs av domstol. Frågan om resekostnadernas fördelning är alltså

inte något som föräldrarna behöver diskutera vid varje enskilt

umgängestillfälle.

 Ingen metod är idealisk. Vid en samlad bedömning anser regeringen

dock att övervägande skäl talar för kvotdelningsmetoden.

 Regeringen föredrar emellertid en delvis annorlunda teknik än den UBU

-93 föreslår. Enligt utredningens förslag skall var och en av föräldrarna

efter sin förmåga i skälig omfattning ta del i resekostnaderna. En sådan

teknik kan enligt regeringen skapa oklarhet särskilt i de fall där föräldrarna

inte ens tillsammans har förmåga att svara för resekostnaderna. Bättre

synes då vara att utgå från att en av föräldrarna svarar för resekostnaderna

och ålägga den andra föräldern en skyldighet att ta del i dem. Gjorda

undersökningar tyder på att det som regel är den förälder som barnet inte

bor hos som i dag svarar för resekostnaderna, om föräldrarna inte kan

komma överens. Det framstår även i övrigt som en naturlig ordning att

lägga det primära betalningsansvaret på den föräldern. Det bör därför

föreskrivas att den andra föräldern på visst sätt skall ta del i

resekostnaderna.

Närmare om den valda metoden

Utgångspunkten vid fördelningen av resekostnaderna bör alltså vara

föräldrarnas ekonomiska förmåga. Som sagts tidigare bör den förälder som

barnet skall umgås med ha det primära ansvaret för kostnaderna. Den

andra föräldern skall ta del av dem i den mån hans eller hennes

ekonomiska förmåga så tillåter. Saknar den förälder som barnet bor hos

förmåga att stå för någon del av resekostnaderna, skall den föräldern inte

heller vara skyldig att göra det. Detta ligger i linje med vad som i dag

gäller beträffande föräldrars skyldighet att betala underhållsbidrag.

 I ett enkelt fall kan följande metod användas vid fördelningen av rese-

kostnaderna. Varje förälders nettoinkomst efter skatt beräknas. Härifrån

dras förbehållsbelopp för förälderns egen försörjning samt för underhåll åt

barn och eventuell make eller sambo. Det belopp som återstår representerar

resp. förälders överskott. Resekostnaderna fördelas därefter proportionellt

mellan föräldrarna efter överskottsbeloppens storlek. Den förälder som bor

tillsammans med barnet svarar för den del av kostnaderna som faller på

honom eller henne. Bidraget får dock inte inkräkta på det belopp som

förbehållits denna förälder.

 En särskild fråga är om den beräkningsmetod som här skisserats bör

preciseras närmare i lagen. Med hänsyn till att i huvudsak de angivna

principerna redan i dag tillämpas vid beräkning av underhållsbidrag, och

att ledning alltså kan hämtas från det området, anser regeringen att detta

inte är nödvändigt. Man kan inte heller utan vidare lita till att matematiska

beräkningar och detaljerade föreskrifter i alla fall ger ett rättvisande

resultat. Omständigheterna i de enskilda fallen är så varierande att ett

ganska stort utrymme måste lämnas åt mera skönsmässiga överväganden

vid förmågebedömningen.

 En annan fråga är om andra omständigheter än de rent ekonomiska bör

beaktas vid fördelningen av resekostnaderna.

 En omständighet som i och för sig skulle kunna beaktas är anledningen

till att barnet och den särlevande föräldern bor på olika orter. Enligt

regeringens mening bör detta dock normalt inte vägas in vid bedömningen.

Risken är annars att resor i vissa fall inte skulle komma till stånd i den

omfattning som skulle vara ekonomiskt möjlig, om man kunde utnyttja den

ekonomiska förmågan hos båda föräldrarna. Detta skulle stämma dåligt

överens med den grundläggande principen att umgänge tar sikte på barnets

behov av kontakt med båda sina föräldrar och att det är barnets intresse

som står i centrum. Ett sådant hänsynstagande skulle dessutom kunna ge

upphov till konflikter mellan föräldrarna.

 Det kan emellertid finnas situationer då det skulle framstå som mindre

lämpligt att inte alls ta hänsyn till anledningen till att föräldern och barnet

bor långt ifrån varandra. En sådan situation kan vara att en av föräldrarna

utan godtagbara skäl flyttar långt bort.

 Även i andra fall kan omständigheterna vara sådana att det framstår som

skäligt att fördela resekostnaderna på ett annat sätt än enligt den föreslagna

huvudprincipen. Regeringen anser därför att det bör finnas utrymme för att

ta hänsyn även till annat än föräldrarnas ekonomiska förhållanden, även

om det innebär att barnets intresse av att träffa en förälder i vissa fall får

underordnas andra intressen.

Vilka kostnader skall beaktas?

Som tidigare sagts bör beräkningsnormerna inte preciseras i lagtexten.

Detaljfrågorna bör sålunda kunna överlämnas åt parterna och rätts-

tillämpningen. Regeringen ser dock anledning att beröra några av de frågor

som uppkommer.

 För att kostnaderna skall fördelas mellan föräldrarna bör kostnaderna

vara av någon betydenhet. Inte endast kostnader för resor inom landet utan

även kostnader för resor utom landet bör självfallet fördelas. Endast

nödvändiga kostnader bör i regel beaktas. Som regel får man utgå från att

billigaste färdsätt med allmänna kommunikationer används.

 Regeringen återkommer något till dessa frågor i författningskom-

mentaren.

Domstolsprövning

Liksom när det gäller andra frågor som rör barnet är det önskvärt att

föräldrarna i så stor utsträckning som möjligt kommer överens om de

ekonomiska frågor som är förenade med umgänget. Om de inte kan

komma överens, har de enligt rättspraxis möjlighet att i undantagsfall få

dessa frågor prövade av domstol i mål om umgänge (se NJA 1990 s. 219).

 Som några remissinstanser påpekar skulle en ökad möjlighet att få frågan

om resekostnader reglerad av domstol leda till fler processer. Det finns

emellertid skäl som talar för att domstolarna oftare än som sker i dag bör

besluta om resekostnadernas fördelning. Med den föreslagna

bestämmelsen om fördelning av resekostnaderna är det helt naturligt att

domstolen kan fatta beslut i frågan. Sålunda finns inte anledning att

domstol fortsättningsvis skall kunna pröva denna fråga bara i undantags-

fall. Ett sådant beslut behöver för övrigt inte ha någon negativ inverkan på

föräldrarnas förmåga att samarbeta. I vissa fall måste frågan prövas av

domstol just därför att föräldrarna inte kan samarbeta och detta går ut över

barnets intresse av umgänge. I andra fall kan domstolens avgörande ha en

positiv inverkan genom att det innebär en lösning som båda föräldrarna

kan acceptera. Avgörandet kan också tjäna till utgångspunkt för en

överenskommelse mellan föräldrarna om de faktiska förhållandena skulle

ändras.

 Lagrådsremissens förslag innebar i denna del att det av bl.a.

pedagogiska

skäl skulle införas en uttrycklig bestämmelse om att domstolen får besluta

om resekostnaderna. Lagrådet har föreslagit att bestämmelsen utgår såsom

obehövlig. Regeringen har inget att invända mot Lagrådets bedömning.

 Enligt utredningens förslag skulle frågan om resekostnadernas för-

delning kunna prövas av domstol endast i samband med att domstolen

prövade umgängesfrågan i övrigt.

 Fördelningen av resekostnaderna bör behandlas som en del av

umgängesfrågan. Även föräldrar som är ense om umgängets omfattning

m.m. kan vara oense om resekostnadernas fördelning. Regeringen har svårt

att se något bärande skäl till att de inte skulle kunna få umgängesfrågan

prövad endast i den del frågan är tvistig. Med hänsyn till det anförda bör

frågan om resekostnadernas fördelning kunna prövas av domstol även om

umgänget i övrigt inte är föremål för domstolens prövning. Någon särskild

regel om detta behövs inte. Däremot bör uttryckligen av lagen framgå att

fördelningen av resekostnader skall anses som en del av umgängesfrågan.

 Lagrådet har föreslagit att det införs en uttrycklig regel om att

ersättning

för resekostnader kan yrkas utan stämning i ett mål om umgänge (jfr 17 §

fjärde stycket föräldrabalken). Regeringen instämmer i att frågan om

resekostnader bör kunna prövas i ett mål om umgänge även om talan

därom inte väckts genom stämning. Mot bakgrund av att regeringen

föreslår att det i föräldrabalken införs en uttrycklig bestämmelse om att

resekostnaderna skall anses utgöra en del av umgängesfrågan anser

regeringen att någon uttrycklig lagbestämmelse av det slag som Lagrådet

har föreslagit inte är nödvändig.

 En remissinstans tar upp frågan om jämkning vid ändrade förhållanden

av vad som bestämts om resekostnadernas fördelning. Hänsynen till

barnets bästa och intresset av att belastningen på föräldrarnas ekonomi blir

rättvis och från social synpunkt rimlig kräver enligt regeringens mening att

bidragsskyldigheten kan anpassas till ändrade förhållanden. Till skillnad

från vad som gäller om underhåll (se 7 kap. 10 § första stycket

föräldrabalken) bör det vara tillräckligt att bidragsskyldigheten för

resekostnader kan jämkas för framtiden. Nedsättning av skyldigheten för

förfluten tid torde som regel avse förhållandevis små belopp. Vad gäller

höjning för förfluten tid överensstämmer regleringen med vad som gäller

om underhåll. Den föreslagna jämkningsmöjligheten bör omfatta såväl

domar som avtal.

 Den förälder som barnet skall umgås med har i regel ett intresse av att

veta i förväg hur stort belopp den andra föräldern skall bidra med. Om

domstolen skall pröva saken kommer avgörandet i sådana fall att få formen

av en fastställelse av betalningsansvaret för resekostnaderna (jfr 13 kap. 1

och 2 §§ rättegångsbalken). Därvid behöver inte alltid ett bestämt belopp

anges. Avgörandet kan t.ex. innebära att resekostnaderna skall fördelas

efter kvotdelar. Beslutet torde t.ex. kunna utformas enligt följande. NN

skall stå för hälften av faktiska kostnader för barnets resa med tåg i andra

klass mellan A-stad och B-stad i samband med barnets umgänge med AA,

dock för högst tre resor per månad och med högst 400 kr per månad. Den

förälder som barnet inte bor tillsammans med måste, om betalning inte

sker på frivillig väg, utverka en exekutionstitel i efterhand.

 Frågor om resekostnader är i huvudsak dispositiva. Det innebär att rese-

kostnaderna omfattas av lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning.

 Många gånger torde valet av den plats där umgänget skall påbörjas resp.

avslutas ha ekonomiska konsekvenser. Detta kan innebära att valet av

plats indirekt reglerar hur resekostnaderna skall fördelas. Man kan också

tänka sig en reglering som går ut på att den förälder som barnet bor

tillsammans med skall bekosta vissa resor för barnen. Hur föreskrifterna

skall utformas måste avgöras efter vad som är lämpligt i varje enskilt fall

och utifrån det yrkande som framställts.

 Riksskatteverket tar i sitt remissvar upp frågan om förbehåll för

resekostnader vid utmätning av lön. Den frågan har inte behandlats av

UBU -93. Underlag för att bedöma om det föreligger ett reellt behov av en

ändring i de utsökningsrättsliga reglerna och effekterna av en eventuell

sådan ändring saknas. Regeringen tar därför inte upp frågan nu. Det kan

emellertid finnas anledning att återkomma till den i samband med en

utvärdering av de nu föreslagna reglerna.

12.7 Kontaktperson vid umgänge

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon möjlighet för

domstol att ålägga en kommun att utse en kontaktperson vid

umgänge.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Överensstämmer med reger-

ingens (se betänkandet s. 121 f.) utom så till vida att utredningen föreslår

att frågan om socialnämndernas skyldighet att utse kontaktperson bör bli

föremål för förnyad utredning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i ut-

redningens bedömning eller lämnar den utan invändning. Ett par remiss-

instanser, bl.a. Socialstyrelsen, framhåller att det är angeläget att frågan

om socialnämndernas skyldighet att utse kontaktperson får en snar

lösning. Föreningen jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer pekar

på den bristfälliga regleringen av bl.a. kontaktpersoners skyldigheter och

anser att det behövs en grundläggande översyn och en reglering av frågan

om kontaktpersoner. Sveriges domareförbund anser att en skyldighet för

socialnämnderna att utse en kontaktperson vid umgänge bör införas, men

motsätter sig inte ytterligare utredning. Länsstyrelsen i Malmöhus län

anser att domstolarna bör ha en lagstadgad skyldighet att inhämta

yttrande från socialnämnden om dels lämpligheten i att umgänge sker i

närvaro av en tredje person, dels möjligheterna att utse en sådan lämplig

person. Länsstyrelsen anser vidare att domstol inte skall kunna förordna

om umgänge med kontaktperson i strid mot socialnämndens uppfattning.

 Skälen för regeringens bedömning: När en domstol beslutar om

umgänge kan domstolen föreskriva att umgänget skall ske i närvaro av

t.ex. en av socialnämnden utsedd person. Allmän domstol kan emellertid

inte ålägga en kommun att utse en kontaktperson att närvara vid

umgänget (se NJA 1987 s. 15). Om umgänge inte kan komma till stånd i

enlighet med domstolens förordnande beroende på att nämnden inte utser

någon kontaktperson, kan detta få till följd att umgängesfrågan måste

omprövas med utgångspunkt i den ändrade förutsättningen att nämndens

medverkan inte kan påräknas.

 En första fråga är vilka kontakter som bör förekomma mellan

domstolen och socialnämnden innan ett beslut om umgänge kombineras

med ett förordnande om kontaktperson. Mot bakgrund av att såväl

Högsta domstolen (se NJA 1987 s. 15) som Riksdagens ombudsmän (se

beslut den 30 augusti 1994, dnr 43-1994) framhållit vikten av att ett

förordnande föregås av en kontakt med socialnämnden, ter sig inte några

ytterligare åtgärder påkallade i detta sammanhang.

 En annan fråga är om det finns tillräckliga skäl att utreda om

socialnämnderna bör åläggas en skyldighet att utse en kontaktperson vid

umgänge.

 Härvid måste beaktas att det redan i dag i socialnämndens övergripande

ansvar enligt 3 och 12 §§ socialtjänstlagen ligger en skyldighet att

medverka till att ett barns behov av umgänge med sin förälder blir

tillgodosett. Om en domstol har förordnat att umgänge skall utövas i

närvaro av en person som utses av socialnämnden, har nämnden vid

behandlingen av frågan om utseende av en sådan person att utgå från att

umgänge skall äga rum i den utsträckning och på det sätt som domstolen

beslutat och att detta är i överensstämmelse med barnets bästa (se NJA

1987 s. 15).

 Frågan behöver knappast utredas ytterligare. Det i praktiken största

problemet torde vara att det kan vara svårt för socialnämnden att finna

lämpliga personer som är beredda att åta sig uppdraget som kontakt-

person vid umgänge. Denna fråga kan knappast lösas lagstiftningsvägen.

13 Upplysningar om barnet

Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon ny

bestämmelse i föräldrabalken om rätten för en förälder som inte bor

tillsammans med sitt barn att få upplysningar om barnet. Inte heller

bör sekretessreglerna ändras.

 Vårdnadstvistutredningens bedömning: Överensstämmer med reg-

eringens (se betänkandet s. 97 f.).

 Remissinstanserna: Det klart övervägande antalet remissinstanser

instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan invändning.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att föräldrar

och andra vårdnadshavare bör ha en ömsesidig skyldighet att lämna

varandra de upplysningar som behövs för att främja barnets bästa och

barnets behov av en konfliktfri uppväxt. UmgängesrättsFöräldrarnas

Riksförening anser att barnets föräldrar bör vara likställda i sekre-

tessammanhang. Föreningen Söndagsbarn i Stockholm anser att en inte

vårdnadshavande förälders rätt att få upplysningar om barnet bör vidgas.

 Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att den förälder som

inte

är vårdnadshavare ändå finns med i barnets vardag på ett naturligt sätt. Den

nuvarande bestämmelsen i föräldrabalken om vårdnadshavarens skyldighet

att lämna upplysningar till en förälder som inte är vårdnadshavare (15 §

första stycket andra meningen) kan ses som ett led i strävandena att främja

en sådan kontakt. Bestämmelsen har, enligt Vårdnadstvistutredningens be-

dömning, i vart fall i viss omfattning haft en psykologisk effekt och i en

del fall främjat umgänget. Någon närmare kunskap om i vilken omfattning

bestämmelsen tillämpas har dock inte gått att få. Enligt utredningens

bedömning tjänar bestämmelsen det syfte som angavs när den infördes år

1991, nämligen att vara ett pedagogiskt stöd i strävandena att främja ett

fungerande umgänge.

 Som framgår av vad Vårdnadstvistutredningen anför är det svårt att få

kännedom om hur bestämmelsen rent faktiskt tillämpas. Till svårigheterna

bidrar att bestämmelsen lämnar ett betydande utrymme för skönsmässiga

bedömningar, att uppgiftsskyldigheten inte är direkt sanktionerad och att

vårdnadshavarens beslut inte heller kan överprövas. Enligt regeringens

mening är det därför knappast meningsfullt att försöka göra någon närmare

utvärdering av bestämmelsen än den utredningen har gjort.

 En naturlig följd av regeringens förslag att domstol skall kunna besluta

om umgänge inom ramen för gemensam vårdnad är att bestämmelsen om

vårdnadshavares upplysningsskyldighet utvidgas till att omfatta även barn

som står under föräldrarnas gemensamma vårdnad. Upplysnings-

skyldigheten bör då åvila den förälder som barnet bor tillsammans med.

 En remissinstans anser att föräldrar och andra vårdnadshavare bör ha en

ömsesidig skyldighet att lämna varandra de upplysningar som behövs för

att främja barnets bästa. En sådan reglering skulle innebära en utvidgning

av kretsen upplysningsskyldiga och av de upplysningar som skall lämnas.

Frågan har inte behandlats av Vårdnadstvistutredningen. Underlag för att

bedöma om det föreligger ett reellt behov av den föreslagna utvidgningen

saknas. Regeringen är därför inte beredd att i detta sammanhang föreslå

någon sådan ändring.

 Vårdnadstvistutredningen diskuterar behovet av en bestämmelse som gör

det möjligt för den förälder som inte är vårdnadshavare att få tillgång till

information om barnet i samma utsträckning som vårdnadshavaren, men

stannar för att inte föreslå någon ytterligare reglering. I riksdagen har

återkommande behandlats och avslagits motionsyrkanden om att ett barns

båda föräldrar, oberoende av om de är vårdnadshavare eller inte, skall vara

jämställda i sekretessammanhang, dvs. ha samma rätt till information om

barnet från t.ex. sjukvårdsinrättningar. I betänkandet lämnas en redogörelse

för frågans behandling i riksdagen (s. 99 f.).

 De förslag som regeringen här lägger fram kommer att medföra att fler

barn än för närvarande kommer att stå under båda föräldrarnas vårdnad.

Som en följd av detta kommer de föräldrar att bli färre som inte har

vårdnadshavarens möjlighet att få information beträffande sitt barn. De fall

i vilka vårdnaden om barnet i framtiden inte kommer att bli gemensam kan

antas många gånger vara sådana där konflikten mellan föräldrarna är så

djupgående att en informationsmöjlighet skulle kunna komma att

missbrukas.

 Med hänsyn till det anförda och till riksdagens upprepade ställnings-

taganden har regeringen stannat för att inte föreslå någon ytterligare

reglering av en inte vårdnadshavande förälders rätt till upplysningar om

barnet. Regeringen är således inte beredd att förorda någon utvidgning av

myndigheters och institutioners skyldighet att lämna uppgifter till en

förälder som inte har vårdnaden om sitt barn. Av betydelse är därvid att det

föreligger ett visst utrymme för uppgiftslämnande inom t.ex. skolan och

inom hälso- och sjukvården till denna förälder, även om vårdnadshavarens

samtycke saknas.

14 Tillstånd till utlandsvistelse

Regeringens bedömning: Det bör inte införas något förbud för en

ensam vårdnadshavare att ta med sig barnet utomlands utan tillstånd

av barnets andra förälder.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Utredningen föreslår att en ensam

vårdnadshavare inte skall få ta med sig barnet utomlands under en längre

sammanhängande tid än trettio dagar utan tillstånd av den andra föräldern.

Ett sådant tillstånd skall emellertid fordras endast om det finns ett reglerat

umgänge mellan barnet och den andra föräldern. I de fall den förälder som

inte är vårdnadshavare motsätter sig att vårdnadshavaren tar med sig barnet

utomlands skall domstol kunna lämna tillstånd till utlandsvistelsen (se

betänkandet s. 101 f.).

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan invändning. Många remissinstanser av-

styrker dock förslaget eller ställer sig tveksamma till det. Till dem hör Svea

hovrätt, Eksjö tingsrätt, Stockholms tingsrätt, Socialstyrelsen, Dom-

stolsverket, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet,

Bortrövade Barns Förening och Föreningen jurister vid Sveriges Allmänna

advokatbyråer. Sveriges Advokatsamfund anser att bestämmelsen skall

omfatta även fall där domstol förordnat om gemensam vårdnad och

beslutat om boende och umgänge. Några remissinstanser, bl.a. Umgänges-

rättsFöräldrarnas Riksförening, anser att överträdelser av den föreslagna

bestämmelsen bör sanktioneras. Tjänstemän vid familjerättssektionerna i

Stockholms söderkommuner anser att bestämmelsen är otydlig och att den

bör omfatta utlandsvistelser som varar under en längre sammanhängande

tid än fem veckor.

 Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare anförts får en

förälder som ensam har vårdnad om barnet själv besluta i de frågor som tar

sikte på vårdnaden, bl.a. barnets boende och utlandsvistelser. Någon be-

stämmelse som inskränker vårdnadshavarens bestämmanderätt i dessa

avseenden finns inte. Om vårdnadshavaren använder sin bestämmanderätt

utan tillbörlig hänsyn till exempelvis barnets behov av umgänge med den

andra föräldern, kan det dock ibland ge anledning till en prövning av vem

av föräldrarna som i fortsättningen skall ha vårdnaden om barnet. Denna

fråga kan ibland aktualiseras exempelvis när vårdnadshavaren tillsammans

med barnet flyttar lång bort från den andra föräldern.

 Mot bakgrund av barnets behov av ett nära och frekvent umgänge med

båda sina föräldrar har Vårdnadstvistutredningen övervägt möjligheten att

införa en bestämmelse som begränsar vårdnadshavarens rätt att flytta inom

Sverige. Som utredningen framhåller skulle en sådan bestämmelse

emellertid föra alltför långt. Tilläggas kan att inte något av de europeiska

länder vars regelsystem utredningen tagit del av har någon sådan

bestämmelse.

 En annan fråga gäller vårdnadshavarens möjligheter att ta med sig barnet

utomlands. Som Vårdnadstvistutredningen redovisar finns det i flera länder

mer eller mindre omfattande möjligheter att förbjuda en förälder som

ensam har vårdnaden att flytta eller resa med barnet utomlands.

 Mot bakgrund av barnets behov av kontakt med båda sina föräldrar har

regeringen förståelse för utredningens förslag. Det finns emellertid inte

något egentligt faktaunderlag för att bedöma om det föreligger ett reellt

behov av den föreslagna regleringen. Flera remissinstanser anser också att

det inte anförts tillräckliga skäl för utredningens förslag. Till dem hör Svea

hovrätt och Stockholms tingsrätt. De förslag som nu läggs fram av

regeringen torde dessutom komma att innebära att sådana föräldrar som

omfattas av Vårdnadstvistutredningens förslag, ensamma vårdnadshavare,

blir färre i framtiden än i dag. Som Socialstyrelsen påpekar kan de fall där

vårdnaden om barnet inte blir gemensam många gånger antas vara sådana

där konflikten mellan föräldrarna är så djupgående att en bestämmelse om

tillståndskrav skulle kunna missbrukas och användas i syfte att enbart ställa

till bekymmer för den vårdnadshavande föräldern. Risken är att den

föreslagna ordningen i många fall skulle medföra ytterligare konflikter

mellan föräldrarna.

 Det föreslagna tillståndskravet är vidare inte sanktionerat och torde

sällan hindra en vårdnadshavare som bestämt sig för att ta med sig barnet

utomlands att göra så. Som ett par remissinstanser påpekar kan således den

praktiska och handlingsdirigerande effekten av bestämmelsen ifrågasättas.

 Till det anförda kommer att de lagändringar som genomförts på senare år

har inriktats på att förhindra domstolsprocesser rörande barn. Även de

ändringsförslag som läggs fram i denna proposition har detta syfte. För att

nu genomföra en ändring som innebär att ytterligare en fråga kan bli

föremål för domstolsprövning bör det därför krävas mycket starka skäl.

Några sådana skäl har inte anförts.

 Regeringen har med hänsyn till det anförda stannat för att inte nu lägga

fram något förslag om att inskränka möjligheterna för en ensam

vårdnadshavare att vara utomlands med barnet.

15 Avtal om vårdnad m.m.

Regeringens förslag: Föräldrar skall kunna bestämma om vårdnad,

boende och umgänge genom avtal. Avtalet skall gälla, om det

godkänns av socialnämnden. Det skall godkännas, om det som har

överenskommits är till barnets bästa eller när avtalet går ut på

gemensam vårdnad inte är uppenbart oförenligt med barnets bästa.

Vid bedömningen skall hänsyn tas till bl.a. barnets vilja med

beaktande av barnets ålder och mognad. Ett godkänt avtal skall

kunna verkställas på samma sätt som ett domstolsavgörande som har

vunnit laga kraft. (6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket, 15 a § andra

stycket, 17 a § och 21 kap. 1 § andra stycket föräldrabalken)

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt

med regeringens (se betänkandet s. 105 f.).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller

lämnar dem utan invändning. Sveriges Advokatsamfund och Föreningen

jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer avstyrker förslagen.

Riksdagens ombudsmän (JO) avstyrker förslaget att ett avtal som godkänts

av socialnämnden skall kunna verkställas på samma sätt som ett

lagakraftvunnet domstolsavgörande. Ett flertal remissinstanser framför

synpunkter på olika enskildheter i förslagen.

 Skälen för regeringens förslag: I Finland kan föräldrar i stor

omfattning lösa frågor om vårdnad, boende och umgänge genom avtal som

fastställs av socialnämnden. Sådana avtal skall ingås skriftligen. När

socialnämnden prövar om avtalet kan fastställas skall nämnden beakta

barnets bästa och barnets egna önskemål. Socialnämnden kan även

fastställa avtal om underhållsbidrag. Ett fastställt avtal är gällande och kan

verkställas som ett lagakraftvunnet domstolsbeslut. Denna möjlighet att i

Finland fastställa föräldrars avtal har i Sverige kommit att kallas den

finländska modellen. I betänkandet (s. 106 f. och s. 202 f.) lämnas en

ingående redogörelse för den finländska modellen.

 Vid en separation kommer de flesta föräldrar fram till en lösning i

fråga

om vårdnad och umgänge utan att alls tvista i domstol. Som

Vårdnadstvistutredningen anför finns det mycket som talar för att det går

att föra bort fler tvister från domstolarna, om man fortsätter på den väg

som man slagit in på genom att erbjuda föräldrarna samarbetssamtal.

Utredningens utvärdering av samarbetssamtalen visar att sådana samtal har

störst utsikter att leda till avtal, om samtalen kommer till stånd innan ett

domstolsförfarande har inletts. När parterna väl befinner sig i domstolen

kan tvisten lätt bli mera konfliktfylld än den annars skulle vara. Detta gör

det önskvärt med en ordning där frågor om vårdnad m.m. i största möjliga

utsträckning kan handläggas i mindre konfliktskapande former och utanför

domstolarna.

 Samtidigt kan en sådan ordning medföra en avlastning för domstolarna.

 Den möjlighet som finns i Finland för föräldrar som är överens att

genom avtal reglera frågor om vårdnad, boende och umgänge framstår i

det sammanhanget som ett intressant alternativ till domstolsprocessen. De

erfarenheter som Vårdnadstvistutredningen redovisar av den finländska

modellen är goda. Enligt utredningens uppfattning bör en liknande

möjlighet införas i Sverige. De allra flesta remissinstanser är positiva till

utredningens förslag. Även regeringen anser att en möjlighet bör införas

för föräldrar som är överens att genom avtal reglera vissa frågor som rör

barnet.

Vilket organ skall hjälpa föräldrarna att träffa avtal respektive pröva om

avtalet stämmer överens med vad som är bäst för barnet?

Det ligger nära till hands att lägga uppgiften att hjälpa föräldrarna att träffa

avtal om vårdnad, boende och umgänge på kommunerna. Socialnämn-

derna har sedan länge haft vissa familjerättsliga uppgifter. Kommunerna

har även ansvaret för att föräldrar kan erbjudas samarbetssamtal och för att

det finns tillgång till familjerådgivning. Regeringen delar mot den

bakgrunden utredningens uppfattning att det liksom i Finland bör

ankomma på kommunerna i praktiken socialnämnderna att sörja för att

föräldrar får hjälp att träffa avtal.

 I likhet med vad som gäller beträffande samarbetssamtal bör det

överlämnas till varje kommun att avgöra hur skyldigheten att hjälpa till

med avtal skall fullgöras. Det kan ske inom den egna verksamheten eller

genom att flera kommuner samarbetar i frågan eller på annat sätt.

 Domstolen skall som regel förordna om vårdnad, boende och umgänge i

enlighet med föräldrarnas gemensamma önskemål. Frågorna är emellertid

indispositiva, vilket innebär bl.a. att domstolen, oavsett hur föräldrarna

agerar, är skyldig att se till att det finns tillräckligt underlag för ett

avgörande. Domstolen måste, innan den meddelar ett förordnande, pröva

om föräldrarnas överenskommelse stämmer överens med vad som är bäst

för barnet. Även i de fall då domstolen inte är inblandad måste något organ

ha till uppgift att bevaka att föräldrarnas överenskommelse stämmer med

barnets bästa. Hos socialnämnderna finns en vana vid de överväganden

som kan vara aktuella vid prövningar av detta slag. Socialnämnderna

ansvarar för samarbetssamtal och kommer normalt att vara det organ som

fullgör den föreslagna skyldigheten att hjälpa föräldrar att träffa avtal. Det

är därför naturligt att socialnämnderna också får uppgiften att godkänna

ingångna överenskommelser. Uppgiften att pröva avtalet bör sålunda

ankomma på socialnämnderna.

 I enlighet med vad Lagrådet föreslagit bör barnets folkbokföring vara

avgörande för vilken socialnämnd som skall pröva föräldrarnas avtal.

 Ett rättsförhållande är ibland av internationell karaktär på så sätt att

 det

uppvisar anknytningar till ett eller flera andra länder. En fråga är om

socialnämnden skall vara behörig att pröva föräldrarnas avtal endast om

barnet är folkbokfört i en viss kommun här i landet, eller om nämnden

skall vara behörig att pröva avtalet även i andra fall då rättsförhållandet

uppvisar en stark anknytning till Sverige.

 För att avtal om exempelvis vårdnad skall kunna prövas på ett

tillfredsställande sätt av socialnämnden krävs att utredning kan inhämtas

om barnets förhållanden och om föräldrarnas lämplighet som vårdnads-

havare (jfr Högsta domstolens beslut den 12 mars 1997 i mål Ö 1592/96).

Detta talar för att socialnämndens behörighet begränsas till de fall där

barnet är folkbokfört i kommunen. För en sådan ordning talar också den

omständigheten att kommunernas ansvar enligt socialtjänstlagen

(1980:620) endast gäller dem som vistas i kommunen (se 3 §

socialtjänstlagen). En ordning där socialnämndens behörighet begränsas

till de fall där barnet är folkbokfört i kommunen innebär inte att föräldrar

som är ense saknar möjlighet att få överenskommelsen prövad här i landet

(se t.ex. NJA 1995 s. 770). De svenska domstolarnas domsrätt påverkas

inte av vilken behörighet socialnämnderna ges.

 Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att övervägande skäl talar

för att socialnämndernas behörighet bör avse endast de fall där barnet är

folkbokfört i en viss kommun här i landet.

 Vårdnadstvistutredningen föreslår att socialnämndens godkännande skall

lämnas på nämndens vägnar av den nämnden utsett att pröva föräldrarnas

avtal. Socialnämnden skulle alltså inte själv pröva avtalet. Förslaget bygger

på vad som i dag gäller beträffande vårdnads- och umgängesutredningar.

Nämnden utser någon som gör utredningen men tar inte själv ställning till

den. De två situationerna är emellertid inte helt jämförbara. Som JO

påpekar står det i bättre överensstämmelse med vad som gäller i andra

liknande fall att nämnden som sådan tar ställning till avtalet (se exempelvis

1 kap. 4 § föräldrabalken angående godkännande av faderskapsbekräftelser

och 7 kap. 7 § föräldrabalken angående godkännande av avtal som innebär

att underhållsbidrag skall betalas i form av ett engångsbelopp). Nämnden

bör dock ha möjlighet att delegera till exempelvis en ledamot eller en

anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar.

 För det fall att överenskommelsen har föregåtts av samarbetssamtal bör

det enligt Vårdnadstvistutredningen i allmänhet vara den som handlagt

samarbetssamtalen som skall pröva om avtalet kan godkännas. Ett flertal

remissinstanser, bl.a. JO, Föreningen Sveriges Kommunala Familje-

rådgivare och Riksförbundet Barnens Rätt i Samhället, ifrågasätter eller tar

avstånd från denna tanke.

 Enligt regeringens mening kan det inte uteslutas att det i vissa fall

kan

vara lämpligt att samtalsledaren också hanterar frågan om godkännande.

Det bör därför inte i lagen uppställas något hinder mot en sådan ordning. I

enlighet med vad som gäller på andra områden bör det överlämnas till

socialnämnden att inom ramen för de bestämmelser som gäller pröva

om, och i så fall till vem, den vill delegera beslutanderätten.

 Från advokathåll uttrycks farhågor för att parterna kan komma att bli

felinformerade om gällande rätt och att de kan känna sig tvingade att skriva

under ett av socialnämnden föreslaget avtal. Sveriges Advokatsamfund

understryker vikten av att båda parter vid en separation har tillgång till

kvalificerad juridisk hjälp.

 Det är givetvis en förutsättning för att den föreslagna ordningen skall

genomföras att den bedöms kunna fungera på ett rättssäkert och bra sätt.

Förslaget ställer delvis nya krav på kommunerna och deras personal, inte

minst när det gäller kunskap om rättsreglerna. Det är viktigt att den

personal som skall hjälpa till med avtal har den kunskap som behövs. I den

mån de nya arbetsuppgifterna leder till att kraven på förtrogenhet med

regelsystemet ökar, bör det dock kunna lösas genom relativt begränsade

utbildningsinsatser.

Vilka frågor skall kunna bli föremål för avtal mellan föräldrarna?

För att avtalsmöjligheten skall kunna utnyttjas i önskvärd utsträckning och

utgöra ett fullvärdigt alternativ till en talan vid domstol bör föräldrarna

kunna träffa avtal om såväl vårdnad som boende och umgänge.

 Frågor om vårdnad, boende och umgänge kommer, som några

remissinstanser påpekar, sällan upp isolerade utan som regel i samband

med en separation. Det är då vanligt att föräldrarna samtidigt har att lösa

även frågor om exempelvis underhållsbidrag, kvarsittande i hemmet och

bodelning. Samtliga dessa frågor är redan i dag sådana att parterna kan

träffa avtal om dem, även om avtalen som regel inte kan läggas till grund

för verkställighet. Vad som bör diskuteras är mot den bakgrunden i första

hand om frågorna bör omfattas av den föreslagna skyldigheten för

kommunerna att sörja för att föräldrar får hjälp med att träffa avtal. För

detta talar i viss mån att frågorna kan behöva lösas i ett sammanhang och

att en överenskommelse i någon av frågorna kan vara beroende av att även

andra frågor blir lösta.

 När det gäller underhållsbidrag till barn har det betydelse att ett nytt

samhällsstöd, underhållsstöd, sedan den 1 februari 1997 ersatt det tidigare

bidragsförskottet. Reglerna om underhållsstöd har medfört att det normalt

blir aktuellt att fastställa ett underhållsbidrag till barnet endast om den

bidragsskyldiga föräldern skall betala ett underhållsbidrag till barnet som

överstiger underhållsstödets belopp. Det torde innebära att det sällan finns

behov av att aktualisera frågor om underhållsbidrag i samband med en

separation. Med hänsyn härtill har socialnämndernas skyldighet att hjälpa

barn till ogifta föräldrar att få underhållsbidrag fastställt tagits bort.

 Det finns mot den skisserade bakgrunden inte skäl att låta frågor om

underhållsbidrag omfattas av den här föreslagna serviceskyldigheten. Som

framhålls i förarbetena till underhållsstödsreformen innebär inte detta att

barnet helt skulle vara betaget möjligheten att få hjälp med frågor om

underhåll. Barnet kan enligt rättshjälpslagens bestämmelser få biträde av

en jurist såväl vid en domstolsprocess som före en sådan process.

