Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits upp i

bifogade utdrag ur

regeringsprotokollet den 26 mars 1992 för de åtgärder och de

ändamål som

framgår av föredragandens hemställan.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Beatrice[REDACTED_EFTERNAMN]

?Propositionens huvudsakliga innehåll?

I propositionen konstateras inledningsvis att riksdagens beslut

om

gymnasieskolans och vuxenutbildningens reformering ligger fast,

men att

ytterligare några frågor behöver underställas riksdagen.

 Kommuner och landsting föreslås få möjlighet att redan

vid intagningen av

elever till gymnasieskolan ge en garanti till dem som söker till

ett program,

som är grendelat, att de kommer in på önskad gren efter det

första året.

 Utbildningar, som är likvärdiga med ett nationellt

program men som är

speciellt utformade efter individuella önskemål benämns

specialutformade

program. Övriga individuella utformningar av utbildning i

gymnasieskolan

benämns individuella program.

 Inom ramen för individuella program skall skolan anordna

utbildning i

kärnämnena svenska, engelska, samhällskunskap och matematik för

dem som är

lärlingar i ett företag. Utbildningen skall anpassas så att den

kan kombineras

med lärlingsskapet. Skolan skall även tillhandahålla utbildning

i övriga

kärnämnen för de lärlingar som så önskar. I propositionen nämns

att dessa

förslag inte tillgodoser alla ambitioner att finna vägar för en

attraktiv

utbildning med stark anknytning till näringslivet. Denna fråga

kommer därför

att beredas vidare.

 I propositionen Växa med kunskaper (prop. 1990/91:85)

beskrevs några

teoretiska kompletteringskurser, som skulle kunna ersätta tredje

året på ett

nationellt program för elever som önskar byta inriktning. Det

finns ingen

anledning att konstruera sådana fasta kurser, eftersom dessa

elever i stället

kan gå på ett specialutformat program.

 Det är viktigt att de som kan läsa in ett ämne på egen

hand också kan få ett

betyg. Kommunerna kommer därför att få skyldighet att anordna

särskilda

prövningar och fyllnadsprövningar i ämnen som förekommer i

kommunens

gymnasieskola eller komvux. För att inte ekonomiska överväganden

skall försvåra

för kommunerna att genomföra prövningar, kommer kommunerna och

landstingen att

själva få avgöra vilken avgift som skall tas ut.

 Kommuner och landsting föreslås också få möjlighet att

ta ut ansökningsavgift

till kurser inom gymnasial vuxenutbildning och

påbyggnadsutbildning. Dessa

avgifter skall återbetalas till sökande som inte tas in på

kursen och till dem

som fullföljer kursen och får ett betyg.

 I propositionen förslås också att benämningen på några

grenar i gymnasieskolan

ändras, att det för elever med påtagliga studiesvårigheter finns

möjlighet till

s.k. mindre studiekurs och att bestämmelserna om minsta

garanterad

undervisningstid förenklas. Vidare tas frågan om särskilda

förkunskapskrav till

vissa utbildningar upp. Skyldigheten att betala interkommunal

ersättning

förtydligas beträffande rätt till s.k. Rh- anpassad utbildning

för svårt

rörelsehindrade ungdomar. Även vissa problem som rör

lanthushållsskolorna tas

upp.

 Studieförbunden föreslås få möjlighet att anordna

kompetensinriktad

undervisning.

 Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) har uppgiften

att bedöma om annan

högskoleutbildning är likvärdig med svensk lärarutbildning.

Regeringen har i

prop. 1991/92:76 föreslagit att UHÄ läggs ner den 1 juli 1992.

Mot den

bakgrunden föreslås att denna uppgift överförs från UHÄ till

statens skolverk.

?Propositionens lagförslag?

1 Förslag till

Lag om ändring i skollagen (1985:1100)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skollagen (1985:1100)

 dels att 2 kap. 4 §, 5 kap. 3-5, 13, 14, 16, 20, 24 och

26 §§, 11 kap. 5 §

samt rubriken närmast före 5 kap. 13 § skall ha följande

lydelse,

 dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 5

kap. 6 a § och 11 kap.

21 a §, samt närmast före 11 kap. 21 a § en ny rubrik av

följande lydelse.

 2 kap. Den kommunala organisationen för skolan

 4 §

 För att få anställas som lärare i det offentliga

skolväsendet utan

tidsbegränsning skall den sökande uppfylla ett av följande krav:

 1. Sökanden har genomgått svensk eller därmed jämställd

nordisk

lärarutbildning med huvudsaklig inriktning mot den undervisning

anställningen

avser.

 Om det saknas sökande som uppfyller kraven enligt 1

eller 2, men det finns

särskilda skäl att anställa någon av de sökande utan

tidsbegränsning, får sådan

anställning ändå komma till stånd, i fall den sökande har

motsvarande kompetens

för den undervisning som anställningen avser och det dessutom

finns skäl att

anta att sökanden är lämpad att sköta undervisningen.

 5 kap. Gymnasieskolan

 3 §

 Inom de nationella programmen kan finnas olika grenar.

Grenarna kan vara

nationellt eller lokalt fastställda. Regeringen får meddela

närmare

föreskrifter om grenarna.

 4 §

 De nationella programmen skall vara grund för fortsatt

utbildning på

högskolenivå och för yrkesverksamhet.

 5 §

 Varje kommun är skyldig att erbjuda utbildning på

nationella program för

samtliga de ungdomar i kommunen som avses i 1 § första stycket

förutsatt att de

 1. har slutfört sista årskursen i grundskolan eller

motsvarande och

 2. inte tidigare har gått igenom utbildning på ett

nationellt program eller

likvärdig utbildning.

 Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av

nationella program. Antalet

platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas

med hänsyn till

elevernas önskemål.

 Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom

kommunen eller i en annan

kommun eller ett annat landsting i enlighet med samverkansavtal.

Två eller

flera kommuner som gemensamt erbjuder en utbildning på ett

nationellt program

bildar ett samverkansområde för den utbildningen. Kommuner som

har slutit

samverkansavtal med ett lands?ting om en viss utbildning bildar

ett

samverkansområde för den utbildningen.

 13 §

 14 §

 16 §

 Den som har tagits in på ett nationellt program i

gymnasieskolan och påbörjat

det, har rätt att fullfölja sin utbildning på det programmet i

kommunen eller

inom samverkansområdet eller, om utbildningen har ett landsting

som huvudman,

inom det landstingsområdet. Detta gäller även om de förhållanden

som låg till

grund för mottagandet ändras under studietiden.

 20 §

 Om eleven har medgivit att programmet ändras, har han

rätt att fullfölja

utbildningen på det ändrade programmet.

 24 §

 26 §

 11 kap. Kommunal vuxenutbildning (komvux)

 5 §

 Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg,

skyddskläder och andra

därmed jämförliga hjälpmedel som varje elev har för eget bruk

och behåller som

sin egendom, får huvudmannen bestämma att hjälpmedlen skall

anskaffas av

eleverna själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter

som högst

motsvarar huvudmannens anskaffningskostnader.

 I övrigt skall hjälpmedel som används i komvux

tillhandahållas utan kostnad

för eleverna, om inte något annat följer av föreskrifter som

meddelas av

regeringen.

???????????

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

 2. En sådan förklaring som universitets- och

högskoleämbetet lämnat enligt 2

kap. 4 § första stycket 2 i dess äldre lydelse skall gälla också

efter

ikraftträdandet.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1108) om

statens skolor för vuxna

 dels att nuvarande 7 § skall betecknas 8 §,

 dels att 6 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 7

§, av följande lydelse.

 6 §

 Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg,

skyddskläder och andra

därmed jämförliga hjälpmedel, som varje elev har för eget bruk

och behåller som

sin egendom, får styrelsen bestämma att hjälpmedlen skall

anskaffas av eleverna

själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter som högst

motsvarar

statens anskaffningskostnader. Styrelsens beslut enligt första

meningen får

inte överklagas.

 I övrigt skall hjälpmedel som används i statens skolor

för vuxna

tillhandahållas utan kostnad för eleverna, om inte något annat

följer av

föreskrifter som meddelas av regeringen.

???????????

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Utbildningsdepartementet

?Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992?

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], P.
[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

????????????????

Proposition om vissa gymnasie- och vuxenutbildningsfrågor m.m.

?1 Inledning?

Våren 1991 har riksdagen på grundval av propositionen Växa med

kunskaper - om

gymnasieskolan och vuxenutbildningen (prop. 1990/91:85, UbU16,

rskr. 356)

beslutat om reformering av gymnasieskolan och vuxenutbildningen

med början

läsåret 1992/93. I det följande kallar jag denna proposition

Växa med

kunskaper.

 Utbildningsministern har i budgetpropositionen 1992

(prop. 1991/92:100 bil. 9)

föreslagit att de höjningar av sektorsanslaget som riksdagen

beslutat om på

grund av gymnasieskolans reformering inte skall genomföras under

budgetåret

1992/93. Riksdagens beslut om gymnasieskolans och

vuxenutbildningens

reformering i övrigt ligger fast.

 Under arbetet med att genomföra de beslutade

förändringarna har det visat sig

att ytterligare några frågor bör underställas riksdagen.

?2 Några utgångspunkter för den fortsatta utvecklingen av

gymnasial utbildning?

Regeringen redovisade i inledningen till bilaga 9 till

budgetpropositionen 1992

(prop. 1991/92:100) vissa principer och utgångspunkter för

förändringsarbetet

inom det svenska utbildningsväsendet. Regeringen slog där fast

att mångfald och

decentralisering är det bästa sättet att hantera den växande och

snabbt

föränderliga kunskapsmassan. Det är också det bästa sättet, i en

föränderlig

värld, att minimera risken för att misstag får alltför

omfattande konsekvenser.

Detta ställer nya krav på kvalitet, flexibilitet och lyhördhet

för förändringar

inom utbildningsområdet.

 Det finns några klara tendenser inom utvecklingen av

framtidens teknologi,

arbetsmarknad och samhällsliv i vid mening som också berör

utbildningen.

 Kraven på kompetens och utbildning växer inom snart sagt

alla områden. Antalet

tjänster med små krav på utbildning eller utan krav på

teoretiska kunskaper

blir allt mindre. Gamla gränser mellan exempelvis arbetare och

tjänstemän samt

mellan olika yrken är på väg att suddas ut. Inom såväl företag

som offentlig

sektor blir det allt vanligare att i stället tala om

kvalificerade medarbetare,

som alla måste ha en grund av goda kunskaper i kärnämnen, en

kvalificerad

utbildning och som har ett kontinuerligt behov av fortbildning

på och utanför

arbetsplatsen.

 Det blir också allt vanligare att människor byter

arbetsplats, yrke eller

yrkesinnehåll flera gånger under sin yrkesaktiva tid. Likaså

kommer behovet av

unika kombinationer av kompetens och utbildning att växa på

morgondagens

arbetsmarknad.

 Dessa tendenser måste också sätta sin prägel på

utvecklingen av gymnasieskolan.

Utformningen av den treåriga gymnasieskola som nu är på väg att

införas har sin

grund i dessa iakttagelser. Den skapar utrymme för den allmänna

kompetens- och

kunskapshöjning som blir en nödvändighet. Den syftar också till

att få bort

vattentäta skott mellan teoretiska, studieförberedande

utbildningsvägar och

yrkesutbildningar samt att skapa utrymme för fler övergångar och

kombinationer

mellan teoretisk och yrkesinriktad utbildning. Förslagen i denna

proposition

innebär ytterligare steg i denna riktning.

 Jag har tidigare framhållit nödvändigheten av ett

utbildningsväsende som

präglas av kvalitet, flexibilitet och variationsrikedom. Det

innebär att

arbetet för en avreglering av utbildningsväsendet måste

fortsätta. Den treåriga

gymnasieskolan och de nationella programmen är den ram inom

vilken skolan skall

ges ett stort utrymme för att komponera kombinationer och

utbildningsvägar.

Avregleringen syftar också till att olika utbildningsformer -

exempelvis

gymnasieskola, vuxenutbildning och studieförbund - skall kunna

verka på lika

villkor, där de utifrån sina respektive inriktningar möts. Jag

ser det också

som angeläget att skapa större möjligheter till en ökad

samverkan mellan skolan

och företagen, för att skapa verklighetsnära och kvalitativt

högtstående

utbildningsvägar. Dessa konstateranden ligger till grund för

förslagen i denna

proposition.

 Den gymnasiala utbildningen är nu inne i en period av

omfattande förändring.

Våren 1991 fattade riksdagen beslut om reformering av både

gymnasieskolan och

den kommunala vuxenutbildningen (prop. 1990/91:85, UbU16, rskr.

356). Det är

ingen tvekan om att denna reform kommer att höja utbildningens

kvalitet.

Människors kunnande och kompetens är allt viktigare faktorer för

företagens,

och därmed Sveriges, förmåga att konkurrera och utvecklas.

Enligt en rapport

från statens industriverk (1991:2) är utbildningsnivån inom

industrin för

närvarande lägre i Sverige än i våra viktigaste

konkurrentländer.

Förstärkningen av den gymnasiala utbildningen för både ungdomar

och vuxna kan

därmed bli av avgörande betydelse för utvecklingen av svenskt

samhälls- och

näringsliv.

 Enligt vad jag erfarit kommer ett 70-tal kommuner och

ett flertal landsting

att anordna utbildning i gymnasieskolan inom något eller några

av de nya

programmen läsåret 1992/93. De allra flesta av dessa kommuner

kommer således

att införa den nya gymnasieskolan successivt. Endast tre

kommuner planerar att

införa den nya gymnasieskolan fullt ut redan det första året.

