Regeringens proposition 1992/93:200

1992/93:200

om en telelag och en förändrad

qq

verksamhetsform för Televerket, m.m.

Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokoUet den 25 mars 1993 för de åtgärder och de ändamål som framgår av föredragandens hemställan.

På regeringens vägnar

Cari[REDACTED_EFTERNAMN]

Mats OdeU

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en telelag och en lag om radiokommunikation samt en förändrad verksamhetsform för Televerket. I sismämnda hän­seende föreslås att regeringen ges bemyndigande att genomföra en om­bUdning av Televerket tiU aktiebolag. I propositionen lämnas också vissa andra förslag tiU lagändringar som sammanhänger med de nyssnämnnda lagförslagen och bolagiseringen av Televerket.

I ansluttiing tiU förslaget tiU telelag föreslås att de telepoUtiska målen ges ett nytt innehåU. Betydelsen av effektiva telekommunikationer i sam­häUsutvecklingen betonas starkare än tidigare som det övergripande telepoUtiska målet både på kort och lång sikt. Ambitionsnivån höjs genom att statens ansvar för gmndläggande telekommunikationer utvidgas från taltelefoni tiU att omfatta även telefax och viss datakommunikation. Det föreslås vidare att staten skaU te ett övergripande ansvar för andra teletjänster. Det skaU ske bl.a. genom att s.k. hyrda förbindelser, t.ex. för datakommunikation, skaU tillhandahåUas där de efterfrågas.

Förslaget tiU telelag har tiU syfte att ge steten fömtsättningar att på en öppen telemarknad styra och konttoUera verksamheten på telekommu­nikationsområdet så att de telepoUtiska målen kan uppfyUas. En tiU­ståndspUkt föresläs gäUa för sådan televerksamhet i aUmänt tiUgängUga telenät som består i att tillhandahåUa telefonitjänster och mobUa teletjäns­ter eUer i att hyra ut feste teleförbmdelser för telekommunikation. EnUgt försfeget skaU tiUstånd kunna förenas med de villkor som behövs bl.a. för att firämja de telepoUtiska målen.

1 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

SärskUda bestämmelser föreslås om samti-afik och nummerplaner. Vi-    Prop. 1992/93:200 dåre föreslås regeringen få befogenhet att bestämma pristak för telefoni­tjänsten. Försfeget innehåUer även regler om avgifter för tiUståndsmyn­dighetens verksamhet, tysmadsplUct, tUlsyn, straff ckU

televerksamhet i krig m.m.

1 anslutning tiU förslaget tiU telelag föreslås ändringar i bl.a. brotts­balken, rättegångsbalken cKh ledningsrättslagen. Ändringama motiveras huvudsakUgen av att även privaträttsUga subjekt som driver televerksam­het skaU omfattas av bestämmelsema.

Förslaget tiU lag om radiokommunikation innefettar nya och utbyggda regler om användning av radio. Syftet är främst att åstedkomma moderna (Kh ändamålsenUga regler för fördelning av den begränsade resurs som för Sverige tiUgängUga radiofrekvenser utgör. Härigenom främjas effek­tivitet i etem samtidigt som så många som möjUgt får möjUghet att använda radiosändare. Regleringen bygger på ett tiUståndsförfarande och avses gälfe anordningar för radiokommunUcation eller radiobestämning samt i vissa faU anläggningar för alstring av radiofrekvent energi.

TiUståndsplikt föreslås gäUa för den som innehar eUer använder en radiosändare liksom för den som för m en radiosändare tiU riket. Över­låtelse eUer upplåtelse av radiosändare avses få ske i princip endast tiU den som har fått tillstånd. Enligt förslaget skaU tiUstånd att få använda radiosändare ges om inte vissa särskUt angivna hinder föreligger. Dessa kan avse t.ex. skadlig inverkan på annan radioanvändning och bristande uppfyUelse av tekniska krav. Det föreslås också att användningar av be­tydelse från yttrandefrihets- och informationsfrihetssynpunkt samt den radioanvändning som behövs inom försvaret skaU ha företräde i för­håUande tUl annan användning.

TiUståndsprövningen avses ske på gmndval av bestämmelser i lag. Me­ningen är att den som har fått tiUstånd tiU radioanvändning så långt det är möjUgt skaU vara skyddad från ingrepp under tiUståndstiden.

Förslaget tiU lag om radiokommunikation innehåller även bestämmelser om åtgärder mot stömingcu- på radiokommunikation, avgifter för tiU­ståndsmyndighetens verksamhet, straff och förverkande samt om använd­ning av radiosändare i krig m.m.

I propositionen redovisas hur förändringen av Televerkets verksamhets­form är avsedd att genomföras. Televerkets verksamhet med tiUgångar och skulder överförs tiU TeUa AB resp. tiU de av TeUa AB helägda dotter­bolagen TeUa MobUtel AB och Fastighets AB Telaris. Därvid kommer steten att inneha samtUga aktier i Telia AB. En redogörelse lämnas för skUda överväganden inför bolagiseringen avseende konstitutioneUa aspekter, såsom sfyming och konttoU av det nya bolaget, konkur­rensfrågor och StmktureUa åtgärder. Information lämnas även om den bUvande TeUakoncernens organisation samt om målsättning och inriktning för verksamheten inom koncernen. Huvudinriktningen för verksamheten anges oförändrat vara att erbjuda telekommunikationstjäns­ter åt konsumenter på den svenska telemarknaden.

I anslutning tiU förslaget om förändring av Televerkets verksamhets­

form lämnas förslag tiU vissa särskilda åtgärder för utvecklmg av konkur-

2

rensen på telemarknaden. Förslag lämnas också om det framtida funk-

tionsansvaret för det svenska telesystemet samt hur särskUda samhäUs-    Prop. 1992/93:200 åteganden på telekommunikationsområdet, såsom upprätthåUande av olön­samma telefonautomater i glesbygd, handikappades behov av bl.a. gmnd­läggande telekommunikationer och alarmeringstjänst skaU genomföras och finansieras.

Anslagsfrågor för den på telekommunikationsområdet avsedda tiU­stånds- (Kh tiUsynsmyndigheten Telestyrelsen samt för kostiiader för­enade med stetens ägande i SOS Alarmering AB behandlas också i pro­positionen.

De lämnade fegförslagen föreslås träda i kraft den 1 juU 1993. OmbUd­ningen av Televerket tiU aktiebofeg m.m. föreslås att genomföras vid samma tidpunkt.

Propositionens lagförslag

Prop. 1992/93:200

1      Förslag till Telelag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1      §    Denna feg innehåUer bestämmelser om televerksamhet.

I fegen avses med

telemeddelande: ljud, text, bUd, date eUer information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eUer genom ljus eUer elekttomagnetiska svängningar som umyttjar särskUt anordnad ledare,

tektjänst: förmedUng av telemeddelande för någon annan,

mobU teletjänst: teletjänst där abonnentanslutning upprättes med hjälp av radio,

tekfonitjänst: teletjänst bestaende i överföring av tal och som medger överföring av telefåxmeddelanden samt datakommunikation via låghastig­hetsmodem,

televerksamhet: förmedling av telemeddelanden via telenät eUer tiU­handahållande av förbindelser för sådan verksainhet,

telenät: anläggning för förmedling av telemeddelanden.

Med televerksamhet avses mte utsändning tiiU allmänheten av program i ljudradio eUer annat som anges i 1 kap. I § ttedje stycket första me­ningen yttrandefrihetsgmndlagen.

2 § Bestämmelserna i lagen syftar tiU att enskUda och myndigheter

skaU få tiUgång tiU effektiva telekommunikationer tiU lägsta möjUga sam­

häUsekonomiska kosmad. Häri Ugger bl.a. att var och en skaU få möjUg­

het att från sin stadigvarande bostad eller sitt fasta verksamhetsstäUe ut­

nyttja telefonitjänst inom ett allmänt tiUgängUgt telenät.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att enskUda och myndigheter skaU tillförsäkras tiUgång tiU teletjänster eUer fasta teleförbmdelser genom statUg upphandling.

3

§ Vid tillämpningen av lagen skaU en strävan vara att skapa utrymme för och upprätthåUa en effektiv konkurrens inom aUa delar av telekom­munikationsområdet såsom ett medel att uppnå de i 2 § angivna syftena.

4

§ För sådan televerksamhet som innefettar användning av radiosän­dare gäUer, utöver denna lag, lagen (1993:(XX)) om radiokommunikation.

Tdlståndsplikt m.m.

5 §    TiUstånd enUgt denna lag krävs för rätten att inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tillhandahålla

1.   telefonitjänst eUer mobU teletjänst, om verksamheten har en om-    Prop. 1992/93:200

fetöiing som med avseende på udjredrangsområde, antalet användare eUer

annat jämförbart förhållande är betydande, eUer

2.   fasta teleförbmdelser, om upplåtelsen görs av nätets ägare eUer av

någon annan som disponerar kapacitet i nätet CKh tillhandahåUer sådana

förbindelser i en omfattning som är betydande.

TUlstånd får avse ett visst område eUer hefe landet.

6

§ Frågor om tiiUstånd prövas av den myndighet som regeringen be­stämmer (tiUståndsmyndigheten).

7

§ TUlståndsmyndigheten skaU efter ansökan meddefe förhandsbesked om tiUstånd enUgt 5 § behövs för viss televerksamhet. Ett förhandsbesked gäUer för den tid och under de fömtsättiiingar i övrigt som anges i be­skedet.

8

§ TUlståndsmyndigheten får medge undantag firån tiUståndspUkten enUgt 5 §, om det finns särskUda skäl. I sådant fåU får tiUståndspUkten ersättas med en anmälningspUkt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om anmälningspUkt för den som inom ett allmänt tUl­gängUgt telenät tilUiandahåller teletjänster som inte omfattas av tiUstånds­pUkten enligt 5 §.

Beslut och föreskrifter om anmälningsplikt får meddelas endast i den utsttäckning som det behövs från allmän synpunkt för att följa utveck­lingen på telekommunikationsområdet.

9 § Ett tillstånd skaU gälla tiUs vidare. TUlstånd som avser tillhandahål­

lande av mobU teletjänst får dock tidsbegränsas.

10 § Ett tiUstånd skall återkallas om verksamheten bedrivs i strid med

denna feg eUer i strid med föreskrifter eUer villkor som har meddefets

med stöd av lagen och avvUcelsen inte kan anses vara av mindre be­

tydelse. Om inte särskUda skäl föreligger får docik återkaUelse ske först

sedan tiUståndshavaren har lämnats tiUfäUe att vidta rättelse.

GäUer avvUcelsen endast en viss del av verksamheten får återkaUelsen begränsas tiiU denna del.

Tdlståndsprövning

11

§ TUlstånd enUgt 5 § skaU bevUjas om inte den sökande saknar fömt­sättiungar att bedriva verksamheten varaktigt och med god kapacitet och kvaUtet. SärskUda bestämmelser om tiUstånd att tiUhandahåUa mobU tele­tjänst i vissa fåU finns i 12 §.

12

§ När fråga uppkommer om att meddela tiUstånd att inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tiUhandahåUa nya eUer väsentUgt ändrade mobUa tele­tjänster och det kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för

verksamheten uite är tiUräckUgt för att ge tiUstånd åt alfe som viU driva    Prop. 1992/93:200 sådan verksamhet, skaU prövningen ske efter ett förfarande med allmän inbjudan tiU ansökan.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­defe föreskrifter om de sakUga gmnder som skaU tiUämpas vid prövning enUgt första stycket.

TdlståndsviUkor

13 § TiUstånd enUgt 5 § att driva televerksamhet får förenas med viU­

kor.

TiUståndsvUlkor kan avse bl.a. skyldighet för tiUståndshavare

1.

att på vissa villkor tillhandahålfe telefonitjänst åt var cKh en som efterfrågar denna tjänst,

2.

att med beaktande av tiUgängUg kapacitet på vissa viUkor tillhanda­hålla festa teleförbindelser åt den som efterfirågar sådana,

3.

att bedriva verksamheten under de fömtsättningar som följer av de intemationeUa överenskommelser som Sverige har bitiätt,

4.

att i verksamheten ta hänsyn tiU handUcappades behov av särskUda teletjänster,

5.

att medverka tiU att telemeddelanden kan förmedlas tiU samhäUets alarmerings- och räddningstjänst,

6.

att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap,

7.

att årUgen redovisa sm verksamhet i de delar som berörs av tiU­ståndet efter för verksamheten särskilt avpassade principer samt att stälfe redovisningen tiU förfogande för tiUståndsmyndigheten eUer den som an­visas av myndigheten,

8.

att på skäUga villkor tiU annan tillståndshavare lämna ut sådana pubUcerade uppgifter om enskUdas teleabonnemang som inte omfattas av tysmadsplikt enUgt 25 § första stycket I denna feg, samt

9.

att på skäUga vUUcor i egen telekatalog pubUcera och i sm verksam­het tiU allmänheten lämna ut uppgifter om enskUdas teleabonnemang hos annan tiUståndshavare i den utstiäckning de mte omfattas av tysmadspUkt enUgt lag.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om tiUståndsvUlkor.

14 § TiUståndsvillkor skaU gäUa för en bestämd tid. Ändring av tiU­

ståndsvillkor under löpande viUkorsperiod får ske endast enUgt förbehåU

i meddefede villkor eUer efter medgivande av tiUståndshavaren och efter

hörande av annan tiUståndshavare vars verksamhet du-ekt påverkas av

ändringen.

Tdlhandahållande av teletjänster m.m.

Prop. 1992/93:200

15

§ Den som inom ett allmänt tUlgängUgt telenät tillhandahåUer tele­tjänster eUer fasta teleförbmdelser skaU tiUgodose rimliga krav på teknisk säkerhet i verksamheten.

16

§ TiUståndshavare enUgt denna lag får, vid sidan av normala kom­mersieUa villkor, inte stäUa upp andra krav för anslutning tiU telenät än sådana som är nödvändiga för att möjUggöra samverkan meUan teletjäns­ter eUer som behövs för att förebygga att nätet eUer dess användare skadas eUer att nätets drift störs.

17

§ Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om krav enUgt 15 och 16 §§.

Taxor för teletjänster m.m.

18

§ TiUståndshavares taxor för användning av telefonitjänst tiU en fest anslutningspunkt mom ett allmänt tUlgängUgt telenät och för tillhandahål­lande av festa teleförbindelser mom ett sådant nät skaU gmnda sig på tiU­ståndshavarens kosmader. Taxoma skaU håUas aUmänt tiUgängUga av tiU­ståndshavama.

19

§ Regeringen får, utan hinder av 18 §, föreskriva att taxor för tele­fonitjänst tiU en fast anslutningspunkt inom ett allmänt tiUgängUgt telenät inte får överstiga en viss nivå.

Samtrafik

20 § Den som har tiUstånd enligt 5 § att tillhandahåUa telefonitjänst inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät är skyldig att på begäran bedriva samttafik med motsvarande verksamhet som drivs av en annan tiUstånds­havare eUer av den som är anmälningsskyldig. Om samtrafik upprättas med en anmälningsskyldig, har tiUståndshavaren rätt tiU samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av den anmälningsskyldige.

Ersättningen för förmedling av telefonitjänster enUgt första stycket skaU vara rättvis och skäUg med hänsyn tiU kosbiadema för prestationema. Vid beräkning av ersättningen får skälig hänsyn tes tiU kosmader för sär­skilda uppgifter enUgt upplåtarens tiUståndsvUlkor.

Den som inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tiUhandahåUer annan tele­tjänst än telefonitjänst i sådan omfattning som avses i 5 § förste stycket 1 är skyldig att, om så begärs, på marknadsmässiga villkor bedriva sam­trafik med en tiUståndshavare eUer en anmälningsskyldig som tillhanda­håUer teletjänster enUgt denna feg. Om samtrafik upprättes med en anmälningsskyldig har den som på begäran har medgett samttafik rätt tiU samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av den anmälnings­skyldige.

Den som inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tiUhandahåUer telejänst är    Prop. 1992/93:200 inte skyldig att bedriva samtrafik i den mån sådan trafik skuUe i beak­tansvärd utsträckning begränsa hans möjUghet att i den egna verksam­heten umyttja den nädcapacitet han förfogar över.

Nummerplanering

21 S Nummerplaner skaU upprättas i syfte att firämja effektiva tele­

kommunikationer.

Nummerplanema feststäUs av regeringen eUer den myndighet som rege­ringen bestämmer.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter för nummerplanerna och får te uiitiativ tiU att ändra dessa.

22 § Den som tiUhandahåUer teletjänster inom ett aUmänt tiUgängUgt

telenät eUer i samtrafik med ett sådant telenät är skyldig att följa fest­

stäUda nummerplaner.

Avgift för myndighetsverksamheten

23 § Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om skyldighet för den som bedriver televerksamhet eUer an­söker om tiUstånd att bedriva sådan verksainhet eUer ansöker om för­handsbesked enUgt 7 § att betala avgift för tiUståndsmyndighetens verk­samhet enUgt denna lag.

Tystnadsplikt m.m.

24

§ Ett telemeddelande får avlyssnas i televerksamhet endast i den ut­sträckning som det är nödvändigt för att verksamheten skaU kunna dri­vas.

25

§ Den som i televerksamhet har fått del av eUer tiUgång tiU

1. uppgift om teleabonnemang,

2.

innehåUet i ett telemeddelande, eUer

3.

annan uppgift som angår ett särskUt telemeddelande

får mte obehörigen föra vidare eUer utiiyttja det han fått del av eUer tiiU­gång tiU.

Tystnadsplikt enUgt förste stycket gäUer inte i förhåUande tiU den som har tegit del i utväxlingen av ett telemeddelande eUer som på annat sätt har sänt eUer tegit emot ett sådant meddelande. Tysmadsplikt i fråga om uppgifter som avses i förste stycket I och 3 gäUer inte heUer i förhåUan­de tiU innehavare av ett abonnemang som använts för ett telemeddelande.

26 § Tystnadsplikt enUgt 25 § förste stycket gäUer även för uppgift som

hänför sig tiU

1.

åtgärden att kvarhåUa försändelser enUgt 27 kap. 9 § rättegångs-    Prop. 1992/93:200 baUcen ckU

2.

angefegenhet som avser användning av hemUg teleavlyssning eUer hemUg teleövervakning enUgt 27 kap. 18 eUer 19 § rättegångsbalken.

27 § Den som driver televerksamhet och därvid har fått del av eUer tiU­

gång tiU uppgift som avses i 25 § förste stycket skaU på begäran lämna

1.   uppgift, som avses i 25 § förste stycket 1, tiU en myndighet som i

ett särskUt feU behöver en sådan uppgift för delgivning enUgt delgiv­

ningslagen (1970:428), om myndigheten finner att det kan antas att den

som söks för delgivning håUer sig undan eUer att det annars finns synner­

Uga skäl,

2.

uppgift, som avses i 25 § förste stycket 1 och som angår misstanke om brott, tiU åkfegarmyndighet, poUsmyndighet eUer någon annan myn­dighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och dette enUgt myndighetens bedömning kan föranleda annan på­följd än böter,

3.

uppgift, som avses i 25 § förste stycket 3 och som angår misstanke om brott, tiU åklagarmyndighet, polismyndighet eUer någon annan myn­dighet som har att ingripa mot brottet, om det för brottet inte är före­skrivet lindrigare sttaff än fängelse i två år.

28 § I det allmännas verksamhet skaU, i stället för 25-27 §§, bestäm­

melsema i sekretesslagen (1980:100) tiUämpas.

För annan personuppgift som mgår i personregister i televerksamhet än som avses i 25 § förste stycket gäller bestämmelsema i datafegen (1973:289).

29 § Den som i annat fåU än som avses i 25 § förste stycket och 26 §

i radiomottegare har avlyssnat eller på annat sätt med användande av

sådan mottegare fått tiUgång tiU ett radiobefordrat telemeddelande som

inte är avsett för honom själv eUer för allmänheten får inte obehörigen

föra det vidare.

Erkännande av teleoperatör

30 § Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter som behövs i fråga om erkännande av tele­

operatör enUgt den intemationeUa telekonventionen.

Tdlsyn m.m.

31 § TiUståndsmyndigheten skaU ha tiUsyn över efterlevnaden av denna

lag och av de föreskrifter och viUkor som har meddefets med stöd av

fegen.

TiUståndsmyndigheten har rätt att för tiUsynen

I. på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs, och

2. få tiUttäde tiU områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte    Prop. 1992/93:200 bostader, där verksamhet som omfattes av denna feg bedrivs.

TiUståndsmyndigheten har rätt att fä verkstäUighet hos kronofogdemyn­digheten av beslut som avser åtgärder för tiUsynen enUgt andra stycket.

32 § TiUståndsmyndigheten skaU vid tiUsynen ägna särskUd uppmärk­

samhet åt att avtal om samtiafik och om upplåtelse av faste teleförbin­

delser träffas i enUghet med denna feg och meddelade tiUståndsvUUcor

samt åt att överenskommelser ingås angående användningen av nummer­

resurser enhgt faststäUda nummerplaner.

Uppkommer tvist som rör villkor för samtrafik eUer i övrigt tillämp­ning av lagen eUer av föreskrifter eUer tiUståndsvillkor som har med­delats med stöd av lagen, skaU tiUståndsmyndigheten skyndsamt under­söka förhåUandena och, om särskUcfe skäl inte talar för annat, medfe meUan partema. I tvist som nu sagts kan tiUståndsmyndigheten på be­gäran av part yttra sig över om erbjudna tekniska, operationelfe och ekonomiska viUkor för samtrafik eller uthyming av faste teleförbindelser är godtegbara.

33 § TUlståndsmyndigheten får meddela de förelägganden och förbud

som behövs för efterlevnaden av denna lag eUer av tillståndsvillkor eUer

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Sådana förelägganden

och förbud får förenas med vite.

Straff m.m.

34 § TiU böter eUer fängelse i högst sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet

1.

utan tiUstånd bedriver verksamhet som är tUlståndsplUctig enUgt denna lag,

2.

begär eller tar emot ersätming efter ett högre pris än som är med­givet i en föreskrift som avses i 19 §, eUer

3. inte följer en myndighets begäran att lämna uppgifter enUgt 27 §.

Bestämmelser om ansvar för den som bryter mot den tystnadsplikt som

föreskrivs i 25 eUer 26 § firms i brottsbalken.

35

§ Den som med uppsåt eUer av oaktsamhet bryter mot den tysmads­plikt som föreskrivs i 29 § döms tiU böter. I ringa faU döms inte tiU ansvar.

36

§ Den som inte har rättet sig efter ett vitesföreläggande enUgt 33 § eUer som har överträtt ett vitesförbud enligt samma paragraf får inte dömas tiU ansvar enligt denna lag för en gärning som omfettes av före­feggandet eUer förbudet.

10

Överklagande

Prop. 1992/93:200

37 § TUlståndsmyndighetens beslut enUgt denna lag eUer enUgt föreskrifter som regeringen har meddelat med stöd av fegen får över­kfegas hos länsrätten.

Beslut som inte avser återkaUelse av tiUstånd eUer påförande av avgift, gäUer omedelbart om inte annat har bestämts.

TiUståndsmyndigheten och domstol som prövar ett överklagande får bestämma att ett beslut om återkaUelse av tiUstånd skaU gälfe omedelbart, om det finns särskUda skäl för det.

Televerksamhet i krig m.m.

38 § Är Sverige i krig eUer krigsfåra eUer råder det sådana utomordent­Uga förhåUanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfera, får regeringen meddela de föreskrifter om televerksamhet som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter om den fredstida planeringen för totalförsvarets behov av telekommunikationer under sådana förhåUanden som anges i förste stycket.

1.

Denna feg ttäder i kraft den 1 juU 1993.

2.

Ansökan om tiUstånd av den som vid lagens Ucraftträdande bedriver tUlståndsplUctig verksamhet skaU ha kommit m tiU tiUståndsmyndigheten senast den 30 september 1993. Verksamheten får fortsatte efter det att lagen har trätt i kraft tiU dess en sådan ansökan om tiUstånd har prövats.

11

2      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om radiokommunikation

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna feg innehåUer bestämmelser om innehav CKh användning av

radioanläggningar samt om användning av radiovågor för kommunika­

tion, m.m.

Bestämmelserna i lagen syftar tiU att, med beaktande av vad som i annan lag kan vara särskUt föreskrivet om viss radioanvändning, firämja ett eflfektivt nyttjande av möjligheterna tiU radiokommunikationer och andra användningar av radiovågor.

Vid tiUämpningen av fegen skaU radiokommunikationens betydelse för ytfrandefriheten och informationsfriheten beaktes särskUt.

2 §    I denna feg avses med

radiovågor: elekttomagnetiska vågor med lägre frekvens än 3 000 giga­hertz som udjreder sig utan särskUt anordnad ledare,

radiokommunikation: överföring, utsändning eller mottegning av teck­en, signaler, skrift, bilder, ljud eller meddelande av varje slag med hjälp av radiovågor,

radiobestämning: bestämning av position, hastighet eUer andra känne­tecken hos ett föremål med ledning av radiovågomas utbredningsegenska­per,

radioanläggning: en anordning avsedd för radiokommunikation eUer radiobestämning genom sändning av radiovågor (radiosändare) eUer mot­tegning av radiovågor (radiomottagare).

Tdlståndsplikt

3 § För att här i landet eller på ett svenskt fårtyg eUer luftfartyg utom­lands få inneha eUer använda en radiosändare krävs tiUstånd enUgt denna lag. Krav på tiUstånd gäUer i samma utsträckning för att få inneha en radiosändare som är ofuUständig eUer en byggsats för tiUverkning av radiosändare.

Endast den som har tUlstånd enUgt förste stycket får tiU Sverige införa radiosändare, ofuUständiga radiosändare och byggsatser för tiiUverkning av radiosändare.

Radiosändare, oftiUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverk­

ning av radiosändare får inte överlåtes eUer upplåtes tiU någon som

saknar tiUstånd enUgt förste stycket. Överlåtelse eUer upplåtelse får dock

ske tiU någon, som inte skaU inneha eUer använda radiosändaren, under

fömtsättning att denne visar att den som skaU mneha eUer använcfe radio­

sändaren har tiUstånd enUgt förste stycket.

.

4 §    Den som enUgt 6, 7 eUer 8 § är undantegen från tiUståndspUkt skaU    Prop. 1992/93:200 vid tillämpning av bestämmelsema i denna lag anses ha tiUstånd enUgt 3 § förste stycket.

TUlståndsmyndighet (Kh tillsyn

5 § Frågor om tiUstånd enUgt denna lag prövas av den myndighet som regeringen bestämmer (tiUståndsmyndigheten).

TiUståndsmyndigheten skaU ha tiUsyn över efterlevnaden av denna feg och av de föreskrifter som har meddefets med stöd av lagen.

TiUståndsmyndigheten har rätt att för tiUsynen

1. på begäran få de upplysningar ckU handlingar som behövs, (Kh

2.   få tUlträde tiU områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte

bostader, där verksamhet som omfattas av denna lag bedrivs.

För genomförande av tUlsynen får tiUståndsmyndigheten meddela de förelägganden som behövs. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

TiUståndsmyndigheten har rätt att få verkstäUighet hos kronofogdemyn­digheten av beslut som avser åtgärder för tiUsynen enUgt ttedje stycket.

Undantag från tillståndsplikten

6

§ Det krav på tiUstånd som föreskrivs i 3 § första stycket gäUer inte för försvarsmakten. Efter hörande av ÖverbefäUiavaren beslutar tiU­ståndsmyndigheten om frekvenstiUdehiing för försvarsmakten och de ytter­Ugare villkor som behövs.

7

§ Kravet på tiUstånd enligt 3 § första stycket gäUer mte för statUga myndigheters mnehav tiU följd av särskUda föreskrifter.

8

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fär meddela föreskrifter om undantag från tiUståndspUkten enUgt 3 § första stycket i fråga om

1.

radiosändare som umyttjar särskUt bestämda, gemensamma fre­kvenser,

2.

radiosändare på utiändska fårtyg, luftfartyg eUer motorfordon, och

3.

radiosändare som innehas eUer används av en person som inte har hemvist i Sverige.

Undantag enUgt första stycket 1 får förenas med vUlkor att den radio­anläggning i vilken sändaren ingår uppfyUer bestämda tekniska krav.

Undantag enUgt första stycket 2 eUer 3 får föreskrivas endast om inne­havet är tiUåtet i hemlandet.

Tdlståndsgivning

9 §    TiUstånd att inneha och använda radiosändare skaU på ansökan meddelas, om

13

1.

det kan antas att radiosändaren kommer att användas på ett sådant    Prop. 1992/93:200 sätt att annan tiUåten radioanvändning i Sverige (Kh i udandet inte ris­kerar att bU skadUgt påverkad,

2.

radiosändaren, tUlsammans med avsedd radiomottegare, är så be­skaffad i tekniskt hänseende att den uppfyUer rimUga krav pä en effektiv frekvensanvändning och på möjUgheten att verka i den mUjö som den är avsedd för,

3.

det kan antas att användningen inte kommer att hindra sådan radio­kommunikation som är särskUt vUctig med hänsyn tiU den fria åsiktsbUd­ningen,

4.

radioanvändningen inte kommer att te i anspråk frekvensutrymme som behövs för att upprätthåUa en rimUg beredskap för utveckling av befintUga och nya radioanvändningar, CKh

5.

det kan antas att användningen inte kommer att inkräkte på det fre­kvensutrymme som behövs för försvarsmakten.

TiUstånd att inneha och använda radiosändare för sådana utsändningar som fömtsätter att sökanden eUer någon annan som sökanden utför sänd­ningsuppdrag åt fått medgivande enUgt annan lag eUer enUgt bestäm­melser meddefede med stöd av annan lag, får meddefes endast om sådant medgivande föreUgger.

10

§ TUlstånd att enbart inneha radiosändare samt tiUstånd att inneha ofiiUständiga radiosändare eUer byggsatser för tiUverkning av radiosända­re får meddelas endast om det finns särskUda skäl för det.

11

§ TiUstånd att inneha och använda radiosändare skaU avse en viss radioanvändning.

När ett tiUstånd bevUjas skaU i den mån det behövs tiUståndet förenas med villkor angående

1. den frekvens som sökanden tiUdelats,

2.

antennens (Kh i övrigt radiosändarens beskaffenhet,

3.

det geografiska område inom vilket en mobU radiosändare får an­vändas,

4.

var antennen tiU en fest radiosändare skaU vara belägen,

5.

kompetenskrav för den som skaU handha radioanläggningen,

6.

skyldighet för sökanden att dela frekvensutrymme med någon annan, samt

7.

annat som är av betydelse för ett effektivt frekvensumyttjande.

Tdlståndstid

12 § TUlstånd skaU gäUa för en bestämd tid. Vid bestämmande av tillståndstiden skaU följande särskUt beaktes:

1.

framtida förändringar i radioanvändningen,

2.

den tid som sändaren är avsedd att användas,

3.

den tekniska utveckling som kan väntes,

4.

den tid som krävs för att uppnå ett rimUgt ekononuskt utbyte av ut-msttiingen, och

14

5. sådant medgivande som avses i 9 § andra stycket.

Prop. 1992/93:200

Återkallelse av tillstånd och ändring av tUlståndsvillkor

13 §  Ett tiUstånd skaU återkalfes om

1.

radiosändaren har använts i strid med tiUståndsviUkoren CKh av­vUcelsen inte kan anses vara av mindre betydelse,

2.

radiosändaren har använts i en betydUgt mindre omfattning än vad som svarar mot tiUståndsvUUcoren eUer ett sådant medgivande som avses i 9 § andra stycket har upphört att gälfe CKh särskUda skäl inte talar mot återkaUelse,

3.

tiUståndet i något avseende av betydelse har påverkats av felaktiga uppgifter från sökanden,

4.

förändringar inom radiotekniken eUer ändringar i radioanvändningen i udandet på gmnd av intemationeUa överenskommelser som Sverige an­slutit sig tiU medfört att ett nytt tiUstånd med samma vUlkor inte skuUe kunna meddelas, eUer

5. tiUståndshavaren begär att tillståndet skaU återkalfes.

ÅterkaUelse enligt förste stycket I får, om inte omedelbar återkaUelse

krävs för att förhindra fortsatt missbmk, ske först om tiUståndshavaren inte har följt ett föreläggande att tUlämpa meddelade tiUståndsvillkor. Ett sådant föreläggande meddelas av den myndighet som regeringen be­stämmer och får förenas med vite.

I feU som avses i förste stycket 2, 3 och 4 får tiUståndet återkalfes endast om det inte är tUlräckUgt att tiUståndsviUkoren ändras.

14 § ÅterkaUelse av tUlstånd eUer ändring av frekvenstiUdelning eUer

andra tillståndsvillkor på gmnd av förändringar mom radiotekniken får

beslutes endast om det med hänsyn tiU inttesset av en effektiv använd­

ning av radiofrekvenser finns synnerliga skäl för en sådan åtgärd. Därvid

skaU beaktes i vilken utsträckning rimligt ekonomiskt utiiyte av utmst­

ningen uppnåtts, effektema på tillståndshavarens verksamhet av en åter­

kaUelse eUer förändring av tUlståndsvillkoren samt omständighetema i

övrigt.

Ändring av frekvenstiUdelning för mndradiosändning får beslutes, om det är nödvändigt för att nya användare skaU få möjUghet att bedriva sådan verksamhet.

Avgift för myndighetsverksamheten

15 § För att tacka kostnadema för tiUståndsmyndighetens verksamhet enUgt denna feg skaU den som får ett tiUstånd betala en avgift. Avgiften skaU tas ut enUgt gmnder som leder tiU att kosmadema med skäUg andel fördelas på innehavare med oUka typer av tiUstånd. SärskUd avgift får ös ut för kostnadema att behandla en ansökan om tiUstånd. Avgifter påförs av tiUståndsmyndigheten.

15

Åtgärder mot störningar

Prop. 1992/93:200

16 § Om en radiosändare stör användningen av en annan radioanlägg­

ning skaU den som har tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändaren

ombesörja att störningen upphör eUer i görUgaste mån minskas. Motsvar­

ande skyldighet gäUer för innehavare av en radiomottegare som stör an­

vändningen av en annan radiomottegare.

Den myndighet som regeringen bestämmer får förefegga den som enUgt förste stycket är skyldig att vidte åtgärder mot en störning att fiiUgöra denna skyldighet. Ett sådant förefeggande får förenas med vite.

17 S Elektriska eUer elekttoniska anläggningar som, utan att vara radio­

anläggningar, är avsedda att alstra radiofrekvent energi för kommunika­

tionsändamål eUer för industrieUt, vetenskapUgt, medicinskt eUer något

liknande ändamål, får användas endast i enUghet med föreskrifter som

meddelas av regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer.

Den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de förelägg­anden och förbud som behövs i ett enskUt iåU för att föreskriftema i förste stycket skaU följas. Ett sådant föreläggande eUer förbud får förenas med vite.

Regeringen får meddela föreskrifter om förbud mot att inneha elektriska eUer elekttoniska anläggningar som inte omfattes av förste stycket och som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att sända radiovågor.

Straff m.m.

18 § TiU böter eUer fängelse i högst sex månader döms den som med uppsåt eUer av oaktsamhet

1.

innehar eUer använder radiosändare utan tiUstånd där sådant krävs enUgt denna lag eUer använder radiosändare i strid med ett villkor som har bestämts vid meddelandet av tiUstånd,

2.

mnehar en ofuUständig radiosändare eller byggsats för tiUverkning av radiosändare utan tiUstånd där sådant krävs enUgt denna lag,

3.

överlåter eUer upplåter en radiosändare, oftiUständig radiosändare eUer byggsats för tiUverkning av radiosändare tiU någon som saknar tiiU­stånd där sådant krävs enhgt denna feg, eUer

4.

bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 17 § ttedje stycket.

Sådana radiosändare, oftiUständiga radiosändare, byggsatser för tiU­verkning av radiosändare eUer elektriska anläggningar som har varit före­mål för brott enUgt förste stycket kan förklaras förverkade. Bestäm­melsema i 36 kap. brottsbalken skaU därvid tiUämpas.

Bestämmelser om ansvar för den som bryter mot 3 § andra stycket finns i lagen (1960:418) om sttaff för vamsmuggling.

16

överklagande

Prop. 1992/93:200

19 § TiUståndsmyndighetens beslut enUgt denna lag får överklagas hos länsrätten.
[REDACTED_EFTERNAMN] stycket gäUer inte beslut som avses i 6 §.

Beslut enUgt denna lag, som inte gäUer påförande av avgifter, skaU gäUa omedelbart om inte annat har bestämts.

Användning av radiosändare i krig m.m.

20 § Är Sverige i krig upphör gUtigheten av de tiUstånd som har be­slutets enUgt 3 § och av de undanteg från tiUståndspUkten som har be­slutets med stöd av 8 §. Dette gäUer inte tiUstånd som har meddefets stet­Uga myndigheter eUer kommuner eUer tiUstånd som har meddefets en­skUda organisationer eUer företeg som under krig skaU bedriva verksam­het som är av särskUd betydelse för totalförsvaret.

Är Sverige i krig eUer krigsfara eUer råder det sådana utomordentUga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfara, får regeringen meddefe de föreskrifter om tiUstånd att inneha och använda radiosändare som be­hövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

1.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1993.

2.

Kravet på tiUstånd enUgt denna lag för stetUga myndigheter gäUer först från och med den I juU 1994.

3.   Ett tillstånd som har meddelats enligt äldre föreskrifter skaU fortsatte

att gäUa enUgt dessa för den som ansöker om tillstånd enUgt denna lag

före den I januari 1994 tiU dess en sådan ansökan har prövats.

17

Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

3      Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Prop. 1992/93:200

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 8 § brottsbaUcen skaU ha följande lyd­else.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap. 8§

Om någon olovUgen bereder sig tiUgång tiU meddelande, viUiet såsom postförsändelse eUer såsom telefonsamtal, telegram elkr annat telemeddelande är under befordran genom allmän befordringsanstaU, dömes för brytande av post- eller telehemlighet tiU böter eUer fängel­se i högst två år.

Den som olovUgen bereder sig tiUgång tiU ett meddelande, som ett post- elkr tekbefordringsföretag förmedlar som postförsändelse eUer telemeddelande, döms för brytande av post- eller telehemUghet tiU böter eller fängelse i högst två år.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

18

4      Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Prop. 1992/93:200

Härigenom föreskrivs i firåga om rättegångsbalken dels att 27 kap. 3-4, 9, 11 samt 18-19 §§ skaU ha följande lydelse, dels att det i 27 kap. skaU införas en ny paragraf, 25 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap. 3§'

Brev, telegram eUer annan för­sändelse, som finnes i post- eller televerkets vård, må tagas i beslag allenast om för brottet är stadgat fängelse i ett år eUer däröver samt försändelsen hos mottegaren skulk vara underkastad beslag.

Brev, telegram eUer annan för­sändelse som finns hos ett past­eller telebefordringsföretag, får tas i beslag erulast om det för brottet 'il föreskrivet fängelse i ett år eUer däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottegaren.

4

§

Den som med laga rätt griper eUer anhåUer misstänkt eUer verk­stäUer häktning, husrannsakan eUer kroppsvisitetion må lägga beslag å föremål, som därvid påträffas.

Föremål, som eljest påträffas, må efter beslut av undersökningsle­daren eUer åklagaren tagas i be­slag. Är fera i dröjsmål, må även utan sådant beslut åtgärden vid­tagas av poUsman, dock ej i firåga om försändelse / post- eller tele­grafverkets vård.

rkstälks beslag av annan än undersökningsledaren eUer åkla­garen och har denne ej beslutet be­slaget, skaU anmälan skyndsamt göras hos honom, som har att omedelbart pröva, om beslaget skaU besta.

Den som med laga rätt griper eUer anhåUer en misstänkt eUer verkstäUer häktning, husrannsakan eUer kroppsvisitetion får lägga be­slag på föremål som därvid på­träffas.

Föremål, som / annat faU påttäf­fas, för tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eUer åkla­garen. Vid fåra i dröjsmål, får även utan sådant beslut åtgärden vidtas av poUsman, om det inte är fråga om en försändelse som avses i 3%.

Mrkställs beslag av någon annan än undersökningsledaren eUer åkfe­garen och har denne inte beslutet beslaget, skaU anmälan skyndsamt göras hos honom, som omedelbart skaU pröva om beslaget skaU besta.

'Senaste lydelse 1964:166.

19

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

Ett förordnande skaU meddefes att gäUa viss tid, högst en månad, från den dag då förordnandet delgavs befordringsföretaget. I för­ordnandet skaU det tas in en under­rättelse om att meddelande om åtgärden inte utan tiUstånd av undersökningsledaren eUer åkla­garen får lämnas tiU avsändaren, mottagaren eller någon annan.

När en försändelse på gmnd av ett förordnande hållits kvar, skaU befordringsföretaget utan dröjsmål göra anmälan hos den som har begärt förordnandet. Denne skaU omedelbart pröva, om beslag skaU ske.

9§

Rätten får förordna, att försän­delse somr tas i besfeg och som väntas komma in tiU ett beford­ringsföretag skall, räi försändelsen kommer in, hållas kvar tiU dess firågan om besfeg har avgjorts. Fråga därom r tas upp endast på yrkande av undersökningsledaren eUer åklagaren.

År ankdning, att försändelse, som må tagas i besfeg, skall in­komma tiU post-, tekgraf-, jäm­vägs- elkr annan befordringsan­staU, äge rätten förordna, att för­sändelsen, när den inkommer, skaU kvarhållas, tiU dess frågan om be­slag blivU avgjord. Fråga därom må upptagas alknast på yrkande av undersökningsledaren eUer åkfe­garen.

Förordnande skaU meddelas att gäUa viss tid, högst en månad, från den dag, då förordnandet delgavs anstaltens föreståndare. I förord­nandet skaU intagas underrättelse, att meddelande om åtgärden icke må utan tiUstånd av undersöknings­ledaren eUer åklagaren lämnas av­sändaren, mottagaren eller annan.

När försändelse på gmnd av för­ordnande kvarhålUts, skaU före­ståndaren utan dröjsmål göra an­mälan hos den som begärt förord­nandet; denne har att omedelbart pröva, om beslag skaU äga rum.

11 §

Är den, från vilken beslag sker, ej närvarande vid beslaget, skaU han utan dröjsmål underrättas där­om och huru förfarits med det be­slagtagna. Har försändelse hos post-, telegraf-, jämvägs- eller annan befordringsanstaU tagits i beslag, skaU, så snart det kan ske utan men för uttedningen, motta­garen underrättas och, om avsän­daren är känd, även denne.

Om den från vilken beslag sker, inte är närvarande vid beslaget, skaU han utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Om en för­sändelse hos ett befordringsföretag har tagits i besfeg, skaU, så snart det kan ske utan men för utted­ningen, mottagaren underrättas och, om avsändaren är känd, även denne.

20

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

18 §

HemUg teleavlyssning innebär att samtal elkr andra telemeddel­anden, som befordras av tekverket tiU eUer från en viss tekfonapparat eller annan teleanläggning, i hem­Ughet avlyssnas eUer upptas genom ett tekniskt hjälpmedel för återgiv­ning av innehåUet i meddelandet.

HemUg teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras via ett alknänt tillgängligt teknät tiU eUer från en viss teleanläggning, i hemUghet avlyssnas eUer tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av mnehåUet i med­delandet.

HemUg teleavlyssning får använcfes vid fömndersökning angående

1.  brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två

år eUer

2.  försök, förberedelse eller stämpUng tiU sådant brott, om sådan gär­

ning är belagd med stiaff.

19 §'

HemUg teleövervakning innebär att uppgifter i hemUghet hämtas in om telemeddelanden som har ex­pedierats eUer bestäUts tiU eUer från en viss teleanläggning som är ansluten till ett allmärU tillgängligt teknät eUer att en sådan anlägg­ning stängs av för tekmeddelan-den.

HemUg teleövervakning innebär att uppgifter i hendighet lämnas av televerket om samtal eller andra telemeddelanden som har expedi­erats eUer beställts tiU eller från en viss telefonapparat eller annan teleanläggning eUer att en sådan anläggning avstängs för samtal elkr meddelanden.

HemUg teleövervakning får användas vid fömndersökning angående

1.  brott för viUcet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

2.

brott enUgt I § narkotikastraflHagen (1968:64) eUer sådant brott enUgt 1 § lagen (1960:418) om straff för vamsmuggling som avser nar­kotika eUer

3.

försök, förberedelse eUer stämpling tiU brott för vUket inte är före­skrivet Undrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är belagd med straff.

25 §

Har rätten lämnat tillstårui till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning, får de tekniska hjälpmedel som behövs för avlyss-

Senaste lydelse 1989:650. 'Senaste lydelse 1989:650.

21

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

ningen   eller  övervakningen   an­slutas, urukrhållas och återtas.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

22

5       Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i radiolagen (1966:755)

Härigenom föreskrivs i firåga om radiofegen (1966:755)'

dels att 2-4 §§ skaU upphöra att gäUa,

dels att 21 och 22 §§ skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

2%

Radiosändare får här i riket elkr på svenskt fartyg elkr luftfartyg utom riket innehas eller användas endast av den som erhålUt tillstånd av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Sådant till­stånd erfordras även för innehav här i riket av radiosändare som är ofallständig eller av byggsats för tillverkning av radiosändare. Till­stånd meddelas för viss tid.

Införsel tiU riket av radiosän­dare, ofallständig radiosändare eller byggsats för tillverkning av radiosändare är tillåten endast för den som har tillstånd enligt första stycket.

Radiosändare, ofallständig radio­sändare eller byggsats för tillverk­ning av radiosändare får ej över­låtas eller upplåtas tiU den som saknar tillstårui enligt första stycket.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer äger för­ordna om avgift för innehav av radiosändare.

3§ Mottagare får innehas och an­vändas av var och en. Bestäm­melser om avgift för innehav av vissa mottagare finns i lagen (1989:41) om TV-avgift.

'Lagen omtryckt 1991:1066.

23

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

Mottagare får inte användas på sådara sätt att mottagning på aruira platser störs.

Om radarvamare finns särskilda bestämmelser i lagen (1988:15) om förbud mot radarvamare.

3a§

Den som i mottagare har avlyss­nat telefonsamtal, telegram eller annat tekmeddelande får ej obe­hörigen föra detta vidare.

Anordning, som automatiskt regi­strerar innehållet i radio- eller trådsändning, får användas tillsam­mans med mottagaren endast om regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer medger det i SärskiU fall. Sådant medgivande krävs dock ej om registreringen avser sändning som uppenbarUgen är avsedd för allmänheten.

Bestämmelsema i denna paragraf om mottagare avse även återgiv­ningsanordning som är ansluten till mottagaren. Bestämmelsema i paragrafen gälla ej navigerings-mottagare.

4§

Bestämmelsema i 2 § första, andra ochjjärde styckena såna 3 § äga ej tillämpning på radiosändare elkr mottagare på utländskt fartyg, luftfartyg eller motorfordon.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer äger med­dela föreskrifter för innehav och användning av sådan radiosändare och mottagare.

24

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

21 §

TiU böter eUer fängelse i högst ett år döms den som sänder radio­program utan erforderUgt tiUstånd.

TiU böter eUer fängelse i högst ett år döms den som

1.

innehar elkr använder radio­sändare utan att ha tillstånd enligt 2 % första stycket elkr använder radiosändare i strid mot vilUcor som föreskrivits vid meddelande av sådant tillstånd,

2.

innehar ofallständig radiosän­dare elkr byggsats för tillverkning av radiosändare utan att ha er­hållit tillstånd enligt 2 % första stycket,

3.

uppsåtUgen elkr av oaktsam­het överlåter eller upplåter radio­sändare, ofallstärulig radiosändare elkr byggsats för tillverkning av radiosändare i strid mot bestäm­melsen 12% tredje stycket,

4.

sänder radioprogram utan er­forderUgt tiUstånd, eller

5.

bryter mot föreskrift som med­delats med stöd av 4 % aruira stycket om det ej är fråga om radiosändare elkr mottagare på örlogsfartyg, militärt luftfartyg eller militärt motorfordon.

Sändare som använts som hjälp­medel vid brott enUgt första stycket kan förklaras förverkad. Bestämmelsema i 36 kap. brotts­balken skaU därvid tiUämpas.

Sändare som använts såsom hjälp­medel vid brott enUgt första stycket 4 och radiosändare, ofall­stärulig radiosändare elkr byggsats för tillverkning av radiosändare som varit föremål för brott enligt första stycket 1, 2 elkr 3 kan förklaras förverkad. Bestämmel­serna i 36 kap. brottsbalken skaU därvid tiUämpas.

Om ansvar för den som bryter mot 2 % andra stycket finns bestäm­melser i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

25

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

22 § TiU böter döms den som

I. underfeter att fiiUgöra anmälningsskyldighet som avses i 20 § förste eUer andra stycket, eller

2. uppsåtUgen eUer av oaktsam­het lämnar ofallständig eUer oriktig uppgift i anmälan som avses i 20 § förste eUer andra stycket, om ej gärningen är belagd med straff i brottsbalken.

Till penningböter döms den som bryter mot föreskriftema i 3 % andra stycket eller 3 a % första eller andra stycket. Detsamma gäller den som vid fullgörande av ersättningsskyldighet som avses i 20 § ttedje stycket uppsådigen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, om mte gärningen är be­fegd med straff i brottsbaUcen.

2.

uppsåtUgen eUer av oaktsam­het lämnar ofallständiga eUer oriktiga uppgifter i en anmälan som avses i 20 § förste eUer andra stycket, om inte gärningen är be­lagd med straff i brottsbalken, eller

3.

vid ftiUgörande av den upp­giftsskyldighet som avses i 20 § ttedje stycket uppsåtUgen eUer av oaktsamhet lämnar oriktiga upp­gifter, om inte gärningen är belagd med straflf i brottsbalken.

4.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1993.

5.

TiUståndsbeslut som har meddelats enUgt de upphävda paragraferna skaU fortsatte att gälla i enUghet med vad som anges i punkten 3 i över­gångsbestämmelsema tiU lagen (1993:000) om radiokommunikation.

6.

I fråga om ärenden som har avgjorts i förste instans före ikraftträ­dandet skaU äldre föreskrifter tillämpas i fråga om såväl förfårandet som ärendenas prövning i sak.

Senaste lydelse 1991:2028.

26

6      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs att 2 § ledningsrättsfegen (1973:1144) skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

2§' Lagen gäUer för ledningar av följande sfeg,

1.  alknän teleledmng samt annan 1. teleledning som ingår i tek-

allmän svagsttömsledning för sig- kommunikationssystem för alknänt

nalering, Qärrmanövrering, date- ändamål samt allmän svagsttöms-

överföring eller Uknande ändamål,    ledning    för    signalering,    än-

manövrering, dateöverföring eUer liknande ändamål,

2.    elektrisk starksttömsledning 2. elektrisk starksttömsledning

för vilken koncession fordras eUer för vilken koncession fordras eUer

som ingår i telekommunikationssy- som behövs för sådana ledningar

stem,

som avses i 1,

3. vatten- eUer avloppsledning som

a)

ingår i aUmän va-anläggning,

b)

förser samhäUe med vatten eUer därifrån bortför avloppsvatten eUer annan orenUghet,

c)

gagnar näringsverksamhet eUer kommunUcationsanläggning av betyd­else för riket eller viss ort eller

d)  medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan och inte tiU­

godoser endast en enstaka fastighets husbehov,

4.   ledning genom vilken Qärrvärme, olja, gas eUer annan råvara eUer

produkt transporteras firån prcxluktionsstäUe, upplag eUer lastplats och

som

a)

tiUgodoser ett allmänt behov,

b)

gagnar näringsverksamhet eUer kommunikationsanfeggning av betyd­else för riket eUer viss ort eUer

c)

medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäUer ej om utrymme för ledning kan upplåtes med stöd av an­läggningslagen (1973:1149).

Denna feg ttäder i kraft den I juU 1993.

'Senaste lydelse 1992:1213.

27

7      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kom­munikationer

Härigenom föreskrivs att 1 § fegen (1975:88) med bemyndigande att meddefe föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer' skaU ha följande lydelse.

Nuvararule lydelse

Föreslagen lydelse

ir 

Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter som avses i 8 kap. 3 eUer 5 § regeringsformen, om föreskrifterna gäUer

1. befordran i spårbunden ttafik som är avsedd för allmänheten,

2.  sådan befordran i vägtrafik som ombesörjes av jämvägsföreteg tiU

komplettering av eUer.som ersättning för jämvägsbefordran som avses

under I,

4.

postbefordran e//r re/e/to/wwM-       4. postbefordran, nikationer,

5.

rätt att driva sjöfart mom Sveriges sjöterritorium med utiändskt får-

fyg.

6.

trafikregler, sjövägmärken eller säkerhetsanordningar för sjötrafiken inom Sveriges sjöterritorium eller för sjötrafiken med svenska fårtyg, sjö­flygplan och svävare utanför Sveriges sjöterritorium,

7.

skeppsmätning,

8.

trafik på väg eUer i-terräng,

9.

fordons beskaffenhet och utmsming,

10.   registtering eller annan konttoU av fordon,

11.  skyldighet för kommunema att tiUhandahålfe föreskrifter och andra

uppgifter som rör förhåUandena i trafiken,

12.

riksfärdtjänst,

13.

tiUstånd att bmka svävare,

14.

kör- och vUotider vid vägtransporter samt förbud mot vissa typer av beräkningar av lön tiU förare vid sådana transporter.

Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifter för gransk­ning eUer konttoU enligt bestämmelse som avses i förste stycket 9, 10 eUer 13. Regeringen bemyndigas också att beslute föreskrifter om av­gifter för fårledsverksamheten samt om avgifter för skeppsmätning och avgifter för tUlstånd enUgt förste stycket 5.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

'Lagen omtryckt 1978:233. Senaste lydelse 1992:592.

28

8      Förslag till

Lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152)

Prop. 1992/93:200

Härigenom    föreskrivs    att    2 kap.    2 §    festighetstaxeringsfegen (1979:1152) skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

2 kap.