Dessutom åligger det socialnämnderna att inom ramen för socialtjänsten i

vissa fall lämna barnet och föräldern bistånd. Och självfallet är det inget

som hindrar att hjälpen att träffa avtal ibland utsträcks till frågan om

underhållsbidrag.

 Kvarboendet i den gemensamma bostaden är ofta en fråga av stor vikt,

inte minst ekonomiskt. I äktenskapsbalken finns det inte någon bestäm-

melse som ålägger den av makarna som vid en skilsmässa får rätt att bo

kvar i den gemensamma bostaden till dess bodelning sker att betala

ersättning för nyttjandet. Frågan har prövats av Högsta domstolen i två

refererade avgöranden, NJA 1968 s. 197 och NJA 1983 s. 255. Högsta

domstolen har i dessa fall uttalat att ersättning kan komma i fråga i vissa

fall.

 Den skyldighet att hjälpa föräldrar att träffa avtal som läggs på

kommunerna tar sikte på sådana frågor som rör barnen. Frågan om

kvarboende har, som framgått, starka ekonomiska implikationer. Det är

mot den bakgrunden mindre lämpligt att låta skyldigheten omfatta också

kvarsittandefrågan. Eftersom denna fråga kan vara nära kopplad till frågan

om barnets boende, kan det dock ibland vara ändamålsenligt att försöka

lösa båda frågorna i ett sammanhang. Därvid bör uppmärksammas att de

ekonomiska verkningarna av en överenskommelse i kvarsittandefrågan i

vissa fall kan vara svåra att överblicka.

 Kvarsittandefrågan bör därför inte omfattas av kommunernas skyldighet

att hjälpa till med avtal.

 Inte heller bör det ankomma på kommunerna att sörja för att föräldrar

får

hjälp att träffa avtal i frågor om bodelning. Sådana avtal är ofta ekonomiskt

komplicerade och lämpar sig mindre väl för socialnämnderna att hantera. I

det sammanhanget kan dock anmärkas att det i samband med att den nya

rättshjälpslagen träder i kraft den 1 december 1997 införs en ny form av

bistånd ersättningsgaranti vid bodelning (prop. 1996/97:9, bet.

1996/97:JuU3, rskr. 1996/97:55). Biståndet innebär att staten i vissa fall

bidrar till kostnaderna för bodelningsförrättare.

 En fråga som kan bli föremål för avtal är frågan om fördelning av

resekostnader (se avsnitt 12.6). Den bör, som tidigare anförts, anses utgöra

en del av frågan om umgänge. Ett umgängesavtal kan rentav vara beroende

av att även resekostnaderna blir reglerade. Det är naturligt att

socialnämnden hjälper parterna att träffa avtal även i denna fråga.

 Den skyldighet att sörja för att föräldrar får hjälp att träffa avtal

som

läggs på kommunerna skall alltså inte omfatta alla frågor som kan

uppkomma i samband med en separation. Det kan hävdas att detta är en

svaghet. Som regeringen ser det är det emellertid en fördel att de frågor

som mera direkt berör barnet, och som skall avgöras med utgångspunkt i

barnets bästa, i möjligaste mån hålls isär från andra frågor. Men även om

kommunernas skyldighet endast avser vårdnad, boende och umgänge bör

hållbara helhetslösningar givetvis eftersträvas. Det kan betyda att även

annat än vårdnad, boende och umgänge ibland kan behöva tas med i ett

avtal som förhandlas fram inför socialnämnden. Och ofta kan samråd

behöva ske med andra inblandade, exempelvis försäkringskassan och

advokater.

Avtalets verkan och form, m.m.

En viktig fråga är om ett godkänt avtal skall kunna läggas till grund för

verkställighet. JO avstyrker Vårdnadstvistutredningens förslag i denna del

och framhåller att fastställande och tolkning av privaträttsliga avtal är en

för förvaltningsdomstolarna främmande uppgift. JO pekar även på risken

för att ingångna avtal kan komma att bli svåra att tillämpa och tolka och på

de svårigheter som kan uppkomma om föräldrarnas överenskommelse

innebär partiella ändringar i ett domstolsavgörande, varvid

förvaltningsdomstolen alltså skall samtidigt tillämpa två olika verkställig-

hetsurkunder. Även Länsrätten i Malmöhus län tar upp risken för

svårtolkade avtal.

 För att en möjlighet för föräldrarna att träffa bindande avtal om

vårdnaden m.m. skall bli ett fullvärdigt alternativ till att väcka talan vid

domstol måste ett godkänt avtal enligt regeringens mening ha i huvudsak

samma effekt som ett avgörande av domstol. Ett godkänt avtal bör alltså

kunna verkställas som ett lagakraftvunnet domstolsavgörande. Regeringen

återkommer i det följande till risken för att ingångna avtal blir otydliga.

 Sveriges Advokatsamfund tar i sitt remissvar upp frågan om avtalets

rättskraft. Enligt samfundet bör avtalet inte få hindra att en talan väcks vid

allmän domstol efter att avtalet slutits, om skäl talar för det.

 Att en dom som vunnit laga kraft har meddelats angående exempelvis

vårdnaden om ett barn hindrar inte att vårdnadsfrågan prövas på nytt (se

t.ex. rättsfallet NJA 1993 s. 226). I likhet med detta bör ett godkänt avtal

kunna ändras såväl genom ett nytt avtal som genom ett domstols-

avgörande.

 Avtal om vårdnad, boende och umgänge bör ingås skriftligen. Den

skriftliga formen är nödvändig bl.a. för att kommunerna skall kunna ge sitt

godkännande och för att avtalen skall kunna ligga till grund för

verkställighet.

 För att underlätta handläggningen och för att säkerställa att inga

väsentliga uppgifter utelämnas kan det vara av värde om det finns en färdig

avtalsblankett för föräldrars avtal. I bilaga 14 till betänkandet återges den

blankett som används i Finland.

Vilken prövning skall göras av föräldrarnas avtal?

Frågor om vårdnad, boende och umgänge kräver särskilda överväganden. I

de allra flesta fall torde den prövning som socialnämnden skall göra vara

enkel. Men fall kan förekomma som ger anledning till närmare eftertanke.

Det kan exempelvis inte uteslutas att det finns situationer där föräldrarna

mindre ser till barnets behov än till sina egna intressen. Att en

överenskommelse inte i tillräcklig grad tar hänsyn till barnets bästa kan ha

olika orsaker. Bakom föräldrarnas överenskommelse kan ligga t.ex.

ekonomiska överväganden eller ett rättvisetänkande eller en starkare

förälders inflytande över en svagare förälder. Uppgiften att pröva

föräldrarnas avtal är alltså något annat och betydligt mer ansvarsfullt än att

endast registrera föräldrarnas överenskommelse.

 Utgångspunkten vid prövningen av föräldrarnas avtal skall vara barnets

bästa (se avsnitt 8).

 Några remissinstanser anser att barnet bör få möjlighet att komma till

tals vid socialnämndens prövning av föräldrarnas avtal.

 Frågan om domstolarnas skyldighet att i vårdnads- och umgängesmål ta

reda på barnets inställning när föräldrarna är ense berördes i förarbetena till

de nu gällande bestämmelserna om barns rätt att komma till tals i mål och

ärenden om vårdnad och umgänge. Det ansågs då som regel inte vara

nödvändigt att i dessa fall inhämta någon särskild utredning om barnets

inställning (se prop. 1994/95:224 s. 35). Det finns inte anledning att här

göra någon skillnad mellan domstolens prövning och den prövning som

socialnämnden har att göra. Det bör alltså inte införas någon absolut

skyldighet för socialnämnden att ta reda på barnets inställning. Ibland är

omständigheterna emellertid sådana att det finns anledning för nämnden att

göra det. Även vid socialnämndens prövning av föräldrarnas avtal bör

givetvis den grundprincipen gälla att hänsyn skall tas till barnets vilja med

beaktande av barnets ålder och mognad (se förslaget till 6 kap. 2 b §

föräldrabalken). Skulle det komma fram att barnet motsätter sig den

lösning som föräldrarna kommit överens om, är det ett skäl att närmare

undersöka om överenskommelsen verkligen är till barnets bästa (se prop.

1994/95:224 s. 35).

 Även i övrigt skall socialnämnden göra samma prövning av föräldrarnas

överenskommelse som en domstol gör när föräldrarna är ense. Står barnet

under vårdnad av endast en förälder och vill föräldrarna gemensamt utöva

vårdnaden om barnet, skall nämnden alltså godkänna avtalet om inte

gemensam vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa. Står barnet

under båda föräldrarnas vårdnad och vill föräldrarna att en av dem skall ha

vårdnaden om barnet ensam, skall nämnden godkänna avtalet om

överenskommelsen är till barnets bästa. Det sistnämnda bör gälla även

beträffande avtal om boende och umgänge.

 Socialnämnden skall antingen godkänna avtalet eller vägra godkännande.

Någon möjlighet för socialnämnden att ändra avtalets innehåll bör inte

finnas. Detta hänger samman med att tvister mellan föräldrar skall avgöras

av domstol. Däremot är det ofta lämpligt att socialnämnden, om den anser

att det avtalade arrangemanget står i strid med barnets bästa, föreslår för-

äldrarna att ändra avtalet så att det svarar mot barnets bästa.

 För att nämnden skall kunna ta ställning till avtalet krävs att det är

tydligt

formulerat. Även om socialnämnden inte i sitt godkännandebeslut kan

ändra avtalets innehåll ens i förtydligande syfte, bör nämnden givetvis

verka för att oklara avtal görs tydliga och ofullständiga avtal fullständiga;

man riskerar annars att avtalet inte kan läggas till grund för verkställighet.

Särskilt vad gäller vårdnaden om barnet är det viktigt att avtalet är klart till

sin innebörd. Det måste med säkerhet gå att utläsa vem som är barnets

vårdnadshavare vid varje givet tillfälle. Är det inte möjligt att uppnå sådan

klarhet, återstår för nämnden att vägra att godkänna avtalet.

 JO tar i sitt remissvar upp frågan om socialnämndernas möjligheter att

vid sin bedömning av ett avtal inhämta upplysningar från en annan

avdelning inom kommunen eller från en annan kommun och framhåller att

sekretessfrågorna bör uppmärksammas.

 När frågor om vårdnad, boende och umgänge avgörs av domstol skall

domstolen se till att frågorna blir tillbörligt utredda och skall social-

nämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. Nämnden är därvid skyldig

att lämna de upplysningar av betydelse som nämnden har. Om det behövs

ytterligare utredning, kan domstolen uppdra åt socialnämnden eller något

annat organ att verkställa en sådan. Är föräldrarna överens torde

domstolens utredning i regel inskränka sig till att socialnämnden bereds

tillfälle att lämna upplysningar inom en viss kortare tid.

 I stort sett bör motsvarande möjligheter och skyldigheter att inhämta

upplysningar gälla för socialnämnderna vid deras prövning av avtal. Den

socialnämnd som skall pröva avtalet kan behöva inhämta upplysningar från

socialnämnden i en annan kommun. Det kan bli aktuellt exempelvis om

barnet nyligen har flyttat till kommunen eller om en av föräldrarna är

bosatt i en annan kommun. Sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket

sekretesslagen (1980:100), s.k. socialtjänstsekretess, bör då inte hindra att

uppgifter av betydelse lämnas till den socialnämnd som skall pröva avtalet

(se 14 kap. 1 § första stycket sekretesslagen). Däremot bör uppgifter som

lämnats under familjerådgivningssekretess (7 kap. 4 § andra stycket

sekretesslagen) inte omfattas av den nämnda uppgiftsskyldigheten.

 Slutligen bör på nytt påpekas att det föreslagna systemet inte innebär

att

socialnämnderna skall avgöra frågor om vårdnad, boende och umgänge i

fall då föräldrarna inte kan enas. Förslaget syftar till att främja

samförståndslösningar. Om det till slut ändå kvarstår en tvist, är det

domstolens uppgift att slita tvisten.

Ändring av avtal

Ett godkänt avtal bör kunna ändras såväl genom ett nytt avtal som

godkänts av socialnämnden som genom ett avgörande av domstol, och ett

domstolsavgörande bör kunna ändras inte bara genom ett nytt avgörande

av domstol utan även genom ett skriftligt avtal mellan föräldrarna som

godkänns av socialnämnden. Detta bidrar till ett smidigt förfarande och

underlättar anpassning av boende och umgänge efter den aktuella

situationen. Det överensstämmer också med den ordning som gäller i

Finland. Några särskilda regler om detta behövs inte.

 Den föreslagna ordningen med avtal möjliggör också att ett avtals

giltighet begränsas i tiden och att föräldrarna kommer tillbaka till

socialnämnden för att träffa ett nytt avtal efter avtalstidens utgång. Ett

sådant förfarande kan framstå som lämpligt t.ex. för att pröva hur en

överenskommelse fungerar eller för att beakta barnets växlande behov av

umgänge och kontakt med båda föräldrarna. Umgänge lämpar sig

uppenbarligen bättre för tidsbegränsade avtal än vårdnad och boende. Som

Riksförsäkringsverket påpekar får ett avtal givetvis inte innebära att barnet

under någon tid ställs utan vårdnadshavare. Ett nytt avtal eller ett

domstolsavgörande torde inte heller kunna ges retroaktiv verkan (se NJA

1972 s. 350).

Domstolsprövning när föräldrarna är ense?

I Finland avgör föräldrarna själva på vilket sätt de vill få frågor om

vårdnad m.m. reglerade. Detta innebär att även föräldrar som är överens

har möjlighet att vända sig till domstol. Möjligheten att träffa avtal

används dock i det stora flertalet fall.

 Vårdnadstvistutredningen föreslår inte någon begränsning i möjlig-

heterna för föräldrar som är ense att genom gemensam ansökan väcka talan

i domstol. Socialstyrelsen anser att en sådan möjlighet innebär en onödig

belastning på domstolarna. Eksjö tingsrätt och Domstolsverket anser att

möjligheten till domstolsprövning i dessa fall bör kvarstå endast när den

gemensamma ansökan avser även äktenskapsskillnad.

 Domstols medverkan bör tas i anspråk i princip endast i de fall där en

verklig tvist föreligger. Det går emellertid inte att bortse från att föräldrar

som är ense i vissa fall av olika anledningar kan föredra att vända sig till

domstol i stället för till socialnämnden. Det kan inte heller uteslutas att

domstols dom i internationella sammanhang i vissa fall kan väga tyngre än

ett av socialnämnden godkänt avtal. Även enkelheten i systemet talar för

att möjligheten till domstolsprövning behålls för föräldrar som är överens.

Särskilt i fall då talan väckts innan föräldrarna enats vore det olyckligt om

det inte gick att få överenskommelsen fastställd av domstolen.

Erfarenheterna från Finland talar för att de flesta föräldrar ändå kommer att

vända sig till socialnämnden för att få sina avtal godkända.

 Övervägande skäl talar därför enligt regeringens mening för att den

föreslagna avtalsmöjligheten inte bör innebära någon inskränkning i

möjligheten att få ett domstolsutslag beträffande vårdnad, boende och

umgänge.

Den lagtekniska utformningen, m.m.

Socialstyrelsen påpekar i sitt remissyttrande att lagtexten i utrednings-

förslaget är så utformad att alla typer av ändringar i vårdnad och umgänge

kan avtalas, således även överflyttning av vårdnaden till en särskild

vårdnadshavare och umgänge med någon annan än en förälder. Att sådana

frågor skall omfattas av den föreslagna avtalsmöjligheten är givetvis inte

meningen.

 En motsvarande skyldighet att lämna uppgifter till försäkringskassa,

skattemyndighet och Centrala studiestödsnämnden som i dag gäller för

tingsrätt när ett vårdnadsavgörande vinner laga kraft bör gälla för

socialnämnderna när nämnderna godkänner ett avtal om vårdnad (för-

ordningen [1949:661] om skyldighet för domstol att lämna uppgifter i mål

och ärenden enligt föräldrabalken, m.m.). En bestämmelse härom bör tas in

i lag (jfr 8 kap. 5 § regeringsformen).

 En förutsättning för att reformen skall få genomslag och komma till an-

vändning i så många fall som möjligt är att berörda föräldrar informeras

om den. Det bör ankomma på Socialstyrelsen att vidta de informations-

insatser som behövs.

16 Utredning om vårdnad, boende eller umgänge

Regeringens bedömning: Den nuvarande ordningen när det gäller

vårdnadsutredarens skyldigheter bör inte ändras.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Utredningen föreslår att den som

verkställer en vårdnads-, boende- eller umgängesutredning skall lämna ett

förslag till beslut. Om det framstår som ett lämpligare alternativ, skall

utredaren dock i stället redovisa vilka konsekvenser olika beslutsalter-

nativ får för barnet (se betänkandet s. 117).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan invändning. Några remissinstanser tillstyrker förslaget att

en konsekvensbeskrivning skall lämnas i utredningen men avstyrker eller

ställer sig tveksamma till förslaget i övrigt. Till dem hör Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Rädda Barnens riksför-

bund, Föreningen Söndagsbarn i Stockholm och Föreningen Barns Rätt

Till 2 Föräldrar i Skövde. Riksdagens ombudsmän anser att det bör vara

tillräckligt att i lagen ange att utredningen bör innefatta ett ställ-

ningstagande i sakfrågan. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att den

som verkställer utredningen alltid skall lämna ett förslag till beslut.

Tjänstemännen vid familjerättssektionerna i Stockholms söderkommuner

anser att utredaren i första hand bör ge en konsekvensbeskrivning och,

om det inte är lämpligt, ett förslag till beslut. UmgängesrättsFöräldrarnas

Riksförening avstyrker förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 kap. 19 § föräldrabalken

skall domstolen innan den avgör ett mål eller ett ärende om vårdnad eller

umgänge ge socialnämnden tillfälle att lämna upplysningar. Behövs

ytterligare utredning, får domstolen uppdra åt socialnämnden eller något

annat organ att utse någon att verkställa en sådan utredning. Domstolen

får därvid fastställa riktlinjer för utredningen och bestämma en viss tid

inom vilken utredningen skall vara slutförd. Vidare skall domstolen se till

att utredningen bedrivs skyndsamt.

 Den socialtjänsteman som av socialnämnden utses att verkställa utred-

ningen skall själv svara för den och sända rapporten direkt till domstolen.

Denna ordning gäller sedan den 1 mars 1991 (prop. 1990/91:8, bet.

1990/91:LU13), då socialnämnden frikopplades från arbetet med

vårdnads- och umgängesutredningar. Utredningen skall i normalfallet inte

mynna ut i ett förslag till domstolen utan endast innefatta en redovisning

av insamlade och sammanställda fakta och upplysningar om barnet och

dess föräldrar. Den utredande tjänstemannen skall i varje enskilt fall själv

avgöra om det insamlade faktamaterialet skall kompletteras med en

slutsats från hans eller hennes sida. Vägledande bör vara vad som är

barnets bästa.

 1991 års reform har mottagits i stort sett positivt av domare, advokater

och socialtjänstemän. I den utvärdering som Vårdnadstvistutredningen

har gjort har det inte kommit fram några påtagliga brister med den

nuvarande ordningen. Liksom i den diskussion som ledde till 1991 års

reform har dock från personer med erfarenhet av handläggningen av

vårdnadstvister framförts att vårdnadsutredningen alltid borde innehålla

något ställningstagande från den som genomfört utredningen.

 Som anfördes i samband med 1991 års reform finns det både för- och

nackdelar med en ordning som innebär att utredaren skall ta ställning i

sakfrågan. En preferens för den ena föräldern kan av den andra föräldern

uppfattas som en nedvärdering, vilket kan öka de motsättningar som kan

finnas mellan föräldrarna. Samtidigt kan det finnas fall där det är av stort

värde att den som är väl insatt i ärendet och kanske hyser en bestämd

uppfattning ger uttryck för den.

 De för- och nackdelar som är förknippade med olika alternativ

analyserades noga i samband med 1991 års reform. Tillräckliga skäl för

regeringen att nu frångå sin tidigare ståndpunkt har inte anförts. Även i

framtiden bör utredaren alltså själv få bedöma om han eller hon vill

komplettera det insamlade faktamaterialet med en egen slutsats.

 Utgångspunkten vid domstolens bedömning av frågor om vårdnad

m.m. är barnets bästa. Det torde mot den bakgrunden i många fall vara

naturligt att den som gör utredningen resonerar om vad olika besluts-

alternativ kan innebära för barnet. Det har inte framkommit något som

tyder på att utredarna i dag inte skulle utreda och för domstolen redovisa

vilka konsekvenser olika lösningar kan få för barnet. Mot bakgrund av

den diskussion som förts i bl.a. förarbetena till de ändringar i

socialtjänstlagen (1980:620) som träder i kraft den 1 januari 1998 kan i

alla händelser förväntas att utredarna framdeles vid behov lämnar en

konsekvensbeskrivning (jfr prop. 1996/97:124 s. 98 f.). Mot den

bakgrunden anser regeringen att det inte finns skäl att nu införa någon

lagbestämmelse om en skyldighet att redovisa konsekvensbeskrivningar.

Riktlinjer för utredningens bedrivande

I samband med 1991 års reform infördes en möjlighet för domstolen att

lämna riktlinjer för hur en vårdnads- eller umgängesutredning skall be-

drivas. Tanken när bestämmelsen infördes var inte att domstolarna

regelmässigt skulle fastställa riktlinjer för utredningen utan att de skulle

ha en sådan möjlighet i de fall det ter sig påkallat. Även om möjligheten

utnyttjas endast undantagsvis anses den värdefull och

Vårdnadstvistutredningen anser att den bör finnas kvar. Regeringen

instämmer i den bedömningen.

 Oavsett om domstolen drar upp riktlinjer för utredningen eller inte har

domstolen ett ansvar för att utredningen bedrivs skyndsamt. Som regel

bör domstolen sätta ut en viss tid inom vilken utredningen skall vara

färdig (se prop. 1990/91:8 s. 46 och 66 f., bet. 1990/91:LU13 s. 36 och

JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 79 f.). Ett par remissinstanser föreslår

att en fast tidsgräns skall läggas fast i lagen. Den frågan var aktuell i

1991 års lagstiftningsärende. Som lagutskottet då anmärkte är en fast

tidsgräns olämplig, eftersom möjligheterna att åstadkomma en

tillfredsställande utredning varierar från fall till fall. Tidsfristens längd

får bedömas med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda

fallet. Tidigare har uttalats att en handläggningstid på tre till fyra

månader ofta torde kunna vara ett riktmärke på vad som kan anses

rimligt (prop. 1990/91:8 s. 66 f.). Detta uttalande synes ge uttryck för en

god avvägning.

I vilken omfattning bör det förordnas om vårdnadsutredning?

Domstolarna beslutar inte alltid om utredning när det föreligger en tvist

om vårdnad eller umgänge. Emellertid är de mål som kommer till

domstolen i dag ofta sådana att det fordras någon form av utredning för

att domstolen skall kunna ta ställning.

 Som Vårdnadstvistutredningen påpekar är det väsentligt att domstolen

förordnar om utredning endast i de fall där det är nödvändigt. Bara om

det behövs ytterligare utredning utöver de upplysningar som social-

nämnden skall ges tillfälle att lämna får domstolen sålunda förordna om

sådan utredning. Detta framgår av 6 kap. 19 § andra stycket tredje

meningen föräldrabalken. För att tydligare markera att det inte skall

förordnas om utredning slentrianmässigt bör bestämmelsen, som utred-

ningen föreslår, utformas något annorlunda.

Innehållet i utredningarna

En fråga som Vårdnadstvistutredningen tar upp är att vårdnadsutred-

ningarna ofta innehåller för mycket av partsberättelser och för lite

information om barnet.

 Det är viktigt att utredningsförfarandet i tvister om vårdnad m.m.

bedrivs effektivt och problemorienterat. Hur noggrant de uppgifter som

föräldrarna lämnar till utredaren skall redovisas och hur mycket

information om barnet som skall tas med i redovisningen måste dock

avgöras från fall till fall. Frågan lämpar sig inte för lagstiftning.

 Vad gäller upplysningar om barnet kan det i detta sammanhang finnas

anledning att erinra om att det sedan den 1 januari 1996 finns uttryckliga

bestämmelser om att en domstol vid bedömningen av frågor om vårdnad

m.m. skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och

mognad. Vidare gäller numera att den som verkställer utredning i sådana

mål och ärenden skall, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets

inställning och redovisa den för domstolen. Genom ändringarna markeras

att barnet skall ha en framträdande plats i utredningarna.

17 Familjedomstolar m.m.

Regeringens bedömning: Några särskilda familjedomstolar bör inte

inrättas.

 Ett system med familjenämnder eller liknande bör övervägas på

nytt först efter att de reformer som regeringen föreslår i detta lag-

stiftningsärende har utvärderats.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Förutsättningarna för ett system

med familjenämnder eller särskilda familjedomstolar och konsekvenserna

därav bör undersökas (se betänkandet s. 125 f.).

 Pappagruppens förslag: Särskilda familjerättsenheter bör etableras där

domstolens ledamöter väljs och utbildas efter erfarenheter av modernt och

delat föräldraskap (se promemorian s. 12 och 113).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker Vårdnadstvist-

utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Svea hovrätt,

Sundsvalls tingsrätt och Sveriges domareförbund ställer sig negativa till ett

inrättande av familjedomstolar eller liknande och Svea hovrätt motsätter

sig en fortsatt utredning av frågan. Riksrevisionsverket anser att

Pappagruppens förslag om speciella familjerättsenheter i domstolarna inte

är övertygande och anför att de frågor som dessa enheter är tänkta att

handlägga i stället bör kunna hanteras genom ett ökat och fördjupat

samarbete mellan kommunernas socialförvaltningar och de allmänna

domstolarna.

 Skälen för regeringens bedömning: I olika sammanhang har förslag

framförts om att mål om vårdnad och umgänge skall handläggas i särskilda

familjedomstolar eller familjenämnder med speciell sammansättning och

kompetens för de aktuella frågorna.

 De förslag som regeringen nu lägger fram innebär en betoning av

samförståndslösningar när det gäller frågor om vårdnad, boende och

umgänge. Om det till slut ändå kvarstår en tvist är enligt regeringens

uppfattning domstol det organ som är mest lämpat att lösa tvisten.

 Ett system med specialdomstolar för familjemål passar dåligt in i den

svenska domstolsorganisationen och den svenska rättstraditionen. Under

senare år har riksdagen vid flera tillfällen haft att behandla frågan om

specialdomstolar (se t.ex. bet. 1990/91:LU13 s. 45 f. och 1992/93:LU22 s.

28 f.). Riksdagens ställningstaganden innebär att antalet specialdomstolar

bör minska. Man anser det viktigt att slå vakt om de allmänna

domstolarnas breda sakliga kompetens och domarnas överblick över hela

det juridiska fältet. Några omständigheter har inte framkommit som för-

anleder regeringen att göra en annan bedömning beträffande special-

domstolar.

 En annan sak är att domstolarna givetvis måste ha tillgång till ett

fullgott

beslutsunderlag och till den särskilda sakkunskap som kan behövas i

familjemål. I mål om vårdnad m.m. har domstolen en skyldighet att se till

att frågorna blir tillbörligt utredda. Innan målet avgörs skall

socialnämnderna ges tillfälle att lämna upplysningar. Har nämnden tillgång

till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning är

nämnden skyldig att lämna domstolen sådana upplysningar. Behövs det

ytterligare utredning, får domstolen uppdra åt nämnden eller något annat

lämpligt organ att utse någon att verkställa sådan utredning. Förutom att

låta genomföra vårdnads- och umgängesutredningar kan domstolen ta in

exempelvis ett barnpsykiatriskt utlåtande.

 Det är självfallet också viktigt att domare som handlägger mål om

vårdnad, boende och umgänge har erforderlig kompetens och erfarenhet.

Regeringen vill här peka på att Domstolsverket varje år anordnar

seminarier om vårdnadsmål som vänder sig till domare vid allmän domstol

och vid allmän förvaltningsdomstol samt till advokater med erfarenhet av

vårdnadsmål. Syftet med seminarierna är bl.a. att ge deltagarna tillfälle att

utifrån sina erfarenheter diskutera vårdnadsfrågor. Regeringen förutsätter

att liknande seminarier och annan utbildning av domare som handlägger

familjemål också fortsättningsvis kommer till stånd.

 En särskild fråga är om domstolen skall ha expertledamöter i familjemål.

Möjligheten till sådan expertmedverkan i domstolarna har tidigare avvisats

av riksdagen (se t.ex. bet. 1989/90:JuU32 s. 4 f. och 1990/91:LU13 s. 45

f.). Det har inte framkommit några omständigheter som föranleder

regeringen att för närvarande inta en annan ståndpunkt.

 En annan fråga som tas upp av UmgängesrättsFöräldrarnas Riksförening

och som även diskuterats i riksdagen (se bet. 1992/93:LU22 s. 25 f. och

prot. 1992/93:114 s. 116 f.) gäller s.k. familjenämnder eller barnråd.

Härmed avses en instans bestående av personer med bl.a. juridisk, social,

barnpsykologisk och ekonomisk kompetens dit föräldrar som tänker

separera kan vända sig för att få information och hjälp att komma fram till

en överenskommelse. Om föräldrarna inte kan enas skulle saken få avgöras

av domstolen efter att familjenämnden har avgett ett yttrande.

 Ett system där föräldrar hos ett enda organ kan få hjälp med samtliga de

frågor som kan uppkomma i samband med en separation är i sig tilltalande.

Den ordning som regeringen nu föreslår, med bl.a. en skyldighet för

kommunerna att sörja för att föräldrar erbjuds samarbetssamtal och hjälp

att träffa avtal, har en sådan inriktning. Innan man tar ställning till om

andra åtgärder behöver vidtas bör den nu föreslagna reformen ges tid att

verka och utvärderas.

18 Sekretess vid samarbetssamtal

18.1 Gällande bestämmelser om sekretess

Bestämmelser om sekretess inom socialtjänstens område finns i 7 kap.

4 § sekretesslagen (1980:100). Sekretess gäller inom socialtjänsten för

uppgifter om enskildas personliga förhållanden, om det inte står klart att

uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne

närstående lider men (socialtjänstsekretess). Med socialtjänst förstås bl.a.

verksamhet som enligt lag handhas av socialnämnden. Social-

tjänstsekretess gäller vid exempelvis vårdnads- och umgängesutredningar.

Inom den kommunala familjerådgivningen gäller sekretess för uppgifter

som en enskild har lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband

med rådgivningen (familjerådgivningssekretess). Sekretessen är i dessa

fall absolut. Uppgifterna är alltså hemliga oavsett om det skulle vara till

men eller inte för den enskilde om de kom ut. Bestämmelserna innebär i

praktiken för familjerådgivarens del att han eller hon inte kan delta i

vårdnads- eller umgängesutredning i samma ärende, såvida inte den

enskilde efterger sekretessen (14 kap. 4 § sekretesslagen).

 Uppgifter för vilka sekretess gäller får inte röjas för en enskild i

andra

fall än som anges i sekretesslagen eller i en lag eller förordning till vilken

sekretesslagen hänvisar (1 kap. 2 § sekretesslagen). Gäller sekretess för

en uppgift som förekommer hos en viss myndighet, får uppgiften inte

röjas för en annan myndighet i andra fall än som anges i sekretesslagen

eller i en lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Detta

gäller även i förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma

myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till

varandra (1 kap. 3 § sekretesslagen). Gäller sekretess, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften (1 kap. 4 § sekretesslagen).

 Sekretess hindrar inte att uppgifter lämnas till en annan myndighet, om

uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning (14 kap. 1 §

sekretesslagen). För socialtjänstens del finns en bestämmelse om sådan

uppgiftsskyldighet i 71 § socialtjänstlagen.

 Familjerådgivare enligt socialtjänstlagen och deras biträden får inte

höras som vittnen om något som har anförtrotts dem i deras

yrkesutövning eller som de har fått veta i samband därmed, annat än om

det är medgivet i lag eller om den till vars förmån tystnadsplikten gäller

samtycker till det (36 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken).

 Fr.o.m. den 1 januari 1998 gäller dock en skyldighet för dessa

befattningshavare att vittna i mål om vissa brott som begåtts mot en

underårig (t.ex. i mål om misshandel och sexualbrott). Vidare gäller från

årsskiftet 1997/98 en skyldighet för dem som har uppgiftsskyldighet

enligt 71 § socialtjänstlagen att vid rättegång i vissa typer av mål lämna

motsvarande uppgifter till domstolen (prop. 1996/97:124, bet.

1996/97:SoU18, rskr 1996/97:264, SFS 1997:314).

18.2 Vilken sekretess tillämpas vid samarbetssamtal?

Kommunerna är skyldiga att sörja för att föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte att nå enighet i frågor rörande vårdnad

och umgänge (samarbetssamtal; 12 a § första stycket socialtjänstlagen).

När bestämmelsen infördes underströk lagutskottet vikten av att

kommunerna så långt som möjligt erbjuder de föräldrar som så önskar

samarbetssamtal under familjerådgivningssekretess (se bet.

1990/91:LU13 s. 15). En enkätundersökning gjord av Socialstyrelsen år

1987 gav emellertid vid handen att av 217 kommuner endast 54

tillämpade familjerådgivningssekretess vid samarbetssamtal. I 179

kommuner tillämpades socialtjänstsekretess. Ett mindre antal kommuner

tillämpade båda formerna av sekretess. En undersökning gjord av

Socialstyrelsen år 1993 visar att endast drygt 15 procent av kommunerna

anser att de kan erbjuda samarbetssamtal under familje-

rådgivningssekretess. Det innebär att samtalen inte kan få karaktär av

familjerådgivning; om så blir fallet gäller naturligtvis familjerådgivnings-

sekretess. I redovisningen av enkäten anges att svårigheten att erbjuda

samarbetssamtal under familjerådgivningssekretess beror på att

verksamheten då måste vara organiserad på ett sådant sätt att den skiljer

sig från övrig verksamhet inom familjerättssektionen. Samtalsledarna

måste exempelvis vara bortkopplade från eventuella vårdnads- eller

umgängesutredningar.

18.3 Tystnadsplikt inom den enskilda familjerådgivningen

Efter det att Vårdnadstvistutredningen avslutade sitt arbete har det i

socialtjänstlagen införts en definition av begreppet familjerådgivning

(prop. 1995/96:117, bet. 1995/96:SoU12, rskr. 1995/96:170). Med

familjerådgivning avses en verksamhet som bedrivs av det allmänna eller

yrkesmässigt av enskild och som består i samtal med syfte att bearbeta

samlevnadskonflikter i parförhållanden eller familjer (12 a § tredje

stycket socialtjänstlagen). I samband med ändringen i socialtjänstlagen

ändrades även bestämmelsen om frågeförbud i 36 kap. 5 §

rättegångsbalken på så sätt att undantaget i stället för att omfatta

kuratorer vid familjerådgivningsbyråer som drivs av kommuner, lands-

ting, församlingar eller kyrkliga samfälligheter nu omfattar familjeråd-

givare enligt socialtjänstlagen. Frågeförbudet kom härigenom att om-

fatta även enskilda familjerådgivare.

 Av den nämnda propositionen framgår bl.a. att begreppet familje-

rådgivning inte skall uppfattas så snävt att det endast inbegriper fall då

rådgivningen inriktas på ett fortsatt samliv utan att begreppet också skall

täcka sådan rådgivning som syftar till att dämpa konflikterna efter en

separation, så att föräldrarna får möjlighet att fungera tillsammans i

föräldrarollen. Vidare anförs att vissa samarbetssamtal därmed kommer

att falla in under begreppet familjerådgivning.

 Lagrådet anförde i sitt yttrande att det vore önskvärt med en tydligare

belysning av förhållandet mellan samarbetssamtal och familjerådgivning.

Lagrådet ansåg sig emellertid kunna godta det i remissen framlagda

förslaget eftersom hithörande frågor inom kort skulle aktualiseras på nytt

i anledning av Vårdnadstvistutredningens betänkande. Regeringen

uttalade i anledning härav i propositionen att en sådan belysning skulle

göras vid beredningen av Vårdnadstvistutredningens betänkande.

18.4 Vad bör gälla om sekretess vid samarbetssamtal?

Regeringens bedömning: Vad som gäller om sekretess vid

samarbetssamtal bör gälla även fortsättningsvis. Det behövs inte

någon lagändring för att frågeförbudet i rättegångsbalken skall gälla

även för dem som inom socialtjänsten leder samarbetssamtal under

familjerådgivningssekretess.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Utredningen föreslår att

rättegångsbalkens bestämmelser ändras så att vittnesförbudet kommer att

omfatta även dem som inom socialtjänsten leder samarbetssamtal under

familjerådgivningssekretess (se betänkandet s. 131 f.).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan invändning. Några remissinstanser anser att sam-

arbetssamtal bör föras under familjerådgivningssekretess. Till dem hör

Riksdagens ombudsmän (JO), Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet och Föreningen jurister vid Sveriges allmänna advokatbyråer.