Många av dem som

startar 1992 har deltagit i försöksverksamheten med treårig

yrkesinriktad

utbildning i gymnasieskolan.

 Utredningen angående utvärderingen av

försöksverksamheten med treårig

yrkesinriktad utbildning i gymnasieskolan, UGU, har nyligen

presenterat sitt

slutbetänkande. Genom bl.a. tidigare delbetänkanden från UGU har

vissa

erfarenheter från försöksverksamheten kunnat beaktas redan vid

riksdagsbeslutet

våren 1991. Slutbetänkandet ger nu ytterligare bevis för att den

beslutade

ordningen för arbetsplatsförläggning av undervisning, nämligen

minst 15 % av

den totala undervisningstiden som fördelas på de tre årskurserna

efter lokala

beslut, innebär en avsevärd förbättring i förhållande till

försöksverksamhetens

10, 10 och 60 %. Den nu beslutade ordningen ger en flexibilitet

och större

möjligheter att anpassa arbetsplatsförläggningen i förhållande

till lämpliga

arbetsplatser. Av UGU:s utvärdering framgår också att det bör

finnas

möjligheter för skolan att komplettera sådana delar av

utbildningen som en elev

inte kunnat eller haft möjlighet att tillgodogöra sig på

arbetsplatsen.

 Enligt UGU hör breddningen av de informella kontakterna

mellan skola och

arbetsliv till de positiva effekterna av försöksverksamheten.

Skolan har fått

en direkt återkoppling i frågor om vad respektive branscher

kräver av

nyutbildad personal. Skolan har fått ta del av den tekniska

utvecklingen och

fått inblick i frågor om arbetsorganisation och

personalutveckling.

Branschföreträdarna har å sin sida fått de övergripande målen

för

gymnasieutbildningen klara för sig, mål som innebär mer än bara

yrkesförberedelse. Många branschorganisationer har, bl.a. genom

de centrala

yrkesnämnderna, lagt ned ett omfattande arbete på att utbilda

representanter i

yrkesråd och andra skolkontaktorgan, vilket skapat förståelse

för hur skolan

arbetar.

 På många håll vittnar både skol- och

arbetslivsrepresentanter om att

försöksverksamheten inneburit en vitalisering och förbättring av

yrkesrådens

funktion. Genom att yrkesråden endast är rådgivande har,

framhåller UGU, frågan

ständigt uppkommit om hur yrkesrådens status skall kunna höjas.

 Riksdagen har behandlat frågan om yrkesråden

(1990/91:UbU16 s. 45, rskr. 356)

och anförde då att de centrala yrkesnämnderna och de lokala

yrkesråden har en

viktig funktion. Riksdagen fann det dock inte motiverat att i

lag reglera deras

ställning.

 Jag vill för min del kraftigt understryka betydelsen av

goda kontakter mellan

skolan och arbetslivet. Ett nära samarbete gagnar båda parter.

Genom att

arbetslivet har möjlighet att påverka och delta i delar av

ungdomarnas

utbildning kan arbetslivet ta sin del av ansvaret för att det

får väl utbildad

arbetskraft. Eftersom skolans personal får samarbeta med

personer, som har

direkta erfarenheter av utvecklingen i arbetslivet, kan skolan

fortlöpande

modernisera sin utbildning. Samtidigt bidrar de nära kontakterna

till att båda

parter får realistiska förväntningar på varandra. I likhet med

riksdagen finner

jag att såväl de centrala yrkesnämnderna som de lokala

yrkesråden spelar en

stor roll för utbildningens kvalitet. Jag förutsätter att denna

min syn delas

både av dem som arbetar i skolan och av branscherna själva. Även

om det numera

inte finns någon föreskrift som gör samarbetsorganen

obligatoriska, torde det

ligga i alla parters intresse att ha sådana. Den tyngd dessa

samarbetsorgan har

ligger i deras kompetens och anpassning efter lokala

förhållanden. Ingendera

faktorn skulle i sig höjas genom en statlig reglering av

sammansättning och

arbetsformer. Jag anser det därför inte påkallat att nu reglera

dessa organs

ställning och uppgifter.

 En annan slutsats av UGU:s utvärdering av försöket med

treårig yrkesinriktad

utbildning är att goda resultat är beroende av om det finns

kunniga och

entusiastiska personer som verkligen vill arbeta för en god

utbildning. Då går

det att få fram arbetsplatser för arbetsplatsförläggningen, då

blir

handledningen på arbetsplatsen bra, då fungerar samarbetet

mellan lärarna i

yrkesämnen och lärarna i teoretiska ämnen. En annan slutsats är

att samarbete

och arbetsplatsförläggning fungerar allt bättre ju mer

erfarenhet de ansvariga

skolledarna, lärarna och handledarna har. Jag finner att dessa -

i och för sig

föga förvånande - slutsatser av försöksverksamheten ger

anledning till goda

förhoppningar om att den beslutade gymnasiereformen på sikt

skall leda till en

mycket god utbildning för våra ungdomar.

 Jag har nyss redovisat de krav på bredd i kunskaper som

arbetslivet ställer.

Detta är ett av skälen till att alla nationella program

innehåller en kärna av

allmänna ämnen. Jag vill särskilt framhålla att den nya

gymnasieskolan

därigenom ställer ännu högre krav på samarbete mellan lärare i

teoretiska ämnen

och yrkeslärare än vad den nuvarande gymnasieskolan redan gör. I

den

proposition (prop. 1991/92:75) om lärarutbildning m.m. som

nyligen presenterats

för riksdagen har utbildningsministern berört detta. Han

framhåller också

värdet av att skolan har lärare med olika bakgrund. I stället

för en reglering

av hur man skall inhämta sina kunskaper för att få fast

anställning som lärare,

går utvecklingen snarare mot en reglering av vilka kunskaper som

skall krävas

av dem som skall utöva läraryrket.

 Den nya gymnasiala utbildningen - och i särskilt hög

grad de 14

yrkesförberedande programmen i gymnasieskolan - kommer att

innehålla en mängd

kurser som fordrar olika lärarkompetenser. I betydligt större

utsträckning än i

dag blir det omöjligt för en lärare att besitta alla skilda

yrkeskompetenser

inom ett program.

 Jag vill påstå att dagens yrkeslärare ofta fungerar som

klasslärare i den

meningen att han eller hon har praktiskt taget hela

undervisningen i

yrkesämnena. Även i den nya gymnasieskolan är det självfallet

naturligt att en

lärare har merparten av undervisningen i yrkesämnena. Jag räknar

med att det

kommer att krävas fortbildning för att vidga många lärares

kompetens. Därutöver

kommer det emellertid att krävas undervisning inom så vitt

skilda områden att

skolan måste anlita yrkesutövare inom olika områden för vissa

utbildningsinslag.

En del av dessa utbildningsinslag kommer eleverna att kunna få

under den

arbetsplatsförlagda delen av utbildningen. Jag räknar dock med

att det ändå

kommer att finnas behov av att anlita "experter" för

undervisning i skolan inom

vissa kurser, dvs. för kortare tid. Dessa "experter" kommer

förmodligen

fortfarande att ha sin huvudsakliga anställning inom yrket och

tjänstgöra i

skolan på timbasis. Den lärare som har merparten av

undervisningen inom

programmet bör därvid ansvara för att hålla samman programmet.

 Jag har inledningsvis angett att mångfald och

flexibilitet är några av

utgångspunkterna för förändringarna av det svenska

utbildningsväsendet. Den

struktur som den reformerade gymnasieskolan har med 16

nationella program kan

ge intryck av en relativt låst form som knappast uppfyller

kravet på

flexibilitet. Jag ser emellertid de fasta programmen som en

tillgång under

inledningen av reformeringen av den gymnasiala utbildningen.

 En fast struktur på gymnasieskolan kan knappast ens vid

en given tidpunkt och

långt mindre i ett längre perspektiv svara mot

utbildningsbehovet inom alla

yrkesområden. I ett föränderligt samhälls- och arbetsliv är det

än mer

naturligt att skolan genom att erbjuda nya valbara kurser ger

eleverna

möjlighet att successivt anpassa sin utbildning till önskat

yrkesområde. Jag

vill här också hänvisa till vad jag i det följande kommer att

anföra om

individuella program, specialutformade program, utbildning för

lärlingar och

kompetensinriktad utbildning inom studieförbunden.

 De nuvarande linjerna och specialkurserna kan också ge

intrycket av en

mångfald, som de fasta programmen ytligt sett saknar. Dagens ca

500 studievägar

är visserligen många men när den enskilde eleven väl valt

studieväg är

studiegången betydligt fastare än vad de nya programmen kommer

att vara. Att

programmen ger eleverna en större bredd i kunskaper än vad

dagens linjer och

specialkurser ger, har jag redan berört. Jag vill nu redovisa

vilken

flexibilitet och därmed mångfald av valmöjligheter som

programmen erbjuder

eleverna samt den utveckling av den gymnasiala utbildningen som

jag förutser.

 Många av programmen har grenar, nationella eller lokala,

som eleverna kan

välja inför det andra årets studier. Vissa elevers val av

program är beroende

av om de också kommer in på den önskade grenen. I annat fall

skulle de ha valt

ett annat program. Regeringen har därför i sitt beslut om

programmål för de

gymnasiala utbildningarna markerat betydelsen av att eleverna så

tidigt som

möjligt kan identifiera sig med den verksamhetsinriktning de

väljer. På samma

sätt markerade riksdagen i beslutet om gymnasieskolan att inget

borde hindra

den skola som så vill att redan det första året göra

klassindelningen på ett

sådant sätt att den speglar elevernas val av gren i årskurs 2.

Jag föreslår i

det följande en lösning på problem som trots detta kvarstår.

Specialisering mot

ett yrkesområde kan också ske genom att eleverna får välja

mellan kurser,

vilket torde komma att bli vanligt särskilt inom de program som

saknar grenar

men även förekomma inom andra program. Eleverna kan även bredda

eller fördjupa

sin utbildning genom utbyte eller tillval av ämnen från annan

gren eller annat

program.

 Diskussionerna om en övergång från många smala

utbildningar till färre och

bredare utbildningar med möjlighet till specialisering genom

grenval eller

valbara kurser har pågått sedan mitten av 1970-talet. Under

senare delen av

denna tid har försök med treåriga yrkesinriktade utbildningar

och

förberedelserna för gymnasiereformen pågått. Det är knappast

förvånande att

dessa diskussioner i vissa fall fortsätter även efter riksdagens

beslut om de

16 nationella programmen och de nationella grenarna. Jag har

erfarit att det nu

i vissa fall finns allt större förståelse för att en ordning med

specialisering

mot yrkesområden i form av valbara kurser ger en större

flexibilitet än vad

grenindelningarna gör. Jag ser det som naturligt att dessa

diskussioner

fortsätter och att vi får en utveckling av gymnasieskolans

program till att

bli mer uppbyggda på kurser än på fasta grenar.

 Jag vill dock framhålla att jag ser kärnan av allmänna

ämnen som omistlig och

att den breddning av utbildningarna som reformen innebär är ett

stort framsteg.

Vad jag ser som en naturlig fortsättning på utvecklingen av den

gymnasiala

utbildningen är att kommunerna allt mer utnyttjar möjligheterna

att inom den

beslutade grundstrukturen för gymnasieskolan profilera sin

utbildning efter

elevernas och arbetslivets önskemål. En sådan utveckling

anknyter enligt min

mening i hög grad till de ambitioner om mångfald, flexibilitet

och hög kvalitet

i utbildningen som regeringen satt upp.

?3 Nya läroplaner och kursplaner?

Regeringen har den 19 december 1991 gett läroplanskommittén (U

1991:02) nya

direktiv. Kommittén skall i september 1992 lämna förslag till

bl.a. en läroplan

med nya mål och riktlinjer för gymnasieskolan och den kommunala

vuxenutbildningen. Kommittén skall också lämna förslag till hur

undervisningen

i moderna språk kan få ökat utrymme på de studieförberedande

programmen och hur

undervisningen i svenska kan förstärkas på alla program.

Kommittén är

oförhindrad att lämna också andra förslag till

kvalitetsförbättringar av den

gymnasiala utbildningen, som får timplanekonsekvenser. Jag kan

därför behöva

återkomma till regeringen med förslag om timplaneförändringar,

som bör

underställas riksdagen.

 När läroplanskommitténs förslag remissbehandlats, räknar

jag med att återkomma

till regeringen med förslag till ny läroplan för den reformerade

gymnasieskolan

och kommunala vuxenutbildningen (komvux) som kan föreläggas

riksdagen våren

1993.

 I avvaktan på denna nya läroplan har regeringen den 27

februari 1992 fattat

beslut om en revidering av de nuvarande läroplanerna, dvs. 1970

års läroplan

för gymnasieskolan och 1982 års läroplan för kommunal och

statlig utbildning

för vuxna. Jag avser även att inom kort föreslå regeringen att

utfärda nya

förordningar för gymnasieskolan och för olika former av

vuxenutbildning.

 Regeringen har den 27 februari 1992 också fastställt

målen för de nationella

programmen i gymnasieskolan och för grundläggande

vuxenutbildning. Statens

skolverk arbetar - på direktiv av regeringen - för närvarande

med att utforma

kursplanerna för bl.a. den reformerade gymnasiala utbildningen i

gymnasieskolan

och komvux.

 Regeringen har således vidtagit ett antal åtgärder för

att den beslutade

reformen skall kunna genomföras den 1 juli 1992. Enligt den

tidsplan som

riksdagen fastställt skall förändringarna av komvux genomföras

den 1 juli 1992

och förändringarna av gymnasieskolan vid den tidpunkt kommunerna

beslutar, dock

tidigast den 1 juli 1992 och senast den 1 juli 1995. Det kan

inte förnekas att

förberedelsetiden för genomförandet av reformen är knappt

tilltagen. Det är

ingen idealisk ordning att kommuner och skolor får arbeta

utifrån äldre

läroplaner - om än reviderade. Den tid som skolverket har till

förfogande för

kursplanearbetet är mycket kort med hänsyn till den mängd

kursplaner det är

frågan om.