2§'

Byggnader skaU mdelas i de byggnadstyper som anges i det följande.

Specialbyggnad Kommunikationsbyggnad

Med specialbyggnad avses

Garage, hangar, lokstaU, termi­nal, stetionsbyggnad, expeditions­byggnad, vänthaU, godsmagasin, reparationsverksted och liknande, om byggnaden används för aU­männa kommunikationsändamål.

Byggnad som används i Post­verkets, Televerkets, Stetens järn­vägars. Luftfartsverkets, Ban­verkets, Svensk Rundradio Aktie­bolags, Sveriges Radio Aktiebo­lags, Sveriges Television Aktie­bolags och Sveriges UdjUdnings-radio Aktiebolags verksamhet.

'Senaste lydelse 1992:1667.

29

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

2 kap.

2§'

Byggnader skaU indelas i de byggnadstyper som anges i det följande.

Specialbyggnad

Med specialbyggnad avses

Kommunikationsbyggnad

Garage, hangar, lokstaU, ter­minal, stetionsbyggnad, expedi­tionsbyggnad, vänthaU, godsmaga­sin, reparationsverksted och lik­nande, om byggnaden används för allmänna kommunikationsändamål.

Byggnad som används i Post­verkets, Stetens järnvägars. Luft­fartsverkets, Banverkets, Svensk Rundradio Aktiebolags, Sveriges Radio Aktiebolags, Sveriges Tele­vision Aktiebolags och Sveriges UtbUdningsradio Aktiebolags verk­samhet.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

'Senaste lydelse 1992:1667.

30

9      Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Prop. 1992/93:200

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)' att 9 kap. 8 § och 14 kap. 2 § skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

9 kap. 8§ Sekretess gäUer mom Postverket för uppgift som angår särskUd postför­sändelse. Om sekretess inte följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas tiU den som är försändelsens avsändare eUer mottagare. Sekretess gäller mom Postverket även för uppgift om enskUds förbindelse med postgu-orörelsen eller bank.

Sekretess gäUer inom Televerket för uppgift som angår särskUt tele­fonsamtal eUer annat telemeddel­ande. Om sekretess inte följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas till den som har tegit del i telefonsamtalet eUer annars är telemeddelandets avsän­dare eUer mottegare eUer som innehar apparat som har använts för telemeddelandet.

Sekretess gäUer hos Postverket, Televerket och annan myndighet som handhar aUmän samfärdsel för uppgift som angår enskUds förbin­delse med samfärdselverksamheten och som inte avses i förste eUer andra stycket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskUde Uder skada eUer men. Sekretessen hos Postverket för uppgift om enskUds adress gäUer dock endast, om det kan an­tes att röjande av uppgiften skuUe medföra fåra för att någon utsätts för övergrepp eUer annat aUvarUgt men.

Sekretess gäUer hos myndighet som driver televerksamhet för upp­gift som angår särskUt telefonsam­tal eUer annat telemeddelande. Om sekretess mte följer av annan be­stämmelse, får dock sådan uppgift lämnas tiU den som har tegit del i telefonsamtalet eUer annars är telemeddelandets avsändare eUer mottegare eUer som innehar apparat som har använts för tele­meddelandet.

Sekretess gäUer hos Postverket och annan myndighet som handhar allmän samfärdsel för uppgift som angår enskUds förbindelse med samfärdselverksamheten och som mte avses i förste eUer andra stycket, om det mte står klart att uppgiften kan röjas utan att den en­skUde Uder skada eUer men. Sekre­tessen hos Postverket för uppgift om enskUds adress gäUer dock endast, om det kan antes att röj­ande av uppgiften skulle medföra fåra för att någon utsätts för över­grepp eUer annat aUvarUgt men.

'Lagen omtryckt 1992:1474.

31

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

Sekretess gäller för uppgift vid särskUd sambandstjänst inom total­försvaret, om uppgiften avser telemeddelande som utomstaende utväxlar på allmänt telenät.

Sekretess gäUer för uppgift vid särskUd sambandstjänst mom total­försvaret, om uppgiften avser telemeddelande som utomstaende utväxlar på telenät.

Sekretess gäUer i ärenden som avser TV-avgifter för uppgift om enskUds personUga eller ekonomiska förhåUanden, om det kan antes att den enskUde eUer någon honom närstaende Uder skacfe eUer men om upp­giften röjs.

1 firåga om uppgift i allmän handling gäUer sekretessen enUgt första stycket ttedje meningen samt ttedje och femte styckena i högst tjugo år.

14 kap. 2§ Sekretess hindrar mte att uppgift i annat fåU än som avses i 1 § lämnas tiU myndighet, om uppgiften behövs där för

1.  fömndersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eUer skUjande

firån anställning eUer annat jämförbart rättsUgt förfarande vid myndig­

heten mot någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myn­

dighet där uppgiften förekommer,

2.

omprövning av beslut eUer åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eUer

3.

tUlsyn över eUer revision hos den myndighet där uppgiften före­kommer.

Sekretess huidrar inte att uppgift lämnas i muntUgt eUer skriftUgt yttrande av sakkunnig tiU domstol eUer myndighet som bedriver för­undersökning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift om enskUds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas tiU en myn­dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enUgt delgivnings­lagen (1970:428). Uppgift hos myndighet som driver televerksam­het om enskUds telefonnummer får dock, om den enskUde hos myndig­heten begärt att abonnemanget skaU hållas hemUgt och uppgiften omfattas av sekretess enUgt 9 kap. 8 § ttedje stycket, lämnas ut endast om den myndighet som begär upp­giften finner att det kan antas att den som söks för delgivning håUer sig undan eUer att det annars finns

Sekretess hindrar mte att uppgift om enskUds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas tiU en myn­dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enUgt delgivnings­lagen (1970:428). Uppgift hos Tekverket om enskUds telefonnum­mer får dock, om den enskUde hos Televerket begärt att abonnemanget skaU håUas hemligt och uppgiften omfattas av sekretess enUgt 9 kap. 8 § ttedje stycket, lämnas ut endast om den myndighet som begär upp­giften finner att det kan antas att den som söks för delgivning håller sig undan eUer att det annars finns synnerUga skäl.

synnerUga skäl. Sekretess hindrar mte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas tiU åkfegarmyndighet, poUsmyndighet eUer annan myndighet som har att

32

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter.

För uppgift som omfattas av sekretess erdigt 7 kap. 1-6 och 33 §§, 8 kap. 8 § första stycket, 9 eUer 15 § eUer 9 kap. 4 eUer 7 §, 8 § första eUer andra stycket eUer 9 § andra stycket gäUer vad som föreskrivs i Qärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straflf än fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enUgt 7 kap. 1, 4 eUer 33 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enUgt 3, 4 eUer 6 kap. brottsbaUcen mot någon som mte har fyUt arton år lämnas tiU åklagarmyndighet eUer poUsmyndighet.

Tredje och Qärde styckena gäUer inte uppgift som omfattas av sekretess enUgt 9 kap. 9 § första stycket.

Sekretess enligt 7 kap. 1 § och 4 § förste och ttedje styckena hindrar inte att uppgift om enskUd, som inte fyUt arton år eUer som fortgående missbmkar alkohol, narkotika eUer flyktiga lösningsmedel, eUer när­staende tiU denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten tiU annan sådan myndighet, om det behövs för att den en­skUde skaU få nödvändig vård, behandling eUer annat stöd. Detsamma gäUer i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eUer närstaende tiU henne, om det behövs för en nödvändig insats tiU skydd för det väntade bamet.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1993.

33

3 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

10    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1981:1104) om verksam­heten hos vissa regionala alarmeringscentraler skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1

§

Denna lag gäUer verksamheten

Denna lag gäUer verksamheten

hos regionala alarmeringscentraler

hos regionala alarmeringscentraler

som har tiU syfte att möjliggöra

som har tiU syfte att möjUggöra

snabba och effektiva hjälpinsatser

snabba och effektiva hjälpinsatser

i nödsihiationer och som har upp-

i nödsituationer och som har upp­

rättets efter avtal med televerket.

rättets efter avtal med staten.

2§

Den som svarar för alarmerings- Den som svarar för alarmerings­

centtaler som anges i 1 § får inte centraler som anges i 1 § får inte

utan tUlstånd av regeringen spefe utan tiUstånd av regeringen spela

in telefonsamtal, varigenom någon in telefonsamtal, varigenom någon

avser att tilUcaUa eller annars avser att tUUcalla eUer annars

komma i förbindelse med poUs, komma i förbindelse med poUs,

brandkår, ambulans eller något brandkår, ambulans eUer något

annat hjälporgan och som be- annat hjälporgan och som be­

fordras genom televerket tiU eUer fordras via ett alknänt tillgängligt

från en sådan central.

telenät  tiU   eUer   från  en   sådan

central.

TiUstånd får även i den utsträckning som krävs för snabba och effektiva hjälpuisatser innefatte rätt att

1.  avlyssna och spela in sådana telefonsamtal som avses i förste stycket

och som har kopplats vidare av en alarmeringscentral tiU ett hjälporgan,

2.  avbryte pågående telefonsamtal för att samtal skaU kunna kopplas

vidare från en alarmeringscentral till ett hjälporgan.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

34

11    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

Härigenom föreskrivs att 10 § förvalttiingsfegen (1986:223) skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

10 §

En handling anses komma in tiU En handling anses komma in tiU

en myndighet den dag då hand- en myndighet den dag då hand­

lingen, eUer en avi om en betald lingen, eUer en avi om en betald

postförsändelse som innehåUer postförsändelse som innehåUer

handlingen, anländer tiU myndig- handlingen, anländer tiU myndig­

heten eUer kommer en behörig heten eUer kommer en behörig

tjänsteman tUl banda. Underrättes tjänsteman tiU hända. Underrättas

en myndighet särskUt om att ett en myndighet särskUt om att ett

telegram tiU myndigheten finns hos telegram tiU myndigheten finns hos

televerket, anses telegrammet ett företag som driver televerksam-

komma in redan när underrättelsen het, anses telegrammet komma in

når en behörig tjänsteman.

redan när underrättelsen  når en

behörig tjänsteman.

Kan det antas att handlingen eUer en avi om denna en viss dag har lämnats i myndighetens lokal eUer avskilts för myndigheten på en post­anstalt, anses den ha kommit in den dagen, om den kommer en behörig tjänsteman tiU banda närmast följande arbetsdag.

Ett telegram eUer annat meddelande som inte är underskrivet skaU bekräftas av avsändaren genom en egenhändigt undertecknad handUng, om myndigheten begär det.

Denna lag träder i kraft den I juU 1993.

35

12    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild

utläimingskontroll

Prop. 1992/93:200

Härigenom föreskrivs att 20 och 22 §§ fegen (1991:572) om särskUd ut­iänningskonttoU skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20

För ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket kan rätten, om det finns synnerUga skäl, meddefe RikspoUsstyrelsen eUer en poUsmyn­dighet tiUstånd enUgt 27 kap. rättegångsbaUcen tiU hemUg teleavlyssning eUer, om det är tiUräckUgt, hemUg teleövervakning.

Rätten kan för ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket, om det finns synnerUga skäl, även meddela RUcspoUsstyrelsen eUer en poUsmyndighet tiUstånd att när­mare undersöka, öppna eUer granska post- eUer telegraflförsän-delser, brev, andra sluma hand­lingar eUer paket som har stäUts tiU udänningen eUer som avsänts från honom och som påträffas vid husrannsakan, kroppsvisitation eUer kroppsbesUctning eUer som finns hos posten, telegrafen, järn­vägen eller annan befordringsan­staU.

I det tiUstånd som avses i andra stycket kan rätten förordna att en försändelse som avses i tiUståndet och som ankommer tiU en be­fordringsanstaU, skaU håUas kvar tiU dess den närmare undersökts, öppnats eUer granskats. Förord­nandet skaU innehåUa underrättelse om att meddelande om åtgärden inte får lämnas tiU avsändaren, mottagaren eUer någon annan, utan tiUstånd av den som har begärt åt­gärden.

Rätten kan för ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket, om det finns synnerUga skäl, även meddela RikspoUsstyrelsen eUer en polismyndighet tillstånd att närmare undersöka, öppna eUer granska post- eUer telegraflförsän-delser, brev, andra sluma hand-Ungar eUer paket som har stäUts tiU udänningen eUer som avsänts från honom och som påträffas vid husrannsakan, kroppsvisitation eUer kroppsbesUctning eUer som finns hos ett befordringsföretag.

1 det tiUstånd som avses i andra stycket kan rätten förordna att en försändelse som avses i tiUståndet och som ankommer tiU ett be­fordringsföretag, skaU hålfes kvar tiU dess den närmare undersökts, öppnats eUer granskats. Förord­nandet skaU innehåUa underrättelse om att meddelande om åtgärden mte får lämnas tiU avsändaren, mottagaren eUer någon annan, ulan tiUstånd av den som har begärt åt­gärden.

36

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

22 

§

En upptagning eUer uppteckning som har gjorts vid hemUg teleavlyss­ning skaU granskas snarast möjUgt. Granskningen får utföras endast av rätten, RikspoUsstyrelsen, en poUsmyndighet eUer en åklagare. Om upptagningen eUer uppteckningen innehåUer något som inte är av betydelse för det ändamål som har föranlett avlyssningen, skaU den i denna del omedelbart förstöras efter granskningen.

En försändelse eUer någon annan      En försändelse eUer någon annan

handling som omfattes av tiUstånd enUgt 20 § får inte närmare under­sökas, öppnas eUer granskas av någon annan än rätten, RikspoUs­styrelsen, en poUsmyndighet eUer en åklagare. En sådan handling skaU undersökas snarast möjUgt. När undersökningen har slutförts, skaU en försändelse som finns hos en befordringsanstaU tiUstäUas den tiU viUcen försändelsen är stäUd och en annan handUng återlämnas tiU den hos vilken handlingen påttäffats, om den inte tes i beslag.

handling som omfettas av tiUstånd enUgt 20 § får inte närmare under­sökas, öppnas eUer granskas av någon annan än rätten, RikspoUs­styrelsen, en poUsmyndighet eUer en åklagare. En sådan handling skaU undersökas snarast möjUgt. När undersökningen har slutförts, skaU en försändelse som finns hos ett befordringsföretag tiUstäUas den tiU viUcen försändelsen är stäUd och en annan handling återlämnas tiU den hos vilken handlingen påttäffats, om den inte tes i beslag.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

37

13    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1992:1527) om teleterminal­utrustning

Härigenom föreskrivs att Ucraftträdandebestämmelsen tiU fegen (1992:1527) om teleterminalutmstning skaU ändras så att fegen träder i kraft den 1 juU 1993.

38

14    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att lagen (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skaU ändras så att 14 § samt Ucraftträdandebestämmelsen får följande lydelse.

Nuvararule lydelse

Föreslagen lydelse

14 § Länsrätt prövar

1.

mål enligt skatte-, taxerings-, uppbörds-, folkbokförings- och bU-registerförfattitingama samt lagen (1989:479) om ersättning för kostiiader i ärenden och mål om skatt, m.m. i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar,

2.

mål enUgt socialtjänstiagen (1980:620), fegen (1990:52) med sär­skUda bestämmelser om vård av unga, lagen (1988:870) om vård av miss­bmkare i vissa feU, lagen (1988:153) om bistånd åt asylsökande m.fl., lagen (1985:568) om särskUda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl., lagen (1985:569) om införande av lagen (1985:568) om särskUda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl., lagen (1992:1574) om bo­stedsanpassningsbidrag m.m., lagen (1991:1128) om psykiattisk tvångs­vård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, smittskyddslagen (1988:1472), karantänslagen (1989:290), lagen (1970:375) om udämning tiU Danmark, Finland, Island eUer Norge för verkstälUghet av beslut om vård eUer behandUng, körkortslagen (1977:477) och lagen (1989:14) om erkännande och verkstäUighet av utiändska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av bam, aUt i den utsttäckning som är föreskrivet i dessa lagar samt mål enUgt 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

3.

mål som avses i 24 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

4.

mål som avses i 6 § förste stycket lagen (1985:206) om viten,

5.

mål som överklagas firån allmän försäkringskassa i den utsträckning som är särskUt föreskrivet,

6.

mål som avses i 12 § lagen (1992:1527) om teleterminalutmstning,

7.

mål om överprövning enligt 6 kap. lagen (1992:1528) om offentUg upphandling.

Mål som överklagas från RUcsförsäkringsverket med tiUämpning av 20 kap. 11 § lagen (1962:381) om allmän försäkring prövas av Läns­rätten i Stockhohns län.

Mål som enligt telelagen

(1993:000) och lagen (1993:000)

om radiokommunikation skall

prövas av länsrätt, prövas av

Länsrätten i Stockholms Län.

Länsrätten   i   Östergötiands   län   prövar   mål   enUgt   luftfartslagen

39

(1957:297) i den utsträckning som är föreskrivet i den lagen.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

Förekommer vid mer än en länsrätt flera mål erdigt skatte-, taxerings-eUer uppbördsförfatmingama som har nära samband med varandra, får målen handläggas vid en av länsrätterna, om det kan ske utan avsevärd olägenhet för någon enskUd. Närmare föreskrifter om överlämnande av mål meUan länsrätter meddelas av regeringen.

Denna feg tiäder i kraft den Denna feg tiäder i kraft, / Jråga

I januari 1993 / vad gäller 14 % om 14 § förste stycket punkten 2

förste stycket punkten 2 och i den 1 januari 1993, / fråga om

övrigt den dag regeringen bestäm- /4 § första stycket punkten 6 och

mer.

14 § tredje stycket den 1 juU 1993

och i övrigt den dag regeringen

bestämmer.

40

15    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)' i paragrafens lydelse enUgt fegen (1992:1775) om ändring i nänuufe feg samt Ucraftträdandebestämmelsen tiU ändringsförfattmngen skaU ha föl­jande lydelse.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1§ Att firiheten enUgt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgmndlagen att meddela och offentUggöra uppgifter i vissa fåU är begränsad framgår av 7 kap. 3 § förste stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. I § förste stycket samt 3 § förste stycket 1 och 2 yttrandefrUietsgmndlagen. De feU av uppsåtUgt åsidosättande av tysmadsplikt, i vilka nämnda frihet enUgt 7 kap. 3 § förste stycket 3 och 5 § 2 tryckfirUietsförordningen samt 5 kap. 1 § förste stycket och 3 § förste stycket 3 yttrandefrihetsgmnd­lagen i övrigt är begränsad, är de där tystnadspUkten följer av

3. denna lag enUgt

3 kap. 1 §

såvitt  avser  uppgift  hos  Riks-

banken

5 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om kvarhål-

lande av försändelse på beford­ringsanstaU eUer om hemUg tele­avlyssning (Kh hemUg teleöver­vakning på gmnd av beslut av domstol, undersökningsledare eUer åklagare

5 kap. 2-4 §§

'Lagen omtryckt 1992:1474. Senaste lydelse 1992:1775.

41

Lydelse enligt prop 1992/93:167

Prop. 1992/93:200

1.

Denna lag träder i kraft, ifråga om bilagan den 1 juli 1993, och i övrigt den dag regeringen bestämmer.

2.

IntiU dess lagen (1992:1119) om teknisk konttoU tiäder i kraft skaU rätten att te del av handlingar i stäUet tiUämpas i verksamhet enUgt lagen (1989:164) om konttoU genom teknisk provning och om mätning.

42

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

16 kap. 1§ Att friheten enUgt I kap. 1 § tryckfrihetsförordningen CKh 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgmndfegen att meddefe och offentUggöra uppgifter i vissa fell är begränsad firamgår av 7 kap. 3 § förste stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1 och 3 tryckfirUietsförordningen och av 5 kap. 1 § förste stycket samt 3 § förste stycket I och 2 yttrandefrihetsgmndfegen. De faU av uppsåtUgt åsidosättande av tystiiadsplikt, i vilka nämncfe frihet enUgt 7 kap. 3 § förste stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § förste stycket och 3 § förste stycket 3 yttrandefrihetsgmnd­lagen i övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

3. denna lag enUgt

3 kap. I §

såvitt avser  uppgift  hos  Riks­banken

5 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om kvarhål-lande av försändelse på beford­ringsföretag eUer om hemUg tele­avlyssning och hemUg teleöver­vakning på gmnd av beslut av domstol, undersökningsledare eUer åklagare

5 kap. 2-4 §§

9.  25 § första stycket telelagen (1993:000)

såvitt avser uppgift om innehållet i ett telemeddelande eller annan uppgift som angår ett särskiU sådant meddelande

26 % teklagen (1993:000)

såvitt avser uppgift om kvarhål-lande av försändelse på beford­ringsföretag elkr om hemlig tele­avlyssning och hemlig teleöver­vakning på grund av beslut av domstol, undersökningskdare eller åklagare

1. Denna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

2.  IntiU dess fegen (1992:1119) om teknisk konttoU träder i kraft skaU

rätten att te del av handlingar i stäUet tiUämpas i verksamhet enUgt lagen

(1989:164) om konttoU genom teknisk provning och om mätiiing.

43

Kommunikationsdepartementet

Prop. 1992/93:200

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanträde den 25 mars 1993

Närvarande: stetsministem BUdt, ordförande, och stetsråden B. Wester­berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN], HeUsvik,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], OdeU,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: stetsrådet OdeU

Proposition om en telelag och en förändrad verksamhetsform för Televerket, m.m.

1   Inledning

En telelag

Målet för den svenska telepoUtiken är att ge hushåU, företeg och myndigheter tiiUgång tiU ett ändamålsenUgt telesystem som bidrar tiU ett eflfektivt resursuttiyttjande i samhället som heUiet. I 1988 års telepoUtiska beslut (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402) slog riksdagen fast bl.a. att steten skaU svara för att det finns ett sammanhåUet och öppet telenät som tacker hela landet. De regionalpoUtiska och sociafe aspektema angavs som särskUt vUctiga lUcsom att telesystemet skaU vara udiålUgt och tiUgängUgt under kriser och i krig. Vidare betonades vUcten av att staten skapar fömtsättningar för en effektiv konkurrens på utmst­ningsmarknaden och vid utvecklingen av teletjänster.

I regeringens proposition 1990/91:87 om näringspoUtik för tiUväxt föreslogs en ytterUgare precisering av de telepoUtiska målen. Regeringens ställningstagande gmndade sig på ett förslag från Post- och teleutted-ningen i betänkandet Post & Tele - AflTärsverk med regionalt och socialt ansvar (SOU 1990:27). RUcsdagens beslut med anledning av proposi­tionen innebär att det stadiga ansvaret skaU omfatta telefonitjänsten i hefe landet (bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369). EnUgt beslutet skaU sta­tens ansvar också omfatta telefonautomater i glesbygd, handUcappades tiUgång tiU teletjänster, beredskapsåtgärder och samhäUets alarmerings­tjänst.

Mot bakgmnd av den ökande konkurrensen på telekommunikations­marknaden och den snabba tekniska utvecklingen aviserade regeringen i nyssnämnda proposition ett genomgripande översynsarbete på teleom­rådet. EnUgt propositionen skuUe en del av arbetet inriktas på att utarbete en lag som skuUe ge utgångspunktema för den nödvändiga regleringen

44

på telekommunUcationsområdet. Frågan om en lagreglering av televerk-    Prop. 1992/93:200 samhet ansågs gmndläggande. Andra utgångspunkter var en förändrad verksamhetsform för Televerket och en utvidgad myndighetsfunktion på teleområdet vilken skuUe vara skUd från Televerket.

Den 2 maj 1991 beslutade regeringen om du-ektiv (du-. 1991:34) tUl en särskUd utredare. Uttedningen (K 1991:03), som antog namnet Telelags­uttedningen, fick i uppdrag att utarbeta förslag tiU den lagstiftning och den ändrade reglering i övrigt som behövs på telekommunikationsom­rådet. Vidare skuUe uttedningen lämna de förslag som behövs för att föra över Televerkets återstaende myndighetsutövning tiU någon annan myn­dighet.

I juU 1992 överlämnade Telelagsuttedningen sitt betänkande Telelag (SOU 1992:70). Uttedningen föreslog en samlad reglering mom tele­området i en särskUd telelag samt vissa andra lagändringar. En samman-fettning av betänkandet bör fogas tiU protokollet i detta ärende som bi­laga 1.

Telefegsuttedningens betänkande har remissbehandiats. En förteckning över remissinstansema och övriga som inkommit med yttranden bör fo­gas tiU protokoUet i detta ärende som bilaga 2. Remissytttandena och en sammanställning av dessa finns tillgängliga i KommunUcationsdeparte-mentet (dnr K92/2289/RS).

En lag om radiokommunikation

EnUgt gällande bestämmelser i radiolagen (1966:755) krävs det tiUstånd för att inneha eller använda radiosändare, ofuUständig radiosändare och byggsats för tiUverkning av radiosändare. Genom en ändring i kun­görelsen (1967:466) om radiosändare är fr.o.m. den 1 juU 1992 Tele­styrelsen tUlståndsgivande myndighet. Telestyrelsen meddelar radiofre­kvenser för sändama samt föreskriver tekniska och operativa fömtsätt­ningar för innehav och användning av dem. FrekvenstUldelningen sker på gmndval av frekvensplaner som fastställs av Telestyrelsen.

I 1988 års telepolitiska proposition (prop. 1987/88: 118) anfördes att föreskrifter om fördelningen av frekvensutrymmet numera enUgt rege­ringsformen kräver lagform. Samtidigt angavs att det fanns behov av ett bättte underlag för ett ställningstagande tiU frågan efter vilka gmnder fre-kvenstiUdehiingen i fortsätmingen bör ske. Riksdagen anslöt sig tiU vad som sagts i propositionen om behovet av en översyn av gmndema för fördebimg av frekvensuöymmet (bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402).

I november 1988 gav regeringen Televerket i uppdrag att bedöma såväl efterfrågan på utrymme för radiokommunUcation i olika delar av landet som möjUghetema att tUlgcxlose denna efterfrågan på kort, medeUång och lång sUct med hänsyn tiU den tekniska utveckling som kan fömtses. Sedan uppdraget redovisats (dnr Kil 1419/89) beslutade regeringen den 8 febmari 1990 om du-ektiv (du-. 1990:4) till en särskild uttedare. Ut­redningen (K 1990:02), som antog namnet Frekvensrättsuttedningen, tiU­kaUades för att föreslå tUlägg och ändringar i den radiorättsUga lagstift-

45

ning som gäUer planering och fördelning av radiofrekvenser samt tiU-    Prop. 1992/93:200 stånd att inneha radiosändare.

1 september 1991 redovisade uttedningen en del av sitt uppdrag i pro­memorian "Organisationen av en ny myndighet på radioområdet m.m.": 1 december samma år länmade uttedningen betänkandet Lag om radio­kommunikation, m.m. (SOU 1991:107). I betänkandet redovisas överväg­anden om och förslag tiU lagbestämmelser om mnehav och användning av radiosändare för kommunikation m.m. En sammanfattning av betänk­andet bör fogas tiU protokoUet i detta ärende som bilaga 3.

Betänkandet har remissbehandiats. En förteckning över de remissin­stanser och övriga som har kommit m med yttranden bör fogas tiU proto­koUet i detta ärende som bilaga 4. Remissyttrandena och en sammanstäU-ning av dessa finns tiUgängUga i Kommunikationsdepartementet (dra K92/162/RS).

Lagrådet

Regeringen beslöt den 4 febmari 1993 att mhämta Lagrådets yttrande över mom Kommunikationsdepartementet upprättade förslag tiU telelag och lag om radiokommunikation, m.m. De sålunda remitterade förslagen bör fogas tiU protokollet som bilaga 5.

Lagrådet har yttrat sig över lagförslagen den 11 mars 1993. Lagrådets yttrande bör fogas tiU protokollet som bilaga 6.

EnUgt Lagrådet föranleder det sätt på vilket regeringsformens och yttrandefrihetsgmndlagens bestämmelser beaktats vid utformningen av förslagen tiU telelag och lag om radiokommunUcation ingen erinran. Lag­rådet har dock framfört vissa synpunkter på frågan om en längre gående konkretisering i yttrandefirihetsgmndlagen av de principer som skaU tiU-lämpas vid fördelning av radiofrekvenser. Lagrådet har avstatt från att göra några uttalanden i saken eftersom Frekvensrättsuttedningen inte ut­format något förslag tiU kompletterande gmndlagsregler - uttedningen fann det inte vara ändamålsenligt - och med hänsyn tiU att denna fråga är under övervägande.

I övrigt har de remitterade förslagen godtagits av Lagrådet med några förslag tiU smärre sakliga ändringar, bl.a. med anledning av vissa ut­talanden av riksdagen i samband med antegandet av lagstiftning om privat lokalradio m.m., samt vissa förslag tiU omformuleringar av en del be­stämmelser i förtydUgande syfte. Lagrådet har också föreslagit vissa redaktioneUa ändringar av förslagen tiU telefeg CKh feg om radiokom­munikation.

Som kommer att framgå av det följande kan jag i allt väsentiigt anslute mig tiU dessa förslag från Lagrådets sida. Hämtöver har de tiU Lagrådet remitterade förslagen tiU vissa delar bearbetets i bl.a. redaktioneUt och systematiskt hänseende.

46

Enförändrad verksamhetsform för Tekverket

Prop. 1992/93:200

I samband med tUlsättandet av Telelagsuttedningen under våren 1991 inleddes inom regeringskansUet ett arbete med att se över fömtsätt­ningama för en förändrad verksamhetsform för Televerket. Denna översyn ansågs påkaUad redan på gmnd av den successivt förändrade marknadssituationen på telekommunikationsområdet. Som ett led i dette arbete tiUsattes inom regeringskansUet en arbetsgmpp med uppgift att överväga möjUghetema att driva Televerkets verksamhet inom ramen för en utvecklad afifärsverksform. En sådan analys ansågs motiverad med hänsyn tiU Televerkets omfattande scKiafe och regionafe betydelse (prop. 1990/91:87 s. 149).

Riksdagen stäUde sig under våren 1991 bakom regeringens uppfettning att de förändrade fömtsättningama för Televerkets verksamhet nödvän­diggjorde en sådan förändring i firåga om formema för Televerkets verk­samhet som regeringen visat på (bet. 1990/91 :TU28 s. 22, rskr. 1990/91:369). Härvid framhöU riksdagen, liksom tidigare (bet. 1984/85 :TU28 och 1987/88 :TU28), det angelägna i att det finns en sammanhåUen koncem där Televerkets breda verksamhet behåUs. Riksdagen anförde att starka skäl synes tala för att Televerket ombUdas tiU aktiebolag. Samtidigt understtöks att varje ändring av verksamhets­formen borde ske på ett sådant sätt att riksdagens insyn i och inflytande över Televerket som telepoUtiskt instmment säkerstäUs. Även Televerkets omfattande sociala och regionala betydelse anfördes som skäl för in­gående och allsidiga överväganden. Enligt riksdagen såg det fortsatte ut­redningsarbetet mom regeringskansUet ut att vara ägnat att säkerstäUa detta.

Behovet av överväganden om för- och nackdelar med en bolagisering av Televerket framhöUs av riksdagens revisorer i förslag 1990/91:20. EnUgt revisorema borde särskUt belysas hur en bolagisering skuUe komma att påverka Televerkets marknadsfömtsättningar, dess regionala och sociala ansvar, stetsmaktemas insyn i och konttoU av verksamheten samt aflarssekretessen och oflfentiighetsprincipen.

I december 1991 redovisades i rapporten "Televerket AB?" en analys av möjUghetema att driva Televerkets verksamhet inom ramen för en ut­vecklad aflfärsverksform (dra. K91/3000/2). Slutsatsen i rapporten är att aktiebolagsformen är den bäste verksamhetsformen för att uppnå det centrala målet för telepoUtiken - att erbjuda kundema, både företeg och hushåU, väl fiingerande telekommunUcationer tiU lägste möjUga pris. (Jfr promemorian SJ, POSTEN OCH TELEVERKET - bättre som bofeg?. Ds 1991:77.)

Mot bakgmnd härav föreslog regeringen i 1992 års budgetproposition att Televerket skuUe ombUdas tiU aktiebolag (prop. 1991/92:100 bU. 7). Samtidigt hänvisades tiU ett intensifierat arbete med att anpassa den svenska telemarknaden tiU ökad intemationaUsering och konkurrens, i vilket sammanhang arbetet med en telelag angavs vara centralt. I bud­getpropositionen fömtskickades fördjupade analyser avseende bl.a. organisation och styrning av ett bolagiserat Televerk och i fråga om en strategi för ägandet av verksamheten, innefettande en genomlysning av

marknaden cKh av Televerket. Ett område för fördjupad analys angavs    Prop. 1992/93:200 vidare vara alternativa pristak för teletaxoma för hushåUssektom och innebörden av en kosmadsanpassning av taxoma.

ParaUeUt med pågående uttedningsarbete tiUkaUades i januari 1992 med stöd av regeringens bemyndigande en kommitté (K 1992:01), Organisa­tionskommittén för en ny telemyndighet, med uppgift att utarbete förslag tiU en ny myndighetsorganisation på telekommunikationsområdet. (I underlaget för kommitténs arbete har ingått promemorian "Organisa­tionen av en ny myndighet på radicrområdet m.m." som av Frekvensrätts­uttedningen lämnats över tiU regeringen i september 1991.) Regeringen tiUsatte vidare i maj 1992 en särskUd expertgmpp inom regeringskansUet med uppgift att närmare uttecfe de konstitutioneUa aspektema vid en ändrad verksamhetsform för bl.a. Televerket.

Riksdagen godkände förslaget att ombUda Televerket tiU aktiebolag (bet. 1991/92:TU20, rskr. 1991/92:312). Med anlednmg av ett förslag fiån riksdagens revisorer (förs. 1991/92:17) om behovet av ett klarfegg-ande av de konstitutionella konsekvensema vid ändrade associations­former för affärsverken (jfr yttrande 1991/92:KUl) hänvisade riksdagen tiU det arbete som pågick i den av regeringen tiUsatta särskUda expert­gmppen (bet. 1991/92:TU22, rskr. 1991/92:333 och 334).

Organisationskommittén för en ny telemyndighet redovisade huvud­delen av sitt uppdrag i maj 1992, vilket ledde tiU inrättandet av Telestyr­elsen den 1 juU samma år. Vid den nya myndigheten utövas den verk­samhet som tidigare bedrivits vid Stetens telenämnd och vid Frekvensför­valtningen inom Televerket.

1 augusti 1992 presenterades promemorian Svensk telemarknad i förändring (Ds 1992:86), som i väsendiga delar sammanfattar den genomlysning av bl.a. telemarknaden och av Televerket som fömt­skickades i 1992 års budgetproposition. En redogörelse lämnas i promemorian för förhåUandena och utvecklingen på telemarknaden i Sverige och vissa andra länder. Dessutom diskuteras åtgärder för en bättte fungerande marknad med avseende på bl.a. konkurrenshinder och StmktureUa ingrepp. Även firågan om prisreglering och ombalansering av teletaxoma berörs.

Den av regeringen i maj 1992 tUlsatta särskUda expertgmppen redovisade sitt arbete den 1 september 1992 i promemorian Bolagisering av aflfårsverk - KonstitutioneUa aspekter (Ds 1992:101). I promemorian konsteteras bl.a. att det från konstitutionella utgångspunkter inte finns några hinder mot en bolagisering av Televerket.

I regeringens proposition 1992/93:132 om vissa frågor inom Kom­

munikationsdepartementets område har anmälts att arbetet med lagstift­

ning på telekommunikationsområdet och bolagisering av Televerket

pågår. I propositionen informerade regeringen om vissa stmktureUa

åtgärder bettäflfande Televerket och att en samlad proposition med förslag

tiU telelag och förslag rörande bolagsbUdningen av Televerket avsågs

föreläggas riksdagen i sådan tid att såväl ikraftträdande av en telelag som

bolagsbUdning av Televerket skaU kunna ske senast den 1 juU 1993. Jag

tar nu upp även dessa frågor.

48

2     Allmän bakgrund

Prop. 1992/93:200

2.1   Telekommunikationer - teknikutveckling och marknadsförändri ngar

2.1.1  Inledning

De tekniska och ekonomiska förändringama under senare år har haft stor betydelse för utveckUngen inom området för telekommunikationer. Sär­skUt bör framhåUas den snabba utvecklingen av dator- ckU radiotekniken och användningen av optisk fiber. Nya möjUgheter har skapats genom ny överföringsteknik och utökad överföringskapacitet. Fömtsättningama för konkurrens inom teleområdet har härigenom ökat. Betydelsen av effek­tiva telekommunikationer har bUvit aUt större.

För Sverige är ett effektivt telekommunikationssystem av särskUd be­tydelse på gmnd av bl.a. landets stora geografiska yte och därmed sam­manhängande sociala och regionala aspekter. En företeelse som har bUvit aUt vanUgare är utflyttning av vissa arbetsenheter från tjänsteföreteg i storstedsregioner. Denna utflyttning har byggt på att det finns tillgång tiU goda telekommunikationer, t.ex. olUca datakommunUcationstjänster. Den höga andelen storföreteg med intemationeU anknytning har också ett stort behov av väl utbyggda telekommunUcationer. Det bör framhåUas att Sverige vid en intemationeU jämförelse har hög kvaUtet och låga priser på de fleste teletjänster.

Den snabba utvecklingen inom området för telekommunikationer har sin gmnd i datorteknikens utveckling med aUt mmdre och kraftfullare mikrcKlekttoniska komponenter. Som exempel kan nämnas mikroproces­sorernas kraftigt ökade hastighet och minneskapacitet. Ett nytt transmis­sionsmedium av stor betydelse är optiska fibrer. Den optiska fibem och utvecklad transmissionsteknik ger en mycket stor överföringskapacitet. Genom dels miniatyriseringen inom elektronUcområdet i aUmänhet och inom telekommunikationsområdet i synnerhet, dels utvecklingen av radio­teknik, optisk fiberteknik, digitalteknik, satelUtteknik och koppUngsteknik har användama fått helt nya möjUgheter. I dag kan telefoner, telefåxter-minaler, datorer och alarmutmsmingar användas i telenätet. I tur står bUd-telefoner och med tiden s.k. multiterminaler för ljud, text och bild.

Den tekniska utvecklingen har vidare inneburit en rad olika förändring­ar av nätets karakteristika. Som exempel på sådana kan nämnas följande.

-

Avståndet betyder aUt mindre för kosmadema. Dessa är för ett telefonsamtal inom Stockholm i princip desamma som för ett samtal meUan Malmö och Luleå.

-

Ett samtal kan gå flera oUka vägar. Exempelvis kan ett samtal från Uppsala tiU Stockholm dttigeras via Örebro eUer via satelUt.

-

Kapacitetsökningar i nätet gör dette tiU en nära nog obegränsad resurs. Härigenom skapas möjUgheter att sända kabel-TV, att ha flera olika abonnemang och att använda nya tjänster.

49

4  Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Den digitala teknUcen håller på att införas i telenäten i många länder.    Prop. 1992/93:200 Näten får härigenom högre kapacitet, blir effektivare i övrigt samt lättare att övervaka och underhålfe. DigitaUseringen ger också möjUghet att införa nya tjänster cKh är en gmndfömtsättning för många nya använd­ningsområden, t.ex. videokonferenser och 020-nummer.

2.1.2 Allmänt om telemarknaden

En rad olika fektorer Ugger tiU gmnd för utvecklingen inom telekom­munikationsområdet. Bland dessa fektorer kan, fömtom tekniska och ekonomiska förändringar, nämnas förändrad efterfrågan och ett utvecklat tjänsteutbud samt UberaUseringen av telemarknaden.

Marknadsförändringar

Telekommunikationsbranschen har i dag en mycket hög omsättning och tiUväxttakt. Med den tekniska utvecklingen som gmnd har, som nyss nämnts, stora förändringar skett inom teleområdet. Möjlighet har skapats att utveckla nya tjänster. Samtidigt har fömtsätmingama för konkurrens ökat inom olika delar av telemarknaden. Utvecklingen i sig har fört med sig kraftigt fållande priser. Som exempel på utvecklingen av tjänster i Sverige kan nämnas att den förste telefaxen kom tiU Sverige år 1980 och att det år 1991 fanns ca 250 000 telefaxabonnemang. I fråga om mobU­telefoni har antalet abonnemang i Sverige vuxit från drygt 100 000 år 1986 tiU nästan 600 000 år 1991. Antalet hushåU i Sverige som var an-slutiia tiU kabel-TV var år 1985 ca 100 000 för att ha ökat tiU knappt tvä mUjoner år 1990.

Andra exempel på nya tjänster i Sverige som har följt av den tekniska utvecklingen är medflytming, automatisk uppringning, mottegaren betelar (020-nummer), 071-nummer, telefonkonferenser, videokonferenser, röst­brevlådor och bank på telefon.

En annan följd av den tekniska utvecklingen är att den på en öppen marknad möjUggör en relativt snabb eteblering och utbyggnad av nya telekommunikationsnät baserade på mcxlem teknik. Som exempel kan nämnas Banverkets utbyggnad av ett rikstackande fiberoptiskt nät under en tvåårsperiod. Vidare ger radioteknikens utveckling nya möjUgheter att etablera både faste och mobUa nät.

Med nya aktörer på telekommunikationsområdet följer större valfrihet för användama. En marknadsbUd med nya och ökat antal konkurrenter innebär att man inte bara kommer att behöva möte en dominerande operatör på marknaden, uten flera och däribland också intemationeUa operatörer.

Avreglering och liberalisering

Den tekniska utvecklingen Uksom efterfiågeförändringar tvingar fiam en UberaUsering av den intemationeUa telekommunikationsmarknaden. Libe-

50

raUseringsprocessen fortskrider genom ett växelspel meUan teknik och marknad. HandelspoUtiskt motiverade sttävanden tiU UberaUsering i oUka länder har också gjort sig aUtiner gäUande. I det hänseendet märks sär­skUt strävandena inom EG mot en öppen marknad.

LiberaUseringen inleddes emeUertid i USA. Under 1980-talet har denna kommit att innefatte olika områden i aUt fler länder, såsom Japan, Eng­land, Nya Zeeland och AusttiaUen.

Inledningsvis var det enbart firåga om en UberaUsering av marknaden för telefonapparater, följd av att marknaden för annan kundutmstning, mkl. kontorsväxlar, öppnades för konkurrens inom och över nationeUa gränser. Näste steg var en öppning för konkurrens också beträflfande s.k. mervärdestjänster, dvs, tjänster som umyttjar telenätet för transport av olika tiUäggstjänster utöver vanUg telefoni. De fleste former av datakom­munikation CKh andra s.k. "non-voice services" började under 1980-talet att säljas på en mtemationeU konkurrensmarknad med ett växande antal aktörer.

LiberaUseringen inom EG kom urspmngUgen tiU uttryck i 1987 års grönbok (COM(87)290) om utvecklingen av den gemensamma mark­naden för teletjänster och utmstning. Flera olika rättsakter har härefter beslutets inom EG med inriktning mot UberaUsering och ökad konkurrens på teleområdet (se avsnitt 3.1). Vid en jämförelse med EG avseende restriktioner och reglering i fråga om marknadstillttäde framstår förhåUandena i Sverige som liberalare i de fleste hänseenden.

Avregleringen och UberaUseringen av telemarknadema i några länder kan schematiskt beskrivas på följande sätt, se figuren.

Prop. 1992/93:200

Spanien

Norge

Frankrike

Tyskland

Storbritannien

Sverige

USA

Japan

Publik telefoni

O

O

O

O

3

3

Ä

tert

ö

rs

ä

ljning av hyrda ledningar

o

3

o

3

3

Mobil telefoni

o

3

3

3

F

ö

rs

ä

ljning av utrustning

O  Monopol

3 Begr

ä

nsad konkurrens

(N

ä

stan) Full konkurrens

i

Källa: Gemini Consulting

51

Marknaden för telekommunUcationer är redan i dag intemationeU och Prop. 1992/93:200 tendensen är att det internationella beroendet ökar. Ett förhåUande som särskUt kan nämnas är intemationaUseringen av de stora företegens mark­nader och affärsförbindelser. Sverige liksom flera andra länder är starkt beroende av omvärlden genom sina många företeg med stor intemationeU verksamhet.

En intemationeU tendens i cfeg är att nationelfe ägare av telenät söker partners för att öka sin konkurrenskraft och att intemationeUa operatörer söker nationelfe distributionskanaler för att minimera egna etebler-ingskostnader och effektivisera marknadsföringen. Vidare visar även andra än de traditioneUa teleföretegen inttesse för den växande tele­kommunikationsmarknaden och ingår ofta i olika allianser. Utvecklingen kan lecfe tiU att det inom några år är ett fåtal större gmpperingar av aktörer som dominerar i första hand den intemationeUa marknaden. De störste operatörerna i USA ckU Storbritannien, AT&T (American Telephone & Telegraph) resp. BT (British Telecom), håUer båda på att eteblera världsomspännande telekommunikationsnät och teletjänster. Även Cable & Wireless, MCI, de amerikanska BeUbolagen, France Telecom, m.fl. har omfattande intemationelfe planer. Detsamma gäller aktörer firån Danmark och Finland som nu söker sig ut på den intemationeUa marknaden.

2.2   Telemarknaden i Sverige

Bakgrund

Telefonen uppfanns tidigt på 1870-telet och kom tiU Sverige redan år 1877.1 början av 1900-talet var det mindre enskilda företeg (ekonomiska föreningar) som ägde telefonnäten i de större stadema. I Stockholm fanns det två nät. Telegrafverkets resp. Stockholms allmänna telefonaktiebolags nät. Konkurrensen meUan de två nätagama var tidvis så hård att möjUg­heten tiU samtrafik meUan näten avbröts.

Vissa försök tiU monopoUagstiftning gjordes i slutet av 1800-talet men ledde inte tiU beslut. Genom successiva uppköp av konkurrerande företag blev Telegrafstyrelsen (nuvarande Televerket) aUttner dominerande som teleoperatör. Under 1950-talet blev staten genom Televerket ägare av hefe produktionssystemet för teletjänster med telefoner och andra apparater, ledningar och växlar.

I motsats tiU vad som är fåUet i de flesta andra länder har det i Sverige aldrig funnits något rättsUgt monopol eUer Ucenstvång för anläggning av telenät eUer för att erbjuda teletjänster. En reglering av marknaden har emeUertid utgjorts av olika anslutningsmonopol för Televerket avseende det allmänna telenätet vilka avveckfets successivt under 1980-talet.

52

Marknadssituationen i dag

Prop. 1992/93:200

Under de senaste åren har den svenska telemarknaden vuxit starkt och omsätter i dag ca 40 mUjarder kronor, varav merparten hänför sig tiU tjänstemarknaden.

På tjänstemarknaden svarar telefonitjänster (lokal-, riks- och udands­samtal) för mer än hälften av omsättningen. Televerket har ett de fecto-monopol på marknadema för lokal- och rikssamtal. Av den mtematio­neUa trafiken har andra aktörer såsom AT&T, Tele2 och BT ungefär en tiondel av marknaden. Tele2 avser att starta riks- och utiandsttafik under år 1993.

Marknaden för mobUa teletjänster domineras av Televerket med NMT-systemen. Är 1991 hade Televerket ca 568 000 abonnemang. Kinnevik-ägda ComvUc AB har ca 18 000 abonnemang. Nästa generation mobUtele­system, det digitala GSM-systemet, har inttoducerats under år 1992. Tre frekvenstiUstånd för GSM har meddelats. Ett innehas av Televerket medan de andra gäller för ComvUc AB resp. AB NordicTel. Sismämnda företag ägs av Vodafone, som driver Storbritanniens största mobUtelenät, Volvo, SpectraPhysics och TreUeborg. I fråga om personsökning har Televerket hela marknaden.

PersonUga teletjänster är tjänster med personUg service av telefonist. Exempel på sådana tjänster är nummempplysning, påskyndande av sam­tal, telegram, telefonistservice och telemarketing. Televerkets marknads­andel är drygt 80 procent.

Leverantörer på marknaden för datatjänster och andra mervärdes­tjänster är bl.a. Tele2, GEIS (General Electric Information Services), IBM, DEC och vissa banker. Televerket är marknadsledande med en an­del av marknaden på knappt 40 procent.

Marknaden för hyrda ledningar domineras av Televerket med en mark­nadsandel på drygt 75 procent. Övriga aktörer är France Telecom, BT, GEIS, AT&T och Sprint/Tele2.

Inom området för kabel-TV dominerar Televerket marknaden med en andel på ca 60 procent. Det motsvarar drygt en mUjon hushåU.

Marknaden för telekataloger domineras av Televerket som har ca 80 procent av marknaden.

Olika aktörers marknadsandelar inom tjänstemarknaden kan översiktUgt beskrivas på följande sätt (se figur 1 på följande sida).

På utrustningsmarknaden (i försäljningsledet) är Televerket domine­rande vad gäUer företagsväxlar. Televerket har en marknadsandel på ca 50 procent för små växlar och ca 80 procent för stora växlar. Bland övriga aktörer kan nämnas Doro, Licencia, PhiUps och Dotcom, som säljer växlar från Siemens, Alcatel och PhiUps. VanUga telefonapparater tiUverkas av ett femtontal större företag. Televerket har ca 50 procent av marknaden.

Olika aktörers andelar av utmstningsmarknaden kan schematiskt be­skrivas enUgt följande (se figur 2 på följande sida).

53

Prop. 1992/93:200

Marf(nadsandelar delmarknader (1991)

ioo_

klarknads-

andel

Lokal-

Hks-

Utlands-

Mobil-

Hyrda

VANS

Person-

Kabel-

Personliga     Telelon-

%

sairtal

samal

sarrtal

lelcloni

ledningar

s

ö

kning

TV

Teletjansler kataloger elc

iraBvrra

Ö

vriga

10%

Bankar

SIL Tele2 GEIS

IBM

oec

>

£

0%

Ö

vnga 

Ö

vriga 

Slj

ä

m-TV

ar.

FrancA Tel BT. GEIS,

80_ 

AT

»

 T >prinl/Tela,

Kat

»

! Vision 24%

60_

Tslnwtiat tOM

Talwariwl

vrk

Talwtrlul

ralemriul >75*

Talnwkst 100%

40_

Kal

»

! TV (Talav.)

60%

Talamrtiat

Taleverkal >8or.

20_

T>l*v

«

t

«

Oms

ä

ttning

MSEK:       8000

5500

3000        500 - 1000

1000-1500

Figur 1

Källa: Gemini Consulting

Marknadsandelar delmarknader (1991)

Maiknads-

andel

%

100 .

80

60.

Telefon-

Telelax-      Person-

F

ö

relags-vaxiar       Teieloner                  maskiner     saltare      Modem           Multiplexorer        sv

å

rare

Ö

vriga 12%

Dolcom 8

°

/

ö

vriga 25%

ö

vriga 50%

Ö

vriga 55%

ö

vriga 40%

Ö

vriga 60-70%

Ö

vriga 70-80%

40 .

Televeitist 80%

TeleveiKel 75%

Teieveitcet 60%

20 .

Televeiket 50%

Televeitol

20-30%

Televeikel 

45%

Televeiket 

30-40%

Oms

ä

ttning MSEK: 1500

500

600

30

250

250

250

Figur 2

Källa: Gemini Consukirg

54

2.3   Radiokommunikation - radiotekniken och användningen     Prop. 1992/93:200 av radiovågor

Med telekommunikation avses i regel överföring av information genom ljus eUer elekttomagnetiska svängningar vta tråd eUer med radiovågor. När radiovågor används talar man om radiokommunikation.

Radiovågor är således en form av elekttomagnetisk strålning. Den elekttomagnetiska strålningen förekommer med olika våglängd. Våg­längden beror på svängningstalet, fi-ekvensen, aUtså det antal gånger som en vågrörelse når sin yttte gräns per tidsenhet. Ju högre svängningstalet är desto kortare är våglängden. Om ljusets hastighet (300 000 km/sek) divideras med frekvensen i kUohertz erhåUs våglängden uttryckt i meter.

Det elekttomagnetiska spektmmet sträcker sig från ultrakort gamma-strålning och röntgenstrålning via ultraviolett strålning, synUgt ljus tiU infraröd strålning. Med ytterUgare ökande våglängder övergår strålningen tiU att vara radiovågor.

Radiovågoma har våglängder från ca en tiondels millimeter upp tiU ca 30 000 meter. Den del av det elekttomagnetiska spektmmet som omfattar radiovågor bmkar benämnas radiofrekvensspektmm. Avgränsat efter frekvensen hos de utsttålade vågorna utgörs radiofrekvensspektmm av vågor med frekvenser som är lägre än 3 OCX) GHz.

Av radiofrekvensspektmm är det med dagens teknUc möjUgt att använda endast en mindre del. Den tekniska utvecklingen har visserUgen lett tiU att det har bUvit möjligt att ta i anspråk radiovågor med aUt högre fire-kvenser för praktisk användning. Men ännu är det så att den största delen av radiofrekvensspektmm inte är tekniskt möjUg att använda. De användbara delama av radiofirekvensspektmm delas vanUgtvis upp i mindre sektioner efter frekvensen och våglängden.

Radiovågoma har väsentUgt oUka utbredningsegenskaper i olika frekvensområden. Detta förhåUande påverkar bl.a. den räckvidd som en radiosändning får och vdka risker det finns för att mottagningen av sändningen från en radiosändare som använder samma frekvens som en annan radiosändare skaU störas. Givetvis har även andra förhåUanden, såsom styrkan på den utsända signalen och antennens placering, betydelse för vilken räckvidd en sändnmg kommer att få.

I det frekvensområde som betecknas långvågs- och mellanvågsbandet sttålas radioenergin vanUgtvis ut i alla riktningar. Dämpningen av den del av signalen som fortplantas längs jordytan, markvågen, beror på jord­ytans elektriska egenskaper, den använda våglängden, topografi, m.m. Strålningen mot rymden, rymdvågen, har andra egenskaper som skiftar beroende på om det är dag eUer natt. Egenskaperna hos radiovågoma inom detta frekvensområde har gjort det möjUgt att dela m världen i regioner inom vilka olika sändare kan tUldelas frekvenser oberoende av motsvarande tiUdelningar inom andra regioner.