Några remissinstanser, bl.a. Gällivare kommun och Föreningen

Kommunala Familjerådgivare (KFR), framhåller att det är en fördel om

föräldrarna kan välja sekretessform. Ett par remissinstanser anser att

familjerådgivningssekretess inte passar eller utgör ett hinder i arbetet med

samarbetssamtal. Kammarrätten i Göteborg anser att det av sekretess-

lagen bör framgå vilken sekretess som gäller vid samarbetssamtal.

 Skälen för regeringens förslag: Familjerådgivningen har till syfte att

bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer (se 12 a §

tredje stycket socialtjänstlagen). Inriktningen är då i regel om än inte

alltid, se avsnitt 18.3 att samlevnaden skall fortsätta. Under familje-

rådgivningen kan komma att avhandlas frågor som är mycket känsliga för

parterna. Ett framgångsrikt samtal förutsätter då i regel att parterna kan

lita på att uppgifterna inte förs vidare.

 Samarbetssamtal är inriktade på barnet, inte på vuxenrelationerna, och

syftar i första hand till att skapa enighet i frågor om vårdnad och

umgänge (se 6 kap. 18 § första stycket föräldrabalken och 12 a § första

stycket socialtjänstlagen). Samarbetssamtalet fungerar närmast som ett

led i en utredning eller innefattar en medling mellan parterna i praktiska

frågor. Då föreligger inte samma behov av långtgående sekretess.

 I vissa fall utgör familjerådgivningen ett första steg på vägen för att

föräldrarna skall kunna samtala om hur de skall ordna det för barnet efter

separationen. Ett samtal som börjar som ett samarbetssamtal kan också

övergå till att bli familjerådgivning enligt den i lagen använda

definitionen och med den strängare sekretess som gäller för familje-

rådgivning.

 JO föreslår att definitionen av familjerådgivning skall utvidgas till

att

omfatta även samarbetssamtal. Enligt regeringens mening är detta inte

lämpligt. Det nyss anförda visar att samtal med parter som står i begrepp

att separera kan vara av så olika karaktär att det knappast är ända-

målsenligt med enhetliga regler för alla samtal.

 Inom socialtjänsten har man lång erfarenhet av samarbetssamtal.

Samtalen bedrivs framgångsrikt och tillgängligheten är hög. Även det

talar emot att man omorganiserar verksamheten med samarbetssamtal.

 Till detta kommer att det skulle medföra resursproblem för många

kommuner att låta alla samarbetssamtal ske inom ramen för familje-

rådgivningsverksamheten. Inom familjerådgivningen är sekretessen, som

nämnts, absolut. Det blir därför i praktiken inte möjligt att låta samtals-

ledaren göra en efterföljande vårdnads-, boende- eller umgänges-

utredning.

 Regeringen anser mot bakgrund av det anförda att sekretessen även

fortsättningsvis bör bero på samtalets karaktär (jfr JO:s uttalande i beslut

den 15 december 1994, se betänkandet s. 135 f.). Har samtalet karaktär

av familjerådgivning bör den strängare familjerådgivningssekretessen

gälla, medan i andra fall det är tillräckligt med s.k. socialtjänstsekretess.

Självfallet är det viktigt att det före samtalen klargörs vilken inriktning

samtalen skall ha och vad som är syftet med dem. Det är också av vikt

att föräldrarna informeras om att samtalens karaktär är avgörande för

vilken sekretess som gäller.

 Som framgått kan ett samtal som äger rum inom socialtjänsten falla in

under definitionen av familjerådgivning och alltså komma att föras med

familjerådgivningssekretess. Utredningen föreslår mot den bakgrunden

att frågeförbudet i 36 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken utsträcks

till att gälla även samtalsledare inom socialtjänsten som lett samarbets-

samtal under familjerådgivningssekretess.

 Efter det att Vårdnadstvistutredningen avslutade sitt arbete har

bestämmelsen om frågeförbud ändrats på så sätt att undantaget i stället

för att omfatta kuratorer vid familjerådgivningsbyråer som drivs av

kommuner, landsting, församlingar eller kyrkliga samfälligheter nu

omfattar familjerådgivare enligt socialtjänstlagen . Regeringen anser att

det efter den genomförda ändringen framgår tillräckligt tydligt att

frågeförbud gäller för alla uppgifter som lämnats under familjeråd-

givningssekretess. I den mån ett samarbetssamtal med hänsyn till sin

karaktär är att anse som familjerådgivning måste sålunda den som leder

samtalet vara att anse som familjerådgivare i rättegångsbalkens mening.

Någon lagändring är med hänsyn till det anförda numera inte påkallad.

 Visserligen kan det i praktiken vara svårt att avgöra vilka uppgifter

under ett samtal som är belagda med en strängare sekretess och föremål

för frågeförbud vid vittnesmål. Denna svårighet kan man dock knappast

undgå.

19 Medling mellan samlevande

19.1 Lagen (1973:650) om medling mellan samlevande

I samband med att hemskillnadsinstitutet avskaffades och de nuvarande

bestämmelserna om rätt till äktenskapsskillnad infördes år 1973 blev

medling frivillig. Bestämmelserna om medling flyttades till en särskild

lag, lagen om medling mellan samlevande.

 Medling enligt den angivna lagen har till ändamål att utjämna mot-

sättningar mellan en man och en kvinna som sammanlever eller har sam-

manlevt. Medlaren skall på lämpligt sätt ta reda på anledningen till

motsättningarna och, i de fall där en brytning är aktuell, rådgöra med

parterna om möjligheten att fortsätta samlevnaden.

 Det skall finnas minst två medlare för varje kommun. Medlare utses av

länsstyrelsen efter hörande av kommunen.

 Medlaren är skyldig att försöka medla på begäran av mannen eller

kvinnan, om någon av dem är bosatt i den kommun för vilken medlaren

har förordnats.

 Medlaren får inte yppa vad han eller hon har erfarit under medlingen.

 Ersättning till medlaren betalas av kommunen.

19.2 Lagen bör upphävas

Regeringens förslag: Lagen om medling mellan samlevande

upphävs.

 Framställningen: I en framställning till Justitiedepartementet har två

medlare i Jönköpings kommun anhållit att lagen om medling mellan

samlevande skall upphävas. Enligt anmälarna synes de kommunala

medlarna inte längre fylla någon funktion.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna anser att lagen kan upphävas

eller har ingen invändning mot att så sker. Föreningen Sveriges

Kommunala Familjerådgivare och Föreningen Söndagsbarn i Stockholm

framhåller att det är viktigt att familjerådgivningen tillförsäkras resurser.

Föreningen Söndagsbarn anser vidare att någon form av obligatorisk

medling mellan samlevande som skall separera och som har

gemensamma barn under 16 år bör införas.

 Skälen för regeringens förslag: Sedan lagen om medling mellan

samlevande infördes för mer än 20 år sedan har andra stödsystem vuxit

fram. Här kan särskilt nämnas att kommunerna sedan den 1 januari 1995

är skyldiga att sörja för att familjerådgivning kan erbjudas dem som

begär det. Familjerådgivningen är i huvudsak inriktad på att

sammanlevande par skall få hjälp med sin relation. Syftet är att bistå dem

så att de kan hantera sina konflikter, problem och krissituationer. De

flesta vill ha hjälp så att de kan fortsätta att leva tillsammans. För andra

par är separationen redan ett faktum. Om paret har barn kan

familjerådgivningen då bidra till att dämpa konflikterna så att föräldrarna

får möjlighet att tillsammans fungera i föräldrarollen efter separationen.

 Med familjerådgivningens utbyggnad synes medlingsinstitutet ha

förlorat sin betydelse. Av remissvaren framgår att medling under senare

år har använts i mycket begränsad utsträckning. Ingen av de tillfrågade

remissinstanserna ser något hinder mot att lagen upphävs. Länsstyrelsen i

Västernorrlands län framhåller visserligen att det är kostnadsfritt för den

enskilde att anlita en medlare och uttrycker oro över att allt fler

kommuner i framtiden kan komma att ta ut avgifter för familjeråd-

givningsverksamheten. Detta är dock inget vägande skäl för att behålla de

särskilda medlarna. I samband med att kommunerna gavs ansvaret för

familjerådgivningen uttalades att eventuella avgifter självfallet inte får

vara av sådan storlek att de avhåller enskilda från att vända sig till

familjerådgivningen (se prop. 1993/94:4 s. 6).

 De kommunala medlarna synes alltså inte längre fylla någon funktion.

Regeringen anser därför att lagen om medling mellan samlevande bör

upphävas.

 Frågan om obligatoriska samarbetssamtal har behandlats i avsnitt 7.2.

20 Barnets bästa i mål om verkställighet

Regeringens förslag: Det införs en uttrycklig bestämmelse om att

barnets bästa skall komma i främsta rummet vid verkställighet.

Regeringens bedömning: Det behövs inte någon lagändring för att

tillförsäkra barn en rätt att komma till tals i verkställighetsmålen.

 Skälen för regeringens förslag och bedömning: Barnombudsmannen

(BO) föreslår i sin rapport till regeringen år 1996 (Tänk om..., Rapport

från barnens myndighet) att bestämmelser motsvarande dels artikel 3 i

barnkonventionen med principen om barnets bästa, dels artikel 12 i

konventionen med principen om barnets rätt att föra fram sina åsikter och

få dem beaktade i förhållande till ålder och mognad skall tas in i 21 kap.

föräldrabalken. Kapitlet handlar om verkställighet av domar eller beslut

om vårdnad eller umgänge m.m.

 Föräldrabalkens bestämmelser bygger på principen om barnets bästa.

Detta gäller även bestämmelserna om verkställighet. Principen om

barnets bästa betonas nu ytterligare genom den övergripande bestäm-

melse som regeringen föreslår skall föras in i inledningen till 6 kap.

föräldrabalken (se avsnitt 8). I bestämmelsen slås fast att barnets bästa

skall komma i främsta rummet vid avgörande av alla frågor som rör

vårdnad, boende och umgänge. En motsvarande bestämmelse bör tas in i

21 kap. föräldrabalken.

 Frågan om det behövs några lagändringar för att tillförsäkra barnet en

rätt att komma till tals i verkställighetsmål har nyligen övervägts och

avvisats (se prop. 1994/95:224, bet. 1995/96:LU2, rskr. 1995/96:35,

SFS 1995:1242). I propositionen anfördes följande.

 Målen har som regel föregåtts av en process i allmän domstol och kan

därför sägas vara en fortsättning på den processen. Om barnet får

komma till tals innan vårdnads- eller umgängesfrågan avgörs ,

bör någon föreskrift om utredning av barnets vilja även i verk-

ställighetsmålen inte vara nödvändig. Som Kammarrätten i Jönköping

påpekar kan det dock ibland förflyta lång tid mellan avgörandena i de

olika domstolarna, varför barnets inställning kan ha ändrats. Domstolen

i verkställighetsmålet bör vara särskilt uppmärksam på den

möjligheten.

Några nya omständigheter har inte framkommit som föranleder

regeringen att nu göra en annan bedömning beträffande behovet av

lagändringar.

21 Ikraftträdande

Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna skall träda i

kraft den 1 april 1998. Den upphävda lagen om medling mellan

samlevande skall dock tillämpas i fråga om medling som påbörjats

före utgången av mars 1998. Några särskilda övergångsbestämmelser

skall inte meddelas i övrigt. De nya bestämmelserna skall alltså

tillämpas fullt ut fr.o.m. ikraftträdandet.

 Vårdnadstvistutredningens förslag: Inte heller utredningen föreslår

några övergångsbestämmelser (se betänkandet s. 128).

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Riksdagens

ombudsmän (JO) tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning.

 Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna bör träda

i kraft så snart som möjligt. Med beaktande av den tid som kommer att

förflyta innan riksdagen kan fatta beslut i lagstiftningsärendet är en lämplig

ikraftträdandetidpunkt den 1 april 1998.

 Vårdnadstvistutredningen anser det inte påkallat med några särskilda

övergångsbestämmelser. Det innebär att de nya bestämmelserna skall

tillämpas från ikraftträdandet. JO påpekar att följden av detta kan bli att

tingsrätt och hovrätt kommer att tillämpa olika regler i ett och samma mål,

om tingsrätten beslutar före och hovrätten efter ikraftträdandet. JO anser

därför att uttryckliga övergångsbestämmelser bör meddelas.

 Det är angeläget att de nya bestämmelserna får genomslag så snart som

möjligt. En föreskrift om att de nya reglerna skall tillämpas endast i mål

som inleds efter ikraftträdandet kan gå ut över vad som är bäst för barnet. I

exempelvis ett fall där vårdnaden om ett barn anförtrotts åt en av

föräldrarna trots att gemensam vårdnad skulle vara bäst för barnet, är det

svårt att se något bärande skäl till att de nya reglerna om vårdnad inte

skulle kunna tillämpas i högre rätt. Regeringen instämmer därför i

Vårdnadstvistutredningens bedömning att de föreslagna lagändringarna

inte bör förses med övergångsbestämmelser utan i den mån process-

rättsliga bestämmelser inte lägger hinder i vägen tillämpas fullt ut även i

pågående mål och ärenden.

 Medling mellan samlevande som inletts före utgången av mars 1998 bör

slutföras. Den upphävda lagen bör därför fortsätta att gälla i fråga om

medling som påbörjats före denna tidpunkt.

22 Kostnadseffekter m.m.

De föreslagna ändringarna i föräldrabalken och socialtjänstlagen syftar till

att lyfta fram samarbetssamtalen och till att öka möjligheterna för

föräldrarna att själva så långt som möjligt komma överens i frågor som

nära berör barnet. Härigenom kommer domstolarna att i viss mån avlastas

mål om vårdnad och umgänge. Vidare torde reformen medföra att det blir

färre tvister än i dag om ändring i fråga om vad som bestämts om vårdnad

m.m. Åtminstone på sikt torde belastningen på samhällets institutioner

komma att blir mindre.

 Genom reformen får domstolarna möjlighet att avgöra frågor om barnets

boende och frågor om umgänge med barnet i större omfattning än i dag

och utvidgas möjligheterna att döma till gemensam vårdnad och att

meddela föreskrifter om hur resekostnader vid umgänge skall fördelas

mellan föräldrarna.

 Sammantaget innebär de föreslagna lagändringarna för domstols-

väsendets del vissa besparingar.

 För enskilda parter kan de nya reglerna medföra lägre processkostnader.

I den mån processandet bedrivs med stöd av rättshjälp kan även statens

kostnader komma att minska. Förändringarna torde dock endast bli

marginella.

 För kommunerna får framför allt förslaget om hjälp till föräldrar att

träffa avtal om vårdnad, boende och umgänge samt förslaget om

godkännande av sådana avtal betydelse. Syftet med förslagen är bl.a. att

föräldrar som inte själva kan enas i frågor om barnen skall, innan de vidtar

rättsliga åtgärder, vända sig till socialnämnden för att få hjälp att komma

överens. De personellt och ekonomiskt resurskrävande vårdnads- och

umgängesutredningarna kommer då att bli färre till antalet och resurser

frigörs som i stället kan användas till att hjälpa föräldrar att komma

överens. Till detta kan läggas att många avtal om vårdnad, boende och

umgänge kommer att träffas i anslutning till samarbetssamtal. Kommunens

resurser kommer då inte att belastas utöver den tid som åtgår för samtalet

och för att pröva om avtalet kan godkännas.

 Trots det anförda kan det antas att kostnaderna i kommunerna kommer

att öka något, i varje fall inledningsvis. Vissa utbildningsinsatser kommer

att bli nödvändiga och kommunerna får ta över en del av de frågor om

vårdnad m.m. som i dag handläggs av domstolarna. Vidare kommer

sannolikt en del föräldrar som i och för sig inte är i tvist men som ändå vill

få frågor om barnet reglerade, t.ex. beträffande umgänge inom ramen för

en gemensam vårdnad, att vilja träffa avtal om detta och få avtalet godkänt.

Till detta kommer att samarbetssamtal sannolikt kommer att användas i

större utsträckning än i dag. Om kostnadsökningen blir bestående beror

bl.a. på hur många föräldrar ytterligare som kommer att använda

samarbetssamtal och hur många föräldrar som kommer att använda sig av

möjligheten att träffa avtal som godkänns av socialnämnden. Det beror

vidare på hur kommunerna organiserar verksamheten med

samarbetssamtal. De kommunala kostnadsökningarna torde i varje fall

uppvägas av de besparingar för staten som nämnts tidigare. Även

kommunerna kan uppnå besparingar i andra hänseenden, om

samarbetssamtalen bedrivs framgångsrikt. Riksrevisionsverket gör

bedömningen att förslagen bör kunna ge en generell vinst för samhället.

 Regeringen och Svenska Kommunförbundet har träffat en överens-

kommelse om regleringen av de ekonomiska effekterna för kommunerna i

anledning av de förslag som läggs fram i denna proposition. Överens-

kommelsen innebär att generellt statsbidrag utgår med 12 miljoner kr per

år för det första året och med 7,5 miljoner kr per år för följande år.

 För Socialstyrelsens del innebär förslagen vissa initialkostnader. Det

gäller förutom informationsinsatser den metodutveckling av samarbets-

samtalen som tagits upp i avsnitt 7 och allmänna råd m.m. som kan behöva

utarbetas i anledning av reformen. Detta är dock insatser som bedöms

kunna hanteras inom ramen för befintliga resurser.

 Det förslag som läggs fram om umgängesavdrag bedöms inte leda till

några nämnvärda kostnader för berörda myndigheter (de allmänna

försäkringskassorna och kronofogdemyndigheterna).

 En separation är en smärtsam upplevelse för alla inblandade, inte minst

för barnen. Forskning visar emellertid att barn klarar av föräldrarnas

separation bra i ett långt perspektiv om föräldrarna kan samarbeta och

finnas kvar som föräldrar. Däremot kan barn som lever i en konflikt på

olika sätt påverkas negativt. En vinst med förslagen är att barn i allt större

utsträckning kommer att slippa det lidande som en process vid domstol

mellan föräldrarna i allmänhet innebär. Barn som slipper konflikter är i det

stora hela också mindre resurskrävande för familjen och för samhället.

Informationsinsatser

Det är angeläget att information lämnas om de nya bestämmelserna om

vårdnad, boende och umgänge. Det är också viktigt att föräldrar informeras

om möjligheten att genom samarbetssamtal få hjälp att nå enighet i frågor

om vårdnad, boende och umgänge.

 En central roll när det gäller spridning av information spelar

socialnämnder, familjerådgivningsbyråer, advokater och domstolar. Även

andra kanaler kan emellertid vara till nytta när det gäller informa-

tionsspridning. Här avses exempelvis de frivilliga organisationerna och

personal inom barnomsorg och skolväsende.

 Ansvaret för att informationen når ut till enskilda och berörda

myndigheter vilar i första hand på Socialstyrelsen. Ett visst ansvar ligger

också på Domstolsverket och domstolarna. Informationsinsatserna bör ske

inom befintliga budgetramar. Även kommunerna har ett ansvar för att

information når ut till enskilda.

Uppföljning

Som tidigare framhållits syftar de förslag som regeringen lägger fram i

denna proposition bl.a. till att betona vikten av samförståndslösningar, till

att bana väg för en ökad användning av gemensam vårdnad och till att

ytterligare framhäva principen om barnets bästa.

 Frågor om vårdnad m.m. skall avgöras efter vad som är bäst för barnet.

Det är viktigt att lagändringarna inte får till följd att en förälders motstånd

mot gemensam vårdnad inte tas på allvar eller att det mer eller mindre

rutinmässigt beslutas om gemensam vårdnad. Den föreslagna ordningen

ställer stora krav på dem som fattar beslut i frågor som rör barn.

 Regeringen har för avsikt att utvärdera reformen när den varit i kraft

en

tid. Med hänsyn till de särskilda svårigheter som finns i de fall där det

förekommit övergrepp eller misstanke om övergrepp kan det finnas

anledning att särskilt uppmärksamma hur reglerna tillämpas av domstolar

och socialnämnder i de fallen.

23 Författningskommentar

23.1 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

6 kap. Om vårdnad, boende och umgänge

2 a §

 Barnets bästa skall komma i främsta rummet vid avgörande enligt detta

kapitel av alla frågor som rör vårdnad, boende och umgänge.

 Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall det fästas avseende

särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrar-

na. Risken för att barnet utsätts för övergrepp, olovligen förs bort eller -

hålls kvar eller annars far illa skall beaktas.

(Jfr 6 kap. 2 a § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 8.

 I första stycket finns en ny övergripande bestämmelse. I bestämmelsen

slås fast att barnets bästa skall komma i främsta rummet när frågor om

vårdnad, boende och umgänge avgörs. Det innebär inte någon förändring i

gällande rätt, men den nya bestämmelsen markerar tydligare än som sker

i dag att barnets bästa alltid skall finnas med som en utgångspunkt för

bedömningen och att de mer preciserade bestämmelserna i kapitlet tar sitt

avstamp i denna allmänna regel. Genom den nya bestämmelsen knyts

också regleringen av frågor om vårdnad, boende och umgänge tydligt till

FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen). Artikel 3 i

konventionen föreskriver i svensk officiell översättning att barnets bästa

skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn (se prop.

1989/90:107, bilaga 1).

 Barnets bästa skall således komma i främsta rummet vid alla avgöranden

av frågor om vårdnad, boende och umgänge. Det gäller alltså såväl för

domar och beslut av domstol som för beslut av socialnämnden att

godkänna eller inte godkänna avtal som föräldrarna träffat. Som nämnts

ansluter bestämmelsen till hur barnkonventionens artikel 3 är formulerad.

Principen om barnets bästa i artikel 3 i barnkonventionen skall appliceras

på alla områden. Den är i konventionen ett av flera relevanta intressen att ta

hänsyn till (se bl.a. prop. 1989/90:107 s. 31 f. och SOU 1996:115 s. 35 f.;

jfr prop. 1996/97:25 s. 362 f. och prop. 1996/97:124 s. 259 f.). Den

bestämmelse som här föreslås skall inte för den skull tolkas så att andra

intressen kan gå före barnets. När det gäller vårdnad, boende och umgänge

finns det inte några andra intressen som kan ta över.

 I lagen anges inte vad som närmare bestämt skall anses vara barnets

bästa. Det låter sig inte göra att en gång för alla precisera innebörden av ett

sådant begrepp. Som många gånger framhållits måste barnets bästa

avgöras i varje enskilt fall utifrån en bedömning av de individuella för-

hållandena. I andra stycket och i 2 b § pekas visserligen på några om-

ständigheter som skall beaktas, men det rör sig självfallet inte om någon

uttömmande uppräkning. Vid bedömningen måste hänsyn tas till allt som

rör barnets fysiska och psykiska välbefinnande och utveckling. Så långt det

är möjligt skall därvid såväl kortsiktiga som långsiktiga effekter för barnet

beaktas. Det säger sig självt att det ofta är nära nog omöjligt att objektivt

slå fast vad som är bäst för barnet. I sådana fall blir det till sist domstolens

resp. socialnämndens uppfattning, antaganden och bedömningar som blir

avgörande.

 De särskilda bestämmelser i kapitlet som talar om barnets bästa se 5,

6,

10, 14 a och 15 a §§ liksom de bestämmelser som innehåller delvis andra

bedömningsgrunder se exempelvis 7, 8, 9 och 10 a §§ har behållits

oförändrade vid sidan av den inledande allmänna regeln. Avsikten med den

nya allmänna bestämmelsen har som sagt inte varit att förändra rättsläget.

Bestämmelsen innebär dock att rättsläget för vissa situationer har

preciserats.

 Till andra stycket har förts bestämmelsen i 6 a § som anger att

domstolen

vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall fästa avseende särskilt

vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna (se

prop. 1990/91:8 s. 60 62). Den bestämmelsen har hittills gällt bara för

frågor om vårdnad. Den kommer i fortsättningen att gälla även vid

avgöranden om boende och umgänge. Vidare har till andra stycket förts

bestämmelsen i 15 § fjärde stycket. Det innebär att domstolen och

socialnämnden skall beakta risken för att barnet utsätts för övergrepp,

olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa (se prop.

1992/93:139 s. 37 f.). Den bestämmelsen har hittills gällt bara för frågor

om umgänge. Den kommer i fortsättningen att gälla även vid avgöranden

av vårdnad och boende.

 De omständigheter som anges i andra stycket skall beaktas vid

tillämpning av första stycket i paragrafen. Men de skall också beaktas vid

bedömningen av vad som är bäst för barnet enligt de särskilda

bestämmelserna i kapitlet, t.ex. 5 § första stycket, 6 § andra stycket, 10 §

första stycket, 14 a § första och andra styckena samt 15 a § första och

andra styckena. Det är främst som komplettering till dessa bestämmelser

som anvisningarna i andra stycket torde få praktisk betydelse.

 Att vissa omständigheter nämns särskilt är i första hand ett uttryck för

 att

dessa omständigheter aldrig får glömmas bort vid bedömningen. Men det

är också ett uttryck för vad lagstiftaren särskilt velat fästa uppmärk-

samheten på. Däremot behöver inte de angivna omständigheterna nöd-

vändigtvis betyda mer än andra viktiga förhållanden i ett enskilt fall. Att

två tidigare bestämmelser nu förs samman till en är inte avsett att innebära

någon annan ändring i sak än att tillämpningsområdena delvis har ändrats.

2 b §

 Vid avgörande enligt detta kapitel av frågor som rör vårdnad, boende och

umgänge skall hänsyn tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder

och mognad.

(Jfr 6 kap. 2 a § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 8.

 Till paragrafen har förts bestämmelserna i 10 d § och 15 § fjärde

stycket

om att domstolen vid bedömningen av frågor om vårdnad resp. umgänge

skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och

mognad (se prop. 1994/95:224 s. 53 f.). Den regeln gäller i fortsättningen

också för frågan om barnets boende.

 Bestämmelsen har i enlighet med ett påpekande från Lagrådet getts en

fristående placering och inte inarbetats i 2 a §. Härigenom markeras att

barnets vilja inte endast är en omständighet att beakta vid bedömningen av

barnets bästa utan ibland bör beaktas fristående från den bedömningen (jfr

prop. 1981/82:168 s. 66, prop. 1994/95:224 s. 32 f. och SOU 1997:116 s.

133 f.). Frågor om vårdnad, boende och umgänge skall alltid avgöras efter

vad som är bäst för barnet. Men man kan tänka sig situationer där det är

mycket svårt att avgöra vad som är bäst för barnet och där barnets vilja bör

såsom fristående omständighet bli avgörande för domstolens

ställningstagande.

5 §

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och vill

någon av dem få ändring i vårdnaden, skall rätten efter vad som är bäst för

barnet förordna att vårdnaden skall vara gemensam eller anförtro

vårdnaden åt en av föräldrarna.

 Rätten får inte besluta om gemensam vårdnad, om båda föräldrarna

motsätter sig det.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt första stycket prövas på talan av

en

av föräldrarna eller båda. I mål om äktenskapsskillnad får rätten utan

yrkande anförtro vårdnaden om barnet åt en av föräldrarna, om gemensam

vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa.

(Jfr 6 kap. 5 § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolens prövning när en

ändring av vårdnaden aktualiseras.

 Bestämmelserna i första och andra styckena ersätter de nuvarande

bestämmelserna i 5 och 6 §§. Övervägandena finns i avsnitt 9.1.

 I bestämmelserna regleras endast det fallet att någon av föräldrarna

eller

båda i framtiden skall ha vårdnaden om barnet. Om överflyttning av

vårdnaden till en eller flera särskilt förordnade vårdnadshavare finns

bestämmelser i 7 9 §§.

 Bestämmelserna innebär att domstolarna får större handlingsfrihet än för

närvarande vid avgörande av frågor om vårdnad. Utgångspunkten är att

domstolen skall besluta efter vad som är bäst för barnet. Det innebär bl.a.

att domstolen, till skillnad från vad som gäller i dag, kan vägra att upplösa

den gemensamma vårdnaden eller förordna om sådan vårdnad även om en

av föräldrarna motsätter sig en sådan ordning. Det framgår av första

stycket och motsatsvis av andra stycket. Härigenom blir det bl.a. möjligt

för en far som vid barnets födelse inte är gift med barnets mor att få

gemensam vårdnad om barnet även om modern motsätter sig detta.

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna och vill någon av dem att

vårdnaden inte längre skall vara gemensam, står det domstolen fritt att,

efter vad som är bäst för barnet, upplösa den gemensamma vårdnaden och

anförtro vårdnaden om barnet åt en av föräldrarna eller att ogilla det

framställda yrkandet och låta den gemensamma vårdnaden bestå. Den

sistnämnda möjligheten står dock som framgått inte öppen, om båda

föräldrarna motsätter sig gemensam vårdnad.

 Motsvarande gäller om båda föräldrarna var för sig begär att få ensam

vårdnad om barnet. Om ingen av dem eller endast en av dem motsätter sig

fortsatt gemensam vårdnad, kan alltså domstolen låta den gemensamma

vårdnaden bestå, om det är bäst för barnet. Om däremot båda föräldrarna

motsätter sig fortsatt gemensam vårdnad, är domstolen skyldig att upplösa

den gemensamma vårdnaden och anförtro vårdnaden åt en av föräldrarna.

 Står barnet under vårdnad av endast en förälder och begär den förälder

som inte är vårdnadshavare gemensam vårdnad, kan domstolen förordna

om gemensam vårdnad även om den andra föräldern motsätter sig detta.

Den förälder som är ensam vårdnadshavare kan också på eget initiativ få

till stånd gemensam vårdnad. Även här är det barnets bästa som är

avgörande.

 Bestämmelsen möjliggör i och för sig för domstolen att förordna en

förälder som vårdnadshavare mot hans eller hennes vilja. Om en förälder

uttryckligen förklarar att han eller hon inte vill ha del i vårdnaden om

barnet, får det dock som regel antas att en sådan lösning inte är förenlig

med barnets bästa.

 Som angetts skall domstolens ställningstagande grundas på vad som är

bäst för barnet. Detta får prövas mot bakgrund av förhållandena i det

enskilda fallet. I 2 a § andra stycket och 2 b § framhålls vissa omständig-

heter som skall beaktas vid bedömningen av vad som är till barnets bästa.

Frågor som rör barnets bästa har behandlats även i avsnitt 8 och i

författningskommentaren till 2 a §.

 Att det nu öppnas möjlighet för domstolarna att besluta om gemensam

vårdnad mot den ena förälderns vilja får självfallet inte leda till att den

förälderns motstånd mot gemensam vårdnad negligeras. Detta motstånd

kan bero på en vällovlig önskan att skydda barnet. Om det finns risk för att

barnet far illa vid gemensam vårdnad, skall domstolen givetvis beakta det.

 Det finns i detta sammanhang anledning att erinra om vad som anfördes i

samband med de ändringar som genomfördes i 6 kap. föräldrabalken år

1991 beträffande vilken betydelse som bör tilläggas det förhållandet att en

förälder motsätter sig gemensam vårdnad (prop. 1990/91:8 s. 34). Där

anfördes följande.

Med utgångspunkt i att gemensam vårdnad typiskt sett kan

gagna ett barns intresse ligger det typiskt sett också ofta

närmast till hands för en förälder som vill sätta barnets bästa i

centrum att sträva efter gemensam vårdnad. En förälders

motstånd mot gemensam vårdnad kan därför vara ett tecken på

att intresset och ambitionen hos den föräldern att söka

upprätthålla en nära och god kontakt mellan barnet och den

andra föräldern är mindre. Men motståndet kan naturligtvis

också bottna i andra orsaker. Det kan bero på en strävan hos

föräldern att skydda barnet mot att fara illa. Det kan ha sin

grund i sådana förhållanden som hustrumisshandel eller

ständiga trakasserier från en makes sida, förhållanden som kan

göra det svårt eller omöjligt med en vårdnadsform som

förutsätter enighet i frågor som rör barnet. I det enskilda fallet

måste bedömningen därför vara mycket lyhörd och noggrant

inriktas på de omständigheter och behov som föreligger i just

det fallet.

Detta uttalande äger alltjämt giltighet; en förälders motstånd mot

gemensam vårdnad måste bedömas utifrån förutsättningarna i det enskilda

fallet.

 Att den ena föräldern utsatt barnet eller den andra föräldern för

övergrepp kan göra gemensam vårdnad olämplig. Barnets möjligheter till

en trygg uppväxtmiljö påverkas uppenbarligen av förhållandet mellan

föräldrarna. Av betydelse kan också vara hur den förälder som barnet bor

hos upplever sitt och barnets förhållande till den andra föräldern (se bl.a.

NJA 1995 s. 727 och SOU 1995:60 s. 363 f.). En förälder som

misshandlats eller utsatts för andra övergrepp av den andra föräldern och

som lever i ett tillstånd av oro eller till och med skräck för den andra för-

äldern kan vid gemensam vårdnad vara dåligt rustad att tillgodose sitt

barns behov av trygghet och omsorg. Det gäller även om samarbetet

mellan föräldrarna ytligt sett synes fungera. Därmed är inte sagt att

övergrepp inom familjen alltid bör utesluta gemensam vårdnad. Det måste

som alltid bli beroende av en prövning i det enskilda fallet.

 Frågan om i vilka fall gemensam vårdnad inte är förenlig med barnets

bästa har berörts även i avsnitt 9.1.

 Om det alltså i vissa fall är olämpligt med gemensam vårdnad mot den

ena förälderns vilja, kan det i andra fall vara bäst för barnet att den

föräldern inte får sin vilja igenom. Så kan exempelvis vara fallet när

modern har ensam vårdnad och fadern önskar gemensam vårdnad samt

modern motsätter sig detta utan något godtagbart skäl. Ofta kommer det i

dessa fall inte i fråga att föra över vårdnaden till fadern ensam, varför

gemensam vårdnad är enda sättet för fadern att få del i vårdnaden. Ett

sådant arrangemang kan då vara till barnets bästa, trots moderns motstånd.

Det är bl.a. för sådana situationer som lagändringen är avsedd.

 I enlighet med ett påpekande från Lagrådet har en talerättsbestämmelse

tagits in i tredje stycket. Tredje stycket motsvarar efter justeringen

nuvarande 5 § andra stycket och 6 § andra stycket.

 Bestämmelser om att mål om vårdnad handläggs enligt reglerna i

rättegångsbalken om tvistemål och om gemensam ansökan finns i 17 §.

6 §

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får de

avtala att vårdnaden skall vara gemensam eller att en av dem skall ha

vårdnaden om barnet. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och social-

nämnden godkänner det enligt andra stycket.

 Har föräldrarna avtalat om gemensam vårdnad, skall socialnämnden

godkänna avtalet, om det inte är uppenbart oförenligt med barnets bästa.

Innebär avtalet att en av föräldrarna skall ha ensam vårdnad, skall

nämnden godkänna avtalet, om det som har överenskommits är till barnets

bästa.

(Jfr 6 kap. 17 b § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

 I 6 § finns i dag bestämmelser om överflyttning av vårdnad.

Bestämmelser om detta återfinns i förslaget i 5 §.

 Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. Den innehåller be-

stämmelser om föräldrars avtal om vårdnad. Övervägandena finns i avsnitt

15. Procedurfrågor som rör föräldraavtal och socialnämndens godkännande

behandlas i 17 a §.

 Enligt första stycket kan föräldrar som är överens träffa avtal om

vårdnad. För att ett sådant avtal skall gälla krävs att det är skriftligt och

att

det godkänns av socialnämnden. Att avtalet gäller innebär att det får

samma verkan som en dom avseende vårdnaden. Det betyder bl.a. att

avtalet kan verkställas (se 21 kap. 1 § andra stycket).

 Möjligheten att med bindande verkan träffa avtal om vårdnaden är ny.

Parterna kan på motsvarande sätt träffa avtal om barnets boende (14 a §

andra stycket) och om umgänge mellan barnet och den förälder som det

inte bor tillsammans med (15 a § andra stycket). Genom att det införs en

möjlighet att träffa avtal betonas ytterligare att samförståndslösningar i

dessa frågor bör eftersträvas.

 Avtalsmöjligheten kan användas även när föräldrarna önskar ändra en

tidigare dom eller ett tidigare avtal.

 Föräldrarna skall vara ense om ändringen. Men det betyder inte att de

måste vara helt nöjda med avtalet eller att avtalet skall motsvara det som

båda eftersträvat. Tvärtom kan ett avtal många gånger vara resultatet av

långvariga diskussioner där parterna kompromissat eller där någon valt att

ge efter i insikt om att det är bäst för barnet.

 Men det måste naturligtvis vara fråga om ett avtal i egentlig mening.