 Skolverket har anmält att verket prioriterar arbetet med

kursplaner för nya

ämnen i gymnasieskolan och komvux. Skolverket kommer i övrigt

att fastställa

dels vilka befintliga gymnasiekursplaner som kan användas för de

nya programmen,

dels vilka befintliga kursplaner för komvux som får användas för

den gymnasiala

vuxenutbildningen och påbyggnadsutbildningar under läsåret

1992/93. Skolverket

kommer därvid att vid behov komplettera dessa föreskrifter med

en form av "

läsanvisningar" eller kommentarer. När det gäller kärnämnen

ankommer det på

regeringen att fastställa kursplaner. Med hänsyn till den

begränsade tiden fram

till den 1 juli 1992 anser jag att den av skolverket valda

uppläggningen av

arbetet måste accepteras. Jag vill därför här informera

riksdagen om att nya

kursplaner inte kommer att finnas i alla ämnen till den 1 juli

1992 men att det

ändock kommer att finnas kursplaner som kan tillämpas för alla

ämnen. De av

riksdagen fastställda nya timplanerna kommer att tillämpas för

alla ämnen i den

reformerade gymnasiala utbildningen i gymnasieskolan och komvux

fr.o.m. läsåret

1992/93.

?4 Vissa frågor beträffande grenar i gymnasieskolan?

?4.1 Möjlighet att ge en grengaranti?

 Skälen för mitt förslag: Enligt bestämmelserna i 5 kap.

skollagen (1985:1100),

som skall tillämpas på den utbildning som äger rum efter den 1

juli 1992, tas

en elev in på ett program. Om programmet är grendelat i årskurs

2, väljer

eleven gren inför den årskursen. Det finns dock ingen garanti

för att eleven

kommer in på en viss gren på programmet. Avsikten med det

uppskjutna grenvalet

är att eleven under det första året i gymnasieskolan dels skall

få vissa

grundläggande kunskaper inom alla yrkesområden som programmet

utbildar för,

dels skall få underlag för sitt beslut om grenval. Ett

ytterligare skäl är att

eleven inte skall behöva specialisera sig redan vid valet till

årkurs 1 i

gymnasieskolan. Möjlighet finns dock att söka ett program i en

kommun som

erbjuder en viss gren, som hemkommunen inte erbjuder. En elev

som har tagits in

i en annan kommuns gymnasieskola på denna grund är emellertid

inte därmed

tillförsäkrad en plats på grenen. Ordningen som speglas i 5 kap.

skollagen i

dess nuvarande skick är sålunda att grenvalet skall anstå till

slutet av första

årskursen. Det är först då som fördelningen på grenar förutsätts

ske.

Visserligen har riksdagen, som jag redan nämnt, uttalat att det

inte finns

något hinder att redan under första läsåret göra en

klassindelning som speglar

en sannolik kommande fördelning på grenar, men en sådan

uppdelning förutsattes

inte binda elevernas senare uppdelning. Utställande av garanti

om viss gren

redan vid intagningen till årskurs 1 är sålunda ett förfarande

som alls inte

var förutsatt vid utformningen av 5 kap. skollagen i dess

nuvarande skick. Jag

vill emellertid nu ta upp frågan om inte en viss förändring bör

kunna ske på

denna punkt.

 Jag anser att de breda ingångarna i gymnasieskolan är

bra. Därigenom kan de

sökande som är osäkra på sitt framtida val känna sig för. Vidare

är ett

sammanhållet första år på programmen bra, eftersom kommunerna

respektive

landstingen då kan samordna undervisningen.

 Det finns dock sökande som vill gå en viss bestämd

gymnasieutbildning och inte

kan tänka sig att gå någon annan eller som väljer mellan flera

speciella

utbildningar. Särskilt när det gäller de yrkesförberedande

programmen kan

skillnaden mellan olika grenar inom programmen vara påtaglig.

Den som vill ägna

sig åt bageri kan inte alltid förväntas bli tillfreds med en

plats på

charkuterigrenen. Jag anser att sökande med en bestämd

uppfattning om vilken

gren de senare önskar inom ett program skall kunna ges en

möjlighet att från

början få besked om de kan få plats på den grenen. Jag är dock

inte beredd att

föreslå någon ändring vad avser de breda ingångarna, men en

möjlighet bör

öppnas för de kommuner och landsting som vill, att ge sökande en

garanti att de

kommer in på en viss gren. De sökande skall fortfarande tas in

på ett

nationellt program, men åt dem som i ansökan har angett att de

söker en viss

gren kan kommunen eller landstinget ge en garanti redan vid

intagningen till

årskurs 1 att de kommer in på den sökta grenen.

 Ett nationellt program där det finns särskilda skäl att

ge en grengaranti är

det estetiska programmet som i årskurs 2 delas i tre grenar,

nämligen 1. dans

och teater, 2. konst och formgivning samt 3. musik. De som söker

till det

estetiska programmet har vanligen en klar önskan om vilken gren

de vill komma

in på. Sådana sökande har sålunda ofta innan de börjar i

gymnasieskolan ägnat

flera år åt att t.ex. dansa eller musicera. Dessa sökande bör

kunna ges en

garanti att komma in på den gren de sökt redan när de tas in på

programmet.

 Även för kommunerna och landstingen kan det vara en

fördel att, redan när de

sökande tas in på programmet, veta hur de i huvudsak kommer att

fördelas på de

olika grenarna i högre årskurser. Kommunerna och landstingen kan

härigenom få

ett bättre planeringsunderlag. Kommunerna och landstingen kan

också härvid låta

klassindelningen spegla grenvalen.

 Den förändring av regleringen som jag nu föreslagit,

innebär att det öppnas en

möjlighet för kommunerna och landstingen att ge grengaranti vid

intagningen.

Däremot innefattar den inte någon skyldighet att generellt ge en

sådan garanti.

Kommunerna respektive landstingen får själva bestämma hur stor

del av platserna

som skall omfattas av grenga-rantin. Hänsyn måste tas till de

elever som enligt

huvudregeln vill låta grenvalet anstå till slutet av årskurs 1.

Det är därför

inte rimligt att ge grengarantier i sådan omfattning att några

platser i

realiteten inte längre står dessa elever till buds. Jag anser

att det bör kunna

överlåtas på skolhuvudmännen att avväga proportionerna mellan

antalet

tillgängliga platser och antalet platser som omfattas av

grengarantin. Jag

utgår från att kommunerna och landstingen använder sig av den

nya möjligheten

för att nå praktiskt goda lösningar anpassade efter de lokala

förhållandena.

Med hänsyn till ungdomarnas intressen kan det emellertid visa

sig behövligt att

inom vissa program generellt ge grengaranti. För att smidigt

kunna möta ett

sådant behov, föreslår jag att regeringen bemyndigas att meddela

föreskrifter

som innebär att en grengaranti skall ges för vissa program.

 De sökande skall dock inte i något fall vara tvungna att

välja gren redan

inför årskurs 1. Jag tycker det är viktigt att de sökande som

vill skjuta upp

valet av gren också kan göra det.

 Med hänsyn till att ett system med grengaranti inte var

förutsatt när

bestämmelserna i skollagen om gymnasieskolan utformades anser

jag att ett

sådant system inte bör införas utan att det får ett direkt stöd

i lagen.

 Bestämmelser om grengaranti bör komma till uttryck i

skollagens kapitel om

gymnasieskolan. Föreskrift om erbjudande av garanti kan

lämpligen tas in som en

ny 6 a §. Rättsverkan för eleven kan regleras i anslutning till

föreskriften i

16 § om rätt att fullfölja ett program. Motsvarande rätt skall

gälla i fråga

om gren, då garanti har lämnats.

?4.2 Benämning på grenar m.m.?

 Skälen för mitt förslag: Som jag inledningsvis redovisat

har regeringen

nyligen fattat beslut om målen för de nationella programmen.

Till grund för

beslutet låg ett förslag som statens skolverk utarbetat, vilket

remissbehandlats. Under arbetet med dessa programmål har det

framkommit förslag

till ändring av namnen på vissa grenar inom några av programmen.

 Skolverket har föreslagit att den av riksdagen beslutade

grenen för

Tandsköterskor inom Omvårdnadsprogrammet får en ändrad

benämning. Ingen annan

nationell gren inom den gymnasiala utbildningen riktas mot ett

särskilt yrke.

Många har dessutom påpekat, att benämningen inte är könsneutral.

Jag föreslår i

likhet med skolverket att grenen benämns Tandvård.

 Inom Fordonsprogrammet finns bl.a. gren för

Flygunderhåll och gren för

Reparation. Jag föreslår i likhet med Motorbranschens yrkesnämnd

att

benämningen på grenen för Reparation ändras till Fordonsteknik.

I konsekvens

därmed föreslår jag att benämningen på grenen för Flygunderhåll

ändras till

Flygteknik.

 För riksdagens information vill jag även nämna att det

kommit in förslag om

ändring av grenindelningen i vissa fall. Jag är för min del inte

beredd att för

närvarande föreslå några ändringar därvidlag. Ett av dessa

ändringsförslag

gäller Hotell- och restaurangprogrammet. Programmet har enligt

riksdagens

beslut följande tre grenar, nämligen Hotell, Restaurang samt

Storhushåll.

Berörda yrkesnämnder har framhållit som sin uppfattning att

grenen för

Storhushåll inte bör utformas som en nationell gren.

Elevintresset för denna

gren har varit lågt inom försöksverksamheten med treårig

yrkesinriktad

utbildning och yrkesnämnderna anser att grunden för arbete inom

storhushåll kan

ges inom ramen för de två andra grenarna. Landstingsförbundet

anser att det

inte är ändamålsenligt med två grenar med samma innehåll inom

detta program.

Jag vill för min del peka på att de primärkommuner som så önskar

kan samordna

utbildningen inom de båda områdena inom en lokal gren,

exempelvis benämnd gren

för Restaurang och storhushåll.

?5 Möjlighet till mindre studiekurs på de nya programmen i

gymnasieskolan?

 Skälen till mitt förslag: I dagens system med linjer och

specialkurser kan en

elev som har påtagliga studiesvårigheter befrias från

undervisningen i som mest

tre obligatoriska ämnen och övergå till att ha s.k. mindre

studiekurs.

 I propositionen Växa med kunskaper (prop. 1990/91:85, s.

90) uttalades att ett

antal försöksvis prövade verksamheter med bl.a. individuell

studietakt skulle

kunna finna sin naturliga plats inom ramen för de individuella

programmen. Ett

syfte med detta var detsamma som med dagens mindre studiekurs,

nämligen att ge

elever som så behöver en lugnare studietakt.

 Jag kommer i det följande att föreslå förändringar när

det gäller de

individuella programmen. Med dessa förändringar följer att

programmen utanför

de nationella programmen inte primärt skall användas för att

konstruera mindre

studiekurser. Jag ser det vidare som önskvärt att en elev, som

under studiernas

gång på ett nationellt program finner det svårt att klara av

alla ämnena, får

möjlighet att stanna kvar i klassen och fortsätta med ett

reducerat antal ämnen

i stället för att sluta och gå över på en annan studieväg.

 Jag anser därför att en elev som så önskar, efter

noggrann prövning på skolan,

skall kunna befrias från ett eller flera ämnen inom det program

han eller hon

går på. Jag anser dock att framför allt ett nationellt program,

som syftar till

allmän behörighet, inte bör styckas sönder alltför mycket utan

det bör med så

få undantag som möjligt ha den uppläggning som riksdagen bestämt

i och med

beslutet om minsta garanterad undervisningstid.

 Den befrielse från ett eller flera ämnen som jag här

talat om innebär att

eleven vid avgången från gymnasieskolan inte kommer att ha den

allmänna

behörighet att söka vidare till högre studier som ett fullbordat

nationellt

program innebär. En elev med en mindre studiekurs kan givetvis

inte få

avgångsbetyg med fullständig studiekurs från det nationella

programmet eftersom

den eleven inte har slutfört något sådant program.

Avgångsbetyget får i stället

ange att det rör sig om en mindre studiekurs inom ett program.

Liksom i dag bör

dock eleven efter avgången från gymnasieskolan kunna läsa igen

det eller de

ämnen som nedlagts och därmed få allmän behörighet. Detta skall

som i dag kunna

göras i gymnasieskola eller i kommunal vuxenutbildning genom

s.k. förlängd

undervisning. I ett allmänt perspektiv av avreglering och

återkommande

utbildning ser jag dock inget skäl att behålla den tidsgräns om

högst fyra år

som i dag finns för att efter komplettering av nedlagda ämnen få

ut ett nytt

avgångsbetyg med fullständig studiekurs. För tydlighetens skull

vill jag slå

fast att vad jag här talat om innebär studier i ämnen, som en

elev inte

tidigare studerat. Kompletteringen skall ge ett avgångsbetyg med

fullständig

studiekurs på programmet. Den skall inte förväxlas med den s.k.

konkurrenskomplettering, som skall kunna ge ett högre betyg i

ämnen som redan

lästs och som för närvarande utreds av betygsberedningen (U

1990:07).

 Jag ser för min del inte heller några skäl att, som

tidigare, centralt reglera

vilka ämnen som en elev inte skall kunna befrias från. Jag

förutsätter att

frågan om ämnen diskuteras vid den noggranna prövning av varje

enskilt fall som

det är skolans ansvar att genomföra.