På kortvågsbandet är markvågens räckvidd Uten medan rymdvågens

utbredning i praktiken når aUa delar av världen. Det har därför inte varit

möjUgt att göra någon uppdehiing av jorden i oUka regioner med

oberoende firekvenstiUdehiing. I stället krävs en global fördelning av

,

frekvensema.

De ultrakorta vågorna har egenskaper som i många avseenden liknar Prop. 1992/93:200 det vanliga ljusets. Vågoma fömtsätter i princip fri sikt från sändare tiU mottagare och avtar således en bit bortom horisonten. TiU följd härav är det möjUgt att på nytt använda samma frekvens inom förhåUandevis korta avstånd. UtbredningsförhåUandena för ännu kortare vågor liknar i än högre grad ljusets. Det förekommer dock stora variationer i egenska­perna. För vissa firekvensband är dämpningen i atmosfären betydande medan andra knappt påverkas. Användningen av frekvensema anpassas naturUgtvis till dessa förhåUanden.

Det främsta användningssättet för radiovågor var redan från början att föra över information i någon bemärkelse. Fortfarande är radiovågomas användning som ett medium för informationsöverföring dominerande. Det sker numera i aUt flera varianter. En annan användningsform, som kan sägas Ugga nära informationsöverföringen, är radiobestämning (radio­fyrar, radar m.m.). Radiovågoma har även här funktion som budbärare, men den information som erfordras för att bestämma position, etc. ut­vinns genom mätning av egenskaper hos den mottagna signalen (riktning, tidsfördröjning m.m.). Vidare kan radiovågor umyttjas för överföring av energi. Denna tiUämpning används i vissa apparater för värmealstring. Sägas bör också att det krävs en sändare och en mottagare för att det skaU vara möjUgt att använda sig av radiovågor för exempelvis informa­tionsöverföring.

Radioanvändningen är, som redovisas längre fram, i betydande ut­sträckning intemationeUt reglerad. Behovet av intemationeU samordning framstår som naturUgt med tanke på att radiostrålningen inom betydande delar av radiofrekvensspektmm med nödvändighet påverkar radioanvänd­ningen utanför det lands gräns där en utsändning sker. Mot bakgmnd härav får den intemationeUa regleringen betydelse för den nationeUa radioanvändningen. Hur denna användning med utgångspunkt i bl.a. vad som har överenskommits mtemationeUt hänförs tiU olika frekvensom­råden firamgår av den svenska frekvensfördelningsplanen. Den finns återgiven i Frekvensrättsuttedningens betänkande Lag om radiokommu­nUcation, m.m. (SOU 1991:107 s. 40).

3     Nuvarande ordning - författningsreglering m.m. på telekommunikationsområdet

Telekommunikationsområdet har i regleringshänseende traditioneUt delats in i tele- och radioområdet. Gränsen har under senare år aUtmer kommit att suddas ut genom att olika kommunikationsformer mer än tidigare griper in i varandra. Den som är verksam på teletjänstmarknaden berörs därför i allmänhet av bestämmelser inom båda områdena, dvs. av regleringen på hela telekommunikationsområdet.

Olika faktorer har haft betydelse för omfattningen och utformningen av

föreskrifter inom tele- resp. radioområdet. Radioanvändningen har på

gmnd av radiovågomas ud)redning och begränsningen av radiofirekvens-

spektmmet sedan lång tid tiUbaka reglerats såväl intemationeUt som na-

56

tioneUt. Denna reglering har i stor utsträckning varit tekniskt betingad. Prop. 1992/93:200 På teleområdet är det i princip först under senare år som det träflFats bindande intemationeUa överenskommelser och då från delvis andra ut­gångspunkter än på radioområdet. Nationellt präglas teleområdet fort­farande - om än i mindre utsträckning än tidigare - av reglering kring uppgifter som utövas av Televerket.

I det följande redogörs kortfattat för huvuddragen i den mtemationeUa regleringen på telekommunikationsområdet. Efter det redovisas nationeUa regler på tele- resp. radioområdet. En beskrivning lämnas också av nuvarande ordning på radioområdet i fråga om tiUståndsgivning och frekvenstiUdehiing m.m. För en närmare redogörelse i dessa hänseenden hänvisas tiU betänkandena Lag om radiokommunikation, m.m. (SOU 1991:107) och Telelag (SOU 1992:70).

3.1   Internationell reglering på telekommunikationsområdet

IntemationeUa telekonventionen

Den intemationeUa telekonventionen (TTC) är den intemationeUa överens­kommelse på vUken verksamheten inom den mtemationeUa teleunionen (ITU) bygger. Den nu gäUande konventionen, som antogs i Nairobi 1982, ratificerades av Sverige år 1985 (SÖ 1985:66). ITU skaU bl.a. upprätthåUa och utvidga det internationella samarbetet mellan med­lemmarna för förbättring och rationellt bmk av varje form av tele­kommunikation samt erbjuda utvecklingsländerna tekniskt bistånd mom televäsendet. Konventionsbestämmelsema har främst karaktär av att vara gemensamma avsiktsförklaringar från de deltagande statema. Medlen för att nå målen för det internationella samarbetet får sitt närmare innehåU genom de särskUda tiUämpningsföreskrifter kaUade reglementen för radio, telegrafi och telefoni som kompletterar konventionen. Med­lemsstatema är skyldiga att följa bestämmelsema i konventionen. Detsamma gäUer bettäffande reglementena.

De bestämmelser i konventionen och i reglementet som gäller specifikt på teleområdet utgörs av rekommendationer i olika frågor. Några bindande regler förekommer i princip inte. Nämnas särskilt bör emeUer­tid konventionens bestämmelser om RPOA (Recognized Private Oper­ating Agency). EnUgt artikel 44 i konventionen är medlemsstatema för­pliktade att följa konventionen i fråga om egen intemationeU telekommu-nikabonsverksamhet och sådan verksamhet som på ett skadUgt sätt kan störa andra länders radioförbindelser. En förpUktelse gäUer vidare att vidta nödvändiga åtgärder för att sådana privata operatörer som erkänts eUer fått s.k. auktorisation, RPOA, för att driva och etablera telekommu­nikationer efterlever konventionens bestämmelser.

På radioområdet har det internationella samarbetet mom ITU och andra organ hittills fört med sig fler bindande överenskommelser än på tele­området.

I rrc anges att medlemsstatema är skyldiga att se tiU att konventionen

följs av sådana radioanvändare som har fått tillstand av staten för inter-

57

nationeU radiotrafik eUer för radiotrafik som kan orsaka stömingar i

andra länder. EnUgt en gmndläggande bestämmelse i konventionen Prop. 1992/93:200 (artikel 33) skaU medlemsstatema sträva efter att begränsa antalet tiU­delade frekvenser och tiUdelat frekvensutrymme tiU vad som behövs för att på ett tiUfredsstäUande sätt tiUgcxlose nödvändiga tjänster. Därvid skaU de senaste tekniska framstegen umyttjas så snart som möjUgt. Det sägs också i konventionen att medlemsstatema åtar sig att se tiU att radio-användtungen sker på sådant sätt att skadUga stömingar från radioanvänd­ning och från elektriska apparater inte uppkommer (artUcel 35). Vidare slås skyldigheten att vidta åtgärder vid nödanrop och liknande fäst i kon­ventionen (artikel 36) liksom en betydande fiihet för medlemsstatema att utforma radionät för försvarsändamål (artikel 38).

Konventionens radioreglemente är en sanding regler för radioan­vändning som skaU gäUa meUan de stater som genom ratifikation av den internationella telekonventionen har åtagit sig att se till att dessa regler iakttas. En central del av reglementet är den s.k. frekvensfördelnings-tabeUen. I denna fördelas frekvensspektmmet på olUca slag av radiottafik. Det finns ett stort antal ttafikslag (eller radiotjänster), t.ex. fäst radio, landmobU radio, luftmobU radio, maritim mobil radio, mndradio, fest satelUttadio, satelUtmndradio, radionavigation, amatörradio, radio-asttonomi och radiolokaUsering.

EG

Ett flertal rättsakter på telekommunUcationsområdet har beslutats mom ramen för den pågående liberaliserings- och harmoniseringsprocessen inom EG.

Ett av de vUctigaste direktiven inom telekommunikationsområdet är kommissionens direktiv 90/388/EEG om konkurrens på marknadema för teletjänster, det s.k. tjänstedu-ektivet. Detta direktiv medför att teletjänst­marknaden öppnas för konkurrens utom beträffande telefoni som får för­behåUas en monopoloperatör. Vidare får exklusiva eUer specieUa rättig­heter UpprätthåUas för tillhandahållande och drift av allmänt tiUgängUga telenät. 1 så fåU skaU nödvändiga åtgärder vidtas så att vUUcoren för att få tiUgång tiU den aUmänt tillgängliga infrastmkturen är objektiva och icke-diskriminerande. I direktivet föreskrivs dessutom att medlemssta­tema skaU säkerstäUa att bevUjande av driftlicenser, konttoU av typgod­kännanden, tUldelning av frekvenser, övervakning av användningsvillkor och andra myndighetsuppgifter utförs av ett organ som är oberoende av teleorganisationema, dvs. att regulators- och operatörsfunktionema skUs åt.

Centrala rättsakter är vidare kornmissionens direktiv (88/301/EEG) om konkurrens på marknaden för teleterminalutmsming samt rådsdirektivet (91/263/EEG) om tUlnärmning av medlemsstatemas lagstiftning om tele­terminalutmstning och om erkännande av utmstningens överensstäm­melse, det s.k. terminaldirektivet. Terminaldirektivet syftar tiU en fiiU­ständig UberaUsering av teleterminalmarknaden. (Jfr den nyUgen be­slutade lagen (1992:1527) om teleterminalutmsming.)

5o

Nämnas kan också rådsbeslutet (87/95/EEG) bettäffande standardi-    Prop. 1992/93:200 sering inom området för informationsteknologi och telekommunUcation.

För tekområdet särskUt bör nämnas rådsdirektivet (90/387/EEG) om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhanda­håUa öppna nät, det s.k. ONP-direktivet (Open Network Provision). Syftet med direktivet, som är ett ramdirektiv och skaU följas av specifika direktiv och rekommendationer för olika områden, är att främja ett fiiU-ständigt genomförande av en marknad för teletjänster genom harmoru-serade principer och villkor för att tillhandahåUa öppna nät. TiUgången tiU nät får inte hindras annat än av hänsyn till allmäninttessen vilka be­tecknas som "väsentUga krav". Sådana inskränkningar skaU vara objektivt motiverade och får inte överdrivas i förhåUande tiU det mål som efter­strävas.

Den 5 juni 1992 antogs ett direktiv avseende ONP för uthyrda festa för­bindelser (94/44/EEG). Direktivet mnehåUer regler som har betydelse för hur överenskommelser om att hyra festa förbmdelser med avseende på villkor m.m. kan utformas. Medlemsstatema skaU garantera att före­kommande restriktioner i fråga om tiUgängUgheten tiU och användningen av hyrda förbmdelser har sin gmnd i s.k. väsentUga krav som upprätt­håUs av resp. lands telemyndighet. Inga tekniska restriktioner får införas eUer behåUas beträffande anslutning av olika hyrda förbmdelser tiU varandra eUer för sammankoppling av hyrda förbindelser och allmänt tiU­gängUga telenät. En medlemsstats telemyndighet ges i direktivet vissa be­fogenheter som har betydelse för de vUlkor som kan användas. En sär­skUd ordning skaU finnas för myndigheten att på kortast möjUga tid pröva om de begränsningar som staUs upp av den som tUlhandahåUer hyrda för­bindelser skaU tiUåtas. Begränsningarna kan avse vägran, avbrott eUer reducering i tUlhandahåUandet av förbindelser. Förfärandet skaU inte be­gränsa partemas rätt tiU domstolsprövning. Telemyndigheten skaU garan­tera att den som tiUhandahåller förbindelser följer principen om icke-dis-kriminering när det aUmänt tUlgängUga telenätet används för att tiUhanda­håUa tjänster som kan tillhandahåUas även av andra. När hyrda för­bindelser används för att tillhandahåUa tjänster som inte reserverats genom specieUa eUer exklusiva rättigheter, måste samma slag av hyrda förbindelser erbjudas användare på lika villkor. Medlemsstatema skaU garantera att taxoma för hyrda förbindelser följer gmndläggande principer om kosmadsorientering och öppenhet (ttansparens). För att åstadkomma detta skaU det samtidigt garanteras att den som tiUhancfe-håUer förbindelser använder ett redovisningssystem som gör det möjUgt att konttoUera att principema följs. Fömtom att de ovan beskrivna aU­männa principema för tiUhandahållande av festa förbindelser skaU iakttas åläggs i direktivet medlemsstatema att säkerstäUa att de som har speciella eUer exklusiva rättigheter med avseende på telenät tillhandahåUer en s.k. minimiuppsättning festa teleförbindelser för uthyming.

Rådsrekommendationer finns vidare bettäffande ONP för paketicopplad

datakommunikation (92/382/EEG) och ISDN (Integrated Services Digital

Network) (92/382/EEG). För närvarande bereds inom EG dessutom ett

direktiv    gäUande    s.k.    ONP    för    taltelefoni   (voice    telephony),

59

(COM(92)247 - SYN 437).

På radioområdet har i vissa fåU beslutats du-ektiv i firekvensfrågor; av-    Prop. 1992/93:200 göranden i dessa firågor har i övrigt lämnats över tiU medlemsstatema och tiU samarbetet inom ITU och i viss mån inom CEPT. Följande direktiv rör reservering av frekvensband.

-

rådets du-ektiv (90/544/EEG) om reservering av firekvensband för det samordnade införandet av aUeuropeisk, landbaserad, allmänt tiUgängUg personsökning inom gemenskapen (ERMES)

-

rådets direktiv (87/372/EEG) om reservering av frekvensband för det samordnade mförandet av allmänt tUlgängUg, aUeuropeisk, ceUulär, digital, landbaserad inobilkommunikation inom gemenskapen (GSM)

-

rådets du-ektiv (91/287/EEG) om reservering av frekvensband för det samordnade mförandet av digital, europeisk, trådlös telekommunika­tion inom gemenskapen (DECT)

Den europeiska post- och telesammanslutningen (CEPT)

Vid sidan av foUcrättsUgt bindande avtal, såsom den intemationeUa tele­konventionen, har det intemationeUa samarbetet till stor del lett tiU över­enskommelser som inte är av tvingande karaktär. FormeUt sett utgör dessa överenskommelser endast ömsesidiga avsUctsförklaringar i något be­stämt avseende. Arbetet inom ramen för de europeiska post- och teleför-valtiiingamas samarbetsorgan, Conférence Européenne des Administta-tions des Postes et des Télécommunications (CEPT), har i stor utsträck­ning haft denna karaktär. CEPT bygger på en överenskommelse som år 1959 ingicks meUan bl.a. ett antal teleförvaltiungar i olUca stater. LiberaU­seringen av telemarknaden har efter hand lett tiU att det har ansetts behövUgt att håUa isär regulativa och operativa frågor inom organisa­tionen. Under hösten 1991 fettades sålunda beslut om att CEPT skaU bU ett renodlat regulatörsorgan vUket har genomförts i september månad 1992.

Satellitkonventioner

De intemationeUa satelUdconventionema Intelsat, Inmarsat och Eutelsat har aUa formen av mellanstatiiga konventioner. De är uppbyggda på i stort sett samma sätt med huvudöverenskommelser och driftöverenskom­melser.

Intelsat har inrättats genom överenskommelser uppdelade på en huvud­överenskommelse, avsedd att ingås meUan stater, och en driftöverens­kommelse, avsedd att mgås meUan statema eUer av dem utsedda tele-kommunUcationsorgan (prop. 1971:149, bet. 1971:TU26, rskr. 1971:305). Huvudsyftet med Intelsat är att på permanent gmndval fortsätta projekteringen, utvecklingen, konstmktionen, upprättandet, driften och underhåUet av rymdsektom för det världsomfettande kom­mersieUa telesateUitsystemet. Den främsta uppgiften är att på kom-

mersieU gmndval upplåta rymdsektorskapacitet för allmänna intematio-    Prop. 1992/93:200 neUa telekommunikationer meUan aUa delar av världen.

Inmarsat (prop. 1978/79:166, 1978/79:TU24, rskr. 1978/79:375) har tiU syfte att tillhandahåUa en rymdsektor, dvs. en del av ett satelUtsys-tem, bestaende av själva satelUtema cx;h tillhörande anläggningar på jorden för styming och konttoU, för att förbättta de maritima telekommu­nikationema och därigenom bidra tiU bl.a. förbätttad sjösäkerhet.

Eutelsats (prop. 1982/83:173, 1982/83:TU24, rskr. 1982/83:364) huvudsyfte är att tillhandahåUa en rymdsektor för intemationeUa allmänna telekommunikationer i Europa.

3.2   Nationella regler på teleområdet

Övergripande författningsreglering på teleområdet förekommer i endast begränsad omfettning. Den nationeUa reglering som finns rör teletermi­nalutmstning, det allmänna telenätet eUer specifikt Televerket. Dessutom finns vissa föreskrifter om bl.a. integritetsskyddet för teleanvändare.

Den nyUgen antegna lagen (1992:1527) om teleterminalutmstning innehåUer bestämmelser om teleterminaler som går att ansluta tiU telenät som står tiU förfogande för användning av alhnänheten (aUmänt tiU­gängUgt telenät). TiU ett sådant telenät får anslutas endast sådan utmstning som uppfyUer de krav beträffande utformning, tiUverkning, märkning, konttoU, nätanslutning och användning i övrigt som föreskrivs av regeringen eUer av den myndighet som regeringen bestämmer (2 §). EnUgt 3 § får utmsming som är avsedd att anslutas tiU ett allmänt tiUgängUgt telenät släppas ut på marknaden endast om den uppfyUer de krav som festställts med stöd av 2 §. Lagen innehåUer även föreskrifter om teleterminalutmstning som går att ansluta tiU allmänt tiUgängUgt telenät men som inte är avsedd för det samt regler om tiUsyn och sttaff. Lagen har inte trätt i kraft.

Teleförordningen (1985:765) innehåller bestämmelser om vissa avgifter som regeringen har feststäUt för nyttjande av det aUmänna telenätet. Vidare ges Televerket enUgt förordningen en befogenhet att under beredskapstiUstånd eUer krig mskränka teletrafiken på det allmänna telenätet i den utsträckning som krävs för att tiUgodose totalförsvarets behov.

Teleförordningen innehåUer också bestämmelser om bl.a. krav på utmstning som ansluts tiU det allmänna telenätet. I denna del har Tele­styrelsen lämnats bemyndigande att meddela föreskrifter om den tekniska utformningen av utmstningen. Denna reglering avses upphävas i samband med att lagen (1992:1527) om teleterminaluttoisöung sätts i kraft.

Utöver angivna författningar kan som en del av regleringen på telekom­munikationsområdet nämnas regeringens beslut den 24 januari 1991 om villkor för viss samtiafik med Televerkets kopplade telenät m.m.

På teleområdet gäUer vidare viss reglering som är inriktad på Tele­verket men som rör även teleanvändama. I brottsbalken finns bestäm­melser om brytande av telehemUghet. 1 sekretesslagen (1980:100) ges regler om sekretess för uppgift som angår ett särskUt telemeddelande.

enskUds   förbindelse   med  Televerket   och   om  uppgift  vid   särskUd    Prop. 1992/93:200 sambandstjänst   inom   totalförsvaret  avseende  utomstaendes   telemed­delanden som utväxlas på allmänt telenät. Sekretesslagen reglerar också i vilka faU uppgifter som omfattas av sekretess får lämnas ut.

Rättegångsbalken innehåUer föreskrifter om beslag av försändelser hos Televerket samt om hendig teleavlyssning och hemUg teleövervakning. Nämnas bör även lagen (1952:98) med särskUda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler, lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunema, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eUer krigsfara m.m. samt lagen (1991:572) om särskUd utiänningskon­ttoU.

3.3   Nationella regler på radioområdet

3.3.1 Radiolagen

De gmndläggande bestämmelsema på radioområdet finns i radiolagen (1966:755). Den ttädde i kraft den 1 juU 1967. Radiolagen kan sägas besta av två delar. Någon formeU uppdelning av bestämmelsema är emeUertid inte gjord. Urskiljas kan en del som innehåUer dels regler om rätt tiU innehav eller användning av radiosändare och radiomottagare, dels därtiU anslutande bestämmelser. Till en andra del kan hänföras be­stämmelser som reglerar fömtsättningama för bedrivande av mndradio­verksamhet, varmed förstas radiosändning som är avsedd att tas emot direkt av aUmänheten. Hämtöver finns bestämmelser av gemensam karaktär, såsom begreppsdefinitioner och straffbestämmelser.

Lagen inleds med en rad begreppsdefinitioner. De bygger i stor utsträckning på definitionema i nC:s radioreglemente. FuU över­ensstämmelse med reglementet föreUgger dock inte, utan vissa an­passningar tiU vad som ansetts vara mest ändamålsenUgt för den svenska regleringen har gjorts.

TUlståndskrav för radiosändare

En gmndläggande bestämmelse är 2 § radiolagen. Genom denna slås det genereUa tillståndskravet fest: radiosändare får innehas eUer användas här i riket eUer på svenskt fertyg eUer luftfartyg utom riket endast av den som erhåUit tiUstånd av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

Lagstiftningen innehåUer inte några bestämmelser om vad som skaU vara styrande för tiUståndsprövningen. Förarbetena ger mte något egentUgt besked härvidlag även om den redovisade bakgmnden tiU tiU­ståndskravet möjUgen kan sägas ge en viss ledning. Skälen tiU att det skaU föreUgga en tiUståndsplUct är, enUgt prop. 1966:149 s. 28, att utrymmet i etem är begränsat, och att de frekvenser som är tiUgängUga för radiosändningar därför genom intemationeUa överenskommelser har fördelats mellan olUca kategorier av radiotrafik och meUan skUda stater

och geografiska områden. Ansvaret för att denna intemationeUt gäUande    Prop. 1992/93:200 ordning iakttas vilar ytterst på de deltagande statema. Att varje enskUd person skuUe äga rätt att inneha och använda radiosändare har ansetts uteslutet.

1 ett senare lagstiftningsärende rörande skydd mot avlyssning (prop. 1975:19) berördes gmndema för tiUståndsgivningen. Det anfördes att tiUståndsmyndigheten vid prövningen av en ansökan om tiUstånd tiU innehav av radiosändare skuUe utgå endast från behovet av ordning i etem. Det konstaterades vidare, att några närmare föreskrifter om normer för denna prövning inte hade utfärdats och att det som blev utstagsgivande därför var radiosändarens tekniska kvaUteter och frek­vensområde samt det behov sökanden hade av sändaren (prop. s. 98).

Radiomottagare

EnUgt 3 § radiolagen får en mottagare innehas och användas av var och en. Någon begränsning av den rättigheten, t. ex. att mottagaren skaU vara avsedd endast för vissa frekvensband, görs inte. Det mnebär att det är tiUåtet att inneha och använda mottagare även på frekvensområden som inte används för sändningar till allmänheten. Av förarbetena får anses framgå att rätten att inneha och använda mottagare har sm gmnd i att det skaU vara möjUgt för var och en att ta emot mndradiosändnmg-ar. EnUgt 3 § andra stycket radiolagen får en mottagare emellertid inte användas på sådant sätt att mottagning på andra platser störs. Bakgmnden tiU den bestämmelsen är att även en mottagare ger upphov tiU radiostrål­ning.

Utländska sändare och mottagare

De bestämmelser som finns i 2 § första, andra och fjärde styckena radio­lagen om tiUståndsplikt för innehav eller användning av radiosändare samt om införsel av radiosändare skall inte tUlämpas på radiosändare på utiändskt fårtyg, luftfartyg eller motorfordon. Inte heller är 3 § radio­lagen tiUämpUg på mottagare på utiändska fartyg, luftfartyg eUer motor­fordon. Regeringen eUer myndighet som regeringen bestämmer får emeUertid meddela föreskrifter för innehav och användning av sådana radiosändare och mottagare (4 §).

3.3.2 Vissa andra föreskrifter

Radiolagens bestämmelser kompletteras av ett antal förordningar och myndighetsföreskrifter.

Eldigt kungörelsen (1967:446) om radiosändare är det Telestyrelsen

som meddelar tUlstånd att inneha eller använda radiosändare, oftiUständig

radiosändare eUer byggsats för tiUverkning av radiosändare. StatUga

myndigheter är undantagna från tiUståndskravet. Dessa skaU i stäUet

63

anmäla tiU Telestyrelsen om en sändare planeras; Telestyrelsen meddelar

då, i den omfatttiing det behövs, firekvenser för sändaren, tekniska    Prop. 1992/93:200

bestämmelser, anropssignaler och övriga föreskrifter i fråga om innehav

och   användning   av   sändaren.   Telestyrelsen   och   Överbefälhavaren

samråder om tiUstandsgivning för annan än statUg myndighet bettäffande

innehav och användnmg av radiosändare samt om frekvenser som skaU

meddelas för statUga myndigheters sändare. Det är enUgt kungörelsen

möjUgt för Telestyrelsen att meddela genereUt tiUstånd att inneha eUer

använda  radiosändare,   ofuUständig   radiosändare  eUer  byggsats  för

tiUverkning av radiosändare av visst angivet slag.

Förordningen (1980:140) om användning av radiosändare under krig m.m. börjar tiUämpas om riket kommer i krig. De tiUstånd som har meddelats enUgt kungörelsen (1967:446) om radiosändare upphör då, med vissa undantag, att gälla i fråga om användningen av radiosändare. Telestyrelsen har att efter hörande av Överbefälhavaren och Över­styrelsen för civU beredskap meddela föreskrifter för tUlämpningen av förordningen.

3.4   TiUståndsgivning och frekvenstilldelning

Den nu gällande ordningen för tiUståndsgivning och tilldelning av fre­kvensutrymme för olika radioanvändare har sin utgångspunkt i radio­lagens bestämmelser. Några föreskrifter i lag eller i förordning hämtöver om gmndema för tiUståndsgivningen finns inte. Det finns inte heUer några av riksdagen eller regeringen beslutade föreskrifter för den med tiUståndsgivningen sammanhängande frekvenstUldehiingen.

3.4.1  Försvarets radioanvändning

Försvaret har i dag ett väsentiigt inflytande över frekvensanvändningen. Som nämnts tidigare skaU Telestyrelsens tiUståndsgivning ske efter sam­råd med Överbefälhavaren. Telestyrelsen och Överbefälhavaren måste så­ledes vara överens om i princip aU tilldelning av frekvenser. Bakgmnden tiU detta förhållande är den stora betydelse som tiUgången tiU radio har för försvaret och inttesset av att försvarets behov tUlgodoses. Försvaret, varmed här avses det miUtära försvaret, är en mycket stor frekvensan­vändare redan i fredstid och i än högre grad i en krigssituation. Inom försvaret används radio i en rad oUka tiUämpningar, såsom radiolänk, mobU radio, radar och radiostyming i vissa vapensystem.

När fiägor om tiUståndsgivning och frekvenstiUdehiing skaU prövas inom Telestyrelsen måste aUtså styrelsen beakte försvarets radioanvänd­ning. Om ansökan gäller radioanvändning i ett band som avsatts för civUa ändamål krävs inget vidare samråd. Avser däremot ansökan radio­användning i band som avsatts för miUtär användning måste Telestyrelsen höra med Överbefälhavaren om användningen skuUe komma att skadUgt påverka försvarets verksamhet.

64

3.4.2 Omfattningen av tillståndsprövningen

Prop. 1992/93:200

Bettäffande radioanvändning är det, vilket har fiamgått av den tekniska bakgmnden och redogörelsen för de intemationeUa överenskommelsema, av mycket stor betydelse vilka villkor som är knuma tiU ett tiUstånd. Det vUctigaste vUUcoret torde vara det som anger var inom radiofrekvens­spektmm som en radiosändare får verka. Andra villkor som ger fömtsätt­ningama för radioanvändningen är bl.a. storleken på det frekvensut­rymme som tiUdelas, belägenheten av det geografiska område inom vilket en sändare får användas och skyldigheten att ta hänsyn tiU andra radioan­vändare som verkar på samma eUer närUggande ftekvenser.

Ett tiUstånd till att mneha eUer använda radiosändare är inte något som är lika för alla feU. Det är inte heUer så att tiUstånd tiU användning av radiosändare innefettar någon slags genereU behörighet. Tvärtom är tiUståndsgivningen tiU radioanvändning i hög grad individueUt utformad för varje särskild tillståndshavare. TUlståndet gäller i konsekvens härmed endast under i tiUståndsbeslutet angivna fömtsätmingar med avseende på exempelvis antalet sändare med angivna tekniska betingelser.

E>et sagda utesluter givetvis inte att det finns tiUståndsbeslut som i praktiken är helt identiska. Det rör sig då framför aUt om tiUstånd tiU an­vändning av radiosändare som arbetar på särskUt bestämda gemensamt upplåma frekvenser, t.ex. privatradio (Citizens Band), där kraven på utmstningens tekniska beskaffenhet är lUca för alla tillstandshavare. Som huvudregel gäUer dock att tillstandsbeslutet är ett individueUt stäU­ningstagande tiU en specieU ansökan.

För de flesta slag av radioanvändning anges följande i tiUståndsbeslutet.

1.

TiUdelad firekvens

2.

Antal radiosändare och slag av sändare

3.

Antennens läge för fest radiosändare

4.

Antennhöjd

5.

Utstrålad effekt

6.

Om  flera  radioanvändare  inom  samma  trafikområde  umyttjar tiUdelad frekvens (kanaldelning)

7.

Tekniska och operativa villkor i övrigt

3.4.3 Bedömningsgrunder

I firåga om den övergripande fördelningen av frekvensområdena inom radiofrekvensspektmm tiJl olika radioanvändningar följer Telestyrelsen vad som har bestämts på det intemationeUa planet. Detta medverkar tiU att Sveriges folkrättsUga åtaganden på radioområdet kan uppfyUas. Samtidigt ger det intemationeUa systemet utrymme för nationeUa oUk­heter exempelvis vad avser sådan användning av radiosändare som mte kan påverka radioanvändningen utanför landets gränser. Dessutom finns det också i övrigt ett relativt stort nationeUt handlingsutrymme inom ramen för vad som överenskommits mtemationeUt.

65

5 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Rundradio

Prop. 1992/93:200

TiUståndsbeslut för mndradiosändare anger frekvens, antennplats, sändarstyrka, etc. Fömtom mndradio sänds vta mndradiosändare också vissa extra tjänster, t.ex. mobUsökning, taltidningar och Radio Data System-information.

Mobiltelenät

TiUstånd för mobUtelenät meddelas den teleoperatör som driver nätet, medan de enskUda abonnentema inte behöver söka något individueUt tiUstånd hos Telestyrelsen; ett sådant ombesörjs via operatören. För de mobUtelesystem som umyttjar analog teknik förekommer i nuläget två operatörer. I det nya aU-europeiska digitala mobUtelesystemet GSM, som Uksom NMT 900 är placerat i 900 MHz-bandet, har tiUstånd meddelats tte nationeUa operatörer, nämUgen Televerket Radio, ComvUc GSM AB och AB NordicTel.

Maritim radio och luftmobil radio

TiUståndsgivning för användning av radiosändare på fartyg följer de m-temationeUa överenskommelser som finns på radio- och sjöfartsom­rådena. På motsvarande sätt finns inom luftfarten intemationeUa överens­kommelser om radioanvändningen.

övrig radioanväruining

Övrig radioanvändning innefettar i sig betydande skUlnader vad gäUer utmstning och användningsområde. För att ge en översUct med avseende på gmndema för tiUståndsgivningen kan de emeUertid behandfes i ett sammanhang. Det är knappast möjUgt att i alla detaljer ange de bedöm­ningsgmnder som tUlämpas. Sammanfettningsvis kan dock följande sägas.

Den gmndläggande utgångspunkten i tiUståndsprövningen är en strävan att i möjUgaste mån bevilja tillstånd. TiUståndsgivningen syftar tiU att hefe samhäUet skaU få sitt behov av radiokommunikation tiUgodosett under hänsynstagande tiU ordningen i etem. Presumtionen vid behand­lingen av en ansökan är aUtså för att den som söker skaU få det begärda tillståndet med en lämpUg frekvens och väl avpassade villkor i övrigt. En begränsande faktor är emeUertid, som sagts tidigare, den ttängsel som råder i radiofrekvensspektmm, särskUt i vissa frekvensband och inom vissa geografiska områden. Såväl i syfte att upprätthåUa nödvändig ord­ning som med hänsyn tiU den begränsade tiUgången på radiofrekvenser krävs därför en prövning av varje ansökan.

En utgångspunkt vid prövningen av en ansökan är att radiosändaren

skaU användas för yrkesmässig verksamhet eUer verksamhet med yrkes­

mässig prägel. Icke yrkesmässiga användningar hänvisas i stor utsträck-

66

ning till koUektiva lösningar såsom mobUtelefoni eUer privatradio.

TUldehiingen av frekvens sker med utgångspunkt i den övergripande Prop. 1992/93:200 fördelning som har gjorts i den s.k. frekvensplanen. Inom ramen för planen sker tiUdelningen utifrån principen att de frekvenser som för när­varande används skaU umyttjas fiiUt ut innan helt frfe tas i bmk. Den hushållningsaspekten kan också lecfe tiU en viss gradering av behov. Be­dömningen av hur angelägen sökandens radioanvändning är kan, be­roende på trängselsituationen i det aktueUa geografiska området, leda tiU placering i frekvensband som firån teknisk eUer utmstningsmässig syn­punkt kan anses bättte eUer sämre.

3.4.4 Vissa särskilda tillståndstyper

Vid sidan av de individueUa tiUstånd som nyss nämnts kan nämnas vissa särskUda slag av tUlstånd.

Prov- och demonstrationstillstånd meddelas av Telestyrelsen för inregi-stterade företag i radio- eUer elekttonUcbranschen för verksamhet som in­begriper reparation, tUlverkning, teknisk utveckling och import av radio­sändare.

Vissa personer liksom museer kan få samlariillstånd, s.k. innehavartiU­stånd, vilket innebär att de får mneha radiosändare men inte använcfe dem.

För vissa slag av radiosändare har Telestyrelsen meddelat generella till­stånd. Sådana har lämnats för bl.a. sladdlösa telefoner och radiosändare för fjärrstyrning av modeUfarkoster och leksaker. TiUstanden mnebär att radiosändare, under fömtsätming av typgcxlkännande, får användas på an­givna frekvenser utan att innehavaren av utmsmingen behöver ha ett indi­vidueUt tiUstånd.

4     Allmän motivering till lagförslagen

Jag tar nu upp tiU behandling de förslag tiU lagregler som lämnats av Telelagsuttedningen och Frekvensrättsuttedningen. Som tidigare redo­visats har Telelagsuttedningen lagt fram förslag om en telelag, medan Frekvensrättsuttedningens betänkande innehåUer förslag tiU en feg om radiokommunikation. Uttedningama har vidare lämnat vissa ytterUgare lagförslag avseende bl.a. ändringar i brottsbalken, rättegångsbalken och sekretesslagen (1980:100).

Inledningsvis finns skäl att ta upp en fråga av övergripande systematisk betydelse som gäUer om regler om televerksamhet och gmndläggande be­stämmelser om radiokommunikation bör samordnas i en lag eUer om de bör hänföras tiU olUca lagar. Frågan har tagits upp av Telelagsutted­ningen (SOU 1992:70 s. 381 O- EnUgt uttedningens uppfetming bör be­stämmelsema håUas åtskilda. Uttedningen jjekar bl.a. på det förhåUandet att de lagregler, som föreslås mgå i en lag om radiokommunikation, gäUer användning av endast ett av flera sätt att föra över telemeddelan­den, nämUgen radiovågor, medan förslaget tiU telelag avser även tråd-

67

bunden överföring. Uttedningens ståndpunkt har inte kommenterats i    Prop. 1992/93:200 remissyttrandena.

I sammanhanget bör beröras även hur förslagen inverkar på radiofegen (1966:755). Som redovisats i det föregående finns den gmndläggande föreskriften om tiUståndsskyldighet för innehav och användning av radio­sändare för närvarande i radiolagen. 1 övrigt innehåUer radiolagen huvud­sakUgen bestämmelser som anger fömtsättningama för rätten att sända radioprogram i mndradiosändning. Frekvensrättsuttedningens lagförslag innebär att nyssnämnda bestämmelser om tiUståndsskyldighet enUgt radiolagen i stäUet skaU finnas i en särskUd feg om radiokommunikation. Endast en av remissinstansema har haft invändningar i denna del och anfört att de föreslagna bestämmelsema borde införas i radiolagen.

För egen del vUl jag framhåUa att lagreglerna om radiokommunUcation resp. televerksamhet har betydande beröringspunkter. Bestämmelsema är avsedda att tiUämpas inom i huvudsak samma område, dvs. telekom­munikationsområdet. Detta förhåUande kan i och för sig anses utgöra skäl för att samla aUa regler i en lag. Samtidigt bör hänsyn tas tiU att bestäm­melsema för radioanvändning i förslaget tiU lag om radiokommunikation är gmndläggande och gemensamma för aU slags radioanvändning. De får således betydelse inte bara för sådan verksamhet som förslaget tiU telelag omfattar. Även exempelvis mndradioverksamhet kommer att omfettas av föreskriftema, framför aUt i fråga om de mera tekniskt betingade fömt­sättningama för sådan verksamhet. Ur systematisk synvinkel får det därför anses som en fördel att ha skUda lagar för de gmndläggande be­stämmelsema för aU radioanvändning och för de bestämmelser som är direkt inriktade på televerksamhet i mer aUmän mening.

Jag förordar aUtså att de gmndläggande tekniskt betingade reglema om fömtsättningama för radiokommunUcation tas upp i en särskild lag om radiokommunikation. För verksamhet i vUken telekommunUcationstjänster tillhandahåUs bör föreskrifter ges i en telelag. Rundradio och likartad verksamhet som innefettar radioanvändning men där det mediapoUtiska inslaget är framträdande skuUe då komma att regleras i särskUd ordning.

De regler som föreslås mnefettar bl.a. krav på tiUstånd för vissa verksamheter. Föreskriftema avser förhåUandet meUan enskilda och det allmänna och kräver lagform enUgt 8 kap. 3 § regeringsformen. Såvitt avser förslaget tiU lag om radiokommunUcation gäller, som jag åter­kommer tiU senare (avsnitt 4.11), kravet på lagform redan genom den begränsning i yttrande- och informationsfriheten enUgt 2 kap. regerings­formen som de föreslagna bestämmelsema får anses innebära. Förslaget tiU telelag innehåUer föreskrifter som berör enskUdas inbördes ekono-nuska förhåUanden. Sådana föreskrifter skaU enUgt 8 kap. 2 § regerings­formen meddelas genom lag. EnUgt 2 kap. 12 § första stycket regerings­formen krävs lagform för sådana föreskrifter i föreslagna bestämmelser som innefettar begränsningar i skyddet för den enskUdes integritet. Begränsningama får dessutom enUgt andra stycket i nämnda bestämmelse ske endast för att tiUgcxlose visst ändamål och inom vissa ramar.

1 det följande redogör jag först för mina förslag om innehåUet i en

telelag. Efter det gör jag en motsvarande redovisning av innehåUet i en

68

lag om radiokommunUcation.  I ett ttedje avsnitt av den allmänna

motiveringen belyser jag vissa frågor som är gemensamma för de båda    Prop. 1992/93:200 lagförslagen. Den aUmänna motiveringen avslutas med överväganden och förslag angående vissa lagändringar som utgör en anpassning tiU den förväntade nya simationen med i huvudsak endast privaträttsUga subjekt på telemarknaden.

En särskUd fråga som jag viU ta upp redan i detta sammanhang är hur regleringen främst i en telelag bör utformas i förhåUande tiU vad som gäUer i omvärlden. Televerksamheten har under senare tid i ökande ut­sträckning bUvit mer mtemationaUserad genom bl.a. olika samarbets­former över gränsema och gemensamma regleringar, såväl i standardi­seringsfrågor som på andra områden. I detta sammanhang har EG:s regler på telekommunikationsområdet stor betydelse, särskUt mot bakgmnd av den svenska ansökan om medlemskap i EG. Den svenska regleringen i en telelag ckU i en feg om radiokommunikation bör, i belysningen av det intemationeUa samarbetets betydelse för telekom­munikationerna, i den utsträckning det är möjligt och lämpUgt vara anpassad tiU denna och annan intemationeU reglering. Härigenom kan också de rättsakter som omfattas av ett EES-avtal, om och i så faU när ett sådant träder i kraft, bU införlivade med svensk rätt. De regler som i förslagen innefettar en anpassning tiU EG:s regelsystem anser jag mot den lämnade bakgmnden bör införas alldeles oavsett om Sverige blir bundet av ett EES-avtal eUer ej. Jag återkommer i det senare tiU frågan om anpassning tiU dessa regler där den har aktuaUtet.

69

En telelag

Prop. 1992/93:200

4.1   Grundläggande utgångspunkter för en telelag - de telepolitiska målen

Mitt förslag: De telepolitiska målen ges ett nytt innehåll. Betydelsen av effektiva telekommunikationer i samhällsutvecklingen framhålls starkare än tidigare.

Det stadiga ansvaret för gmndläggande telekommunikationer utvidgas från taltelefoni till att omfatta även telefax cx;h viss datakom­munikation. Vidare tas ett övergripande ansvar för andra teletjänster. Det sker bl.a. genom att fasta teleförbindelser, exempelvis för datakommunikation, skall tillhandahållas där de efterfrågas. Bestam­melser om televerksamhet samlas i en telelag. Från tillämpningsom­rådet undantas utsändning av program i ljudradio m.m.

Tillämpningen av bestammelsema i telelagen skall ske med den gmndläggande inriktningen att enskilda och myndigheter skall erbjudas tillgång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga samhälls­ekonomiska kostnad. Det bör vidare föreskrivas att det stadiga an­svaret för att enskilda och myndigheter erbjuds gmndläggande tele­kommunikationer, dvs. telefonitjänst till stadigvarande bostad eller fast driftställe, skall upprätthållas inom ramen för lagtillämpningen.

Det viktigaste medlet för att nå de angivna syftena skall vara att skapa utrymme för och upprätthålla en effektiv konkurrens inom tele­kommunikationsområdet.

Bestammelsema i telelagen skall tiUgcxlose totalförsvarets behov av telekommunikationer under krig eller likartade förhållanden genom bl.a. en möjlighet för regeringen eller den myndighet regeringen be­stammer att meddela föreskrifter såväl under krig eller likartade för­hållanden som i fredstid.

Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med mitt.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar frågan om behovet av en lagreglering på teleområdet utan särskUda kommentarer. Några, bl.a. SEATTEL-dekgationen och Iruemationella handelskam­marens svenska nationalkommitté (ICC), väUcomnar tillkomsten av en telelag. Statsanställdas Förbund (SF) framhåUer att man mte delar utted­ningens uppfettning att nya regler behövs för att säkra de telepoUtiska mål som staten stäUer upp. EnUgt förbundets uppfettning har riksdagens mål för telepoUtiken i aUt väsentUgt uppnåtts med nuvarande ordning, dvs. Televerket i affärsverksform som regeringens telepoUtiska instm­ment. En ändring av regelverket torde enligt SF främst kunna motiveras utifrån en önskan om att utveckla den konkurrens på marknaden som den nya tekniken och andra förändringar har möjUggjort. Därvidlag saknar förbundet en mål - medelanalys med fokus på hur en telelag skaU

70

utformas för att effektiviteten inom telebranschen skaU öka samtidigt som    Prop. 1992/93:200 de telepoUtiska målen uppnås.

Flera remissmstanser tar upp vad som bör vara målsättningen med regleringen. E)e remissinstanser som uttalar sig i frågan delar i huvudsak uttedningens ståndpunkt att regleringen skaU bidra tiU att de telepoUtiska målen uppfyUs cx;h att det vUctigaste medlet att uppnå detta är att det genom tillämpningen av lagen skapas och upprätthåUs en effektiv konkurrens inom telekommunikationsområdet. Därvid pekar man dock på behov av precisering cKh komplettering av dessa i skUda avseenden. I flera yttranden framhåUs betydelsen av att regleringen leder tiU att effektiv konkurrens kommer att råda på telemarknaden.

Konsumentverket framhåUer att det i anslutning tiU de gmndläggande målen i fegen klart bör uttryckas att alla skaU kunna umyttja telefoni­tjänsten och att kostnadema för detta skaU betafes soUdariskt. Dessutom föreslår verket att det bör föreskrivas att möjUgheten att utnyttja telefonitjänsten skaU sta öppen enUgt allmänt gäUande villkor.

Överbefölhavaren (ÖB) pekar på vUcten av att totalförsvarets behov av telekommunikationer under kriser och vid höjd beredskap kan tiUgodoses. Överstyrelsen för civil beredskap (ÖCB) anser att totalförsvarets behov av telekommunikationer i kriser och i krig skaU beaktas genom att betydelsen härav tas in som en del av målsättningen för regleringen. E)et bör enUgt ÖCB därvid föreskrivas att dessa behov skaU beaktes vid den fredstida utformningen av telekommunikationema.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) avstyrker uttedningens förslag tiU telelag med hänvisning tiU att uttedningen inte tiUräckUgt har behandlat frågan om hur telelagens bestämmelser skaU främja både en effektiv konkurrens och ge aUa tiUgång tiU effektiva telekommunika­tioner. NUTEK framhåUer att i de telepoUtiska målen ingår att tele­systemet skaU utformas så att det bidrar tiU regional balans och sociala hänsynsteganden. Verket anser att begränsningen av gmndläggande telekommunikation i de telepoUtiska målen tiU enbart telefoni kan vara ett hinder att uppnå detta mål. Man efterlyser härvidlag en bedömning av konsekvensema av att utvidga statens övergripande ansvar tiU att omfetta såväl telefoni som paketicopplad datakommunikation. SIATTEL-dekga-tionen anser att de telepoUtiska målen behöver preciseras för att markna­dens aktörer och Telestyrelsen skaU kunna göra tydUga prioriteringar och fetta rätt beslut. MöjUghetema att effektivisera telesystemet genom ökad konkurrens bör enligt STATTEL-delegationen uttalas tydUgare. Delega­tionen noterar att en tydUg utgångspunkt för uttedningen har varit målet att statens ansvar är begränsat tiU gmndläggande telekommunikationer. Detta har utgjort ett vUctigt kriterium för valet av vad som skaU vara tiUståndspliktig verksamhet. STATTEL-delegationen menar att en utveckling av en effektiv infrastmktur mom datakommunikation förmod­Ugen är viktigare för svensk industri i dagsläget än telefonitjänsten som nu är relativt sett väl ud)yggd.

Leverantörföreningen Kontor och Data (LKD) anser att telelagen bör

ha två primära uppgifter. Statsmaktema måste förfoga över de medel som

krävs för att uppfyUa de åtaganden som Sverige gör i avtal med andra

71

länder om intemationeU telettafik och vad som krävs för att garantera att

landet får tUlgång tiU gmndläggande teletjänster. De Handikappades    Prop. 1992/93:200

Riksförbund (DHR) anser att förslaget tiU telelag helt utelämnar frågan

om tiUgängUghet för människor med funktionshinder. Enligt DHR bör

gmndläggande telekommunUcation fömtom en fungerande telefontjänst

också vara möjUgheten att med telekommunUcation i kombination med

datateknik  utföra  vardagUga  sysslor  m.m.   Motsvarande  synpunkter

framförs av Handikappförbundens Ceruralkommitté och Neurologiskt

Handikappades Riksförbund. Synskadades Riksförbund anser att begreppet

gmndfeggande teletjänst också bör omfetta nummempplysningstjänsten.

Tek2 AB anser att de statUga telepoUtiska målen i vissa faU är både motstridiga och obsoleta. Om lagen skaU kunna gäUa under en längre tid är det därför nödvändigt att i möjUgaste mån undvUca att bygga den på sådana mål. Tele2 fiamhåUer vidare att tyngdpunkten i telelagen måste Ugga på att uppfyUa målet om effektiva telekommunUcationer med konkurrens som ett prioriterat medel för att uppnå detta. Statsanställdas Förbund (SF) anser att den övergripande telepolitiska målsättningen att enskUda och myndigheter skaU få tUlgång till effektiva telekommunUca­tioner tiU lägsta möjUga samhäUsekonomiska kosmad inte är tiUräckUg som syftesbestämning och bakgmnd mot vilken alla bedömningar enUgt lagen skaU göras. Syftesbestämningen bör enUgt SF också innehåUa ett antal preciseringar som festslår att de övergripande bedömningama skaU ske gentemot andra poUtiskt bestämda, övergripande mål som t.ex. ett öppet och sammanhållet telenät, att alla skaU ha råd att umyttja telefoni­tjänster samt sociala och försvarspoUtiska mål. SF framhåller dessutom att det enda av lagförslaget uttryckligen angivna medlet att nå det övergripande målet, en effektiv konkurrens, inte är det enda medel som garanterar att målen uppnås. Man har svårt att se att den effektiva konkurrensen kan vara eftersttävansvärd inom aUa delar av telekom­munikationsområdet. Krav av social, regional och försvarspoUtisk karaktär inom gmndläggande telefoni torde i vissa feU enUgt SF bäst uppnås med hjälp av ett fåtal aktörer.

Skälen för mitt förslag: Som jag redovisat i det tidigare finns på tele­kommunikationsområdet inte någon lagreglering, frånsett kravet på tiUstånd för innehav och användning av radiosändare. Mot bakgmnd av Televerkets ställning på detta område och med den möjUghet till styming av denna verksamhet från statsmaktema som detta inneburit har något behov av lagregler tidigare inte ansetts föreligga. Som jag också fram­håUit har emeUertid sittiationen på telekommunUcationsområdet ändrats väsentUgt under senare år. Televerket är inte längre ensamt om att tiU­handahåUa telekommunikationstjänster. Nya teleföretag gör inbrytningar på områden som verket tidigare i praktiken har haft monopol på. Detta har bUvit möjUgt tiU följd av den tekniska utvecklingen och en poUtisk vUjemrikttiing innebärande att konkurrens välkomnas vad gäUer tiUhandahåUande av teletjänster m.m.

Den nya situationen med flera aktörer på marknaden har accentuerat

behovet av en lagreglering av televerksamheten. En sådan reglering är

nödvändig redan av det skälet att aktörema själva behöver klara

spelregler för sm verksamhet. I en situation med ökad konkurrens är det

72

vidare av avgörande betydelse att staten skaffar sig instmment för att se

tUl att vissa gmndläggande behov av telekommunikation kan tiUgcxloses    Prop. 1992/93:200 ÖveraUt och inte bara där den är lönsam.

Behovet av lagregler är således inte omedelbart beroende av att Tele­verkets verksamhet överförs tiU att drivas i aktiebolag, utan är en konse­kvens av den tekniska utvecklingen, den angivna strävan mot en UberaU­sering av marknaden med förekomsten av ett flertal aktörer som tiU­handahåUer teletjänster samt den aUtmera påtagUga intemationaUseringen av telesektom.

Telelagens inriktning

Som jag redovisat i bakgmndsbeskrivningen går utvecklingen inom teleområdet i dag mycket snabbt. Det gäUer särskUt i fråga om utveck­lingen av nya tekniska lösningar och av nya tjänster. Mot bakgmnd härav är det svårt att närmare fömtsäga utveckUngen annat än på kort sUct.

I takt med att handeln, informationsutfjytet och intemationaUseringen har ökat har betydelsen av telekommunikationer bUvit större. Effektiva telekommunUcationer spelar en stor roU för ekonomiers tillväxt och för utvecklingen av mdustri och handel. Telekommunikationema har också stor betydelse socialt, kultureUt och regionalpoUtiskt.

Produktionen av teletjänster och produkter för telekommunUcation utgör i sig betydande delar av samhällets totala produktion. Telekommunika­tioner är vUctiga som stöd för verksamheter såsom bank- och försäkrings­verksamhet, offentiig förvalming, turism, transporter och tiUverkning. Det kan sålunda konstateras att det är ett gemensamt nationeUt inttesse att det finns goda telekommunikationer, som kan bidra tiU att bibehåUa och utveckfe välfärden.

Telekommunikationer har tidigt varit ett inttesse för staten. Detta har bl.a. tagit sig uttryck i att uppbyggnad av telenät och tillhandahållande av teletjänster ombesörjts av staten genom Televerket, som haft ett de fecto-monopol på stora delar av telemarknaden. Med hänsyn tiU den stora betydelsen av telekommunikationer har mriktnuigen av poUtiken på teleområdet lagts fest av riksdagen.

Nu gäUande telepolitiska mål beslutades av riksdagen år 1988 (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402). Det festiades då att det övergripande målet för den svenska telepoUtiken skaU vara att medborgama, näringsUvet och den offentUga förvaltningen i landets olika delar skaU erbjudas en tiUfredsstäUande tiUgång tiU telekommunikationer tiU lägsta möjUga samhäUsekonomiska kosmad. Detta mål vidareutveck­lades samtidigt i fem delmål, nämUgen:

-

Telesystemet skaU utformas så att det ger en god tiUgängUghet och service för gmndläggande telekommunikationer.

-

Telesystemet skaU utformas så att det bidrar tiU ett effektivt resursut­nyttjande i samhäUet som helhet. Samtidigt skaU systemet i sig vara effektivt.

-

Telesystemet skaU utformas så att utvecklingsmöjUghetema tas tiU

73 vara.

-

Telesystemet skaU utformas så att det bidrar tiU regional balans och    Prop. 1992/93:200 möjUggör sociafe hänsynstaganden.

-

Telesystemet skaU vara uthålUgt cxih tiUgängUgt under kriser och i krig.