Föreligger det någon ogiltighetsgrund (se särskilt 28 32 §§ avtalslagen,

som anses vara analogt tillämpliga inom familjerätten), är avtalet inte

giltigt. I praktiken torde det dock sällan bli aktuellt att pröva ett avtals

giltighet i denna mening. Hävdar den ena parten att avtalet inte skall gälla,

kan han eller hon ta upp vårdnadsfrågan på nytt. Någon avtalsbundenhet i

egentlig mening uppkommer sålunda inte.

 En förutsättning för att föräldrarna skall kunna avtala om vårdnaden är

att åtminstone en av dem har vårdnaden om barnet. Föräldrarna kan alltså

inte avtala om vårdnaden sig emellan när vårdnaden är anförtrodd åt en

eller flera särskilt förordnade vårdnadshavare (se 7 § andra och tredje

styckena, 8 § och 9 §). Inte heller kan de, när en av dem eller båda har

vårdnaden om barnet, träffa avtal med bindande verkan om ett sådant

särskilt vårdnadsarrangemang.

 Bestämmelsen tar i första hand sikte på de fall då ändring skall ske i

fråga om vårdnaden. Emellertid är det inte ovanligt att föräldrarna efter

diskussioner kommer fram till att det är bäst att låta gällande vårdnads-

förhållanden bestå. Det är naturligtvis inget som hindrar att parterna då

träffar ett avtal för att befästa vad de kommit överens om, dvs. det som

redan gäller. Ett sådant avtal får dock ingen rättslig verkan och det finns

därför ingen anledning att kräva socialnämndens godkännande.

 Det finns inte något hinder mot att avtalet begränsas i tiden. Inte

heller

finns det något hinder mot att föräldrarna kommer överens om att avtalet

skall gälla till dess att en slutlig överenskommelse har nåtts eller frågan

avgjorts av domstol; ett sådant interimistiskt avtal kan också ersätta ett

interimistiskt domstolsbeslut. Vad gäller vårdnaden om barnet torde av

hänsyn till barnet tidsbegränsade avtal i övrigt endast undantagsvis kunna

godtas.

 Kravet på skriftlighet avses innefatta att parterna skall skriva under

avtalet.

 Vid socialnämndens prövning av föräldrarnas avtal gäller bestämmel-

serna i andra stycket. Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarna

och vill föräldrarna gemensamt utöva vårdnaden om barnet, skall social-

nämnden godkänna deras avtal om inte gemensam vårdnad är uppenbart

oförenlig med barnets bästa. Detta överensstämmer med vad som gäller när

tingsrätten skall förordna om vårdnaden i motsvarande fall (se 4 § första

stycket och prop. 1981/82:168 s. 63 f.).

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och avtalar föräldrarna att

en

av dem skall ha vårdnaden om barnet ensam, skall nämnden godkänna

avtalet om överenskommelsen är till barnets bästa. Den prövning social-

nämnden skall göra av avtalet motsvarar även här den prövning som dom-

stolarna skall göra i de fall föräldrarna är ense (se 5 § första stycket och

prop. 1990/91:8 s. 59).

 Vid nämndens bedömning gäller bestämmelserna i 2 a § andra stycket

och 2 b §.

 Det torde sällan finnas anledning för socialnämnden att ta reda på

barnets inställning när föräldrarna är överens. Skulle det undantagsvis

komma fram att barnet motsätter sig den lösning som föräldrarna har enats

om, är det ett skäl för nämnden att närmare undersöka om överenskommel-

sen verkligen är förenlig med barnets bästa (se prop. 1994/95:224 s. 35).

 Socialnämnden skall antingen godkänna avtalet eller vägra godkännande.

Nämnden får inte ändra avtalets innehåll. Om en överenskommelse inte

överensstämmer med barnets bästa, är det dock lämpligt att nämnden

föreslår föräldrarna att ändra avtalet.

 Endast undantagsvis torde det behöva förekomma att ett avtal under-

känns. Särskilt gäller detta om avtalet har förhandlats fram vid samarbets-

samtal och samtalsledaren står bakom avtalet. Däremot finns det

naturligtvis anledning att underkänna avtalet , om det står klart att en av

parterna har utsatts för påtryckningar och skrivit under mot sin vilja (jfr

vad som sagts ovan om ogiltighet).

 Ibland kan det finnas skäl för socialnämnden att, som villkor för att

ett

avtal mellan föräldrarna skall godkännas, i barnets intresse kräva att även

boendefrågan eller umgängesfrågan regleras i avtalet.

 För att nämnden skall kunna ta ställning till föräldrarnas avtal krävs

att

det är klart och tydligt utformat. Nämnden bör verka för att otydliga eller

ofullständiga avtal ändras. Risken är annars att avtalet inte kan läggas till

grund för verkställighet. Det får inte råda någon tvekan om vem som är

barnets vårdnadshavare vid varje givet tillfälle. Är det inte möjligt att

utläsa vem som är vårdnadshavare skall socialnämnden inte godkänna

avtalet.

 Om nämnden inte godkänner avtalet, är vårdnadsförhållandena oför-

ändrade. Det innebär att parterna får fortsätta sina samtal i syfte att komma

fram till en lösning eller att domstolen får lösa tvisten.

 Ett avtal gäller från och med den tidpunkt då det godkänns. Det följer

av

att ett godkännande inte kan överklagas.

 Ett gällande avtal hindrar inte att vårdnadsfrågan prövas av domstol om

någon av föräldrarna vill ha en ändring, eller att föräldrarna träffar en ny

överenskommelse som godkänns av socialnämnden. Detta ligger i linje

med vad som gäller om möjligheterna till en ny domstolsprövning efter det

att en vårdnadsdom vunnit laga kraft (se t.ex. NJA 1993 s. 226).

 Föräldrarna avgör själva på vilket sätt de vill få frågor om vårdnad

m.m.

reglerade. Även om föräldrarna är ense har de alltså möjlighet att väcka

talan i domstol i stället för att vända sig till socialnämnden för att få sitt

avtal godkänt.

 Uppgiften att godkänna avtalet för socialnämndens räkning får delegeras

(se 48 § socialtjänstlagen). Frågan har diskuterats närmare i övervägandena

(avsnitt 15). Också vissa andra frågor som gäller avtalet och

socialnämndens godkännande har behandlats där.

7 §

 Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig skyldig

till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen om barnet

på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller utveckling,

skall rätten besluta om ändring i vårdnaden.

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och gäller vad som sägs i

första stycket en av dem, skall rätten anförtro vårdnaden åt den andra för-

äldern ensam. Brister också den föräldern i omsorgen om barnet på det sätt

som sägs i första stycket, skall rätten flytta över vårdnaden till en eller två

särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Står barnet under endast en förälders vårdnad, skall rätten i fall som

avses i första stycket flytta över vårdnaden till den andra föräldern eller,

om det är lämpligare, till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt denna paragraf prövas på talan av

socialnämnden eller, utan särskilt yrkande, i mål om äktenskapsskillnad

mellan föräldrarna eller i andra mål enligt 5 §.

I fjärde stycket fanns tidigare en hänvisning till även 6 §. Som en följd av

att domstols prövning av frågor om vårdnad numera regleras i 5 §, medan

6 § gäller avtal mellan föräldrarna, har hänvisningen till 6 § tagits bort.

10 §

 Står barnet under vårdnad av en eller två särskilt förordnade vårdnads-

havare och vill någon av barnets föräldrar eller båda få vårdnaden

överflyttad till sig, skall rätten besluta efter vad som är bäst för barnet.

Rätten får inte flytta över vårdnaden till föräldrarna gemensamt, om båda

föräldrarna motsätter sig det.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av båda föräldrarna eller en av dem eller på talan av socialnämnden.

(Jfr 6 kap. 10 § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

I första stycket andra meningen föreskrivs enligt gällande rätt att domstolen

inte får flytta över vårdnaden till föräldrarna gemensamt, om någon av dem

motsätter sig en sådan ordning. Denna begränsning har tagits bort i

förslaget och samordnats med förslaget i 5 § andra stycket. Domstolen kan

alltså flytta över vårdnaden till föräldrarna gemensamt, även om en

förälder motsätter sig gemensam vårdnad. Självfallet förutsätter detta att

det är bäst för barnet, se första meningen. Utrymmet för domstolen att

besluta om gemensam vårdnad mot en förälders vilja när barnet enligt 7 §

stått under vårdnad av en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare torde

i själva verket vara mycket begränsat. I övrigt kan hänvisas till vad som

anförts i författningskommentaren till 5 §.

 Motsätter sig båda föräldrarna gemensam vårdnad saknas förutsättningar

för den vårdnadsformen. I andra meningen sägs uttryckligen att rätten inte

får förordna om gemensam vårdnad i sådana fall.

14 §

 Om rätten för barn och vårdnadshavare att få stöd och hjälp hos

socialnämnden finns bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620).

Socialnämnden förmedlar kontakter med andra rådgivande samhällsorgan.

I andra meningen nämndes tidigare medlare som ett rådgivande

samhällsorgan. Ändringen är en följd av att lagen (1973:650) om medling

mellan samlevande föreslås upphävd. Övervägandena avseende denna

ändring finns i avsnitt 19.

14 a §

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna, får rätten på talan av en

av dem eller båda besluta vem av föräldrarna barnet skall bo tillsammans

med. Avgörande skall vara vad som är bäst för barnet.

 Föräldrarna får avtala om barnets boende. Avtalet skall gälla, om det är

skriftligt och socialnämnden godkänner det. Avtalet skall godkännas, om

det som har överenskommits är till barnets bästa.

(Jfr 6 kap. 14 a § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om barnets boende, är ny.

 Genom bestämmelsen i första stycket blir det möjligt för domstolen att

i de fall då barnet står under vårdnad av båda föräldrarna besluta vem

barnet skall bo tillsammans med (överväganden se avsnitt 11). I enlighet

med ett påpekande från Lagrådet har bestämmelsen förtydligats så att det

uttryckligen framgår att domstolens beslut endast kan avse vem av

föräldrarna som barnet skall bo tillsammans med, inte att barnet skall bo

tillsammans med någon annan än en förälder. Eftersom uttrycket vem av

föräldrarna får anses innefatta en möjlighet för domstolen att besluta att

barnet skall bo hos var och en av föräldrarna (växelvis boende) har

regeringen gett bestämmelsen en något annorlunda lydelse än den som

Lagrådet föreslagit.

 Det krävs inte att föräldrarna skall bo isär för att domstol skall få

besluta

om barnets boende. Ingenting hindrar alltså ett förordnande om boendet i

fall då föräldrarna avser att flytta isär men fortfarande bor ihop vid

tidpunkten för förordnandet. Däremot kan det knappast vara förenligt med

barnets bästa att förordna om boende, om någon separation inte är aktuell.

 Ett beslut om barnets boende kan bli aktuellt när föräldrar som har

gemensam vårdnad om barnet inte kan enas om var barnet skall bo, eller

när föräldrarna vill få sin överenskommelse om boende fastställd av

domstolen. Även i de fall domstolen mot en förälders vilja finner att barnet

skall stå under föräldrarnas gemensamma vårdnad kan det bli aktuellt att

besluta om barnets boende.

 Det kan finnas anledning för domstolen att ta upp frågan om barnets

boende med parterna även om något yrkande om boendet inte har

framställts.

 Som redan nämnts finns det ingenting som hindrar att domstolen beslutar

att barnet skall bo växelvis hos föräldrarna, om detta är bäst för barnet.

Avgörandet får då inte lämna öppet hur det växelvisa boendet skall

utformas. Riktpunkten skall vara att föreskrifterna skall vara så noggranna

att domen kan verkställas.

 Avgörande för domstolens bedömning av boendefrågan skall vara vad

som är bäst för barnet. Vid den bedömningen gäller bestämmelserna i 2 a §

andra stycket och 2 b §. Rätten skall alltså fästa avseende särskilt vid

barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna, och risken

för att barnet utsätts för övergrepp m.m. skall beaktas. Vidare gäller att

hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad.

 Även andra omständigheter skall självfallet beaktas vid bedömningen av

vad som är bäst för barnet när det gäller dess boende. Här kan hänvisas till

vad som anförts vid 2 a §. Sålunda bör hänsyn tas till allt som rör barnets

fysiska och psykiska välbefinnande och utveckling.

 Är föräldrarna ense om hur boendefrågan skall lösas, torde den lösning

de valt i allmänhet kunna antas vara bäst för barnet. Angående barnets rätt

att komma till tals när föräldrarna är ense, se prop. 1994/95:224 s. 35. Vad

som sägs där gäller även när föräldrarnas överenskommelse avser barnets

boende.

 Med boende avses barnets faktiska bosättning. Boendebegreppet och hur

detta begrepp förhåller sig till bl.a. folkbokföringslagens bestämmelser har

berörts i avsnitt 11.

 Enligt andra stycket kan föräldrar som är överens träffa avtal om

barnets

boende. Av sammanhanget framgår att avtal om boende skall komma i

fråga endast i de situationer som anges i första stycket; föräldrarna skall

alltså ha gemensam vårdnad.

 För att föräldrarnas avtal skall gälla krävs att det är skriftligt och

att det

godkänns av socialnämnden. Socialnämnden skall godkänna föräldrarnas

avtal, om överenskommelsen är till barnets bästa. Den prövning

socialnämnden skall göra av avtalet motsvarar alltså den prövning som

domstolen skall göra enligt första stycket.

 Skulle socialnämnden inte godkänna föräldrarnas avtal, är boendet

oreglerat tills föräldrarna har träffat ett annat avtal som har godkänts eller

tills domstolen har avgjort tvisten. Avser det underkända avtalet ändring av

vad som tidigare gällt om barnets boende, fortsätter den gamla ordningen

att gälla tills vidare.

 Inget hindrar naturligtvis att boendet lämnas oreglerat i ett avtal

mellan

parterna om vårdnaden. Som anförts vid 6 § kan det dock ibland finnas

skäl för socialnämnden att, som villkor för att ett vårdnadsavtal mellan för-

äldrarna skall godkännas, i barnets intresse kräva att boendefrågan

regleras.

 När det i övrigt gäller frågor om avtalet och socialnämndens god-

kännande hänvisas till vad som har anförts vid 6 §. Att märka är därvid att

ett avtal om barnets boende kan träffas enligt lagens bestämmelser även

när det inte är fråga om en ändring i de bestående faktiska förhållandena.

 Vissa regler för proceduren kring avtalet finns i 17 a §.

15 §

 Barnet skall ha rätt till umgänge med en förälder som det inte bor till-

sammans med.

 Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av um-

gänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt

möjligt tillgodoses. Särskilt förordnade vårdnadshavare har ett mot-

svarande ansvar.

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av

umgänge med någon annan som står det särskilt nära så långt möjligt

tillgodoses.

 Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna och skall umgås med

en förälder som det inte bor tillsammans med, skall den andra föräldern

lämna sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget, om inte

särskilda skäl talar mot det. Om barnet skall umgås med en förälder som

inte är vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet särskilt

nära, skall upplysningar enligt första meningen lämnas av vårdnads-

havaren.

(Jfr 6 kap. 15 § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

De nuvarande andra och tredje styckena, som innehåller bestämmelser om

domstolsprövning av frågor om umgänge, har omarbetats och flyttats till

15 a §. Bestämmelserna i det nuvarande fjärde stycket om att domstolen

vid bedömningen av frågor om umgänge skall ta hänsyn till barnets vilja

samt beakta risken för att barnet i samband med utövande av umgänge far

illa har inarbetats i 2 a § andra stycket (överväganden se avsnitt 8).

 Paragrafen innehåller liksom i dag bestämmelser om barnets rätt till

umgänge (första tredje styckena) och om upplysningsplikt i samband med

umgänge (fjärde stycket).

 Första tredje styckena, som innehåller bestämmelser om barns umgänge

med en förälder och andra som står barnet särskilt nära, har utformats

något annorlunda än i dag. Huvudprinciperna är dock desamma.

Övervägandena finns i avsnitt 12.1.

 I första stycket anges uttryckligen att barnet skall ha rätt till

umgänge

med en förälder som det inte bor tillsammans med. Härigenom markeras

att umgänget i första hand är till för barnet samt att det är barnets intressen

och behov som skall vara avgörande (se även 2 a §). Någon plikt för barnet

att umgås med föräldern finns inte, inte heller någon absolut rätt för

föräldern att umgås med barnet. Bestämmelsen har karaktär av

portalstadgande. Innehållet i den rätt till umgänge som barnet skall ha

bestäms med hänsyn till barnets bästa (se 15 a §).

 Utgångspunkterna för reglerna om umgänge är att det är viktigt att

barnet

har kontakt med båda föräldrarna även om dessa inte bor tillsammans. Det

innebär dock inte att det alltid är bäst för barnet att umgås med den förälder

som det inte bor tillsammans med. Ibland kan det vara bäst för barnet om

något umgänge inte alls äger rum eller om umgänge kommer till stånd

först när barnet har nått en mogen ålder. Så kan vara fallet om föräldern har

gjort sig skyldig till övergrepp mot barnet eller den andra föräldern. I

sådana fall kan umgänget vara direkt skadligt för barnet. Därmed är dock

inte sagt att umgänge bör uteslutas i alla fall där det förekommit övergrepp.

Det måste som alltid bli beroende av en individuell prövning med

utgångspunkt från vad som är bäst för barnet.

 En nyhet i andra stycket är föräldrarnas gemensamma ansvar för att

barnets behov av umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans

med tillgodoses. Även den förälder som barnet inte bor tillsammans med

har alltså ett uttryckligt ansvar för att barnets behov av umgänge med

honom eller henne blir tillgodosett. Föräldrarnas ansvar enligt andra

stycket är inte sanktionerat. Om en förälder utan godtagbar anledning

flyttar långt bort, kan det emellertid beaktas vid fördelningen av rese-

kostnaderna mellan föräldrarna (se 15 b § första stycket). I speciella fall

kan även frågor om vem som bör ha vårdnaden om barnet eller vem som

barnet skall bo hos påverkas. Det framgår av att man vid bedömningen av

barnets bästa skall fästa avseende särskilt vid barnets behov av en nära och

god kontakt med båda föräldrarna (se 2 a § andra stycket). Frågan om

sanktioner har berörts i avsnitt 12.1.

 Bestämmelserna gäller oberoende av om föräldrarna har gemensam

vårdnad om barnet eller inte.

 Barnets rätt till umgänge med en förälder gäller även om vårdnaden om

barnet har anförtrotts åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare. I

likhet med vad som gäller i dag har även särskilt förordnade

vårdnadshavare ett ansvar för att barnets behov av umgänge med

föräldrarna så långt möjligt tillgodoses. Det framgår fortsättningsvis av

andra meningen i andra stycket. I dessa fall får dock bestämmelsen i 2 a §

om att risken för att barnet far illa skall beaktas särskild aktualitet (jfr 14

§

lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga). Även i

dessa fall har barnets föräldrar ett ansvar för att barnets behov av umgänge

så långt möjligt tillgodoses.

 I tredje stycket regleras ansvaret för att barnets behov av umgänge med

andra personer som står barnet särskilt nära, t.ex. far- eller morföräldrar,

tillgodoses. Bestämmelsen är oförändrad i sak. Den fanns tidigare i första

stycket.

 Fjärde stycket innehåller bestämmelser som reglerar skyldigheten att

lämna sådana upplysningar som kan främja umgänget (jfr första stycket

andra meningen i gällande lag).

 I första meningen regleras det fallet att barnet står under båda föräld-

rarnas vårdnad och barnet skall umgås med en förälder som det inte bor

tillsammans med. I sådana fall har den förälder som barnet bor hos en

skyldighet att lämna upplysningar. Bestämmelsen är ny och har tillkommit

mot bakgrund av att domstolarna i framtiden skall kunna meddela beslut

om umgänge även när föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet (se 15

a §).

 I övriga fall skall upplysningar enligt andra meningen lämnas av barnets

vårdnadshavare. Bestämmelsen motsvarar den nuvarande andra meningen i

första stycket och omfattar dels det fallet att barnet skall umgås med en

förälder som inte är vårdnadshavare, dels det fallet att barnet skall umgås

med någon annan som står barnet särskilt nära, exempelvis en mor- eller

farförälder.

15 a §

 Rätten skall besluta om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Talan

om umgänge får föras av en förälder som vill umgås med sitt barn. Om

umgänge begärs av någon annan, får talan föras av socialnämnden.

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får de

avtala om barnets umgänge med en förälder som barnet inte bor

tillsammans med. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och social-

nämnden godkänner det. Avtalet skall godkännas, om det som har överens-

kommits är till barnets bästa.

(Jfr 6 kap. 15 a § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen innehåller bestämmelser om umgänge. Första stycket motsvarar

nuvarande 15 § andra och tredje styckena med vissa redaktionella

ändringar samt de sakliga justeringar som föranleds av att förordnande om

umgänge kan ges även vid gemensam vårdnad. Andra stycket är nytt.

 I första stycket första meningen anges att frågor om umgänge skall

avgöras efter vad som är bäst för barnet. Motsvarande bestämmelse finns i

dag i 15 § andra och tredje styckena (jfr prop. 1981/82:168 s. 74 f.). Kravet

att barnets vårdnadshavare skall motsätta sig umgänget har tagits bort

såsom onödigt (jfr för övrigt 17 § femte stycket i gällande lydelse).

 Den nuvarande bestämmelserna i 15 § fjärde stycket om att rätten vid

bedömningen av frågor om umgänge skall ta hänsyn till barnets vilja har

flyttats till 2 b §. Bestämmelsen i samma stycke om att rätten skall beakta

risken för att barnet i samband med utövande av umgänge far illa har

inarbetats i 2 a §.

 En nyhet är alltså att umgänge kan fastställas även om barnets föräldrar

har gemensam vårdnad (överväganden se avsnitt 12.2). Normalt bör man

kunna utgå ifrån att föräldrar med gemensam vårdnad kan komma överens

om umgänget och att det därför inte behövs något domstolsförordnande.

Det har dock visat sig att det även vid gemensam vårdnad ibland finns ett

behov av att låta domstolen besluta om umgänget. Genom att det nu

öppnas en möjlighet att besluta om gemensam vårdnad mot den ena för-

älderns vilja, tillkommer ytterligare en del fall där ett sådant behov kan

uppkomma.

 Bestämmelserna omfattar, liksom motsvarande bestämmelse i dag, även

den situationen att vårdnaden har anförtrotts åt en eller två särskilt

förordnade vårdnadshavare.

 Bestämmelsen i andra meningen innebär givetvis inte att varje förälder

som vill umgås med sitt barn skall kunna få umgängesfrågan reglerad av

domstol. Regeln är avsedd för fall där en förälder som inte bor tillsammans

med barnet vill få umgänget reglerat (jfr 15 § första stycket).

 Liksom i dag får domstolen förordna om villkor för umgänget, jfr vad

som sägs i anslutning till 15 b § andra stycket nedan.

 Enligt andra stycket kan föräldrarna träffa avtal om umgänge. Detta är i

och för sig inte någon nyhet. Redan i dag är det vanligt att föräldrarna

träffar umgängesavtal. Nyheten är att avtalet blir gällande och verkställbart

utan att umgängesordningen fastställs av domstol.

 En förutsättning för att föräldrarna skall kunna avtala om umgänget är

att

åtminstone en av dem har vårdnaden om barnet. Föräldrarna kan alltså inte

avtala om umgänget när vårdnaden är anförtrodd åt en eller två särskilt

förordnade vårdnadshavare. Inte heller kan föräldrarna träffa avtal med

bindande verkan om barnets umgänge med andra närstående än en

förälder.

 För att föräldrarnas avtal skall gälla krävs dock att det är skriftligt

och att

det godkänns av socialnämnden. Nämnden skall godkänna avtalet om det

är till barnets bästa. Vid den bedömningen gäller bestämmelserna i 2 a §

andra stycket och 2 b §. Den prövning nämnden skall göra av avtalet

motsvarar den prövning som domstolen skall göra i de fall föräldrarna är

ense.

 Umgängesavtal kan innehålla villkor av olika slag för umgänget,

exempelvis om att umgänget endast får utövas i närvaro av en person

utsedd av socialnämnden. Vidare kan ett umgängesavtal förutsätta en

överenskommelse om fördelningen av resekostnaderna. Kravet på god-

kännande är inte avsett att gälla eventuella ekonomiska uppgörelser. En

överenskommelse om resekostnaderna behöver alltså inte godkännas för

att gälla. Nämndens godkännande medför inte heller att en sådan

överenskommelse blir verkställbar enligt reglerna i utsökningsbalken.

Föräldrarnas överenskommelse om resekostnaderna torde ofta uttryck-

ligen eller underförstått vara villkorad av att umgängesavtalet godkänns

av socialnämnden.

 För andra slags villkor i ett umgängesavtal får kravet på godkännande

anses gälla. Sålunda blir avtalet inte gällande förrän det har godkänts även i

dessa delar av socialnämnden.

 I övrigt hänvisas i tillämpliga delar till vad som har anförts i

författnings-

kommentaren till 6 § angående avtal om vårdnad och 14 a § andra stycket

angående avtal om boende.

15 b §

 Om barnet bor tillsammans med endast en förälder, skall den föräldern

ta del i kostnaderna för de resor som föranleds av barnets behov av

umgänge med den andra föräldern. Det skall ske efter vad som är skäligt

med hänsyn till föräldrarnas ekonomiska förmåga och övriga omständig-

heter.

 En dom eller ett avtal om kostnaderna för resor kan jämkas av rätten för

tiden efter det att talan har väckts, om ändring i förhållandena föranleder

det.

(Jfr 6 kap. 6 a § och 15 § andra stycket i UBU -93:s förslag.)

Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om resekostnader

(överväganden se avsnitt 12.6).

 I första stycket slås fast att en förälder som bor tillsammans med

barnet

skall ta del i de resekostnader som föranleds av barnets behov av umgänge

med den andra föräldern. Det innebär samtidigt att det primära ansvaret för

kostnaderna läggs på den förälder som inte bor tillsammans med barnet.

 Den förälder som bor tillsammans med barnet skall ta del i kostnaderna

efter vad som är skäligt med hänsyn till föräldrarnas ekonomiska förmåga

och övriga omständigheter. Avsikten är att i normalfallet samma principer

skall tillämpas vid prövningen som när underhållsbidrag till barn bestäms.

En förälder som saknar förmåga att bidra till resekostnaderna är inte heller

skyldig att göra det.

 Även andra omständigheter än de ekonomiska förhållandena kan

emellertid beaktas vid skälighetsbedömningen. En sådan omständighet kan

vara att en förälder utan någon godtagbar anledning flyttar långt bort. En

förälders intresse av att själv få avgöra hur han eller hon vill inrätta sitt

liv

får sålunda här, liksom när det gäller plikten att försörja barnet, tåla vissa

inskränkningar. Givetvis är det dock ett godtagbart skäl att flytta

exempelvis om en arbetslös förälder har fått arbete på annan ort.

 Den skälighetsbedömning som skall göras bör vidare innebära att endast

kostnader av någon betydenhet beaktas. I allmänhet bör den förälder som

barnet bor hos vara skyldig att ta del i resekostnaderna bara när avståndet

mellan bostadsorterna är relativt stort; en riktpunkt kan vara att avståndet

överstiger tio mil (se SOU 1995:26 s. 522). I enskilda fall kan det

emellertid finnas anledning att göra en annan bedömning. Det bör t.ex. tas

hänsyn till eventuella möjligheter att använda månadskort eller liknande

färdbevis även för längre resor. Hänsyn måste också tas till antalet

umgängesresor. Även om kostnaden för varje enskild resa är låg kan

antalet resor göra att kostnaderna totalt sett blir betydande.

 Skälighetsbedömningen bör i regel innebära att endast nödvändiga

kostnader beaktas. Normalt sett bör den som reser förväntas använda det

billigaste färdsättet med allmänna kommunikationer. Det finns emellertid

situationer då bil kan vara det bästa alternativet. Av betydelse för valet av

kommunikationsmedel är givetvis också restiden och den tid som barnet

har på sig att umgås med föräldern. Kostnader för hotellvistelse torde böra

beaktas endast om inga andra boendealternativ står till buds. Inte

endast resor inom landet utan även resor utom landet omfattas av

bestämmelsen.

 För att det skall finnas en skyldighet att bidra till resekostnaderna

skall

barnet enligt bestämmelsen bo tillsammans med endast den ena av

föräldrarna. I vissa fall kan fråga uppkomma om barnet bor tillsammans

med endast den ena föräldern, eller om det är fråga om s.k. växelvis

boende. Bor barnet i stort sett lika mycket hos var och en av föräldrarna,

torde det normalt vara fråga om växelvis boende. Men inte bara tiden för

barnets vistelse hos resp. förälder utan även andra omständigheter är av

betydelse, t.ex. var barnet förvarar sina tillhörigheter. Frågan har berörts i

avsitt 12.5 där hänvisningar finns till motivuttalanden och rättsfall.

 I lagrådsremissens lagförslag fanns en uttrycklig bestämmelse om att

rätten får besluta om kostnaderna för umgängesresor enligt första stycket.

Den bestämmelsen har på inrådan av Lagrådet utgått såsom obehövlig.

 Domstolen torde normalt kunna meddela villkor för umgänget

oberoende av yrkande. Ett domstolsbeslut om resekostnaderna torde dock

förutsätta ett yrkande av part (jfr 17 kap. 3 § rättegångsbalken). Frågan om

utformningen av beslut om fördelningen av resekostnader har behandlats i

avsnitt 12.6.

 Frågan om föreskrifter om resekostnader prövas normalt i samband med

att domstolen behandlar frågan om något umgänge skall äga rum och

omfattningen av ett eventuellt umgänge. Ingenting hindrar emellertid att

resekostnaderna prövas av domstol även om umgänget i övrigt inte är

föremål för domstolens prövning. Detta kan bli aktuellt om föräldrarna är

ense om umgängets omfattning och önskar ett domstolsavgörande endast

beträffande resekostnaderna.

 I andra stycket finns en regel om jämkning. Bestämmelsen innebär att en

dom eller ett avtal om resekostnadernas fördelning kan jämkas av rätten,

om ändrade förhållanden föranleder det. Ett skäl för jämkning kan vara att

någon av föräldrarna har fått underhållsansvar mot ytterligare ett barn.

 Oavsett anledningen kan parterna alltid själva komma överens om att

ändra vad som har bestämts i en dom eller ett avtal.

 Domstolen får inte höja eller sätta ned bidrag som hänför sig till tiden

före talans väckande.

 I bestämmelsen uppställs inte något krav på att en ändring i för-

hållandena skall vara väsentlig för att en dom eller ett avtal om

resekostnader skall kunna jämkas. Självfallet bör dock inte varje ändring

kunna åberopas till grund för jämkning. En förutsättning bör vara att

bidraget med hänsyn till de ändrade förhållandena inte framstår som

välavvägt och att förändringen inte är tillfällig. Förändringen bör alltså

vara något så när betydelsefull (jfr 7 kap. 10 § föräldrabalken och prop.

1978/79:12 s. 116 och 398).

 Bestämmelsen i andra stycket skall inte uppfattas så att andra villkor

för

umgänget än fördelningen av resekostnaderna inte skulle kunna omprövas.

Det ligger i sakens natur att sådana föreskrifter såsom en del av

umgängesfrågan kan prövas på nytt. Beslut om umgänge vinner inte

rättskraft i vanlig bemärkelse.

 Av 17 § andra stycket framgår att frågan om fördelning av resekostnader

skall anses som en del av frågan om umgänge.

17 §

 Frågor om vårdnad, boende eller umgänge tas upp av rätten i den ort där

barnet har sitt hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband med

äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig domstol, tas frågorna upp

av Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om boende och umgänge handläggs i den ordning som

är föreskriven för tvistemål. Frågan om fördelning av resekostnader enligt

15 b § skall anses som en del av frågan om umgänge. Står barnet under

vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna överens i

saken, får de väcka talan genom gemensam ansökan.

 Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

 I mål om vårdnad och boende kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

 Dom i mål om vårdnad, boende eller umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna är överens i saken.

Paragrafen innehåller processuella bestämmelser. Följdändringar har gjorts

med hänsyn till att domstolarna i framtiden skall kunna besluta om barnets

boende (se 14 a §).

 I ett tillägg till andra stycket slås fast att frågan om

resekostnadernas

fördelning skall anses utgöra en del av umgängesfrågan. Detta innebär bl.a.

att de regler om forum, huvudförhandling, väckande av talan,

interimistiska beslut och rättegångskostnader som gäller för umgänges-

frågorna i övrigt även gäller för denna fråga. Frågan om fördelning av

resekostnaderna är emellertid, till skillnad från umgängesfrågan i övrigt, i

huvudsak dispositiv. I fråga om verkställighet gäller reglerna i utsök-

ningsbalken.

 Som en följd av att 6 § har fått ett annat innehåll än tidigare har

hänvisningen till den paragrafen i andra stycket tagits bort.

17 a §

 Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) få hjälp att

träffa avtal om vårdnad, boende och umgänge.

 Socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört prövar om ett

avtal mellan föräldrarna enligt 6 §, 14 a § andra stycket eller 15 a § andra

stycket skall godkännas.

 Vid sin prövning av föräldrarnas avtal skall socialnämnden se till att

frågor om vårdnad, boende och umgänge blir tillbörligt utredda. Utan

hinder av sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

(1980:100) är en annan socialnämnd som har tillgång till upplysningar

som kan vara av betydelse för frågans bedömning skyldig att lämna

sådana upplysningar på begäran av den socialnämnd som skall pröva

avtalet.

 Socialnämndens beslut enligt andra stycket får inte överklagas.

(Jfr 6 kap. 17 b § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om förfarandet vid

föräldrars avtal om vårdnad, boende och umgänge och vid socialnämndens

prövning av sådana avtal.

 Kommunen skall sörja för att föräldrar får hjälp med att träffa avtal om

vårdnad, boende och umgänge på samma sätt som gäller för

samarbetssamtal. Bestämmelser om detta finns i 12 a § socialtjänstlagen

(1980:620). Första stycket innehåller en erinran om denna rätt för

föräldrarna. Bestämmelsen har tagits in i första stycket i enlighet med

Lagrådets förslag.

 Enligt andra stycket är barnets folkbokföring avgörande för vilken

socialnämnd som är behörig att godkänna avtalet. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Ett rättsförhållande är ibland av internationell karaktär på så sätt att

 det

uppvisar anknytningar till ett eller flera andra länder. Det kan exempelvis

vara så att en förälder eller barnet är utländsk medborgare eller att någon

av föräldrarna eller barnet har hemvist utomlands. Bestämmelsen i andra

stycket tar sikte på socialnämndernas interna behörighet, men eftersom den

innebär ett krav på folkbokföring i en svensk kommun får den också

avgörande betydelse för den internationella behörigheten. Det är sålunda

ett nödvändigt kriterium att barnet är folkbokfört i en svensk kommun för

att svensk behörighet att pröva föräldrarnas avtal skall föreligga.

 Frågan om när sådan behörighet föreligger får i övrigt bedömas enligt

allmänna internationellt processrättsliga principer på familjerättens område

(se Bogdan, Svensk internationell privat- och processrätt, 4 uppl. s. 197 f.).

Folkbokföring i Sverige är inte ett tillräckligt kriterium för svensk

behörighet enligt en internationellt processrättslig bedömning.

 I tredje stycket anges att socialnämnden har en utredningsskyldighet.

Liksom rätten skall socialnämnden se till att frågor om vårdnad, boende

och umgänge blir tillbörligt utredda (jfr prop. 1981/82:168 s. 77). Det

anges inte närmare vad detta innebär. Avsikten är dock att socialnämnden

skall ha ett i huvudsak lika gott underlag för sin bedömning av godkännan-

defrågan som rätten har när den prövar en gemensam ansökan (se 19 §

andra stycket). Om en annan socialnämnd har upplysningar att lämna, skall

den sålunda ges tillfälle till det innan godkännandefrågan avgörs. Av andra

meningen i andra stycket framgår att den andra socialnämnden är skyldig

att utan hinder av sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

(1980:100) lämna upplysningar på begäran. Detta innebär att s.k.

socialtjänstsekretess inte hindrar att uppgifter lämnas till den socialnämnd

som har att pröva avtalet (se 14 kap. 1 § sekretesslagen). Däremot bryts

inte s.k. familjerådgivningssekretess igenom av upplysningsskyldigheten

(7 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen).

 Av det sagda framgår att det, om någon av föräldrarna är bosatt i en

annan kommun, kan vara lämpligt att socialnämnden tar kontakt med

socialnämnden i den kommunen. Om barnet nyligen har flyttat till

kommunen, blir det aktuellt att ta kontakt med socialnämnden i barnets

tidigare hemvistkommun.

 I de fall då avtalet skall gälla bara för tiden till dess att frågan

avgörs

slutligt behöver inte samma krav ställas på socialnämndens utredning. I

regel lär då frågorna kunna anses tillbörligt utredda genom den information

som socialnämnden kunnat inhämta i samband med att föräldrarna fått

hjälp med sitt avtal (jfr 20 § andra stycket tredje meningen angående

rättens utredningsskyldighet i motsvarande fall).