 Vidare finns det en annan kategori elever som har behov

av en jämkning av de

fastställda timplanerna. Jag tänker då på elever med olika typer

av handikapp,

som exempelvis döva, hörselskadade eller svårt rörelsehindrade

elever. De

senare har t.o.m. en lagfäst rätt att gå ett nationellt program.

Jag anser att

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få

ett bemyndigande

att medge sådana avvikelser från timplanen som kan bli aktuella

i dessa fall.

 Jag kommer i det följande att föreslå en förändring av

det som för närvarande

kallas individuella program. Med den förändringen kan mindre

studiekurs bli

aktuell även på den sidan. Jag skall snart återkomma till det.

?6 Specialutformade program, individuella program och

utbildning för lärlingar?

?6.1 Specialutformade program och individuella program?

Skälen för mitt förslag: Genom riksdagens beslut med anledning

av propositionen

Växa med kunskaper (prop. 1990/91:85, UbU16, rskr. 356) är

kommunerna fr.o.m.

läsåret 1992/93 skyldiga att erbjuda gymnasieutbildning i form

av individuella

program till de ungdomar som inte har tagits in på ett

nationellt program.

 Det individuella programmet är enligt riksdagsbeslutet

en del av

gymnasieskolans utbildningsutbud och bör enligt 5 kap. 13 §

skollagen antingen

motsvara ett nationellt program eller syfta till att stimulera

eleverna att

senare gå över till utbildning på ett nationellt program. Som

framgår av

riksdagsbeslutet skall inom ramen för det individuella

programmet kunna

anordnas ett brett spektrum av utbildningar, som spänner från

heltidsstudier

motsvarande dem på de nationella programmen till kurser som

exempelvis

kompletterar en anställning eller kompletterar brister i

tidigare utbildning

som förberedelse för studier på ett nationellt program.

 Individuella program skall utgå från den enskilde

elevens behov och från

lokala förutsättningar och skall så långt möjligt byggas upp

kring

gymnasieskolans kärnämnen. Det individuella programmets

utformning och innehåll

skall anges i en plan som beslutas av styrelsen för skolan.

 Det individuella programmet inrymmer flera olika

verksamheter i den nuvarande

gymnasieskolan t.ex. uppföljningsansvaret, yrkesutbildning för

små och udda

yrken, gymnasial lärlingsutbildning, andra udda studieönskemål,

introduktionskurser för invandrarungdom.

 Individuella program utgår således från flera motiv:

 - kompensatoriska (elever som saknar tillräckliga

kunskaper),

 - motivationsskapande, vägledande (elever som är

studieomotiverade eller

osäkra i sitt studieval) ,

 - stödjande (elever som inte kommit in på sitt val eller

avbrutit sin

gymnasieutbildning),

 - individuell utbildningsinriktning utanför de

nationella programmen.

 Som jag ser det innebär den nya gymnasieskolan en ökad

mångfald som gör att

elevernas intresseinriktningar kan tillgodoses i betydligt

större utsträckning

än vad som varit fallet hittills. Inte minst inom ramen för det

individuella

programmet finns stora möjligheter för den enskilde eleven att

själv påverka

innehållet i sin utbildning. Detta ställer stora krav på

kommunerna som

ansvariga för det individuella programmet. För gymnasieskolans

olika nationella

program finns av regeringen fastställda programmål.

Kvalitetskravet för en

utbildning av motsvarande längd utformad som ett individuellt

program får

enligt min mening inte sättas lägre bara för att det handlar om

ett för den

enskilde individen särskilt sammansatt program.

 Enligt min mening kan det individuella programmet delas

upp i två delar med

skilda syften. Härigenom kan en viss struktur åstadkommas utan

att

flexibiliteten blir mindre.

 En del, som jag i fortsättningen kallar specialutformade

program, består av

utbildningar som - i fråga om utbildningens nivå - är likvärdiga

med ett

nationellt program, t.ex. speciella inriktningar eller

kombinationer för

ungdomar som vill ha en utbildning som inte ryms inom de

nationella programmen.

Det kan vara både teoretiska och yrkesinriktade

utbildningsönskemål.

Undervisning i kärnämnena skall ingå i samma utsträckning som

för elever på

nationella program. De mål som utformas för de

studieförberedande respektive de

yrkesförberedande utbildningarna skall därvid tillämpas i den

utsträckning de

är relevanta. Eleven får här möjlighet att välja kurser från de

nationellt

fastställda programmen och från de lokalt fastställda kurserna.

I den

utbildningsplan som görs upp för varje elev skall detta

preciseras. Självklart

kan en sådan utbildningsplan också avse en grupp av elever. En

avslutad

utbildning enligt denna modell skall ge allmän behörighet till

högskolestudier.

 Med hänsyn till att specialutformade program skall ligga

på samma nivå som de

nationella programmen, kan även här under studiernas gång uppstå

behov av att

gå ned till en mindre studiekurs. Det bör kunna ske efter samma

grunder som när

det gäller de nationella programmen.

 En annan del, som jag i fortsättningen benämner

individuella program, är

väsentligen avsedda för bl.a. elever som är studieomotiverade

eller osäkra i

sitt studieval och för elever som i kombination med en

anställning som syftar

till en yrkesutbildning (lärlingsutbildning) endast vill studera

vissa kurser i

gymnasieskolan. De två nu nämnda huvudvarianterna av det

individuella

programmet bör inte utesluta att man som sådana program anordnar

också mer udda

utbildningar. Ett exempel kan vara yrkesdansarutbildning som, i

den mån sådan

utbildning inte anordnas så att den fyller kraven för ett

specialutformat

program, anordnas som ett individuellt program. Sådana udda

utbildningar kan

förutses ibland bli riksrekryterande. Andra utbildningar som kan

rymmas inom

vad jag nu kallar individuella program är sådana som avser

elever med speciella

behov, t.ex. elever från särskolan. Jag skall inom kort

återkomma till det.

 Om jag återgår till den först nämnda huvudvarianten av

individuella program,

den med utbildningsinsatser och andra åtgärder för

studieomotiverade och

studieobestämda så rymmer den flera olika möjligheter till

insatser, bl.a.

introduktionskurser för invandrarungdom och

uppföljningsinsatser. Det

individuella programmet bör i dessa fall syfta till att eleven

sedan går en

utbildning inom ett nationellt program eller ett specialutformat

program eller

en lärlingsutbildning kombinerad med studier i gymnasieskolan.

Självklart skall

eleven då tillgodoräknas de kurser som fullgjorts inom ramen för

det

individuella programmet. För de elever som har behov av åtgärder

av

kompensatoriskt slag skall målet vara att i första hand ge en

reell kompetens

motsvarande den som grundskolan ger i det eller de ämnen där

eleven saknar

sådan. Därefter skall de stimuleras att genomgå ytterligare

utbildning. Det

finns också elever som har behov av en lugnare studietakt. Även

detta skall

vara möjligt inom ramen för det individuella programmet. Det är

självklart ett

viktigt mål att varje enskild elev får en så god utbildning som

möjligt i

gymnasieskolan.

 En alternativ utbildningsform inom det jag nu benämner

det individuella

programmet är en kombination av utbildning inom ramen för ett

anställningsförhållande och studier i vissa obligatoriska

kärnämnen. Studier i

dessa skolämnen skall också ske inom ramen för det individuella

programmet. Jag

återkommer strax till denna utbildningsform. Jag vill dock redan

nu för

tydlighetens skull nämna att samtliga program som ger en

yrkesförberedande

utbildning kan arbetsplatsförläggas i stor omfattning.

 Jag har nyligen i propositionen (1991/92:94) om ändrat

huvudmannaskap för

särskolan och särvux m.m. föreslagit att elever som har gått i

särskolan och

som bedöms kunna tillgodogöra sig utbildning inom

gymnasieskolans individuella

program, skall kunna beredas möjlighet till sådan utbildning.

 Visserligen har jag i det föregående föreslagit att

elever med påtagliga

studiesvårigheter skall kunna få sitt studieprogram minskat

genom s.k. mindre

studiekurs. Detta skall självfallet också vara möjligt på

specialutformade

program. Även om möjligheten till mindre studiekurs används är

det knappast

realistiskt att tro att elever som kommer från särskolan skall

kunna delta i

det programmet. Däremot bör dessa elever kunna delta i vissa

utbildningar inom

ramen för det nya individuella programmet. Det bör t.ex. vara

möjligt att med

modifieringar kunna erbjuda en individuell utbildning som t.ex.

innehåller

delar av omvårdnadsprogrammet.

 Den föreslagna uppdelningen i specialutformade program

och individuella

program medför en ändring av 5 kap. 13 § skollagen (1985:1100).

Det jag anser

bör framgå av skollagen är kommunens skyldighet att erbjuda

dessa utbildningar

samt att utbildningarna på specialutformade och individuella

program skall

följa en plan, som skall fastställas av styrelsen för

utbildningen. Däremot

anser jag inte att några närmare bestämmelser om hur eleverna

kan söka dessa

utbildningar behövs. Utbildningarna är i princip avsedda för

ungdomar i

kommunen. Någon generell rätt för andra ungdomar än de som är

hemmahörande i

kommunen att söka dessa utbildningar bör därför inte införas.

Undantag

härvidlag är givetvis sådana utbildningar som anordnaren avsett

vara

riksrekryterande, men de är undantag även som specialutformade

program och

individuella program betraktade.

 Som en följd av att specialutformade program och

individuella program normalt

är något som skall erbjudas endast ungdomar i den egna kommunen

finns inte

anledning att införa någon generell rätt till interkommunal

ersättning för

elever på dessa program. Två undantag måste dock göras. Det ena

är nyss berört,

nämligen de udda riksrekryterande utbildningar som kan anordnas

som

specialutformade program eller individuella program. Här bör

rätten till

interkommunal ersättning vara beroende av om regeringen har

förklarat

utbildningen för riksrekryterande. För en sådan lösning krävs

endast en smärre

justering i 5 kap. 14 § skollagen, så att regeringens

bemyndigande klart avser

både specialutformade och individuella program.

 Det andra undantaget är praktiskt mer väsentligt. Det

gäller det

utbildningspaket som är avsett att kombineras med en

anställning. I sådana

sammanhang kan det ofta vara ändamålsenligt att studierna av

skolämnena

arrangeras i samma kommun där företaget med lärlingsplatserna

finns, oberoende

av att lärlingarna kan ha olika hemkommuner. Särskilt synes ett

sådan

arrangemang praktiskt, om ett företag samtidigt har flera

lärlingar som skall

studera i gymnasieskolan. Med hänsyn härtill föreslår jag att

regeringen

bemyndigas föreskriva en rätt till interkommunal ersättning när

det gäller den

skolförlagda delen av utbildningen. En sådan föreskrift kan

lämpligen tas in i

5 kap. 26 § skollagen.

 Enligt 3 kap. 4 § studiestödslagen (1973:349) utgår

studiebidrag jämte tillägg

endast vid heltidsstudier, om inte regeringen eller den

myndighet regeringen

bestämmer föreskriver något annat.

 Enligt 3 kap. 5 § studiestödslagen utgår studiehjälp för

sådan del av läsår

under vilket en studerande bedriver studier. Studiebidrag och

ex-tra tillägg

kan även utgå för annan tid än läsår enligt de närmare

föreskrifter som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer. Vid

tillämpningen skall därvid endast beaktas hela, sammanhängande

tidsperioder

under ett kalenderhalvår om 15 dagar för heltidsstuderande om

inte annat följer

av föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet

som regeringen

bestämmer.

 Enligt övergångsbestämmelse till förordningen (1991:964)

om ändring i

studiestödsförordningen (1973:418) gäller intill utgången av

juni 1992, vid

tillämpningen av 3 kap. 5 § studiestödslagen i fråga om

uppföljningsprogram,

kurser och andra utbildningsinslag i sådana individuella planer

som avses i den

upphävda förordningen (1983:583) om statsbidrag till

uppföljningsinsatser för

ungdomar under 18 år, att studiehjälp skall lämnas till

heltidsstuderande även

för 15 dagar som inte bildar en hel, sammanhängande tidsperiod.

 Enligt min mening bör fr.o.m. den 1 juli 1992

motsvarande bestämmelser gälla

även för de studerande som följer individuella program. Det

ankommer på

regeringen att utfärda närmare föreskrifter härom.

?6.2 Utbildning för lärlingar?

 Skälen för mitt förslag: Jag anser att det av flera

olika skäl behövs en ny

utbildning för lärlingar som ett komplement och ytterligare

alternativ till de

nationella programmen och de specialutformade programmen. Vad

jag nu avser är

en kombination av sådan yrkesutbildning som sker i ett företags

regi, inom

ramen för ett anställningsförhållande, och studier av vissa

skolämnen i

gymnasieskolan.

 För ungdomar som har som främsta mål att snabbt komma ut

i arbetslivet, kan de

yrkesförberedande programmen förefalla alltför teoretiskt

inriktade. Även för

elever som är bosatta på långt avstånd från den gymnasieskola

som anordnar

önskat program kan en lärlingsutbildning hos ett företag som

genomförs närmare

hemorten vara ett bättre alternativ. Lärlingsutbildning kan

också bidra till

återväxten inom smala yrkesområden eller små företag där

utbildningen på ett

nationellt program inte passar. Den lärlingsutbildning som sker

hos företaget

bör emellertid kunna kombineras med viss skolutbildning.

 Den utbildning av lärlingar som jag här föreslår har

sålunda ett delat

huvudmannaskap.

 Skolans del i utbildningen, det som regleras i

skollagen, skall utgöras av ett

paket med kärnämnen. För detta utbildningspaket är kommunen

huvudman och

utbildningen ingår i gymnasieskolan som ett individuellt

program.