Med utgångspunkt i de angivna målen utveckfede den föredragande departementschefen sin syn på inriktningen av telepoUtiken (prop. 1987/88:118 s. 14 ff). Han framhöU bl.a. att konsumentema skaU ha så stor valfrihet som möjUgt i sin användning av teletjänster. Han förklarade också att staten skaU skapa fömtsättningar för en effektiv konkurrens på utmstningsmarknaden och vid utveckling av teletjänster. Vidare skaU staten ansvara för att det finns ett sammanhåUet och öppet telenät som tacker hefe landet. Den såluncfe angivna inriktningen av telepoUtiken biträddes av riksdagen.

Post- och teleuttedningen, som hade uppdrag att överväga och föreslå avgränsning och precisering av statens ansvar på teleområdet, föreslog att staten skuUe garantera tiUgång tiU en väl fiingerande normal tele-fonkommunikation i hela landet tiU enhetUga priser för företag och för hushåU (SOU 1990:27). Uttednmgen hade också att överväga vUka telekommunikationer som skuUe betraktes som gmndläggande. Därvidlag sammanfattade uttedningen de gmndläggande telekommunikationernas karakteristika för överbUckbar tid på följande vis:

-

De skaU ha stor betydelse för möjUghetema att kommunicera,

-

de skaU kunna användas av alfe och aUa skaU i princip ha råd att använda dem,

-

de skaU erbjudas med gcxl tiUgängUghet och service,

-

kosmadema för att säkerstäUa tUlgängUgheten skaU i princip betalas soUdariskt, samt

-

användamas avgifter och taxor skaU utjämnas mellan oUka geogra­fiska områden.

Post- och teleuttedningens förslag togs upp i propositionen om närings­

poUtik för tiUväxt (1990/91:87 s. 137 f). Den dåvarande regeringen

framhöU därvid att staten måste ta ansvar för att samhäUet har tiUgång

tiU ett mcxlemt telesystem. Med hänsyn tiU den snabba utvecklingen inom

telesektom ansågs det emeUertid inte möjUgt att i detalj definiera vad

som skuUe omfattas av det statUga ansvaret. I propositionen anförs härvid

att det StatUga ansvaret för telepoUtiken kan delas upp i två huvudfrågor.

Dels är det fråga om att bedriva en telepoUtik som möjUggör och

underlättar en teknisk utveckling av sektom, dels gäUer det att garantera

att de tjänster som omfettas av ett specificerat statUgt ansvar också kan

umyttjas av aUa. Genom propositionen anslöt sig den dåvarande

regeringen tiU de överväganden som Post- och teleuttedningen hade gjort

när det gäUde avgränsningen av vUka tjänster som skuUe anses ingå i det

StatUga ansvaret. Det anförs i propositionen att fuU enighet råder om att

telefonitjänsten skaU ses som en sådan gmndläggande teletjänst.

Samtidigt framhåUs att tjänster utöver den gmndläggande telefonitjänsten

74

förvisso är väsentliga inslag i samhällets infrastiaiktur. Det ansågs i detta

sammanhang emellertid   knappast praktiskt  möjUgt att definiera ett    Prop. 1992/93:200 genereUt behov av  "tUläggstjänster".  Genom regeringsförslaget,  som antogs av riksdagen, har det således lagts fest att det stadiga ansvaret skaU  omfatta telefonitjänsten i hefe landet (prop.   1990/91:87,  bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369).

De nyss redovisade målen har formulerats i en situation, där staten har haft möjUghet att genom Televerket se tiU att utvecklingen går i den be­slutade riktningen. Det finns anledning att betrakte målangivelsen i detta perspektiv. Med den ombUdning av Televerket tiU aktiebolag som jag återkommer tiU i ett senare sammanhang blir förhåUandena i viss ut­sträckning förändrade med avseende på de du-ekta styrmöjUghetema.

Frågan som då bör stälfes är om de redovisade telepoUtiska målen är de riktmärken som bör gäUa också för den nya situation som följer av ut­vecklingen på telemarknaden med snabba tekniska landvinningar, en ny verksamhetsform för Televerket, flera nya företag som tiUhandahåUer telekommunikationstjänster av skUda slag och ett utökat kommersieUt inttesse av att ta tiU vara de valmöjligheter bettäffande telekommunika­tionslösningar som därvid kan erbjudas.

Uttedningens förfatmingsförslag utgår från att de redovisade telepoU­tiska målen skaU utgöra gmnden för regleringen. Dessutom bör enUgt förslaget regleringen vara konkurrensneutral och bygga på likabehand­ling. Samtidigt framhåUs som ett betydelsefiiUt medel för att i den förväntade situationen nå de uppstallda målen att det skapas utrymme för och upprätthåUs en effektiv konkurrens inom aUa delar av teleområdet.

Flertalet av de remissmstanser som har yttrat sig om inriktningen av lagbestämmelserna har mer eUer mindre uttalat anslutit sig tiU huvudinne-håUet i de beslutade telepoUtiska målen. De synpunkter som har lämnats i denna del gäUer förettädesvis behovet av en precisering av målsätt-tiingama och därmed inriktningen av den fiamtida lagtiUämpningen samt önskemål om en ytterUgare betoning av konkurrensmedlet för att uppnå målen.

De telepoUtiska mål och den inriktning av telepoUtdcen som beslutats år 1988 och som har preciserats år 1991 har tilUcommit i en delvis annor­lunda marknadssituation än den som med hänsyn tiU bl.a. den snabba tekniska utvecklingen kan tänkas vara för handen redan inom några år. Det finns därför skäl att ytterUgare överväga de telepoUtiska målsätt­ningar som skaU tjäna som rättesnöre för de framtida ställningstagandena på teleområdet. EnUgt min mening är tiden nu mogen för att höja ambitionsnivån i fråga om de målsättningar som bör gäUa på telekom­munikationsområdet. Mm bedömning är att det redan på kort sikt finns utrymme för att ge preciserade mål ett reeUt innehåU.

Det övergripande målet på teleområdet och därmed syftet med telelagen

bör formuleras så att enskUda, såväl fysiska som juridiska personer, och

myndigheter i landets olika delar skaU ges tiUgång tiU effektiva telekom­

munikationer. Strävan skaU givetvis vara att detta skaU ske tiU lägsta

samhäUsekonomiska kostnad. En sådan övergripande och långsUctigt

inriktad bestämning är avsedd att inrymma även de under denna målsätt­

ning tidigare angivna delmålen och den utveckUngsinriktning avseende

75

konkurrensfömtsättningama som riksdagen har beslutat om.

Hämtöver vUl jag tillägga följande.

Prop. 1992/93:200

I vårt informationsteknologiskt inriktade samhäUe bUr betydelsen av effektiva telekommunikationer aUtmer påtegUg. Den tekniska utveck­lingen har gjort det möjligt att successivt mttoducera utvecklade och nya kommunikationsformer. Även för framtiden finns skäl att utgå från att utvecklingspotentialen på telekommunUcationsområdet består. EnUgt min mening är det av största vUct att ta tiU vara de möjUgheter som tele­systemet som infrastmktur kan ha för samhäUsutvecklingen. Detta gäUer inte minst den regionala utjämning som härigenom kan åstadkommas av fömtsätttiingama att driva näringsverksamhet. Som jag ser det måste varje möjUghet tiU regional utveckling som kan skapas genom teleinfra-stmkturen utnyttjas. Gocfe fömtsättningar för tiUgång tiU teletjänster är i detta sammanhang centralt. Utöver den gmndläggande telefonitjänsten gäUer detta exempelvis olika former av datakommunikation. Att aktivt utnyttja den utvecklingspotential som infrastmkturen på telekommunika­tionsområdet och olUca kommunUcationsformer utgör bör vidare bidra tiU att "föra skUda delar av Sverige närmare varandra" med de fördelar som detta för med sig för enskilda och för samhällets funktion.

Genom teknikens utveckling och de investeringar som gjorts i det aU­männa telenätet har kvaUteten på nätet successivt utvecklats och upp­graderats. Härigenom har fömtsättningama ökat för väl fungerande telekommunikationer liksom för att erbjuda nya nättjänster. Denna process fortskrider i snabb takt.

Mot bakgmnd av den ökande betydelsen av telekommunUcationer av oUka slag för företag men också för hushåll anser jag det nu rimligt att i gmndläggande telefoni innefetta möjlighet att umyttja telefåxtjänster och vissa datakommunUcationstjänster. Det bör således vara möjligt för teleoperatörer att med ett mycket Utet antal undantag i enskUda feU vid efterfrågan tillhandahåUa telefonitjänst som håUer en sådan kvaUtet att även telefex och datakommunUcation via låghastighetsmodem kan förmedlas. Den enskUde abonnenten bör inte belastas med några merkost­nader för detta. Men det får fömtsättas att terminalutmstningen håUer en rimUgt god teknisk kvaUtet.

För egen del är jag övertygad om att denna gmndläggande teletjänst som kommunikationsform - med den nyss angivna utvidgningen av vad tjänsten mnefettar - kommer att ha avgörande betydelse under över­skådUg tid för flertalet teleanvändare. Detta motiverar att telefonitjänsten även fortsätmingsvis ges en särställning. Jag delar således inte den uppfettning som förts fram under remissbehandlingen att en reglering av telefoni är föråldrad. Regleringen av denna tjänst måste nämUgen vidare ses i sitt sammanhang, dvs. i det samlade regelsystem som föreslås.

Målet om att det skaU tiUhandahåUas effektiva telekommunUcationer är

väsentUgt mera vidsträckt än att avse vissa specifika tjänster. Sett i ett

övergripande perspektiv inbegriper denna inriktning varje form av

telekommunikation av betydelse från allmän synpunkt. Särskilt kan dock

nämnas datakommunikation av sådan kvaUtet att den överföringskapacitet

som tillhandahåUs genom telefonitjänsten inte är tillräckUg. Det är enUgt

min mening, som nyss framhålUts, av stor betydelse att det skapas

76

fömtsättningar för att exempelvis sådana tjänster finns tUlgängUga på    Prop. 1992/93:200 marknaden på rimliga viUkor.

De förslag som jag närmare redovisar i det följande, och som redan här bör nämnas, har tiU syfte att åstadkomma vad som nu sagts. Genom krav på tillstånd kan i tiUståndsvillkor anges att telefonitjänst som håUer viss kvaUtet skaU finnas tiUgängUg tiU alla permanentbostader och tiU festa driftstäUen för näringsverksamhet. Som nyss sagts kommer det häri­genom samtidigt att finnas möjUghet att umyttja tjänster som exempelvis telefax, elekttonisk post och datebassökningar. Motsvarande gäUer i firåga om kravet på tiiUstånd för att tilUiandahåUa fasta teleförbmdelser. Detta innebär att tiUståndsvillkor kan användas på så sätt att ledningar för exempelvis högkvaUtativ datakommunikation kommer att erbjucfes tele­användama. Även kravet på anmälningsplikt i vissa faU för att tiU­handahåUa teletjänster eUer teleförbmdelser av olika slag kommer att bidra tiU att utveckla fömtsättningama för goda telekommunikationer i angiven riktning. Till detta kommer den skyldighet tiU samtrafik som föreslås. Som jag ser det har goda fömtsättningar för samtrafik av­görande betydelse för ökad konkurrens och därmed för att skapa en fungerande marknad på teletjänstområdet. Mitt förslag om samtra­fikskyldighet är därför väsentiigt mer omfattande än vad uttedningen har föreslagit och inbegriper i princip aUa slag av teletjänster.

Med hänsyn tiU den samhälleliga betydelsen av fungerande telekom­munikationer är det motiverat att staten genom föreskrifter lägger fest en ordning för bestämmande av viUca fömtsättningar som skaU gälla för att bedriva verksamhet på detta område. Det Ugger dock i sakens natur att fegregleringen inte bör vara aUtför detaljerad. Tvärtom är det av vUct för att undvika onödiga låsningar av utveckUngen på detta dynamiska område att regleringen utformas så att ett relativt stort handlingsutrymme ges vid fegtiUämpningen med möjlighet att komplettera med bestämmelser som är anpassade tiU marknadssituation, teknUcutveckUng m.m. Således är det inte lämpUgt att i lag detaljerat ta upp aUa de situationer som därvid kommer att behöva regleras. En betydande risk skuUe då föreUgga för att bestämmelsema snabbt skulle bU otidsenUga. 1 stäUet bör i lagen anges den målsättning eller inriktning mot vUken tillämpningen skaU kunna återföras. GenereUt bör således inslaget av regler på detta dynamiska område så långt möjUgt begränsas och marknadskrafterna ges uttymme att leda utvecklingen mot nya tjänster och kommunikationsformer. Men som nämnts i samband med den ytterUgare precisering av inriktningen mot effektiva telekommunUcationer som jag har uppehåUit mig vid i det föregående får regleringen ett vidstiäckt tiUämpningsområde.

Med hänsyn tiU den betydelse som bör tillmätas huvudmålet för tele­

poUtdcen är det lämpligt att dess innehåU återfinns i en syftesbestämmelse

i telelagen. Det bör därför i lagen föreskrivas att det övergripande syftet

med bestämmelserna i lagen är att enskUda och myndigheter skaU få

tiUgång tiU effektiva telekommunikationer tiU lägsta möjUga samhäUseko­

nomiska kosmad. Vidare bör i lag slås fest det ansvar som staten åtar sig

i fråga om gmndläggande telekommunUcationer i hela landet. Med gmnd­

läggande telekommunUcationer skaU härvid förstas telefonitjänsten. Med

77

hänsyn tiU den avgränsning av ansvaret som gjorts beträffande hushåU

och företag bör det föreskrivas att var cx;h en skaU ha möjlighet att från    Prop. 1992/93:200 sin stadigvarande bostad eller från fest verksamhetsstäUe umyttja telefoni­tjänst mom alhnänt tUlgängUgt telenät. Fast verksamhetsstäUe gäUer då inte bara för näringsverksamhet utan även för bl.a. myndighetsverksam­het.

Utifrån de angivna målen får det ankomma på den tillämpande myndig­heten på teleområdet och överprövande domstolar att utforma en närmare praxis på detta område. Jag anser således att lagen skaU ge ett utrymme för flexibilitet i myndighetsverksamheten cKh anpassning tiU den marknadsmässiga och tekniska utvecklingen.

Konsumentverket har firamhåUit vUcten av att telefonitjänsten erbjuds under sådana villkor att alfe har råd att nyttja tjänsten. Det har också föreslagits att i fegens syftesbestämmelser uttryckUgen föreskrivs att telefonitjänsten skaU erbjudas på allmänt gäUande villkor.

Jag delar uppfettningen att inriktningen bör vara att telefonitjänsten tillhandahåUs under sådana villkor att priset inte skaU vara ett hinder för utnyttjandet. Detta följer emeUertid enUgt min mening redan av de fesdagda telepoUtiska målen. Mot bakgmnd av det övergripande syftet för regleringen som jag har angett kan det fömtsättas att detta kommer att beaktes. Något behov av att ange detta särskilt i en syftesbestämmelse anser jag inte föreUgga. Inte heUer finns det anledning att i detta sammanhang särskUt framhåUa betydelsen av enhetUga taxor för identiska tjänster. Däremot bör lagen innehålla bestämmelser som ger utrymme för prisreglering av telefonitjänsten. Jag återkommer senare tiU detta (avsnitt 4.5.2).

Handikapporganisationema har tagit upp frågan om vad som bör hänföras tiiU begreppet gmndläggande telekommunUcationer och menar att en utvidgning är befogad från den vanUga telefonitjänsten tiU vad som dämtöver kan behövas av teletjänster för att den som har ett ftmk-tionshinder eUer annat handUcapp skaU kunna utföra dagUga sysslor.

Min uppfettning härvidlag är följande. För att uppnå ett effektivt

telesystem är det vUctigt att det skapas fömtsättningar för en effektiv

konkurrens på marknaden. Jag kommer senare att närmare utveckla min

syn på detta. En fömtsättning för att verkUg konkurrens skall uppkomma

är att skyldigheter för marknadsaktörerna att tUlhandahålla tjänster som

inte är kommersieUt motiverade begränsas så långt möjUgt. Risken är

annars att konkurrensfömtsättningama kan komma att skUja sig åt meUan

olika företag beroende på vilken omfattning som deras särskUda

skyldigheter kommer att få i praktiken. Redan mitt förslag att regleringen

skaU säkerstäUa att telefonitjänsten tiUhandahåUs med rikstackning ttots

att fiiU kostnadstackning för detta inte aUtid kan förväntas innebär risk

för att konkurrensfömtsättningama på gmnd av denna omstandighet i

framtiden inte blir helt lika för teleföretagen. Att utvidga denna målsätt­

ning tiU att också omfatta handikappades behov av olUca teletjänster anser

jag inte vara en riktig väg. I stället bör lagregleringen ge möjUgheter för

tillämpande myndighet att, med beaktande av bl.a. konkurrensaspekter,

se till att teleföretagen kommer att erbjuda de tjänster som leder tiU att

handUcappades behov kan tiUgodoses. Utrymmet för myndigheten att

78

ålägga skyldigheter härvidlag bör dock i princip vara beroende av om det

finns möjUghet att erbjuda kompensation för den uppoffring som skyl-    Prop. 1992/93:200 digheten kan innebära.

I detta sammanhang viU jag fasta uppmärksamheten på att Handi-kapputtedningen i sitt slud)etänkande (SOU 1992:52) Ett samhäUe för alfe har föresfegit åtgärder för att säkra handUcappades tiUgång tiU tele­kommunikationer. E)et föreslås där bl.a. inrättandet av en s.k. telefond, finansierad av teleföretagen med tiUskott i förhåUande tiU dessas om­sättning. Ur fonden skaU det kunna utgå bidrag exempelvis tiU enskUda för dagUga merkosmader som avser telekommunikation. HandUcapput-redningens försfeg måste övervägas i ett vidare sammanhang och det är därför ännu för tidigt att te ställning tiU om några av försfegen skaU genomföras.

Med anledning av vad ÖB och ÖCB ytttat viU jag framhåUa att i de telepoUtiska målen ingår att telesystemet skaU vara uppbyggt så att det är UthåUigt och tiUgängUgt under kriser och i krig (prop. 1987/88:118 s. 13 f). Uttedningen har toUcat denna målsätming så att de televerksam-heter som har betydelse för upprätthållande av väsentUga funktioner i samhäUet skaU vara utformade så att de har motståndskraft mot avbrott, stömingar, etc. De delar av telesystemet som har betydelse för verksam­heten i krig eUer krigsfera skaU vara så beskaffade att det finns möjUghet att duigera om trafik för prioritering av sådan trafik som är av betydelse för rikets säkerhet. Vidare Ugger enligt uttedningen i denna målsättning att ledningsnät, växlar och ledningscenttaler skaU ha motståndskraft mot fysisk påverkan.

Såväl uttedningen som ÖB och ÖCB har fiamhåiUt den stora betydelse som telekommunikationema har för beredskapen för krigs- och krissitua­tioner. Uttedningen har låtit detta komma tUl uttryck genom att peka på möjUgheten för Telestyrelsen att rikta särskilda krav på teleföretagen i denna del vid tiUståndsförfarandet. Jag återkommer tiU detta vid mina överväganden om tillstandsgivningen m.m. Någon särskild bestämmelse om att hänsyn tiU försvarets behov skaU tes vid tiUämpningen av lagen har uttedningen inte ansett påkaUad.

Jag delar uttedningens uppfettning. Att komplettera syftesbestämningen med en uttryckUg föreskrift om att försvarets behov av telekommunika­tioner under beredskap och i krig skaU beaktes vid den fredstida utformningen av telekommunikationerna anser jag sålunda inte påkaUat. Däremot bör i telelagen tes m ett bemyndigande för regeringen eUer den myndighet regeringen bestämmer att meddefe föreskrifter som tiUgcxloser detta behov. Jag återkommer tiU denna fråga i specialmotiveringen (38 §). Jag återkommer också i det senare tiU de frågor om finansiering av särskUda uppgifter som kan uppkomma mot bakgmnd av totalförsva­rets behov.

Betydelsen av konkurrens på teleområdet

Under huvuddelen av 1900-talet har Televerket haft ett faktiskt monopol på att tillhandahåUa teletjänster åt hushåU, företag och myndigheter. De första telefonnäten och stationema, som etablerades redan under senare

79

delen av 1800-talet, drevs emeUertid av enskUda bolag. I början av 1880- Prop. 1992/93:200 talet fick dock Telegrafverket regeringens bemyndigande att driva telefonrörelse. Verket påbörjade då utbyggnad av telefonnät även i glesbygder ckU byggde teleförbindelser till mdustrier cx:h andra företag utanför de befintUga telegrafstationemas områden. En plan för rikstele­fonnät gjordes upp och under den fortsatta ud}yggnaden köptes så gott som aUa enskUda telefonanläggningar upp av verket. Härigenom nåddes syftet att skapa ett för landet enhetUgt telefonsystem som möjUggjorde snabba förbindelser mellan olika delar av landet. Ett gmndläggande motiv tiU statens engagemang vid uppbyggnaden cx;h driften av telefon­nätet, fömtom inttesset av att försäkra sig om gcxla fömtsättningar för näringsverksamhet, har varit att televerksamheten har ansetts ha karaktär av naturUgt monopol. Härmed avses att verksamheten har sådana skal-(Kh flerproduktfördelar vid driften att den av effektivitetsskäl bör skötas av en prcxlucent. Statens motiv för att ta på sig denna funktion har byggt på en strävan att förhindra ud)udsbegränsning, höga priser och andra former av missbmk av monopolstallningen från privata aktörers sida.

Under framför aUt 1980-talet och därefter har betydande förändringar inträffat vad gäUer de rent tekniska fömtsättningama för driften av televerksamhet. Därmed har konkurrenssituationen också förändrats. Den förändrade bilden är emellertid även uttryck för en poUtisk vUja att skapa mångfald och valmöjUghet för telekonsumentema och ge nya företag möjUghet att etablera sig på telemarknaden (prop. 1991/92:100 bU. 7).

Remissuistanserna har i flera faU gett uttryck för en uppfetming som innebär att utveckUngen med denna inriktning måste fortsätta inom ramen för den nya regleringen. Det har därvid framhålUts betydelsen av att effektiv konkurrens etableras. Denna uppfetming delar jag fuUt ut. Ett av de viktigaste medlen för att uppnå effektiva telekommunikationer innefettande ett mångfecetterat utbud och låga priser är enligt min mening att se till att konkurrens kommer att råda inom ett så brett fält av telemarknaden som möjligt. En sådan inrikming får också anses sta i överensstämmelse med EG-rådets direktiv (90/387/EEG) om upprättande av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahåUa öppna nät (Open Network Provision, ONP). Jag anser därför, i likhet med vad uttedningen har föreslagit, att det bör ges en uttryckUg föreskrift i telelagen som innebär att vid tiUämpningen av reglema skaU en strävan vara att skapa utrymme för och upprätthålla en effektiv konkurrens inom alfe delar av telekommunikationsområdet för att därigenom uppnå de gmndläggande målen. En sådan föreskrift får sin främsta fimktion som ett riktmärke för den tUlämpande myndigheten. Telestyrelsen, så att de beslut som fettas får ett sådant innehåU att verkUg konkurrens blir möjUg inom allt flera områden av telemarknaden.

Det finns i detta sammanhang anledning att peka på den nya konkur­

renslagen (prop. 1992/93:56, bet. 1992/93:NU17, rskr. 1992/93:144,

SFS 1993:20). Lagen är avsedd att vara ett instmment för samhäUet att

motverka konkurrensbegränsningar i näringsUvet i stort. Den innebär att

det blir möjligt att direkt möta konkurrensbegränsningar med ekonomiska

sanktioner som drabbar de företag som vidtar åtgärdema. Regleringen

80

kommer naturUgtvis att bU tUlämplig också på telemarknaden. I själva

verket kommer konkurrenslagen, vid sidan av den specifika konkurrens-    Prop. 1992/93:200

främjande regleringen, som ges i telelagen, att bU det övergripande

medlet för att komma tiU rätta med konkurrensbegränsande uppträdande

på denna marknad. Den praxis som efter hand kommer att utbUdas vid

tiUämpningen av konkurrenslagen kommer därför att vara vägledande

också på teleområdet. Med hänsyn tiU att konkurrenslagens regler i

huvudsak stämmer överens med Romfördragets konkurrensregler cKh

med vissa europeiska länders konkurrensregleringar kommer det även att

bU möjUgt att hämta ledning från EG-domstolens avgöranden men också

firån   praxis   i  andra   länder  där   förbudsprincipen   tillämpas   (prop.

1992/93:56 s. 21). Den nya konkurrenslagen träder i kraft den I juU

1993, dvs. vid samma tidpunkt som telelagen föreslås börja gälfe.

Yttrarulefrihet och televerksamhet

Verksamhet med att föra över information med hjälp av radiovågor eUer på ledning med hjälp av elektriska svängningar eller ljus innefettar också utsändning och mottagning av ljudradio- och TV-program. Sändning av ljudradio- och TV-program skiljer sig från "vanUg" televerksamhet på det sättet att programmen är ämnade för en bred krets av mottagare, medan telefoni, datakommunikation, etc. vanligtvis sker meUan två parter. Det karakteristiska för ljudradio- och TV-program är just deras egenskap av att vara massmedier, alltså avsedda att tas emot av allmänheten. Sändningar av sådana program har stor betydelse för opinionsbUdning, kunskapsuppbyggnad och nyhetsspridning bland aUmänheten.

Tillkomsten av yttrandefrihetsgmndlagen (1991:1469) innebar att ytttandefriheten i bl.a. ljudradio och television fick ett särskUt skydd. I denna yttrandefrihet får mte göras andra begränsningar än sådana som följer av yttrandefrihetsgmndlagen (YGL). Det finns därför anledning att, mot bakgmnd av mina överväganden i det tidigare om vilka verksamheter som skaU vara tiUståndspUktiga och därmed föremål för viss styming och konttoU firån det allmänna, belysa i vad mån detta kan komma att sta i konflUct med YGL och i så faU undanröja sådana effekter av den föreslagna regleringen.

I 1 kap. 1 § första stycket YGL föreskrivs:

Varje svensk medborgare är gentemot det allmänna tiUförsäkrad rätt enUgt denna gmndlag att i ljudradio, television och vissa liknande över­föringar, fihner, videogram och andra upptegnmgar av rörUga bUder samt ljudupptagningar offendigen uttrycka tankar, åsUcter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i viUcet ämne som helst.

1 samma paragrafs ttedje stycke föreskrivs:

Vad som sägs i gmndlagen om radioprogram gäUer fömtom program

i ljudradio också program i television och innehåUet i vissa andra sänd­

ningar av ljud, bild eUer text som sker med hjälp av elekttomagnetiska

vågor. Vad som sägs om filmer avser även videogram och andra

upptagmngar av rörUga bUder.

81

6 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Även I kap. 6 § första stycket YGL är av inttesse. E)enna bestämmelse    Prop. 1992/93:200 har följande lydelse:

Gmndlagen är tiUämpUg på sändningar av radioprogram som är riktade tiU allmänheten cKh avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel.

EnUgt motiven tiU bestämmelserna avses med uttrycket radioprogram såväl ljudradio som television ckU innehåUet i vissa andra överföringar av information tiU allmänheten som telefex och videotex. Med radio­program avses innehåUet i varje sändning. Något undantag görs alltså inte för s.k. enkfe meddelanden i radiolagens (1966:755) mening (prop. 1990/91:64 s. 107 f samt prop. 1986/87:151 s. 298 och 311).

Även bestämmelserna i 1 kap. 3 § ttedje stycket YGL är av visst inttesse i förevarande sammanhang. Det föreskrivs där;

Det får inte utan stöd i denna gmndlag förekomma att myndigheter och andra allmänna organ på gmnd av innehåUet i radioprogram, fihner och ljudupptagningar förbjuder eUer hindrar innehav eUer användning av sådana tekniska hjälpmedel som behövs för att kunna ta emot radio­program eUer för att kunna uppfetta innehållet i filmer eUer ljudupp­tagningar. E)etsamma gäller förbud mot anläggande av trådnät för sändning av radioprogram.

Departementschefen anförde bettäffande denna bestämmelse, vilken fick sin slutUga utformning efter lagrådets yttrande, att det inte behöver uppsta någon osäkerhet om att det är tUlåtet att reglera anläggandet av ttådnät med hänsyn tiU motstaende inttessen som kulturminnesvård, försvarshänsyn, etc. (prop. 1990/91:64 s. 218).

I 3 kap. I § första stycket YGL slås fest en principieU frihet att sända radioprogram genom tråd. Där föreskrivs:

Varje svensk medborgare och svensk juridisk person har rätt att sända radioprogram genom ttåd.

Formuleringen innebär en principieU etableringsfrihet för verksainhet för ttådsändningar (prop. 1990/91:64 s. 115).

3 kap. 2 § första stycket YGL mnehåUer den gmndläggande bestäm­melsen om sändningar av radioprogram på annat sätt än genom tråd, dvs. i praktiken genom radiosändning. Det föreskrivs:

Rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får regleras genom lag som innehåUer föreskrifter om tiUstånd och villkor för att sända.

InnehåUet i YGL:s skydd är oUka för ttådsändningar och radiosänd-

ningar. För trådsändningar skyddas både rätten att sända program och

rätten att anlägga kabehiät. Som framgår av motivtexten är emeUertid

innebörden inte att anläggandet av ttådnät mte alls får regleras. En

reglering får ske på gmnd av motstaende inttessen och om den inte direkt

har med innehåUet att göra.

2

För radiosändningar medger YGL krav på tiUstånd, men utrymmet för Prop. 1992/93:200 tiUståndsvillkor inskränks genom att regeringsformens (RF) regler om fri-och rättighetsbegränsande lagstiftning skaU tiUämpas (3 kap. 3 § YGL som hänvisar tiU 2 kap. 12 § andra - femte styckena och 13 § RF). Dessa regler innebär i huvudsak att begränsning får göras endast för att tiUgcxlose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhäUe, att den skaU sta i proportion tiU syftet och inte utgöra ett hot mot den firfe åsUctsbUdningen, att den mte får göras enbart på gmnd av poUtisk, reUgiös, kultureU eUer annan sådan åskådning och att begränsning endast får göras om särskUt vUctiga skäl föranleder det.

Slutsatsen av det sagda är att omfattningen av YGL:s skydd inte skUjer sig så mycket för trådsändningar och radiosändningar. Detta konsta­terande gäUer fuUt ut i vart faU för anläggandet av trådnät och etersänd­ning av radioprogram. I båda fåUen får inskränkningar ske om de skäl som motiverar dem är tiUräckUgt starka och inte direkt har med innehåUet att göra.

Jag anser emeUertid inte att de skäl som kan anföras för att kräva tiUstånd för viss televerksamhet i en telelag är tUlräckUgt starka för att det skaU anses motiverat att sändningar av radioprogram till allmänheten skaU omfettas av ett sådant tillståndskrav. Vad gäUer sändning av radioprogram genom tråd torde ett tiUståndskrav över huvud inte vara förenUgt med YGL.

Telelagens tillståndskrav syftar i och för sig inte tiU att reglera sänd­ning av radioprogram, vare sig genom ttåd eller med radio. Det kan dock inte uteslutas att tUlståndsplUctens omfetming skuUe kunna komma att leda tiU en begränsning i praktiken av sändningsmöjUghetema. För att detta inte skaU bU faUet och för att det inte skaU råda någon oklarhet här­vidlag bör därför det av telelagen framgå att tUlståndskravet inte gäUer i den mån verksamheten avser utsändningar tiU allmänheten av program i ljudradio m.m.

Telelagens tiUståndskrav är, som framgår av mina överväganden i det tidigare, tänkt att omfatta dels bl.a. telefoni av oUka slag, dels tillhanda­håUande av teleförbindelser åt annan.

När det gäUer tillhandahållande av teleförbindelser åt annan bör således tiUstånd inte krävas i den mån förbindelsema skaU användas för att sända radioprogram tiU allmänheten. Detta bör gäUa såväl i fråga om trådnät, t.ex. kabel-TV-nät, som radiosändare, t.ex. satelUtförbindelser.

Undantaget från tiUståndspUkten i här aktuella avseenden bör framgå av regleringen på det sättet att utsändningar tiU allmänheten av program i ljudradio eUer annat som anges i I kap. 1 § ttedje stycket första meningen yttrandefrihetsgmndlagen undantas från lagens tiUämpnings­område.

83

4,2   Regleringsstruktur på teleområdet

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: I telelagen föreskrivs krav på tillstånd för den som vill driva vissa slag av televerksamhet. Frågor om tillstånd skall prövas av den myndighet regeringen bestammer, dvs. Telestyrelsen.

Den som bedriver verksamhet som är tillståndspliktig enligt tele­lagen utan att ha tiUstånd skall kunna dömas till böter eller fängelse.

Utredningens förslag stämmer överens med mitt.

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot uttedningens förslag.

Skälen för mitt förslag: Det svenska telekommuiukationsområdet är såsom framgått av bakgmndsbeskrivningen reglerat i förhållandevis Uten utsttäckning. Sverige skiljer sig härvidlag från flertalet andra länder. Något legalt monopol finns inte på området, utan det råder fri etablerings-rätt för företag att bygga och driva telenät i konkurrens med det statUga nätet. Under senare år har det också i viss utsträckning tillkommit altemativ tiU detta nät såvitt gäUer intemationeU trafik och nationeU långdistanstrafik. Vidare är ttedjepartstrafik med användning av det aU­männa telenätet tiUåten, vilket innebär att det finns möjUgheter för den som hyr överföringskapacitet av Televerket att i sin tur udjjuda tjänster tiU egna kunder med umyttjande av detta nät.

Något krav på tillstånd för den som önskar etablera sig och bedriva näringsverksamhet med att tillhandahålla teletjänster på den svenska tele­marknaden StäUs mte för närvarande, med undantag av det tiUståndskrav som gäUer erdigt radiolagen (1966:755) för rätt tiU användning av radio­sändare. Frågan är då om en reglering av teleområdet bör mnehåUa en föreskrift om tiUstånd som fömtsätming för att driva sådan näringsverk­samhet.

Den strävan mot att öppna telemarknaden för konkurrens som allmänt uttalats såväl av riksdagen (se t.ex. prop. 1990/91:87 s. 136, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369) som inom ramen för det europeiska integrationsarbetet får anses innebära att eventueUa hinder för etablering av flera marknadsaktörer bör undanröjas. Att mot den bakgmnden mföra en ordning som innebär att en tidigare fri verksamhet blir tiUståndsbe-roende synes i sig knappast främsta som följdriktigt. EmeUertid innebär en övergång tiU en ny marknadssituation med förväntiiingar om ett flertal nätoperatörer och tjänsteutbjudare, som verkar i konkurrens, vissa för­ändringar.

En förändring hänger samman med den konkurrensutveckling som eftersträvas på telemarknaden. Denna kommer som sagt ttoUgtvis att leda tiU en successiv ökning av antalet nätijmehavarc och företag som bjuder ut teletjänster. Telenät och teletjänster hänger samman i en kompUcerad stmktur och samhäUet är i hög grad beroende av att detta system fun­gerar. För att säkerstäUa dess gmndläggande funktion kan staten i fram­tiden behöva utöva styming och konttoU samt ha tiUsyn över inte bara en

84

operatör som i nuläget utan flera. Dessutom kan deras mbördes sam-    Prop. 1992/93:200 verkan behöva styras.

En annan förändring torde följa av att Televerket ombUdas tiU aktiebolag. Staten har genom Televerket som affärsverk haft tiUgång tiU de medel genom vilka de telepoUtiska målen i huvudsak har varit avsedcfe att förverkUgas. Genom att ombUda Televerket tiU ett privaträttsUgt subjekt ändras dessa fömtsättningar. Så länge staten är ägare av det nya bolaget kan bofegets verksamhet fortfarande styras så att det medverkar tiU att samma poUtiska målsättningar som för närvarande gäUer för Televerkets verksamhet kan uppfyUas. I den situationen att betydande delar av aktiestocken i bofeget har övergått i privat ägo stäUer sig saken annorluncfe. Det är då mindre sannolikt att bolaget kommer att drivas uti­från andra syften än de som gäUer för alfe andra privata verksamheter, dvs. med inriktningen att ge ägarna en så hög avkastning som möjUgt på det satsade kapitalet. I vart faU på Ute sUct kan staten inte som i nuvarande läge räkna med att uppnå de telepoUtiska målen genom di­rektstyrning av den dominerande teleoperatören.

HärtiU kommer en ttedje förändring, som är betingad av närmandet tiU EG, vilket - förenklat uttryckt - innebär att Sverige förväntas åta sig att se tiU att vissa regler iakttas på skUda teletjänstområden, framför aUt tillhandahåUande av telefonitjänsten och uthyming av överföringskapa­citet. Dessa åtaganden torde komma att fömtsätta en rättsUg reglering av förhåUandena på telemarknaden, bl.a. i fråga om gmndema för upp­låtelsevillkor.

TiUståndssystem tiUämpas i de flesta andra länder. Verksamheten på telekommunikationsområdet intemationaUseras i ökande utsträckning, vilket kan motivera att den ordning vi väljer i Sverige inte aUtför mycket kommer att skUja sig från de system som tiUämpas i andra länder.

Den föreUggande marknadssituationen med ett begränsat antal företag etablerade på den svenska teletjänstmarknaden och där Televerket ännu är klart dominerande på de flesta delmarknader, gör också att det enUgt min mening inte är lämpUgt eUer möjUgt att styra den ifrågavarande verksamheten enbart med genereUt avfattade regler. För detta talar också att marknadssituationen snabbt kan förändras. För att uppnå målen bedömer jag det nödvändigt att styra verksamheten genom att den tiU-lämpande myndigheten mot bakgmnd av de i lagen angivna syftena ut­formar specieUa villkor under vilka respektive verksainhet skaU bedrivas.

Slutsatsen av vad jag här redovisat blir att det bör införas ett krav på tiUstånd för den som bedriver viss televerksamhet. Ett system med tiUståndsplikt för viss verksamhet anser jag vara det som mest verksamt främjar uppfyUelsen av de beslutade målen samtidigt som det ger ut­rymme för en nödvändig flexibiUtet. De olika teleföretagens skUda fömtsättningar motiverar att tiUståndsvUUcoren för att bedriva verksam­heten avpassas tiU vad som är påkallat för varje särskUt företag, dock självfaUet med beaktande av kraven på konkurrensneutraUtet och likabehandling.

Den som uppsåtUgen eUer av oaktsamhet utan tiiUstånd bedriver tiU­

ståndspliktig verksamhet skaU kunna dömas tiU böter eUer fängelse i

85

högst sex månader.

I detta sammanhang bör jag nämna att jag har för avsUct att föreslå regeringen att tiUstandsprövningen och därmed anknuma uppgifter skaU anförttos Telestyrelsen. I det följande kommer jag att direkt ange Tele­styrelsen ttots att den lag som jag föreslår inte mnefettar ett direkt ut­pekande av en viss förvalttiingsmyndighet utan endast anger att rege­ringen bestämmer vilken myndighet som skaU ha uppgiftema.

Prop. 1992/93:200

4.3   Avgränsningen av tillståndspliktig verksamhet

Mitt förslag: Krav på tillstånd skall gälla för rätten att inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahålla telefonitjänst eller mobil tele­tjänst (telefoni eller annan tjänst) om verksamheten har en omfattning som är betydande i fråga om utbredningsområde, antalet användare eller annat jämförbart förhållande.

Rätten att driva verksamhet som består i uthyming av fasta teleför­bindelser som är avsedda för överföring av information skall också i vissa fall vara beroende av tillstånd.

Om det behövs för att utvecklingen på telekommunikationsområdet skall kunna följas får anmälningsskyldighet föreskrivas beträffande den som åt allmänheten tillhandahåller teletjänster som inte omfattas av tillståndsplikt.

Tillståndsmyndigheten skall på ansökan meddela bindande för­handsbesked om tillståndsplikt föreligger för viss televerksamhet.

Utredningens förslag stämmer överens med mitt.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har haft synpunkter på utted­ningens förslag om tUlståndsplUctens omfattning. De flesta av dem som uttalat sig kritiskt om uttedningens förslag har framhålUt att tiUstands­plikten inte bör vara mskränkt tiU de verksamheter som uttedningen har angett. Från flera håU har det föreslagits att tillhandahåUandet av ytter­Ugare teletjänster än de av uttedningen utpekade skaU gmnda tiUstånds­pUkt.

Av de remissinstanser som yttrat sig i denna del har Konkurrensverket förklarat sig inte ha någon erinran mot den föreslagna avgränsningen av viUca verksamheter som skaU kräva tiUstånd. Inte heUer Banverket eUer Riksrevisionsverket firamför någon erinran mot den huvudsakUga om­fettning av tUlståndspUkten som uttedningen har föreslagit. RRV firam­håUer dock att det med ny teknik kommer att bU aUt svårare att särskUja telefoni från övrig televerksamhet, varför avgränsningen tiU telefoni riskerar att snabbt bU överspelad. Verket anser dämtöver att avgräns­ningen bettäffande tiUståndspUktig verksamhet är aUtför vagt formulerad. Denna brist kompenseras enUgt verkets uppfettning i viss utsträckning av möjUgheten att erhålla förhandsbesked, men det vore att föredra att av­gränsningen kunde göras tydUgare från början. Från Banverkets sida framhåUs det att uttedningens förslag till definition av "allmänt tiUgäng­Ugt telenät", vilket begrepp är en gmnd för avgränsningen av tiUstånds-

86

pUkten, är aUdeles för vid cx;h bör mskränkas tiU att avse sådana telenät Prop. 1992/93:200 i vilket tjänster och förbindelser av innehavaren aktivt marknadsförs tiU mer än en begränsad gmpp av användare. Telestyrelsen anser att alfe tjänster i allmänt tiUgängUga telenät skaU kunna omfattas av tiUstånds­krav. En liknande uppfettning firamförs av SEATTEL-dekgationen, som framhåUer att flertalet av de skäl som redovisas av uttedningen genom citat av olika regeringsuttalanden när det gäUer samhäUsekonomisk effek­tivitet är relevanta för såväl telefoni som för datakommunikation. Stats­kontoret har ungefärUgen samma uppfettning och menar att behovet av konkurrens, tele- och datakommunikation som tiUväxtfaktor och samtrafikfrågor är områden som är lika för telefonitjänster och data­tjänster.

EnUgt InterruUionella harulelskammarens svenska tuitionaUcomnutté

(ICC) skuUe den av uttedningen föreslagna regleringen förmcxiUgen med­

föra att de aktörer som det utifrån regleringens allmänna syften finns skäl

att reglera kommer att omfattas av tiUståndsplUcten. EmeUertid skuUe

enUgt ICC:s mening denna reglering inte ge tiUståndsmyndigheten erfor­

derUgt mandat, eftersom detta torde vara begränsat tiU den tjänst/verk­

samhet som är tillståndspUktig. ICC menar därför att tiUståndsskyldig­

heten bör utvidgas i förhållande tiU uttedningens förslag. ICC föreslår att

tiUståndspUkt skaU gälla för "pubUka teletjänster" som inte är av endast

obetydUg omfatttiing. Enligt lCC:s mening bör tiUståndsplUct föreskrivas

även för innehav av telenät som sådant om nätet är av den karaktären att

en reglering behövs för att säkerställa konkurrens. Denna uppfetttung

delas av AB NordicTel, Sveriges Industriförbund och Näringslivets

telekommitté. Tek2 AB anser att det är svårt att av de föreslagna bestäm­

melsema udäsa vem som är tUlståndspUktig. Tele2 föreslår att den som

tUlhandahåUer pubUka teletjänster skaU ha tiUstånd. Tele2 anser vidare

att den som innehar infrasttiiktur av allmän betydelse och tiUhandahåUer

den tiU andra bör omfattas av krav på tiUstånd. Sismämnda uppfettning

delas däremot inte av Leverantörforeningen Kontor och Data (LKD), som

menar att det saknas skäl för att införa en reglering av drift och ägande

av telenät. Enligt LKD:s menmg bör tUlståndspUkt gäUa för ett antal "aU­

männa teletjänster", såsom taltelefoni, datex, datapak, telex/teletex,

GSM, NMT och hyrda förbindelser. Det bör dessutom enUgt LKD vara

möjUgt för Telestyrelsen att successivt tiUföra nya allmänna teletjänster,

t.ex. på gmnd av att Sverige träffat intemationeUa avtal om sådana tjäns­

ter. ET Vforldwide (Sweden) AB anser att den föreslagna lagen är aUtför

beroende av föränderUga faktorer och riskerar att få göras om mom

några år. EnUgt BT bör därför en uppräkning av tiUståndspliktig verk­

samhet brytas ut ur lagen. Begreppet "allmänt tiUgängUgt telenät" anser

BT vara aUtför vitt definierat. I stället för att utgå från humvida telenätet

står tiU förfogande för användning av allmänheten menar BT att gmnd­

läggande för tiUståndsplUcten bör vara om tjänstema marknadsförs aU­

mänt på kommersieUa vUlkor. BT invänder också beträffande det före­

slagna tiUståndskravet för verksamhet med vidareförsäljning av hyrda

ledningar. Härvidlag gör BT gällande att EG:s ONP-dUektiv inriktas

endast mot ägare av infrastmktur och därför skulle tiUståndskravet kunna

87

inskränkas tiU denna kategori.

Skälen för mitt förslag: Jag har i det föregående (avsnitt 4.2) redo- Prop. 1992/93:200 visat skälen för att den reglering som bör mföras på teleområdet bör innehåUa ett krav på tiUstånd för den som bedriver vissa slag av televerksamhet. Detta stäUningstagande är framför aUt betingat av att jag kommit tiU uppfettningen att de telepoUtiska mål som fegts fest av riksdagen ckU som jag föreslagit skaU utvidgas bäst kan genomföras med en sådan ordning. Ett EES-avtal med därav följande krav på iakttagande av vissa direktiv på teleområdet CK;h beredskapen inför ett framtida med­lemskap i EG bidrar cx;kså tiU att ett tiUståndsförfarande för vissa verksamheter är lämpUgt. Med ett tiUståndsförfarande ges möjUgheter att utforma individueUa villkor för olika tiUståndshavares verksamhet.

Frågan är då för vilka verksamheter som det kan anses motiverat att ha en tiUståndsplikt.

Inom teleområdet bedrivs verksamheter av skiftande beskaffenhet med sUctet instäUt på att tiUfredsstäUa skUda behov. Den urspmngUga och fortfarande dominerande verksamheten utgörs av telefonin. Den vanUga taltelefonin kompletteras i vårt mcxlema samhäUe av telefax. Med en telefexapparat är det möjUgt att föra över kopior av dokument och bUder tiU en annan telefåxapparat. Överföringen kan göras på en vanUg tele-foniförbindelse under fömtsätming att förbindelsen har tillräckUg kvaUtet. Under samma fömtsätmingar är det också möjligt att föra över informa­tion meUan datorer på en förbindelse som vanligen används för telefoni. Man använder då ett s.k. mcxlem för att anpassa signalema tiU telenätet, respektive återanpassa dem till datom.

I urspmngUgt syfte att föra över uppgifter mellan olUca datorer byggs också särskUda nät upp. Näten kan i princip vara av två olika sfeg, allmänna eUer enskilda (sluma). AUmänna datanät är, på samma sätt som gäUer för allmänna telefonnät, öppna för abonnemang. Exempelvis driver Televerket i Sverige datanät (Datex och Datapak) som är öppna för anslutning av envar. LUchetema är stora med telefonnätet med den skillnaden att datanäten är avsedda uteslutande för datakommunikation. Kommunikationen kan ske med olika överföringshastigheter beroende på vilka terminaler som används av abonnentema och på vilka begränsningar som finns i näten.

EnskUda nät baseras ofta på att användaren hyr överföringskapaciteten. I Sverige är det företrädesvis Televerket som tillhandahåUer festa tele­förbindelser. Sådana teleförbindelser tillhandahåUs för oUka över­föringshastigheter och därmed olika kapacitet vad gäUer möjUghet att överföra information. Den som hyrt teleförbindelsema kan föra över såväl egen information som information för annans räkning. Det sismämnda bmkar kaUas ttedjepartstrafik. Det kan också förekomma att den som hyr en viss uppsätming festa teleförbmdelser i sin tur tUlhanda­håUer dessa utan att ombesörja någon tjänst på teleförbindelsema, aUtså en ren vidareupplåtelse av teleinfrastmktur.

För såväl sådana datanät som är öppna för abonnemang som enskilda

datanät tiUämpas vanligtvis standardiserade gränssnitt, dvs. anslutnings­

punkter. Dessa utformas med ledning av rekommendationer utarbetade

inom den intemationeUa teleunionens (ITU) konsultativa kommitte för

88

telefonifrågor (CCITT).

Fömtom de telenät som har anslutning av abonnentema med tråd före- Prop. 1992/93:200 kommer verksamhet där abonnentanslutningen sker med radio. Detta möjUggör att användaren kan nå och bU nådd av andra abonnenter också då han är på rörUg fot. Nät med mobU anslutning förekommer framför aUt för telefoni men finns även med inriktning på kommunikation meUan datorer.

Fömtom mobUtelefoni förekommer enskUda radionät, s.k. kommunika­tionsradio, för intem kommunikation inom olika företag och verksam­heter, exempelvis mom taxi och andra transportförtag, poUsväsendet och samhäUets räddningsverksamhet.

I likhet med vad som vanUgtvis är faUet beträffande fest ansluten telefoni kan mobUtelefonitjänsten umyttjas inte bara för talkommunika­tion. Också telefex och viss datakommunikation kan förekomma inom dessa system.

Inom ramen för telefonitjänsten och även inom de andra tiUämp-ningama förekommer ett antal diversifieringar och utvecklingar. Ofta kaUas dessa för extrafunktioner, tilläggstjänster eUer särskUda teletjäns­ter. Det kan t.ex. röra sig om möjlighet tUl automatisk vidarekoppUng eUer överflyttning av telefonsamtal, förenklad åtemppringning eUer an­vändning av kortnummer. Information om abonnenmummer, sekreterar-service, påskyndning av samtal eUer gmppsamtal är exempel på andra teletjänster som kan erbjudas.

Som jag nyss fiamhålUt är avsUcten med regleringen bl.a. att den skaU bidra tiU att telemarknaden kommer att UberaUseras och att flera företag skaU kunna verka på marknaden i inbördes konkurrens. Att i denna situa­tion, ifrån den nuvarande ordningen med en närmast total etableringsfri­het utan någon reglering som hindrar marknadsutvecklingen, införa en reglering som ger vidsträckta möjligheter tiU mgrepp firån statsmaktemas sida inom betydande delar av näringsverksamheten på detta område synes knappast lämpUgt. Tvärtom bör enUgt min uppfettning stiävan från statens sida vara att, vid sidan av genereUt tillämpUg reglering av näringsverksamhet såsom aktiebolagslag, konkurrenslag, etc, styra näringsverksamheterna på teleområdet endast när sådan styming är på­kaUad från allmän synpunkt. Om det anses nödvändigt att regler ges för en viss verksamhet bör dessa ha en så begränsad omfettning som är möj­Ugt. EnUgt min uppfettning bör utgångspunkten för regleringen på tele­området vara att tiUstandskravet inte skaU omfatta andra verksamhets­grenar än vad som är nödvändigt för att det skaU vara möjUgt att säker­stäUa att de gmndläggande mål som jag har angett för lagtiUämpningen kommer att uppfyUas. Verksamheter som Ugger utanför denna sfär bör, såsom feUet är redan i dag, också i framtiden kunna drivas utan tiUstånd.

Jag tar mot den nyss angivna bakgmnden upp vilka verksamheter som

jag anser skaU vara tiUståndspUktiga. Samtidigt redovisar jag min upp­

fettning om hur de tUlståndspUktiga verksamheterna skaU avgränsas firån

de verksamheter som skaU kunna drivas utan tillstånd enUgt telelagen.

Jag redovisar därefter mina överväganden med anledning av de synpunk­

ter som kommit från vissa remissinstanser angående en utvidgning av tiU­

standsplikten utöver mitt förslag. Bettäffande den särskUda form av tele-

89

verksamhet som består i överföring tiU allmänheten av ljudradio- och

televisionsprogram och därmed Ukartad verksamhet behandlar jag gräns-    Prop. 1992/93:200 dragningen i ett särskUt avsnitt.

4.3.1 Tillstånd för tillhandahållande av telefoniljänst

Som jag har angett i det tidigare bör ett ledande syfte med telelagen vara att målet att skapa effektiva telekommunikationer och därvid tillhanda­hålfe telefonitjänsten på likartade villkor skaU uppfyUas. För att detta mål skaU säkras CKkså i den mera konkurrensutsatta nuljö, som kan förväntas när flera aktörer träder ui på marknaden, är det befogat att kunna ålägga dem som viU driva verksamhet med att tUlhandahålfe telefonitjänster skyldighet att bidra tUl måluppfyUelsen.

I och för sig skulle man kunna göra gällande att detta mål ändå kommer att uppUas genom marknadens funktion. Om det finns en efter­frågan på telefonitjänsten så kommer det alltid att finnas någon som viU tiUgodose föreUggande behov. Problemet är att det knappast kan för­väntas vara en ftingerande marknad under överbUckbar framtid vad gäUer tillhandahållandet av anslutning till det aUmänt tiUgängUga telefonnätet. SkuUe marknadskrafterna få råda utan inverkan från samhäUet finns det risk för att målet inte skuUe komma att uppfyllas helt. Det kan i vissa fåU, t.ex. tiU en avlägset belägen plats, visa sig vara svårt att över huvud teget få någon att erbjuda ett abonnemang. Om någon ttots aUt erbjuder anslutningen finns det anledning ante att det pris som begärs kommer att vara avsevärt högre än det som tiUämpas för andra abonnemang.

Mot bakgmnd av det anförda och med beaktande av den gmndläggande betydelse för människors möjlighet att kommunicera som telekommunika­tioner har i dagens samhäUe finns det enUgt min mening motiv för att föreskriva krav på tiUstånd för den som viU tillhandahåUa telefonitjänst.