 Utredningsskyldigheten innebär att socialnämnden ibland bör ta reda på

barnets inställning. Frågan om barnets rätt att komma till tals har

behandlats i avsnitt 15 och i författningskommentaren till 6 §.

 Enligt fjärde stycket är det inte möjligt att överklaga socialnämndens

beslut att godkänna eller vägra att godkänna ett avtal. Vägrar nämnden att

godkänna ett avtal som föräldrarna har träffat, återstår för föräldrarna att

väcka talan i domstol. Är föräldrarna ense kan det ske genom en

gemensam ansökan (se 4 och 17 §§).

17 b §

 Har en socialnämnd godkänt ett avtal om vårdnad, skall ett meddelande

om avtalets innehåll sändas samma dag till

 1. skattemyndigheten i det län där barnet är eller senast har varit

folk-

bokfört,

 2. om avtalet gäller ett barn som har fyllt 15 år: Centrala studiestöds-

nämnden,

 3. den allmänna försäkringskassa där vårdnadshavaren är inskriven

eller skulle ha varit inskriven om vårdnadshavaren hade uppfyllt ålders-

villkoret i 1 kap. 4 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. Innebär

avtalet att föräldrarna skall ha gemensam vårdnad om barnet, skall

meddelandet sändas till den försäkringskassa där modern är eller skulle

ha varit inskriven.

Paragrafen är ny. I förhållande till förslaget i lagrådsremissen har den

justerats med anledning av att behörighetsregeln i 17 a § andra stycket

ändrats. Paragrafen innehåller bestämmelser om socialnämndernas upp-

giftsskyldighet. Bestämmelserna omfattar godkända avtal om vårdnad och

motsvarar föreskrifterna i förordningen (1949:661) om skyldighet för

domstol att lämna uppgifter i mål och ärenden enligt föräldrabalken, m.m.

18 §

 Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) genom

samarbetssamtal få hjälp att nå enighet i frågor om vårdnad, boende och

umgänge.

 I mål om vårdnad, boende eller umgänge får rätten uppdra åt social-

nämnden eller något annat organ att i barnets intresse anordna

samarbetssamtal i syfte att nå enighet mellan föräldrarna.

 Om rätten lämnar uppdrag enligt andra stycket, kan den förklara att

målet skall vila under en viss tid. Detsamma gäller om samarbetssamtal

redan har inletts och fortsatta samtal kan antas vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten förlänga den utsatta tiden.

Första stycket är nytt. Det innehåller en erinran om att föräldrar enligt 12 a

§ socialtjänstlagen har möjlighet att få hjälp att nå enighet i frågor om

vårdnad, boende och umgänge (överväganden se avsnitt 7.2). Genom

bestämmelsen markeras att föräldrarna bör försöka lösa sin konflikt i

samförstånd innan de vänder sig till domstol med sin tvist. Ingenting

hindrar emellertid att föräldrarna inleder eller fortsätter samtalen efter det

att tvisten börjat handläggas vid domstol. Domstolens möjligheter att

initiera samarbetssamtal regleras i andra stycket.

 Andra stycket motsvarar det nuvarande första stycket med det tillägget

att bestämmelsen även omfattar mål om boende. Ändringen är en följd av

att domstolen vid gemensam vårdnad skall kunna besluta om barnets

boende. I övrigt har en redaktionell ändring gjorts.

 Tredje stycket motsvarar det nuvarande andra stycket.

19 §

 Rätten skall se till att frågor om vårdnad, boende och umgänge blir

till-

börligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller ärende om vårdnad, boende eller um-

gänge skall socialnämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. Har

nämnden tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans

bedömning är nämnden skyldig att lämna rätten sådana upplysningar.

 Om det behövs utredning utöver vad som sägs i andra stycket, får rätten

uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att utse någon att verk-

ställa den. Rätten får fastställa riktlinjer för utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen skall vara slutförd. Om det behövs, får

rätten förlänga denna tid. Rätten skall se till att utredningen bedrivs

skyndsamt.

 Den som verkställer utredning skall, om det inte är olämpligt, söka

klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten.

 Barnet får höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det

är

uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras.

Paragrafen reglerar domstolens utredningsskyldighet i frågor om vårdnad

m.m. Endast mindre ändringar har gjorts jämfört med gällande rätt.

 Genom ett tillägg till första stycket har domstolarnas utrednings-

skyldighet utsträckts till att gälla även frågor om boende. Ändringen är en

följd av att domstolen i de fall föräldrarna har gemensam vårdnad skall

kunna besluta om barnets boende (se 14 a §).

 Andra och tredje styckena motsvarar i sak de bestämmelser som i dag

finns i andra stycket. Genom uppdelningen i två stycken och genom att det

nya tredje stycket inleds med orden Om det behövs utredning utöver vad

som sägs i andra stycket ... är avsett att markera att vårdnads-, boende-

och umgängesutredningar inte skall beslutas slentrianmässigt. Sådana

utredningar bör göras bara om det verkligen fordras ytterligare uppgifter

och endast när det är nödvändigt för att tvisten skall kunna avgöras. Frågan

har diskuterats ytterligare i övervägandena, vartill hänvisas (se avsnitt 16).

 Bestämmelserna i fjärde och femte styckena är oförändrade.

20 §

 I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten besluta

om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frågan har

avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller

föräldrarna har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av

socialnämnden. Rätten skall besluta efter vad som är bäst för barnet.

 Beslut enligt första stycket får meddelas utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall motparten få tillfälle att yttra sig i frågan. Rätten

kan inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan. Har rätten med-

delat ett beslut som ännu gäller när målet eller ärendet skall avgöras, skall

rätten ompröva beslutet.

 Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

(Jfr 6 kap. 20 § i Vårdnadstvistutredningens förslag.)

Paragrafen reglerar s.k. interimistiska beslut. Den har kompletterats med

hänsyn dels till att det blir möjligt att reglera frågan om barnets boende vid

gemensam vårdnad (se 14 a §), dels till att föräldrarna föreslås kunna träffa

avtal om vårdnad, boende och umgänge (se 6 §, 14 a § andra stycket och

15 a § andra stycket). Övervägandena avseende dessa båda ändringar finns

i avsnitt 11 resp. avsnitt 15.

 I första stycket har gjorts två tillägg till första meningen. Det första

tillägget innebär att rätten kan besluta interimistiskt även i fråga om

boende. Det andra tillägget är en följd av att det föreslås bli möjligt för

föräldrarna att bestämma om vårdnad, boende och umgänge genom avtal

som godkänns av socialnämnden. Föräldrarna får även avtala om dessa

frågor interimistiskt, dvs. för tiden fram till det slutliga avgörandet. Och de

får genom avtal ändra vad domstolen har bestämt. Allt detta gäller under

förutsättning att deras överenskommelse godkänns av socialnämnden.

Rätten måste alltså numera vid utformningen av interimistiska beslut om

vårdnad m.m. beakta avtalsmöjligheten. Detta framgår av första meningen

i dess nya lydelse.

 Som framgått måste interimistiska beslut utformas mot bakgrund av att

det blir möjligt att träffa avtal såväl slutligt som för tiden fram till ett

slutligt avgörande. Vidare bör interimistiska beslut på samma sätt som

regelmässigt torde ske i dag utformas mot bakgrund av rättens möjlighet

att när som helst ändra beslutet (se tredje stycket sista meningen).

 Avtalsmöjligheten står inte öppen för alla frågor om vårdnad m.m.

Föräldrarna får självfallet inte avtala med bindande verkan sig emellan i

fråga om särskilt förordnade vårdnadshavare (se 7 10 c §§). Inte heller får

de träffa bindande avtal om barnets umgänge med andra som står barnet

särskilt nära (se 15 § tredje stycket). Interimistiska beslut i sådana frågor

kan följaktligen inte ändras genom avtal.

 Med undantag för de nyss nämnda besluten synes interimistiska beslut

framdeles kunna formuleras enligt följande mönster: Till dess att frågan

har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft, eller

föräldrarna har träffat ett avtal om frågan som har godkänts av socialnämn-

den, eller rätten har förordnat annorlunda, skall följande gälla.

 I första stycket andra meningen finns i gällande rätt en bestämmelse om

att rätten i mål och ärenden om vårdnad och umgänge i fall då barnet står

under vårdnad av båda föräldrarna kan begränsa det interimistiska

beslutet till att avse frågan vem barnet skall bo tillsammans med. I och med

att domstol i fortsättningen kan reglera frågan om barnets boende slutligt

(se 14 a §) har den bestämmelsen utgått såsom obehövlig. Någon ändring i

sak är inte avsedd. Även framdeles kan alltså ett interimistiskt beslut i ett

vårdnadsmål om föräldrarna har gemensam vårdnad begränsas till att

avse frågan vilken av föräldrarna som barnet skall bo hos.

 I tredje meningen i första stycket sägs att rätten skall besluta efter

vad

som är bäst för barnet. Bestämmelsen är oförändrad. Vid bedömning av

vad som är bäst för barnet gäller 2 a § andra stycket. Angående frågan vad

som i olika sammanhang är bäst för barnet, se även författnings-

kommentaren till 5 §.

 I andra stycket har gjorts en ändring i sista meningen. Ändringen är en

följd av att interimistiska beslut ibland upphör att gälla genom avtal mellan

föräldrarna. I sådana fall skall rätten självfallet inte ompröva det in-

terimistiska beslutet när målet avgörs.

 Tredje stycket är oförändrat. I andra meningen klargörs sålunda att ett

in-

terimistiskt beslut när som helst får ändras av rätten. Det finns skäl att

påpeka att sådana beslut i fortsättningen också kan ändras när som helst

genom avtal av föräldrarna som godkänns av socialnämnden. Som tidigare

framgått kan sådana avtal göras interimistiska, dvs. utformas så att de

gäller för tiden till dess att frågan avgörs slutligt. Detta sägs inte

uttryckligen i lagen men är avsett att framgå av att avtalsmöjligheten inte

är begränsad till avtal som skall gälla slutligt (se 6 §, 14 a § andra stycket

och 15 a § andra stycket samt författningskommentaren till dessa lagrum).

21 §

 I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge kan rätten, i

samband med att den meddelar dom eller beslut i saken och om det finns

särskilda skäl, på yrkande av en part förelägga motparten vid vite att lämna

ifrån sig barnet. Har vite förelagts i samband med beslut som avses i 20 §

första stycket, kan rätten förordna att föreläggandet skall gälla omedelbart.

 Beslut om föreläggande enligt första stycket får överklagas endast i

samband med överklagande av domen eller beslutet om vårdnad, boende

eller umgänge.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt föreläggandet.

Paragrafen innehåller bestämmelser om vitesförelägganden i domar eller

beslut om vårdnad, boende eller umgänge.

 Genom ett tillägg till första stycket har det införts en möjlighet för

domstolen att förelägga en part att vid vite lämna ifrån sig barnet även i

domar eller beslut om boende. Ändringen är en följd av att domstol när

föräldrarna har gemensam vårdnad skall kunna besluta om vem barnet

skall bo tillsammans med.

 En följdändring har gjorts i andra stycket.

22 §

 I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge gäller i fråga om

rättegångskostnader andra och tredje styckena i stället för 18 kap. 1 7 §§

rättegångsbalken.

 Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. En part kan dock

förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnad,

om han eller hon har förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6

§ rättegångsbalken eller om det annars finns särskilda skäl.

 Skall en part enligt andra stycket helt eller delvis ersätta motpartens

rättegångskostnad och har partens ställföreträdare, ombud eller biträde

förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § rättegångsbalken

och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis, kan han eller hon

förpliktas att tillsammans med parten ersätta kostnaden. Rätten kan besluta

om detta även om någon part inte yrkar det.

 Denna paragraf tillämpas också när målet eller ärendet handläggs i högre

rätt.

Paragrafen innehåller bestämmelser om fördelningen av rättegångs-

kostnader i mål eller ärenden om vårdnad eller umgänge. Dessa rättegångs-

kostnadsregler har gjorts tillämpliga även på mål om barnets boende.

7 kap. Om underhållsskyldighet

4 §

 Har en förälder som enligt 2 § skall betala underhållsbidrag haft barnet

hos sig under en sammanhängande tid av minst fem hela dygn eller under

en kalendermånad haft barnet hos sig i minst sex hela dygn, får föräldern

vid fullgörande av sin bidragsskyldighet tillgodoräkna sig ett avdrag för

varje helt dygn av barnets vistelse med 1/40 av det underhållsbidrag som

räknat för kalendermånad gäller under tiden för vistelsen. Något sådant

avdrag får dock inte göras på underhållsbidrag som belöper på senare tid

än sex månader från utgången av den kalendermånad då vistelsen

upphörde. Det sammanlagda avdragsbelopp som tillgodoräknas föräldern

vid ett tillfälle skall, om det slutar på örestal, avrundas till närmast lägre

krontal.

 Om det finns särskilda skäl kan rätten förordna om andra villkor för

avdragsrätten än som anges i första stycket. Mot en parts bestridande får ett

sådant förordnande dock inte meddelas för tiden innan talan har väckts.

 Den bidragsskyldiga föräldern har inte rätt till avdrag när

underhållsbidraget har fastställts med beaktande av att han eller hon i

väsentlig mån fullgör sin underhållsskyldighet genom att ha barnet hos sig.

(Jfr 7 kap. 4 § i UBU -93:s förslag.)

Paragrafen innehåller bestämmelser om en bidragsskyldig förälders rätt till

avdrag på underhållsbidraget vid umgänge med barnet.

 Den enda sakliga nyheten finns i första stycket. I fortsättningen kan

även

umgänge som inte har varat under en sammanhängande tid av minst fem

hela dygn berättiga till umgängesavdrag. För att avdrag skall få göras

enligt första stycket krävs då att det har förekommit umgänge under minst

sex hela dygn under en kalendermånad (överväganden se avsnitt 12.5). Är

denna förutsättning uppfylld görs ett avdrag motsvarande 1/40 av det

månatliga underhållsbidraget för varje helt dygn av barnets vistelse. I likhet

med vad som gäller i dag avses med ett dygn tiden mellan kl. 0 och kl. 24

(se prop. 1978/79:12 s. 161).

 En motsvarande ändring har gjorts i 23 § andra stycket lagen

(1996:1030) om underhållsstöd.

 I övrigt har språkliga justeringar gjorts i paragrafen.

12 §

 Talan om underhåll till barn tas upp av rätten i den ort där svaranden

har

sitt hemvist. En sådan fråga kan väckas även i samband med mål om

fastställande av faderskapet till barn, äktenskapsmål, mål om vårdnaden

om barn eller mål om barns boende.

 Finns det inte någon behörig domstol enligt första stycket, tas målet

upp

av Stockholms tingsrätt.

I paragrafen finns regler om talan i underhållsmål. Genom ett tillägg till

första stycket blir det möjligt att väcka talan om underhåll till barn även i

mål om boende.

20 kap. Vissa gemensamma bestämmelser om rättegången

1 §

 I mål om faderskap, vårdnad, boende, umgänge och underhåll tillämpas

14 kap. 17 och 18 §§ äktenskapsbalken.

 Vid handläggning som sker enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden

består tingsrätten av en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

Paragrafen innehåller bestämmelser om rättegången i mål och ärenden

enligt föräldrabalken. De lagrum i äktenskapsbalken vartill hänvisas

innehåller bestämmelser om domstols sammansättning samt överläggning

och omröstning. Genom ett tillägg till första stycket har dessa

bestämmelser gjorts tillämpliga även på mål om boende.

21 kap. Om verkställighet av domar, beslut eller avtal om vårdnad,

boende eller umgänge m.m.

1 §

 Vid verkställighet skall barnets bästa komma i främsta rummet.

 Verkställighet av vad allmän domstol har bestämt i dom eller beslut om

vårdnad, boende, umgänge eller överlämnande av barn söks hos länsrätten.

Har domen eller beslutet inte vunnit laga kraft och är det inte särskilt

medgivet att verkställighet ändå får ske, får länsrätten inte vidta åtgärder

enligt 2 4 §§.

 Verkställighet av avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a

 §

andra stycket söks hos länsrätten. Vad som i detta kapitel föreskrivs om

verkställighet av dom eller beslut som vunnit laga kraft gäller även ett

sådant avtal.

Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet.

 I första stycket finns en ny övergripande bestämmelse. I bestämmelsen

slås fast att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid verkställighet.

Det gäller såväl vid prövningen av om verkställighet skall vägras eller inte

som vid själva verkställighetsförfarandet. Det innebär inte någon ändring i

gällande rätt, men den nya bestämmelsen markerar tydligare än som sker i

dag att barnets bästa alltid skall finnas med som en utgångspunkt för

bedömningen. De mer preciserade bestämmelserna i kapitlet tar sitt

avstamp i denna allmänna regel. Bestämmelsen har tagits in som ett första

stycke i förevarande paragraf efter förslag från Lagrådet.

 En motsvarande bestämmelse om barnets bästa har tagits in i 6 kap. 2 a

§.

 Övervägandena finns i avsnitt 20.

 Genom ett tillägg till andra stycket kommer även domstols dom eller

beslut om boende att omfattas av bestämmelserna.

 Enligt ett nytt tredje stycke skall föräldrars avtal om vårdnad, boende

och

umgänge verkställas på samma sätt som ett lagakraftvunnet avgörande av

allmän domstol. Övervägandena finns i avsnitt 15. Bestämmelserna om

avtal finns i 6 kap. 6, 14 a och 15 a §§. I 6 kap. 17 a § finns

förfaranderegler. Regleringen innebär att avtalet blir verkställbart så snart

det gäller enligt vad som föreskrivs i 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och

15 a § andra stycket. Det betyder att avtalet måste vara skriftligt och därtill

godkänt av socialnämnden. Däremot krävs inte i och för sig för att avtalet

skall gälla och vara verkställbart att förfarandereglerna i 6 kap. 17 a §

tredje stycket har iakttagits.

 Avtal om vårdnad, boende eller umgänge kan tänkas förutsätta överens-

kommelser i frågor för vilka de särskilda verkställighetsreglerna inte gäller.

Så är fallet med föreskrifter om betalningsförpliktelser. Det kan gälla t.ex.

skyldigheten för en förälder att betala en del av resekostnaderna i samband

med barnets umgänge med den andra föräldern.

3 §

 Förordnar länsrätten om verkställighet, får den förelägga vite eller

besluta att barnet skall hämtas genom polismyndighetens försorg.

Hämtning får dock beslutas endast i de fall och under de förutsättningar

som anges i andra och tredje styckena.

 Är det fråga om en dom eller ett beslut om vårdnad, boende eller över-

lämnande av barn, får länsrätten besluta om hämtning av barnet, om verk-

ställighet annars inte kan ske eller om hämtning är nödvändig för att

undvika att barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om en dom eller ett beslut om umgänge mellan barnet och

en förälder som barnet inte bor tillsammans med, får länsrätten besluta om

hämtning av barnet, om verkställighet annars inte kan ske och barnet har

ett särskilt starkt behov av umgänge med föräldern.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt verkställigheten.

Paragrafen behandlar länsrättens möjlighet att i ett beslut om verkställighet

förelägga vite eller besluta om polishämtning av barnet. I andra stycket

anges de närmare förutsättningarna för beslut om hämtning för

verkställighet av en dom eller ett beslut om bl.a. vårdnad. Genom ett tillägg

till detta stycke har bestämmelsen gjorts tillämplig även på verkställighet

av domstols dom eller beslut om boende. Tredje stycket anger förutsätt-

ningarna för hämtning av barnet för verkställighet av en dom eller ett

beslut om umgänge. Fortsättningsvis kan umgängesförordnanden meddelas

även vid gemensam vårdnad. Bestämmelsen har ändrats i överensstämmel-

se härmed.

 På grund av tillägget i 1 § tredje stycket gäller bestämmelserna även

för

verkställighet av föräldrarnas avtal om vårdnad, boende eller umgänge.

6 §

 Länsrätten kan vägra verkställighet, om det är uppenbart att för-

hållandena har ändrats sedan den allmänna domstolens dom eller beslut

meddelades eller socialnämnden godkände föräldrarnas avtal, och det av

hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan om vårdnad, boende eller

umgänge prövas på nytt. En sådan fråga tas upp av allmän domstol på

ansökan av den som har varit part i målet hos länsrätten eller på ansökan av

socialnämnden.

 Länsrätten får även i andra fall vägra verkställighet, om det finns en

risk

som inte är ringa för att barnets kroppsliga eller själsliga hälsa skadas.

I paragrafen behandlas länsrättens möjligheter att vägra verkställighet.

 I första stycket har gjorts ett tillägg så att även frågor om boende

täcks av

bestämmelserna.

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 april 1998. Några

särskilda övergångsbestämmelser finns inte. Det innebär att de nya

bestämmelserna, i den mån processuella regler inte utgör hinder häremot,

tillämpas även i mål som har inletts före ikraftträdandet (se avsnitt 21).

Regleringen innebär vidare att en förälder inte kan kräva att den andra

föräldern tar del i resekostnader som har uppkommit före ikraftträdandet,

om inte skyldighet härtill har förelegat redan tidigare t.ex. på grund av en

överenskommelse mellan föräldrarna. Inte heller kan en bidragsskyldig

förälder kräva umgängesavdrag enligt de nya bestämmelserna, om

umgänget har ägt rum före ikraftträdandet.

23.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken

14 kap. Äktenskapsmål och mål om underhåll

5 §

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen pröva frågor om underhålls-

bidrag, vårdnad om barn, barns boende, umgänge med barn, rätt att bo

kvar i makarnas gemensamma bostad till dess att bodelning sker och

förbud att besöka varandra. Yrkanden i sådana frågor framställs i den

ansökan genom vilken talan om äktenskapsskillnad väcks. Har sådan talan

redan väckts, får yrkandena framställas muntligen inför domstolen eller

skriftligen utan särskild stämning.

 I målet får även prövas frågan om förordnande av bodelningsförrättare.

Domstolen får i äktenskapsmål pröva frågor om bl.a. vårdnad om och

umgänge med barn. Som en följd av att domstolen i fortsättningen skall

kunna besluta om vem barnet skall bo tillsammans med har första stycket

ändrats så att domstolen i äktenskapsmål kan pröva även denna fråga.

7 §

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen, för tiden till dess att

frågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon av

makarna

 1. bestämma vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i makarnas

gemensamma bostad, dock längst för tiden till dess att bodelning har skett,

 2. förordna om skyldighet för den ena maken att utge bidrag till den

andra makens underhåll.

 I sådant mål får domstolen också, för tiden till dess att

skillnadsfrågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon av

makarna förbjuda makarna att besöka varandra.

 Ett beslut enligt första stycket får verkställas på samma sätt som en

dom

som har vunnit laga kraft. Ett beslut enligt andra stycket gäller på samma

sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslut enligt första eller andra

stycket får dock när som helst ändras av domstolen.

 Överträder någon ett förbud enligt andra stycket, tillämpas 24 § lagen

(1988:688) om besöksförbud.

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen dessutom, med tillämpning

av bestämmelserna i föräldrabalken, förordna om vad som skall gälla i

fråga om vårdnad, boende, umgänge och bidrag till barns underhåll för

tiden till dess att en sådan fråga har avgjorts genom en dom som har vunnit

laga kraft eller föräldrarna har träffat ett avtal om frågan och, i de fall det

krävs för att avtalet skall gälla, avtalet har godkänts av socialnämnden.

Enligt paragrafen kan domstolen i äktenskapsmål meddela interimistiska

beslut beträffande de frågor som anges i 5 §. Genom ett tillägg till femte

stycket får domstolen i äktenskapsmål meddela interimistiska beslut även

om boende. Och genom ytterligare ett tillägg sist i stycket har

bestämmelserna anpassats till den möjlighet som föreslås införd för

föräldrarna att träffa avtal om vårdnad om barn, barns boende och

umgänge med barn. För kommentarer i övrigt avseende denna ändring

hänvisas till författningskommentaren till 6 kap. 20 § föräldrabalken.

Bestämmelsen i sista stycket omfattar även avtal om underhållsbidrag. För

sådana avtal krävs normalt inte godkännande för att de skall gälla. Se dock

7 kap. 7 § andra stycket föräldrabalken.

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 april 1998. Några

särskilda övergångsbestämmelser finns inte. Det innebär att de nya

bestämmelserna tillämpas även i mål som har inletts före ikraftträdandet

(se avsnitt 21).

23.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:382) om

 svenskt medborgarskap

2 a §

 Har barn ej förvärvat svenskt medborgarskap enligt 1 eller 2 § men är

barnets fader sedan tiden för barnets födelse svensk medborgare och har

han genom slutligt avgörande av svensk domstol eller genom ett avtal som

godkänts av socialnämnden fått vårdnaden om barnet ensam eller

gemensamt med barnets moder eller fått vårdnaden gemensamt med

barnets moder genom registrering hos skattemyndighet, förvärvar barnet

svenskt medborgarskap genom att fadern eller, vid gemensam vårdnad,

föräldrarna hos den myndighet som anges i 11 § första stycket skriftligen

anmäler sin önskan om detta innan barnet fyllt aderton år. Har barnet fyllt

femton år, fordras barnets samtycke.

Genom ändringar i 6 kap. föräldrabalken har föräldrar fått möjlighet att

genom avtal som godkänns av socialnämnden bestämma vem eller vilka av

dem som skall ha vårdnaden om barnet. Ett utländskt barn vars far sedan

tiden för barnets födelse är svensk medborgare kan genom tillägget till 2 a

§ erhålla svenskt medborgarskap, om fadern genom ett skriftligt avtal som

godkänts av socialnämnden ensam fått vårdnaden om barnet eller fått

vårdnaden om barnet gemensamt med modern (se 6 kap. 6 §

föräldrabalken).

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

23.4 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:-

620)

12 §

 Socialnämnden skall

 verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda

förhållanden,

 i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling

och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom,

 med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom

som har visat tecken till en ogynnsam utveckling,

 i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som

riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver

och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran

utanför det egna hemmet, samt

 i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd

och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende,

umgänge eller adoption har avgjorts.

Paragrafen innehåller bestämmelser om socialnämndens omsorg om barn

och ungdom. Genom ett tillägg till sista ledet kommer socialnämndens

skyldighet att ge stöd och hjälp att gälla även sedan ett mål eller ärende om

boende har avgjorts.

12 a §

 Kommunen skall sörja för

 1. att föräldrar kan erbjudas samtal under sakkunnig ledning i syfte att

 nå

enighet i frågor rörande vårdnad, boende och umgänge (samarbetssamtal)

samt

 2. att föräldrar får hjälp att träffa avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a §

andra

stycket eller 15 a § andra stycket föräldrabalken.

 Kommunen skall sörja för att familjerådgivning genom kommunens

försorg eller annars genom lämplig rådgivare kan erbjudas den som begär

det.

 Med familjerådgivning avses i denna lag en verksamhet som bedrivs av

det allmänna eller yrkesmässigt av enskild och som består i samtal med

syfte att bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer.

Genom ett tillägg till paragrafens första stycke utsträcks kommunens

skyldighet att sörja för att föräldrar kan erbjudas samarbetssamtal till att

avse även frågor om boende. En annan och viktigare nyhet är att

kommunerna åläggs att sörja för att föräldrar får hjälp att träffa avtal om

vårdnad, boende och umgänge. I 6 kap. föräldrabalken finns nya

bestämmelser om föräldrars möjligheter att avtala om vårdnad m.m. Om

föräldrarna begär att få hjälp att träffa ett sådant avtal, är kommunen alltså

enligt förevarande bestämmelse skyldig att sörja för att de får sådan hjälp.

Kommunernas skyldighet att sörja för att föräldrar får hjälp att träffa avtal i

frågor om umgänge omfattar även frågan om fördelningen av de

resekostnader som kan uppkomma i samband med umgänget (se 6 kap. 17

§ föräldrabalken).

 Bestämmelsen ställer inte upp något krav på att kommunen skall hålla

verksamheten med avtal inom sin egen organisation. Den skyldighet som

läggs på kommunen är att, inom eller utom sin organisation, sörja för att

föräldrar som vill få hjälp med avtal kan erbjudas sådan hjälp.

48 §

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller för-

äldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

 1 kap. 4 § föräldrabalken,

 2 kap. 1, 4 6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9

§

att besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad

utredning,

 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § andra stycket

föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken beträffande beslut att utse utredare i mål

och

ärenden om vårdnad, boende eller umgänge,

 7 kap. 7 § föräldrabalken beträffande godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta

befogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 27 § denna lag eller att

fullgöra vad som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om

allmänna barnbidrag eller 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

Paragrafen innehåller bestämmelser om i vilka fall socialnämnden får

delegera uppgifter som anges i föräldrabalken. En ny punkt i första stycket

innebär att socialnämnden får delegera uppgiften att besluta om god-

kännande av föräldrarnas avtal om vårdnad, boende och umgänge. Bak-

grunden är att föräldrar nu skall kunna reglera frågor om vårdnad, boende

och umgänge i avtal. För att ett sådant avtal skall vara gällande krävs att

det har godkänts av socialnämnden.

 Vidare har delegationsmöjligheterna beträffande utredningar enligt

6 kap. 19 § föräldrabalken utsträckts till att gälla även utredningar om

barnets boende. Ändringen är en följd av att domstol i framtiden vid

gemensam vårdnad skall kunna besluta om vem av föräldrarna barnet skall

bo hos.

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 april 1998. Några

särskilda övergångsbestämmelser finns inte. De nya bestämmelserna skall

alltså tillämpas från ikraftträdandet.

23.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1030) om

underhållsstöd

23 §

 Belopp som skall återbetalas till staten enligt 21 eller 22 § skall

erläggas

till försäkringskassan förskottsvis för kalendermånad. Underhåll som har

betalats till barnet innan den bidragsskyldige delgavs beslutet om

återbetalningsskyldighet får dock, i den mån det svarar mot under-

hållsstödet, avräknas från vad som skall erläggas till försäkringskassan.

 Om den bidragsskyldige har haft barnet hos sig under en samman-

hängande tid av minst fem hela dygn eller under en kalendermånad haft

barnet hos sig i minst sex hela dygn, får han eller hon vid fullgörande av

sin återbetalningsskyldighet tillgodoräknas ett avdrag som försäkrings-

kassan bestämmer enligt vad som föreskrivs om underhållsbidrag i 7 kap. 4

§ första stycket föräldrabalken. Avdrag medges endast om anmälan om

vistelsen görs till försäkringskassan inom tre månader från utgången av

den kalendermånad då barnets vistelse hos den bidragsskyldige upphörde.

Andra stycket innehåller bestämmelser om s.k. umgängesavdrag. Rätten till

avdrag har utvidgats. En motsvarande ändring har gjorts i bestämmelserna

om umgängesavdrag i 7 kap. 4 § föräldrabalken. Här hänvisas till

författningskommentaren till den ändringen (avsnitt 23.1).

Ikraftträdande

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

De nya bestämmelserna träder i kraft den 1 april 1998. Några särskilda

övergångsbestämmelser finns inte. Det innebär att de nya bestämmelserna

om umgängesavdrag inte är tillämpliga i de fall då umgänget har ägt rum

före ikraftträdandet.

Sammanfattning av betänkandet Vårdnad, boende och

umgänge, SOU 1995:79

Vårdnadstvistutredningen redovisar i detta betänkande en utvärdering av

samarbetssamtal mellan tvistande föräldrar. Vidare behandlar utredningen

frågor om handläggningen av vårdnadstvister samt om gemensam

vårdnad, barnets boende och barnets umgänge med en förälder som

barnet inte bor tillsammans med.

Samarbetssamtal

Samarbetssamtal är strukturerade samtal med föräldrar som i samband

med eller efter separation är oeniga om hur de skall lösa frågor kring

vårdnad och umgänge. Syftet med samtalen är att hjälpa föräldrarna att

träffa en överenskommelse om barnets förhållanden. Kommunerna har

till uppgift att sörja för att föräldrar kan erbjudas samarbetssamtal under

sakkunnig ledning. Föräldrarna kan vända sig självmant till kommunens

socialtjänst för att få hjälp. Samarbetssamtal kan också inledas efter

beslut av domstol.

 Utredningen har undersökt hur samarbetssamtalen fungerar. Ut-

värderingen visar att samarbetssamtal är ett bra instrument för att lösa

vårdnadskonflikter. Det är en förebyggande åtgärd som utnyttjas i ökad

utsträckning. Ungefär 25 procent av alla föräldrar som separerade år

1993 hade kontakt med socialtjänsten i samband med separation eller

skilsmässa. Samtalen har lett till att föräldrar i allt större omfattning

kommer överens i frågor om vårdnad och umgänge. Särskilt samarbets-

samtal före ett domstolsförfarande har gett ett bra resultat med liten

resursåtgång. Ungefär 80 procent av dessa samtal ledde år 1993 till att

föräldrarna kom överens. Föräldrar som i andra sammanhang inte tar

kontakt med socialtjänsten gör det när de behöver råd och stöd i samband

med en separation eller skilsmässa. Samarbetssamtalen har medfört att

antalet vårdnads- och umgängesutredningar har minskat.

 För att öka användningen av samarbetssamtal rekommenderar ut-

redningen att Socialstyrelsen får i uppdrag att sprida information om den

service som kommunerna kan ge. Kommunerna bör arbeta med att stärka

kompetensen hos den personal som arbetar med samarbetssamtal. Vidare

bör man undersöka om det går att i större utsträckning arbeta med en

samtalsledare.

 Utvärderingen innehåller även en samhällsekonomisk analys. Denna

visar att samarbetssamtal är samhällsekonomiskt lönsamma. Härtill

kommer kvalitativa effekter, som påverkan på barns och föräldrars hälsa

och livskvalitet i övrigt.

 För att lyfta fram samarbetssamtalen och markera att föräldrar skall

försöka lösa sina tvister om barnen genom samförståndslösningar innan

rättsliga åtgärder vidtas, föreslår utredningen att det i 6 kap. föräldra-

balken införs en bestämmelse som erinrar om denna möjlighet. Denna

bestämmelse bör också ses som en uppmaning till advokater och övriga

juridiska biträden att inte utan vägande skäl väcka talan vid domstol

innan försök har gjorts att förmå föräldrarna att nå en samförstånds-

lösning.

 Utredningen har övervägt om samarbetssamtal, liksom i Norge, bör

vara obligatoriska, men avvisar en sådan ordning. Utredningen anser inte

heller att samarbetssamtal bör vara en förutsättning för allmän rättshjälp.

Terminologiska frågor

Utredningen har övervägt om termerna i 6 kap. föräldrabalken bör

ändras, framför allt om vårdnad borde ersättas med föräldraansvar. Ut-

redningen har stannat för att behålla de sedan länge inarbetade termerna

vårdnad, umgänge och samarbetssamtal.

Barnets bästa

I frågor om vårdnad och umgänge enligt 6 kap. föräldrabalken skall dom-

stolen besluta efter vad som är bäst för barnet. Detta anges i flera

bestämmelser men någon övergripande regel finns inte. För att ytterligare

betona denna princip föreslår utredningen en ny inledande bestämmelse i

6 kap. föräldrabalken som anger att barnets bästa skall vara avgörande

vid domstolens tillämpning av bestämmelserna i kapitlet. Till denna be-

stämmelse förs bestämmelserna i dels 6 kap. 6 a § föräldrabalken som

anger att domstolen i en vårdnadstvist skall fästa avseende särskilt vid

barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna, dels 6

kap. 15 § fjärde stycket föräldrabalken om att domstolen vid beslut om

umgänge skall beakta risken för att barnet i samband med utövande av

umgänge utsätts för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller

annars far illa. Slutligen förs dit även de genom propositionen Barns rätt

att komma till tals (prop. 1994/95:224) föreslagna bestämmelserna som

anger att domstolen skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av

barnets ålder och mognad.

Gemensam vårdnad

Utredningen har övervägt om gemensam vårdnad bör inträda automatiskt

vid barnets födelse för föräldrar som inte är gifta med varandra, men har

stannat för att den nuvarande ordningen bör behållas. Detta innebär att

om modern är ogift vid barnets födelse blir hon ensam vårdnadshavare

för barnet.

 Utredningen föreslår att de nuvarande bestämmelserna i 6 kap. för-

äldrabalken, som anger vilka beslutsalternativ domstolen har när en för-

älder eller båda vill få ändring i vårdnaden, ersätts av en ny be-

stämmelse. Enligt denna skall domstolen i varje enskilt fall besluta efter

vad som är bäst för barnet. Detta innebär att domstolen kan, mot en för-

älders önskemål, vägra att upplösa gemensam vårdnad eller förordna om

sådan vårdnad. Detta medför bl.a. att fadern kan få del i vårdnaden även

om modern motsätter sig detta i de fall modern är ensam vårdnadshavare

på grund av att föräldrarna var ogifta vid barnets födelse. En ändring

som den föreslagna innebär en ytterligare betoning av den gemensamma

vårdnaden och ger dessutom större flexibilitet åt regelsystemet.