 Omfattningen av det utbildningspaket som skall erbjudas

bör inte regleras

direkt i skollagen. I stället bör regeringen bemyndigas att

föreskriva vilken

omfattning erbjudandet minst skall ha. Jag vill emellertid här

för riksdagens

information nämna att jag ser det som naturligt att det i

utbildningen alltid

skall ingå svenska, engelska, samhällskunskap och matematik i

den omfattning

som framgår av de av riksdagen beslutade timplanerna för

gymnasieskolan. Mindre

än detta bör inte få anordnas som utbildningspaket. Kommunen bör

emellertid ha

skyldighet att erbjuda samtliga gymnasieskolans kärnämnen inom

ramen för

utbildningen. Det får ankomma på eleven att avgöra vad denne

önskar utöver den

del som alltid, enligt vad jag nyss föreslagit, skall ingå i

utbildningen.

Enligt min mening är det självklart värdefullt att så många

ungdomar som

möjligt tar fasta på detta erbjudande och på så sätt skaffar sig

utbildning i

alla kärnämnen. Regeringens föreskrifter om omfattningen av

utbildningen med

stöd av ett sådant bemyndigande som nu föreslagits kan lämpligen

ges i

gymnasieförordningen.

 Företagen skall vara huvudman för lärlingsutbildningen

och ansvara för

genomförandet av den. Det innebär att berörda parter, branscher

och företag

helt svarar för innehåll, uppläggning och krav på

lärlingsutbildningen.

Lärlingarnas anställningsförhållanden under den tid de är i

företagen är också

en fråga för parterna på arbetsmarknaden att komma överens om.

Det får anses

självklart att företagets del av utbildningen skall läggas upp

så att den kan

kombineras med den del av utbildningen som anordnas i

gymnasieskolan.

Avvägningen av hur de olika utbildningsdelarna skall förläggas i

tiden bör

skolan och företaget få komma överens om efter de lokala

förutsättningarna. I

skollagen bör markeras att gymnasieskolans utbildningspaket i

dessa sammanhang

är avsedda att kombineras endast med sådana anställningar som

syftar till en

yrkesutbildning och inte vilken anställning som helst.

 Vad gäller studiehjälp för studerande, som följer den

nya utbildningen, bör

sådan utgå endast för den del av undervisningen, där kommunen är

huvudman. På

samma sätt som avses gälla vid studier inom tidigare nämnda

individuella

program kan studiehjälp lämnas även för 15 dagar som inte bildar

en hel,

sammanhängande tidsperiod. Någon reducering av studiebidraget

enligt 3 kap. 42 §

studiestödsförordningen bör inte förekomma. Det ankommer på

regeringen att

utfärda närmare föreskrifter härom.

 Av utvärderingsrapporter från skolöverstyrelsen över

nuvarande gymnasiala

lärlingsutbildning framgår att en betydande andel av dem som går

lärlingsutbildning är 20 år eller äldre. Vissa av dem har

tidigare genomgått

eller avbrutit en två- eller treårig gymnasieutbildning. Andra

är unga vuxna,

som efter viss erfarenhet från arbetslivet utnyttjat

lärlingsutbildningen för

att skaffa sig ett mer kvalificerat arbete.

 Jag anser det därför väsentligt att den nya utbildning

jag föreslår också

kommer att finnas som ett alternativ för vuxenstuderande i

komvux. För detta

krävs dock inte någon ändring i skollagens bestämmelser om

kommunal

vuxenutbildning.

 Det kan finnas skäl att i vissa fall stimulera företag

att anta lärlingar för

en sådan kombination av utbildning i anställningen och i

gymnasieskolan som jag

här har beskrivit. Jag vill i detta sammanhang framhålla att

kommunerna fr.o.m.

den 1 juli 1992 är skyldiga att erbjuda alla ungdomar en

gymnasieutbildning.

Utbildningen skall påbörjas senast under det första

kalenderhalvåret det år

ungdomarna fyller 20 år. I det sektorsbidrag som kommunerna

erhåller för

skolverksamhet har också inräknats de medel som kommunerna

tidigare erhöll i

specialdestinerat bidrag för gymnasial lärlingsutbildning. Det

är därför enligt

min mening rimligt att kommunerna också fortsättningsvis kan ge

bidrag för

handledningskostnader och liknande till företag som anordnar

lärlingsutbildning.

 Jag är väl medveten om att det i nuvarande

arbetsmarknadsläge kan vara svårt

att åstadkomma en lärlingsutbildning av någon större volym

enligt det förslag

som jag här har lagt fram. Det är dock angeläget att det rent

generellt skapas

möjligheter till en ökad samverkan mellan skola och arbetsliv.

Jag ser det som

ytterst väsentligt att det inom alla yrkesförberedande program

i

gymnasieskolan finns en reell näringslivsanknytning. Jag har

emellertid också

ambitionen att finna vägar för nya attraktiva yrkesförberedande

utbildningar

med stark anknytning till näringslivet. Jag avser därför att ta

initiativ till

en fortsatt beredning i denna fråga. Härvid bör exempelvis

frågor om

omfattningen av kärnämnesundervisningen och - beroende på hur

utbildningen

läggs upp - frågor om elevstatus tas upp till diskussion.

?7 Bestämmelser i anslutning till minsta garanterad

undervisningstid?

 Skälen för mitt förslag: Riksdagens beslut (prop.

1990/91:85, UbU16, rskr. 356)

om reformeringen av den gymnasiala utbildningen innebär att

eleverna garanteras

ett visst antal timmars undervisning dels totalt, dels inom de

olika ämnen som

ingår i respektive nationellt program. Timplanen har intagits

som bilaga 2 till

skollagen (1985:1100).

 Riksdagen lade vidare fast att läsåret såsom hittills

skall omfatta minst 178

skoldagar, minst 12 lovdagar och högst 5 studiedagar. De 178

skoldagarna rymmer

4 friluftsdagar. I dessa delar innebär inte riksdagsbeslutet

någon förändring i

förhållande till nuläget.

 Riksdagen har emellertid även uttalat att den

garanterade undervisningstiden

motsvarar 162 dagar och övrig tid 12 dagar. Riksdagen har vidare

angett vilka

aktiviteter som skall äga rum under vad som anges som "övrig

tid". Det är tid

för centrala prov och likartade skrivningar, temadagar samt

studie- och

yrkesorientering. Det framhölls att verksamheter under "övrig

tid" såsom prov,

studiebesök, studie- och yrkesorientering m.m. är lika viktiga

inslag i

skolarbetet som den garanterade undervisningstiden.

 Dessa uttalanden om vad som skall anses vara

undervisningstid och vad som inte

skall anses vara det, får vissa mindre lämpliga konsekvenser. I

de fall ett

ämne har centrala eller liknande prov ingår inte denna provtid i

undervisningstiden, medan andra prov och prov i andra ämnen gör

det. Enligt min

bestämda uppfattning är prov, liksom studiebesök och

temastudier, en integrerad

del av undervisningen i respektive ämne och bör följaktligen

ingå i den minsta

garanterade undervisningstiden för respektive ämne. Jag

förutsätter därvid att

studiebesöken och temastudierna ger sådana kunskaper och

erfarenheter som

eleverna skall tillägna sig i respektive ämne. Beslut om

studiebesök eller

temastudier tillhör enligt min mening planeringen av

undervisningen och är

därmed en fråga för lärarna i samråd med eleverna att avgöra.

Omfattningen bör

inte regleras genom centrala bestämmelser.

 Jag delar helt de bedömningar som ligger bakom besluten

om en minsta

garanterad undervisningstid. Den hittillsvarande ordningen har

bl.a. lett till

att undervisningstid försvunnit genom att prov, studiebesök och

temastudier i

andra ämnen inkräktat på tiden. Detta är självfallet inte

acceptabelt. Genom

systemet med minsta garanterad tid i vart och ett av ämnena får

emellertid nu

varje ämne bära sin egen provtid m.m.

 När det gäller vissa andra aktiviteter är det inte

alltid möjligt att helt

inordna dem i ett visst eller vissa ämnen. I vilken utsträckning

inordnande är

möjligt, eller om vissa aktiviteter skall förläggas till övrig

tid, måste vara

en fråga för den konkreta undervisningsplaneringen. De

aktiviteter jag här

tänker på är t.ex. studie- och yrkesorientering, sex- och

samlevnadsundervisningen, ANT- (alkohol, narkotika och tobak)

och trafikfrågor.

 Mot bakgrund av vad jag nyss redovisat finner jag det

onödigt att centralt

reglera hur många skoldagar per läsår som den minsta garanterade

undervisningstiden motsvarar och hur många skoldagar som skall

vara övrig tid.

Enligt min bedömning räcker det med att reglera den minsta

garanterade

undervisningstiden totalt och per ämne samt det minsta totala

antalet skoldagar

per läsår, dvs. 178, samt antalet dagar därav som skall vara

friluftsdagar,

nämligen 4. Mina förslag påverkar inte regleringen av antalet

lovdagar och

studiedagar.

?8 Bemyndigande för regeringen m.m.?

 Skälen för mitt förslag: I 5 kap. skollagen (1985:1100)

slås det fast vilka

behörighetsvillkor som gäller för att en sökande skall tas emot

i

gymnasieskolan. Enligt 5 kap. 1 § skall ungdomar tas emot i

gymnasieskolan när

de har avslutat grundskolan eller motsvarande fram till och med

det första

kalenderhalvåret det år de fyller tjugo år. När det gäller de

nationella

programmen finns det ytterligare behörighetskrav i 5 kap. 5 §

vilka innebär att

ungdomarna skall ha slutfört sista årskursen i grundskolan eller

motsvarande

och att de inte tidigare skall ha gått igenom en

gymnasieutbildning på ett

nationellt program eller en likvärdig utbildning. Någon

möjlighet för

regeringen att medge undantag från dessa behörighetsvillkor

eller att för vissa

utbildningar föreskriva ytterligare behörighetsvillkor finns

inte.

 Några kommuner har gjort förfrågningar om möjligheten

att starta EG-anpassade

nationella program. Kommunerna hade då tänkt sig att som

behörighetskrav ställa

att de sökande skall ha vissa språkkunskaper. Vidare finns det

kommuner som på

försök bedriver undervisning helt på t.ex. engelska i vissa

klasser. De kan då

behöva ställa krav på att den sökande har vissa färdigheter i

undervisningsspråket. Någon möjlighet för regeringen att medge

att kommunerna

får ställa upp sådana förkunskapskrav finns inte.

 Jag anser att det bör finnas en möjlighet för kommunerna

att ge en

specialiserad undervisning av den typ som jag nu har gett

exempel på och att

kommunerna då skall kunna ställa krav på vissa förkunskaper. Om

en kommun vill

att hela undervisningen skall ges på ett främmande språk skall

denna typ av

profilering kunna ske och då avse ett nationellt program. Om det

däremot rör

sig om någon annan typ av profilering bör kommunerna kunna

anordna en lokal

gren och för denna gren undantagsvis få ställa krav på

förkunskaper. När det

gäller de nationellt fastställda grenarna bör det, utom när hela

undervisningen

anordnas på ett främmande språk, inte vara möjligt att ställa

krav på

förkunskaper utöver dem som lagen ställer upp i dag. Möjlighet

bör sålunda ges

för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att, när

det gäller

lokala grenar eller utbildningar på främmande språk, bestämma

att särskilda

krav på förkunskaper får ställas upp.

 Jag vill här även ta upp en fråga som gäller den

interkommunala ersättningen

för elever som går en Rh-anpassad utbildning. De svårt

rörelsehindrade

ungdomarna har enligt 5 kap. 28 § skollagen rätt till

utbildning på ett

nationellt program på en gymnasieskolan med Rh-anpassad

utbildning. Eftersom

hemkommunen är skyldig att bekosta utbildning för alla ungdomar

i kommunen, är

den även skyldig att bekosta den speciella utbildning de svårt

rörelsehindrade

ungdomarna enligt lagen har rätt till. Denna specialutbildning

anordnas för

närvarande endast i tre kommuner, Stockholm, Göteborg och Umeå.

För att det

klart skall framgå av lagen att hemkommunerna är skyldiga att

betala

interkommunal ersättning till den kommun som anordnar denna typ

av

specialutbildning föreslår jag att ett förtydligande görs i 5

kap. 24 §

skollagen. Det bör i detta sammanhang observeras att regeringen

enligt 5 kap.

25 § skollagen får fastställa att extra ersättning skall utgå

när det gäller bl.

a. svårt rörelsehindrade elever samt fastställa hur stor denna

ersättning skall

vara.

?9 Kompletteringskurser?

 Skälen för min bedömning: I propositionen Växa med

kunskaper (prop. 1990/91:85)

tog min företrädare upp möjligheten för en elev att i stället

för det tredje

året på ett nationellt program gå en teoretisk

kompletteringskurs med

humanistisk/samhällsvetenskaplig, naturvetenskaplig/teknisk

eller merkantil

inriktning. Enligt min uppfattning finns det ingen anledning att

konstruera

fasta kompletteringskurser av detta slag. Om en elev vill läsa

en sådan

kombination av ämnen som skulle ha varit möjlig med en

kompletteringskurs, kan

eleven välja att i stället gå på ett specialutformat program.

?10 Lanthushållsskolor?

 Skälen för mitt förslag: Det finns i dag två fristående

samt ett litet antal

landstingskommunala lanthushållsskolor. Vissa av de

landstingskommunala

skolorna har utbildning på sådana studievägar som kommer att

ersättas av

naturbruksprogrammet. Dessa skolor kommer således även i

fortsättningen att ha

en roll i det offentliga skolväsendet. Några få skolor har

emellertid i likhet

med de båda fristående skolorna endast kortare utbildningar om

högst två

terminer inom konsumtionsområdet. För dessa utbildningar finns

ingen

motsvarighet i den reformerade gymnasieskolan. De berörda

skolorna har i ett

antal sammanhang under den senaste tiden aktualiserat frågan om

hur de skall

kunna inordnas i utbildningssystemet.