TiUståndskravet bör vara begränsat tiU att gäUa verksamhet i telenät som är att anse som alhnänt tiUgängUgt, varmed jag avser att det i prak­tiken är öppet för utnyttjande av allmänheten. Allmänt tiUgängUgt telenät är ett begrepp som används inom EG. Det förekommer bl.a. i EG-rådets direktiv (90/387/EEG) om upprättande av den mre marknaden för tele­tjänster genom att tUlhandahåUa öppna nät, det s.k. ONP-ramdirektivet, och i det s.k. terminaldu-ektivet (91/263/EEG). Den engelska motsvarig­heten tiU det svenska uttrycket "allmänt tiUgängUgt" är "pubUc". Detta uttryck definieras dock mte i direktivet. Frågan om hur detta uttryck skaU förstas är fortfarande föremål för diskussion inom EG och EFTA. Med hänsyn härtiU kan det vid den närmare bestämningen av uttrycket allmänt tiUgängUgt komma att finnas anledning att beakta inte endast den inhemska praxis som kommer att utvecklas utan också avgöranden av EG-domstolen och medlemsländemas domstolar. Det bör framhåUas att i den mån begreppet har direkt betydelse för tiUämpningen av ett EES-avtcd och däri ingående rättsakter på teleområdet ankommer den närmare uttoUcningen slutUgt på EG- och EFTA-domstolarna. Med hänsyn tiU den betydelse som uttoUcningen av begreppet allmänt tiUgängUgt kan få för avgränsning av tUlståndsplikten viU jag dock något utveckla min syn på hur begreppet bör förstas.

Karakteristiskt för ett allmänt tiUgängUgt telenät bör som jag nyss sagt    Prop. 1992/93:200 vara att det står tiU allmänhetens förfogande. I dagens läge torde detta under aUa förhållanden gäUa för det befintiiga allmänna telenätet. E)et-samma kan sägas om de befintiiga mobUtelenäten. Det kan efter hand komma att gäUa flera nät.

EnUgt min mening bör ett kännetecken på att ett telenät skaU anses aU­mänt tiUgängUgt vara att det står öppet för en vid krets av användare att ansluta sig tiU nätet. Att en operatör aktivt värvar kunder på marknaden och därvid erbjuder anslutning på bestämda villkor bör leda till att det nät som härvid skapas blir att anse som aUmänt tiUgängUgt. Ett annat exempel på vad som i detta sammanhang bör förstas med allmänt tiU­gängUgt är att alfe mom ett visst geografiskt avgränsat område kan ansluta sig tiU ett nät. Vidare kan ett telenät anses allmänt tiUgängUgt om anslutningsmöjUghet i praktiken erbjuds för verksamheter med fiinktioneU gemenskap, t.ex. oUka företag inom en viss bransch eUer samarbetspart­ners. Begreppet aUmänheten i här avsedd bemärkelse behöver således mte motsvara alla och envar. Det bör således enUgt min mening vara tiU­räckUgt att redan en på visst sätt avgränsad användarkategori kan an­vända nätet för att detta skaU bettaktas som alhnänt tiUgängUgt.

För den som önskar tillhandahålla telefonitjänster i konkurrens med det bolagiserade Televerket är det i praktUcen nödvändigt att sammankoppUng sker med det befintiiga allmänna telenätet. Redan genom att erbjuda abonnemang tiU en allmänt bestamd krets av potentieUa kunder torde det upprättade nätet bU aUmänt tiUgängUgt i nu angiven mening. Samman­kopplingen med det allmänna telenätet och den därav följande möjUg­heten för abonnentema i de respektive näten att ringa tiU varandra torde i sig också medverka tdl att det nya nätet kan betraktas som allmänt tiU­gängUgt. Mina nyss redovisade synpunkter stämmer i stora drag överens med den syn som uttedningen lagt på begreppet allmänt tiUgängUgt tele­nät. Jag anser inte, som Banverket gjort gäUande, att denna toUcning är för vid.

Av det anförda följer också att det förhållandet att telefonitjänsten enUgt förslaget skaU "tUlhandahållas" för att det skaU krävas tiUstånd innebär att den som driver televerksamhet endast för egen del inte skaU vara tiUståndsskyldig. TiUståndspUkten bör enUgt min mening relateras tiU just det förhåUandet att verksamheten innefettar överföring av in­formation för annans räkning. Det relevanta är om verksamheten bedrivs inom ett allmänt tUlgängUgt telenät.

Uttedningen har föreslagit den ytterUgare begränsningen i tiUstands­

plikten att tiUstånd krävs endast för verksamhet som har betydelse för att

skapa effektiva telekommunikationer. Detta mnebär att om en viss tele­

verksamhet med avseende på utbredningsområde, antalet användare och

övriga omständigheter mte är av sådan omfattning att den har betydelse

för att uppnå dessa syften den inte heller är tiUståndspliktig. Det kan röra

sig om mycket begränsade verksamheter med Uten betydelse för det

öppna och sammanhållna telesystemet. Verksamheter inom nät som

betjänar en eUer ett par festigheter blir med den avgränsningen i regel

inte heUer tiUståndspUktiga. Även verksamhet inom ett tiU allmänt tiU-

91

gängUgt telenät anslutet lokalt nät som omfettar flera fysiska eUer

juridiska personers telekommunikation kan vara tiiUståndsfri. Är de an- Prop. 1992/93:200 sluma personema naturUgen sammanhållna kring en begränsad tiUverk-ningsprcxess eUer om de utgörs av olika bolag inom samma koncem bör verksamheten inte omfettas av tillståndsplikten. Även i andra feU, t.ex. när det är firåga om ett nät av ringa omfettning eUer med en specieU an­vändning, kan det tänkas att förhåUandena är av den arten att tillstånds­plikt inte bör föreUgga för verksamheten att tillhandahålfe telefonitjäns­ten. Det finns dock en gräns för när kommunikationen på nätet har en sådan omfattning att den får anses vara av betydelse utifrån de synpunk­ter som enUgt den här förcfe diskussionen bör vara vägledande.

Jag kan för egen del i huvudsak ansluta mig tiU vad uttedningen har anfört i denna del men viU tiUägga följande.

Det får anses givet att verksamheter som är begränsade tiU sin omfatt­ning i princip inte behöver omfattas av tUlståndspUkt. Snarare bör den re­glering som följer av tiUståndspUkten inriktas mot verksamheter som är betydande. För att ta ställning tiU detta är verksamhetens omfattning centtal. I linje med de exempel som uttedningen har angett bör omsätt­ningen hos den som driver televerksamhet liksom marknadsandelar kunna Ugga tiU gmnd för bedömningen. Det är emeUertid förenat med stora svårigheter att närmare ange var gränsen skaU dras för vad som kan anses som betydande i dessa hänseenden.

Vad gäller marknadsandelar blir det avgörande hur marknaden definieras. Telefonitjänsten tillhandahåUs inom olika dehnarknader. Som exempel kan nämnas marknaden för rikstelefoni. Givetvis kan som marknad anges även olUca geografiska områden inom vilka omfatmingen av aktöremas verksamhet kan variera. I allmänhet torde marknadsandelar omkring 10-15 % kunna betraktas som betydande. Om andelen inom relevant marknad understiger 5 % får det däremot anses tveksamt om tiUståndsplikt - annat än undantagsvis - bör bU aktueU. Sett tiU omsätt­ningen hos den som driver televerksamhet kan bl.a. mindre mark­nadsandelar inom olika delmarknader sammantaget innebära att verksam­heten kan anses som betydande. Jag viU särskUt framhåUa att det är den samlade bedömningen av samtUga angivna omständigheter som är avgörande för om det föreligger tillståndsplikt.

En undantagsmöjUghet från tiUståndsplUcten kan behövas för vissa särskUda feU då omständighetema är så specieUa att en verksainhet, som i och för sig är tiUståndspUktig erdigt nyss angivna bedömningsgmnder, Ukväl bör undantas. Det bör ankomma på tiUståndsmyndigheten att bestämma om ett sådant undantag.

Om undanteg från tiUståndspUkten beslutas kan det finnas skäl att ha en anmälningsplikt. Jag tar senare upp frågor om anmälningsskyldighet (avsnitt 4.3.5).

4.3.2 Tillstånd för tillhandahållande av mobila teletjänster

Överföring av information inom teleområdet kan ske på tekniskt skUda sätt. Tidigare var sändning av signaler i kabel med metalUsk ledare den vanUgaste metoden. Efter hand inttcxiucerades också tekniken att använda

92

radiovågor för överföringen. De nya ledningar som instaUeras i dag    Prop. 1992/93:200 utgörs av s.k. fiberoptisk kabel, där överföringen sker med hjälp av ljus.

Radiovågor används, som jag nyss påpekade, för att föra över information i telenät. Det rör sig då företrädesvis om fest radio eUer radiolänk, aUtså stationära sändnings- ckU mottagningsutmsttiingar, som är en del av transmissionsnätet. För att klara av överföringar på långa sträckor behövs ett antal sändare och mottagare med antenner i master på fegom långa avstånd firån varandra.

E)et vanUga telefonnätet kaUas cx;kså för det festa koppfede nätet. Begreppet fest står i detta sammanhang för att anslutningen av abonnenter sker tiU en bestämd geografisk punkt, ett bostadshus, en kontorsfestighet, etc. Oftast sker denna ansluttiing med en metalUsk ledning. Anslutningen i det festa nätet medger således inte att den som använder sig av teletjänsten rör sig några längre sträckor.

Under de senare årtiondena, särskUt från början av 1980-talet, har radio börjat användas i aUt större utsträckning också för abonnent-anslutning. Vi har fått mobUtelefoni, dvs. telefoni där användaren inte är knuten tiU en bestämd anslutningspunkts geografiska belägenhet utan kan röra sig fritt och ändå kunna samtala med andra abonnenter såväl inom det festa nätet som inom det mobUa.

Andra användningsområden där anslumingen tiU den enskUde abon­nenten sker med radio är personsökning och mobU dataöverföring. Personsökning, som även kan vara en underfimktion till mobUtelefoni­tjänsten, innebär möjlighet att från en telefon eller en mobiltelefon sända ett kort meddelande tiU en person som bär en särskild radiomottagare på sig. MobU dataöverföring, som kan ske såväl inom mobUtelefoninät som i särskUda nät, utförs ungefärUgen på samma sätt som vid överföring av telefonsamtal. Den huvudsakliga skillnaden är att abonnentema inte har telefoner som terminaler utan datorer.

En gmndfömtsättning för att radiovågor skaU vara användbara som överföringsmedium är att överföringen kan ske på en frekvens, där stömingar från annan radiosändning inte förekommer. Med andra ord måste sändare och mottagare lokalt vara ensamma på en viss frekvens för att överföringen skall fungera. Detta fömtsätter att det finns ett system för fördelning av radiofrekvenser mellan olika användningsområden och olika användare.

Fördelningen av radiofrekvenser sker i Sverige av Telestyrelsen. Den som viU inneha eUer använda en radiosändare måste ha tiUstånd. Ett tiUstånd innefettar aUtid en bestämning av den frekvens på vilken radio­användningen får ske. Frekvenser är en ändUg resurs och inom de frekvensområden som från tekniska och ekonomiska synpunkter är attraktiva är tiUgången på ledigt frekvensutrymme starkt begränsad. HittiUs har det mte funnits några lagbestämmelser som anger efter vUka gmnder tiUståndsgivningen på radioområdet skaU ske. Genom förslaget tiU lag om radiokommunUcation som jag redovisar senare (se avsnitten 4.11 och 4.12) är det meningen att de framtida besluten du-ekt skaU kunna återföras tiU lagföreskrifter.

Förslaget tiU lag om radiokommunUcation mnehåUer de gmnder för

93

tiUståndsgivningen och frekvenstilldelningen som skaU styra myndig-

hetsbesluten. Den huvudsakUga inriktningen är att tiUstånd skaU ges för    Prop. 1992/93:200 användning av en radiosändare, om det kan antas att denna inte kommer att störa annan radioanvändning. Systemet kan således sägas bygga på att den befintUga radioanvändningen som huvudregel skaU vara skyddad för skadUg påverkan från tiUkommande radioanvändning.

Nämnda lagförsfeg upptar en föreskrift om s.k. dubbelt tiUståndskrav. Det fömtsätts i enUghet härmed för bifaU tiU en ansökan om rätt att använcfe radiosändare för sådan verksamhet som är särskUt reglerad i annan lag att medgivande enUgt den andra fegen föreUgger. Med andra ord är en fömtsättning för att få tiUstånd att använda radiosändare inom en verksamhet som är tUlståndspUktig enUgt telefegen, att tiUstånd bevUjas enligt sismämnda lag. TiUstånd enUgt telelagen för rätten att bedriva verksamhet med tUUiandahållande av en viss mobU teletjänst inom allmänt tUlgängUgt telenät måste således formeUt sett vara bevUjat för att tiUstånd enUgt lagen om radiokommunUcation skaU kunna bevUjas för innehav och användning av radiosändare. Motsvarande bör gälla för annan verksamhet som omfattas av tdlståndsplikt enligt telelagen.

Det kan synas vara en onödig omgång med dubbla tillstånd. Motiven för att det tf ots allt bör vara en sådan ordning hänger samman med att de olika lagarna, som jag har påpekat i det tidigare, i gmnden har skUda regleringsobjekt. Lagen om radiokommunUcation ger regler för all användning av radiofrekvenser, medan telelagen ger regler för den näringsverksamhet som består i att tilUiandahålla teletjänster, där radio är ett av flera ttansmissions- och anslumingsmedier. De två slagen av tiUståndsbeslut måste givetvis samordnas. I praktiken bör det inte innebära några särskilda komplUcationer, eftersom jag avser föreslå 

regeringen att anförtro Telestyrelsen uppgiften att vara Ullstandsmyn-

dighet såväl enUgt telelagen som enligt lagen om radiokommunUcation.

Av det sagda följer också att tUlståndsplikten enligt telelagen vid verksamhet med att tillhandahålla mobU ansluming inte kan inskränkas tiU enbart telefonitjänsten. Samma knapphetsproblem med avseende på frekvensutrymme föreligger oavsett om det rör anslutning för telefoni eUer för annan tjänst. TUlståndsplUcten bör därför omfatta aUa teletjänster med radioburen abonnentansluming, dvs. även exempelvis datatjänster och personsökningstjänster, aUt i den utsträckning som de tillhandahåUs mom ett allmänt tiUgängUgt telenät.

På motsvarande sätt som jag angett för tillståndspliktens omfatming för telefonitjänsten (avsnitt 4.3.1) bör tiUstandsplUct enUgt telelagen för till­handahåUande av mobUa tjänster mte gälla om den verksamhet det är fråga om är av den omfattning att den i praktiken saknar betydelse för att uppnå de gmndläggande syften som skaU vara ledande för lagen. Har verksamheten ingen eUer ytterst begränsad mverkan på sttävandena att få tiU stånd effektiva telekommunUcationer skaU tillståndsplikt inte gäUa. I så fell sker prövning uteslutande enUgt lagen om radiokommunikation.

94

4.3.3 Tdlstånd för verksamhet med uthyrning av fasta

Prop. 1992/93:200

teleförbindelser

Dagens kopplade telefonnät erbjuder fömtom utväxUng av telefonsamtal också möjUgheter tiU användning för annat slag av informationsöver­föring i de flesta delar av landet. Sålunda kan det användas för över­föring av telefaxmeddelanden. Det finns, som jag nyss påpekat, också möjUghet att föra över mformation mellan datorer på detta nät. AU kommunikation ombesörjs av nätoperatören efter samma gmndkoncept. Den abonnent som önskar komma i kontakt med en annan abonnent ringer upp denne cx;h sedan förbindelsen har etablerats förs informationen över, dvs. samtalet, telefåxmeddelandet eUer datamängden. Förbindelsen koppfes ned efter det att överföringen är klar. Kosmaden för kunden är beroende av hur länge förbmdelsen har varit upprättad.

För framför allt företag med stora informationsflöden är användning av det kopplade telefonnätet ibland aUtför kostsamt, långsamt och i vissa feU osäkert. Man önskar i stallet bygga upp egna kommunUcationsnät, dels internt meUan företagets olika befettningshavare, dels extemt för kom­munikation med samarbetspartners, underleverantörer, etc. Fömtom att man därigenom kan skaffa sig en bättte överblick över kostnadema för sma telekommunikationer kan företaget också se tiU att det ständigt har tiUgång tiU viktiga informationskäUor i form av intema eller extema databaser.

Eftersom företagen mestadels saknar egna resurser för att bygga upp telenät, hyrs festa teleförbindelser från teleföretag. I Sverige tillhanda­håUer Televerket ledningar i stor omfatming för företagsnät och kan sägas vara dominerande på detta område. Det finns emellertid även andra företag som tiUhandahåller festa teleförbindelser, exempelvis Banverket och vissa kraftföretag. Eftersom företagsnät ofta har intemationeUa för­greningar, måste ledningar hyras från utiändska teleföretag.

Den ledning som upplåts av teleföretaget kan praktiskt taget aldrig fysiskt pekas ut för den som hyr den. Det som hyrs ut är oftast mte en specifik kabel, radiokanal eUer liknande utan är snarast att betrakta som en resurs för informationsöverföring med viss bestämd kvaUtet, överföringshastighet, etc. mellan bestämda ändpunkter (terminerings-punkter). Om överföringen sker på kabel med metalledare, med optisk fiberkabel, med markbunden radio (radiolänk) eUer med radio via satelUt är säUan känt hos hyresmannen. Oftast spelar detta mte heUer någon roU för denne. Han önskar endast att få disponera en säker förbindelse med bestäUda kvaUteter från punkt tiU punkt.

Den gmndtjänst som teleföretaget tiUhandahåUer är aUtså att stäUa en viss överföringskapacitet tiU hyresmannens disposition. Ofta innefettar detta en skyldighet att inom viss tid åtgärda eventueUa fel på förbindelsen samt att i övrigt underhåUa förbindelsen så att det kan förväntas att den kommer att fungera. Det är därefter en sak för den som hyrt ledningen att förse denna med den terminalutmsming i ändpunkterna som behövs för att den önskade informationsöverföringen skaU kunna ske. NaturUgt­vis kan teleföretaget ofta bista även härvidlag, men detta är i princip att bettakta som ett från uthyrningen av förbindelsen skilt uppdrag.

Genom att hyra teleförbindelser kan således företag eller motsvarande    Prop. 1992/93:200 bygga upp dels egna nät med anslutning tiU allmänt tillgängliga telenät, dels nät som vad avser hyresmannens disposition inte har någon beröring med ett allmänt tiUgängUgt telenät utan används enbart för kommunika­tion mellan i det egna nätet ingående anslumingar.

Som exempel på den förstnämnda användningen av hyrda teleförbin­delser kan nämnas ett företags egna nät under sin kontorsväxel, vilken är ansluten tiU aUmänt tiUgängUgt telenät. Det egna nätet kan därvid finnas på flera festigheter på skUda orter, varvid de hyrda ledningama används för att koppfe samman de olika festighetema under samnia växel. SamtUga enheter kan genom kontorsväxehi nås av abonnenter i ett allmänt tiUgängUgt telenät.

Den andra användningen av hyrda teleförbindelser förekommer bl.a. när företag har behov av att kunna föra över stora datamängder meUan datorer. I sådana feU kan det vara bättte att ha en egen permanent uppkopplad förbmdelse än att behöva Uta till kopplade teleförbindelser i ett allmänt tiiUgängUgt telenät. En egen förbindelse kan i praktiken ofta vara nödvändig med hänsyn tiU omfattningen av dataflödet. Det finns dessutom möjUghet att hyra feste teleförbindelser med särskUda krav på tillförUtUghet och service, viUcet kan vara av mycket stor betydelse för användaren. Genom att hyra en förbindelse kan överföringen ske med den hastighet som är önskvärd med hänsyn till datemängden.

Fasta teleförbindelser tUlhandahålls inte enbart åt företeg som har ett eget överföringsbehov. Även andra företag hyr teleförbindelser. Det rör sig då om företag vars verksamhet består i att i sin tur erbjuda tjänster inom teleområdet åt andra. Detta bmkar kallas ttedjepartstrafik. Det kan exempelvis gälla tjänster som innefettar överföring av datauppgifter på de hyrda teleförbindelsema. Inte sällan kombineras sådana tjänster med att den överförda informationen också ges någon behandling utöver själva överföringen. Det kan gäUa ytterligare bearbeming i dator och därvid utförande av någon form av kontorstjänst, såsom fakturering på gmndval av den behandlade datainformationen. Även andra s.k. mervärdestjänster kan förekomma. UtveckUngen av nya tjänster på detta område är snabb. Fasta teleförbindelser kan också hyras av företag som avser att erbjuda telefonitjänster åt andra.

Även det företag som hyr teleförbindelser i första hand för sma egna överföringsbehov kan ha ett inttesse av att dämtöver umyttja den disponerade överföringskapaciteten för ytterUgare uppgifter. Det kan då förekomma att förbindelsen upplåts vidare. Detta kan tankas om det egna överföringsbehovet inte är så stort att förbindelsen nyttjas fuUt ut. Att då medge annan rätt att använda oumyttjad kapacitet kan vara ett sätt att nedbringa kosmadema för den egna användningen.

Det kan konstateras att upplåtelse för s.k. ttedjepartsttafik i praktiken innebär att den tiU vilken förbindelsen i första hand upplåts kommer att konkurrera med förstahandsupplåtaren med avseende på överförings­tjänsten. Detta kan givetvis ge upphov tUl inttessekonflikter

Inom EG har stor vUct fästs vid att det från teleföretagens sida

tillhandahåUs teleförbindelser. Detta Ugger i linje med sttävandena vad

96

gäUer utveckling av konkurrensen inom telekommunUcationsområdet.

EnUgt ett av EG-rådet i juni 1992 beslutat direktiv (92/44/EEG) om Prop. 1992/93:200 tiUämpningen av bestämmelser om öppna nät på hyrda teleförbindelser skaU varje medlemsstat se tiU att det tillhandahåUs vissa slag av festa tele­förbmdelser för den som önskar hyra sådana. Förbindelsema skaU uppfyUa i direktivet angivna tekniska specifikationer. För dessa teleför­bmdelser och för de teleförbmdelser som erbjuds i övrigt skaU vissa regler iakttas med avseende på varaktighet av upplåtelsen, tiUgängUghet för olika användningsområden, prissättning m.m. (Innehållet i nämnda direktiv har närmare redovisats i avsnitt 3.1.) Det finns anledning anta att du-ektivet kommer att gäUa mom ett EES (jfr prop. 1991/92:170, bU. l,s. 130).

Som angetts nyss har tillhandahåUandet av s.k. hyrda teleförbindelser stor betydelse för att åstadkomma ett effektivt telesystem i hela landet. SärskUt bör betonas den betydelse som en sådan användning av tele-infrastmkturen kan ha för oUka former av regional utveckling. EnUgt vad som nyss redovisats kan nyttjandet av teleförbindelser anpassas efter det behov som finns i varje enskild situation. Förbindelsema kan användas för aUt från telefoni tUl högkvaUtativ datakommunikation och kommer att fyUa en vUctig funktion inom olUca delar av teleområdet.

Den angivna telepolitiska inriktningen är att det skaU råda konkurrens inom olika delar av telekommunUcationsområdet. För att uppnå en marknad med ett flertal aktörer, som erbjuder tjänster i konkurrens, är det enUgt min uppfettning av stor betydelse att det från statens sida finns möjUghet tiU viss styming och konttoU vad gäller tUlgången tiiU och villkoren för umyttjande av överföringskapacitet (teleförbindelser). För utvecklingen på detta område kommer EG:s nämnda regler om öppna nät att spela en roU. Genom ett samarbete inom ett EES torde Sverige bU skyldigt att se tiU att bl.a. reglema i det s.k. ONP-direktivet om hyrda teleförbmdelser uppfyUs här i landet. Sammantaget talar omständighe­tema starkt för att tiUståndskrav bör gäUa för verksamhet med tillhanda­håUande av festa teleförbindelser.

Med hänsyn tiU att den från allmän synpunkt betydelsefuUa verksam­heten i detta hänseende torde vara den uthyming som sker inom allmänt tiUgängUgt telenät bör tiUståndskravet inskränkas tiU verksamhet inom sådant nät. En sådan avgränsning torde också sta i överensstämmelse med EG:s ovan nämnda direktiv. Vidare bör tiUståndsplikt ttäffa endast verksamhet med tillhandahållande av teleförbindelser som är betydande i sådant hänseende som angetts i det föregående.

Vad gäUer den tiUståndsskyldiga kretsen bör dessutom följande beaktas.

Det är inte bara ägaren av kabehi, radioutmstningen, etc, alltså det som

utgör fömtsättningen för överföringen, som kan upplåta överförings­

kapacitet. Även vidareupplåtelse, s.k. ttedjepartstrafik kan förekomma.

Det finns dock inte behov från samhäUets sida av att kunna styra aU den

verksamheten. Det kan nämUgen förekomma att vidareupplåtelse bedrivs

i flera led och på de mest skiftande sätt efter den förstahandsupplåtelse

som ägaren har gjort. En lämpUg avvägning av tiUståndskravet kan vara

att i första hand ägare av uthymingskapacitet omfattas därav. Hämtöver

finns det operatörer som med hyrd eUer på annat sätt förvärvad kapacitet

97

tillhandahåUer teleförbindelser åt andra i en sådan omfattning och på

7 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

sådant sätt att udiymingen har betydelse för att skapa effektiva telekom- Prop. 1992/93:200 munikationer. TiU skiUnad från vad BT har anfört i sitt remissvar anser jag att vidareuthyming av förbindelser i angiven omfattning motiverar tiUståndsplikt. Det torde nämUgen inte vara otänkbart att det är första-handshyresmannen och inte firämst ägaren som har de verkUga möjUghe­tema att påverka tillgången och viUkoren för tillhandahåUandet på marknaden. Den som disponerar förbindelser för uthyming bör således omfattas av tillståndskravet om det är firåga om betydande verksamhet. Däremot bör tiUståndskravet inte träffa exempelvis den som nyttjar hyrd kapacitet huvudsakUgen för egna ändamål cx:h som vidareerbjuder över­skottskapacitet endast i sådan skala att verksamheten tiU sin omfattning mte kan anses betydande (jfr avsnitt 4.3.1).

4.3.4 Förhandsbesked

Den avgränsning av tUlståndsplikten som jag föreslår bygger på begrepp som aUmänt tiUgängUgt telenät, teletjänst, telefonitjänst, etc. För frågan om tiUståndspUkt föreligger i det särskilda fallet är det också av betydelse om verksamheten har en sådan omfatmmg att den påverkar möjUghetema att uppfyUa de gmndläggande syftena i lagen.

Vissa remissinstanser har kritiserat uttedningsförslaget och framhålUt att det kan vara svårt att avgöra om tiUståndsplikt föreligger för en viss verksamhet. Jag kan hysa en viss förstaelse för sådana synpunkter. Betydelsen därav bör emellertid inte överdrivas. För de allra flesta företag inom telebranschen torde det inte innebära några större svårig­heter att med den föreslagna avgränsningen och det som anförts i det föregående konstatera om den verksamhet som man bedriver är tiU­ståndspliktig. Svårighetema torde förekomma främst beträffande verk­samheter vars omfettning är relativt blygsam. Att ge en mera exakt bestämning av tiUståndspUktens omfatming än som gjorts i det föregående är emeUertid knappast möjUgt. FörhåUandena på marknaden förändras hefe tiden cx:h teknikens utveckling är så snabb att det inte torde vara meningsfuUt att mera preciserat än vad nu angetts bestämma när tiU­ståndsplikt föreUgger. De närmare avgränsningama får därför göras i praxis. Det ankommer därvid på tiUståndsmyndigheten och domstolarna att inom lagens ram dra upp rikdinjema härför. Genom att det är en enda myndighet som skaU handlägga frågoma och genom att instansordningen - Länsrätten i Stockhohns län. Kammarrätten i Stockhobn och Rege­ringsrätten - är enhetUg, bör det finnas goda fömtsättningar för att finna en fest praxis för avgränsningama. Det kan givetvis vara lämpUgt att Telestyrelsen stäUer samman praxis och bekantgör denna för inttes-sentema på telemarknaden.

För att ytterUgare underlätta för enskUda att bedöma tiUståndspUktens

omfattning, föreslår jag att förhandsbesked skaU kunna erhåUas i frågan

om tiUståndspUkt föreUgger för viss verksamhet eUer inte. Det bör

således i telelagen ges en föreskrift om att tUlståndsmyndigheten på

särskUd ansökan skaU ge ett bindande besked humvida en viss i ansökan

98 beskriven verksamhet är tiUståndspUkttg.

1 och för sig kan ett sådant besked behövas även i vissa andra Prop. 1992/93:200 avseenden, t.ex. för att få klarlagt viUca vUUcor som skaU knytes tiU ett tiUstånd. Det mest angelägna är dock att få klarhet i frågan om tiU­ståndsplikt. För att ett institut med förhandsbesked skaU fungera tiU­fredsstäUande är det enUgt min mening angeläget att förfårandet går snabbt. Att bestämma tiUståndsvUlkoren kan vara en kompUcerad pro­cedur, som kräver en fiiUständig ansökan. Det framstår därför inte som meningsfuUt att använda sig av förhandsbesked i det sammanhanget. 1 StäUet torde det vara så, att om man väl har fått besked om att tiU­ståndsplikt föreUgger, kan man vid kontakter under hand med myndig­heten få en relativt gcxl uppfettning om hur villkoren kan bU. Institutet med bindande förhandsbesked bör såluncfe omfetta endast frågan om tiU­ståndspUkten.

För att förhandsbesked skall kunna meddelas krävs det en utförUg redo­görelse för den verksamhet som avses. TiUståndsmyndigheten kan - lik­som i fråga om prövning av en ansökan om tiUstånd - av regeringen ges bemyndigande att meddela verkstäUighetsföreskrifter om hur en ansökan bör utformas och i viUca hänseenden som sökanden kan behöva ge upp­lysningar.

4.3.5 Anmälningsplikt för viss annan televerksamhet

Mina förslag beträffande vad som skaU vara tillståndsplUctigt stämmer överens med uttedningens. Av den bestämning av tillståndsplUctiga verk­samheter som jag har redovisat följer att betydande delar av de aktiviteter som förekommer på telekommunikationsområdet kommer att kunna be­drivas utan tiUstånd. Det lär knappast vara möjUgt att heltackande redo­visa vad som blir tiUståndsfritt men vissa exempel kan vara av inttesse.

Det kan konsteteras att televerksamhet som sker för egen räkning, aUtså utan något element av tjänst för annan, alltid blir tiUståndsfri. Helt sluma nät inom ramen för en fysisk eller juridisk persons egen verksam­het får således etableras utan tiUstånd. Snabbtelefonnät inom företag eUer andra företagsnät som är sluma på sätt som nyss sagts omfettas aUtså mte av tiUståndskravet. Även sluma radionät, exempelvis kommunikations­radio inom åkeriföretag, taxi eUer liknande, får förekomma utan tiUstånd enUgt telelagen. Förhållandet att det finns vissa (begränsade) möjUgheter att utväxfe meddelanden med vanUga teleabonnenter bör inte föranleda någon annan bedömning. Däremot krävs det tUlstånd enUgt lagen om radiokommunikation (se avsnitten 4.11-4.12) för användning av radiosän­dare.

Vidare blir mindre festighetsnät och vissa företagsnät som saknar be­tydelse för ett effektivt telekommunikationssystem i stort tiUståndsfria även om de anses ingå i ett allmänt tiUgängUgt telenät.

Det bUr också tiUståndsfritt att tillhandahåUa oUka tiUäggstjänster. Den som önskar etablera en viss upplysningsverksamhet i ett telenät kan så­ledes göra det utan något särskilt tiUstånd. Inte heUer föreslås att tiU­handahåUande av telextjänsten förenas med krav på tiUstånd. Den som tillhandahåUer endast datakommunUcationstjänster på egna eUer hyrda för-

buidelser behöver inte tillstånd, såvida det inte rör sig om radiobaserad    Prop. 1992/93:200 abonnentanslutiiing. Förhållandet är detsamma om det dämtöver tiU­handahåUs s.k. värdeökande tjänster. Skulle det däremot utbjudas också telefonitjänst kan verksamheten bU tiUståndspUktig.

Flera remissinstanser såsom Telestyrelsen, Statskontoret, ICC och LKD har, som jag nyss redovisat, kritiserat utedningsförsfeget cx;h anser att i huvudsak aUa teletjänster som tillhandahåUs allmänt i en inte obetydUg omfettning skaU omfettas av tiUståndskravet och därmed kunna regleras av Telestyrelsen genom tiUståndsvillkor. Några renussmstanser förordar dessutom att redan innehav som sådant av telenät skaU vara tiUstånds­pUktigt under vissa fömtsättningar.

Vad gäUer sismämncfe åsUct kan det konstateras att de remissinstanser som uttafet sig i denna fråga inte är eniga. Också den motsatta åsUcten, aUtså att tUlståndsfrUiet bör råda för innehav av nät, finns företrädd. För egen del vill jag framhåUa vad jag anfört i det tidigare med avseende på mitt förslag om att tiUståndsplikt bör råda för verksamhet med tillhanda­håUande av förbindelser. I den utsträckning som det handlar om att tillhandahålfe överföringskapacitet är innebörden av mitt förslag att tiUståndsplikt skall gälla om verksamheten har betydelse för att åstad­komma effektiva telekommunUcationer. Motiven för detta har jag utvecklat i det föregående (bl.a. avsnitt 4.3.3). Jag anser således att den reglering som behövs av telenät kan genomföras mom ramen för tiU­ståndsförfarandet. Såvitt jag kan se föreUgger härvidlag i huvudsak sam­stämmighet meUan mitt för förslag och de flesta remissinstansemas upp­fetbiing.

Vad gäUer frågan om tUlståndsplikten bör utsträckas tiU andra tele­tjänster än vad uttedningen har föreslagit har jag följande kommentarer tiU de förslag som har framförts.

En utgångspunkt vid utformningen av telelagen bör enligt min

uppfettning vara att regleringen skall hållas på en så begränsad nivå som

det är möjUgt. Den UberaUsering som eftersttävas bör åstadkommas utan

annan inblandning från statsmakterna än den som inte kan undvaras.

Viktiga motiv finns för att utifrån aUmän synpunkt tiUståndsbelägga de

i det föregående angivna verksamhetema (se avsnitten 4.3.1-4.3.3).

Givetvis är cKkså, som vissa remissinstanser framhålUt, tillhandahållandet

av andra teletjänster vUctigt för samhäUsutvecklingen och effektiviteten

på teleområdet. Att med hänvisning tiU detta eUer tiU svårighetema att

i nätet skUja telefonitjänst från andra teletjänster tUlståndsbelägga varje

teletjänst kan dock knappast vara befogat. Det förhåUandet att det, i vart

fåU under de närmaste åren, kan vara svårt att uppnå en situation med

flera kraftfiiUa aktörer är mte heUer skäl att föreskriva tiUståndspUkt för

aUehanda verksamheter. Jag viU i detta sammanhang erinra om att be­

vakningen av att konkurrensen inte begränsas inom näringsUvet i första

hand bör ske mot bakgmnd av generellt tUlämpUga föreskrifter i konkur­

renslagen. Ett missbmk av en dominerande ställning på någon del av

telemarknaden bör således i första hand angripas med användning av de

maktmedel som anvisas i den lagen. Det bör dessutom noteras att det tiU­

ståndskrav för tiUhandahåUandet av teleförbindelser som innefettas i mitt

100

förslag i inte obetydlig omfettning kan bidra tUl att rimUga fömtsättiiingar

för konkurrens mellan oUka tjänsteudyudare som uttiyttjar annans telenät    Prop. 1992/93:200 och sådana som använder eget nät kommer tiU stånd. Det sagda bör vi­dare ses mot bakgmnd av det utvidgade statUga ansvaret på teleområdet som jag har redovisat i det föregående (avsnitt 4.1).

Om det i framtiden skuUe bU aktueUt att utsträcka tiUståndspUkten tiU ytterUgare specifikt angivna tjänster eUer på annat sätt får detta i så fåU övervägas mot bakgmnd av erferenheter som vunnits av telelagens tiUämpning, konkurrensfegens verkan inom teleområdet och den utveckling som skett tekniskt CKh marknadsmässigt. Det kan inte heUer uteslutas att den vidare utvecklingen inom EG kan leda tiU att regle­ringsbehovet i viss utsträckning kan komma att öka. Min uppfettning är att det mte för närvarande finns tillräckUga skäl att utvidga tiUstånds-området utöver vad jag föreslagit.

Även om det enUgt min uppfettning inte finns tillräckUga skäl för att tiUståndsbelägga flera verksamheter anser jag det vara vUctigt att Tele­styrelsen ges möjUgheter att vid sidan av villkorsreglering av de tiUståndspUktiga verksamhetema ha en god överbUck över telemarknaden i övrigt. En genereU möjlighet att föreskriva om anmälningsplikt bör därför finnas i firåga om televerksamhet inom aUmänt tiUgängUgt telenät som mte är tUlståndsplUctig, dvs. dels verksamhet som i och för sig ingår i den tiUståndspUktiga gmppen men som med avseende på utbrednings­område, antalet användare eller omständighetema i övrigt inte kan anses betydande och därför är tiUståndsfri, dels sådana verksamheter, t.ex. tillhandahållande av olika datakommunikationstjänster, som över huvud teget inte specifikt är tillståndsplUctiga. Härigenom kan tiUstånds­myndigheten följa verksamheter av olika slag och skaffa sig ett gott underlag för att bedöma om någon särskild regleringsåtgärd är påkaUad. SkuUe så bedömas vara fåUet får myndigheten mot bakgmnd av bl.a. den information som mhämtats inom ramen för anmähiingsskyldigheten anmäla detta tiU regeringen för att på så sätt mitiera de förslag i förfettning som kan vara behövUga. Av naturUga skäl bör behörigheten att bestämma eUer föreskriva om anmälningsplUct begränsas tiU de feU där det finns ett verkligt behov för det aUmänna av att följa verksam­heten. Det betyder att verksamhet av endast obetydUg omfettning inte bör bU föremål för anmälningsplikt.

Genom att det i telelagen ges möjUghet att föreskriva om anmälnings­skyldighet och på så sätt utöva en viss tiUsyn över betydande delar av telemarknaden anser jag att de invändningar som vissa remissinstanser riktat mot den erdigt dessas mening aUtför begränsade tiUståndspUkten tiU väsentUga delar får anses beaktade. Den föreslagna ordningen innebär bl.a. att underlaget för den rent konkurrensvårdande verksamheten breddas. Jag kommer senare att beröra viss särskUd reglering som ttäffar anmäbimgspUktig verksamhet (se avsnitten 4.6-4.7).

101

4.4   Tillståndsprövning och tillståndsvillkor

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Den som vill driva tillståndspliktig televerksamhet skall beviljas tillstånd. En ansökan om tillstånd skall kunna avslås om sökanden saknar fömtsättningar att driva verksamheten varaktigt cx;h med gcxl kapacitet och kvalitet.

För att tillhandahålla nya eller väsentiigt ändrade mobila teletjänster inom allmänt tillgängligt telenät skall prövning av vem som skall ges tillstånd kunna göras på gmndval av särskilcfe föreskrifter rörande den ifrågavarande teletjänsten då det kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tillräckligt för att ge till­stånd åt alla som vill driva sådan verksamhet.

Tillstånd skall som huvudregel gälla tills vidare. För tillhanda­hållande av mobila teletjänster skall dock tillståndet gälla bestamd tid.

Ett tillstånd skall kunna förenas med villkor. Tillståndsvillkor skall bestammas utifrån lagens syften och kan innefatta en skyldighet för tillståndshavare att på särskilt angivna villkor tillhandahålla telefoni­tjänst åt var och en som efterfrågar denna tjänst, att i sin verksamhet ta hänsyn till handikappades behov av särskilda teletjänster, m.m.

TillståndsvUlkor skall gälla för bestamd tid.

Utredningens förslag överensstämmer i sak med mitt utom i så måtto att mitt förslag också innefettar att en tiUståndshavare skall som vUlkor för ett tUlstånd även kunna åläggas en skyldighet att på skäliga villkor dels tiU annan tUlståndshavare lämna ut sådana publicerade uppgifter om enskUdas teleabonnemang som inte omfettas av tysmadsplUct, dels i egen telekatalog pubUcera och i sin verksamhet tiU aUmänheten lämna ut motsvarande uppgifter hos annan tillståndshavare.

Remissinstanserna: Televerket anför att möjligheten för tiUståndsmyn­digheten att föreskriva om särskilda redovisningssystem för tillstånds­pliktig verksamhet är aUtför långtgående. EnUgt Televerket är det ovisst om det direktivförsfeg som uttedningen i denna del gmndar sig på kommer att genomföras och de nya reglema kommer i vart fåU inte att slå igenom inom EG under de närmaste åren. Eftersom den svenska telemarknaden, tiU skiUnad från vad som gäUer i aktueUt fåU inom EG, är öppen för konkurrens, finns det enligt Televerkets menmg inte skäl att här föreskriva om särskilda redovisningsprinciper Om så ändå sker menar Televerket att vUlkoren måste gäUa lika för alla operatörer. I fråga om de ekonomiska och affärsmässiga bedömningar som enUgt utted­ningen bör Ugga tiU gmnd för att feststäUa tiUståndsvillkorens gUtighets­tid anser Televerket att dessa i särskUt hög grad bör gäUa tiUstånd avseende publika teletjänster baserade på radio. Som skäl härför anför Televerket att särskUd hänsyn bör tas tiU ttedje part som har investerat avsevärda belopp i terminalutmsming. Banverket har vissa synpunkter angående upplåtelse av förbindelser inom allmänt tiUgängUga telenät och anför bl.a. följande. Under de senaste åren har Banverket accelererat utbyggnaden av det nu praktiskt taget landstackande fiberoptiska tele-

102

nätet. Nätet skaU tiUfredsstäUa jämvägens behov av nädcapacitet på kort Prop. 1992/93:200 och lång sUct. En del av nätets reservkapacitet upplåts tiU KinnevUc och Svenska Kraftnät. E>et är härtiU möjligt att upplåta kapacitet tiU ett fåtal andra extema användare. I uttedningens förslag förordas en skyldighet att inom allmänt tiUgängUga telenät leverera teletjänster tiU den som efterfrågar dem. Banverkets resurser är dimensionerade för att i första hand motsvara jämvägens behov såväl vad gäUer nätkapacitet som organisation. Ett krav på att leverera nätkapacitet tiU den som efterfrågar sådan kapacitet skuUe äventyra Banverkets möjligheter att säkerstäUa jämvägens kort- och långsUctiga behov av effektiva och säkra telekommu­nikationer.

Bettäffande tiUståndsprövningen anför Telestyrelsen att funktions­

ansvaret för telesystemet motiverar att prövningen i vissa feU bör kunna

mynna ut i att sökanden inte får något tiUstånd. Prövningen bör enUgt

styrelsen syfta tiU att förebygga bortfaU av funktioner i ett allmänt

tiUgängUgt telenät genom en operatörs konkurs eUer bristande resurser

i övrigt. Den bedömning som skaU göras måste, framhåUer styrelsen,

avse såväl sökandens förmåga att följa föreskrifter och vUUcor som

dennes förmåga att under de fömtsätmingar som därvid föreUgger

erbjuda den ifrågavarande tjänsten. En fråga som enligt Telestyrelsen bör

behandlas är om ny prövning skaU ske vid överlåtelse av en anläggning

eUer ett företag där verksamheten bedrivs. Styrelsen anser att åtminstone

en anmälningsplikt torde behövas, men pekar på att situationen också bör

kunna regleras genom tiUståndsvillkor. 1 fråga om uttedningens exemp-

Ufiering av oUka vilUcor för tUlstånd anför Telestyrelsen att samttafik-

villkor bör tas in i lagtexten som ett ytterUgare exempel. Enligt styrelsen

är det mest ändamålsenliga sättet att föreskriva om samttafik att styrelsen

kan göra det genom vUUcor i det enskilda feUet. Telestyrelsen menar

vidare att även deltagande i nummerplanering och villkor om ny prövning

vid ägarförändringar bör tas in som exempel på vad tiUståndsvillkor kan

avse. För att få konttoU över sådant som korssubventionering hos tele­

företag bör man enUgt Telestyrelsen inte begränsa möjUgheten att före­

skriva om särskUt redovisningssystem tiU den tUlståndspUktiga verksam­

heten utan den bör avse tiUståndshavarens hela verksamhet, vilket bör

framgå av telelagen. Även Riksrevisionsverket, ICC, Sveriges Industri-

förburui, Näringslivets Telekommitté och AB NordicTel anför att möjUg­

heten att bedöma korssubventionering måste gmndas på aU bedriven

verksamhet. RRV understryker vidare att det måste vara möjUgt att

justera tiUståndsvillkor med tanke på den snabba tekniska utvecklingen.

I syfte att minska osäkerheten för operatörema anser emeUertid RRV att

tiUståndsmyndighetens befogenheter i detta hänseende bör definieras

klarare. ICC, Sveriges Industriförbund och NäringsUvets Telekommitté

samt Comvik GSM AB och Tele2 AB anser att förbud mot korssubventio­

nering, skyldigheter avseende särredovisning, förbud mot att otiUbörUgt

gynna egen konkurrensutsatt verksamhet samt en skyldighet att tillhanda­

håUa information bör kunna utgöra villkor för tiUstånd. Beträffande

gUtigheten för tiUståndsvillkor anför ICC m.fl. att det bör vara möjUgt

för tiUståndsmyndigheten att ändra viUkor under löpande gUtighetstid,

103

även mot tUlståndshavarens bestridande, om detta föranleds av dennes

bristande uppfyUelse av tidigare meddelade vUUcor, att myndigheten bör Prop. 1992/93:200 kunna förbehåUa sig rätten att ändra tillståndsvillkoren under viUkors-pericxlen och att meddelade vUlkor bör vara offentUga. NordicTel anför vidare att det inte finns skäl att anpassa giltighetstiden för villkor enUgt telelagen avseende mobUa teletjänster tiU den tiUståndstid som kommer att bestämmas erdigt fegen om radiokommunikation. I stäUet anser NordicTel att huvudregehi, dvs. att tiUstånd skaU gäUa tiUs vidare, bör omfetta även verksamhet med mobife teletjänster EnUgt NordicTel saknar uttedningens argument för avvUcelse från huvudregeln om ett effektivt utnyttjande av radiofrekvensspektmm relevans för bedömningen av tiUståndstiden enUgt telefegen. Däremot menar NordicTel att det even­tueUt kan finnas skäl att anpassa gUtighetstidema för vissa tiUståndsvUl­kor enUgt telelagen och tiiUstånd enligt lagen om radiokommunikation under fömtsättning att ett sakUgt samband finns meUan tiUståndsviUkoren och tiUståndet. NordicTel anför att mobUteleverksamhet innebär mycket stora investeringar i nät under en lång följd av år och att det även mot den bakgmnden inte finns skäl tiU en tidsbegränsning enUgt telelagen utan endast enUgt kriterierna i lagen om radiokommunUcation. Om tiU­stånden tidsbegränsas skulle detta enligt NordicTel innebära att nya arxz sökningar och ett nytt förfårande med allmän inbjudan tiU ansökan skuUe krävas när tUlståndstiden löper ut. I fråga om ett sådant ansökningsför-ferande anför NordicTel att detta uttryckligen bör begränsas tiJl att avse nya system. Om tiUstand för verksamhet med mobila teletjänster tidsbe­gränsas torde det enligt NordicTel under alla förhållanden vara nöd­vändigt att undanta ansökningar om fömyade tillstånd från det av utted­ningen föreslagna stadgandets tUlämpningsområde.

Konkurrensverket anser att rätten att driva verksamhet inte bör knytas

tiU en skyldighet att tUlhandahåUa telefonitjänst i olika delar av landet.

En sådan skyldighet skulle enligt Konkurrensverket kunna hämma

nyetableringar och leda tiU en för konkurrensen negativ korssubventio­

nering. Detta menar Konkurrensverket skulle försämra möjligheterna att

nå de telepoUtiska målen. Konkurrensverket anser att samhäUsåtaganden

av olika slag så långt möjligt bör upphandfes i konkurrens mellan oUka

företag. Konsumentverket, som menar att Telestyrelsen bör få ett

övergripande ansvar för bevakning av hushåUsmarknaden för att där

fånga upp konsumentsynpunkter och klagomål, anser att operatöremas

skyldigheter i fiäga om konsumentinflytande och reklamationshantering

bör kunna tes in som tiUståndsvUlkor Som en yttersta konsekvens bör

enUgt Konsumentverket tiUståndet för en operatör kunna återkaUas om

denne inte uppfyUer sina skyldigheter Räddningsverket framhåUer att

lagen bör omfatta ett ansvar för teleföretagen att upprätthålla en hög

säkerhetsnivå i sina nät med avseende på 90 (XX)-funktionen med tiU-

hörande telefunktioner SEii JtL-delegationen anser att standardise­

ringens betydelse bör markeras genom att detta införs i telelagen som

exempel på villkor som kan ställas upp för tiUstånd. Handikappförbun­

dens CentraUcommitté och Synskadades Riksförbund framhåUer att opera­

törer enUgt villkor bör vara skyldiga att anpassa verksamheten tiU män­

niskor med funktionshinder

104

Skälen för mitt förslag:

Prop. 1992/93:200

4.4.1 Tillståndsprövning i allmänhet

Som redovisats i fråga om skälen för ett tiUståndskrav för vissa verksam­heter på teleområdet är detta krav inte betingat av en avsUct att begränsa möjUghetema att bedriva televerksamhet. AvsUcten är i stäUet den mot­satta. TiUståndskravet med därtiU hörande möjUgheter att bestämma vUl­kor för hur verksamheten skaU bedrivas är närmast motiverat av behovet att kunna styra de största aktörema för att därigenom bl.a. nå fömtsätt­ningar för en fungerande marknad med ett flertal teleoperatörer Härvid­feg finns det behov av att se tiU att regionalpoUtiska och sociafe åtagan­den inom ramen för den beslutade telepoUtiken blir uppfyUcfe. Även i vissa andra avseenden kan det finnas skäl att ha möjUghet att inom ramen för de telepoUtiska målen kunna ställa upp bestämda krav på de betyd­elsefuUa operatörema. Min uppfetming är således att tUlståndskravet i sig inte bör medföra något särskUt hinder för den som vUl etablera sig på den svenska telemarknaden.

Prövningen av en ansökan om att bedriva tiUståndsplUctig televerksam­het skaU därför göras med utgångspunkt i att den bör leda tiU ett positivt UtfaU för sökanden, dvs. att ansökan skall beviljas. En ansökan bör så­ledes avslås endast då det närmast är klarlagt att sökanden, med iakt­tagande av aktuella föreskrifter och de tillståndsvUUcor som tiUståndsmyn­digheten finner skäligt att ställa upp för verksamheten, inte har möjUghet att erbjuda den ifrågavarande tjänsten. Det får anses rimUgt att en prövning i någon mån kan göras utifrån de bUvande kundemas perspek­tiv. Att fiingerande telekommunikationer är något mycket vUctigt för ett effektivt näringsUv har påtalats i skUda sammanhang. Det företag som vänder sig tiU en viss teleoperatör för att få hjälp med telekommunika­tionema kan därmed bU helt beroende av att dennes tjänster fungerar. HuvudsakUgen får det ankomma på den som står i begrepp att sluta avtal med ett teleföretag att själv bedöma om företaget uppfyUer de krav som StäUs på servicenivå, tiUförlitUghet, varaktighet, etc. Det förhåUandet att teleföretaget har tiUstånd enUgt telelagen eUer på annat motsvarande sätt står under tiUståndsmyndighetens tiUsyn kommer emellertid sannolikt att uppfettas som en slags auktorisation med åtföljande kvaUtetsstämpel. Dessa omständigheter talar för att det bör finnas ett visst, om än be­gränsat, utrymme för att lämna en ansökan utan bifaU.

Den prövning som skaU företas bör göras mot det övergripande ändamålet att enskUda och myndigheter skaU få tiUgång tiU effektiva tele­kommunikationer Vad som skall kunna föranleda avslag på en ansökan skaU därför vara omständigheter hos sökanden som gör att denne inte kan förväntas uppfyUa rimUga krav på att tjänstema tillhandahåUs under en längre tid, att tjänstema inte uppfyUer rimlig kvaUtet eUer att erforderUg kapacitet inte är tiUgängUg för att tiUhandahåUa de erbjudna tjänstema. Det närmare innehåUet i dessa krav bestäms framför aUt i samband med att de villkor som det sökta tillståndet bör förenas med övervägs. TiU­ståndsprövningen blir så tUl vida beroende av tUlståndsvillkoren att pröv­ningen av om tiUstånd skall beviljas skaU göras med utgångspunkt i bl.a.

de vUlkor som skall gälla för verksamheten. Detta torde leda tiU att verk-    Prop. 1992/93:200 samhet av mindre omfettning och betydelse inte kommer att drabbas av särskUt ingripande krav.

Att närmare beskriva vUka faU som bör föranleda avslag är förenat med betydande svårigheter Ett exempel som kan nämnas är att det bör finnas möjUghet att hindra den som tiU följd av brott mot föreskrifter eUer vUUcor fått ett tidigare tiUstånd återkaUat att erhåUa ett nytt tiUstånd.

Utvecklingen på teleområdet går fort och det är vUctigt att utrymme finns för anpassning tiU ändrade fömtsättningar. Med den allmänna in­riktning som jag angett, nämUgen att presumtionen skaU vara att en an­sökan leder tiU ett positivt utfaU för sökanden, får det ankomma på tiU­ståndsmyndigheten att i den praktiska tiUämpningen närmare bestämma hur högt kraven för ett tiUstånd i de olika fåUen bör ställas. Som på­pekats i det tidigare kommer denna bedömning att vara nära samman­bunden med övervägandena om de villkor som bör stäUas för rätten att utöva den sökta verksamheten (se avsnitt 4.4.4).