Vårdnadens utövande

En förtydligande bestämmelse om vårdnadens utövande införs i föräldra-

balken. Där anges, i överensstämmelse med gällande rätt, att den

vårdnadshavare som barnet bor tillsammans med ensam får besluta i

frågor som gäller den dagliga omsorgen om barnet.

Barnets boende

För att bredda vägen för en ökad användning av gemensam vårdnad och

för att ytterligare markera den gemensamma vårdnaden som en huvud-

regel föreslår utredningen att domstolen skall kunna besluta om vem av

föräldrarna barnet skall bo tillsammans med. Ett sådant beslut förutsätter

att föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet, att föräldrarna inte bor

tillsammans samt att föräldrarna inte kan enas om var barnet skall bo

eller av någon annan anledning vill få ett beslut om boende.

Umgänge och annan kontakt

Utredningen föreslår att barnets rätt till umgänge och annan kontakt med

en förälder som det inte bor tillsammans med lyfts fram och betonas i 6

kap. föräldrabalken. I samband därmed betonas föräldrarnas ömsesidiga

skyldighet att tillse att barnets behov av umgänge och kontakt med en

förälder som barnet inte bor tillsammans med tillgodoses. Härigenom

understryks också att en förälder som barnet inte bor tillsammans med

har en skyldighet att umgås med och på annat sätt hålla kontakt med

barnet. Enligt utredningen skall domstolen i särskilda fall kunna besluta

om annan kontakt än umgänge mellan barnet och en förälder som det inte

bor tillsammans med t.ex. när en direkt kontakt mellan barnet och en

förälder kan vara skadlig för barnet eller när det föreligger hinder för

umgänge på grund av risk för bortförande av barnet. Beslut om umgänge

skall kunna meddelas även i de fall föräldrar har gemensam vårdnad om

barnet.

Upplysningar om barnet

Med hänvisning till att de föreslagna bestämmelserna om gemensam

vårdnad, boende och umgänge kan väntas medföra att ännu fler barn

kommer att ha båda föräldrarna som vårdnadshavare, avstår utredningen

från att föreslå någon ytterligare reglering av umgängesförälderns rätt till

upplysningar om barnet.

Tillstånd till utlandsvistelse

Utredningen föreslår att en vårdnadshavare inte får ta med sig barnet

utomlands för längre sammanhängande tid än trettio dagar utan tillstånd

av en förälder som inte är vårdnadshavare. Ett sådant tillstånd skall dock

fordras endast om det finns ett reglerat umgänge mellan barnet och

föräldern. Motsätter sig den förälder som inte är vårdnadshavare att

vårdnadshavaren tar med sig barnet utomlands kan domstol lämna till-

stånd till utlandsvistelsen.

Socialnämndens godkännande av avtal om vårdnad m.m.

Utredningens utvärdering av samarbetssamtalen visar att sådana samtal

har störst utsikter att leda till överenskommelse mellan föräldrarna om

samtalen kommer till stånd innan ett domstolsförfarande inletts. Detta

förhållande gör det önskvärt med en ordning som kan leda till att frågor

om vårdnad m.m. i största möjliga utsträckning kan handläggas i mindre

konfliktskapande former. Utredningen föreslår därför att det införs en

möjlighet för föräldrar som är överens att genom avtal reglera vårdnad,

boende och umgänge. Det bör ankomma på kommunerna att sörja för att

föräldrar får hjälp med att träffa sådana avtal och dessutom att godkänna

ingångna avtal. Avtal bör godkännas av en tjänsteman som social-

nämnden utsett. Ofta kan det vara samma person som varit samtalsledare

vid ett samarbetssamtal som lett fram till en överenskommelse mellan

föräldrarna. Vid prövningen av om föräldrarnas avtal kan godkännas

skall barnets bästa och dess önskemål beaktas. Ett fastställt avtal skall

gälla på samma sätt som ett laga kraft vunnet domstolsavgörande. Kan

föräldrarna inte komma överens och blir det nödvändigt att slita en tvist

mellan dem är det utredningens uppfattning att allmän domstol är det

samhällsorgan som bäst lämpar sig för att avgöra tvistefrågorna.

Utredning om vårdnad, boende eller umgänge

När domstolen beslutat om en vårdnadsutredning är det den socialtjänste-

man som socialnämnden utser att utföra utredningen som själv svarar för

den. Någon skyldighet att komplettera utredningen med en slutsats finns

inte. Eftersom det i allmänhet är utredaren som får störst kunskap om

föräldrarna och barnet i de avseenden som är av avgörande betydelse

föreslår Vårdnadstvistutredningen att den som verkställer en utredning

om vårdnad m.m. skall lämna ett förslag till beslut. Om det framstår som

lämpligare kan utredaren i stället redovisa vilka konsekvenser olika

beslutsalternativ får för barnet.

Sekretess vid samarbetssamtal

Samarbetssamtal inom socialtjänsten kan enligt sekretesslagen äga rum

under s.k. familjerådgivningssekretess. För att de tjänstemän inom social-

tjänsten som leder samarbetssamtal inte vid vittnesförhör inför domstol

skall tvingas avslöja vad som förekommit vid ett samarbetssamtal föreslår

utredningen en ny regel i rättegångsbalken. Denna innebär att den som

inom socialtjänsten leder ett samarbetssamtal inte får höras som vittne om

vad som anförtrotts honom eller henne under samtalet.

Övriga frågor

Utredningen anser att frågan om att införa en uttrycklig bestämmelse i

socialtjänstlagen om socialnämndens skyldighet att utse en kontaktperson

vid umgänge och en motsvarande bestämmelse i föräldrabalken bör bli

föremål för utredning.

 Utredningen anser också att det finns anledning att närmare undersöka

förutsättningarna för ett system med familjenämnder eller särskilda

familjedomstolar och konsekvenserna därav. De i detta betänkande före-

slagna ändringarna skulle kunna bli ett steg på vägen till om inte precis

familjedomstolar någon form för samordnad behandling av de frågor

som kan uppkomma vid skilsmässa eller separation.

Konsekvenser av utredningens förslag

Enligt utredningens uppfattning kommer de framlagda förslagen att leda

till reella besparingar, framför allt för staten genom minskade kostnader

för domstolsförfarande och rättshjälp. Den stora vinsten nämligen att

barn i större utsträckning kommer att besparas det lidande som en ut-

dragen domstolsprocess medför går inte att mäta i pengar.

Betänkandets lagförslag

1. Förslag till

Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken

 dels att 6 kap. 6, 6 a och 10 d §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 6 kap. 3, 5, 7, 10, 10 b, 13, 15 och 17 - 22 §§, 7 kap. 12 §,

20

kap. 1 §, 21 kap. 1 och 3 §§, rubriken till 6 kap., rubriken närmast före

6 kap. 16 § samt rubriken närmast före 21 kap. 1 § skall ha följande

lydelse,

 dels att det i 6 kap. skall införas sex nya paragrafer 2 a, 14 a, 15 a,

15

b, 17 a och 17 b §§, närmast före 14 a § en ny rubrik samt närmast före

15 b § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 6 kap.

Om vårdnad och umgänge

Om vårdnad, boende och um-

gänge

 2 a §

 Vid dom eller beslut enligt

detta kapitel skall vad som är

bäst för barnet vara avgörande

för rättens ställningstaganden.

Rätten skall fästa avseende

särskilt vid barnets behov av en

nära och god kontakt med båda

föräldrarna. Vid beslut om

umgänge skall rätten beakta

risken för att barnet i samband

med utövande av umgänge

utsätts för övergrepp, olovligen

bortförs eller kvarhålls eller

annars far illa.

 Rätten skall vidare ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande

av barnets ålder och mognad.

 3 §

 Barnet står från födelsen under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa

är gifta med varandra, och i annat fall av modern ensam. Ingår

föräldrarna senare äktenskap med varandra, står barnet från den

tidpunkten under vårdnad av dem båda, om inte rätten dessförinnan har

anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Om det döms till äktenskaps-

skillnad mellan föräldrarna står

barnet även därefter under båda

föräldrarnas vårdnad, om inte

den gemensamma vårdnaden

upplöses enligt 5, 7 eller 8 §.

Skall barnet även efter domen på

äktenskapsskillnad stå under

båda föräldrarnas vårdnad, skall

rätten i domen erinra om att

vårdnaden alltjämt är gemen-

sam.

 Om det döms till äktenskaps-

skillnad mellan föräldrarna står

barnet även därefter under båda

föräldrarnas vårdnad, om inte

den gemensamma vårdnaden

upplöses enligt 5, 7 eller 8 §.

 5 §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna och vill någon

av dem att vårdnaden inte längre

skall vara gemensam, skall

rätten efter vad som är bäst för

barnet anförtro vårdnaden åt en

av föräldrarna eller, om den

förälder som har begärt upp-

lösning av den gemensamma

vårdnaden inte motsätter sig

fortsatt gemensam vårdnad, låta

den gemensamma vårdnaden

bestå.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt första stycket prövas

på talan av en av föräldrarna

eller båda. I mål om äkten-

skapsskillnad får rätten utan

yrkande anförtro vårdnaden om

barnet åt en av föräldrarna, om

gemensam vårdnad är uppenbart

oförenlig med barnets bästa.

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna (gemensam

vårdnad) eller endast en av dem

(ensam vårdnad) och vill någon

av föräldrarna att vårdnaden

skall ändras skall rätten besluta

om vårdnaden. Frågor om

ändring i vårdnaden enligt detta

stycke prövas på talan av en av

föräldrarna eller båda.

 Är gemensam vårdnad bäst för

barnet, skall rätten, om

föräldrarna har gemensam vård-

nad, låta denna bestå eller i

annat fall förordna om gemen-

sam vårdnad, även om en av

föräldrarna motsätter sig en

sådan ordning.

 I mål om äktenskapsskillnad

får rätten utan yrkande anförtro

vårdnaden om barnet åt en av

föräldrarna, om gemensam

vårdnad är uppenbart oförenlig

med barnets bästa.

 Att socialnämnden kan god-

känna avtal om vårdnad framgår

av 17 b §.

 6 §

 Står barnet under vårdnad av

endast en av föräldrarna och vill

någon av dem få ändring i

vårdnaden, skall rätten efter vad

som är bäst för barnet anförtro

vårdnaden åt den andra för-

äldern, om denne vill att vård-

naden skall flyttas över till

honom eller henne, eller, om en

av föräldrarna begär gemensam

vårdnad och den andra inte

motsätter sig det, förordna att

föräldrarna i fortsättningen skall

utöva vårdnaden gemensamt.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt första stycket prövas

på talan av en av föräldrarna

eller båda.

 6 a §

 Vid bedömningen av vad som

är bäst för barnet skall rätten

fästa avseende särskilt vid bar-

nets behov av en nära och god

kontakt med båda föräldrarna.

 7 §

 Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig skyldig

till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen om

barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller

utveckling, skall rätten besluta om ändring i vårdnaden.

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och gäller vad som sägs i

första stycket en av dem, skall rätten anförtro vårdnaden åt den andra

föräldern ensam. Brister också den föräldern i omsorgen om barnet på

det sätt som sägs i första stycket, skall rätten flytta över vårdnaden till en

eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Står barnet under endast en förälders vårdnad, skall rätten i fall som

avses i första stycket flytta över vårdnaden till den andra föräldern eller,

om det är lämpligare, till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål som

avses i 5 eller 6 §.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål som

avses i 5 §.

 10 §

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta efter vad som

är bäst för barnet. Rätten får

dock inte flytta över vårdnaden

till föräldrarna gemensamt, om

någon av dem motsätter sig

gemensam vårdnad.

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta om vårdna-

den.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av båda föräldrarna eller en av dem eller på talan av socialnämn-

den.

 10 b §

 En särskilt förordnad vårdnadshavare har rätt att på begäran bli

entledigad från uppdraget.

 Om barnet har två särskilt

förordnade vårdnadshavare och

någon av dem vill att vårdnaden

inte längre skall vara gemensam,

skall rätten på talan av en av

dem eller båda anförtro

vårdnaden åt en av dem efter vad

som är bäst för barnet. Rätten

kan också i mål om äkten-

skapsskillnad mellan vård-

nadshavarna utan yrkande för-

ordna om vårdnaden enligt vad

som nu har sagts, om gemensam

vårdnad är uppenbart oförenlig

med barnets bästa.

 Om barnet har två särskilt

förordnade vårdnadshavare och

någon av dem vill att vårdnaden

inte längre skall vara gemensam,

skall rätten på talan av en av

dem eller båda anförtro

vårdnaden åt en av dem. Rätten

kan också i mål om äktenskaps-

skillnad mellan vårdnadshavarna

utan yrkande förordna om vård-

naden enligt vad som nu har

sagts, om gemensam vårdnad är

uppenbart oförenlig med barnets

bästa.

 10 d §

 Vid bedömningen av frågor om

vårdnad skall rätten ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande

av barnets ålder och mognad.

 13 §

 Står barnet under vårdnad av

två vårdnadshavare, skall vad

som sägs i 11 eller 12 § gälla

dem tillsammans.

 Står barnet under vårdnad av

två vårdnadshavare, skall vad

som sägs i 11 eller 12 § gälla

dem tillsammans. Den vård-

nadshavare som barnet bor

tillsammans med får dock ensam

besluta i frågor som gäller den

dagliga omsorgen om barnet.

 Är en av vårdnadshavarna till

följd av frånvaro, sjukdom eller

annan orsak förhindrad att ta del

i sådana beslut rörande vårdna-

den som inte utan olägenhet kan

uppskjutas, bestämmer den andre

ensam. Denne får dock inte

ensam fatta beslut av ingripande

betydelse för barnets framtid,

om inte barnets bästa uppen-

barligen kräver det.

 Är en av vårdnadshavarna till

följd av frånvaro, sjukdom eller

annan orsak förhindrad att ta del

i sådana beslut rörande vårdna-

den som gäller annat än den

dagliga omsorgen och inte utan

olägenhet kan uppskjutas, be-

stämmer den andre ensam.

Denne får dock inte ensam fatta

beslut av ingripande betydelse

för barnets framtid, om inte

barnets bästa uppenbarligen

kräver det.

Barnets boende

 14 a §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna och bor för-

äldrarna inte tillsammans skall

rätten, på talan av en av dem

eller båda, besluta vem barnet

skall bo tillsammans med.

 Att socialnämnden kan god-

känna avtal om boende framgår

av 17 b §.

 15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett

ansvar för att barnets behov av

umgänge med en förälder som

inte är vårdnadshavare eller med

någon annan som står barnet

särskilt nära så långt möjligt

tillgodoses. Vårdnadshavaren

skall, om inte särskilda skäl talar

mot det, lämna sådana

upplysningar rörande barnet som

kan främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av en förälder som inte

är vårdnadshavare, beslutar

rätten på talan av denna förälder

i frågan om umgänge efter vad

som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av någon annan än en

förälder, beslutar rätten på talan

av socialnämnden i frågan om

umgänge efter vad som är bäst

för barnet.

 Vid bedömningen av frågor om

umgänge skall rätten ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande

av barnets ålder och mognad.

Rätten skall vidare beakta risken

för att barnet i samband med

utövande av umgänge utsätts för

övergrepp, olovligen bortförs

eller kvarhålls eller annars far

illa.

 Barnet har rätt till umgänge

och annan kontakt med en

förälder som det inte bor tillsam-

mans med eller med någon

annan som står barnet särskilt

nära. Barnets föräldrar och

vårdnadshavare har ett ömsesi-

digt ansvar för att barnets behov

av umgänge och annan kontakt

så långt möjligt tillgodoses.

 Om särskilda skäl inte talar

mot det skall den som barnet bor

tillsammans med lämna sådana

upplysningar rörande barnet som

kan främja umgänget.

 15 a §

 Motsätter sig den som barnet

bor tillsammans med det um-

gänge som begärs av en förälder

som barnet inte bor tillsammans

med, beslutar rätten på talan av

denna förälder i frågan om

umgänge.

 Motsätter sig den som barnet

bor tillsammans med det um-

gänge som begärs av någon

annan än en förälder, beslutar

rätten på talan av socialnämnden

i frågan om umgänge.

 Om särskilda skäl föreligger,

kan rätten besluta om annan

kontakt än umgänge mellan

barnet och en förälder som

barnet inte bor tillsammans med,

såsom telefonkontakt, brevväx-

ling och liknande.

 Att socialnämnden kan god-

känna avtal om umgänge fram-

går av 17 b §.

Tillstånd till utlandsvistelse

 15 b §

 En vårdnadshavare får inte ta

med sig barnet utomlands för

längre sammanhängande tid än

trettio dagar utan tillstånd av en

förälder som inte är vårdnadsha-

vare. Tillstånd fordras dock

endast om det finns ett genom

dom eller avtal reglerat umgänge

mellan barnet och den förälder

som inte är vårdnadshavare.

Motsätter sig denna förälder att

vårdnadshavaren tar med sig

barnet utomlands kan rätten på

talan av vårdnadshavaren lämna

tillstånd till utlandsvistelsen.

Förfarandet i mål och ärenden

om vårdnad eller umgänge

Förfarandet i mål och ärenden

om vårdnad m.m.

 17 §

 Frågor om vårdnad eller um-

gänge tas upp av rätten i den ort

där barnet har sitt hemvist.

Sådana frågor kan tas upp även i

samband med äktenskapsmål.

Om det inte finns någon behörig

domstol, tas frågorna upp av

Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4-8 och 10 §§ samt 10 b §

andra stycket samt frågor om

umgänge som avses i 15 §

handläggs i den ordning som är

föreskriven för tvistemål. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna eller en av dem och

är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom ge-

mensam ansökan.

 Frågor om vårdnad, boende,

umgänge eller tillstånd till

utlandsvistelse tas upp av rätten i

den ort där barnet har sitt hem-

vist. Sådana frågor kan tas upp

även i samband med äktenskaps-

mål. Om det inte finns någon

behörig domstol, tas frågorna

upp av Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt

10 b § andra stycket, samt frågor

om boende, umgänge och till-

stånd till utlandsvistelse hand-

läggs i den ordning som är

föreskriven för tvistemål.

 Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

 I mål om vårdnad kan under-

hållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

 Dom i mål om vårdnad eller

umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna

är överens i saken.

 I mål om vårdnad och boende

kan underhållsbidrag för barnet

yrkas utan stämning.

 Dom i mål om vårdnad,

boende, umgänge eller tillstånd

till utlandsvistelse får meddelas

utan huvudförhandling, om

parterna är överens i saken.

 17 a §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna eller en av dem

och är föräldrarna överens i

saken, får de väcka talan om

vårdnad, boende och umgänge

genom gemensam ansökan.

 17 b §

 Ett skriftligt avtal om vårdnad,

boende och umgänge kan efter

godkännande av socialnämnden i

den ort där barnet har sitt hem-

vist verkställas som ett laga kraft

vunnet domstolsavgörande.

 När socialnämnden prövar om

avtalet kan godkännas skall den

beakta de omständigheter som

anges i 2 a §.

 Socialnämndens godkännande

lämnas av den nämnden utsett

att pröva föräldrarnas avtal.

 18 §

 I mål om vårdnad eller um-

gänge får rätten uppdra åt soci-

alnämnden eller något annat

organ att i barnets intresse

anordna samtal i syfte att nå

enighet mellan föräldrarna

(samarbetssamtal).

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt första stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten

förlänga den utsatta tiden.

 Föräldrar har enligt 12 a §

socialtjänstlagen möjlighet att

genom samarbetssamtal få hjälp

att nå enighet i frågor om vård-

nad, boende och umgänge.

 I mål om vårdnad, boende

eller umgänge får rätten uppdra

åt socialnämnden eller något

annat organ att i barnets intresse

anordna samarbetssamtal i syfte

att nå enighet mellan föräldrar-

na.

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt andra stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten

förlänga den utsatta tiden.

 19 §

 Rätten skall se till att frågor

om vårdnad och umgänge blir

tillbörligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad eller um-

gänge skall socialnämnden ges

tillfälle att lämna upplysningar.

Har nämnden tillgång till upp-

lysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar. Om

det behövs ytterligare utredning

får rätten uppdra åt socialnämn-

den eller något annat organ att

utse någon att verkställa sådan.

Rätten får fastställa riktlinjer för

utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen

skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna

tid. Rätten skall se till att

utredningen bedrivs skyndsamt.

 Den som verkställer utredning

skall, om det inte är olämpligt,

söka klarlägga barnets inställning

och redovisa den för rätten.

 Rätten skall se till att frågor

om vårdnad, boende, umgänge

och tillstånd till utlandsvistelse

blir tillbörligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad, boende eller

umgänge skall socialnämnden

ges tillfälle att lämna upplys-

ningar. Har nämnden tillgång till

upplysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar.

 Om det behövs utredning

utöver vad som sägs i andra

stycket får rätten uppdra åt

socialnämnden eller något annat

organ att utse någon att verk-

ställa sådan. Rätten får fastställa

riktlinjer för utredningen och

bestämma en viss tid inom

vilken utredningen skall vara

slutförd. Om det behövs, får

rätten förlänga denna tid. Rätten

skall se till att utredningen

bedrivs skyndsamt.

 Den som verkställer utredning

skall, om det inte är olämpligt,

söka klarlägga barnets inställning

och redovisa den för rätten.

Vidare skall utredaren lämna

förslag till beslut, eller, om det

framstår som lämpligare, redo-

visa vilka konsekvenser olika be-

slutsalternativ kan få för barnet.

 Barnet får höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det

är

uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras.

 20 §

 I mål eller ärenden om vård-

nad eller umgänge får rätten, för

tiden till dess att frågan har

avgjorts genom en dom eller ett

beslut som har vunnit laga kraft,

besluta om vårdnad eller um-

gänge. Står barnet under vårdnad

av båda föräldrarna får rätten i

stället besluta vem barnet skall

bo tillsammans med. Rätten skall

besluta efter vad som är bäst för

barnet.

 I mål eller ärenden om vård-

nad, boende eller umgänge får

rätten, för tiden till dess att

frågan har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som har

vunnit laga kraft, besluta om

vårdnad, boende eller umgänge.

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna får rätten i mål

om vårdnad i stället besluta vem

barnet skall bo tillsammans med.

 Beslut enligt första stycket får meddelas utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall motparten få tillfälle att yttra sig i frågan. Rätten

kan inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan. Har rätten

meddelat ett beslut, skall den ompröva det när målet eller ärendet avgörs.

 Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

 21 §

 I mål eller ärenden om vård-

nad eller umgänge kan rätten, i

samband med att den meddelar

dom eller beslut i saken och om

det finns särskilda skäl, på

yrkande av en part förelägga

motparten vid vite att lämna

ifrån sig barnet. Har vite före-

lagts i samband med beslut som

avses i 20 § första stycket, kan

rätten förordna att föreläggandet

skall gälla omedelbart.

 I mål eller ärenden om vård-

nad, boende eller umgänge kan

rätten, i samband med att den

meddelar dom eller beslut i

saken och om det finns särskilda

skäl, på yrkande av en part

förelägga motparten vid vite att

lämna ifrån sig barnet. Har vite

förelagts i samband med beslut

som avses i 20 § första stycket,

kan rätten förordna att före-

läggandet skall gälla omedelbart.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagan-

de av domen eller beslutet om

vårdnad eller umgänge.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagan-

de av domen eller beslutet om

vårdnad, boende eller umgänge.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan

av den part som har begärt föreläggandet.

 22 §

 I mål eller ärenden om vård-

nad eller umgänge gäller i fråga

om rättegångskostnader andra

och tredje styckena i stället för

18 kap. 1-7 §§ rättegångsbalken.

 I mål eller ärenden om vård-

nad, boende, umgänge eller

tillstånd till utlandsvistelse gäller

i fråga om rättegångskostnader

andra och tredje styckena i stället

för 18 kap. 1-7 §§ rättegångs-

balken.

 Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. En part kan dock

förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnad,

om han eller hon har förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller

6 § rättegångsbalken eller om det annars finns särskilda skäl.

 Skall en part enligt andra stycket helt eller delvis ersätta motpartens

rättegångskostnad och har partens ställföreträdare, ombud eller biträde

förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § rättegångsbalken

och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis, kan han eller hon

förpliktas att tillsammans med parten ersätta kostnaden. Rätten kan

besluta om detta även om någon part inte yrkar det.

 Denna paragraf tillämpas också när målet eller ärendet handläggs i

högre rätt.

 7 kap.

 12 §

 Talan om underhåll till barn

upptas av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist.

Sådan fråga kan väckas även i

samband med mål om faststäl-

lande av faderskapet till barn,

äktenskapsmål eller mål om

vårdnaden om barn.

 Talan om underhåll till barn

upptas av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist.

Sådan fråga kan väckas även i

samband med mål om faststäl-

lande av faderskapet till barn,

äktenskapsmål, mål om vårdna-

den om barn eller mål om vem

barnet skall bo tillsammans med.

 Finns ej behörig domstol enligt första stycket, upptas målet av

Stockholms tingsrätt.

 20 kap.

 1 §

 I mål om faderskap, vårdnad,

umgänge och underhåll tillämpas

14 kap. 17 och 18 §§ äkten-

skapsbalken.

 I mål om faderskap, vårdnad,

boende, umgänge, tillstånd till

utlandsvistelse och underhåll

tillämpas 14 kap. 17 och 18 §§

äktenskapsbalken.

 21 kap.

Verkställighet av domar eller

beslut

Verkställighet av domar, beslut

eller avtal

 1 §

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, umgänge

eller överlämnande av barn söks

hos länsrätten. Har domen eller

beslutet inte vunnit laga kraft

och är det inte särskilt medgivet

att verkställighet ändå får ske,

får länsrätten inte vidta åtgärder

enligt 2-4 §§.

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, boende, um-

gänge eller överlämnande av

barn söks hos länsrätten. Har

domen eller beslutet inte vunnit

laga kraft och är det inte särskilt

medgivet att verkställighet ändå

får ske, får länsrätten inte vidta

åtgärder enligt 2-4 §§.

 Verkställighet av avtal enligt 6

kap. 17 b § söks hos länsrätten.

Vad som i detta kapitel föreskrivs

om verkställighet av dom eller

beslut, som vunnit laga kraft,

gäller även sådant avtal.

 3 §

 Förordnar länsrätten om verkställighet, får den förelägga vite eller

besluta att barnet skall hämtas genom polismyndighetens försorg.

Hämtning får dock beslutas endast i de fall och under de förutsättningar

som anges i andra och tredje styckena.

 Är det fråga om dom eller

beslut om vårdnad eller över-

lämnande av barn, får länsrätten

besluta om hämtning av barnet,

om verkställighet annars inte kan

ske eller om hämtning är

nödvändig för att undvika att

barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om dom eller

beslut om umgänge mellan

barnet och en förälder som inte

är vårdnadshavare, får läns-

rätten besluta om hämtning av

barnet, om verkställighet annars

inte kan ske och barnet har ett

särskilt starkt behov av umgänge

med föräldern.

 Är det fråga om dom eller

beslut om vårdnad, boende eller

överlämnande av barn, får läns-

rätten besluta om hämtning av

barnet, om verkställighet annars

inte kan ske eller om hämtning

är nödvändig för att undvika att

barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om dom eller

beslut om umgänge mellan

barnet och en förälder som

barnet inte bor tillsammans med,

får länsrätten besluta om hämt-

ning av barnet, om verkställighet

annars inte kan ske och barnet

har ett särskilt starkt behov av

umgänge med föräldern.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan

av den part som har begärt verkställigheten.

 6 §

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades och det

av hänsyn till barnets bästa är

påkallat att frågan om vårdnad

eller umgänge prövas på nytt.

Sådan fråga tas upp av allmän

domstol på ansökan av den som

har varit part i målet hos läns-

rätten eller på ansökan av

socialnämnden.

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades och det

av hänsyn till barnets bästa är

påkallat att frågan om vårdnad,

boende eller umgänge prövas på

nytt. Sådan fråga tas upp av

allmän domstol på ansökan av

den som har varit part i målet

hos länsrätten eller på ansökan

av socialnämnden.

 Länsrätten får även i annat fall vägra verkställighet, om det finns risk

som inte är ringa för att barnets kroppsliga eller själsliga hälsa skadas.

2. Förslag till

Lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 5 och 7 §§ äktenskapsbalken skall ha

följande lydelse.

 14 kap.

 5 §

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

och umgänge med barn, rätt att

bo kvar i makarnas gemensam-

ma bostad till dess att bodelning

sker och förbud att besöka

varandra. Yrkanden i sådana

frågor framställs i den ansökan

genom vilken talan om äkten-

skapsskillnad väcks. Har sådan

talan redan väckts, får yrkandena

framställas muntligen inför

domstolen eller skriftligen utan

särskild stämning.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

barn, vem barnet skall bo till-

sammans med, umgänge med

barn, tillstånd till utlandsvistelse,

rätt att bo kvar i makarnas

gemensamma bostad till dess att

bodelning sker och förbud att

besöka varandra. Yrkanden i

sådana frågor framställs i den

ansökan genom vilken talan om

äktenskapsskillnad söks. Har

sådan talan redan väckts, får

yrkandena framställas muntligen

inför domstolen eller skriftligen

utan särskild stämning.

 I målet får även prövas frågan om förordnande av bodelningsförrättare.

 7 §

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen, för tiden till dess att

frågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna

 1. bestämma vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i makarnas

gemensamma bostad, dock längst för tiden till dess att bodelning har

skett,

 2. förordna om skyldighet för den ena maken att utge bidrag till den

andra makens underhåll.

 I sådant mål får domstolen också, för tiden till dess att

skillnadsfrågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna förbjuda makarna att besöka varandra.

 Ett beslut enligt första stycket får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Ett beslut enligt andra stycket gäller på

samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslut enligt första

eller andra stycket får dock när som helst ändras av domstolen.

 Överträder någon ett förbud enligt andra stycket, tillämpas 24 § lagen

(1988:688) om besöksförbud.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, umgänge och bidrag till

barns underhåll för tiden till dess

att sådan fråga har avgjorts

genom dom som har vunnit laga

kraft.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, boende, umgänge och

bidrag till barns underhåll för

tiden till dess att sådan fråga har

avgjorts genom dom som har

vunnit laga kraft.

3. Förslag till

Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs att 12 a och 48 §§ socialtjänstlagen

(1980:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 12 a §

 Kommunen skall sörja för att

föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte

att nå enighet i frågor rörande

vårdnad och umgänge (sam-

arbetssamtal).

 Kommunen skall sörja för att

föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte

att nå enighet i frågor rörande

vårdnad, boende och umgänge

(samarbetssamtal) samt att

föräldrar får hjälp att träffa

avtal enligt 6 kap. 17 b § för-

äldrabalken.

 Kommunen skall även sörja för att familjerådgivning kan erbjudas dem

som begär det.

 48 §

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller

föräldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

 1 kap. 4 § föräldrabalken,

 2 kap. 1, 4 - 6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt

9 § att besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad

utredning,

 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

6 kap. 17 b § föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken beträffande beslut att utse utredare

i mål

och ärenden om vårdnad eller umgänge,

 7 kap. 7, 11 och 14 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 7 §

att godkänna avtal som innefattar åtagande att utge engångsbelopp,

 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta

befogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 27 § denna lag eller att

fullgöra vad som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om

allmänna barnbidrag eller 9 § lagen (1964:143) om bidragsförskott.

4. Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

 Härigenom föreskrivs att 16 § rättshjälpslagen (1972:429) skall ha

följande lydelse.

 16 §

 Allmän rättshjälp får, om ej

annat följer av 17 §, beviljas av

advokat eller av biträdande jurist

på advokatbyrå, om den rättsliga

angelägenheten avser

 äktenskapsskillnad

 underhållsbidrag till make

eller barn

 faderskap till barn

 vårdnad

 umgänge.

 Advokat eller biträdande jurist

på advokatbyrå får ej bevilja

allmän rättshjälp för verkställig-

het av avgörande om underhålls-

bidrag, vårdnad eller umgänge.

Ej heller får advokat eller biträ-

dande jurist bevilja allmän rätts-

hjälp

 1. om den rättssökande är

dödsbo,

 2. om den rättssökande är bo-

satt utom riket,

 3. om den rättsliga angelägen-

heten skall prövas eller på annat

sätt behandla utom riket.

 Allmän rättshjälp får, om ej

annat följer av 17 §, beviljas av

advokat eller av biträdande jurist

på advokatbyrå, om den rättsliga

angelägenheten avser

 äktenskapsskillnad

 underhållsbidrag till make

eller barn

 faderskap till barn

 vårdnad

 boende

 umgänge.

 Advokat eller biträdande jurist

på advokatbyrå får ej bevilja

allmän rättshjälp för verkställig-

het av avgörande om underhålls-

bidrag, vårdnad, boende eller

umgänge. Ej heller får advokat

eller biträdande jurist bevilja

allmän rättshjälp

 1. om den rättssökande är

dödsbo,

 2. om den rättssökande är bo-

satt utom riket,

 3. om den rättsliga angelägen-

heten skall prövas eller på annat

sätt behandlas utom riket.

5. Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 36 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 36 kap.

 5 §

 Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa

lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om denna utan

tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats.

 Advokater, läkare, tandläkare,

barnmorskor, sjuksköterskor,

psykologer, psykoterapeuter,

kuratorer vid familjerådgiv-

ningsbyråer, som drivs av kom-

muner, landsting, församlingar

eller kyrkliga samfälligheter, och

deras biträden får höras som

vittnen om något som i denna

deras yrkesutövning anförtrotts

dem eller som de i samband

därmed erfarit, endast om det är

medgivet i lag eller den, till vars

förmån tystnadsplikten gäller,

samtycker till det. Den som till

följd av 9 kap. 4 §

sekretesslagen inte får lämna

uppgifter som avses där får

höras som vittnen om dem

endast om det är medgivet i lag

eller den till vars förmån sekre-

tessen gäller samtycker till det.

 Advokater, läkare, tandläkare,

barnmorskor, sjuksköterskor,

psykologer, psykoterapeuter,

kuratorer vid familjerådgiv-

ningsbyråer, som drivs av kom-

muner, landsting, församlingar

eller kyrkliga samfälligheter, och

deras biträden får höras som

vittnen om något som i denna

deras yrkesutövning anförtrotts

dem eller som de i samband

därmed erfarit, endast om det är

medgivet i lag eller den, till vars

förmån tystnadsplikten gäller,

samtycker till det. Detsamma

gäller den som inom

socialtjänsten leder sam-

arbetssamtal under sekretess

enligt 7 kap. 4 § andra stycket

sekretesslagen (1980:100). Den

som till följd av 9 kap. 4 §

sekretesslagen inte får lämna

uppgifter som avses där får

höras som vittnen om dem

endast om det är medgivet i lag

eller den till vars förmån sekre-

tessen gäller samtycker till det.

 Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om

vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten

medger det.

 Utan hinder av vad som sägs i andra eller tredje stycket är andra än

försvarare skyldiga att vittna i mål angående brott, för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år.

 Om tystnadsplikt för den som i Svenska kyrkans ordning har vigts till

det kyrkliga ämbetet som präst finns föreskrifter i 36 kap. kyrkolagen

(1992:300). Den som inom något annat trossamfund än Svenska kyrkan

är präst eller den som i sådant samfund intar motsvarande ställning får

inte höras som vittne om något som han eller hon har erfarit under bikt

eller själavårdande samtal.

 Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen

eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om

förhållanden som tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i

nämnda paragrafer.

 Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som

vittne om ett visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med

den som under tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning.

Sammanfattning av Pappagruppens slutrapport, Ds 1995:2

Arbetsgruppens utgångspunkt har varit att ett barn behöver båda sina för-

äldrar, behöver också den närvarande pappan. Barnets och pappans

relation måste få det stöd och den uppmuntran som är möjlig från sam-

hällets sida.

 Syftet med denna slutrapport är att genom en rad djupintervjuer och

resonemang fördjupa kunskapen och argumenten för denna strävan.

 I rapporten formuleras visionen av den närvarande pappan. Vi ser den

som en grund för fortsatt opinionsbildning.

 Det främsta hindret för den närvarande pappan är de attityder som

finns i arbetslivet. Även det nuvarande könsrollsmönstret spelar stor roll.

Attityderna kan förändras genom uppmuntran, information och genom att

lyfta fram positiva exempel.

 Män måste uppmuntras att våga ta tid med barnen när de är små. I

rapporten formuleras ett antal förslag med denna inriktning.

 Chefer på alla nivåer måste våga vara förebilder. Vi har inte mött

någon som med trovärdighet har kunnat hävda att en månads ledighet är

omöjlig under de första åren av ett barns levnad.

 En pappagaranti bör övervägas som ett stöd för de pappor som vill

vara med sina barn men där attityderna står i vägen. Den införda pappa-

månaden i föräldraförsäkringen är ett första viktigt steg.

 Arbetsgivare inom kommuner och landsting måste gå före. Ett förslag

är att anställda män som tar ut tre månaders föräldraledighet eller mera

uppmuntras med extra semesterdagar.