 De tre landstingskommunala lanthushållsskolor, som har

uteslutande

konsumtionsutbildningar, har sammanlagt ca 200 elever. Det är

Ryssby

lanthushållsskola med Kronobergs läns landsting som huvudman,

Lanthushållsskolan Bräkne-Hoby med Blekinge läns landsting som

huvudman och

Axelwoldskolan med Malmöhus län landsting som huvudman. De båda

fristående

skolorna, Vackstanässkolan och Apelrydsskolan, har sammanlagt ca

100 elever.

 De beslut som riksdagen fattade våren 1991 i anledning

av propositionen Växa

med kunskaper innebär att de landstingskommunala skolorna endast

får anordna

utbildning i gymnasieskolan på omvårdnadsprogrammet och

naturbruksprogrammet. I

propositionen anger min företrädare: "Landstingskommunerna bör

inte ha rätt att

anordna utbildning på andra program än de nämnda. En sådan

begränsning i

landstingskommunernas rätt svarar i huvudsak mot nuvarande

ordning." Enligt

riksdagens beslut får dock landstingen fortsätta med

utbildningar inom andra

områden än naturbruk och omvårdnad förutsatt att utbildningen i

fråga före den

1 juli 1992 stod öppen för sökande från hela landet och förblir

det. Till

specialkurser får elever tas in senast läsåret 1994/95.

 Samtliga kurser som de landstingskommunala

lanthushållsskolorna anordnar inom

konsumtionsområdet är specialkurser. Detta innebär således att

de

landstingskommunala skolorna enligt riksdagens beslut inte kan

anordna dessa

efter den 1 juli 1995. Däremot kan primärkommuner efter

överenskommelse

utnyttja lanthushållsskolorna för delar av ett

utbildningsprogram för sina

ungdomar. I propositionen nämns t.ex. möjligheten att anordna

delar av

individuella program på lanthushållsskola. Detta blir möjligt

även med de

förändringar jag i dag föreslagit.

 Riksdagen uttalade vidare att det inte bör finnas några

hinder för att anordna

grenen Storhushåll inom Hotell- och restaurangprogrammet vid

landstingskommunal

gymnasieskola/lanthushållsskola om kommunen så beslutar. I

sådana fall skulle

således lanthushållsskolorna - om än på primärkommunernas

villkor - ingå i

utbildningssystemet. Jag kan dock inte se hur detta i praktiken

kommer att

kunna leda till några bestående fördelar för

lanthushållsskolorna.

 Svaret på frågan om hur de landstingskommunala

lanthushållskolorna med

uteslutande konsumtionsutbildningar skall kunna inordnas i det

offentliga

skolväsendet måste mot denna bakgrund bli att detta inte är

möjligt utan att

göra ett direkt avsteg från den reform av gymnasieskolan som

riksdagen

beslutade våren 1991.

 Till den problembild för lanthushållsskolornas framtid

jag här redovisat skall

läggas det förhållandet att statsbidraget för gymnasial

utbildning sedan den 1

juli 1991 ges som ett finansiellt stöd till alla primärkommuner

och inte såsom

tidigare i form av riktade statsbidrag till den huvudman som

anordnar

utbildningen.

 De båda fristående skolorna, Vackstanässkolan och

Apelrydsskolan får såsom

tidigare statsbidrag direkt till huvudmannen. De restriktioner

om vilka

utbildningar som får anordnas av landsting gäller inte de

fristående skolorna.

En framtida lösning för Ryssby lanthushållsskola,

lanthushållsskolan Bräkne-

Hoby och Axelwoldskolan skulle kunna vara en omvandling till

fristående skolor.

Jag är för min del beredd att i positiv anda pröva ansökningar

till regeringen

om statsbidrag som fristående skola från dessa skolor. En sådan

omvandling

måste emellertid i första hand övervägas av skolornas nuvarande

huvudmän. Andra

alternativ kan kanske också komma i fråga. I avvaktan på att

huvudmännen

bestämmer sig för den løångsiktiga framtiden för skolorna anser

jag att de

övergångsvis bör få bidrag i särskild ordning från de medel som

avsätts för

sektorsbidraget till skolan.

 Jag vill här också kort beröra det utbildningsutbud som

lanthushållsskolorna

har.

 Det är viktigt att ungdomar får kunskaper om kostens

betydelse för hälsan och

om hushållsekonomi. Det sker i dag genom hemmens försorg, genom

barnomsorgen

och genom den undervisning grundskolan erbjuder.

 Att unga människor som vill få mer fördjupade

hushållskunskaper ges möjlighet

att studera vid lanthushållsskolorna finner jag vara mycket

värdefullt. Dessa

skolor har även stor betydelse som förvaltare av kulturarvet på

hushållsområdet

och på närliggande områden, såsom det textila. I denna

rationella tid är det

angeläget att också slå vakt om våra historiska traditioner. Den

miljö som

lanthushållskolorna erbjuder har också visat sig positiv så till

vida att många

ungdomar med bristande självkänsla eller en negativ inställning

till studier

där har blivit stimulerade till en nystart.

?11 Avgifter?

 Skälen för mitt förslag: I 11 kap. 5 § skollagen

(1985:1100) föreskrivs att

utbildningen i komvux skall vara avgiftsfri för eleverna.

Motsvarande gäller

övrig utbildning inom det offentliga skolväsendet. Detta innebär

att några

anmälningsavgifter eller avgifter för att täcka administrativa

kostnader inte

får tas ut (jfr prop. 1990/91:85, s. 137 f).

 Motsvarande föreskrift finns beträffande utbildningen

vid statens skolor för

vuxna (SSV) i 6 § lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna.

 Skolstyrelsen i Stockholm har aktualiserat frågan om en

ändring av skollagen

som skulle göra det möjligt att ta ut anmälningsavgifter av

sökande till komvux.

Syftet är att komma till rätta med de problem som uppstår genom

att vissa vuxna,

som intagits till en kurs, aldrig infinner sig till kursstarten

eller hoppar av

kursen nästan omedelbart. Reserver har ofta svårt att börja

studera om de får

kallelse så sent.

 Fr.o.m. den 1 juli 1992 är det en rättighet att delta i

grundläggande

vuxenutbildning för de vuxna som uppfyller kraven för sådan

utbildning.

Kommunerna har motsvarande skyldighet att anordna utbildning.

Den som vill

delta skall anmäla det. När det gäller gymnasial vuxenutbildning

och

påbyggnadsutbildning föreligger inte samma rätt till utbildning.

Kommunen skall

sträva efter att erbjuda gymnasial vuxenutbildning och

påbyggnadsutbildning som

svarar mot efterfrågan och behov. Den som vill delta skall

ansöka om det hos

styrelsen för utbildningen i sin hemkommun. Om ansökan avser en

utbildning som

en annan kommun eller ett landsting anordnar, skall styrelsen

skyndsamt sända

ansökan vidare till den kommunen.

 Då det kan antas att en ansökningsavgift skulle medverka

till att de problem

skolstyrelsen i Stockholm pekat på minskar, bör skollagen ändras

så att det

blir möjligt att ta ut ansökningsavgifter. Avgiften skall ha

karaktären av vad

som i vissa fall brukar kallas för depositionsavgift. Den skall

återbetalas

till den som inte tas in och till den som genomför kursen och

får betyg. Detta

bör leda till att flera vuxna som verkligen vill delta i en viss

utbildning får

möjlighet att göra det. Eftersom grundläggande vuxenutbildning

är en rättighet,

anser jag emellertid att avgifter inte skall få tas ut av dem

som anmäler sig

till sådan utbildning. Ändringen av skollagen bör därför gälla

enbart gymnasial

vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning.

 Kommunerna och landstingen bör i huvudsak själva få

bestämma enligt vilka

grunder ansökningsavgifter skall tas ut. Avgifterna skall dock

vara skäliga och

får enligt allmänna kommunalrättsliga principer inte överstiga

huvudmannens

självkostnader.

 Vid SSV finns i huvudsak samma slag av utbildning som i

komvux. Även där bör

motsvarande möjlighet öppnas att ta ut ansökningsavgifter.

 Jag förordar därför att lagen (1991:1108) om statens

skolor för vuxna ändras

så att styrelsen för respektive skola får besluta att ta ut

ansökningsavgifter

för kurser som motsvarar gymnasial vuxenutbildning och

påbyggnadsutbildning.

Samma principer beträffande avgiftens storlek och återbetalning

av avgifter bör

gälla för dessa skolor som för komvux.

 För riksdagens information vill jag också redovisa mina

bedömningar när det

gäller avgifter i samband med prövning för att få betyg efter

självstudier.

 I grundskolan, gymnasieskolan och komvux kan särskild

prövning och

fyllnadsprövning förekomma i stort sett i alla kurser och ämnen.

I förordning (

1991:1124) om avgifter för prövning inom det offentliga

skolväsendet finns

föreskrifter om att huvudmannen får ta ut avgift av den som vill

genomgå

prövning i grundskolan, gymnasieskolan eller komvux. Avgiften

får inte sättas

högre än 150 kronor. Avgiften tillfaller huvudmannen enligt 15

kap. 6 §

skollagen.

 Det förekommer att kommuner tvekar att ta emot dem som

vill gå upp i prövning.

Detta gäller främst frivilliga utbildningar. Ett skäl kan vara

att kommunen

inte anordnar utbildning i det aktuella ämnet och därför saknar

lärare som kan

genomföra prövningen. Ett annat skäl kan vara att prövningen är

dyr att

genomföra jämfört med den avgift som får tas ut.

 I dag kan inte alla vuxna, som vill gå i komvux, tas in.

Samtidigt har

behörighetskraven för tillträde till högskolan skärpts. I detta

läge är det

viktigt att inte hindra dem som kan läsa in en kurs på egen hand

eller t.ex.

via studiecirklar att också få ett betyg, om de så vill. Jag

kommer inom kort

att föreslå regeringen att - inom ramen för bemyndigandet i 15

kap. 1 § första

stycket skollagen - ålägga kommunerna att inom sin gymnasieskola

och komvux

anordna prövning i sådana ämnen/kurser som förekommer i

kommunens gymnasieskola

eller komvux. För att inte ekonomiska överväganden skall

försvåra för

kommunerna att genomföra prövningar eller försena dem, bör

kommunerna och

landstingen få ta ut skäliga avgifter för det arbete som

prövningar medför.

Denna rätt bör gälla hela det offentliga skolväsendet.

 Även vid SSV kan prövning förekomma i alla ämnen/kurser

som förekommer vid

skolan. Styrelsen har motsvarande rätt att ta ut avgift för

prövningar.

Avgiften för prövningar vid SSV tillfaller nu staten enligt 7 §

lagen (1991:

1108) om statens skolor för vuxna.

 Det finns också en föreskrift att den som har deltagit i

distansutbildning vid

SSV får genomgå prövning gratis en gång vid SSV. Flertalet åker

av allt att

döma ändå inte till SSV utan genomgår prövningen vid komvux på

hemorten.

 Jag förordar att även styrelserna för SSV får frihet att

bestämma om skäliga

avgifter för prövningar och att de själva får bedöma, om

prövningar i vissa

fall skall genomföras utan avgift.

?12 Kompetensinriktad vuxenutbildning genom studieförbund?

 Skälen för mitt förslag: Kursutbudet i studieförbundens

studiecirklar och det

som finns inom komvux är redan i dag likartat i vissa delar. Den

kunskap som

förmedlas i en studiecirkel eller i en komvuxkurs är också i

många fall

likvärdig även om studierna är upplagda på skilda sätt och

deltagarna kan ha

vitt skilda mål med sina studier.

 Utbildningen inom gymnasieskolan, komvux och högskolan

är kursplanebunden och

leder till formell kompetens. Enligt 5 § tredje stycket

förordningen (1991:977)

om statsbidrag till folkbildningen skall undervisningen i ett

studieförbund

anordnas så att den till form och arbetssätt tydligt skiljer sig

från den som

anordnas i det offentliga skolväsendet och högskolan. För

studiecirkelverksamhet finns inga centralt fastställda

kursplaner och

deltagarna erhåller inga kompetensgivande betyg efter avslutad

kurs. Även om

den studiecirkelverksamhet som bedrivs inom studieförbunden inte

formellt är

kompetensinriktad ger den givetvis kunskaper, som ofta kan

motsvara dem som ges

inom andra studieformer. För deltagare som deltagit i en

studiecirkel och som

önskar få ett kompetensbevis finns möjlighet att genomgå

särskild prövning inom

det offentliga skolväsendet.

 Det råder i dag en samstämmighet i synen på behovet av

livslångt lärande. De

förändringar och den förnyelse som vårt samhälle ständigt

genomgår, får till

följd att det är allt viktigare att individerna breddar,

fördjupar och förnyar

sina kunskaper inom skilda områden. För den enskilda människan

gäller detta

såväl i hennes roll i arbetslivet som för hennes olika roller

utanför arbetet.

Den utbildning som är önskvärd i det enskilda fallet kan

erhållas på skilda

sätt. En del väljer att söka kunskaper på egen hand, medan andra

väljer att

studera i mer organiserade former. För dem som vill bedriva

vuxenstudier, som

leder fram till formell behörighet, parallellt med sitt

yrkesarbete kan det

vara svårt att finna en utbildning som i tid och rum passar in.

Studieförbunden

fyller här en viktig funktion.