4.4.2 Tdlståndsprövning för tillhandahållande av mobila teletjänster

I föregående avsnitt har jag redogjort för vad som bör gälfe i fiäga om tiUståndsprövningen i allmänhet, alltså vad som bör gäUa för aUa sökande som önskar erbjuda tUlståndspUktiga tjänster

För teletjänster som har abonnentanslumingen uppbyggd på radioan­vändning bUr det fråga om en utvidgad tiUståndsprövning. Bakgmnden tiU detta är att frekvensutrymmet är begränsat och att telesystem som ut­nyttjar radio för ansluttiing av abonnenter därför inte kan etableras i hur stor omfattning som helst. Denna tdlståndsprövning är tänkt endast för den som viU tiUhandahåUa mobUa teletjänster i aUmänt tiUgängUgt tele­nät. För närvarande finns endast ett begränsat antal system som skuUe omfattas av bestämmelsen. Det är bl.a. Televerkets två mobiltelefonsy­stem NMT 450 och NMT 900, ComvUcs analoga mobUtelefonsystem, Televerkets personsökningssystem MBS och MinicaU, Comviks person-sökningssystem Metagram samt Televerkets mobUa datakommunikations­system Mobitex. Beslut om tiUdehiing av radiofrekvenser har fattats också för tte operatörer av det alleuropeiska ceUulära mobUtelefonsy-stemet GSM. TUldehiing har skett tiU Televerket, ComvUc GSM AB och AB NordicTel.

Nämnda system har tiUdelats frekvenser enUgt bestämmelserna i radio­lagen (1966:755). I vissa feU har besluten efter överklagande fettats av regeringen. Det förslag tiU lag om radiokommunUcation som jag tar upp i det senare är avsett att uppfyUa regeringsformens krav på lagreglering av de gmndläggande fömtsättningama för radioanvändning. EnUgt detta lagförslag skaU det även fortsätmingsvis gäUa krav på tiUstånd för att få inneha och använda radiosändare. I tiUståndsbeslutet skaU innefettas att sökanden tiUdelas en viss frekvens, vUken får umyttjas under närmare an­givna fömtsättningar. Bestämmelsema för tiUståndsgivningen är i lag­förslaget uppbyggda så att en ansökan om att få använda radiosändare skaU bevUjas om inte i lagen angivna hinder mot bifåU föreUgger Ett

sådant hinder är att radioanvändningen riskerar att skadUgt påverka annan Prop. 1992/93:200 tiUåten radioanvändning i Sverige eUer i udandet. Ett annat hinder mot bifåU är att radioanläggningen i fiäga inte uppfyUer rimUga tekniska krav. Den sökta radioanvändnmgen får inte heUer leda tiU att rimUg be­redskap för utveckling av befintUga eUer nya radioanvändningar inte kan upprätthåUas.

När det skaU inttcxluceras nya radiotjänster eUer så väsentUgt ändrade tjänster att de kan jämstäUas med nya, kan det komma att uppsta situa­tioner då en prövning av varje ansökan för sig efter hand inte är en lämp­Ug ordning med hänsyn dels tUl inttesset av frekvenseffektivitet, dels tiU inttesset av att få tiU stånd rimUga konkurrensfömtsättningar. Om det kan förväntas inttesse från flera håU att driva den nya tjänsten - det kan ex­empelvis röra sig om ett nytt mobUtelefonsystem - och det kan antas att det inte är möjUgt att med bibehåUande av rimUg firekvenseffektivitet låta aUa få pfets i frekvensspektmm föreUgger omständigheter som pekar på att det kan finnas anledning att tUlgripa en ordning med offentUg in­bjudan tiU ansökan.

Den gmndläggande regleringen för användning av radio som föreslås, aUtså förslaget tiU lag om radiokommunikation, kommer inte aUtid att ge tillräckUg ledning för tUlståndsmyndigheten att fetta beslut. Den före­slagna lagen kan nämUgen knappast anses innehålla heltackande bestämmelser som direkt hanterar en situation innefettande krav vid val av en eUer flera ur en gmpp sökande för en bestämd radioanvändning inom ett visst begränsat frekvensområde. Därför bör en möjUghet ges tiU ett särskUt förferande för att välja ut vem av flera sökande som skaU få tiUstånd att driva nya telesystem med abonnentanslutning på radio när det kan antes att det frekvensutrymme som kan avsättas för dessa inte är tiU­räckUgt för att ge tiUstånd tiU aUa som viU driva sådan verksamhet. Där­vidlag kan det behövas särskilda föreskrifter för urvalet. Dessa föreskrif­ter bör lämpUgen meddelas inom ramen för telelagen. Som Lagrådet på­pekat bör ett bemyndigande att meddefe föreskrifter anges avse de sakUga gmnder som skaU tiUämpas.

EnUgt förslaget tiU lag om radiokommunikation är utgångspunkten att

sådana regler skaU ges i form av lag. Bakgmnden härtiU är den betydelse

som rätten att använda radio har från yttrande- och informationsfrihets­

synpunkt. Dette gäUer för den övergripande reglering som avser aUa

möjUga former av radioumyttjande inklusive sådana som har karaktär av

massmedier. Lagformen torde också krävas om det gäUer att ge före­

skrifter om urval av tiUståndshavare för radioanvändning som har du-ekt

betydelse firån yttrande- och informationsfrihetssynpunkt, exempelvis tiU­

delning av frekvenser för mndradioutsändningar. Däremot torde före­

skrifter som innehåUer vad som skaU vara bestämmande för att utse tiU­

ståndshavare för verksamhet mom området mobila teletjänster knappast

ha denna betydelse. Sådana föreskrifter bör rymmas inom den gmpp av

föreskrifter som kan delegeras tiU regeringen eUer förvalttiingsmyndighet

att meddela. I telelagen bör det i enUghet härmed tes in en föreskrift om

att det för tiUståndsprövning av ansökningar om att tiUhandahåUa mobife

teletjänster inom  allmänt  tUlgängUgt telenät skaU  vara möjUgt för

107

regeringen eUer den myndighet som regeringen bestammer att ge före-

skrifter om vad som skaU vara bestämmande för att utse tiUståndshavare. Prop. 1992/93:200 Av naturUga skäl måste sådana föreskrifter utformas mot bakgmnd av det system som avses. Vissa möjligen kommande radiotiUämpningar inom telelagens område är redan kända och det kan finnas skäl att inom en rela­tivt närUggande framtid överväga att ge föreskrifter för några av dessa. Det som jag syftar på är bl.a. det alleuropeiska, landbaserade, alhnänt tiUgängUga, radiobaserade personsökningssystemet kaUat Europeiska radiomeddelandesystemet ERMES. I specifikationerna för detta system sägs bl.a. att det skaU tillåta samtidig drift av två eUer flera oberoende system inom samma geografiska område. Av bUvande föreskrifter kan lämpUgen firamgå hur många operatörer som skaU finnas i Sverige, vUka krav som bör stälfes på den som viU driva ett system mom ERMES med avseende på exempelvis tackningsgrad och tillhandahåUande av gmnd-tjänster samt vad som i övrigt skaU ha betydelse vid utseende av tiU­ståndshavare. Jag tänker även på ett nytt system kaUat DCS 1800 (Digital CeUular System), som baseras på GSM-standarden men där anslutningen av abonnenter skaU ske mom 1,8 GHz-bandet. Detta system kaUas ibland PCN (Personal Communication Network) eller persontelefon. En variant av dessa system kaUas DECT (Digital European Cordless Telephone). För att systemen skaU fungera torde det disponerade frekvensutrymmet mte kunna vara aUtför begränsat. Det kan därför komma att krävas sär­skUda föreskrifter för förfarandet att utse ett begränsat antal operatörer Sådana föreskrifter kan, som Lagrådet påpekat, meddelas med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen.

4.4.3 Tdlståndstidens längd

Mina överväganden i frågan om prövning av ansökningar om tillstånd bygger, som framgått av det nyss sagda, på att kravet på tillstånd för att driva viss verksamhet, om man bortser från mobila teletjänster, endast undantagsvis skaU innebära en begränsning av möjligheterna att få etablera sig på telemarknaden. Någon ändring av gäUande inriktning mot en öppen telemarknad i Sverige är aUtså mte i någon del avsedd. Från statens sida skaU de åsyftade målen om effektiva telekommunikationer m.m. nås företrädesvis med hjälp av tiillståndsviUkor och föreskrifter

Det finns med det anlagda synsättet knappast några skäl att tidsbegränsa meddelade tiUstånds gUtighet. Den som har fått ett tUlstånd för en viss verksamhet bör kunna räkna med att tUlståndet som sådant kommer att gäUa utan någon särskUd tidsbegränsning. En annan sak är att de med tiUståndet förenade vilUcoren måste kunna ändras under tiUståndets be­stånd (se avsnitten 4.4.4 och 4.4.5). Huvudregeln bettäffande tiUstånds­besluten i sig bör vara att tiUstånden skaU gäUa tiUs vidare. Det bör emeUertid finnas möjUghet att återkalla meddelade tUlstånd men endast om tiUståndshavaren inte driver verksamheten i enUghet med villkor eUer föreskrifter

Det nyss sagda om en obegränsad tillståndstid gäUer dock inte för aUa

fåU. Vad gäUer verksamhet som avser tiUhandahållande av mobUa tele-

108 tjänster gör sig sttävandena rörande ett effektivt utnyttjande av radiofre-

kvensspekttTim påminda. Som nyss påpekats innebär förslaget tiU lag om Prop. 1992/93:200 radiokommunUcation att tiUstånd tiU användningen av radioutmstning och därmed följande frekvensupplåtelse skaU vara tidsbegränsade. Bak­gmnden tiU detta synsätt är att det efter ett bestämt antal år med användning av vissa frekvenser för en verksamhet skaU finnas möjUghet att se tiU att befintUga system görs ännu mera spektmmeffektiva eUer att ändra användningen av ett frekvensutrymme så att nya och mera effektiva system skaU kunna beredas pfets. För verksamhet med mobUa teletjäns­ter, som ju karakteriseras av att abonnentanslutningen kräver att ett visst frekvensutrymme disponeras, bör mot denna bakgmnd även tiUståndet enUgt telelagen kunna tidsbegränsas. 1 likhet med vad uttedningen har föreslagit anser jag att det bör eftersträvas att gUtighetstiden blir den­samma som kommer att gälfe enUgt fegen om radiokommunikation. Gmnden härför är det nära sambandet med tiUståndsprövningen enUgt förslaget tiU lag om radiokommunikation. Enligt såväl denna lag som telelagen bör rimUg hänsyn tas till tillstandshavarens krav på avkastning på gjorda mvesteringar, vUka såsom framhålUts av NordicTel är be­tydande beträffande mobUteleverksamhet.

I telelagen bör denna möjlighet tiU avvUcelse från huvudregehi om att tiUstånd skaU gäUa tUls vidare i enUghet med vad Lagrådet har föreslagit uttryckas på så sätt att tiUstånd som avser tiUhandahåUande av mobU tele­tjänst får tidsbegränsas.

NordicTel har vidare pekat på sambandet mellan en bestämd tiUstånds­tid för tiUhandahållande av mobila teletjänster och förferandet med aUmän inbjudan tiU ansökan. Som jag ser det kan det knappast anses rimUgt att den som efter ett ansökningsförfarande har fått tiUstånd för viss verksamhet på nytt skaU genomgå en bedömning enligt ett sådant förfarande när tiUståndstiden löper ut. Detta bör i vart fåU gäUa om det är enahanda verksainhet som skall bedrivas.

Om det däremot rör sig om nya tjänster bör ett inbjudningsförfårande användas, dvs. att tiUståndshavare utses sedan alla de som kan komma i fråga genom en allmän inbjudan getts tUlfaUe att komma in med en an­sökan. Detsamma gäUer när befintUg verksamhet med mobUa teletjänster på gmnd av väsentUgt ändrade fömtsättningar i tekniskt eUer annat hän­seende bör prövas på nytt. Dessa förändringar bör då vara så påtagUga att det närmast kan anses vara fiäga om att det kommer att tillhandahåUas en ny tjänst eUer i vart fäU en väsentUgt ändrad tiUämpning av en tjänst. De närmare föreskrifter härom som behövs bör meddelas av regeringen eUer, om regeringen bestämmer det, av tiUståndsmyndigheten.

4.4.4 TUlståndsvillkor

Min bedömning att det för viss slags televerksamhet skaU krävas tiUstånd bygger, som nyss redovisats, bl.a. på att det med en sådan ordning blir möjUgt att utforma vUlkor som avpassas individueUt tiU resp. tiUstånds­havare. Det ges härigenom möjlighet för Telestyrelsen att inom ramen för lagen aktivt påverka utvecklingen på teleområdet och mot bakgmnd

av oUka tiUståndshavares fömtsätmingar bestämma vUUcor som främjar    Prop, 1992/93:200 en utveckling för uppfyllelse av de telepoUtiska målen.

För vissa förhållanden kan det emellertid vara lämpUgare att bestäm­melsema ges i form av föreskrifter, alltså genereUt bestämda regler Sålunda kan det finnas skäl att välja föreskrifter, om det som skaU regleras skaU gäUa Uka för alfe eUer för en bestämd gmpp av aktörer som låter sig bestämmas i genereUa termer Om bestämmelserna skaU gäUa inte bara för dem som driver tiUståndspliktig verksamhet utan även för andra på telekommunikationsområdet måste givetvis föreskriftsformen användas.

1 det följande redovisar jag mina överväganden angående vad tiU­ståndsviUkoren skaU kunna uinehåUa. I senare avsnitt kommer jag att separat ta upp vissa fiägor som jag föreslår skaU regleras med före­skrifter Redan här vUl jag emeUertid peka på att det inte aUtid är möjUgt att dra en skarp gräns mellan dessa båda former för regelgivning. Det kan därför förekomma att vissa förhållanden för den tiUståndspUktiga verksamheten kommer att regleras såväl av villkor som av föreskrifter Den närmare anpassningen härvidfeg bör överlämnas företrädesvis åt tiUståndsmyndigheten, som inom ramen för vad som medges i lagen och mot bakgmnd av utvecklingen på teleområdet får bedöma vilket slag av reglering som är mest lämpUg för att nå lagens syften.

De tiUståndsvillkor som ställs upp skall bestammas mot bakgmnd av de syften som lagen skaU främja. Den nya innebörden i begreppet effek­tiva telekommunikationer har jag angett i det föregående (avsnitt 4.1). Vid tolkningen av hur dessa syften skaU tUlämpas på de oUka verksam­heter som är tiUståndspUktiga har tiUståndsmyndigheten anledning att beakte de bakomUggande uttalanden som finns redovisade i samband med att de nuvarande telepoUtiska målen bestämdes (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88 :TU28, rskr. 1987/88:402). Ledning för tiUämpningen kan också hämtas i senare riksdagsbeslut, där det har gjorts vissa preciseringar av målen. Jag tänker då främst på riksdagsbelutet med anledning av proposi­tionen om näringspoUtik för tiUväxt (prop. 1990/91:87, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369). VisserUgen ger stäUningstegandena såvitt avser mål och inriktning på teleområdet visst tolkningsutrymme men betydelsen av detta förhåUande bör inte överdrivas. Det får anses Ugga i sakens natur att tiUståndsmyndigheten inte utan bärande skäl StäUer upp villkor som är betungande för tiUståndshavaren. Som jag se­nare kommer att beröra närmare finns det i detta sammanhang anledning att beakte att myndighetens beslut i här aktueUa avseenden blir möjUga att överklaga tiU domstol. Detta förhåUande torde också vara ägnat att motverka att det stäUs upp vUUcor för verksamheten som inte är rimUga.

I lagen bör lämpUgen ges vissa exempel på förhåUanden som kan

regleras i form av villkor för tiUståndshavare. Det skaU understrykas att

uppräkningen av olika förhåUanden som föreslås i telelagen inte är

avsedd att vara uttömmande. Villkor för tiUståndspUktig verksamhet kan

avse även andra förhåUanden inom ramen för lagen. Dessutom bör det

finnas en möjUghet för regeringen eUer den myndighet som regeringen

bestämmer.   Telestyrelsen,   att   tiUföra   ytterUgare   föreskrifter   om

110

tiUståndsvUlkor

Vissa remissinstanser har kommit med förslag tiU komplettering av Prop. 1992/93:200 uttedningens förslag i fråga om tUlståndsvillkor som man anser bör finnas med i den exemplifiering som görs i lagen. Det gäUer t.ex stan­dardiseringsfrågor, förbud mot korssubventionering och förbud mot att OtiUbörUgt gynna egen konkurrensutsatt verksamhet. Telestyrelsen menar att samtrafikvillkor, deltagande i nummerplanering och villkor om ny prövning vid ägarförändringar bör finnas med i fegen som exempel på vad tiUståndsvUlkor kan avse. Konsumentverket anser att skyldigheter avseende konsumentinflytande och reklamationshantering bör kunna utgöra tiUståndsvillkor

Som redan sagts är det tiUståndsmyndighetens sak att formulera tiUståndsviUkoren. Även om lagens syften ger inriktningen för vad villkoren kan avse, finns härigenom ett visst spelmm för myndigheten i viUkorsgivningen. I fegen bör endast vissa centrala villkor räknas upp. Jag anser inte heUer att det finns skäl att kommentera varje förslag tiU exempel på tiUståndsvUlkor som har kommit fram under remissbehand­lingen utan nöjer mig med att stryka under att varje villkor måste kunna direkt återföras tiU lagens syften. Beträffande några framförda synpunkter bör emeUertid följande sägas. Såsom framhåUits av STATTEL-delega­tionen är standardiseringsfrågoma väsentUga för fungerande telekom­munikationer Jag delar således delegationens uppfetming att krav på standard kan ges formen av tillstandsvillkor, men anser inte att exempU-fieringen i lagen behöver omfatta sådana krav. Villkor för samtrafik kan röra tekniska eUer ekonomiska frågor I princip bestämmer dessa villkor det inbördes förhållandet mellan två eUer flera parter De regler som ges för att styra detta förhållande skaU därför ha lagform och inte formen av myndighetsföreskrifter Mot bakgmnd härav anser jag att samtrafikfrågor inte heUer bör styras av tillståndsvUUcor (se vidare avsnitt 4.6). TiU skillnad från Telestyrelsen anser jag vidare att den reglering som behövs om nummerplanering bör ha föreskriftsform på gmnd av denna frågas genereUa betydelse (se avsnitt 4.7). Ägarförändringar har av Tele­styrelsen angetts som exempel på tiUståndsvillkor Detta gmndar sig på styrelsens uppfettning att vUUcor om vad som skaU iakttas vid ägarför­ändringar hos tiUståndshavaren bör kunna ges i tUlståndet. För egen del kan jag - i vart feU för närvarande - inte se att det finns några bärande skäl för att inom ramen för telelagen reglera frågan om ägarförändringar hos tiUståndshavare. Om det på sUct visar sig att det finns ett särskUt regleringsbehov i denna fråga får den aktuaUseras på nytt. Konsument­inflytande och reklamationshantering kan inte heUer anses lämpUgt att ge regler om i en telelag även om Telestyrelsen som tiUståndsmyndighet på telekommunikationsområdet kommer att få ta del av klagomål som en­skUda konsumenter och oUka kundgmpper kan komma att rikta mot tiU­ståndshavare.

111

SkyUiighetför tillståndshavare att tillhandahålki tekfonitjänst åt var och    Prop. 1992/93:200 en som efterfrågar tjänsten

Kostnadema för att ansluta och vidmakthåUa telefonabonnemang skiftar väsentUgt. Ofta är det således förenat med betydande kosmader för ett teleföretag att upprätta abonnemang i glesbygd, medan motsvarande an­slutning i tatbebyggda områden vanUgen kostar betydUgt mindre.

Som framgått av det föregående skaU staten ansvara för att aUa erbjuds telefon varhelst i landet man bor AUtså skaU även de kostsamma anslut­ningama göras. För närvarande är det endast Televerket som erbjuder telefonitjänst åt alfe och envar i hefe landet. På detta sätt uppfyUs med nuvarande ordning målet att gmndläggande telekommunikationer skaU tiUförsäkras alfe tiU enhetUga priser för hushåU och företag.

Att Televerket ser tiU att det regionalpoUtiska och sociafe ansvaret i denna del uppfyUs hänger samman med Televerkets roU som statUgt verk och det bestämmande som riksdagen och regeringen utövar över hur verksamheten skall bedrivas.

En ny situation håller emellertid på att uppsta på telemarknaden med ombUdning av Televerket tiU aktiebolag och nya operatörer som etablerar sig på marknaden och erbjuder telefonitjänst. Konkurrensen kan komma att skärpas mellan de olika aktörema. Det kan vidare inte anses som självklart att Televerket efter ombUdningen tiU aktiebolag utan vidare skaU se tiU att det stadiga ansvaret för telefoni i glesbygdsområden kommer att uppfyllas. I det läget att det skuUe få menliga konsekvenser för det bolagiserade Televerkets möjligheter att konkurrera med nya ak­törer kan det mte anses rimligt att endast detta bolag skaU ha detta ansvar. I den nya situationen måste det finnas möjUgheter för tiUstånds­myndigheten att kunna verkstäUa det stadiga ansvaret för att aUa skaU ha möjUghet att utnyttja telefonitjänsten, något som kan ske på olUca sätt.

EnUgt uttedningen bör detta åstadkommas på så sätt att tiUståndshavare åläggs skyldigheter genom tiUståndsvillkor Av remissinstansema är det endast Konkurrensverket som har haft synpunkter på detta. Enligt verket skuUe en sådan skyldighet kunna hämma nyetableringar. Konkurrens­verket menar att samhäUsåtaganden av olika slag så långt möjligt bör upphandlas i konkurrens meUan olika företag.

Även jag anser att ett förfårande med upphandling av betungande åta­ganden är att föredra. För att en sådan ordning skaU vara ändamålsenUg fuUt ut bör emeUertid upphandUngen kunna ske i konkurrens. Under över­skådUg tid framöver kommer konkurrenssituationen knappast att vara så utvecklad på telemarknaden. Av de olika modeUer som är tänkbara för att klara det övergripande samhäUeliga åtagandet bettäffande telefoni är enUgt min mening det av uttedningen föreslagna vUlkorsförfarandet det lämpUgaste. Det innebär således att tiUståndsmyndigheten skaU kunna ålägga tUlståndshavare att erbjuda ansluming för telefonitjänst åt aUa som efterfrågar denna tjänst. Ett tUlståndsvillkor med denna mnebörd bör aUtså kunna föreskrivas. Det räcker emellertid inte med att kunna ålägga en inkoppUngsskyldighet och skyldighet att underhålla anslutningen. För att erbjudandet om telefoni skaU ha något värde för kunden och för att målet att alfe skaU ha råd att använda telefon skaU sägas vara uppfyUt

måste villkorsbestämningen ha samband med den avgift som skaU få ut- Prop. 1992/93:200 taxeras av kunden. I Unje med detta bör vUUcoret också uppta en bestäm­melse om att anslutningen skaU ske på samma abonnemangsvUlkor som tiUämpas för teleföretagets övriga kunder Det bör härvid givetvis vara möjUgt att ha oUka taxesöaikturer, såsom skUda taxor för hushåU resp. företag, hög- och lågförbmkartaxa, etc. Av villkorsbestämmelsen kan också behöva framgå vUka kvaUtetskrav som skaU vara uppfyUcfe för tele­fonitjänsten, dvs. i princip i enUghet med det som i dag gäUer för Televerket med avseende på kvaUtet ckU service, m.m. I sistnämncfe hänseende bör beaktas särskUt krav på kvaUtet såvitt avser nyttjande av telefex och datakommunikation vfe låghastighetsmodem.

TiUståndsmyndighetens bedömning av om en eUer flera tiUståndshavare skaU åläggas att utföra de kostsamma anslutningama är en besvärUg upp­gift. I den nuvarande sittiationen, med endast en operatör som tillhanda­håUer telefonitjänst, torde det emeUertid inte vara så stora svårigheter Svårigheter kan uppkomma när någon eller några nya aktörer aktivt utnyttjar den inneboende snedbalansen i kosmadsbUden genom att ansluta endast mom lägkosmadsområden och därigenom tUlskansar sig en kost­nadsfördel i förhåUande tiU det bolagiserade Televerket. Eftersom det för dagen knappast går att fömtsäga hur marknaden kommer att se ut om några år, är det också svårt att mera bestamt ange gmndema för tiU­ståndsmyndighetens bedömning. Det finns dock anledning att beakta be­tydelsen av att konkurrensfömtsätmingama på marknaden inte snedvrids tiU följd av opåkallade olikheter för de skUda tUlståndshavama.

Samtidigt bör det, i enlighet med det som nyss angetts, redan nu finnas en möjUghet för regeringen eUer telemyndigheten att i stället kunna träffa avtal med ett eUer flera teleföretag, varvid företeget eUer företagen åtar sig att mot en bestämd ersättning från staten ansluta abonnenter tiU tele­fonitjänst i hela landet. Som jag har pekat på i det tidigare kan detta ha vissa fördelar. För närvarande är det emellertid inte en reaUstisk ordning.

Vid mina överväganden angående tillståndsvillkor har jag utgått från att tiUståndshavare, som genom ett vilUcor blir ålagda att ansluta även inte lönsamma kunder, som huvudregel skaU göra detta utan särskUd er­sättning fiän staten. VisserUgen kan det i stäUet övervägas ett system där kosmadema för särskUt dyrbara inkopplingar m.m. finansieras genom av­gifter Mot bakgmnd av den föreUggande marknadssituationen förordar jag emeUertid, som nyss nämnts, det av uttedningen föreslagna för­fårandet att förena tiUstånd med vUUcor En sådan ordning gör det möjUgt att uppfyUa det statUga ansvaret för telefoniabonnemang i glesbygd och har den fördelen att den är förhåUandevis enkel att administtera. Den innebär vidare att ett särskUt system för ekonomisk utjämning av skyldig­hetema meUan oUka aktörer inte måste skapas. Det bör här framhåUas att det vid bestämmandet av de ekonomiska villkoren för samtrafik bör kunna beaktes kommersieUt bettingande åtaganden som inte ersätts på annat sätt (se avsnitt 4.6).

Mina överväganden leder tiU att jag inte föreslår någon särskUd

avgiftsreglering för finansiering av olönsamma abonnemang för teleforu.

Jag anser dock att den i det tidigare föreslagna bestämmelsen om möj-

113

Ughet för staten att genom avtal med en eller flera tillståndshavare tiUför-

8 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

säkra att enskUda och myndigheter får del av teletjänster och teleförbind- Prop. 1992/93:200 elser skaU kunna omfatta också avtal rörande tUlhandahåUande av olön­samma telefoniabonnemang. Det skaU alltså vara möjligt att använda ett upphandlingsförfarande. I avsaknad av finansiering från telesektom fär en UpphandUng av olönsamma telefoniabonnemang i så feU ske med allmänna medel. Det bör emeUertid framhåUas att bestämmelsen annars främst är motiverad av att det direkt bör framgå av fegen att det kan finnas skäl att genom upphandling tiUgodose behovet av teletjänster för handUcappade (se avsnitt 5.8) resp. för försvaret (se avsnitt 5.7).

Skyldighet att tillhandahålla fasta tekförbindelser

Jag har i det tidigare uppehåUit mig vid vUcten av att den som har resurser i form av telenät också gör dessa resurser tiUgängliga genom att hyra ut festa teleförbindelser för telekommunUcation tUl den som efterfrågar sådana (se avsnitt 4.3.3). Detta har betydelse bl.a. från konkurrenssynpunkt. I det sammanhanget pekade jag på EG:s direktiv om hyrda förbindelser.

Uttedningens förslag innebär att den som driver tiUståndspUktig verk­samhet med att hyra ut festa teleförbindelser skaU kunna ges tiUstånds­viUkor mnebärande att teleförbindelser på vissa vUUcor skall tillhanda­håUas den som efterfrågar sådana.

Banverket har i denna del fört fram kritik mot uttedningens förslag som enligt verkets toUcning skuUe äventyra möjligheterna att säkerstäUa jäm­vägens kort- och långsUctiga behov av effektiva och säkra telekommu­mkationer TiU detta bör följande sägas. Den som, oavsett verksamhets­form, hyr ut festa teleförbindelser och har en sådan ställning på denna marknad att verksamheten är av betydelse för att få tiU stånd effektiva telekommunikationer eUer konkurrens kommer att bU tiUståndsskyldig. Det betyder att tillståndet kommer att kunna förenas med vUlkor om att hyra ut teleförbindelser tiU den som efterfrågar sådana. Denna skyldighet för den som disponerar överföringskapacitet i sådan omfatttiing som här avses och som ägnar sig åt uthyming av kapaciteten har självfaUet en begränsning. Den söäcker sig av uppenbara skäl inte så långt att det kan komma i fråga att ta i anspråk kapacitet som tiUståndshavaren behöver för eget bmk eUer för annan verksamhet som denne enUgt föreskrifter eUer på annat sätt är ålagd att svara för eUer har behov av som reservka­pacitet i sin verksamhet. Banverkets farhågor anser jag därför vara ogmndade.

För att säkerstäUa att det tiUhandahåUs festa teleförbindelser som tiU­godoser telefegens mål att åstadkomma effektiva telekommunUcationer genom konkurrens som t.ex. i fråga om sådana hyrda teleförbmdelser som avses i EG-du-ektivet bör tUlståndsmyndigheten kunna ge bestämmel­ser i detta hänseende i form av vUUcor

114

Skyldighet för tillståndshavare att bedriva verksamheten så att intema-    Prop. 1992/93:200 tionella åtaganden iakttas

Televerksamhet bygger i betydande utsträckning på intemationeUa över­enskommelser. Detta är naturUgt genom den betydelse som tiUäggs möj­Ughetema att kunna kommunicera över gränsema. Även för nationeU teletrafik blir vad som är bestämt i intemationelfe församlingar styrande i viss utsträckning.

På det intemationeUa området är samarbetet mom ramen för den inter-nationeUa teleunionen (TTU) betydelseftiUt. De konsultativa kommittéerna för telegrafi och telefoni (CCITT) respektive för radio (CCIR) feststäUer regler för hur kommunikationerna på de oUka områdena skaU bedrivas. Vad gäUer radicx)mrådet är de mest betydelsefuUa reglema samlade i det s.k. radioreglementet. Genom förslaget tUl lag om radiokommunikation beaktas dessa regler för svenska förhållanden (se avsnitt 4.12). För tele­kommunikationsområdet i övrigt feststäUs inom ramen för verksamheten i CCITT en lång rad rekommendationer om hur den intemationeUa tele­trafiken skaU bedrivas. Dessa är formellt mte bindande för statema men i praktiken har de avgörande betydelse för att trafiken skaU ftmgera. På motsvarande sätt kan de standarder avseende tekniska specifikationer som skaU gäUa för gränssnitt ofta inte anses foUcrättsUgt bindande men i prak­tiken är det nödvändigt att de iakttas för att verksamheten skaU fungera. Även andra intemationelfe överenskommelser än de som jag har tegit upp här kan vara av stor vUct för fungerande telekommunUcationer

Det bör vara möjUgt för tiUstandsmyndigheten att genom vilUcorsbe-stämmelser se tiU bl.a. att den som vUl driva verksamhet, som har sam­band med angivna slag av intemationeUa överenskommelser, iakttar vad som rekommenderats för den ifrågavarande verksamheten.

Skyldighet att ta hänsyn till handikappades behov av teletjänster

EnUgt de telepolitiska målen skaU telesystemet utformas så att det möjUggör sociala hänsynstaganden. Alla bör på ett rättvist sätt få del av de fördelar som utvecklingen av teknUc och tjänster på telekommunika­tionsområdet innebär. Det gäller inte minst de handikappade som har fått nya möjUgheter tiU aktivitet och delaktighet genom den nya tekniken (prop. 1987/88:118 s. 13 och prop. 1990/91:87 s. 150).

Så långt det är tekniskt möjUgt och resursmässigt rimUgt skaU staten se tiU att handUcappade får möjUghet att utiiyttja telefonitjänsten. För att detta skaU bU möjUgt kan det krävas tUlgång tiU vissa tiUäggstjänster, ex­empelvis texttelefon och nummempplysning. Det kan också krävas sär­skUt anpassade telefonapparater, m.m.

Driften av tiUståndspUktig verksamhet med tilUiandahåUande av tele­

fonitjänst kan med den utveckling av terminalmarknaden som varit under

senare år knappast sägas vara naturUgt förbunden med försäljning av ter­

minaler. VisserUgen säljer Televerket terminaler, men detta är snarast att

betrakte som en separat verksamhetsgren utan något nödvändigt samband

med tillhandahåUandet av telefonitjänsten eller andra teletjänster Det

115

finns därför enUgt min mening knappast något reeUt motiv för att ålägga Prop. 1992/93:200 den som driver ett telefoninät att tillhandahåUa vissa slag av terminaler. Vad däremot gäUer att tillhandahålla tjänster inom telenätet är förhåU­andena andra. Det bör därför vara möjligt att, såsom understmkits av vissa remissmstanser, som fömtsättning för rätten att tillhandahålfe tele­fonitjänst StäUa upp villkor med det innehåUet att tiUståndshavaren skaU ombesörja att nummempplysning, texttelefonitjänst cx:h liknande för handikappade särskUt vUctiga tjänster finns att tiUgå. Det bör vara möjUgt för tiUståndsmyndigheten att genom avtal med en eUer flera tiUstånds­havare se tiU att tjänstema finns tUlgängUga. Alternativt kan tiUstånds­havare genom villkor åläggas att tillhandahåUa särskUcfe teletjänster för handUcappade cK:h kompenseras med statsmedel för dessa uppgifter Det finns skäl att erinra om att bestämmelser för offentUg upphandling därvid kan behöva beaktes (se vidare avsnitten 5.8 och 5.9).

Skyldighet att medverka tiU att det går att konuna i kontakt med samhäUets räddningstjänst

För närvarande kan man komma i kontakt med samhällets alarmerings-och räddningstjänst genom att ringa telefonnummer 90 000. Inom EG har initiativ tegits tiU införande av ett nytt gemensamt larmnummer Numret bUr 112.

Den som viU driva verksamhet med att tillhandahåUa telefonitjänst bör kunna åläggas att, i Ukhet med vad som för närvarande gäUer inom Tele­verkets nät, tillhandahåUa en möjUghet att på ett enkelt sätt komma i kon­takt med räddningstjänsten. TiUståndsmyndigheten bör, genom att i viU­kor ange vad tiUståndshavaren har att iaktta i detta hänseende, kunna för­säkra sig om att möjligheten att alarmera kommer att finnas. Det kan också finnas skäl att tillståndsmyndigheten mot bakgmnd av tiUstånds­havarens verksamhet bestämmer vad denne har att rätta sig efter i fråga om alarmering. Detta kan exempelvis, såsom påpekats av Räddnings­verket, avse vUken säkerhetsnivå som skaU upprätthåUas i telenäten.

Skyldighet att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer

Det är en given utgångspunkt att det även i den framtida situation då Televerket är ombUdat tiU aktiebolag skaU finnas en beredskap för kriser och krig på telekommunikationsområdet. I takt med att det tUlkommer nya tiUståndshavare med resurser som har betydelse för en fiingerande televerksamhet bör dessa kunna åläggas att delta i försvarsberedskapen.

Mot bakgmnd av resp. tiUstandshavares betydelse bör tiUståndsmyndig­heten i villkorsform kunna bestämma vad som skaU iakttas för att total-försvarsaspektema skaU tiUgcxloses.

En tiUståndshavare bör kompenseras av staten om han tiU följd av

bestämmelser i ett tUlståndsvUUcor har att vidta åtgärder som har sin

gmnd i beredskaps- och försvarsaspekter och som går utöver vad andra

verksamheter av betydelse för totalförsvaret bUr ålagda. Jag återkommer

116

i det senare tiU firågan om finansieringen av uppkommande kosmader för    Prop. 1992/93:200 totalförsvarshänsynen (se avsnitten 5.7 och 5.9).

Skyldighet att använda särskilda redovisningssystem

I förslaget tiU telelag ingår regler om bl.a. bestämning av taxor för tele­fonitjänst cx:h uthyming av festa teleförbindelser. Den gmndläggande utgångspunkten för taxesättning är att priserna skaU vara baserade på kostnadema för att tUlhandahåUa tjänsten resp. förbindelsema. Vad gäUer den ersätttiing som skaU lämnas vid samtrafik meUan oUka operatörers telenät föreslår jag att det i telelagen föreskrivs att den skaU vara rättvis och skäUg med hänsyn tiU kosmadema (se avsnitt 4.6). EG:s antagna direktiv om hyrda teleförbindelser innehåUer, vilket kan förväntas även i kommande direktiv avseende ONP för telefoni (voice telephony), bestämmelser som ålägger den nationeUa telemyndigheten att se tiU att det används redovisningssystem som gör det möjUgt att konttoUera att taxoma är kosmadsorienterade.

De ovan upptagna reglema gör det nödvändigt att kunna bestämma hur tUlståndshavama skaU ordna sin redovisning eUer på annat sätt presentera underlag för att möjUggöra en effektiv konttoU. Detta bör enUgt min mening lämpUgast ske genom tUlståndsmyndigheten i form av tiUstånds­villkor Det krävs också möjUgheter för myndigheten att ge bestämmelser om hur ett underlag skaU hållas tiUgängUgt för myndigheten och informa­tion lämnas för konttoU av att telelagens regler följs i nu nämnda hän­seenden. I Unje med vad flera remissinstanser har framhålUt anser jag det rimUgt att krav på ett särskilt redovisnings- eller kalkylsystem i före­kommande fåU inte bör avse endast den del av tillståndshavarens verk­samhet som är tiUståndsplUctig. Att aU tiUståndshavarens verksamhet skuUe omfettas får emellertid - utom i undantagsfaU - anses leda för långt. Villkor bör därför kunna stälfes bettäffande dels tiUståndspliktig verksamhet, dels annan verksamhet som tiUståndshavaren bedriver som har ett sådant samband med den försmämnda verksamheten att uppgifter är nödvändiga för att kunna bedöma gmndema för tiUämpade taxor e.d. I övrigt får det anses tUlräckUgt att tiUståndsmyndigheten kan begära in uppgifter om den verksamhet som bedrivs. Givetvis bör kravet på tiU­ståndshavare på underlag i form av exempelvis särskilda kaUcylsystem inskränkas tUl vad som är nödvändigt för en tillräckUg konttoU.

Skyldighet att lämna ut vissa uppgifter om enskildas teleabonnemang och att publicera och i televerksamhet tiU allmänheten lämna ut motsvarande uppgifter hos annan tillståndshavare

Som jag återkommer tiU senare (avsnitt 4.10.3) bör i televerksamhet

tysttiadspUkt gäUa för bl.a. uppgift om enskUds teleabonnemang. Mitt

förslag i den delen kommer också att innefetta goda möjUgheter för tele­

företegen att kunna pubUcera abonnenmummer m.m. i telekataloger

genom att abonnentema i avtalen med teleföretagen efterger tysmads-

117

pUkten i detta hänseende. För att ytterligare säkerstaUa att sådana upp-

gifter avseende abonnenter hos samtUga tillståndshavare på den konkur- Prop. 1992/93:200 rensutsatta teletjänstmarknaden på ett neutralt och ändamålsenUgt sätt kan pubUceras och genom t.ex. nummempplysning tillhandahåUs på ett enhet­Ugt sätt för {dlmänheten bör tillståndsmyndigheten ha möjUghet att förena tiUstånd enUgt fegen med särskUcfe villkor i detta avseende. Såluncfe bör tiUståndsmyndigheten kunna ålägga en tiUståndhavare en skyldighet dels att tiU en annan tiUståndshavare lämna ut sådana uppgifter om enskUdas teleabonnemang, dels att i egen telekatalog pubUcera cKh i sin verk­samhet tiU allmänheten lämna ut sådana uppgifter om enskUdas teleabon­nemang som finns hos andra tiUståndshavare. Om uppgiftema skaU lämnas ut på ADB-medium gäUer givetvis även bestämmelserna i data­lagen (1973:289).

Med hänsyn tUl att berörda kataloguppgifter har upphovsrättsUgt skydd enUgt 49 § fegen (1960:729) om upphovsrätt tiU Utterära och konsmärUga verk och tiU de kostnader som är förenade med uppfyUelsen av villkoren bör en tiUståndshavare vars tUlstånd förenas med sådant villkor aUtid vara berättigad tiU skäUg ersättning av den tiUståndshavare i vars uittesse villkoren meddelas. Även övriga vUUcor för uppfyllelsen bör vara skäUga.

4.4.5 Ullståndsvillkorens giltighetstid

Av mina i det föregående redovisade överväganden fiamgår att jag anser det vara mest ändamålsenUgt att som huvudregel inte tidsbegränsa tiUstånden. Det är endast om tillståndet gäller tillhandahåUande av mobU teletjänst som det finns skäl att bestämma en viss tiUståndstid. Detta hänger samman med den reglering för radioanvändning som jag föreslår i det senare. Det förhåUandet att ett tUlstånd att bedriva verksamhet inom teleområdet bevUjas att gäUa tiUs vidare bör emeUertid mte hindra att det tiUämpas en arman ordning vad gäUer tiUståndsviUkoren.

Utvecklingen på telekommunUcationsområdet håUer ett högt tempo. MöjUghetema att tillhandahålla teletjänster kan antas komma att utvidgas aUteftersom nya tekniska lösningar mttcxluceras. Nya aktörer kan fömtses försöka komma in på marknaden. MarknadsbUden kan tiU följd av bl.a. dessa förhåUanden komma att förändras redan en relativt kort tid efter det att de första tUlståndshavama har fått sina tiUstånd och tiUståndsvUl­kor feststäUda. Angivna omständigheter, vUka av naturUga skäl kan vara svåra att fömtse i detalj, nödvändiggör att det finns möjUghet att ändra meddelade tiUståndsvillkor Även andra förhållanden, såsom att riksdagen beslutar om en ändrad inrikttiing av telepolitUcen och de syften som skaU gäUa för telelagens tiUämpning, gör att det bör finnas möjlighet att ändra tiUståndsvillkor

Mot den angivna bakgmnden bör enUgt min mening tiUståndsvUlkoren ha en bestämd giltighetstid, vilken i varje särskUt fåU skaU feststäUas av tiUståndsmyndigheten. Innan den bestamda tiden har löpt ut bör myndig­heten ta upp frågan om nya och eventueUt ändrade villkor till behandUng.

Frågan om hur lång tid som bör gäUa för villkoren bör överlämnas åt tiUståndsmyndigheten att te ställning tiU i varje enskUt feU. Det är i detta

sammanhang vUctigt att tiUståndshavama får rimUga fömtsättningar att Prop. 1992/93:200 kunna planera sin verksamhet. Det fär således inte bestämmas så korta villkorstider att det inte ges utrymme för vanUga affärsmässiga bedöm­ningar av framtiden mot bakgmnd av investeringsbehov, avkastningskrav, etc. Sådana avvägningar bör göras med stor noggrannhet oavsett vilken form av televerksamhet som är i fiäga. Ä andra sidan bör beaktas att ut­vecklingen går mycket fort mom detta område. Det är för vissa delar av teleområdet svårt att fömtse utvecklingen redan på så kort sdct som tte tUl fem år. £)etta förhållande gör att det mte är orimUgt att villkoren kan omprövas efter refetivt korta tidspericxler Med hänsyn tiU villkorens varierande innehåU bör olika långa tider kunna användas för olika viU­kor

Om villkoren feststäUs med tillräckUg noggrannhet och efter gmndUgt övervägande av den överbUckbara firamtiden kan det antas att något behov av förändringar inte bör uppkomma under den tid som är bestämd. Det kan emeUertid inte uteslutas att det ttots allt inträffar omständigheter som gör att ett sådant behov blir påtagUgt. Förhållandet att vUlkorstiden inte har löpt ut bör inte göra att det är omöjUgt att ändra ett vUlkor TiUståndshavaren bör dock som huvudregel vara skyddad från föränd­ringar av betungande karaktär under den tid som vUUcoret skaU gälfe. Även om en ändring i och för sig mnebär en börda för honom kan han finna att det bäst överensstämmer med hans långsUctiga intentioner att acceptera denna i den uppkomna situationen. Utan hans medgivande bör det emeUertid inte komma i fråga att ändra vilUcoren under löpande gUtighetstid. Det kan också vara så att ändringen kan innebära en fetmad i hans skyldigheter I denna situation har han antagUgen inga invänd­ningar mot att medge ändringen. Samtidigt bör beaktes att andra tiU­ståndshavare kan komma att beröras av en ändring av ett villkor För att deras synpunkter skaU bU kända för tUlståndsmyndigheten bör det före­skrivas en skyldighet att höra dessa innan en ändring beslutas.

Om huvudregehi skaU vara att ändringar av tiUståndsvUUcor mte skaU kunna göras under den tid som ett villkor gäUer kan det övervägas om inte myndigheten i vUlkorsbeslutet för bestämda ändamål skaU kunna för­behåUa sig rätten att göra ändringar i och tiUägg tiU villkoren under löp­ande villkorsperiod. Flera remissinstanser menar att en ändring enUgt förbehåU bör kunna ske. Även jag anser att en sådan ordning bör kunna godtas. För att inte inriktningen rörande fömtsebarhet för tiUstånds­havaren skaU kringgås är det av stor vUct att förbehåUsviUkor formuleras tydUgt. I övrigt bör, som redan angetts, någon ändring av tUlståndsvillkor under löpande gUtighetstid inte komma i fråga.

119

4.5   Tillhandahållande av teletjänster och teleförbindelser 4.5.1 Bestämmelser om öppna nät

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Den som har tillstånd till televerksamhet enligt telelagen skall vara skyldig att ansluta den som önskar detta. Denna skyldighet skall gälla oavsett om inkopplingen avser en slutanvändare eller någon som vid uthyming av fasta teleförbindelser avser att använda dessa för vidareupplåtelse. Endast särskilt angivna hinder mot ansluming skall kunna föranleda att anslutning vägras.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt försfeg.

Remissinstanserna har i aUt väsentUgt lämnat uttedningens försfeg utan erinringar. Ett par remissinstanser har i sammanhanget pekat på svårighetema att appUcera EG:s rättsakter på de marknadsförhåUanden som råder i Sverige.

Skälen för mitt förslag: E>e av riksdagen beslutade telepolitiska målen (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402) anger bl.a. att staten skaU ha ett ansvar för att det finns ett sammanhåUet och öppet telenät. Det uttalades i det sammanhanget att det var angeläget att landets samlade teleresurser samordnades i ett sammanhåUet telesystem. Det understtöks också att det var viktigt att det gemensamma telenätets tiUgängUghet underlättades på olUca sätt. Telesystemet skuUe vara öppet för aUa i den meningen att det skuUe vara lätt att ansluta sig tiU och använda de gemensamma teleanläggningama (prop. 1987/88:118 s. 16 f).

EG-rådets du-ektiv den 28 juni 1990 om upprättande av den inre marknaden för teletjänster genom att tiUhandahålfe öppna nät, Open Network Provision, ONP (90/387/EEG) berör harmoniseringen av viU­koren för öppen och effektiv tiUgång tiU och användning av allmänt tiU­gängUga telenät och där så är tillämpligt aUmänt tUlgängUga teletjänster I detta ramdirektiv anges bl.a., att det fullständiga mförandet av en mark­nad för teletjänster inom hela gemenskapen kommer att främjas av ett snabbt införande av harmoniserade principer och betingelser för att tiU­handahåUa öppna nät. Det framgår vidare, att fömtsättningar för att tiU­handahåUa öppna nät måste stämma överens med vissa principer och inte får förhindra tiUgång tiU nät och tjänster annat än av hänsyn tiU allmän­inttessen. Sådana allmäninttessen kaUas i detta sammanhang för "väsent­Uga krav". EnUgt direktivet gäUer att villkor för tUUiandahåUande av öppna nät måste stämma överens med ett antal gmndläggande principer, såsom att de måste baseras på objektiva kriterier och vara öppna och pubUceras på lämpUgt sätt samt att de måste garantera likformighet vid anslutning och i enUghet med gemenskapsrätten mte får vara diskrimi­nerande. Dessa bestämmelser torde vara tiUämpUga i de fåU en stet åt en eUer flera offentUga eller privaträttsliga organisationer (företag) har gett den eUer dem rätten att inom allmänt tiUgängUgt telenät tillhandahålfe en tjänst eUer utöva en viss verksamhet (specieUa eUer exklusiva rättighe­ter). Det framgår vidare av du-ektivet att väsentUga krav är krav som är hänförUga tiU nätets driftsäkerhet, bevarandet av nätets fimktion, sam-

120

verkan meUan tjänster i berättigade faU samt skydd av date i tiUämpUga    Prop. 1992/93:2(X) faU.

EnUgt den i ramdirektivet angivna inriktningen har det utarbetats bl.a. ett direktiv om tillämpningen av ONP-principema för verksamhet med udiyming av fasta teleförbindelser (ONP - leased lines). Genom detta direktiv skaU det åstadkommas dels en harmonisering av använd-ningsviUkoren och taxeprincipema för aU udiyming av fasta teleförbin­delser inom allmänt tiUgängUgt telenät, dels en skyldighet för medlems­statema att se tiU att det finns vissa sfeg av teleförbindelser med harmoniserade tekniska specifikationer tiUgängUga för förhyrning. Dtiektivct bygger på de angivna principema att endast sådana begränsade användningsrestriktioner som kan hänföras tiU väsentUga krav får utgöra skäl för att vägra någon tiUträde tiU nätet. Även om den exakta inne­börden av de väsentUga kraven inte kan anses vara helt klar torde dessa uinebära att den som har speciella eller exklusiva rättigheter att tiU­handahålfe festa teleförbindelser för uthyming får anses ha en mycket långtgående kontraheringspUkt gentemot den som viU hyra teleförbin­delser

Av direktivet framgår vad gäUer toUcnmgen av "väsentUga krav" att dessa skaU vara förenliga med innehållet i gemenskapsrätten. Med re­striktioner på gmnd av hänsyn tiU nätets driftsäkerhet avses att den som tiUhandahåUer festa teleförbindelser har rätt att avbryta förbindelsen, inskränka servicen och vägra tiUträde till förbindelser om det råder en nödsituation, dvs. extraordinära förhållanden såsom exttema väderförhål­landen, översvämning, åsknedslag, brand, sttejk eller lockout, krig, miU­tära operationer eUer oroligheter Bevarandet av nätets funktion (network integrity) innebär att operatören kan kräva att det används endast sådan terminalutmstning som uppfyUer bestämmelsema i EG:s terminaldirektiv (91/263/EEG, jfr prop. 1992/93:72). Det är däremot mte tiUåtet i detta sammanhang att begränsa användningsrätten tiU vissa tjänster utan an­vändaren skaU ha fullständig frihet att nyttja den hyrda förbindelsen för aU slags verksamhet. Detsamma gäller med avseende på det väsentUga kravet rörande möjlighet tiU samverkan mellan olika tjänster Är ter-minaldu-ektivets krav uppfyUda med avseende på de terminaler som skaU användas får en upplåtelse av festa teleförbmdelser inte hindras under på-staende av att därmed avses garantera interoperabiUtet meUan tjänster Vad gäUer väsentUga krav med avseende på dataskydd får det enUgt direktivet stälfes upp inskränkningar i den mån det behövs för att säkra att bestämmelser om dateskydd, däribland skydd av personuppgifter som överförs eUer lagras, kommer att följas.

Det har i skUda sammanhang framhålUts vUcten av att telemarknaden

utvecklas så att det kommer att finnas teletjänster med det innehåU och

den kvaUtet som efterfrågas tiU så låga priser som möjUgt. Ett sätt att

åstadkomma detta är att fömtsättnuigar finns för konkurrens meUan flera

operatörer Konkurrensens betydelse har poängterats vid flera tiUfaUen.

Redan i de telepoUtiska målen (prop. 1987/88:118 s. 16) slås det fest att

staten skaU skapa fömtsättningar för en effektiv konkurrens på utmst­

ningssidan och vid utveckling av teletjänster 1 1991/92 års budgetprcv-

121

position uttalas med anledning av de telepoUtiska målens framtida mne-

håU, att konkurrens är ett av de vUctigaste medlen för att uppnå ett mång-    Prop. 1992/93:200 fecetterat utbud och låga priser (prop. 1991/92:100 bU. 7, s. 145).

För att åstadkomma konkurrens i utbudet av teletjänster är det viktigt att tiUgången tiU telekommunikationer inte hindras. Hinder av oUka slag skuUe nämUgen kunna göra att konkurrensfömtsättningama blev så olika att det i praktiken skuUe visa sig svårt att nå det mångfecetterade udiud som eftersträvas cx:h den prispress som en effektiv konkurrens leder tiU. För den teleoperatör som har en sådan ställning att han kan sägas vara dominerande på marknaden eUer på någon del av marknaden kan det visserUgen tänkas att genereUa konkurrensregler skuUe komma att utgöra ett korrektiv mot ett eventueUt missbmk av ställningen. Det finns emeUertid enUgt min mening skäl att genom en bestämmelse i telelagen slå fest den gmndläggande inriktning som bör råda specifikt på telekom­munikationsområdet. Den som har tUlstånd att inom allmänt tiUgängUgt telenät bedriva telefonitjänst eUer tiUhandahåUa teleförbmdelser skaU således inte få stäUa upp andra hmder mot anslutnuig tiU nätet än sådana som kan anses motiverade utifirån det allmännas inttesse. Det inttesse som jag i detta sammanhang tänker på svarar i huvudsak mot vad som enUgt direktivet om öppna nät tas upp som väsentUga krav.