 Det bör anses som meriterande för såväl kvinnor som män att ha varit

föräldralediga.

 Staten måste i egenskap av arbetsgivare driva på utvecklingen mot fler

kvinnliga chefer. Det program som initierats bör ha målet att inom en

femårsperiod nå jämnare fördelning av kvinnor och män på statliga

chefsbefattningar.

 Fler män bör uppmuntras att arbeta inom barnomsorgen.

 I rapporten formuleras också ett antal råd till chefer inom den privata

och offentliga sektorn råd som bygger på att även enskilda företag bör

ha intresse av att stimulera pappor att ta föräldraledighet.

 Rapporten uppehåller sig, delvis utanför våra direktiv, vid hur barnets

rätt till båda föräldrarna ska kunna iakttas vid skilsmässa. Vi utgår från

insikten att många pappor blir frånvarande pappor just i samband med

skilsmässor.

 Vår slutsats är:

 Föräldrar i kris bör erbjudas rådgivning och familjesamtal med både

manlig och kvinnlig familjerådgivare närvarande. Särskilda familjerätts-

enheter bör etableras där domstolens ledamöter väljs och utbildas efter

erfarenhet av modernt och delat föräldraskap.

 Väntetiderna för vårdnadstvister måste kortas drastiskt så att inte

interimsbeslut med begränsad rättssäkerhet blir avgörande.

 Det bör endast finnas gemensam vårdnad som juridiskt vårdnads-

begrepp.

 Enskild vårdnad bör avskaffas så att gemensam vårdnad gäller från det

att faderskap fastställts. Den gemensamma vårdnaden bör ytterligare

stärkas så att beslut, som allvarligt inverkar på barnets nära och var-

dagliga kontakt med båda sina föräldrar måste tas i uttryckligt sam-

förstånd av båda föräldrarna. Umgängesrätt skall kunna fastställas av

domstol inom ramen för gemensam vårdnad och med särskilt beaktande

av respektive förälders förmåga och beredskap att samarbeta och under-

lätta för barnets kontakt med båda sina föräldrar.

 Den gemensamma vårdnaden bör i större utsträckning bejakas i

administrativa beslut. Barn bör räknas in för bostadsbidrag och bostads-

behov hos båda föräldrarna. I reglerna för underhållsbidrag bör större

skillnad göras mellan dem som aldrig har sina barn hos sig och dem som

tar en betydande del av ansvaret. I stället bör utgångsnivåerna för under-

hållsbidrag höjas.

Förteckning över remissinstanserna till betänkandet SOU

1995:79 och departementspromemorian Ds 1995:2

Efter remiss har yttrande över betänkandet och promemorian avgetts av

Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt, Kammarrätten i Göteborg,

Sundsvalls tingsrätt, Eksjö tingsrätt, Stockholms tingsrätt, Länsrätten i

Malmöhus län, Riksförsäkringsverket (avsnitt 4.11 i betänkandet),

Socialstyrelsen, Domstolsverket, Riksrevisionsverket, Juridiska fakultets-

nämnden vid Stockholms universitet, Barnombudsmannen, Länsstyrelsen

i Malmöhus län, Svenska kommunförbundet, Kristianstads kommun,

Gällivare kommun, Försäkringskasseförbundet (avsnitt 4.11 i be-

tänkandet), Sveriges domareförbund, Sveriges Advokatsamfund, För-

eningen Sveriges Kommunala Familjerådgivare (KFR), Riksförbundet

Barnens Rätt i Samhället (BRIS), Föreningen jurister vid Sveriges all-

männa advokatbyråer, Rädda Barnens riksförbund, UmgängesrättsFör-

äldrarnas Riksförening (UFR), Sveriges Psykologförbund, Fredrika-

Bremer-Förbundet, Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige

(ROKS), Föreningen Söndagsbarn, Stockholm och Bortrövade Barns

Förening.

 Borås kommun och Sveriges Mansjourers Riksorganisation har beretts

tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig.

 Yttranden över betänkandet har också kommit in från Ilse Wetter,

Gösta Emtestam, Riksförbundet för Familjers Rättigheter (RFFR),

tjänstemännen vid familjerättssektionerna i Stockholms söderkommuner,

 Gudrun[REDACTED_EFTERNAMN], Jeanette Sterner, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Föreningen Mullvadarna Malmö/Lund, Föreningen Barns Rätt Till 2

Föräldrar, Skövde, Riksskatteverket (RSV), Ensamstående Mammors

Rättigheter I Samhället (EMRIS), Ulla Norrhäll, Riksförbundet Mot

Sexuella Övergrepp på barn och Gunnar Smårs.

Sammanfattning av här aktuella delar av betänkandet

Underhållsbidrag och bidragsförskott, SOU 1995:26

Resekostnader i samband med umgänge

Utredningen föreslår en regel om att föräldrarna skall dela på de rese-

kostnader som uppstår i samband med att barnet träffar en förälder som

bor på en annan ort än barnet. Kostnaderna skall i princip delas mellan

föräldrarna efter deras ekonomiska förmåga. Avsikten är att föräldrarnas

samlade ekonomiska förmåga skall utnyttjas bättre än i dag.

 Något förslag om stöd från det allmänna till resekostnader läggs inte

fram.

Umgängesavdrag

En bidragsansvarig förälder som har haft sitt barn hos sig kan ha rätt att

göra ett avdrag på underhållsbidraget. Utredningen föreslår att reglerna

om detta s.k. umgängesavdrag ändras så att det inte längre skall krävas

att barnet har vistats hos den bidragsansvarige i fem hela dygn i en följd.

I stället skall varje dygns vistelse räcka för ett umgängesavdrag under

förutsättning att barnet har vistats hos den bidragsansvarige i minst sex

hela dygn under en kalendermånad. Tanken är att avdraget skall komma

dem till godo som bäst behöver dem och att de skall vara utformade så

att de uppmuntrar till ett vardagsumgänge i stället för till umgänge endast

under längre sammanhängande perioder.

Betänkandets lagförslag i här aktuella delar

Förslag till

Lag om ändring i Föräldrabalken

Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken

 dels att ,

 dels att 6 kap. 6 a, 15 och samt 7 kap. 4, §§ skall ha

följande lydelse,

 dels lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

 6 a §

 Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall rätten fästa

avseende särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda

föräldrarna.

 Var och en av föräldrarna

skall efter sin förmåga i skälig

omfattning ta del i kostnaderna

för de resor som föranleds av

barnets behov av kontakt med en

förälder som bor på annan ort

än barnet.

15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av

umgänge med en förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon

annan som står barnet särskilt nära så långt möjligt tillgodoses.

Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda skäl talar mot det, lämna

sådana upplysningar rörande barnet som kan främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av en förälder som inte är

vårdnadshavare, beslutar rätten

på talan av denna förälder i

frågan om umgänge efter vad

som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av en förälder som inte är

vårdnadshavare, beslutar rätten

på talan av denna förälder i

frågan om umgänge efter vad

som är bäst för barnet. Rätten

får därvid, jämte andra villkor

för umgänget, besluta hur

barnets föräldrar skall ta del i

kostnader för resor i samband

med barnets umgänge med en

förälder som bor på annan ort

än barnet,

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare det umgänge som begärs av

någon annan än en förälder, beslutar rätten på talan av socialnämnden i

frågan om umgänge efter vad som är bäst för barnet.

 Vid beslut enligt andra och tredje styckena skall rätten beakta risken

för

att barnet i samband med utövande av umgänge utsätts för övergrepp,

olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa.

7 kap.

4 §

 Har förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag haft

barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn, får föräldern vid

fullgörande av sin bidragsskyl-

dighet tillgodoräkna sig ett av-

drag för varje helt dygn av bar-

nets vistelse med 1/40 av det

underhållsbidrag som räknat för

kalendermånad gäller under tid-

en för vistelsen. Sådant avdrag

får dock inte göras på under-

hållsbidrag som belöper på se-

nare tid än sex månader från ut-

gången av den kalendermånad då

vistelsen upphörde. Det sam-

manlagda avdragsbelopp som

tillgodoräknas föräldern vid ett

tillfälle skall, om det slutar på

örestal, avrundas till närmast

lägre krontal.

 Har en förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag

under en kalendermånad haft

barnet hos sig i minst sex hela

dygn, får föräldern vid full-

görande av sin bidragsskyldighet

tillgodoräkna sig ett avdrag för

varje helt dygn av barnets

vistelse med 1/40 av det under-

hållsbidrag som räknat för kalen-

dermånad gäller under tiden för

vistelsen. Sådant avdrag får dock

inte göras på underhållsbidrag

som belöper på senare tid än sex

månader från utgången av den

kalendermånad då vistelsen ägde

rum. Det sammanlagda

avdragsbelopp som tillgodoräk-

nas föräldern vid ett tillfälle

skall, om det slutar på örestal,

avrundas till närmast lägre

krontal.

 Föreligger särskilda skäl kan rätten förordna om andra villkor för

avdragsrätten än som anges i första stycket. Mot parts bestridande får

sådant förordnande dock inte meddelas för tiden innan talan har väckts.

 Rätt till avdrag föreligger ej i fall då underhållsbidraget har

fastställts

med beaktande av att den bidragsskyldiga föräldern i väsentlig mån

fullgör sin underhållsskyldighet genom att ha barnet hos sig.

Förteckning över remissinstanserna till betänkandet SOU

1995:26

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Domstolsverket,

Svea hovrätt, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Uppsala län, Läns-

rätten i Västernorrlands län, Malmö tingsrätt, Jönköpings tingsrätt,

Socialstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Riksskatteverket, Centrala studie-

stödsnämnden, Konsumentverket, Svenska kommunförbundet, Stock-

holms kommun, Umeå kommun, Jönköpings kommun, Uddevalla

kommun, Karlskrona kommun, Försäkringskasseförbundet, Landsor-

ganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO),

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Föreningen jurister

vid Sveriges allmänna advokatbyråer, Sveriges domareförbund, Sveriges

Advokatsamfund, Fredrika-Bremer-Förbundet, Moderats Kvinno-

förbundet, Centerkvinnorna, Folkpartiet Liberalernas Kvinnoförbund,

Sveriges Socialdemokratiska Kvinnoförbund, Husmodersförbundet Hem

och Samhälle, Ensamstående adoptivföräldrars förening, Riksförbundet

Barnens Rätt i Samhället (BRIS), UmgängesrättsFöräldrarnas

Riksförening (UFR), Föreningen Söndagsbarn i Stockholm, Föreningen

Barns Rätt Till 2 Föräldrar i Skövde och Aktionsgruppen behåll

bidragsförskottet.

 Sveriges Mansjourers Riksorganisation har gett in ett yttrande från

Mansföreningen i Linköping.

 Försäkringskasseförbundet har bifogat yttranden från försäkrings-

kassorna.

 Askersunds kommun, Svenska Kvinnors Vänsterförbund, Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO), Föreningen Vardagsföräldrar

och Föreningen Söndagsföräldrar har beretts tillfälle att avge yttrande

men avstått från att yttra sig.

 Yttrande över betänkandet har också inkommit från Försäkrings-

anställdas Förbund, Kerstin[REDACTED_EFTERNAMN] och Mansföreningen i Linköping.

Förteckning över remissinstanserna beträffande lagen

(1973:650) om medling mellan samlevande

Efter remiss har yttrande över en framställning om att lagen om medling

mellan samlevande skall upphävas avgetts av Socialstyrelsen, Svenska

kommunförbundet, Länsstyrelsen i Göteborgs- och Bohus län, Läns-

styrelsen i Västernorrlands län, Stockholms kommun, Malmö kommun,

Jönköpings kommun, Umeå kommun, Föreningen Sveriges Kommunala

Familjerådgivare (KFR) och Föreningen Söndagsbarn, Stockholm.

6 kap. föräldrabalken i dess lydelse efter här föreslagna

lagändringar

6 kap. Om vårdnad, boende och umgänge

Inledande bestämmelser

1 § Barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barn skall

behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för

kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling.

2 § Barn står under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, om

inte rätten har anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare. Vårdnaden om ett barn består till dess att barnet fyller

arton år eller dessförinnan ingår äktenskap.

 Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets

personliga förhållanden och skall se till att barnets behov enligt 1 § blir

tillgodosedda. Barnets vårdnadshavare svarar även för att barnet får den

tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övriga

omständigheter samt skall bevaka att barnet får tillfredsställande

försörjning och utbildning. I syfte att hindra att barnet orsakar skada för

någon annan skall vårdnadshavaren vidare svara för att barnet står under

uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas.

 Om ansvaret i frågor som gäller barnets ekonomiska förhållanden finns

bestämmelser i 9 15 kap.

2 a § Barnets bästa skall komma i främsta rummet vid avgörande enligt

detta kapitel av alla frågor som rör vårdnad, boende och umgänge.

 Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall det fästas av-

seende särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda

föräldrarna. Risken för att barnet utsätts för övergrepp, olovligen förs

bort eller hålls kvar eller annars far illa skall beaktas.

2 b § Vid avgörande enligt detta kapitel av frågor som rör vårdnad,

boende och umgänge skall hänsyn tas till barnets vilja med beaktande av

barnets ålder och mognad.

Vårdnadshavare

3 § Barnet står från födelsen under vårdnad av båda föräldrarna, om

dessa är gifta med varandra, och i annat fall av modern ensam. Ingår

föräldrarna senare äktenskap med varandra, står barnet från den tid-

punkten under vårdnad av dem båda, om inte rätten dessförinnan har

anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Om det döms till äktenskapsskillnad mellan föräldrarna står barnet även

därefter under båda föräldrarnas vårdnad, om inte den gemensamma

vårdnaden upplöses enligt 5, 7 eller 8 §. Skall barnet även efter domen

på äktenskapsskillnad stå under båda föräldrarnas vårdnad, skall rätten i

domen erinra om att vårdnaden alltjämt är gemensam.

4 § Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarna och vill

föräldrarna gemensamt utöva vårdnaden, skall rätten på talan av dem

båda förordna i enlighet med deras begäran, om inte gemensam vårdnad

är uppenbart oförenlig med barnets bästa.

 Föräldrarna kan få gemensam vårdnad också genom registrering hos

skattemyndigheten efter anmälan av dem båda

 1. till socialnämnden i samband med att nämnden skall godkänna en

faderskapsbekräftelse, eller

 2. till skattemyndigheten under förutsättning att förordnande om

vårdnaden inte har meddelats tidigare och att föräldrarna och barnet är

svenska medborgare.

5 § Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och

vill någon av dem få ändring i vårdnaden, skall rätten efter vad som är

bäst för barnet förordna att vårdnaden skall vara gemensam eller anförtro

vårdnaden åt en av föräldrarna.

 Rätten får inte besluta om gemensam vårdnad, om båda föräldrarna

motsätter sig det.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt första stycket prövas på talan av

en av föräldrarna eller båda. I mål om äktenskapsskillnad får rätten utan

yrkande anförtro vårdnaden om barnet åt en av föräldrarna, om gemen-

sam vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa.

6 § Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får

de avtala att vårdnaden skall vara gemensam eller att en av dem skall ha

vårdnaden om barnet. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och

socialnämnden godkänner det enligt andra stycket.

 Har föräldrarna avtalat om gemensam vårdnad, skall socialnämnden

godkänna avtalet, om det inte är uppenbart oförenligt med barnets bästa.

Innebär avtalet att en av föräldrarna skall ha ensam vårdnad, skall

nämnden godkänna avtalet, om det som har överenskommits är till

barnets bästa.

6 a § Upphävd

7 § Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig

skyldig till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen

om barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller

utveckling, skall rätten besluta om ändring i vårdnaden.

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och gäller vad som sägs i

första stycket en av dem, skall rätten anförtro vårdnaden åt den andra

föräldern ensam. Brister också den föräldern i omsorgen om barnet på

det sätt som sägs i första stycket, skall rätten flytta över vårdnaden till en

eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Står barnet under endast en förälders vårdnad, skall rätten i fall som

avses i första stycket flytta över vårdnaden till den andra föräldern eller,

om det är lämpligare, till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt denna paragraf prövas på talan

av socialnämnden eller, utan särskilt yrkande, i mål om äktenskaps-

skillnad mellan föräldrarna eller i andra mål enligt 5 §.

8 § Har ett barn stadigvarande vårdats och fostrats i ett annat enskilt hem

än föräldrahemmet och är det uppenbart bäst för barnet att det rådande

förhållandet får bestå och att vårdnaden flyttas över till den eller dem

som har tagit emot barnet eller någon av dem, skall rätten utse denne

eller dessa att såsom särskilt förordnade vårdnadshavare utöva vårdnaden

om barnet.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av socialnämnden.

9 § Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna och en av dem

dör, skall den andra föräldern ensam ha vårdnaden. Om båda föräldrarna

dör, skall rätten på anmälan av socialnämnden eller när förhållandet

annars blir känt anförtro vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare.

 Om barnet står under vårdnad av endast en av föräldrarna och den

föräldern dör, skall rätten på ansökan av den andra föräldern eller på

anmälan av socialnämnden anförtro vårdnaden åt den andra föräldern

eller, om det är lämpligare, åt en eller två särskilt förordnade vårdnads-

havare.

10 § Står barnet under vårdnad av en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig, skall rätten besluta efter vad som är bäst

för barnet. Rätten får inte flytta över vårdnaden till föräldrarna gemen-

samt, om båda föräldrarna motsätter sig det.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av båda föräldrarna eller en av dem eller på talan av socialnämn-

den.

10 a § Om vårdnadshavare skall förordnas särskilt, utses någon som är

lämpad att ge barnet omvårdnad, trygghet och en god fostran. Den som

är underårig får inte förordnas till vårdnadshavare.

 Två personer kan utses att gemensamt utöva vårdnaden, om de är gifta

med varandra eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhål-

landen.

 För syskon skall samma person utses till vårdnadshavare, om inte

särskilda skäl talar mot det.

 Om vårdnadshavare skall förordnas efter föräldrarnas död och

föräldrarna eller en av dem har gett till känna vem de önskar till

vårdnadshavare, skall denna person förordnas, om det inte är olämpligt.

10 b § En särskilt förordnad vårdnadshavare har rätt att på begäran bli

entledigad från uppdraget.

 Om barnet har två särskilt förordnade vårdnadshavare och någon av

dem vill att vårdnaden inte längre skall vara gemensam, skall rätten på

talan av en av dem eller båda anförtro vårdnaden åt en av dem efter vad

som är bäst för barnet. Rätten kan också i mål om äktenskapsskillnad

mellan vårdnadshavarna utan yrkande förordna om vårdnaden enligt vad

som nu har sagts, om gemensam vårdnad är uppenbart oförenlig med

barnets bästa.

10 c § En särskilt förordnad vårdnadshavare skall entledigas, om han

eller hon vid utövandet av vårdnaden gör sig skyldig till missbruk eller

försummelse eller av någon annan orsak inte längre är lämplig som

vårdnadshavare.

 Om barnet har två särskilt förordnade vårdnadshavare och den ena

entledigas eller dör, skall den andra ensam ha vårdnaden. Om båda

vårdnadshavarna entledigas eller dör, skall rätten utse en eller två andra

personer att vara särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdnaden enligt denna paragraf prövas efter an-

sökan av socialnämnden.

10 d § Upphävd

Vårdnadens utövande

11 § Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som

rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren skall därvid i

takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till

barnets synpunkter och önskemål.

12 § Barnet ingår självt avtal om anställning eller annat arbete, men

endast om vårdnadshavaren samtycker till avtalet. Barnet får självt säga

upp avtalet och, om barnet har fyllt sexton år, utan nytt samtycke avtala

om annat arbete av liknande art.

 Barnet eller vårdnadshavaren får säga upp avtalet med omedelbar

verkan, om det behövs med hänsyn till barnets hälsa, utveckling eller

skolgång. Har vårdnadshavaren sagt upp avtalet av detta skäl, får barnet

inte därefter träffa nytt avtal utan vårdnadshavarens samtycke.

 Om verkan av att barnet ensamt har träffat avtal om arbete utan att ha

rätt till det finns bestämmelser i 9 kap. 6 och 7 §§.

13 § Står barnet under vårdnad av två vårdnadshavare, skall vad som

sägs i 11 eller 12 § gälla dem tillsammans.

 Är en av vårdnadshavarna till följd av frånvaro, sjukdom eller annan

orsak förhindrad att ta del i sådana beslut rörande vårdnaden som inte

utan olägenhet kan uppskjutas, bestämmer den andre ensam. Denne får

dock inte ensam fatta beslut av ingripande betydelse för barnets framtid,

om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det.

14 § Om rätten för barn och vårdnadshavare att få stöd och hjälp hos

socialnämnden finns bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620). Social-

nämnden förmedlar kontakter med andra rådgivande samhällsorgan.

Barnets boende

14 a § Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna, får rätten på talan

av en av dem eller båda besluta vem av föräldrarna barnet skall bo

tillsammans med. Avgörande skall vara vad som är bäst för barnet.

 Föräldrarna får avtala om barnets boende. Avtalet skall gälla, om det

är skriftligt och socialnämnden godkänner det. Avtalet skall godkännas,

om det som har överenskommits är till barnets bästa.

Umgänge

15 § Barnet skall ha rätt till umgänge med en förälder som det inte bor

tillsammans med.

 Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av

umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt

möjligt tillgodoses. Särskilt förordnade vårdnadshavare har ett mot-

svarande ansvar.

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av

umgänge med någon annan som står det särskilt nära så långt möjligt till-

godoses.

 Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna och skall umgås med

en förälder som det inte bor tillsammans med, skall den andra föräldern

lämna sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget, om inte

särskilda skäl talar mot det. Om barnet skall umgås med en förälder som

inte är vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet särskilt

nära, skall upplysningar enligt första meningen lämnas av

vårdnadshavaren.

15 a § Rätten skall besluta om umgänge efter vad som är bäst för barnet.

Talan om umgänge får föras av en förälder som vill umgås med sitt barn.

Om umgänge begärs av någon annan, får talan föras av socialnämnden.

 Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får de

avtala om barnets umgänge med en förälder som barnet inte bor

tillsammans med. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och social-

nämnden godkänner det. Avtalet skall godkännas, om det som har

överenskommits är till barnets bästa.

15 b § Om barnet bor tillsammans med endast en förälder, skall den

föräldern ta del i kostnaderna för de resor som föranleds av barnets

behov av umgänge med den andra föräldern. Det skall ske efter vad som

är skäligt med hänsyn till föräldrarnas ekonomiska förmåga och övriga

omständigheter.

 En dom eller ett avtal om kostnaderna för resor kan jämkas av rätten

för tiden efter det att talan har väckts, om ändring i förhållandena

föranleder det.

Förfarandet i mål och ärenden om vårdnad m.m.

16 § Anmälan enligt 4 § andra stycket om gemensam vårdnad för

föräldrar som inte är gifta med varandra prövas av skattemyndigheten i

det län där barnet är folkbokfört. Anmälan skall göras skriftligen av båda

föräldrarna.

 Anmälan enligt 4 § andra stycket 2 görs hos valfri skattemyndighet

eller allmän försäkringskassa.

 Beslut av skattemyndigheten överklagas hos länsrätten.

17 § Frågor om vårdnad, boende eller umgänge tas upp av rätten i den

ort där barnet har sitt hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband

med äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig domstol, tas

frågorna upp av Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt 10 b § andra

stycket samt frågor om boende och umgänge handläggs i den ordning

som är föreskriven för tvistemål. Frågan om fördelning av resekostnader

enligt 15 b § skall anses som en del av frågan om umgänge. Står barnet

under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och är föräldrarna

överens i saken, får de väcka talan genom gemensam ansökan.

 Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

 I mål om vårdnad och boende kan underhållsbidrag för barnet yrkas

utan stämning.

 Dom i mål om vårdnad, boende eller umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna är överens i saken.

17 a § Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) få hjälp

att träffa avtal om vårdnad, boende och umgänge.

 Socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört prövar om ett

avtal mellan föräldrarna enligt 6 §, 14 a § andra stycket eller 15 a §

andra stycket skall godkännas.

 Vid sin prövning av föräldrarnas avtal skall socialnämnden se till att

frågor om vårdnad, boende och umgänge blir tillbörligt utredda. Utan

hinder av sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen

(1980:100) är en annan socialnämnd som har tillgång till upplysningar

som kan vara av betydelse för frågans bedömning skyldig att lämna

sådana upplysningar på begäran av den socialnämnd som skall pröva

avtalet.

 Socialnämndens beslut enligt andra stycket får inte överklagas.

17 b § Har en socialnämnd godkänt ett avtal om vårdnad, skall ett

meddelande om avtalets innehåll sändas samma dag till

 1. skattemyndigheten i det län där barnet är eller senast har varit

folkbokfört,

 2. om avtalet gäller ett barn som har fyllt 15 år: Centrala studie-

stödsnämnden,

 3. den allmänna försäkringskassa där vårdnadshavaren är inskriven

eller skulle ha varit inskriven om vårdnadshavaren hade uppfyllt

åldersvillkoret i 1 kap. 4 § lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Innebär avtalet att föräldrarna skall ha gemensam vårdnad om barnet,

skall meddelandet sändas till den försäkringskassa där modern är eller

skulle ha varit inskriven.

18 § Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) genom

samarbetssamtal få hjälp att nå enighet i frågor om vårdnad, boende och

umgänge.

 I mål om vårdnad, boende eller umgänge får rätten uppdra åt social-

nämnden eller något annat organ att i barnets intresse anordna samarbets-

samtal i syfte att nå enighet mellan föräldrarna.

 Om rätten lämnar uppdrag enligt andra stycket, kan den förklara att

målet skall vila under en viss tid. Detsamma gäller om samarbetssamtal

redan har inletts och fortsatta samtal kan antas vara till nytta. Om det

finns särskilda skäl, kan rätten förlänga den utsatta tiden.

19 § Rätten skall se till att frågor om vårdnad, boende och umgänge blir

tillbörligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller ärende om vårdnad, boende eller um-

gänge skall socialnämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. Har

nämnden tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans

bedömning är nämnden skyldig att lämna rätten sådana upplysningar.

 Om det behövs utredning utöver vad som sägs i andra stycket, får

rätten uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att utse någon att

verkställa den. Rätten får fastställa riktlinjer för utredningen och

bestämma en viss tid inom vilken utredningen skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna tid. Rätten skall se till att utredningen

bedrivs skyndsamt.

 Den som verkställer utredning skall, om det inte är olämpligt, söka

klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten.

 Barnet får höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det

är

uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras.

20 § I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten

besluta om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frågan

har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller

föräldrarna har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av

socialnämnden. Rätten skall besluta efter vad som är bäst för barnet.

 Beslut enligt första stycket får meddelas utan huvudförhandling. Innan

beslutet meddelas skall motparten få tillfälle att yttra sig i frågan. Rätten

kan inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan. Har rätten med-

delat ett beslut som ännu gäller när målet eller ärendet skall avgöras,

skall rätten ompröva beslutet.

 Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

21 § I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge kan rätten, i

samband med att den meddelar dom eller beslut i saken och om det finns

särskilda skäl, på yrkande av en part förelägga motparten vid vite att

lämna ifrån sig barnet. Har vite förelagts i samband med beslut som

avses i 20 § första stycket, kan rätten förordna att föreläggandet skall

gälla omedelbart.

 Beslut om föreläggande enligt första stycket får överklagas endast i

samband med överklagande av domen eller beslutet om vårdnad, boende

eller umgänge.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan

av den part som har begärt föreläggandet.

22 § I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge gäller i

fråga om rättegångskostnader andra och tredje styckena i stället för

18 kap. 1 7 §§ rättegångsbalken.

 Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. En part kan dock

förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnad,

om han eller hon har förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller

6 § rättegångsbalken eller om det annars finns särskilda skäl.

 Skall en part enligt andra stycket helt eller delvis ersätta motpartens

rättegångskostnad och har partens ställföreträdare, ombud eller biträde

förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § rättegångsbalken

och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis, kan han eller hon för-

pliktas att tillsammans med parten ersätta kostnaden. Rätten kan besluta

om detta även om någon part inte yrkar det.

 Denna paragraf tillämpas också när målet eller ärendet handläggs i

högre rätt.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken

 dels att 6 kap. 6 a och 10 d §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 6 kap. 5 7, 10, 14, 15, 17 och 18 22 §§, 7 kap. 4 och 12 §§,

20 kap. 1 §, 21 kap. 1, 3, 5 och 6 §§, rubrikerna till 6 kap. och 21 kap.

samt rubriken närmast före 21 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före 6 kap. 16 § skall lyda Förfarandet i mål

och ärenden om vårdnad m.m. ,

 dels att det i balken skall införas sex nya paragrafer, 6 kap. 2 a, 14

a,

15 a, 15 b, 17 a och 17 b §§, samt närmast före 14 a § en ny rubrik av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 6 kap.

 Om vårdnad och umgänge

 Om vårdnad, boende och

umgänge

2 a §

 Barnets bästa skall komma i

främsta rummet vid avgörande

enligt detta kapitel av alla frågor

som rör vårdnad, boende och

umgänge.

 Vid bedömningen av vad som

är bäst för barnet skall det

fästas avseende särskilt vid bar-

nets behov av en nära och god

kontakt med båda föräldrarna.

Risken för att barnet utsätts för

övergrepp, olovligen förs bort

eller hålls kvar eller annars far

illa skall beaktas. Hänsyn skall

tas till barnets vilja med

beaktande av barnets ålder och

mognad.

 5 §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna och vill någon

av dem att vårdnaden inte längre

skall vara gemensam, skall

rätten efter vad som är bäst för

barnet anförtro vårdnaden åt en

av föräldrarna eller, om den

förälder som har begärt upp-

lösning av den gemensamma

vårdnaden inte motsätter sig

fortsatt gemensam vårdnad, låta

den gemensamma vårdnaden

bestå.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt första stycket prövas

på talan av en av föräldrarna

eller båda. I mål om äkten-

skapsskillnad får rätten utan

yrkande anförtro vårdnaden om

barnet åt en av föräldrarna, om

gemensam vårdnad är uppenbart

oförenlig med barnets bästa.

 Står barnet under vårdnad av

en av föräldrarna eller båda och

vill någon av dem få ändring i

vårdnaden, skall rätten efter vad

som är bäst för barnet förordna

att vårdnaden skall vara gemen-

sam eller anförtro vårdnaden åt

en av föräldrarna.

 Rätten får inte besluta om

gemensam vårdnad, om båda

föräldrarna motsätter sig det.

 I mål om äktenskapsskillnad

får rätten utan yrkande anförtro

vårdnaden om barnet åt en av

föräldrarna, om gemensam vård-

nad är uppenbart oförenlig med

barnets bästa.

 6 §

 Står barnet under vårdnad av

endast en av föräldrarna och vill

någon av dem få ändring i

vårdnaden, skall rätten efter vad

som är bäst för barnet anförtro

vårdnaden åt den andra för-

äldern, om denne vill att vård-

naden skall flyttas över till

honom eller henne, eller, om en

av föräldrarna begär gemensam

vårdnad och den andra inte

motsätter sig det, förordna att

föräldrarna i fortsättningen skall

utöva vårdnaden gemensamt.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt första stycket prövas

på talan av en av föräldrarna

eller båda.

 Står barnet under vårdnad av

en av föräldrarna eller båda, får

de avtala att vårdnaden skall

vara gemensam eller att en av

dem skall ha vårdnaden om

barnet. Avtalet skall gälla, om

det är skriftligt och social-

nämnden godkänner det enligt

andra stycket.

 Har föräldrarna avtalat om

gemensam vårdnad, skall social-

nämnden godkänna avtalet, om

det inte är uppenbart oförenligt

med barnets bästa. Innebär

avtalet att en av föräldrarna

skall ha ensam vårdnad, skall

nämnden godkänna avtalet, om

det som har överenskommits är

till barnets bästa.

 7 §

 Om en förälder vid utövandet av vårdnaden om ett barn gör sig skyldig

till missbruk eller försummelse eller i övrigt brister i omsorgen om

barnet på ett sätt som medför bestående fara för barnets hälsa eller

utveckling, skall rätten besluta om ändring i vårdnaden.

 Står barnet under båda föräldrarnas vårdnad och gäller vad som sägs i

första stycket en av dem, skall rätten anförtro vårdnaden åt den andra

föräldern ensam. Brister också den föräldern i omsorgen om barnet på

det sätt som sägs i första stycket, skall rätten flytta över vårdnaden till en

eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Står barnet under endast en förälders vårdnad, skall rätten i fall som

avses i första stycket flytta över vårdnaden till den andra föräldern eller,

om det är lämpligare, till en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål som

avses i 5 eller 6 §.

 Frågor om ändring i vårdna-

den enligt denna paragraf prövas

på talan av socialnämnden eller,

utan särskilt yrkande, i mål om

äktenskapsskillnad mellan för-

äldrarna eller i andra mål enligt

5 §.

 10 §

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta efter vad som

är bäst för barnet. Rätten får

dock inte flytta över vårdnaden

till föräldrarna gemensamt, om

någon av dem motsätter sig

gemensam vårdnad.

 Står barnet under vårdnad av

en eller två särskilt förordnade

vårdnadshavare och vill någon

av barnets föräldrar eller båda få

vårdnaden överflyttad till sig,

skall rätten besluta efter vad som

är bäst för barnet. Rätten får inte

flytta över vårdnaden till

föräldrarna gemensamt, om båda

föräldrarna motsätter sig det.

 Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt första stycket prövas på

talan av båda föräldrarna eller en av dem eller på talan av socialnämn-

den.

14 §

 Om rätten för barn och

vårdnadshavare att få stöd och

hjälp hos socialnämnden finns

bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620). Socialnämnden för-

medlar kontakter med medlare

och andra rådgivande samhälls-

organ.

 Om rätten för barn och

vårdnadshavare att få stöd och

hjälp hos socialnämnden finns

bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620). Socialnämnden för-

medlar kontakter med andra råd-

givande samhällsorgan.

Barnets boende

14 a §

 Står barnet under vårdnad av

båda föräldrarna får rätten på

talan av en av dem eller båda

besluta vem barnet skall bo till-

sammans med. Avgörande skall

vara vad som är bäst för barnet.

 Föräldrarna får avtala om

barnets boende. Avtalet skall

gälla, om det är skriftligt och

socialnämnden godkänner det.

Avtalet skall godkännas, om det

som har överenskommits är till

barnets bästa.

15 §

 Barnets vårdnadshavare har

ett ansvar för att barnets behov

av umgänge med en förälder som

inte är vårdnadshavare eller med

någon annan som står barnet

särskilt nära så långt möjligt

tillgodoses. Vårdnadshavaren

skall, om inte särskilda skäl talar

mot det, lämna sådana upp-

lysningar rörande barnet som

kan främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av en förälder som inte

är vårdnadshavare, beslutar

rätten på talan av denna förälder

i frågan om umgänge efter vad

som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vård-

nadshavare det umgänge som

begärs av någon annan än en

förälder, beslutar rätten på talan

av socialnämnden i frågan om

umgänge efter vad som är bäst

för barnet.

 Vid bedömningen av frågor om

umgänge skall rätten ta hänsyn

till barnets vilja med beaktande

av barnets ålder och mognad.

Rätten skall vidare beakta risken

för att barnet i samband med

utövande av umgänge utsätts för

övergrepp, olovligen bortförs

eller kvarhålls eller annars far

illa.

 Barnet skall ha rätt till um-

gänge med en förälder som det

inte bor tillsammans med.

 Barnets föräldrar har ett

gemensamt ansvar för att barnets

behov av umgänge med en

förälder som barnet inte bor till-

sammans med så långt möjligt

tillgodoses. Särskilt förordnade

vårdnadshavare har ett mot-

svarande ansvar.

 Barnets vårdnadshavare har

ett ansvar för att barnets behov

av umgänge med någon annan

som står det särskilt nära så

långt möjligt tillgodoses.

 Om barnet står under vårdnad

av båda föräldrarna och skall

umgås med en förälder som det

inte bor tillsammans med, skall

den andra föräldern lämna

sådana upplysningar om barnet

som kan främja umgänget, om

inte särskilda skäl talar mot det.

Om barnet skall umgås med en

förälder som inte är vårdnads-

havare eller med någon annan

som står barnet särskilt nära,

skall upplysningar enligt första

meningen lämnas av vårdnads-

havaren.

15 a §

 Rätten skall besluta om um-

gänge efter vad som är bäst för

barnet. Talan om umgänge får

föras av en förälder som vill

umgås med sitt barn. Om um-

gänge begärs av någon annan,

får talan föras av social-

nämnden.

 Står barnet under vårdnad av

en av föräldrarna eller båda, får

de avtala om barnets umgänge

med en förälder som barnet inte

bor tillsammans med. Avtalet

skall gälla, om det är skriftligt

och socialnämnden godkänner

det. Avtalet skall godkännas, om

det som har överenskommits är

till barnets bästa.