 Studieförbunden karaktäriseras av flexibla

organisationer och arbetsformer.

Dessutom har många av dem lokala avdelningar på ett stort antal

orter i landet.

Som ett led i att öka möjligheterna till kunskapsspridning och

kunskapsutveckling är det, enligt min mening, viktigt att även

när det gäller

kompetensinriktad utbildning ta till vara den kapacitet som

studieförbunden

förfogar över. Studieförbunden kan härigenom, inom sina

respektive

verksamhetsområden, utveckla och upprätthålla aktiviteter som

har sin

motsvarighet i det vuxenutbildningsutbud som det offentliga

skolväsendet

erbjuder. För dem som önskar delta i kompetensinriktade

vuxenstudier ökar

utbudet på utbildningsanordnare och det blir även möjligt att

välja mellan

offentliga och enskilda anordnare av utbildning.

 Föreskriften att undervisningen inom studieförbund måste

skilja sig till form

och arbetssätt från den som anordnas i det offentliga

skolväsendet och

högskolan för att statsbidrag skall kunna utgå försvårar för

studieförbunden

att erbjuda utbildning som siktar till kompetens. Enligt min

mening bör detta

villkor inte längre gälla för studieförbundens verksamhet.

Förutsättningen är

dock att sådan kompetensinriktad utbilding som jag i det

tidigare beskrivit och

som ges i studiecirkelform inte får vara av sådan omfattning att

det går ut

över studieförbundens folkbildande verksamhet. Jag kommer att

med särskild

uppmärksamhet följa utvecklingen i detta avseende.

 För folkhögskolorna bör nu gällande villkor däremot

kvarstå.

 Den möjlighet som på detta sätt ges till studieförbunden

innebär inte ett

intrång på det fria och frivilliga folkbildningsarbetet utan

öppnar en

möjlighet för studieförbunden att därutöver erbjuda undervisning

som såväl till

form som arbetssätt motsvarar den som anordnas i det offentliga

skolväsendet.

Studieförbundens verksamhet skall således även i fortsättningen

karaktäriseras

av ett fritt och frivilligt folkbildningsarbete. Det innebär att

det vare sig

är nödvändigt eller önskvärt att ställa den kompetensinriktade

delen av

studieförbundens verksamhet under tillsyn m.m. av en statlig

myndighet.

Respektive studieförbund har självt att ta ställning till hur

den

kompetensinriktade studiecirkelverksamheten skall utformas. Mitt

förslag

innebär således enbart att studieförbunden även ges rätt att,

inom ramen för

den statsbidragsberättigade verksamheten, anordna utbildning som

har sin

motsvarighet i det offentliga skolväsendet och högskolan.

 Under beredningen av frågan om att öka möjligheterna för

studieförbunden att

anordna kompetensinriktad utbildning har jag övervägt vilka

konsekvenser det

skulle få om studieförbunden även gavs rätt att utfärda

kompetensgivande betyg

efter avslutad kurs. En fördel med ett sådant förfarande skulle

vara att de

studerande då kunde få sina kompetensbevis utan att behöva vända

sig till en

offentlig instans. Det finns å andra sidan mycket som talar emot

en sådan

ordning. Riksdagen beslöt under föregående riksmöte att avveckla

den

detaljreglering som tidigare har gällt för folkbildningen. Den

frihet och det

ansvar för folkbildningsverksamheten som nu råder för anordnarna

har, enligt

vad jag har erfarit, blivit mycket uppskattad. Om

studieförbunden skulle ges

rätt att utfärda betyg skulle denna del av verksamheten bli

föremål för tillsyn

och en relativt omfattande reglering. Enligt min mening bör

detta undvikas,

varför jag har funnit att prövningen av de studerandes kompetens

liksom

tidigare bör förbehållas dem som står under direkt statlig

tillsyn, dvs. det

offentliga skolväsendet.

 Eftersom jag anser det vara viktigt att den som vill ha

ett kompetensgivande

betyg ges möjlighet att få ett sådant har jag, som jag tidigare

redogjort för,

för avsikt att senare föreslå regeringen att utfärda

föreskrifter som, så långt

det går, garanterar möjligheten för enskilda att genomgå

särskilt anordnade

prövningar i gymnasieskolan eller inom komvux.

 Jag vill i detta sammanhang även erinra om bestämmelsen

i 11 kap. 6 §

skollagen (1985:1100) om kommuners och landstings rätt att

uppdra åt andra att

anordna komvux. Jag avser senare att föreslå regeringen att

meddela

föreskrifter om att t.ex. ett studieförbund eller en

folkhögskola får ges ett

sådant uppdrag. När ett sådant uppdrag getts, har kommunen det

övergripande

ansvaret för att utbildningen genomförs i enlighet med de

bestämmelser som

gäller för komvux.

?13 Behörighet för lärare?

 Skälen för mitt förslag: Enligt huvudregeln i 2 kap. 4 §

första stycket

skollagen (1985:1100) gäller som villkor för att få anställas

som lärare i det

offentliga skolväsendet utan tidsbegränsning att den sökande

antingen har

genomgått svensk eller därmed jämställd nordisk lärarutbildning

med huvudsaklig

inriktning mot den undervisning anställningen avser eller har

genomgått annan

högskoleutbildning som av universitets- och högskoleämbetet

förklarats i

huvudsak motsvara sådan lärarutbildning.

 I propositionen om vissa förändringar av

myndighetsstrukturen inom högskole-

och studiestödsområdena m.m. (prop. 1991/92:76) har regeringen

föreslagit att

universitets- och högskoleämbetet läggs ner den 1 juli 1992.

Därefter bör

enligt min mening uppgiften att lämna sådana förklaringar som

avses i 2 kap. 4 §

första stycket skollagen fullgöras av statens skolverk. Verket

har ansvar för

bl.a. uppföljning och utvärdering av det offentliga skolväsendet

och har då

också anledning att se på hur bestämmelserna om behörigheten

tillämpas. Därmed

faller det naturligt för verket att också ge den service för

skolhuvudmännen

som ligger i att bedöma likvärdigheten mellan reguljära

lärarutbildningar och

andra akademiska utbildningar.

 I propositionen (1991/92:75) om lärarutbildning m.m. har

regeringen föreslagit

att olika vägar till läraryrket öppnas. Gedigna ämneskunskaper

som inhämtats på

olika sätt skall kompletteras med en praktisk-pedagogisk

utbildning på ca 40

poäng. Den praktisk-pedagogiska utbildningen utgör den egentliga

lärarutbildningen och skall genomgås av alla blivande lärare

oavsett bakgrund.

Om riksdagen antar detta förslag, kommer behovet av förklaringar

enligt 2 kap.

4 § skollagen att minska. Det får sålunda anses klart att de som

har antagits

till och genomgått den praktiskt-pedagogiska utbildningen

sammantaget har fått

en reguljär lärarutbildning. Sådana förklaringar som avses i 2

kap. 4 § första

stycket 2 skollagen kommer då främst att behöva ges för

utländska

lärarutbildningar. Den servicemyndighet för högskolan som enligt

förslaget i

proposition 1991/92:76 skall inrättas den 1 juli 1992 torde få

kompetens på det

här området och därmed i viss omfattning kunna bistå skolverket

med bedömningar

av utländska högskoleutbildningar.

 Förslaget medför en ändring av den berörda paragrafen.

?14 Upprättade lagförslag?

I enlighet med vad jag har anfört har inom

utbildningsdepartementet upprättats

förslag till

 1. lag om ändring i skollagen (1985:1100),

 2. lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor

för vuxna.

?15 Specialmotivering?

?15.1 Förslag till ändring i skollagen?

2 kap. Den kommunala organisationen för skolan

4 §

För att få anställas som lärare i det offentliga skolväsendet

utan

tidsbegränsning skall den sökande uppfylla ett av följande krav:

 1. Sökanden har genomgått svensk eller därmed jämställd

nordisk

lärarutbildning med huvudsaklig inriktning mot den undervisning

anställningen

avser.

 2. Sökanden har genomgått annan högskoleutbildning som

av statens skolverk

förklarats i huvudsak motsvara sådan lärarutbildning som avses

under 1.

 Om det saknas sökande som uppfyller kraven enligt 1

eller 2, men det finns

särskilda skäl att anställa någon av de sökande utan

tidsbegränsning, får sådan

anställning ändå komma till stånd, i fall den sökande har

motsvarande kompetens

för den undervisning som anställningen avser och det dessutom

finns skäl att

anta att sökanden är lämpad att sköta undervisningen.

 Bestämmelsen är behandlad i den allmänna motiveringen

(avsnitt 13).

5 kap. Gymnasieskolan

3 §

Utbildningen i gymnasieskolan skall utgöras dels av utbildning

på nationella

program, som omfattar tre årskurser, dels av utbildning på

specialutformade

program, som också omfattar tre årskurser, dels av individuella

program.

 Inom de nationella programmen kan finnas olika grenar.

Grenarna kan vara

nationellt eller lokalt fastställda. Regeringen får meddela

närmare

föreskrifter om grenarna.

 I första stycket har den ändringen gjorts att

utbildningen i gymnasieskolan

kan utgöras av, förutom utbildning på ett nationellt program,

antingen av

utbildning på ett specialutformat program eller på ett

individuellt program.

Det specialutformade programmet skall i likhet med det

nationella programmet

omfatta tre årskurser. Något sådant krav finns inte för det

indviduella

programmet. Vad de olika utbildningarna syftar till framgår för

de nationella

programmen av 4 § och för övriga program av 13 §.

4 §

De nationella programmen skall vara grund för fortsatt

utbildning på

högskolenivå och för yrkesverksamhet.

 Vilka de nationella programmen är framgår av bilaga 1.

Vissa bestämmelser om

utbildningens omfattning på de nationella programmen (timplaner)

framgår av

bilaga 2. Ytterligare föreskrifter om timplaner får meddelas av

regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller

den myndighet

som regeringen bestämmer får vidare meddela föreskrifter om

avvikelser från

timplanerna när det gäller elever med handikapp och elever med

behov av mindre

studiekurs.

 Varje kommun skall informera om de nationella programmen

och om möjligheterna

att få utbildning på specialutformade eller individuella

program.

 I andra stycket har den ändringen gjorts att regeringen

eller den myndighet

regeringen bestämmer får, förutom ett bemyndigande att meddela

ytterligare

föreskrifter avseende timplanerna, ett bemyndigande att meddela

avvikelser från

timplanen i vissa specificerade fall. Bemyndigandet att meddela

avvikelser från

timplanerna kan användas för att medge att vissa elever läser

s.k. mindre

studiekurs, vilket innebär att eleven inte läser alla ämnen som

enligt

timplanen skall ingå på programmet. Vidare kan avvikelser göras

för

handikappade elever och i det fallet kan det bli aktuellt att

tillåta att

eleverna läser ett mindre antal timmar i ett speciellt ämne.

 I tredje stycket har endast den följdändringen gjorts

att det specialutformade

programmet tagits in. Kommunens skyldighet att informera om all

den utbildning

som finns inom gymnasieskolan är oförändrad.

5 §

Varje kommun är skyldig att erbjuda utbildning på nationella

program för

samtliga de ungdomar i kommunen som avses i 1 § första stycket

förutsatt att de

 1. har slutfört sista årskursen i grundskolan eller

motsvarande och

 2. inte tidigare har gått igenom utbildning på ett

nationellt program eller

likvärdig utbildning.

 Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av

nationella program. Antalet

platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas

med hänsyn till

elevernas önskemål.

 Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom

kommunen eller i en annan

kommun eller ett annat landsting i enlighet med samverkansavtal.

Två eller

flera kommuner som gemensamt erbjuder en utbildning på ett

nationellt program

bildar ett samverkansområde för den utbildningen. Kommuner som

har slutit

samverkansavtal med ett landsting om en viss utbildning bildar

ett

samverkansområde för den utbildningen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

får bestämma att

särskilda krav på förkunskaper skall gälla för lokala grenar

eller utbildningar

på främmande språk.

 I paragrafen har införts ett fjärde stycke. I det

stycket har det införts en

möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att, när

det gäller lokala grenar eller utbildningar på främmande språk,

föreskriva att

de sökande skall ha vissa förkunskaper. En möjlighet att besluta

i det enskilda

fallet föreligger också. Det bör påpekas att för de nationellt

fastställda

grenarna skall endast de krav på förkunskaper som framgår av

paragrafen kunna

ställas, dvs. krav på slutförd sista årskurs i grundskolan, om

det inte är en

utbildning på främmande språk. Vilka typer av förkunskapskrav

det kan vara

fråga om har behandlats i avsnitt 8.

6 a §

När en kommun erbjuder utbildning på ett nationellt program får

kommunen också

erbjuda garanti för att eleven vid senare grendelning tas in på

en viss gren

inom programmet. Detsamma gäller om ett landsting erbjuder

utbildning på ett

nationellt program.

 Regeringen får föreskriva att en sådan garanti skall ges

inom vissa program.

 Av första stycket framgår att en kommun eller ett

landsting som erbjuder

utbildning på nationella program får ge eleverna en garanti att

de senare tas

in på en viss gren. Något tvång att ge en sådan garanti

föreligger inte enligt

föreskrifterna i detta stycke. Huvudmannen kan själv bestämma

att ge en garanti

för vissa grenar men inte för andra.

 Givetvis får huvudmannen begränsa sin grengaranti till

ett visst antal platser

och vid konkurrens får då urval ske bland dem som konkurrerar om

garantiplatserna. Grengarantin har behandlats i avsnitt 4.1.

 I andra stycket ges ett bemyndigande för regeringen att

föreskriva att

grengaranti obligatoriskt skall ges inom ett eller flera

särskilt utpekade

program.