De redovisade övervägandena ligger väl i Unje med den av riksdagen redan festslagna inrikmingen att telenätet skaU vara sammanhåUet och öppet. Den beslutade inriktningen bör i och för sig ses i belysning av den roU som Televerket har haft under lång tid som instmment för statsmak­tema att genomföra samhäUets intentioner på telekommunikationsom­rådet. Även om Televerkets roU kan komma att förändras genom att verket, efter det att flera nya aktörer har etablerat egna nät av betydelse, inte längre är den ende operatör som tiUhandahåller telekommunikationer inom allmänt tiUgängligt telenät anser jag inte att det finns skäl att avvika fiän den sålunda angivna inriktningen. Tvärtom finns det anledning att i en ny marknadssituation, med flera aktörer som bedriver verksamhet inom allmänt tiiUgängUgt telenät, stäUa motsvarande krav även på de nya operatörema. Inriktningen att det skaU finnas ett öppet nät bör således gälfe genereUt för tiUståndspUktig verksamhet.

£)en angivna regleringen om vilka hinder för anslutning som får stäUas upp bör gäUa i fråga om ansluttiing av såväl den som själv är slutan­vändare som i de fåU det gäUer teleförbindelser som skaU hyras för att användas för vidareupplåtelse, antingen det rör sig om ren vidareupp­låtelse av överföringskapacitet eUer det gäUer överföring i kombination med någon form av tiUäggstjänst. De hindrande fömtsättningar för upp­låtelse som en tiUståndshavare skaU ha rätt att stäUa upp skaU vara hänförUga tiU åtgärder som krävs för att möjUggöra samverkan meUan teletjänster TiUträde tiU nätet får också hindras för att förebygga att nätet eUer dess användare skadas eUer att nätets drift störs. Vad gäUer det möjUga hinder avseende dateskydd som anges i direktivet om öppna nät torde dette väsendigen komma att beaktas i de bestämmelser som jag föreslår om integritetskydd för teleanvändare (se avsnitt 4.10).

EG:s bestämmelser syftar i huvudsak tiU fri rörUghet för - såvitt här

är av inttesse - teletjänster och tillhandahåUande av festa teleförbin-

122

delser De riktar sig mot åtgärder som kan betraktas som tekniska

handelshinder eUer som innebär ekonomisk eUer annan diskriminering av    Prop. 1992/93:200 aktörer på telemarknaden. Däremot åsyftas givetvis inte att åstadkomma en ordning där olagligt eUer illojalt uppträdande skaU behandlas på samma sätt som fegUgt cKh lojalt. Detsamma gäUer för inriktningen att det i Sverige skaU finnas ett öppet telenät.

Som jag har påpekat är de av EG använcfe väsendiga kraven inte helt klara tiU sitt innehåU och därmed omfettning. Det får därför komma an på Telestyrelsen att, i belysning av det närmare innehåU som bestämmel­serna kommer att få när de tiUämpas mom EG och EES, ge den närmare bestämningen av vad som kan vara ett acceptabelt hinder.

För att det skaU vara möjUgt för Telestyrelsen att upprätthåUa ett funktionsansvar för det sammanhållna telenätet (se avsnitt 5.7) bör det dessutom ges en föreskrift om att teletjänster av skUda slag och festa tele­förbindelser skaU tillhandahåUas under förhåUanden som gör att rimUga krav på säkerhet i driften upprätthåUs.

Det bör också finnas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de närmare föreskrifter i före­varande hänseenden som behövs. Det bör dock beaktes att det i vissa feU kan vara lämpUgare att ge sådana bestämmelser i form av tUlståndsviU-kor Som jag nyss har påpekat bör därvid tiUämpningen av bestäm­melsema mom EG beaktes.

Eftersom bestämmelser om tUlträde tiU nät torde kunna få stor betydelse för bl.a. konkurrensfömtsätmingama inom telekommunUca­tionsområdet blir det en vUctig uppgift för Telestyrelsen att övervaka be­stämmelsemas efterlevnad. Genom de befogenheter som jag föreslår att myndigheten skaU få för att utöva tillsyn bör det vara möjUgt att göra denna tiUsyn tiU ett verksamt instmment för att uppnå de angivna syftena.

123

4.5.2 Bestämmelser om teletaxor och om pristak

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: I telelagen ges en föreskrift om att tillståndshavares taxor för användning av telefonitjänst tiU fast anslutningspunkt inom allmänt tillgängligt telenät och för tillhandahållande av faste teleförbindelser i sådant nät skall vara kostnadsorienterade.

Det skall finnas en möjlighet för regeringen att genom föreskrifter avvika från principen om kostnadsorientering vad gäller telefonitjänst till fast ansluttiingspunkt. Härigenom skall det kunna föreskrivas ett pristak för denna teletjänst.

Den som begär eller tar emot ersättning i sttid med föreskrifter om pristak skall kunna dömas till straff.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Televerket understryker att den snabba händelseut­vecklingen vad gäUer konkurrenssituationen inom rikstrafik och utiands-trafik leder tiU prisfåU för båda dessa kategorier Härigenom minskar en­Ugt Televerket väsentUgt möjUghetema för verket att med mtäkter från udands- och rikstrafiken tacka underskottet i lokalnäten. Televerket fram­håUer att fortsatta investeringar i lokalnätet bara kan motiveras om detta som sådant är en sund ekonomisk affär där intäktema räcker för att tacka kosmadema och ge en skäUg vinst. Intäktema kan, anför Televerket, bara komma från abonnentema och från andra teleoperatörer i form av samtrafikavgifter, vilkas höjd bestäms av konkurrerande tekniska lös­ningar. EnUgt Televerket blir följden oundvUdigen högre priser för aUa som använder lokalnätet, eftersom statUga subventioner anses utesluma. Televerket anför att det på en konkurrensutsatt marknad är ofrånkomUgt med kosmadsanpassad prissättning, vilket gör att det inte behövs någon bestämmelse om kosmadsorienterade taxor Enligt Televerket kan dock en sådan reglering ha en funktion att fyUa i ett övergångsskede om här­med avses att målet är att långsiktigt uppnå en sund prissätming på de tte delmarknaderna telefoni i udandsnät, i riksnätet och i lokalnätet. Tele­verket menar vidare att den föreslagna pristaksregleringen bör utgå, eftersom den motverkar det långsUctiga syftet med prissätmingen. Ett bättte altemativ är enUgt Televerket att mföra en särskUd abonnemangs­typ för lågförbmkare för att mUdra effektema av marknadsprissättningen. Banverket anser att regleringen av priserna behöver omfetta endast några få tjänster och bara gälla Televerket. Den av uttedningen förordade tiU-lämpning av principen om kosmadsbaserad prissättning för aUa delom­råden och för aUa teletjänster leder enUgt Banverket tiU en omfattande byråkratisering, som främst gynnar de redan stora aktörema som har upp­byggda egna resurser. Den främsta invändningen anser Banverket dock vara att principen bara skenbart ger en objektiv sanning. Banverket för­ordar en reglering bara av den dominerande leverantörens vUlkor på del­områden utan fungerande konkurrens eUer utan reaUstiska möjligheter tiU fungerande konkurrens medan prisreglering inte behövs på delområden med fiingerande konkurrens eUer med realistiska möjUgheter att kon-

124

kurrens kan uppsta. Telestyrelsen framhåUer att en kosmadsorienterad Prop. 1992/93:200 teletaxa är en nödvändighet för att utveckla en konkurrenssituation med flera likvärdiga aktörer på den svenska telemarknaden. Statskontoret menat att utgångspunkten för en taxereglering bör vara att det skaU vara möjUgt att göra vmster YtterUgare principer är enUgt Statskontoret att det inte behövs någon prisreglering för tjänster som verkUgen tillhanda­håUs på konkurrensmarknader cx;h att det för tjänster där marknaden domineras av en stor aktör räcker med reglering av den dominerande aktörens taxor LUcnande synpunkter förs fiam av LKD. EnUgt LKD bör det vara operatörema som får göra avvägningen meUan kvaUteter och priser och värdera de risker som det innebär att marknadsföra tjänster på en konkurrensutsatt marknad. LKD anför i fråga om uttedningens förslag om pristaksreglering att dette innebär att operatören tvingas korssubven-tionera den reglerade verksamheten genom att ta ut övervinster fiän annan verksamhet. Enligt LKD är det du-ekt olämpUgt att på sådant sätt ålägga företag att leverera tjänster tiU priser som understiger det som är företagsekonomiskt motiverat. LKD menar att den framtvingade kors-subventioneringen kan anses strida mot EG:s regler om kosmadsorien­tering. Konkurrensverket framhåller att behovet av att införa pristak för vissa abonnenter minskar i takt med att en fungerande konkurrens kommer tiU stånd även vad gäller hushållstelefonin, t.ex. genom den tek­niska utvecklingen. Statsanställdas Förbund uppfettar uttedningens för­slag på så sätt att teleföretagen mte får möjlighet att tillämpa enhetstaxor ens inom olika kundgmpper vilket enUgt förbundet omöjliggör varje form av korssubventionering meUan kundema. Förbundet anför att detta torde vara samhäUsekonomiskt ineffektivt och att regleringen bör kompletteras med en precisering av vilka kundkollektiv som kosmadsanpassningen skaU avse, t.ex. företag och hushåU. AB NordicTel menar att mobU tele­fonitjänst bör undantes fiän tillämpningsområdet för en bestämmelse om kostnadsorienterade taxor, eftersom någon direkt motsvarighet tiU en sådan reglering ännu inte finns inom EG. Tele2 AB anser att det inte finns anledning att på den svenska telemarknaden ha en genereU reglering enUgt EG:s du-ektiv om öppna nät utan att angivna syften bör nås med tiUståndsvillkor

Skälen för mitt förslag:

Kostnadsorienterade taxor för telefoni och för uthyming av fasta teleförbindelser

Prissättningen på teletjänstmarknaden och formema för denna är centrala frågor för såväl skUda kundgmpper som de företag som tillhandahåUer tjänstema. Taxoma kan användas som instmment att direkt styra olika delmarknader Det kan också lämnas över åt marknaden att bestämma priset för en tjänst. Detta fömtsätter i allmänhet en i någon mening med avseende på konkurrensförhållandena ftingerande marknad. I annat feU finns risk för kosmadsineffektivitet och överprissättning.

125

Betydelsen av att det finns fömtsätmingar för en effektiv konkurrens Prop. 1992/93:200 pä telekommunikationsområdet har betonats i olika sammanhang. Det har härvid stmkits under att förekomsten av konkurrens är av stor vUct för att det skaU utvecklas en fungerande marknad med ett mångfecetterat udud och låga priser (prop. 1991/92:100 bU. 7, s. 145). Ett vUctigt medel, kanske det vUctigaste, för att kunna konkurrera firamgångsrikt är priset. Prissättningen kan emeUertid också leda tiU att konkurrensen snedvrids i olika avseenden. En felaktig prissättning kan leda tiU skada såväl för den som tillhandahåUer den efterfrågade tjänsten som för den som efterfrågar denna.

I 1986/87 års budgetproposition diskuterades frågan om en ökad kosmadsanpassning av teleavgiftema (prop. 1986/87:100 bU. 8, s. 181 ff, bet. 1986/87:TU17, rskr. 1986/87:212). Härvid hänvisades tiU att en genomgång av taxefrågan lett fram tiU slutsatsen att avgiftema för lång­distanstrafiken borde sänkas för att bättte spegla Televerkets kosmader för den. Skälen härtiU var bl.a. hänsynen tUl de allt starkare tendensema tiU konkurrens på området. Det angavs vidare föreUgga starka regional­poUtiska skäl för att minska kosmadema för rikssamtalen. Som skäl för en ökad kostnadsanpassning anfördes även strävandena att i en konkur­renssituation på teleområdet väma om ett sammanhållet telenät. Med gäUande taxesättning angavs att Televerket skulle komma att göra stora förluster och kraftigt subventionera konkurrenterna.

Frågan om teletaxor togs upp även i den telepoUtiska propositionen år 1988 (prop. 1987/88:118 s. 15 och 18). Det angavs då som väsentiigt att udjudet av andra än gmndläggande telekommunUcationer styrs av kun­demas individueUa preferenser cKh efterfrågan. Priserna för dessa tjänster skuUe i princip kosmadsanpassas. Det angavs även föreligga skäl att bättte kosmadsanpassa avgiftema för gmndläggande telekommunUca­tioner, eftersom taxestmkturen i telefonnätet visade dåUg överensstäm­melse med Televerkets kosmader Detta angavs i sin tur medföra bl.a. ett ineffektivt umyttjande av teletjänstema. Samtidigt anfördes att tiU­gången tiU telefon var en så gmndläggande nyttighet att taxesättningen borde spegfe en vilja hos statsmakterna att se tiU att aUa har råd att ha telefon.

Våren 1991 beslutade riksdagen att införa ett pristak för telefoni som innebar att telefontaxorna skuUe få öka med högst 70 % av förändringen av nettoprisindex (prop. 1990/91:87, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369). Pristaket kombinerades med ett krav på att Televerkets to­talproduktivitet skulle öka med 3 %/år. Med det sålunda fesdagda prismålet cK;h mot bakgmnd av riksdagsbeslutet i anledning av 1986/87 års budgetproposition om en omstmkturering av taxoma bedömdes taxebesluten kunna fuUt ut delegeras tUl Televerket.

Beslutet omprövades av riksdagen i december år 1991 (bet. 199l/92:FiU10, rskr. 1991/92:108). RUcsdagen uttalade att pristaket för telefontaxorna borde formuleras om. Det framhöUs att pristaket borde knytas tiU den del av verksamheten där Televerket saknar konkurrens, dvs. tiU hushåUens telefonkosmader

Våren  1992 återkom regeringen tiiU riksdagen i taxefrågan (prop.

126

1991/92:150 bU. 1:4). Regeringen angav att en analys av Televerkets

taxesttiiktur m.m. pågick inom regeringskansUet. I avvaktan på resultatet    Prop. 1992/93:200

av det arbetet ansåg regeringen att någon genomgripande förändring av

Televerkets taxor inom telefoniområdet mte skulle genomföras under år

1992. Mot bakgmnd av det pågående uttedningsarbetet ansåg riksdagen

att tidpunkten för delegering av taxebesluten skuUe bestämmas i samband

med riksdagens ställningstagande tiU förslag om principer för taxesätt-

mngen (bet. 1991/92:TU23, rskr. 1991/92:349).

När teletaxoma och gmndema för dessa diskuteras bör även uppmärk­sammas EG-rådets direktiv (90/387/EEG) om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahåUa öppna nät (ONP-direktivet). De gmndläggande principema för de villkor som enUgt direktivet skaU gäUa för tillhandahållande av öppna nät är följande.

-

Taxor måste baseras på objektiva kriterier, specieUt då det gäUer tjänster, och områden som innefettas av specieUa eUer exklusiva rättigheter måste i princip vara kosmadsorienterade, varvid skaU gälfe att feststäUandet av den aktueUa taxenivån skaU fortsätta att Ugga inom ramen för nationeU lagstiftning och mte beröras av de villkor som gäUer för tillhandahållande av öppna nät. När dessa taxor fest­stäUs, bör ett av målen vara utformning av effektiva taxeprinciper inom hela gemenskapen, samtidigt som en allmän service garanteras åtaUa.

-

Taxoma måste vara transparente och måste vederbörUgen pubUceras.

-

För att ge användare möjlighet att välja mellan de individueUa tjänste­elementen, i den utsträckning tekniken så medger, måste taxor vara tiUräckUgt specifika i enUghet med konkurrensreglema i Romfördra­get. I synnerhet skaU tilläggsfunktioner, som införs för att tUUianda­håUa specieUa extra tjänster, i allmänhet debiteras, oberoende av övriga inkluderade funktioner och överföringen som sådan.

-

Taxoma får inte vara diskriminerande och skall garantera likformig behandling.

Varje debitering för tUlgång tiU nättesurser eller nättjänster måste enUgt direktivet stämma överens med angivna principer och med konkurrens­reglema i Romfördraget. Vidare måste vid debitering hänsyn tes tiU prin­cipen om en rättvis fördebiing av de övergripande kosmadema för de an­vända resursema och behovet av en rimlig avkastningsnivå för investe­ringar. Det sägs att det kan finnas olUca taxor Detta gäUer i synnerhet för att hänsyn skaU kunna tas tiU överskottstrafiken under högtrafikperio-der och bristen på trafik under lågtrafikpericxler, fömtsatt att taxedif-ferensema kan rättfärdigas kommersieUt och inte strider mot de angivna principema.

Taxebestämmelser finns också i rådsdu-ektivet om tiUämpning av viUkor för öppna nät i fråga om utiiyrmng av festa teleförbmdelser (ONP

- leased lines). 1 direktivet hänvisas tiU de gmndläggande principema om

kostnadsorientering och transparens. Det framhålls dessutom att taxesätt­

ningen inte får vara beroende av vad den festa förbindelsen skaU an­

vändas tiU. Enligt direktivet bör taxoma normalt innefetta en anslutnings-

127

avgift och en abonnemangsavgift, dvs. en fest avgift för viss period. Om

andra avgiftselement förekommer skaU dessa vara transparenta och    Prop. 1992/93:200 baserade på objektiva kriterier

1 ett förslag tiU rådsdirektiv om tUlämpning av ramdirektivets principer om öppna nät beträffande telefoni (ONP - voice telephony, COM,92,247

- SYN 437) tiUämpas ett synsätt motsvarande det som nyss redovisats.

E)et föreslås där att taxor för ansluming tiU och användning av allmänt

tiUgängUga telefonnät inte får vara beroende av vilket slag av teleanvänd-

ning som kommer att ske. Därmed torde t.ex. avses att taxan inte får

vara olika beroende på om abonnemanget umyttjas för telefoni eUer

telefex. Det föreslås också regler om förbud mot att ha en sammanslagen

taxa för flera teletjänster På motsvarande sätt som föreslås i direktivet

om uthyming av festa teleförbmdelser finns här förslag om hur avgifter

för telefoni normalt skaU vara uppdelade. Med avseende på den gmnd­

läggande principen om att taxoma skaU vara kostnadsorienterade ges i det

antagna direktivet resp. direktivförslaget vissa utgångspunkter för hur

detta skaU genomföras. E)et framhåUs att de nationeUa myndighetema

skaU se tiU att de som tillhandahåUer teleförbindelser resp.' telefonitjänst

mom allmänt tUlgängUga telenät har ett sådant redovisningssystem som

gör att det blir möjligt att identifiera följande kosmadsdelar:

-

direkta kosmader som operatören har för att etablera, driva, under­håUa, marknadsföra och fakturera teleförbindelsema resp. telefoni­tjänsten,

-

gemensamma kosmader, dvs. kosmader som inte kan direkt hänföras vare sig tiU uthyrningen av teleförbindelser resp. telefonitjänsten eUer tiU andra verksamheter,

såvitt gäUer rösttelefoni, andra kostnader som ingår i taxan av poUcy-

skäl, t.ex. kosmader för tiUhandahållande av telefonitjänst över hefe landet, kosmader för service åt handikappade och människor med särskUda behov, kosmader för alarmeringsverksamhet, etc.

Som framgår av redovisningen av riksdagsbehandlingen av taxefrågoma har prissättningen på teleområdet i Sverige ansetts felaktig. Det synsätt som har anlagts har inneburit att de olUca tjänstema eUer delar av tjäns­terna antingen har ansetts överprissatta eller underprissatta. Följden har bUvit korssubventionering meUan olUca verksamheter inom Televerket. Det har ansetts föreligga ett antal olUca fåll av obalans mom teletaxoma. Man har således ansett att samtalsavgiftema subventionerar hushåUens abonnemangsavgifter, långdistanstrafiken (intemationeU och långväga in­rikestrafik) subventionerar lokaltrafiken och den lokala tatortstrafiken subventionerar den lokala glesbygdstrafiken. I enUghet med vad riks­dagen har angett tidigare kan dessa förhållanden ha skadUga verkningar. För att komma tiU rätta med taxeobalansen har riksdagen principieUt be­slutat att prisema på Televerkets tjänster skall anpassas tiU de kosmader som svarar mot produktionen av dessa tjänster Inriktningen är med andra ord att prisema skaU kosmadsanpassas.

Bettäffande EG:s direktiv om öppna nät bör sägas att rättsakterna skaU

ses mot bakgmnd av den marknadssituation som råder i så gott som

128

samtUga EG-länder med monopol eUer monopollUcnande förhåUanden på

de flesta dehnarknader I princip kan reglema om öppna nät ses som en    Prop. 1992/93:200 temporär ordning i avvaktan på en öppen fungerande konkurrensmark­nad. Det ledande begreppet mom EG beträffande taxor för teletjänster är kosmadsorientering. Någon avgörande skillnad i förhållande tiU uttrycket kosmadsanpassning torde knappast föreUgga.

Televerkets marknadsdominans inom olika delar av telekommunikations­området är påtagUg. Detta gäUer i synnerhet den fest kopplade telefonin, dvs. den gmndläggande telekommunikationstjänsten. På några dehnark­nader har viss konkurrens börjat växa fram, men förhåUandena är i aUt väsentUgt sådana att de gmndläggande principema i EG:s direktiv om öppna nät passar in på situationen i Sverige.

Mot bakgmnd av vad som sålunda anförts bör med hänsyn tiU den betydelse som prissättningen har tas in en föreskrift i telelagen om den ledande principen för prissättningen. Det bör föreskrivas att tiUstånds­havares taxor för användning av telefonitjänst tiU fest anslutningspunkt inom allmänt tiUgängUgt telenät och för tUlhandahåUande av festa teleför­bmdelser inom sådant nät skaU gmnda sig på tiUståndshavarens kost­nader, dvs. vara kosmadsorienterade. Såvitt avser telefonitjänsten bör regleringen gäUa genereUt. Den kommer då att omfatta aUa dehnark­nader Den blir däremot inte tUlämpUg beträffande mobU telefonitjänst. EnUgt min mening är denna avgränsning rimUg mot bakgmnd av den framväxande konkurrens med flera aktörer som kan skönjas på detta område.

Den av riksdagen fesdagda inriktningen mot kosmadsanpassning kommer således att följa direkt av telelagen. Samtidigt innebär bestäm­melsen om kosmadsorientering ett närmande tiU en inom EG gäUande gmndläggande princip.

Kosmadsorientering som begrepp låter sig knappast definieras entydigt. Det finns inom ramen för detta uttryck utrymme för olika bedömningar av om en taxa verkUgen kan anses uppfylla ett sådant krav. För att närmare bestämma innehållet i begreppet torde de nyss redovisade direk­tiven utgöra viss ledning. Vidare kommer det genom Telestyrelsens tiU-synsåtgärder att udjUdas en praxis på området. Det kan också förväntas att praxis kommer att utvecklas med EG-rätten som gmnd.

Det förhåUandet att begreppet kosmadsorienterad i och för sig lämnar ett visst toUcningsutrymme förtar enUgt min mening inte nyttan av att ha en föreskrift med sådant innehåU. Genom bestammelsen görs det klart för aUa aktörer som har att beakte lagen, vilken betydelse som prissättningen har. Klart får vidare anses vara att den skapar fömtsättningar för att in­gripa mot uppenbara feU av felaktig prissättning. Sådan prissättning kan besta inte bara i ett pris som överstiger kostiiadema. Det kan också vara fråga om ett pris som klart understiger dessa. I sismämnda fåU kan syftet vara att genom prisdumpning under en begränsad tid konkurrera ut andra aktörer Även dette bör kunna angripas med stöd av bestämmelsen. Ersättiiingen vid samttafik och gmndema för denna behandlar jag för sig längre fram (se avsnitt 4.6).

En särskUd fråga som rör teletaxoma är hur dessa skaU pubUceras.

Inom EG fästs stor vUct vid detta. Att det är av stor betydelse att fiiUödig

129

information om taxoma görs tiUgängUg av dem som tillhandahåUer tele-

9 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

tjänster och teleförbindelser  torde  vara helt klart.  Det bör därför    Prop. 1992/93:200 föreskrivas att tillämpade  taxor skaU  håUas  allmänt  tiUgängUga av tiUståndshavama.

Bestämmelser om pristak

Såsom angetts i det föregående finns sektorer av telemarknaden inom vilka konkurrens knappast kan förväntas eUer där konkurrensen kan förväntas vara svag under lång tid framöver Det gäUer särskUt telefoni­tjänsten. Att det finns en obalans i taxoma och subventionssttömmar meUan olika användningsområden står klart. Gmnden tiU detta förhåU­ande har ansetts vara sedan lång tid tiUbaka gäUande poUtiska ställnings­taganden i regionalt ckU

socialt hänseende. De analyser som har genom­förts beträffande Televerkets taxor visar att kostnadssambanden meUan olika tjänster och olika gmpper av abonnenter är komplexa och inte aUtid kan definieras på ett entydigt sätt. Vad som kan påvisas är emellertid att riks- och utiandsttafiken bidrar till att tacka kosmadema för den lokala trafiken även om det är förenat med betydande svårigheter att ange hur stort dette bidrag är. OlUca beräkningssätt kan här ge varierande resultat.

En kostnadsorientering av taxoma enligt nuvarande taxestmktur kan förväntas leda tiU en ökning av abonnemangsavgifterna och av priset för lokalsamtal i samband med sänkt pris för riks- och udandssamtal. Att omedelbart kosmadsanpassa hela telefonisektom kan komma att leda tiU aUtför betungande kosmadsöknmgar för i första hand hushåUen. Så länge konkurrensen är obetydlig på denna marknad finns vidare inte samma incitament tiiU effektivisering och kosmadspress som är naturliga uislag hos företag på en marknad utsatt för konkurrens. Inom den monopolUk-nande marknaden för telefoni är det enUgt min mening inte tUlräckUgt endast med en regel om kosmadsorientering, eftersom en rencxllad kost­nadsanpassning inte säger något om kosmadsnivån i sig.

I syfte att skydda hushåU och de företag som inledningsvis inte har någon altemativ leverantör av telefonitjänsten från aUtför kraftiga prishöjningar och firån överprissättning på gmnd av bristande kosmads-effektivitet i tillhandahållandet av tjänsten anser jag att en prisreglering inledningsvis är nödvändig. Genom en bestämmelse i telelagen bör regeringen ges rätt att meddela föreskrifter som innebär att det blir möjUgt att avvUca från principen om kosmadsorientering. Denna befogenhet att föreskriva om pristak skaU avse den gmndläggande telekommunikationstjänsten, dvs. telefonitjänsten tiU fest anslutnings­punkt. Något pristak för mobila teletjänster eUer fasta teleförbmdelser skaU aUtså inte kunna föreskrivas.

UppsåtUg eUer oaktsam överträdelse av en pristaksbestämmelse skaU kunna föranleda att den ansvarige döms tiU böter eUer fängelse.

Jag återkommer i det senare tiU min syn på hur en bestämmelse om pristak bör användas (avsnitt 5.6). Men jag viU redan här peka på att en särskUd uppgift för Telestyrelsen kommer att vara att övervaka prisut­vecklingen.

130

RUcsdagen bör i fortsätmingen årligen informeras om prisutvecklingen och pristaket.

Prop. 1992/93:200

4.6   Samtrafikfrågor

Mitt förslag: Skyldighet skall gälla för tillståndshavare som tillhanda­håller telefonitjänst att på begäran upprätta samtrafik med annan tillståndshavare eller anmälningsskyldig som tillhandahåller sådan tjänst. Om den som är anmälningsskyldig upprättar samttafik med en tillståndshavare har tillståndshavaren rätt till samtrafik med motsvar­ande verksamhet som drivs av den anmälningsskyldige.

Den som upplåter sitt nät för samtrafik avseende telefonitjänst skall ha rätt till ersättning. Ersättningen skall vara rättvis och skälig med hänsyn till kostnadema för prestationema. Vid beräkning av ersätt­ningen får skälig hänsyn tas till kostnader för särskilda uppgifter enligt upplåtarens tillståndsvillkor.

En skyldighet att på begäran på marknadsmässiga villkor upprätta samtiafik skall gälla beträffande andra teletjänster. Denna skyldighet skall gälla mellan dem som tillhandahåller teletjänster i en omfattning som är betydande och för dessa även i förhållande till den som är anmälningsskyldig. Om samtrafik upprättes med en anmälningsskyldig har den som på begäran har medgett samtrafik rätt till samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av den anmälningsskyldige.

Skyldigheten att bedriva samtrafik gäller inte, om sådan trafik skulle i beaktansvärd utsträckning begränsa möjligheten för den som tiUhandahåller teletjänster att i den egna verksamheten utnyttja den nät­kapacitet han förfogar över.

Utredningens förslag innebär en samtrafikskyldighet endast meUan tiU­ståndshavare och endast i fråga om telefonitjänsten.

Remissinstanserna: Televerket tUlstyrker uttedningens förslag beträf­fande samtrafikskyldighet. Verket framhåller att anledningen tUl att sam­ttafik även på en öppen marknad kan vara aktueU för en reglering är att det festa kopplade telefonnätet utgör en sådan väsentUg investering att det från samhäUsekonomisk synpunkt är naturUgt att detta nät står tiU andra telefonioperatörers förfogande på rimliga villkor Däremot saknas enUgt verket anledning att ha samtrafikvillkor på övriga delar av telemark­naden, eftersom det finns en frihet att bygga eUer hyra egna nät i Sverige. Verket anser att en påtvingad samtrafik på t.ex. datanät, som ger konkurrenter rätt att umyttja nätet tiU något sorts självkosmadspris, kan påverka motivationen att bygga sådana nät. En sådan ordning skuUe därmed kunna motverka de telepoUtiska målen. En annan sak enUgt verket är att olUca operatörer på helt affärsmässiga vUUcor kan komma överens om att delvis använda varandras nät för egen trafik. Telestyrelsen invänder mot begränsningen i uttedningsförslaget av samtrafikskyldig­heten tiU telefonitjänsten. Telestyrelsen anser att det står i överensstäm-

131

melse med de telepoUtiska målen och strävandena mot öppna nät att Prop. 1992/93:200

staten får möjUghet att säkerställa att olika fysiska nät är sammankopp­

lade så att även andra tjänster kan erbjudas utan geografisk begränsning.

Samtrafikskyldighet bör därför enligt Telestyrelsens mening gälla i prin­

cip aUa allmänt tiUgängUga telenät cx;h allmänt tiUgängUga teletjänster av

betydelse. Telestyrelsen fiamhåUer att skyldigheten att delta i samtrafik

i vissa fåU kan vara svår att uppfyUa av tekniska skäl eUer på gmnd av

att kapacitet saknas. Det är enUgt Telestyrelsens mening svårt att i före­

skrifter fånga in de ofta tekniskt cx;h ekonomiskt kompUcerade bedöm­

ningar som måste göras för att avgöra om sådan skyldighet bör föreUgga

och vad denna skaU avse eUer omfetta. Det mest ändamålsenUga sättet

att föreskriva om samtrafik är enUgt Telestyrelsens mening att styrelsen

får möjUghet tiU detta genom vUlkor i det enskUda feUet. Detta fömt­

sätter att tiUståndspUkten blir genereU med avseende på de tjänster som

tillhandahåUs. Även Statskontoret anser att datakommunikationstjänster

bör omfattas av tiUstandsplikten och därigenom innefettas i de föreslagna

reglema om samtrafik. Enligt Riksrevisionsverket är det från konkurrens­

synpunkt ytterst angeläget att samtrafikskyldigheten omfattar aU televerk­

samhet. Konkurrensverket ifrågasätter om inte samtrafikreglema bör om­

fetta datatjänster IHATItL-delegationen anser att det sociala och regio­

nalpoUtiska ansvaret för datakommunUcation inte bör utsttäckas mer än

vad som är festslaget. Däremot finns det enligt delegationen skäl att

utifrån samhällsekonomisk effektivitet kunna ange vissa villkor för

publika datetjänster av större omfatming, t.ex. standardiserade gränssnitt

och krav på att publika datanätsleverantörer skaU vara skyldiga att öppna

sina nät för samttafik tUl rimUga kosmader Internationella handelskam­

marens svenska nationalkommitté (ICC), Sveriges Industriförbund och

Näringslivets telekommitté (NTK), anser att begränsningen av skyldig­

heten att upplåta nät för samtrafik till telefoni är olämpUg. EnUgt ICC:s

m.fl. mening bör de skyldigheter angående samttafik som bör framgå av

telelagen tiUämpas endast där detta enligt tUlståndsmyndigheten firamstår

som motiverat. Viss väsendig storlek CKh omfattning på verksamheten

bör föreUgga uinan det kan bU aktueUt att en operatör skaU ha denna

skyldighet. EnUgt Leverantörforeningen Kontor och Data, LKD, bör tele­

operatörerna, när det tekniskt är möjligt, vara skyldiga att medverka tiU

att samtrafik kommer tiU stånd meUan de olika aUmänna teletjänster som

operatörema tillhandahåUer. Samtrafikskyldighet bör föreligga för såväl

telefoni som flertalet övriga aUmänna teletjänster AB NordicTel anser att

det inte finns några bärande skäl för att begränsa samttafikskyldigheten

tiU telefonitjänsten. Skyldigheten bör därför omfatta aUa teletjänster

Tele2 AB anser att uttedningen genom den föreslagna avgränsningen av

samttafik tiU telefoni har bortsett från samttafikens betydelse för det

övergripande målet om effektiva telekommunikationer Samtidigt är av­

gränsningen enligt Tele2 tekniskt obsolet och svår att tiUämpa. Den ger

inte heUer utrymme för utvecklmg. Frågan om samttafik bör därför

enligt Tele2 mte knytas tiU en viss teknUc. Utgångspunkten måste i stäUet

vara att samtrafik skaU ske i fråga om tjänster där användamas kom­

munikationsfrihet annars riskerar att begränsas. I nuläget betyder detta

132

enligt Tele2 att även exempelvis pubUka datakommunikationstjänster bör

omfattas. Myndigheten bör kunna ålägga en dominerande operatör att    Prop. 1992/93:200 bedriva samtrafik med en annan operatör som så begär. BT Vbrldwide (Sweden) AB anser att det för datanät bör feststäUas en rätt för en tjänsteleverantör att ansluta sig tiU infrastmkturägarens nät. Infirastmk-turägaren skaU således enUgt BT vara skyldig att upplåta sitt nät.

Tekverket firamhåUer att både kunder och konkurrenter är starkt

beroende av Televerkets lokalnät, som är access tiU alfe andra abonnenter

cx;h tiU konkurrentemas riks- och utlandsnät. Fortsatta investeringar i

lokalnätet kan enUgt verket bara motiveras om lokalnätet som sådant är

en sund ekonomisk affär där mtäktema räcker för att tacka kosmadema

och ge skäUg vmst. Banverket anser att reglema om priser i praktiken

endast behöver gäUa några få tjänster och endast omfetta Televerket. Vad

gäUer samtrafikavgiften anser Banverket att utgångspunkten vid

beräkning av avgiften bör vara de påvisbara årUga merkostnader som

Televerket förorsakas för upplåtelsen av de egna resursema. Ersättningen

för att etablera samtrafik mellan Banverkets nät och andra telenät skaU

enUgt Banverket beräknas och fördelas utgående från de merkostnader,

som respektive nätagare åsamkas för att åstadkomma samtrafiken.

Riksrevisionsverket konstaterar att en framtida ökad konkurrens på

telemarknaden skuUe medföra att de möjligheter tiU korssubventionering

som i dag finns mellan lönsamma och olönsamma abonnenter minskar för

Televerket. De merkosmader som samhällsåtagandet om telefonitjänsten

ger upphov tiU kan enligt RRV bettaktas som i stora delar festa eUer

halvfasta kosmader Televerket har hittills låtit dessa samhäUsåtaganden

avspegla sig i samtrafikavgiftema i de fåll andra operatörer umyttjar det

allmänna telenätet. RRV ser olägenheter med uttedningens förslag att be­

tungande samhäUsåtaganden tillåts belasta samtrafikavgiftema. Detta

riskerar enligt RRV:s mening att komma i konflUct med kravet på

konkurrensneutrala villkor i syfte att öka effektiviteten i systemet.

Konkurrensverket fiamför i huvudsak liknande synpunkter Verket

fiamhåUer vidare att det bästa vore om prissättningen inte bestämdes av

Televerket och andra operatörer utan anförttcxldes en neutral aktör Detta

skuUe öka konkurrensfömtsätmingama. STATTEL-delegationen fram­

håUer att det är nödvändigt att gynna konkurrens på ett aktivt sätt. Ett

sådant sätt är enligt delegationen att den dominerande aktörens konkur­

rensfördel balanseras genom att de särskUda åtaganden som Televerket

får när det gäUer telefoni tiU hushåU inte får kompenseras via samtrafik­

avgifter ICC, Industriförbundet och NTK anser att det bör åUgga den

dominerande aktören att styrka att begärda avgifter är skäUga och

kostiiadsorienterade samt att utdebitering av "glesbygdsavgift" vid

samtrafikarrangemang är olämpUgt. Dessa synpunkter delas av Nordic­

Tel. LKD framhåUer att samttafikvUlkoren bör tiUgcxlose de regler som

är angivna i EG:s ONP-regler, dvs. vara objektiva, transparenta, icke­

diskriminerande, m.m. Tele2 avstyrker förslaget att det vid feststäUandet

av samtrafikvillkor får tes skäUg hänsyn tiU kostiiader för särskUda

uppgifter enUgt upplåtarens tiUståndsvillkor Dessa kostnader är följden

av ett poUtiskt fördehiingsbeslut och bör enUgt Tele2 i princip fördelas

via stetsbudgeten. I inledningsskedet bör dock Televerket, mot bakgmnd

I33

av verkets stora konkurrensfördelar, enUgt Tele2:s mening åläggas att

tiUhandahåUa   denna  tjänst  utan   särskUd   ersättning.   Statsanställdas    Prop. 1992/93:200

Förbund, framhåUer att även om en aktör har en dominerande staUning

får detta inte vara ett skäl att undergräva hans konkurrensfömtsättningar

vid feststäUande av samtrafikvUUcor BT anser att samtrafikavgiftema

skaU vara kosmadsbaserade. EnUgt BT:s mening kan samtrafikavgifter

användas som en mekanism för att finansiera ett åtagande om telefoni tiU

aUa. BT framhåUer dock att en sådan lösning endast bör vara temporär

i avvaktan på att en total tarifibalans uppnås.

Skälen för mitt förslag: Som jag har framhållit i det tidigare är det av stor betydelse att den framticfe telekommunikationsmarknaden kommer att präglas av effektivitet. Det främsta medlet att nå effektivitet i verksamheten är att det etableras fiera kraftfiiUa företag som erbjuder teletjänster i konkurrens. En sådan utveckling torde leda tiU att tjänsteut­budet ökar och att valmöjUghetema för användama blir flera. TiU-vägagångssätten för att åstadkomma det diversifierade tjänsteutbudet kommer säkerUgen att skifta med hänsyn tiU fömtsättningama för respektive tjänst och tiU de tekniska möjligheter som står tiU buds.

TelekommunUcation innebär praktiskt taget aUtid att information av något slag överförs mellan olUca aktörer Det ligger därför i sakens natur att den som viU driva näringsverksamhet med att tillhandahålfe tjänster för informationsöverföring ofta har ett inttesse av att kunna erbjuda ett så brett kontaktnät som möjligt. Ju flera som är ansluma tiU den lerets som verksamheten drivs inom, nätet, desto större är inttesset från andra att ansluta sig. UtsUctema tiU att komma i kontakt med dem som man söker för informationsutbyte ökar givetvis om kretsen av dem som är ansluma tiU nätet är stor

TiUämpat på den i Sverige föreliggande marknadssituationen med Tele­verket som dominerande aktör på marknaden innebär detta att den som önskar driva verksamhet med att i konkurrens med Televerket tUlhanda­håUa telefonitjänst åt aUmänheten har ett omedelbart inttesse av att se tiU att de som ansluter sig tiU nätet kan komma i kontakt med abonnentema i Televerkets telefonnät. Sådan samverkan mellan Televerket och andra tjänsteoperatörer förekommer redan i dag. I praktiken torde det vara en nödvändighet för att nätet skaU kunna få någon större omfattning att denna möjUghet kommer att finnas. Det bör påpekas att det kan finnas kunder som inte är inttesserade av de kontaktmöjligheter som ett omfatt­ande nät erbjuder utan har inttesset fokuserat på andra omständigheter, exempelvis säker kommunikation med ett fåtal väl definierade kommuni-kationspartners, betydande överföringskapacitet, lågt pris, etc. För sådana kunder spelar anknymingen tiU ett stort nät kanske mindre roU. GenereUt sett torde emeUertid vad gäller sådan verksamhet som vänder sig tiU aUmänheten eUer en betydande del därav det vara av betydelse att kommunikationsmöjlighetema är så omfattande som möjUgt. Det är därför av inttesse att olika näringsidkare på teleområdet samverkar.

De frågor som jag här tar upp är i vUken utsttäckning som det i regle­

ringen skaU slås fast en skyldighet att upplåta nät för samtrafik och, som

en följd av en samtrafikskyldighet, vad som skaU gälfe för regleringen av

de samverkande partemas rättsförhåUanden.

I34

Innan jag redovisar mina överväganden om hur samverkan meUan oUka Prop. 1992/93:200 näringsverksamheter på teleområdet skaU regleras viU jag ta upp några definitionsfrågor 1 detta sammanhang avser jag med abonnent den som träffar avtal med ett teleföretag om att detta skaU tUUiandahåUa en viss tjänst inom sitt kopplade nät. Samtrafik innebär däremot att två eUer flera tjänsteutbjudande teleföretag ombesörjer att kopplad teletrafik fiän en abonnent hos det ena företaget transporteras genom det andra företagets nät åter tiU det första företagets nät eUer vidare tiU ett annat nät eUer tiU en abonnent hos det andra företaget. Överlämnandet från ett nät tiU ett annat sker vid en punkt som bmkar benämnas gränssnitt. Med samtrafik i angiven bemärkelse jämstäUer jag anslutningsformer mellan nät och tjänster som innebär att med samtrafik jämförbara förhållanden kommer tiU stånd såvitt avser utväxUng av tjänster

De vanUgast förekommande fåUen av samtrafik sker mellan Televerkets telenät och telenät i andra länder samt meUan Televerkets nät och verkets egna eUer andra teleföretags mobUtelenät.

Vad gäUer den mtemationeUa samtrafiken har denna sin gmnd i samarbete meUan oUlca länders teleoperatörer Sammankoppling av näten sker enUgt intemationeUt standardiserade transmissions- och signal­system. Ett sådant system är signalsystem nr 7, s.k. Röd ITUP (Intema­tional Telephone User Part). Ersätming för transporter av teletrafiken utgår enUgt avtal mellan Televerket och respektive udändsk teleoperatör Beloppen regleras enUgt intemationeUa avräkningsavtal.

Samtrafik inom Sverige förekommer i huvudsak meUan det allmänna festa telefonnätet och Televerkets NMT-nät, ComvUcs analoga mobU­telenät samt de nyetablerade GSM-näten. Televerket tar i dessa fåU enUgt särskUda avtal ut ersättning av mobUteleoperatörema för förmedlingen av teletrafiken och andra tjänster, t.ex. betalningsförmedling. I dag gäUer avgifter för samtrafik som feststäUts av Televerket på gmndval av rege­ringens beslut den 24 januari 1991 om vUlkor för viss samtrafik med Televerkets kopplade telenät. Av detta beslut, som har sin direkta tiU-lämpning på samtrafiken meUan det festa kopplade telenätet och GSM-näten, följer att det intemationeUa signalprotokoUet Röd ITUP skaU an­vändas för gränssnitten meUan det festa nätet och GSM-näten. De eko­nomiska villkoren för anslutningarna skaU enUgt beslutet bestämmas på basis av de faktiska kosmadema och de ekononuska vUlkoren för sam­trafiken skaU baseras på den taxa som gäUer vid nationeU förlängning av nordiska operatörers trafik i det allmänna telenätet. Härigenom säkerstäUs UkabehandUng av nationeUa och utiändska teleoperatörer (s.k. national tteatment).

E)et finns i detta sammanhang också anledning att något belysa den m-

riktning och de strävanden som gäUer mom EG. Gmnden för denna re­

glering utgörs av Romfördragets konkurrensregler (artiklama 85 och 86).

Det som främst är av mttesse är kommissionens dkektiv (90/388/EEG)

om konkurrens på marknadema för teletjänster, som påbjuder UberaUse­

ring för tillhandahåUandet av oUka teletjänster och enUgt vilket medlems-

ländema skaU se tiU att konttoU av specifikationer och övervakning av

föreskrivna villkor för användning utförs av från teleoperatörerna obero-

I35

ende organ. Av mttesse är också rådsdu-ektivet (90/387/EEG) om upp-

rättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tUUiandahåUa    Prop. 1992/93:200 öppna nät (ONP-ramdu-ektivet), som anger de gmndläggande utgångs­punktema för harmoniseringen av vilUcoren för öppen och effektiv tiU­gång till och användning av allmänt tiUgängUga telenät.

Utgångspunkten i EG-regleringen är att skapa fömtsätttiingar för en öppen marknad och konkurrens mom medlemsstatema i det allmänt tiU­gängUga telenätet, dvs. den allmänt tUlgängUga infirastmktur för telekom­munikation som finns uppbyggd i statema. De vUlkor som tiUämpas då nätet tillhandahåUs skaU baseras på objektiva kriterier, vara tydUga och klara, icke-diskriminerande samt offentUga.

Skyldighet tiU samtrck

Den inrikming av telepolitiken som riksdagen beslutade om år 1988 innebär bl.a. att det skaU finnas ett öppet och sammanhåUet telenät som tacker hefe landet (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402). Denna inriktiung har sin utgångspunkt främst i målet att aUa skaU ha möjUghet att umyttja telefonitjänsten. Med det föreslagna ut­vidgade stadiga ansvaret för gmndläggande telekommunUcationer avses dette innebära att det så gott som utan undantag skaU vara möjligt att an­vända telefonnätet för vanlig taltelefoni, telefåxöverföring och för sådana dataöverföringar som sker via låghastighetsmodem.

Med hänsyn tiU att inrikmingen mot ett öppet och sammanhållet nät närmast får anses utformad mot bakgmnd av att det huvudsakUgen finns endast ett nät, dvs. det av Televerket disponerade stadiga allmänna tele­nätet, kan det sättas i fiäga om det bör omfatta även andra telenät som etableras efter hand. Med andra ord är frågan om staten skaU svara för att telenät binds samman så att det blir möjligt att utöva samtrafik.

Vad gäUer området för telefoni är det enligt min mening givet att det bör genomföras en ordnmg som innebär att samtrafikskyldighet skaU gäUa. Detta har också föreslagits av uttedningen. Uttedningens förslag bygger på en uttolkning av den av rikdagen antagna ovan angivna inriktningen. Uttedningen har framhållit att tveksamhet kan råda om det telenät som avses är det som huvudsakligen är avsett för taltelefoni eUer om inriktningen skaU vara tiUämpUg också för nät som byggts upp för andra tjänster Med hänsyn til att statens ansvar är begränsat tiU gmnd­läggande telekommunikationer, dvs. tiU telefonitjänsten, kan det enUgt uttedningen vara skäl anse att det öppna och sammanhållna telenätet skaU vara mskränkt tiU nät som ombesörjer taltelefoni. EmeUertid är det mot bakgmnd av teknUcutvecklingen svårt att göra en skarp gränsdragnmg meUan nät för telefoni och andra nät. Redan nu och antagligen än mera i framtiden används samma nät för såväl tal som andra tiUämpningar. Ut­redningen uttalar mot bakgmnd härav att kravet på att nätet skaU vara öppet och sammanhållet får anses bäst upprätthåUas genom att aUa nät­innehavare av betydelse åläggs att ge tiUträde för aUa motsvarande näts innehavare. Med hänvisning tiU den fesdagda begränsningen av sam­häUets ansvar tiU gmndläggande teletjänster, dvs. telefonitjänsten, stannar

136

dock uttningen för att samttafikskyldighet mte skaU föreskrivas utöver    Prop. 1992/93:200 denna tjänst.

Jag instämmer således i uttedningens förslag att det bör gäUa en skyl­dighet tUl samttafik bettäffande verksamhet med att tiUhandahåUa tele­fonitjänst. Med hänsyn tiU betydelsen av telefonitjänsten är det väsentiigt att resursema i landet härvidlag samordnas. Det bör även i den nya situa­tion på teleområdet som följer av ombUdningen av Televerket tUl aktie-bofeg och den förväntade etableringen av flera teleföretag vara ett ansvar för staten att se tiU att en sådan samordmng kommer tiU stånd. Detta skaU då gäUa med den nyss nämnda föresfegna utvidgningen av inne­börden i begreppet gmndläggande telekommurukationer

Av namrUga skäl torde inttesset att få tiU stånd sambafik vara störst hos de teleföretag som har mindre nät. Exempelvis är en gmndfeggande fömtsättning för en attraktiv mobUtelefoniverksamhet att möjUghet ges för dess abonnenter att ringa tiU abonnenter i det festa kopplade telefon­nätet. Det kunde därför, som några remissinstanser framfört, vara tiU­räckUgt att samtrafikskyldighet gäUde för den som innehar det största nätet. Någon föreskrift innebärande en genereU skyldighet för dem som har mindre nät torde knappast erfordras i praktUcen, eftersom det Ugger i dessas eget inttesse att det bUr samttafik. Ur principieU synpunkt finns mot bakgmnd av syftet bakom bestämmelsen knappast skäl att undanta någon tiUståndshavare fiän skyldigheten att delta i samttafik. Den vars nät är av så begränsad omfattning att det saknar betydelse för effektivitet och konkurrens omfattas ju inte av tiUståndsskyldigheten. För att undan­röja varje tvivel angående omfattningen är det enUgt min mening av be­tydelse att samtrafikskyldigheten för tiUståndshavare gäUer genereUt i detta avseende. Såsom uttedningen har föreslagit bör därför samtUga som har tiUstånd att tillhandahåUa telefonitjänst, fest ansluten eUer mobU, ut­tryckUgen omfettas av samttafikskyldigheten.

Med hänsyn tiU betydelsen av att samtiafik kan förekomma anser jag emeUertid att den av uttedningen föreslagna skyldigheten tUl samtiafik för tiUståndshavare bör utsträckas tiU att gälfe även i förhåUande tiU an­mälningspUktig verksamhet med tUlhandahåUande av telefonitjänst mom allmänt tiUgängUgt telenät. Samtidigt får det anses rimUgt att det i sådana feU råder ömsesidighet i fråga om skyldigheten tUl samttafik. Om sam­trafik upprättas mellan den som är anmälningsskyldig och en tiUstånds­havare gäUer således skyldigheten tiU samttafik båda parter

En uppfatttiing som fiamförts av några remissorgan är att avgräns­ningen tiU telefonitjänsten är svår att tillämpa i praktiken. Det har också firamhålUts att det kan vara svårt att i föreskrifter fånga in de ofta tek­niskt och ekonomiskt kompUcerade bedömningar som måste göras för att bedöma om samttafikskyldighet bör föreUgga.

EnUgt min bedömning bör svårighetema härvidlag inte överdrivas. Det

torde kunna antas att den som har en sådan omfattning av verksamheten

att tiUståndspUkt kan föreUgga också informerar om vUka tjänster som

erbjuds. Från tiUståndsmyndighetens synvinkel bör det mot denna bak­

gmnd inte vara förenat med större svårigheter att avgöra om telefoni­

tjänsten tiUhandahåUs. Det förhåUandet att verksamheten medger även

I37

överföring av andra teletjänster ändrar inte skyldigheten tUl samtiafik.

Flera remissinstanser, exempelvis Telestyrelsen och ICC, har framhåUit Prop. 1992/93:200 att samtrafikskyldigheten bör gälla inte endast för telefonitjänsten. Vissa menar att samtrafikskyldighet bör gälla för aUa teletjänster av betydelse, medan andra pekar på att vissa s.k. datakommunikationstjänster bör om­fettas. Det framhåUs, av exempelvis Telestyrelsen och Tele2, att samtra­fikskyldigheten inte bör vara genereUt bestämd utan bör bestämmas av tiUståndsmyndigheten i feU där det framstår som motiverat med sam­tiafik.

Som jag har framhålUt i det föregående är det min uppfettning att det kan finnas vinster att göra, såväl ur ett nationeUt perspektiv som för den enskUde, om oUka teleföretags verksamheter samordnas genom exempel­vis samtrafik. Min bedömning är att samtrafik meUan nät och tjänster är bland det mest betydelsefuUa för att firämja konkurrensen och därmed möjUghetema att få tiU stånd en ftingerande marknad.

Bakgmnden för min bedömning att en skyldighet att upplåta nät för samtrafik skaU föreskrivas vad gäUer tillhandahåUande av telefonitjänsten är den betydelse som denna tjänst har i aUa delar av samhäUet. Det bör dessutom noteras att inom EG pågår arbete med att utforma regler om bl.a. samtrafik just med avseende på telefoni inom ramen för direktivet om öppna nät (ONP on voice telephony). Det kan därför antas att samtta­fikskyldighet med avseende på telefoni i någon utsträckning i fiamtiden kommer att gäUa såväl meUan EG-statema som inom desamma. Även med hänsyn härtiU kan det vara motiverat att Sverige anlägger ett mot­svarande synsätt.

Det torde i regel Ugga i de olUca teleföretagens eget inttesse att i de fåU samtrafik är möjUg sådan också etableras. Som framförts från vissa remissinstanser torde det ofta vara en effektivitetsvinst för den som driver televerksamhet att samtrafik kommer tiU stånd. Självfallet är det en effektivitetsvinst ur samhäUeUg synpunkt att kostsam infrastmktur mte byggs utöver vad som är motiverat av det samlade behovet. Samtidigt finns det anledning att förvänta sig att överkapacitet i sådant avseende inte skaU behöva uppsta under fömtsättning av att de enskilda teleföre­tagen gör riktiga bedömningar utifrån marknadssimationen.

EnUgt min mening bör varje möjUghet i samtrafikhänseende tas tiU vara som skapar fömtsättningar för ökad konkurrens i utbudet av tele­tjänster Detta gäUer inte minst i fråga om olika datakommunikations­tjänster och då även andra än sådana som kommer att omfattas av det ut­vidgade kvaUtetskravet på telefonitjänsten. Samttafikens centrala roU för att skapa effektiva telekommunUcationer gör som jag ser det att en i prin­cip genereU samtrafikskyldighet, dvs. bettäffande aUa teletjänster, bör gäUa på motsvarande sätt som jag har föreslagit i fråga om telefoni. En regel härom bör ges i lag.