15 b §

 Om barnet bor tillsammans

med endast en förälder, skall den

föräldern ta del i kostnaderna för

de resor som föranleds av

barnets behov av umgänge med

den andra föräldern. Det skall

ske efter vad som är skäligt med

hänsyn till föräldrarnas ekono-

miska förmåga och övriga om-

ständigheter.

 Rätten får besluta om

kostnaderna för resor enligt

första stycket.

 En dom eller ett avtal om

kostnaderna för resor kan

jämkas av rätten för tiden efter

det att talan har väckts, om

ändring i förhållandena föran-

leder det.

 17 §

 Frågor om vårdnad eller um-

gänge tas upp av rätten i den ort

där barnet har sitt hemvist.

Sådana frågor kan tas upp även i

samband med äktenskapsmål.

Om det inte finns någon behörig

domstol, tas frågorna upp av

Stockholms tingsrätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4 8 och 10 §§ samt 10 b §

andra stycket samt frågor om

umgänge som avses i 15 §

handläggs i den ordning som är

föreskriven för tvistemål. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna eller en av dem och

är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom ge-

mensam ansökan.

 Frågor om vårdnad, boende

eller umgänge tas upp av rätten i

den ort där barnet har sitt

hemvist. Sådana frågor kan tas

upp även i samband med äkten-

skapsmål. Om det inte finns

någon behörig domstol, tas frå-

gorna upp av Stockholms tings-

rätt.

 Frågor om vårdnad som avses

i 4, 5, 7, 8 och 10 §§ samt

10 b § andra stycket samt frågor

om boende och umgänge hand-

läggs i den ordning som är före-

skriven för tvistemål. Står barnet

under vårdnad av båda

föräldrarna eller en av dem och

är föräldrarna överens i saken,

får de väcka talan genom ge-

mensam ansökan.

 Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för

domstolsärenden.

 I mål om vårdnad kan under-

hållsbidrag för barnet yrkas utan

stämning.

 Dom i mål om vårdnad eller

umgänge får meddelas utan

huvudförhandling, om parterna

är överens i saken.

 I mål om vårdnad och boende

kan underhållsbidrag för barnet

yrkas utan stämning.

 Dom i mål om vårdnad,

boende eller umgänge får med-

delas utan huvudförhandling, om

parterna är överens i saken.

17 a §

 Socialnämnden i den kommun

där barnet har sitt hemvist

prövar om ett avtal mellan

föräldrarna enligt 6 §, 14 a §

andra stycket eller 15 a § andra

stycket skall godkännas.

 Vid sin prövning av för-

äldrarnas avtal skall social-

nämnden se till att frågor om

vårdnad, boende och umgänge

blir tillbörligt utredda. Utan

hinder av sekretess enligt 7 kap.

4 § första stycket sekretesslagen

(1980:100) är en annan social-

nämnd som har tillgång till

upplysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

skyldig att lämna sådana upp-

lysningar på begäran av den

socialnämnd som skall pröva

avtalet.

 Socialnämndens beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

 Föräldrar kan enligt 12 a

§ socialtjänstlagen (1980:620) få

hjälp att träffa avtal om

vårdnad, boende och umgänge.

17 b §

 Har en socialnämnd godkänt

ett avtal om vårdnad, skall ett

meddelande om avtalets innehåll

sändas samma dag till

 1. skattemyndigheten i det län

där barnet är eller senast har

varit folkbokfört,

 2. om barnet är folkbokfört i en

annan kommun: socialnämnden i

den kommunen,

 3. om avtalet gäller ett barn

som har fyllt 15 år: Centrala

studiestödsnämnden,

 4. den allmänna försäkrings-

kassa där vårdnadshavaren är

inskriven eller skulle ha varit

inskriven om vårdnadshavaren

hade uppfyllt åldersvillkoret i

1 kap. 4 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring. Innebär

avtalet att föräldrarna skall ha

gemensam vårdnad om barnet,

skall meddelandet sändas till den

försäkringskassa där modern är

eller skulle ha varit inskriven.

18 §

 I mål om vårdnad eller um-

gänge får rätten uppdra åt soci-

alnämnden eller något annat

organ att i barnets intresse

anordna samtal i syfte att nå

enighet mellan föräldrarna

(samarbetssamtal).

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt första stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten förlänga

den utsatta tiden.

 Föräldrar kan enligt 12 a §

socialtjänstlagen (1980:620)

genom samarbetssamtal få hjälp

att nå enighet i frågor om vård-

nad, boende och umgänge.

 I mål om vårdnad, boende eller

umgänge får rätten uppdra åt

socialnämnden eller något annat

organ att i barnets intresse

anordna samarbetssamtal i syfte

att nå enighet mellan föräldrarna.

 Om rätten lämnar uppdrag

enligt andra stycket, kan den

förklara att målet skall vila under

en viss tid. Detsamma gäller om

samarbetssamtal redan har inletts

och fortsatta samtal kan antas

vara till nytta. Om det finns

särskilda skäl, kan rätten förlänga

den utsatta tiden.

 19 §

 Rätten skall se till att frågor om

vårdnad och umgänge blir till-

börligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad eller umgänge

skall socialnämnden ges tillfälle

att lämna upplysningar. Har

nämnden tillgång till upp-

lysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar. Om

det behövs ytterligare utredning

får rätten uppdra åt socialnämn-

den eller något annat organ att

utse någon att verkställa sådan.

Rätten får fastställa riktlinjer för

utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen

skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna

tid. Rätten skall se till att

utredningen bedrivs skyndsamt.

 Rätten skall se till att frågor om

vårdnad, boende och umgänge

blir tillbörligt utredda.

 Innan rätten avgör ett mål eller

ärende om vårdnad, boende eller

umgänge skall socialnämnden

ges tillfälle att lämna upplys-

ningar. Har nämnden tillgång till

upplysningar som kan vara av

betydelse för frågans bedömning

är nämnden skyldig att lämna

rätten sådana upplysningar.

 Om det behövs utredning ut-

över vad som sägs i andra

stycket, får rätten uppdra åt

socialnämnden eller något annat

organ att utse någon att verkställa

den. Rätten får fastställa riktlinjer

för utredningen och bestämma en

viss tid inom vilken utredningen

skall vara slutförd. Om det

behövs, får rätten förlänga denna

tid. Rätten skall se till att utred-

ningen bedrivs skyndsamt.

 Den som verkställer utredning skall, om det inte är

olämpligt, söka

klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten.

 Barnet får höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det

är

uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras.

 20 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge får rätten, för tiden

till dess att frågan har avgjorts

genom en dom eller ett beslut

som har vunnit laga kraft, besluta

om vårdnad eller umgänge. Står

barnet under vårdnad av båda

föräldrarna får rätten i stället

besluta vem barnet skall bo

tillsammans med. Rätten skall

besluta efter vad som är bäst för

barnet.

 Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden

i frågan. Har rätten meddelat ett

beslut, skall den ompröva det när

målet eller ärendet avgörs.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge får rätten

besluta om vårdnad, boende eller

umgänge för tiden till dess att

frågan har avgjorts genom en

dom eller ett beslut som har

vunnit laga kraft eller föräldrar-

na har träffat ett avtal om frågan

och avtalet har godkänts av

socialnämnden. Rätten skall be-

sluta efter vad som är bäst för

barnet.

 Beslut enligt första stycket får

meddelas utan huvudförhandling.

Innan beslutet meddelas skall

motparten få tillfälle att yttra sig i

frågan. Rätten kan inhämta

upplysningar från socialnämnden

i frågan. Har rätten meddelat ett

beslut som ännu gäller när målet

eller ärendet skall avgöras, skall

rätten ompröva beslutet.

 Ett beslut enligt denna paragraf får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av

rätten.

 21 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge kan rätten, i

samband med att den meddelar

dom eller beslut i saken och om

det finns särskilda skäl, på

yrkande av en part förelägga

motparten vid vite att lämna ifrån

sig barnet. Har vite förelagts i

samband med beslut som avses i

20 § första stycket, kan rätten

förordna att föreläggandet skall

gälla omedelbart.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge kan rätten,

i samband med att den meddelar

dom eller beslut i saken och om

det finns särskilda skäl, på

yrkande av en part förelägga

motparten vid vite att lämna ifrån

sig barnet. Har vite förelagts i

samband med beslut som avses i

20 § första stycket, kan rätten

förordna att föreläggandet skall

gälla omedelbart.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagande

av domen eller beslutet om

vårdnad eller umgänge.

 Beslut om föreläggande enligt

första stycket får överklagas en-

dast i samband med överklagande

av domen eller beslutet om

vårdnad, boende eller umgänge.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt föreläggandet.

 22 §

 I mål eller ärenden om vårdnad

eller umgänge gäller i fråga om

rättegångskostnader andra och

tredje styckena i stället för 18

kap. 1 7 §§ rättegångsbalken.

 I mål eller ärenden om vårdnad,

boende eller umgänge gäller i

fråga om rättegångskostnader

andra och tredje styckena i stället

för 18 kap. 1 7 §§ rättegångs-

balken.

 Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. En part kan dock

förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnad,

om han eller hon har förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6

§ rättegångsbalken eller om det annars finns särskilda skäl.

 Skall en part enligt andra stycket helt eller delvis ersätta motpartens

rättegångskostnad och har partens ställföreträdare, ombud eller biträde

förfarit på ett sådant sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § rättegångsbalken

och därigenom vållat kostnaden helt eller delvis, kan han eller hon

förpliktas att tillsammans med parten ersätta kostnaden. Rätten kan besluta

om detta även om någon part inte yrkar det.

 Denna paragraf tillämpas också när målet eller ärendet handläggs i högre

rätt.

 7 kap.

4 §

 Har förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag haft

barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn, får föräldern vid

fullgörande av sin bidragsskyl-

dighet tillgodoräkna sig ett av-

drag för varje helt dygn av

barnets vistelse med 1/40 av det

underhållsbidrag som räknat för

kalendermånad gäller under tiden

för vistelsen. Sådant avdrag får

dock inte göras på under-

hållsbidrag som belöper på senare

tid än sex månader från utgången

av den kalendermånad då

vistelsen upphörde. Det sam-

manlagda avdragsbelopp som

tillgodoräknas föräldern vid ett

tillfälle skall, om det slutar på

örestal, avrundas till närmast

lägre krontal.

 Föreligger särskilda skäl kan

rätten förordna om andra villkor

för avdragsrätten än som anges i

första stycket. Mot parts

bestridande får sådant förord-

nande dock inte meddelas för

tiden innan talan har väckts.

 Rätt till avdrag föreligger ej i

fall då underhållsbidraget har

fastställts med beaktande av att

den bidragsskyldiga föräldern i

väsentlig mån fullgör sin under-

hållsskyldighet genom att ha

barnet hos sig

 Har en förälder som enligt 2 §

skall betala underhållsbidrag haft

barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn eller under en

kalendermånad haft barnet hos

sig i minst sex hela dygn, får för-

äldern vid fullgörande av sin

bidragsskyldighet tillgodoräkna

sig ett avdrag för varje helt dygn

av barnets vistelse med 1/40 av

det underhållsbidrag som räknat

för kalendermånad gäller under

tiden för vistelsen. Något sådant

avdrag får dock inte göras på

underhållsbidrag som belöper på

senare tid än sex månader från

utgången av den kalendermånad

då vistelsen upphörde. Det sam-

manlagda avdragsbelopp som

tillgodoräknas föräldern vid ett

tillfälle skall, om det slutar på

örestal, avrundas till närmast

lägre krontal.

 Om det finns särskilda skäl kan

rätten förordna om andra villkor

för avdragsrätten än som anges i

första stycket. Mot en parts

bestridande får ett sådant

förordnande dock inte meddelas

för tiden innan talan har väckts.

 Den bidragsskyldiga föräldern

har inte rätt till avdrag när

underhållsbidraget har fastställts

med beaktande av att han eller

hon i väsentlig mån fullgör sin

underhållsskyldighet genom att

ha barnet hos sig.

 12 §

 Talan om underhåll till barn

upptas av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist. Sådan

fråga kan väckas även i samband

med mål om fastställande av

faderskapet till barn,

äktenskapsmål eller mål om

vårdnaden om barn.

 Finns ej behörig domstol enligt

första stycket, upptas målet av

Stockholms tingsrätt.

 Talan om underhåll till barn tas

upp av rätten i den ort där

svaranden har sitt hemvist. En

sådan fråga kan väckas även i

samband med mål om faststäl-

lande av faderskapet till barn,

äktenskapsmål, mål om vårdna-

den om barn eller mål om barns

boende.

 Finns det inte någon behörig

domstol enligt första stycket, tas

målet upp av Stockholms tings-

rätt.

 20 kap.

 1 §

 I mål om faderskap, vårdnad,

umgänge och underhåll tillämpas

14 kap. 17 och 18 §§ äkten-

skapsbalken.

 I mål om faderskap, vårdnad,

boende, umgänge och underhåll

tillämpas 14 kap. 17 och 18 §§

äktenskapsbalken.

 Vid handläggning som sker enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden

består tingsrätten av en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

 21 kap.

Om verkställighet av domar

eller beslut om vårdnad eller

umgänge m.m.

Verkställighet av domar eller

beslut

Om verkställighet av domar,

beslut eller avtal om vårdnad,

boende eller umgänge m.m.

Verkställighet av domar, beslut

eller avtal

 1 §

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, umgänge eller

överlämnande av barn söks hos

länsrätten. Har domen eller

beslutet inte vunnit laga kraft och

är det inte särskilt medgivet att

verkställighet ändå får ske, får

länsrätten inte vidta åtgärder

enligt 2 4 §§.

 Verkställighet av vad allmän

domstol har bestämt i dom eller

beslut om vårdnad, boende, um-

gänge eller överlämnande av barn

söks hos länsrätten. Har domen

eller beslutet inte vunnit laga

kraft och är det inte särskilt

medgivet att verkställighet ändå

får ske, får länsrätten inte vidta

åtgärder enligt 2 4 §§.

 Verkställighet av avtal enligt

6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket

och 15 a § andra stycket söks hos

länsrätten. Vad som i detta

kapitel föreskrivs om verkställig-

het av dom eller beslut som

vunnit laga kraft gäller även ett

sådant avtal.

 3 §

 Förordnar länsrätten om verkställighet, får den förelägga vite eller

besluta att barnet skall hämtas genom polismyndighetens försorg.

Hämtning får dock beslutas endast i de fall och under de förutsättningar

som anges i andra och tredje styckena.

 Är det fråga om dom eller

beslut om vårdnad eller över-

lämnande av barn, får länsrätten

besluta om hämtning av barnet,

om verkställighet annars inte kan

ske eller om hämtning är

nödvändig för att undvika att

barnet lider allvarlig skada.

 Är det fråga om dom eller be-

slut om umgänge mellan barnet

och en förälder som inte är

vårdnadshavare, får länsrätten

besluta om hämtning av barnet,

om verkställighet annars inte kan

ske och barnet har ett särskilt

starkt behov av umgänge med

föräldern.

 Är det fråga om en dom eller

ett beslut om vårdnad, boende

eller överlämnande av barn, får

länsrätten besluta om hämtning

av barnet, om verkställighet

annars inte kan ske eller om

hämtning är nödvändig för att

undvika att barnet lider allvarlig

skada.

 Är det fråga om en dom eller

ett beslut om umgänge mellan

barnet och en förälder som barnet

inte bor tillsammans med, får

länsrätten besluta om hämtning

av barnet, om verkställighet

annars inte kan ske och barnet har

ett särskilt starkt behov av um-

gänge med föräldern.

 Frågor om utdömande av förelagt vite prövas av länsrätten på ansökan av

den part som har begärt verkställigheten.

5 §

 Vid verkställighet skall barnets

bästa komma i främsta rummet.

 Har barnet fyllt tolv år, får verkställighet inte ske

mot dess vilja

utom då länsrätten finner det nödvändigt av hänsyn till barnets bästa.

Detsamma gäller, om barnet ännu inte har fyllt tolv år men har nått en

sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt.

 6 §

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades och det

av hänsyn till barnets bästa är

påkallat att frågan om vårdnad

eller umgänge prövas på nytt.

Sådan fråga tas upp av allmän

domstol på ansökan av den som

har varit part i målet hos läns-

rätten eller på ansökan av

socialnämnden.

 Länsrätten får även i annat fall

vägra verkställighet, om det finns

risk som inte är ringa för att

barnets kroppsliga eller själsliga

hälsa skadas.

 Länsrätten kan vägra verkstäl-

lighet, om det är uppenbart att

förhållandena har ändrats sedan

den allmänna domstolens dom

eller beslut meddelades och det

av hänsyn till barnets bästa är

påkallat att frågan om vårdnad,

boende eller umgänge prövas på

nytt. En sådan fråga tas upp av

allmän domstol på ansökan av

den som har varit part i målet hos

länsrätten eller på ansökan av

socialnämnden.

 Länsrätten får även i andra fall

vägra verkställighet, om det finns

en risk som inte är ringa för att

barnets kroppsliga eller själsliga

hälsa skadas.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

 Härigenom föreskrivs att 14 kap. 5 och 7 §§ äktenskapsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 14 kap.

 5 §

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

och umgänge med barn, rätt att

bo kvar i makarnas gemensam-

ma bostad till dess att bodelning

sker och förbud att besöka

varandra. Yrkanden i sådana

frågor framställs i den ansökan

genom vilken talan om äkten-

skapsskillnad väcks. Har sådan

talan redan väckts, får yrkandena

framställas muntligen inför

domstolen eller skriftligen utan

särskild stämning.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen pröva frågor om

underhållsbidrag, vårdnad om

barn, barns boende, umgänge

med barn, rätt att bo kvar i

makarnas gemensamma bostad

till dess att bodelning sker och

förbud att besöka varandra.

Yrkanden i sådana frågor fram-

ställs i den ansökan genom

vilken talan om äktenskapsskill-

nad väcks. Har sådan talan redan

väckts, får yrkandena framställas

muntligen inför domstolen eller

skriftligen utan särskild

stämning.

 I målet får även prövas frågan om förordnande av bodelningsförrättare.

 7 §

 I mål om äktenskapsskillnad får domstolen, för tiden till dess att

frågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna

 1. bestämma vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i makarnas

gemensamma bostad, dock längst för tiden till dess att bodelning har

skett,

 2. förordna om skyldighet för den ena maken att utge bidrag till den

andra makens underhåll.

 I sådant mål får domstolen också, för tiden till dess att

skillnadsfrågan

har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, på yrkande av någon

av makarna förbjuda makarna att besöka varandra.

 Ett beslut enligt första stycket får verkställas på samma sätt som en

dom som har vunnit laga kraft. Ett beslut enligt andra stycket gäller på

samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslut enligt första

eller andra stycket får dock när som helst ändras av domstolen.

 Överträder någon ett förbud enligt andra stycket, tillämpas 24 § lagen

(1988:688) om besöksförbud.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, umgänge och bidrag till

barns underhåll för tiden till dess

att sådan fråga har avgjorts

genom dom som har vunnit laga

kraft.

 I mål om äktenskapsskillnad

får domstolen dessutom, med

tillämpning av bestämmelserna i

föräldrabalken, förordna om vad

som skall gälla i fråga om

vårdnad, boende, umgänge och

bidrag till barns underhåll för

tiden till dess att en sådan fråga

har avgjorts genom en dom som

har vunnit laga kraft eller

föräldrarna har träffat ett avtal

om frågan och avtalet har

godkänts av socialnämnden.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt

medborgarskap

 Härigenom förskrivs att 2 a § lagen (1950:382) om svenskt

medborgarskap skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §

 Har barn ej förvärvat svenskt

medborgarskap enligt 1 eller 2 §

men är barnets fader sedan tiden

för barnets födelse svensk

medborgare och har han genom

slutligt avgörande av svensk

domstol fått vårdnaden om

barnet ensam eller gemensamt

med barnets moder eller fått

vårdnaden gemensamt med

barnets moder genom registre-

ring hos skattemyndighet, för-

värvar barnet svenskt med-

borgarskap genom att fadern

eller, vid gemensam vårdnad,

föräldrarna hos den myndighet

som anges i 11 § första stycket

skriftligen anmäler sin önskan

om detta innan barnet fyllt

aderton år. Har barnet fyllt

femton år, fordras barnets sam-

tycke.

 Har barn ej förvärvat svenskt

medborgarskap enligt 1 eller 2 §

men är barnets fader sedan tiden

för barnets födelse svensk

medborgare och har han genom

slutligt avgörande av svensk

domstol eller genom ett avtal

som godkänts av socialnämnden

fått vårdnaden om barnet ensam

eller gemensamt med barnets

moder eller fått vårdnaden

gemensamt med barnets moder

genom registrering hos skatte-

myndighet, förvärvar barnet

svenskt medborgarskap genom

att fadern eller, vid gemensam

vårdnad, föräldrarna hos den

myndighet som anges i 11 §

första stycket skriftligen anmäler

sin önskan om detta innan barnet

fyllt aderton år. Har barnet fyllt

femton år, fordras barnets sam-

tycke.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

4 Förslag till lag om upphävande av lagen (1973:650) om

medling mellan samlevande

 Härigenom föreskrivs att lagen (1973:650) om medling mellan

samlevande skall upphöra att gälla vid utgången av mars 1998. Den

upphävda lagen tillämpas fortfarande i fråga om medling som har inletts

före utgången av mars 1998.

5 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

 Härigenom föreskrivs att 12, 12 a och 48 §§ socialtjänstlagen

(1980:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

 Socialnämnden skall

 verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda

förhållanden,

 i nära samarbete med hemmet främja en allsidig personlighets-

utveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och

ungdom,

 med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom

som har visat tecken till en ogynnsam utveckling,

 i nära samarbete med hemmet sörja för att barn och ungdom som

riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och det stöd som de

behöver och, om hänsyn till den unges bästa motiverar det, vård och

fostran utanför det egna hemmet, samt

 i sin omsorg om barn och

ungdom tillgodose det särskilda

behov av stöd och hjälp som kan

finnas sedan ett mål eller ärende

om vårdnad, umgänge eller

adoption har avgjorts.

 i sin omsorg om barn och

ungdom tillgodose det särskilda

behov av stöd och hjälp som kan

finnas sedan ett mål eller ärende

om vårdnad, boende, umgänge

eller adoption har avgjorts.

 12 a §

 Kommunen skall sörja för att

föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte

att nå enighet i frågor rörande

vårdnad och umgänge (sam-

arbetssamtal).

 Kommunen skall sörja för att

föräldrar kan erbjudas samtal

under sakkunnig ledning i syfte

att nå enighet i frågor rörande

vårdnad, boende och umgänge

(samarbetssamtal) samt att för-

äldrar får hjälp att träffa avtal

enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra

stycket eller 15 a § andra stycket

föräldrabalken.

 Kommunen skall sörja för att familjerådgivning genom kommunens

försorg eller annars genom lämplig rådgivare kan erbjudas dem som

begär det.

 Med familjerådgivning avses i denna lag en verksamhet som bedrivs av

det allmänna eller yrkesmässigt av enskild och som består i samtal med

syfte att bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer.

 48 §

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller

föräldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

 1 kap. 4 § föräldrabalken,

 2 kap. 1, 4 6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9

§ att besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad ut-

redning,

 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken

beträffande beslut att utse

utredare i mål och ärenden om

vårdnad eller umgänge,

 6 kap. 6 §, 14 a § andra

stycket och 15 a § andra stycket

föräldrabalken,

 6 kap. 19 § föräldrabalken

beträffande beslut att utse ut-

redare i mål och ärenden om

vårdnad, boende eller umgänge,

 7 kap. 7 § föräldrabalken beträffande godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

 Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta

befogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 27 § denna lag eller att

fullgöra vad som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om

allmänna barnbidrag eller 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1030) om

underhållsstöd

 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen om underhållsstöd (1996:1030)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

 Belopp som skall återbetalas till staten enligt 21 eller 22 § skall

erläggas till försäkringskassan förskottsvis för kalendermånad. Underhåll

som har betalats till barnet innan den bidragsskyldige delgavs beslutet om

återbetalningsskyldighet får dock, i den mån det svarar mot underhålls-

stödet, avräknas från vad som skall erläggas till försäkringskassan.

 Om den bidragsskyldige har

haft barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn, får han eller hon

vid fullgörande av sin åter-

betalningsskyldighet tillgodoräk-

nas ett avdrag som försäk-

ringskassan bestämmer enligt

vad som föreskrivs om under-

hållsbidrag i 7 kap. 4 § första

stycket föräldrabalken. Avdrag

medges endast om anmälan om

vistelsen görs till försäkrings-

kassan inom tre månader från

utgången av den kalendermånad

då barnets vistelse hos den

bidragsskyldige upphörde.

 Om den bidragsskyldige har

haft barnet hos sig under en

sammanhängande tid av minst

fem hela dygn eller under en

kalendermånad haft barnet hos

sig i minst sex hela dygn, får han

eller hon vid fullgörande av sin

återbetalningsskyldighet tillgodo-

räknas ett avdrag som för-

säkringskassan bestämmer enligt

vad som föreskrivs om under-

hållsbidrag i 7 kap. 4 § första

stycket föräldrabalken. Avdrag

medges endast om anmälan om

vistelsen görs till försäkrings-

kassan inom tre månader från

utgången av den kalendermånad

då barnets vistelse hos den

bidragsskyldige upphörde.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-09-18

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 4 september 1997 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i föräldrabalken,

 2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

 3. lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap,

 4. lag om upphävande av lagen (1973:650) om medling mellan

 samlevande,

 5. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

 6. lag om ändring i lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anita

Wickström.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

6 kap.

De föreslagna ändringarna utvigar möjligheterna att använda institutet

gemensam vårdnad ytterligare något, genom att rätten kan förordna att

föräldrarna skall ha vårdnaden gemensamt, även om en av föräldrarna

motsätter sig det, och genom att särskilda föreskrifter kan meddelas om

var barnet skall bo i händelse av gemensam vårdnad. Vidare understryks

ytterligare att i frågor om vårdnad m.m. barnets bästa har avgörande

betydelse, genom att bestämmelser därom lyfts fram i en portalparagraf.

Inget av dessa förslag torde i praktiken medföra några större

förskjutningar i rättstillämpningen. Av större saklig betydelse torde de

förslag vara som innebär att föräldrar, om de är ense, skall kunna med

socialnämndens godkännande träffa avtal om vårdnad, boende och

umgänge. Detta, i förening med den hjälp socialnämnden skall ge

föräldrarna för att de skall komma överens, kan tänkas motverka tvister,

som ytterst går ut över barnet, och kanske också minska rättsväsendets

kostnader för mål av denna art. Dessutom löser det remitterade

lagförslaget ett länge diskuterat problem om ersättning för resekostnader,

vilket kan minska motsättningar mellan föräldrarna.

Föräldrabalkens vårdnadskapitel blev redan när den fick ny lydelse år

1983 omfattande, med praktiskt taget en bestämmelse för varje ny

situation, och med många variationer av bestämmelser om likartade

frågor, såsom om hänsynen till barnets bästa och om talerätt. En viss

bättre samordning har kommit till stånd genom förslaget, såtillvida att

bestämmelserna i 5 och nuvarande 6 § slås samman. Samordningen torde

emellertid kunna drivas betydligt längre. Under föredragningen av

lagrådsremissen har ställts i utsikt att en översyn av kapitlet kommer att

äga rum i systematiskt och språkligt hänseende. En sådan översyn måste

hälsas med tillfredsställelse. Det kan dock inte ankomma på Lagrådet att i

förevarande lagstiftningsärende lägga några synpunkter på den framtida

utformningen av kapitlet.

Däremot måste begäras att när ändringar nu föreslås i kapitlet dessa

genomförs konsekvent genom hela kapitlet så att inte detta blir än mer

komplext än det redan är. Ett exempel på bristande samordning i 6 kap.

är som nämnts mångfalden av olika talebestämmelser. I 5 § innebär dock

förslaget att en talerättsbestämmelse tas bort därför att det av paragrafen i

övrigt framgår att det är någon av föräldrarna som vill få en ändring till

stånd; detta anses inkludera att också båda föräldrarna kan föra talan.

Resonemanget är i sig invändningsfritt men leder till att paragrafen blir

tämligen ensam om att sakna talerättsbestämmelse bland de paragrafer

som kan komma i fråga (se t.ex. 14 a § där motsvarande

talerättsbestämmelse nu föreslås). Lagrådet vill ifrågasätta om det inte

vore bättre att i avvaktan på en samlad genomgång av bl.a.

talerättsbestämmelserna i kapitlet behålla dem som redan finns.

Viktigare är de samordningsproblem som uppkommer genom införandet

av den nya portalparagrafen om hänsynen till barnets bästa. Denna

bestämmelse föreslås införd samtidigt som bl.a. redan gällande fö-

reskrifter om att hänsyn skall tas till barnets bästa behålls i en rad en-

skilda stadganden. En sådan lagstiftningsteknik kan kräva att följd-

ändringar görs även i bestämmelser som inte är aktuella i förevarande

lagstiftningsärende. Således anges i 7 § tredje stycket, att vårdnaden i

visst fall skall överflyttas till särskilt förordnade vårdnadshavare, om det

är "lämpligare". En liknande regel finns i 9 § andra stycket. Uttrycket

"lämpligare" infördes vid 1983 års reform i syfte att något försvaga det

då gällande rekvisitet "uppenbart med hänsyn till barnets bästa" (jfr t.ex.

prop. 1981/82:168 s. 71). I 10 a §, som infördes 1994, stadgas i sista

stycket att viss person skall förordnas till vårdnadshavare, om det inte är

"olämpligt". I nu angivna fall kan fråga uppstå, om rekvisiten "lämp-

ligare" och "olämpligt" innehåller en i något avseende annorlunda be-

dömningsgrund än ett hänsynstagande till vad som är förenligt eller

oförenligt med barnets bästa.

2 a §

I 2 a § andra stycket anges vissa omständigheter som är avsedda att

beaktas vid bedömningen av vad som är bäst för barnet. Till dem hör

också barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. I FN:s

barnkonvention behandlas dessa båda frågor, om barnets bästa och om

barnets egen vilja, i skilda bestämmelser. Enligt art. 3 skall barnets bästa

komma i främsta rummet vid alla frågor som rör barn. Enligt art. 12

skall barn ha rätt att uttrycka sin mening i alla frågor som berör det och

barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och

mognad. Konventionen får dock ses som en helhet; vid bedömningen av

barnets bästa skall alltså hänsyn tas bl.a. till barnets rätt att komma till

tals. Nu gällande bestämmelser i föräldrabalken om barnets vilja (6 kap.

10 d § och 15 § fjärde stycket) synes behandla principen om hänsynen till

barnets bästa som fristående. Särskilt tydligt är detta i fråga om 10 d §,

som infördes i syfte att den grundläggande principen om barnens rätt att

komma till tals i frågor som rör deras person skall framgå direkt av lag-

texten. I rättsfallet NJA 1995 s.398 har HD vid valet av vårdnadshavare

för en 13-årig flicka tagit hänsyn till barnets bestämda vilja. HD uttalade

därvid att även om faderns lämplighet som vårdnadshavare kunde

ifrågasättas av olika skäl, var förhållandena inte sådana att en lösning i

enlighet med flickans bestämda vilja kunde antas medföra bestående fara

för hennes hälsa eller utveckling på sätt som sägs i 6 kap. 7 § FB. Det är

alltså här fråga om en princip, som särskilt i fråga om äldre barn ger

uttryck för respekt för barnets person och egenart (jfr 6 kap. 1 §), låt

vara att den är underordnad hänsynen till barnets bästa på så sätt att

starka kontraindikationer kan tvinga domstolen att gå emot barnets vilja

även om det nått en viss grad av mognad. Lagrådet förordar därför att

bestämmelsen ges en fristående placering. Eftersom det synes svårt att på

ett motsägelsefritt sätt ordna in den i 2 a §, föreslår Lagrådet att den tas

in närmast efter denna paragraf i en ny 2 b § med följande lydelse:

"Vid avgörande enligt detta kapitel av frågor som rör vårdnad, boende

och umgänge skall hänsyn också tas till barnets vilja med beaktande av

barnets ålder och mognad."

14 a §

Enligt första stycket får, om barnet står under vårdnad av båda

föräldrarna, rätten på talan av en av dem eller båda besluta vem barnet

skall bo tillsammans med. Av motiveringen framgår att avsikten med

bestämmelsen är att domstolen skall kunna förordna att barnet skall bo

hos en av föräldrarna eller växelvis hos båda. Domstolarna gör sig

emellertid alltmer oberoende av förarbetsuttalanden och det kan inte

uteslutas att någon förälder kommer att föra talan om att barnet skall bo

hos exempelvis farmor och kanske rentav får bifall till sin talan. Den

avsedda begränsningen bör därför framgå direkt av lagtexten som

förslagsvis kan få följande lydelse:

"Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna får rätten på talan av en

av dem eller båda besluta vem av föräldrarna barnet skall bo tillsammans

med eller att barnet skall bo växelvis hos båda."

15 b §

I paragrafen, som handlar om resekostnader i samband med umgänge,

sägs i andra stycket att rätten får besluta om kostnad för resor enligt

första stycket. Det rör sig här om ett betalningsanspråk, en fråga som det

är självklart att rätten kan pröva. Stycket bör utgå. Däremot kan över-

vägas att i 17 §, analogt med bestämmelsen i fjärde stycket, införa en

bestämmelse om att i mål om umgänge ersättning för resekostnader enligt

15 b § kan yrkas utan stämning.

17 a §

I bestämmelsen föreslås bl.a. att socialnämnden i den kommun där barnet

har sitt hemvist skall pröva om ett avtal mellan föräldrarna om vårdnad,

boende eller umgänge skall godkännas. Det kan i förevarande fall finnas

skäl för att - i överensstämmelse med forumreglerna i 6 kap. 17 § - knyta

socialnämndens prövning till hemvistkommunen. Emellertid har enligt 2

kap. 2 § föräldrabalken socialnämnden i den kommun där barnet är

folkbokfört fått i uppgift att utreda frågan om faderskapet till ett barn.

Lagrådet ifrågasätter om inte socialnämnden i den kommun där barnet är

folkbokfört också bör anförtros de uppgifter som avses i 6 kap. 17 a §.

Detta skulle kunna vara till fördel bl.a. i de fall då det kan bli aktuellt att

reglera förhållanden mellan föräldrar där en av dem är tillsammans med

barnet s.k. kvarskriven i en kommun. Några avgörande tillämpnings-

svårigheter med att knyta socialnämndens nu aktuella prövning till

barnets folkbokföringskommun torde inte uppkomma. Det kan i sam-

manhanget erinras om att kommunen enligt 3 § socialtjänstlagen

(1980:620) har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får

det stöd och den hjälp som de behöver.

För att uppnå en bättre samordning av de olika paragraferna torde hän-

visningen i sista stycket till socialtjänstlagen böra på motsvarande sätt

som skett i 18 § föras in i ett nytt första stycke i paragrafen.

21 kap. 5 §

Den nya bestämmelsen om att barnets bästa skall komma i främsta

rummet vid verkställighet kan enligt Lagrådets mening skjutas fram

ytterligare genom att den placeras t.ex. som ett första stycke i 21 kap.

1 §, eftersom den är avsedd att stå i fokus såväl vid prövningen av om

verkställighet skall vägras eller inte som vid själva verkställig-

hetsförfarandet.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 oktober 1997

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

_____________

Regeringen beslutar proposition 1997/98:7 Vårdnad, boende och

umgänge.

 Balken omtryckt 1995:974.

 Senaste lydelse 1995:1242.

 Senaste lydelse 1995:1242.

 Senaste lydelse 1996:244.

 Senaste lydelse 1989:1076.

 Senaste lydelse 1994:143.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1996:140.

 Senaste lydelse 1996:1034.

 Balken omtryckt 1995:974.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Lydelse enligt proposition 1994/95:224.

 Senaste lydelse 1983:47.

 Lydelse enligt proposition 1994/95:224.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Lydelse enligt proposition 1994/95:224.

 Senaste lydelse 1990:1526.

 Senaste lydelse 1994:1433.

 Senaste lydelse 1983:484.

 Senaste lydelse 1978:853.

 Senaste lydelse 1988:1251.

 Senaste lydelse 1983:485.

 Senaste lydelse 1983:485.

 Senaste lydelse 1983:485.

 Senaste lydelse 1989:1076.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1994:10.

 Senaste lydelse 1994:1571.

 Lagen omtryckt 1993:9.

 Senaste lydelse 1987:806.

 Senaste lydelse1992:340.

 Balken omtryckt 1990:1526.

 Senaste lydelse 1993:213.

 Balken omtryckt 1995:974.

 Senaste lydelse 1995:1242.

 Senaste lydelse 1995:1242.

 Senaste lydelse 1996:244.

 Senaste lydelse 1989:1076.

 Senaste lydelse 1994:143.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1996:140.

 Senaste lydelse 1996:1034.