Erbjudande om utbildning på specialutformade eller individuella

program

13 §

Varje kommun är skyldig att erbjuda gymnasieutbildning i form av

specialutformade program eller individuella program för de

ungdomar i kommunen

som avses i 1 § och som inte har tagits in på något nationellt

program. I fråga

om elever från särskolan gäller skyldigheten dock endast

individuella program

och endast om eleven vid prövning enligt 6 kap. 7 § inte tas

emot i särskolan,

därför att eleven bedöms kunna gå i gymnasieskolan.

 Ett specialutformat program bör i fråga om utbildningens

nivå motsvara ett

nationellt program och därmed kunna ligga till grund för

fortsatt utbildning på

högskolenivå eller för yrkesverksamhet.

 Ett individuellt program kan

 1. syfta till att stimulera eleven att senare gå över på

ett nationellt

program eller ett specialutformat program,

 2. göra det möjligt för ungdomar att förena en

anställning som syftar till

yrkesutbildning med studier av vissa ämnen i gymnasieskolan,

 3. avse utbildning för udda yrken och

 4. möta speciella behov hos eleven.

 Utbildningen på ett specialutformat eller ett

individuellt program skall följa

en plan, som skall fastställas av styrelsen för utbildningen. I

fråga om sådana

individuella program som avses i tredje stycket 2 får regeringen

föreskriva att

utbildningen i skolan skall omfatta minst vissa av de ämnen som

anges i

timplanerna i bilaga 2.

 Ändringen i första stycket är en följdändring till att

den utbildning som

tidigare har benämnts individuellt program har delats upp i två

delar nämligen

specialutformat program och individuellt program. För elever som

vid prövning

har ansetts inte behöva gå i särskolan har kommunen också en

skyldighet att

erbjuda utbildning. Denna utbildning skall erbjudas i form av en

utbildning på

ett individuellt program. Inom det programmet kan kommunen

anordna en

utbildning som är anpassad för den enskilde eleven.

 Av andra stycket framgår att det specialutformade

programmet bör motsvara ett

nationellt program. Det skall således, vilket också framgår av 3

§, vara

treårigt. Det skall också ge allmän behörighet för

högskolestudier. Det

specialutformade programmet skall därmed innehålla samma kärna

av ämnen som ett

nationellt program. Det som skiljer ett specialutformat program

från ett

nationellt program är att det specialutformade inte är

fastställt av

statsmakterna utan att det är eleven som tillsammans med

kommunen gör upp en

plan för det. Ett specialutformat program kan exempelvis vara en

kombination av

flera nationella program.

 Av tredje stycket framgår vilka typer av utbildningar

som kan rymmas inom det

individuella programmet. Det kan vara fråga om en utbildning som

syftar till

att stimulera eleverna att senare gå över på ett nationellt

program eller ett

specialutformat program. Exempel på sådana utbildningar är

invandrarkurser och

olika kurser för att komplettera för de elever som t.ex. inte

har slutfört

sista årskursen i grundskolan. Ett individuellt program kan

också göra det

möjligt för ungdomar att förena en anställning som syftar till

yrkesutbildning

med studier av vissa ämnen i gymnasieskolan. De ämnen som avses

är alla eller

vissa av de s.k. kärnämnena. Det individuella programmet kan

även omfatta

utbildningar för de ungdomar som vill utbilda sig till ett

ovanligt yrke. Inom

det individuella programmet kan även speciella kombinationer av

utbildningsinsatser och uppföljningsinsatser, dvs. moment av

vägledning,

utbildning och arbete (ungdomsplats), finnas. Det individuella

programmet har

behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 6.

 Av fjärde stycket framgår i konsekvens med vad som

hittills har föreskrivits

att utbildningar som avses i denna paragraf skall följa en plan.

Vidare har

tillfogats ett bemyndigande för regeringen att föreskriva vilka

ämnen som måste

erbjudas när det gäller sådana individuella program som är

avsedda att förenas

med yrkesutbildning. Det innefattar en rätt för regeringen att

fastställa vad

som alltid måste ingå samt en rätt att föreskriva vad som

därutöver skall

erbjudas eleverna.

14 §

Regeringen får föreskriva att vissa utbildningar skall utgöra

specialutformade

eller individuella program som står öppna för sökande från hela

landet.

 Här har endast den följdändringen gjorts att även

specialutformade program

nämns. Både specialutformade och individuella program ryms i vad

som tidigare

benämndes individuella program.

16 §

Den som har tagits in på ett nationellt program i gymnasieskolan

och påbörjat

det, har rätt att fullfölja sin utbildning på det programmet i

kommunen eller

inom samverkansområdet eller, om utbildningen har ett landsting

som huvudman,

inom det landstingsområdet. Detta gäller även om de förhållanden

som låg till

grund för mottagandet ändras under studietiden.

 Dessa bestämmelser gäller också i fråga om utbildning på

en viss gren, om

eleven har tagits in på ett program och därvid getts garanti för

att senare bli

intagen på den grenen.

 Genom bestämmelsen i andra stycket ges den elev som har

tagits in på ett

program och påbörjat utbildningen samt fått en garanti att komma

in på en viss

gren i årskurs 2 en rätt att fullfölja sin utbildning på den

aktuella grenen.

Eleven å sin sida är däremot inte formellt bunden att hålla sig

till den

garanterade grenen. I mån av plats kan en elev, som har fått en

grengaranti,

byta till en annan gren. En annan sak kan vara att antalet

lediga platser kan

bli tämligen begränsat inom program där grengarantier har getts.

20 §

Den som har påbörjat en utbildning på ett specialutformat eller

ett

individuellt program i en kommun har rätt att fullfölja

programmet enligt den

plan som fanns när utbildningen inleddes.

 Om eleven har medgivit att programmet ändras, har han

rätt att fullfölja

utbildningen på det ändrade programmet.

 I första stycket har endast den följdändringen gjorts

att rätt att fullfölja

utbildningen enligt den plan som har gjorts upp gäller både för

utbildningen på

ett specialutformat program och på ett individuellt program.

Detta innebär inte

någon ändring i sak eftersom båda dessa utbildningar kunde ingå

i ett

individuellt program i den tidigare bemärkelsen.

24 §

I fall som avses i 22 och 23 §§ är dock hemkommunen inte skyldig

att betala

ersättning, om det är fråga om ett nationellt program eller gren

av sådant

program som kommunen själv erbjuder, utom då eleven har tagits

emot med stöd av

8 § tredje stycket 1 och 3 eller 29 §.

 I paragrafen har det tillägget gjorts att hemkommunerna

är skyldiga att betala

interkommunal ersättning när det gäller utbildning för svårt

rörelsehindrade

elever på en sådan gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning som

tar emot

sökande från hela landet.

26 §

Regeringen får föreskriva om skyldighet för hemkommunerna att

betala ersättning

till den anordnande kommunen för sådan utbildning som avses i 9

och 14 §§.

Regeringen får vidare föreskriva om sådan skyldighet för

hemkommunerna när det

gäller sådana individuella program som avses i 13 § tredje

stycket 2.

 I paragrafen har lagts till en bestämmelse om rätt för

regeringen att bestämma

om interkommunal ersättning också när det gäller sådana

individuella program

som är avsedda för ungdomar som vill förena en anställning som

syftar till en

yrkesutbildning med studier i gymnasieskolan. Bemyndigandet gör

det möjligt bl.

a. att utfärda bestämmelser, som innebär att lärlingar kan få

sin

gymnasieutbildning i den kommun där de har sin

lärlingsanställning, oavsett

vilken hemkommun de har.

11 kap. Kommunal vuxenutbildning (komvux)

5 §

Utbildningen i komvux skall vara avgiftsfri för eleverna, om

inte annat följer

av 21 a § eller 15 kap. 6 §.

 Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg,

skyddskläder och andra

därmed jämförliga hjälpmedel som varje elev har för eget bruk

och behåller som

sin egendom, får huvudmannen bestämma att hjälpmedlen skall

anskaffas av

eleverna själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter

som högst

motsvarar huvudmannens anskaffningskostnader.

 I övrigt skall hjälpmedel som används i komvux

tillhandahållas utan kostnad

för eleverna, om inte något annat följer av föreskrifter som

meddelas av

regeringen.

 I första stycket har tagits in en hänvisning till de

undantag från principen

om avgiftsfri utbildning i komvux som finns i 21 a §, såvitt

gäller

ansökningsavgifter, och i 15 kap. 6 §, såvitt gäller särskilt

anordnade

prövningar.

Kostnader

21 a §

Huvudmannen får, när det gäller gymnasial vuxenutbildning, ta ut

ansökningsavgift av den som ansöker om att få delta i

utbildningen.

 Avgiften skall vara skälig.

 Ansökningsavgift, som har tagits ut enligt första

stycket, skall betalas

tillbaka

 1. om den sökande inte kommer in på den kurs som

avgiften avser, eller

 2. om den sökande slutför och får betyg från den kurs

som avgiften avser.

 Bestämmelsen utgör ett undantag från den princip om

avgiftsfri utbildning i

komvux som anges i 5 §.

 I första stycket anges huvudmannens rätt att ta ut

ansökningsavgifter när det

gäller gymnasial vuxenutbildning. Kostnadsregeln finns närmare

motiverad i den

allmänna motiveringen (avsnitt 11).

 Av andra stycket framgår att avgiften skall vara skälig.

Huvudmannen bestämmer

enligt vilka grunder avgiften skall utgå, men en avgift får

enligt allmänna

kommunalrättsliga principer inte överstiga huvudmannens

självkostnader.

 I tredje stycket anges i vilka fall som

ansökningsavgiften skall betalas

tillbaka till en sökande.

 Av 2 § tredje stycket följer att bestämmelsen också

gäller för den som söker

till en påbyggnadsutbildning.

?15.2 Förslag till ändring i lagen (1991:1108) om statens

skolor för vuxna?

6 §

Utbildningen i statens skolor för vuxna skall vara avgiftsfri

för eleverna, om

inte annat följer av 7 och 8 §§.

 Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg,

skyddskläder och andra

därmed jämförliga hjälpmedel, som varje elev har för eget bruk

och behåller som

sin egendom, får styrelsen bestämma att hjälpmedlen skall

anskaffas av eleverna

själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter som högst

motsvarar

statens anskaffningskostnader. Styrelsens beslut enligt första

meningen får

inte överklagas.

 I övrigt skall hjälpmedel som används i statens skolor

för vuxna

tillhandahållas utan kostnad för eleverna, om inte något annat

följer av

föreskrifter som meddelas av regeringen.

 I första stycket har tagits in en hänvisning till de

bestämmelser som anger

undantagen från principen om avgiftsfri utbildning i statens

skolor för vuxna.

7 §

Styrelsen får, när det gäller utbildning som motsvarar gymnasial

vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning inom komvux, ta ut

ansökningsavgift av

den som ansöker om att få delta i utbildningen.

 Avgiften skall vara skälig.

 Ansökningsavgift, som har tagits ut enligt första

stycket, skall betalas

tillbaka

 1. om den sökande inte kommer in på den kurs som

avgiften avser, eller

 2. om den sökande slutför och får betyg från den kurs

som avgiften avser.

 Styrelsens beslut i fråga om ansökningsavgifter får inte

överklagas.

 Bestämmelsen, som har sin motsvarighet i 11 kap. 21 a §

skollagen när det

gäller gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning inom

komvux, finns

närmare motiverad i den allmänna motiveringen (avsnitt 11). Se

även

specialmotiveringen till 11 kap. 21 a § skollagen.

 Det är styrelsen för en statens skola för vuxna som

beslutar om avgift skall

tas ut. Styrelsens beslut får inte överklagas.

?16 Hemställan?

Med hänvisning till vad jag har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår

riksdagen att dels anta förslagen till

 1. lag om ändring i skollagen (1985:1100),

 2. lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor

för vuxna,

 dels godkänna vad jag förordat om

 3. benämning på grenar (avsnitt 4.2),

 4. bestämmelserna i anslutning till minsta garanterad

undervisningstid (

avsnitt 7),

 5. statsbidrag till vissa lanthushållsskolor (avsnitt

10),

 6. ändrade grunder för folkbildningsrådets fördelning av

statsbidrag (avsnitt

12).

 Jag hemställer vidare att regeringen bereder riksdagen

tillfälle att ta del av

vad jag har anfört om kompletteringskurser (avsnitt 9).

?17 Beslut?

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom

proposition förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört för

de åtgärder

och de ändamål som föredraganden har hemställt om.

Innehållsförteckning

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992

11

1 Inledning 11

2 Några utgångspunkter för den fortsatta utvecklingen av

 gymnasial utbildning 11

3 Nya läroplaner och kursplaner 16

4 Vissa frågor beträffande grenar i gymnasieskolan

18

 4.1 Möjlighet att ge en grengaranti 18

 4.2 Benämning på grenar m.m. 20

5 Möjlighet till mindre studiekurs på de nya programmen i

 gymnasieskolan 21

6 Specialutformade program, individuella program och

 utbildning för lärlingar 23

 6.1 Specialutformade program och individuella

program 23

 6.2 Utbildning för lärlingar 27

7 Bestämmelser i anslutning till minsta garanterad

 undervisningstid 30

8 Bemyndigande för regeringen m.m. 31

9 Kompletteringskurser 33

10 Lanthushållsskolor 33

11 Avgifter 35

12 Kompetensinriktad vuxenutbildning genom studieförbund

38

13 Behörighet för lärare 40

14 Upprättade lagförslag 41

15 Specialmotivering 41

 15.1 Förslag till ändring i skollagen 41

 15.2 Förslag till ändring i lagen (1991:1108) om

statens

 skolor för vuxna 48

16 Hemställan 49

17 Beslut 49