I fiäga om samtrafikskyldighetens omfatming delar jag Lagrådets upp­

fettrang att en helt obegränsad skyldighet skulle för den som tiUhanda­

håUer teletjänster kunna medföra, om än inte betydande, men väl beak-

tansvärda svårigheter att själv umyttja den nätkapacitet han förfogar över

En sådan bestämmelse som Lagrådet föreslagit i detta hänseende bör där­

för ges i fegen.

138

Ersättning vid samtrqftk

Prop. 1992/93:200

MöjUghetema att använda samtrafikskyldigheten är i hög grad beroende av hur ekonomiska cx;h andra meUanhavanden meUan partema bestäms. VisserUgen innehåUer allmänna avtalsregler och näringsrättsUg lagstift­ning gmndfeggande utgångspunkter för bestämning av partemas hand-UngsmöjUgheter härvidlag, men med hänsyn tiU att skyldigheten tiU sam­trafik föreskrivs i telelagen finns det skäl att också ge bestämmelser om villkoren för utövande av samtrafiken. Det bör därför i telelagen före­skrivas efter vilka gmnder som förmedUngen av annan teleoperatörs tra­fik skaU ersättas.

Uttedningen, vars försfeg avser samtrafik endast i fiäga om telefoni­tjänsten, har föreslagit att det föreskrivs att ersättningen vid samtrafik skaU vara rättvis och skäUg med hänsyn tiU kosmadema. Bakgmnden tiU utredningens förslag i denna del är utvecklingen mom EG som denna har tagit sig uttryck i gemenskapemas du-ektiv om öppna nät (ONP-ram­direktivet). Enligt dessa regler skaU taxeprinciper baseras på objektiva kriterier och vara kosmadsorienterade och öppna. De skaU vidare garantera likformighet vid ansluming och får mte vara diskriminerande. Varje debitering för tUlgång tiU nättesurser eUer nättjänster måste stämma överens med dessa principer och med konkurrensreglema i Rom­fördraget. Hänsyn måste också tas tiU principen om en rättvis fördelning av globala resurser och behovet av en rimUg avkastningsnivå för investeringar.

Det i det tidigare nämnda regeringsbeslutet om villkor för viss sam­trafik anger att de vilUcor som feststäUs skaU medge konkurrensneu­traUtet. Såvitt avser anslutiiingsnivå och antalet anslutningspunkter sägs i beslutet, att operatörens önskemål skaU ges stor tyngd inom ramen för vad som är tekniskt möjUgt. De ekonomiska villkoren för anslutningama får enUgt beslutet bestämmas på basis av de faktiska kosmadema.

Som jag ser det bör självfaUet de verkUga kosmadema för att upplåta nät för samtrafik beaktas. I huvudsak får detta också anses stämma väl överens med de synpunkter som remissorganen framfört. I beräknade kosmader bör ingå en rimUg avkastning på investerat kapital. Såvitt avser tekniska applikationer bör önskemål från operatörer beaktas i största möjUga utsträckning varvid hänsyn bör kunna tas tiU förväntningar om utveckling eUer andra förändringar av tiUämpad teknik.

Som en allmän utgångspunkt för de ekonomiska villkoren för samtrafik torde kunna anges att de bör bestämmas utifrån skäUga affärsmässiga principer Det får enUgt min mening anses rimUgt att den som tillhanda­håUer nät för samtrafik kan stälfe krav på skäUg lönsamhet med an­ledning av upplåtelsen. Intäktema av upplåtelsen, dvs. priset för sam­trafik, bör då tacka de självkosmader, avskrivningar, den förräntning av kapital samt de underhåUs- och utveckUngskosmader som kan hänföras tiU den samtrafik som är aktueU. En sådan inriktning Ugger väl i linje med begreppet kosmadsorientering.

Det är självfaUet möjUgt att ange specifika gmnder för de viUkor som skaU tUlämpas. Detta kan ha betydelse, eftersom samtrafikviUkoren är centtafe för förändringar av konkurrensen i fråga om ud)udet av tele-

fonitjänster Det är emeUertid förenat med stora svårigheter att i detalj Prop. 1992/93:200 - särskUt när det gäller de ekonomiska vUlkoren - ange hur dessa bör ut­formas. I princip gäller detsamma beträffande andra vUlkor för verksam­heten. Det är med hänsyn härtUI inte lämpligt att i telelagen mera pre­ciserat ange vad som skaU gäUa beträffande partemas mellanhavanden. Eftersom viUkoren tiU sin karaktär är privaträttsUga anser jag, såsom jag fömt framhålUt, att det är mindre lämpUgt att gripa in med offentUgrätts-Ug reglering.

Uttedningen har föresfegit att det fömtom principen om kosmadsorien­tering vid bestämning av ersättningen för samtrafik CKkså skaU finnas ut­rymme för att beakte kosmader som hänför sig tiU särskUda uppgifter som den ersättningsberättigade har enligt tiUståndsviUkoren. Vad som avses är tiUståndsvillkor som är bestämcfe mot bakgmnd av målet att tele­fonitjänsten skaU tiUhandahålfes på Ukartede villkor i hefe landet. E)ette förslag har kritiserats av flera remissinstanser, bl.a. Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, ICC och Tele2. Det framhåUs att risk finns för att samtrafiken härigenom skuUe hämmas. En uppfettning som framförs är att ersättning för sådana villkors uppfyUande bör finansieras via stats­budgeten.

I nuvarande situation är det Televerket som ser tUl att det angivna målet uppfyUs. Verket får inte någon särskild ersätming för detta utan kosmadema för kostsamma "glesbygdsabonnemang" belastar verkets rörelseresultat.

EnUgt min uppfattning kan det i nuvarande situation inte komma i fråga att, som några remissinstanser har föreslagit, finansiera merkosmadema för vissa telefoniabonnemang vfe statsbudgeten. Det är, som jag ser det, med hänsyn tiU det allmänna inttesset av att det på i huvudsak enhetUga villkor skaU kunna gå att telefonera över hela landet inte orimUgt att sådana kosmader får betalas av telefonanvändama som koUektiv, vUket principieUt innebär att teleföretagen får räkna dessa kosmader som en del av totalkosmadema för att bedriva verksamhet.

Mot bakgmnd av den nuvarande situationen har uttedningen tagit upp firågan om Televerket med sin dominerande ställning på telefoniområdet även i framtiden bör åläggas att se tiU att målet uppfyUs utan att för detta erhåUa någon särskUd kompensation eUer om det bör mföras en ordning med fördelning av dessa kosmader på även de nya aktörer som finns eUer är på väg att etablera sig på telemarknaden. Det diskuteras därvid att Ulföra ett system där kosmadema för särskUt dyrbara abonnentanslut­ningar finansieras genom avgifter Detta skuUe bl.a. öppna för att införa ett system där samhäUsåtaganden av detta slag skuUe kunna upphandlas i konkurrens meUan flera teleföretag. En ordning med avgiftsuttag skuUe även kunna ha gynnsamma effekter på den framtida konkurrenssitua­tionen genom att marknaden kom att rensas från belastande åtaganden som är svåra att fördela rättvist.

Det finns dock, som uttedningen framhålUt, vissa problem med ett

system som baseras på att tiUståndshavama skaU betala merkosmadema

för telefoniabonnemang i glesbygd. I den marknadssimation som råder

för närvarande med i praktiken endast Televerket som tiUhandahåUer

140

telefonitjänst blir det mycket svårt att beräkna vad kosmaden för att

utföra sådana abonnemang verkligen uppgår tiU. Eftersom det knappast    Prop. 1992/93:200

kan förväntas vara en ftingerande marknad vad gäUer telefoni mom de

närmaste åren är det mte okompUcerat att bestämma vUka abonnemang

som skaU hänföras tiU denna gmpp och bedöma kosmadema för dessa.

Omfettningen av finansieringsbehovet kan i denna situation mte säkert

bestämmas.

Mot bakgmnd av nyss redovisade förhåUanden anser jag, i Ukhet med uttedningen, att det för närvarande inte finns skäl att införa en ordning med avgiftsuttag från oUka teleföretag för finansiering av kosmader för särskUt dyrbara telefoniabonnemang. Härvid beaktar jag även de mte obetydUga administiativa kosmader som skuUe uppkomma med ett system med avgifter, vilka i praktiken i aUt väsentiigt skuUe komma att betafes av Televerket.

Mina överväganden leder i stäUet tiU att finansieringen av telefoni-abonnemangen i glesbygd bör ske inom ramen för det här föresfegna förfarandet att förena tiUstånd med vUUcor innefettande en förpUktelse att tillhandahåUa telefoniabonnemang i hela landet. Detta tiUvägagångssätt är det som jag, mot bakgmnd av den föreliggande marknadssimationen, anser bör komma i fråga. Det har fördelen att det är enkelt att admini­sttera och det innebär att ett särskilt system för ekonomisk utjämning av skyldighetema meUan oUka aktörer inte måste skapas.

TiUämpat på den föreUggande simationen och den simation som kan fömtses under de närmaste åren torde detta innebära att någon förändring jämfört med dagens förhållanden inte omedelbart sker Det finns mycket som talar för att det bolagiserade Televerket kommer att få svara för att aUa har möjUghet att umyttja telefonitjänsten. Mot bakgmnd av den dominerande ställning som verket har torde den belasming som detta innebär i sig knappast vara orimlig.

Min uppfettning att det i princip bör ankomma på samtUga telefonan­vändare att bidra tiU kosmadema för särskUt kostsamma ansluttimgar leder emeUertid tiU att jag anser det vara motiverat att någon form av balansering av dessa extrakosmader kan ske inom ramen för den samttafik som utväxlas på telefoniområdet. Så sker för övrigt sedan länge inom ramen för den samttafik som bedrivs med utiändska telefonnät i den intemationeUa teletrafiken. Det bör enUgt min mening vara möjUgt att när samttafikersättningen skaU bestämmas beakte även kosmader för att uppfyUa målet om telefoni i hela landet. Vid bedömningen av omfatt­ningen av dessa kosmader bör dock finnas utrymme att te hänsyn tiU de kosmadsfördelar som en dominerande teleoperatör har tiU följd av sin stäUnmg på marknaden. En möjUghet att på detta sätt beakte särskUda kosmader bör enUgt min mening mte få någon hämmande inverkan på sambafiken. Eftersom kosmadema för nämnda betungande åtegande avser tUlhandahåUandet av telefonitjänsten, bör den ekonomiska kompen­sationen i detta hänseende i första hand tas ut vid samttafik avseende denna tjänst.

Jag viU framhåUa att om utveckUngen leder tiU att dominansen fiän

Televerket på telefonisidan i framtiden inte blir lika påtegUg och det visar

sig vara lämpUgare att fördefe skyldighetema att tUUiandahåUa olön-

141

samma telefoniabonnemang pä annat sätt än genom tUlståndsvUUcor, det

kan finnas anledning att på nytt pröva firågan om ett avgiftssystem för    Prop. 1992/93:200 fördelning av dessa merkosmader I en sådan simation bortfaUer givetvis möjUgheten att kompensera sig för denna börda via samttafikersätt­ningen. Detsamma bör bU feUet, som BT framhålUt, i en framtida sima­tion med total tariffbalans.

Marknaden för andra teletjänster än telefonitjänsten har expanderat starkt under senare år. Insfeget av nya aktörer blir här aUt större. Nya teletjänster inttoduceras successivt. Redan den föreslagna skyldigheten att på begäran upprätta samtrafik innebär enUgt min mening en tydUg och ingripande styming av denna marknad i syfte att ytterUgare förbättta konkurrensfömtsättningama. Med hänsyn härtiU samt tiU den pågående och väntade marknadsutvecklingen bör samtrafiken såvitt avser andra teletjänster än telefonitjänsten ske på marknadsmässiga villkor

Det förhåUandet att marknadsmässiga villkor bör tillämpas innebär inte en möjUghet tiU överprissättning, s.k. monopolvinst, av den som har en dominerande stäUning på marknaden. Genom den nya konkurrenslagen (1993:20) kommer ingripanden att kunna vidtas mot missbmk av dominerande ställning i form av bl.a. etableringshindrande prissättning eUer användning av andra oskäUga affärsvUUcor Redan det förhållandet att ersättningen för samtrafik fiamstår som överdrivet hög vid en jämförelse med motsvarande ersättning i liknande fedl får anses utgöra en avvikelse från vad som bör gcxltas. Vidare får ersättningen inte vara oskäUgt hög i förhållande till vad den är avsedd för Den skall således inte påtagUgt avvUca från värdet av den samtrafik som upprättas. Det bör inte heUer krävas att de villkor som stalls upp har någon påvisbar effekt på konkurrensen för att de skaU bedömas som oskäliga (jfr prop. 1992/93:56 s. 85 ff).

Som jag återkommer tUl senare bör Telestyrelsen ha tiU särskUd upp­gift att följa samtrafikfrågoma. Telestyrelsen skall kunna ingripa genom medling, avge yttranden och meddela vissa förelägganden. Tyngdpunkten bör Ugga i Telestyrelsens medlande verksamhet (se avsnitt 4.9). Givetvis kommer samtidigt den övergripande konkurrensrättsUga regleringen så­som den nya konkurrenslagen att fyUa en viktig ftinktion i detta samman­hang. Vid sidan av nyss nämnda befogenheter tiU ingripande som Tele­styrelsen föreslås få har styrelsen liksom namrUgtvis aktörema på tele­marknaden aUtid rätt att anmäla ett ifrågasatt missförhåUande som kan innefetta missbmk av dominerande ställning tiU Konkurrensverket för åt­gärder enUgt konkurrenslagen.

142

4.7   Nummerplanering

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Nummerplanering skall ske i syfte att skapa effektiva telekommunikationer. Härvid skall nummerplanemas betydelse från konkurrenssynpunkt beaktas.

Telestyrelsen skall fastställa nummerplanema. Telestyrelsen skaU cx;kså kunna ingripa vid fördelning av delar av en nummerplan till tele­operatörer.

Utredningens förslag stämmer överens med mitt.

Remissinstanserna lämnar i de flesta fåU denna fråga utan kommen­tarer Tekstyrelsen och Konkurrensverket mstämmer i uttedningens för­slag.

Skälen för mitt förslag: Nummerplanering har ända sedan uppbygg­naden av det aUmänna telenätet varit en namrUg del av Televerkets verk­samhet. Den nuvarande nummerplanen har tte syften, vilka är gemen­samma med syftena i de flesta andra länders eUer operatörers nät. De är att peka ut abonnentema, att taxera och att dirigera teletrafiken.

Eftersom telettafiken i Sverige automatiserades tidigt, har nätet i stor utsträckning äldre utmsmUig. På gmnd av kosmadsskäl har detta fört med sig en viss ttöghet i mcxlemiseringen. I sammanhanget bör inte heUer glömmas bort de problem som abonnentema kan få vid nummer-ändringar. Nummerplanen anpassas emeUertid i dag kontinuerUgt efter behoven. År 1987 beslöts att pjanen skuUe utökas från nuvarande O -1-åtta siffror tiU O -I- nio siffror och att detta skuUe ske från år 1992. Utöver nummerplaner för telefonnätet finns nummerplaner för datanät som datex och datapak samt vissa tjänster

Televerket svarar, som nyss nämnts, för att upprätta nummerplaner för det som i dag betecknas som det allmänna telenätet. Verket ombesörjer också fördelning av nummerresursema enUgt den övergripande nummer­planen geografiskt respektive för olika verksamheter I samband med att ett abonnenmangsavtal tecknas sker tiUdelning av nummer tiU tele­fonledningar och växeUedningar.

Nummerplaneringen pågår kontinuerUgt. Exempelvis har för en tid sedan beslutats om modifiering av nummerplanen och koppUngsutmst-ningen för telefonnätet för att medge nationeUa nummer med upp tiU tio siffror inklusive prefix.

Att upprätta nummerplaner eUer att ändra befintUga planer kräver ingående kunskap om det befintUga och även det planerade nätets möjUg­heter och begränsningar. Det krävs också insUct om operationeUa krav på dirigering och taxering. Betydelse har självfaUet även bl.a. marknadsför­ändringar i oUka hänseenden, såsom exempelvis ökad efterfiägan eUer önskemål om att mföra nya tjänster, samt tUlkomsten av nya operatörer

Nummerplanemas betydelse har under många år uppmärksammats i det intemationeUa samarbetet. Bland annat har beskrivningar av och rekom­mendationer tiU stmkmrer utarbetats. Tankar finns mom EG om en ge­nomgripande harmonisering av nummerplanema.

143

Nummerplanen för telefoni berörs i EG-kommissionens uticast tiU Prop. 1992/93:200 förslag tiU rådsdirektiv om öppna nät för telefoni (ONP on voice tele­phony). EnUgt utkastet skaU medlemsstatema garantera att en nationeU regleringsmyndighet har ansvaret för konttoU av nummerplanen och att nummer fördefes rättvist, under likabehandling och utan diskriminering av olika operatörer

I fråga om intemationeUa accesskcxler har medlemsstatema för när­varande olika utlandsprefix. Ett flertal länder har dock "00" som prefix. Genom ett rådsbeslut i juU 1991 gäller att detta prefix skaU användas inom EG. Vidare har rådet i juU 1991 beslutat att nummer 112 skaU införas som nödnummer inom EG, antingen som enda nummer eUer paraUeUt med existerande nationeUa nödnummer.

Betydelsen av att dels nummerplaner, dels nummerresurser, t.ex. för accesser meUan olika nät och möjligheten att nå eUer umyttja oUka tjänster, handhas på ett konkurrensneutralt sätt har framhålUts såväl firån Televerkets sida som av andra aktörer på telemarknaden. Det Ugger i sakens namr att tillgången tiU nummerresurser i en plan för en operatör kan utgöra en konkurrensfördel för denne. Det är enligt min mening av stor betydelse att en framtida stmkmr på den nationeUa nummerplanen möjUggör en konkurrensneutral tUldelning av delar av nummerplanen tiU olika operatörer Jag anser därför att ansvaret för övergripande stmkmr och tiUdelning inom denna ytterst bör vila på Telestyrelsen. I samman­hanget bör självfaUet betydelsen av intemationeU samordning beaktas.

En ordning av nämnt slag bör skapa förttoende för att de övergripande planerna upprättas utan hänsyn tiU ovidkommande inttessen och bör leda tiU att tvister om fördelning i planen i möjligaste mån kan undvUcas.

Telestyrelsen bör således ansvara för nummerplanens stmkmr, lands­nummer, accesskoder tiU nät, gemensamma tjänster (t.ex. nödnummer) och intemationeU samordning. Med hänsyn tiU hur den nuvarande nummerplanen är uppbyggd bör Telestyrelsen också kunna ingripa med avseende på fördelningen av nummerresurser i simationer då teleopera­törer inte kan komma överens. Myndigheten bör däremot inte ha del i tiUdelmng av abonnenmummer eUer numrering av access tiU egna tjäns­ter Det sagda innebär att ansvaret för att nummerplaner upprättes och upprätdiåUs bör läggas hos Telestyrelsen, vUket Ugger väl i linje med uppgiften att vara ftinktionsansvarig myndighet för telesystemet.

Av avgörande betydelse i arbetet med att upprätte nummerplaner är in­

gående kunskap om telesystemets uppbyggnad och utvecklingsmöjUg­

heter Sådan kunskap finns i dag främst hos operatörema och för det be­

fintUga telefonnätet hos Televerket. Det kan därför vara namrUgt att

Televerket, i samråd med övriga operatörer och i enUghet med telemyn­

dighetens anvisningar, bereder underlag för den övergripande stmkmren

på nummerplanen med beaktande av bl.a. intemationeU samordning.

Telestyrelsen bör ha möjUghet att vid behov anvisa hur arbetet skaU be­

drivas och underlag presenteras. Inom styrelsen måste finnas sådan sak­

kunskap att myndigheten om nödvändigt kan gripa ui i arbetet och effek­

tivt styra dette. Även om det normalt bör vara nätagaren som tar initiativ

tiU utvidgnmg, förbättring eller förändring i övrigt av befintUga nummer-

144

planer och av resurstiUgången bör telemyndigheten ha möjUghet att mi-    Prop. 1992/93:200 tiera och driva sådant arbete.

För att förekommande synpunkter med avseende på utvecklingen och tUlämpningen av nummerplaner skaU kunna beaktes är det namrUgt att operatörer och andra inttessenter ges tiUfäUe att delta i och därigenom utöva inflytande över arbetet med nya, utvecklade eUer förändrade planer Det bör ankomma på Telestyrelsen att finna lämpUga former för samarbetet meUan berörda inttessenter Telestyrelsen bör om det behövs initiera, leda och i övrigt verka för att arbetet drivs på ett ändamålsenUgt sätt. Som fimktionsansvarig myndighet för det svenska telesystemet har styrelsen i detta sammanhang att särskUt beakta att nummerplanerna utformas med beaktande av samhälleUga krav, såsom totalförsvarets behov, behovet av en fungerande alarmeringstjänst och den intematio­neUa teletrafikens fimktion.

För att undvika oklarhet viU jag lägga tUl följande. Av det förhåUandet att Telestyrelsen skaU ha det övergripande ansvaret för nummerplanens stmkmr och skaU feststäUa planen följer att planen inte kommer att faststäUas förrän den stämmer överens med de givna målen avseende effektiva telekommunikationer och konkurrens. För att utan dröjsmål nå dit kan myndigheten använda förelägganden som får förenas med vite. Syftet med en sådan åtgärd kan vara att få fram det underlag som behövs för att planen skall kunna festställas. Motsvarande gäller i de feU då det handlar om att ändra en gällande plan. Min bedömning är dock att dessa frågor bör kunna lösas i samförstånd under Telestyrelsens ledning.

Sedan en nummerplan upprättets eller arbetets om helt eUer delvis bör planen feststäUas genom beslut av Telestyrelsen. Dessförinnan bör be­rörda inttessenter genom lämpUgt förfarande beredas tiUfäUe att yttra sig slutUgt över innehållet i planen. Ett beslut att feststäUa nummerplan bör kunna överklagas av den som berörs av beslutet. Med hänsyn tiU det om­fettande arbete som är förenat med t.ex. större förändringar av en nummerplan är det väsentiigt att evenmella motstaende inttessen noga vägs mot varandra innan en plan feststalls. Härigenom kan överklaganden i möjUgaste mån undvUcas. Jag återkommer längre fram tiU frågan om överklagande av telemyndighetens beslut, se avsnitt 4.15.

Beträffande fördelning av nummerresurser inom en plan, dvs. tiU­

delning av nummerserier, delar av en nummerserie eUer motsvarande i

fråga om nummerblock, bör följande gälla utöver de möjUgheter som

finns inom operatörens egna nummerplan enUgt den övergripande stmk­

mren. Gmndema för fördelningen bör läggas fast vid den övergripande

planeringen av nummerplanen och resursfördelningen inom planen för

olika verksamheter Härvid bör särskilt beaktas att oUka operatörer be­

handlas lika. En operatör bör härefter, såsom stmkmren för närvarande

är uppbyggd, när så krävs för ett angivet ändamål i första hand begära

viss tiUdelning av nummerserier eUer nummerblock hos den operatör som

disponerar över det nät som behöver umyttjas. Det sker då vid förhand-

Ungar meUan partema. Om operatören mte är nöjd med tiUdehungen

eUer partema av annat skäl inte kommer överens bör frågan på begäran

av någon av partema kunna hänskjutas till Telestyrelsen för medling. Om

I45

partema inte kan enas bör myndigheten kunna använda de befogenheter

10 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

som ges i telelagen i överensstämmelse med den ordning som jag föreslår för samtrafikfrågor, se avsnitt 4.9. De principer som jag menar bör tiUämpas genereUt men cKkså särskUt med avseende på samtrafikfåUen bör aUtså även här styra de myndighetsingripanden som behövs.

När väl en plan har feststäUts bör de samhäUeUga inttessena ha be­aktats av myndigheten i form av en systemanpassad planering cKh re­servationer för samhäUsvUctiga fiinktioner LUcaså skaU hänsyn ha tagits tiU inriktningen mot en effektiv konkurrens. EnUgt mitt sätt att se finns det i nufeget inte något inttesse från samhäUets sida att gå längre när det gäUer att styra det konkreta handhavandet inom nummerplanens stmkmr Kravet på konkurrensneutraUtet cx;h likabehandling vid fördelningen av nummerresurser får anses tiUräckUgt beaktat genom Telestyrelsens be­fogenhet att vidta åtgärder för att upprätta och ändra nummerplanen samt genom myndighetens befogenhet att göra ingripanden i form av förefeg­ganden och förbud enligt telelagen. Även möjUgheten att i särskUda fåU avge yttranden kan ha betydelse i detta sammanhang.

EnskUda abonnemang (teleledningar och växeUedningar) tiUdelas i dag nummer i samband med att abonnemanget tecknas. Även i denna del är det för partema fråga om att ingå en privattättsUg överenskommelse. För kunden gäUer detta oavsett vUken operatör som han vUl teckna ett abonnemang hos. Några särskilda åtgärder i denna del anser jag inte vara motiverade.

Prop. 1992/93:200

4.8 Erkännande av teleoperatör enligt Internationella telekonventionen som s.k. RPOA (Recognized Private Operating Agency)

Mitt förslag: Telestyrelsen bemyndigas att erkänna en teleoperatör som s.k. RPOA. Det förfarande som behövs för detta bör i största möjliga utsträckning samordnas med tillståndsförfarandet enligt tele­fegen.

Utredningens förslag stämmer överens med mitt.

Remissinstanserna: Telestyrelsen har instämt i uttedningens förslag. Övriga remissinstanser har avstatt från att kommentera försfeget.

Skälen för mitt förslag: IntemationeUa teleunionens (TTU) gmnddoku-ment, den Internationella telekonventionen (TTC) reglerar de intematio­neUa telekommunikationerna. EnUgt artikel 44 i konventionen (Nairobi 1982, SÖ 1985:66) är Sverige förpliktat att uppfyUa konventionens be­stämmelser i fiäga om sin egen internationella telekommunikationsverk-samhet eUer när det gäUer sådan verksamhet som på ett skadUgt sätt kan inverka på andra länders radioförbindelser. Sverige är vidare förpliktat att vidta nödvändiga åtgärder för att sådana privata operatörer (Private Operating Agencies, POA) som erkänts eller fått s.k. auktorisation, RPOA, för att driva och etablera telekommunikationer efterlever konventionens bestämmelser.

146

För att anses som en RPOA i ITU-konventionens mening måste Prop. 1992/93:200 operatören förmedla telekommunikation/telemeddelanden åt var och en som viU nyttja de telekommunUcationstjänster som operatören tillhanda­håUer Vilka mtemationeUa telekommunikationstjänster som en operatör skaU tillhandahålfe för att kunna betraktas som RPOA framgår inte av konventionen. Oavsett vilka slags tjänster som operatören marknadsför måste i vart faU någon av tjänstema i princip sta tiU förfogande för envar som viU nyttja dem, aUtså vara "pubUc" i konventionens mening, för att operatören skaU kunna anses som en RPOA enUgt definitionen i FTU-konventionen.

Begreppet RPOA definieras aUtså i ITC som varje Private Operating Agency (POA), som tillhandahåUer aUmänna teletjänster eUer mndradio och som har åfegts att följa ITC:s bestämmelser om intemationelfe tjänster av den medlemsstat där verksamheten bedrivs. Med POA avses i samma konvention varje individ, bolag eUer sammanslutning som driver en anordning för telekommunikation avsedd för intemationeUa teletjänster eUer som kan orsaka skadUg inverkan på sådana tjänster Både begreppet POA och RPOA mnehåUer uttrycket "private". Trots det sätt på vUket POA definieras torde även exempelvis ett helstatUgt aktiebolag kunna anses som RPOA enligt ITC. Det uttrycket torde kunna förstas som ett företag eUer annan sammanslutning som utgör en juridisk person och som enUgt svensk terminologi mte utgör en del av det allmänna. Inom ITU har frågan om att låta termen "private" i begreppen POA och RPOA utgå såsom otidsenUg varit föremål för särskild behandling. I de nya gmndmstmment som utarbetats vid rrU:s extra fiiUmaktskonferens i december 1992 har termen "private" i detta sammanhang utmönstrats. Instmmenten skaU ttäda i kraft den 1 juU 1994.

Av de redovisade definitionema kan synas framgå att den som uppfyUer kraven därigenom är en RPOA. I termen "recognized" torde emeUertid i ITU:s praxis ha intoUcats att något slags bekräftelse, erkännande eUer gcxlkännande fiän medlemsstatens sicfe hämtöver krävs och att detta gcxlkännande tar sig uttryck i att medlemsstaten formeUt ålägger operatören att följa bestämmelsema i ITU-konventionen. Härefter meddelar medlemsstaten detta tiU ITU:s sekretariat. Prövningen av den som viU bU erkänd fömtsätts ske diskretionärt av medlemsstaten.

Som redan nämnts hänför sig stamsen som RPOA uteslutande tiU den

mtemationeUa teletrafiken. Några rättigheter enUgt svensk rätt följer mte

av beslutet. Deltagande som medlem i rrU:s organ, av vilka de i detta

sammanhang viktigaste är plenarförsamlingama i me Intemational Radio

Consultative Committee (CCIR) och the Intemational Telegraph and

Thelephone Consultative Committee (CCITT) samt de s.k. administiativa

konferensema, är förbehållet medlemsstaten och RPOA:s. Dock krävs

särskUd tiUåtelse av medlemsstaten för att en RPOA skaU få delta.

Deltagande i ITU:s organ är av stor betydelse för en intemationeU

teleoperatör som därigenom kan få nödvändig mformation och utöva in­

flytande på utvecklingen i flera hänseenden. HärtiU kommer den väsent­

Uga effekten att operatören lättare blir gcxltagen som likvärdig av andra

RPOA:s och statUga operatörer på den intemationeUa telemarknaden.

147

Detta kan vara av betydelse för att inte riskera att bU diskriminerad pris-

mässigt i förhåUande tiU dessa operatörer Det kan också mnebära att    Prop. 1992/93:200 operatören möter större acceptans av övriga i samarbetet vid utväxUng av trafik och vid investeringar i intemationeU teletrafik.

Regeringen har i tte fell beslutat att erkänna en operatör som RPOA. Det har skett under år 1991 och 1992 och avser Tele2 AB, Svensk Rund­radio AB CKh Fonetel Global Communications AB.

Det är otvetydigt så att det bland de operatörer med intemationeU verksamhet som deltar i samarbetet intemationeUt anses föreUgga ett behov av att kunna bU erkända, dvs. få stams som RPOA.

EnUgt rrc svarar Sverige för att erkäncfe operatörer efterlever konven­tionens bestämmelser Den materieUa reglering som skaU följas finns i de två administtativa reglementen för tele- resp. radiofrågor som formeUt utgör bUiang tiU konventionen. Telereglementet innehåUer vissa bindande bestämmelser cx:h hänvisar i övrigt tiU ett stort antal rekommencfetioner i olika firågor I konventionens radioreglemente finns bmdande bestäm­melser om bl.a. innehav av radiosändare och fördelning av frekvenser

Såvitt avser radiokommunikation kommer ett åläggande att följa ITC i princip inte att innebära krav på en operatör utöver vad som följer av ett tiUstånd eUer av regleringen enUgt den föreslagna lagen om radiokom­munikation. Det gäUer oberoende av om operatören tUUiandahåller tele­tjänster eUer distribuerar mndradio. Den som har fått ett tiUstånd enUgt nämnda lag CKh som inte driver televerksamhet enligt telelagen behöver således i princip inte åläggas något ytterUgare för att kunna ges RPOA-stams.

Vad hämtöver gäller rekommendationerna på teleområdet bör dessa kunna hanteras så att det i tiUstånd för sådan televerksamhet som avses i rrc som villkor anges vad som skall iakttas. MöjUghet bör också finnas att meddela beslut om erkännande i annan ordning, aUtså utan samband med tiUståndsgivning.

Mot bakgmnd av det anförda får det anses namrUgt att det blir Telestyrelsens uppgift att meddela beslut i frågor om erkännande av operatörer Jag anser därför att en befogenhet i detta hänseende bör ges Telestyrelsen. I flertalet feU torde, som nyss nämnts, RPOA-frågan (er-kännandeftägan) kunna hanteras i samband med tUlståndsprövningen. En fömtsättning är givetvis även i dessa fåU att operatören ansöker om att få Stams som RPOA.

I telelagen bör regeringen eUer den myndighet som regeringen be­stämmer bemyndigas att meddela de föreskrifter som behövs i fråga om erkännande av privat teleoperatör enUgt telekonventionen. Vid beslut om erkännande m.m. skaU Telestyrelsen namriigtvis beakta bestämmelsema i fegen om radiokommunikation.

Sedan ett beslut om erkännande fettats ankommer det på Telestyrelsen att anmäla beslutet tiU ITU.

I enUghet med den beskrivna ordningen bör Telestyrelsen även kunna handlägga medgivande för en RPOA att på egen bekosmad delte i arbetet i ITU:s olika organ. Dette torde närmast kunna betraktes som en följdfråga tdl själva erkännandet.

De fördelar som en RPOA åmjuter i förhåUande tiU operatörer utan

148

den stamsen är, som jag redovisat ovan, att hänföra tiU den intematio-

neUa teletrafiken. I flera hänseenden är de helt beroende av den vUja tiU    Prop. 1992/93:200

samarbete som andra operatörer med denna stams har. De sanktioner

som drabbar en RPOA som inte uppfyUer de fömtsätta kraven är således

i första hand att dennes medoperatörer drar sig undan detta samarbete.

EnUgt konventionens krav bör det emeUertid finnas en möjUghet att, om

operatören åsidosätter vad som åUgger honom, förklara att han inte

längre betraktas som RPOA.

Telestyrelsens beslut att vägra erkännande eUer att häva ett erkännande bör kunna överkfegas. Detsamma gäUer bettäffande de förelägganden eUer förbud som bör föregå ett beslut att häva ett erkännande. De befogenheter avseende tiUsyn som ges myndigheten enUgt telefegen (se avsnitt 4.9) bör vara tiUämpUga även i fråga om tiUsyn av efterlevnaden av villkor i ett beslut om RPOA-stams. EnUgt min mening bör behovet av särskUd tiUsyn inte överdrivas. Efter ett beslut om erkännande torde i flertalet fåU någon tiUsyn i detalj inte krävas så länge operatören tiU­handahåUer teletjänster enligt konventionen och i övrigt uppfyUer de gmndläggande kraven i denna. TUlsynen torde i princip kunna mskränkas tUl att avse att operatören uppfyUer dessa gmndläggande krav. Man torde vidare kunna förUta sig på att en seriös operatör - vUket en RPOA får fömtsättas vara - kommer att frivUUgt medverka tiU att bereda myndig­heten erforderUgt underlag för att kunna ftillgöra sm tiUsynsuppgift. En anmärkning om att underlag skaU tiUhandahåUas myndigheten kan tas in i beslutet.

Även om en tiUståndsfråga enUgt någon av de nämnda lagstiftningama och erkännandefiägan i aUmänhet torde kunna följas åt, är inte gmnden för prövningama densamma. Vid bedömningen av om en operatör kan erkännas är det rimUgtvis de kriterier som anges i ITC som skaU styra prövningen. Det är ju i de intemationeUa överenskommelsema inom ramen för ITU som RPOA-begreppet har sitt urspmng och i det inter-nationeUa samarbetet som det har betydelse. Att för ett erkännande av en operatör stäUa längre gående krav synes därför inte vara förenUgt med konventionen. Däremot torde det finnas utrymme för att formulera kraven på olika sätt. I princip torde det vara så att den som getts tiUstånd att driva televerksamhet enUgt telelagen får anses uppfyUa sådana aU­männa krav som kan stäUas upp. De specifika krav som uttryckUgt följer av rrc tillkommer dock och får prövas för sig.

149

4.9   Tillsyn m.m.

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Telestyrelsen skall utöva tillsyn över efterlevnaden av bestammelsema i telelagen och av de villkor cx;h föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

Telestyrelsen skall medla i tvister mellan teleföretag om samtrafik, uthyming av förbindelser cx;h andra frågor. En part skall kunna begära att myndigheten yttrar sig i fråga om ett avtalsvillkor är förenligt med telelagens bestammelser. Telestyrelsen skall i detta sammanhang cKkså kunna meddela förelägganden cx;h förbud.

Förfaranden som omfattas av vitesföreläggande eller vitesförbud skall inte cx;kså kunna föranlecfe ansvar enligt straffbestämmelser i lagen.

Utredningens förslag stämmer överens med mitt.

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser har kommenterat utted­ningens förslag tiU tvisdösningsåtgärder Några av dessa har i huvudsak ingen erinran mot förslaget. Synpunkterna från de övriga går ut på att Telestyrelsens befogenheter bör vidgas.

Tekstyrelsen har i huvudsak instämt i uttedningens förslag. Konkur­rensverket har framhållit att det är viktigt att tvistiösningsprocessen är snabb, bl.a. för att konkurrerande företags inträde på marknaden inte skaU hindras. STATTEL-delegationen framhåller att Telestyrelsen bör ha rätt att på eget initiativ yttra sig om vilUcor för samtrafik eUer umyming av förbindelser. Internationella handelskammarens svenska nationalkom­mitté (ICC), Sverige Industriförbund och Näringslivets telekommitté, anser att uttedningens förslag till medel för tvistelösning är helt otillräck-Uga. Denna uppfettning anges främst bygga på det förhållandet att tiUståndsmyndigheten inte har tiUerkänts rätten att i sista hand bestämma samtrafikviUkoren. Även AB NordicTel anser att Telestyrelsen borde ges rätt att feststäUa samtrafikvillkor Enligt ICC:s m.fl. uppfattning är det inget unikt att en myndighet ges rätt att meddela föreskrifter om vad som civilrättsUgt skaU gälla mellan två parter Leverantörforeningen Kontor och Data (LKD), framhåUer att det finns anledning att tto att aUvarUga tvister meUan samtrafikerande operatörer inte bUr vanUga. Telestyrelsens föreslagna roU som medlare i samtrafiktvister m.m. har enUgt LKD både för- och nackdelar. LKD pekar på att avtal om samtrafik fåUer under aU­männa avtals- och köprättsUga bestämmelser. EnUgt LKD bör många problem av detta slag hanteras med hjälp av konkurrenslagen. I förslaget tiU konkurrenslag ingår en snabb handläggningsprocedur som enUgt LKD bör kunna tiUgodose teleoperatöremas önskemål i detta avseende. LKD anser att det är motiverat att tiUs vidare se humvida de nämnda lagarna kan lösa de problem som möjligen kan uppsta. Tele2 AB påpekar att det i de allra flesta fåU inte varit möjUgt för konkurrerande operatörer att komma överens om samtrafikvillkor Detta visar att det är nödvändigt med ett förfarande som gör det möjUgt att snabbt och smidigt lösa kon-flUcter Tele2 anser att det är svårt att utiäsa vUka möjUgheter Telestyr-

150

elsen i praktiken har enUgt uttednmgsförslaget att fetta beslut som kon-    Prop. 1992/93:200 kret anger vad partema har att rätta sig efter

Skälen för mitt förslag: Som jag nyss sagt avser jag att föreslå rege­ringen att Telestyrelsen anförttos uppgiften att pröva tiUståndsansök­ningar tx;h feststäUa tiUståndsvillkor enUgt telefegen. Det bör dessutom ankomma på Telestyrelsen att utöva tUlsyn av att bestämmelserna i tele­fegen cx;h därtiU anslutande föreskrifter cx;h tiUståndsvillkor efterlevs.

Uttedningen har föreslagit att Telestyrelsen i sitt tiUsynsarbete skaU kunna meddefe förelägganden för att kunna få till stånd rättelse av felaktiga beteenden. Visst beteende firån ett teleföretag skaU cxikså kunna förbjudas om det sönder mot lagen, på denna byggda föreskrifter eUer mot tiUståndsvillkor För att öka styrkan bakom påbuden skaU föreläg­ganden och förbud kunna förenas med vite.

Jag delar uttedningens uppfettning att det måste vara möjUgt för tUl-synsmyndigheten att ge anvisningar i form av förelägganden och förbud för att felaktiga beteenden bland teleföretagen skaU rättas tiU. För att sätta kraft bakom orden bör förelägganden och förbud kunna förenas med vite. Utsättande av vite bör kunna användas såväl vid konstaterad obenägenhet att rätta sig efter ett tidigare föreläggande som redan vid ett första föreläggande om det finns anledning anta att det behövs för att uppnå rättelse inom angiven tid.

Ett kraftfuUt verkande vite bör enligt min mening i flertalet fall vara ett verksamt medel för att få tiU stånd rättelse. I vissa fåU kan dock tänkas att detta inte är tillräckligt för att komma tiU rätta med simationen. Den yttersta sanktionen mot en tUlstandshavare blir då att återkalla tiU­ståndet.

Vad gäller vitesföreläggandes utformning, storleken på vitesbelopp, ut­dömande av vitet m.m. skaU bestämmelsema i fegen (1985:206) om viten tiUämpas.

Den tekniska utveckUngen och dynamiken på telemarknaden kommer

sannolikt att föra med sig nya former eller tUlämpningar i fråga om sam­

verkan meUan telenät och meUan oUka aktörer Redan i nuvarande sima­

tion förekommer som jag redovisat i det föregående (avsnitt 4.6) samtra­

fik meUan olika nät. Detta fömtsätter att teleföretagen har träffat överens­

kommelse om vad som skaU gälla för deras samverkan. I varje överens­

kommelse om villkor för samtrafik som skaU träffas finns risk för att det

uppstår konflUcter SjälvfaUet är det så att partema i vissa hänseenden har

oUka mttessen att bevaka i förhandUngssimationema. Det är därför också

närmast namrUgt att det kan bli svårt för partema att komma överens i

en del feU. I vissa hänseenden kan det bU så att partema står så långt

ifirån varandra att någon uppgörelse inte kan träffas. Det kan också vara

på det sättet att det kan upplevas som att överläggningar förhalas i syfte

att undvika uppkommande konkurrens eUer av andra skäl. Andra tvister

kan gäUa konkreta fiägor, såsom ekonomiska vUUcor för samtrafik. Det

är notoriskt hur betydelsefiiU avgiften är för de kommersieUa fömt­

sättiiingama att driva televerksamhet. I stort sett Uka vUctiga kan olika

tekniska fömtsätmingar eUer vUUcor vara. Som potentiella tvistefrågor

kan här nämnas antalet överlämningspunkter eller anslutiiingspunkter, var

151

dessa kan vara placerade, kosmadema för att upprätta punkter etc. Även

tUlämpnmgar av befindig teknik beträffande nummerfirågor, accesskcxler    Prop. 1992/93:200

eUer taxerings- och dirigeringsfrågor kan bU tvisteämnen. YtterUgare

exempel kan vara oenighet om vad som är möjUgt att åstadkomma inom

ramen för den teknik och det system som finns tiUgängUgt och vilken

information som skaU lämnas om ny teknik eUer ändrade tekniska

tiiUämpningar.

En del av nämnda fiägor kan vara av enkel beskaffenhet. Andra däremot kan vara kompUcerade i olika hänseenden. Ingående kunskap i teletekniska fiägor är en fömtsättning för förstaelse av problemstäU-ningama. Likaså måste ekonomiska bedömningar av olika sfeg göras om ett kosmadsorienterat pris skaU kunna bestämmas. Ett viktigt led här är att få fram tUlräckUgt underfeg för att te ställning i olika frågor

De villkor för samtrafik som kan förekomma kan tiU sin karaktär i princip jämstäUas med vilka andra privaträttsUga avtalsvillkor som helst. Det är därför namrUgt att det i förste hand bör ankomma på berörda parter att på egen hand slute avtal om villkor och att inom ramen för affärsmässiga förhandlingar lösa uppkommande tvister Dette sätt att be­trakta villkorens rättsUga karaktär stämmer inte endast med det svenska synsättet (jfr SOU 1990:1(X) s. 123 ff) utan även med hur samtrafikfrågor behandlas inom EG och i länder som i akmeUt hänseende kan jämföras med Sverige.

Någon reglering särskilt för fiägor om samtrafik eUer andra privaträtts­Uga refetioner meUan teleoperatörer finns inte i dag. I relationen meUan partema gäller emellertid allmänna avtals- och köprättsliga bestämmelser. OskäUga viUkor i ett ingånget avtal kan angripas med avtalslagens generalklausul (36 §). EnUgt fegen (1984:292) om avtalsvillkor meUan näringsidkare kan vidare domstol förbjuda en näringsidkare att i fort­sättningen använda ett vUUcor som anses oskäligt eller väsentUgen samma villkor i liknande feU.

Som jag påpekat i det tidigare har en ny konkurrenslag (1993:20) antagits. Avsikten med den regleringen är att hindra konkur­rensbegränsande beteenden firån företag. Givetvis får den fegen inverkan också på näringsverksamheten inom teleområdet.

Önskemål om ett effektivt förfårande för tvistelösning finns inom varje område där tvister behöver sUtas. Det som i första hand efterfrågas är snabb handläggning och en möjUghet att snabbt få ett definitivt besked i den fråga som tvisten avser. Detta har också särskUt framhålUts av vissa av remissorganen. Kraven kan i olika grad uppfyUas beroende på vilken form som väljs för att lösa tvistefiägor På teleområdet finns det ytterUgare krav som hänger samman med att överenskommelser om ex­empelvis samtrafik är särpräglade med avseende på tekniska och eko­nomiska aspekter SärskUd sakkunskap behövs därför Dessutom är kon­tinuitet i de bedömningar som görs önskvärd. I synnerhet inledningsvis kommer avgörandena att få stor betydelse för efterföljande tvister

Uttedningen har diskuterat olUca sätt att tiUhandahålfe ett effektivt

tvistelösningsförfarande. En lösning som redovisats är att partema hän­

visas tiU att använda sig av ett skUjeförfarande enUgt fegen (1929:145)

om skUjemän. För egen del viU jag fiamhåUa att denna möjUghet givetvis

152

aUtid står öppen under fömtsättiiing av att partema kan ttäffa sådana    Prop. 1992/93:200 avtal.

Ett altemativ enligt uttedningen vore att direkt i telelagen föreskriva att prövning av tvister skaU ske enUgt lagen om skiljemän, ett s.k. legalt skUjeförfarande. I denna variant skulle ordföranden och övriga ledamöter förordnas av regeringen. Ordföranden skuUe vara eUer ha varit ordinarie domare cx;h övriga ledamöter ha särskUd sakkunskap inom teleområdet, ekonomi och teknUc. Det tiUskapade organet blev att betrakte som en s.k. domstolsUknande nämnd, vars avgöranden skuUe kunna gälfe utan överprövning.

Mot en sådan ordning talar dock de allmänna strävandena mot enhet-Ughet cx;h samordning av domstolsväsendet (jfr Ds 1992:38, Domstols­väsendet, Organisation och administtation i framtiden). EnUgt prome­morian skaU ett sammanhåUet domstolsväsende vara utgångspunkten för fiamtiden. Starka skäl sägs tala för att befintUga specialdomstolar av­skaffas och deras verksamhet i möjligaste mån inordnas i de vanUga domstolarna. En principieU utgångspunkt anges vara att en fristaende spe­cialdomstol skaU accepteras endast om det finns mycket starka skäl för en särreglering inom ett visst rättsområde (jfr prop. 1992/93:100 bU. 3, s. 27).

Mot denna bakgmnd anser jag det mindre lämpUgt att inrätta nya specialorgan för att lösa tvister på teleområdet. De skäl som talar för att skapa en särskild ordning för tvistelösning på teleområdet är visserUgen starka. Med beaktande av de synpunkter som förts fram vid den hittUls gjorda översynen i specialdomstolsfrågan anser jag emellertid inte att en lösning som innebär att det tillskapas en s.k. domstolslUcnade nämnd för avgörande av tvistefrågor på teleområdet bör läggas fram.

Uttedningens förslag för att komma tUl rätta med tvister på teleområdet innebär att Telestyrelsen ges en mycket aktiv roU, dock utan att den for­meUt har rätt att sUta partemas intema meUanhavande. Jag kan för egen del ansluta mig till den av uttedningen föreslagna ordningen som enUgt min mening bör regleras inom ramen för Telestyrelsens tiUsynsverksam­het.

Utgångspunkten bör som jag ser det vara att de privattättsUga frågor

som det här gäller i första hand bör lösas genom förhandlingar meUan

berörda parter Om det visar sig att någon överenskommelse inte kan nås

bör part kunna anmäla detta hos Telestyrelsen. Myndighetens första

uppgift är härefter att medla meUan partema i syfte att en överenskom­

melse skaU träffas. På motsvarande sätt bör en anmälan i en tvist rörande

ingångna avtal behandlas. Ett vUctigt led i myndighetens agerande i dessa

feU är att utteda de förhåUanden som skaU utgöra gmnden för en

överenskommelse. Telestyrelsen kan här använda de befogenheter i tiU-

synshänseende som bör ges enligt telelagen. Jag utgår emeUertid från att

partema efter begäran från myndigheten kommer att fegga fiam det

underlag som behövs. FörhandUngs- och medlingsstadiet bör enUgt min

mening utgöra tyngdpunkten i förfarandet. Samtidigt är snabbhet och

effektivitet i myndighetens agerande vUctigt. Myndigheten bör så snart det

går söka bedöma fömtsättiiingama för att träffa en överenskommelse

153

meUan partema.

I samband med medling bör myndigheten, om en part begär det, kunna Prop. 1992/93:2(X) yttra sig om erbjudna eller tillämpade villkor är förenUga med föreskrif­tema i telelagen. Ett sådant yttrande är inte avsett att vara bindande för partema. Att möjUghet finns att begära ett yttrande skaU i stäUet ses som en service i förhållande tUl berörda parter STATTEL-delegationen har föreslagit att myndigheten skaU kunna avge ett sådant yttrande cx:kså utan någon partsbegäran. Jag viU fiamhåUa att avsikten är att parten på detta sätt skaU kunna begära ett uttalande av myndigheten med tanken att det skaU kunna lecfe tiU att tvisten löses. En ordning där myndigheten yttrar sig utan att en part har begärt det bör således inte användas.

Att Telestyrelsen agerar som medlare meUan partema eUer avger ett yttrande på parts begäran hindrar inte att myndigheten tiUgriper andra medel som står tiU dess förfogande i tiUsynsverksamheten. Telestyrelsen kan också, om den anser att en prövning enUgt konkurrensfegen är befogad, anmäla ett vid sm tiUsyn konsteterat förhåUande tiU Konkurrens­verket. Att göra dette i ett pågående medlings- eUer yttrandeärende kan dock ofta vara olämpUgt. ICC m.fl. har framhåUit att ett överlämnande tUl Konkurrensverket inte bör ske utan att parten har medgett detta. Även jag anser att partens åsUct därvidlag skaU tillmätas stor betydelse. EmeUertid anser jag inte att det bör vara förbjudet för Telestyrelsen att utan ett sådant medgivande anmäla förhållandet tiU Konkurrensverket.

De medel som kan komma att användas av Telestyrelsen är föreläg­ganden CKh förbud. Föreläggandena får förenas med vite. Denna ordning skaU, som framhållits ovan, ses mot bakgmnd av den skyldighet tiU samtrafik i syfte att skapa effektiva telekommurukationer som skaU gäUa enUgt telelagen. Ett föreläggande eller förbud får givetvis olika form beroende på akmeU frågeställning. Myndigheten skaU bl.a. kunna r-bjuda tillämpning av vissa villkor. I enlighet med vad som firamhålUts av Lagrådet bör strykas under att möjUghetema att använda förelägganden och förbud i de ifrågavarande tvistema begränsas av det måste röra sig om "förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av denna feg eUer av tiUståndsvillkor eUer föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen". Således får det anses uteslutet bl.a. att en part skaU kunna föreläggas att godta vissa avtalsvilUcor I samband med förelägganden och förbud kan det emeUertid vara ändamålsenUgt att Telestyrelsen i gmndema för ett beslut mer eUer mindre mgående anger hur ett god­tagbart villkor bör vara utformat. Strävan att åstadkomma vUlkor som är förenUga med bestämmelsema i telelagen skaU vara gmnden för myndig­hetens ingripanden.

Om partema inte kan komma överens, kan alltså Telestyrelsen kraftftiUt påverka partema i rikming mot en överenskommelse genom att utfärda förbud eUer föreläggande. Ett sådant beslut, som i allmänhet bör gälfe omedelbart, skaU kunna överklagas.

EnUgt min uppfettning utgör den här beskrivna ordningen ett gott

instmment för att på ett praktiskt och kompetent sätt verksamt åstad­

komma att tvister meUan teleföretag löses. Jag kan därför inte dela de re­

missynpunkter som går ut på att det finns anledning att dämtöver vidga

Telestyrelsens beslutsbefogenheter

154

NamrUgtvis hindrar inte den här beskrivna ordningen partema fiän att    Prop. 1992/93:200 väcka talan i aUmän domstol enUgt avtalslagen eUer att initiera en process enUgt lagen om avtalsvillkor meUan näringsidkare. Vid missbmk av domi­nerande ställning bör konkurrenslagen tiUämpas.

I det föregående har talats främst om samtrafikvillkor På sätt som an­getts inledningsvis är det i detta hänseende fråga om samtrafik inom aU­mänt tiUgängUga telenät.

Vid sidan härav finns frågor som lämpUgen kan hanteras på samma sätt som villkor för samtrafik, dvs. av Telestyrelsen med stöd av de befogen­heter som ges i telefegen. För det första bör detta gälfe villkoren för hyrda förbindelser. 1 den här delen kan oenighet uppkomma om tolk­ningen av givna tiUståndsvillkor Vidare skaU de taxor som en tiUstånds­havare tillämpar för ledningama vara kosmadsorienterade, vilket också skapar utrymme för att ha olika meningar om bl.a. det skäUga i ett pris och om hur en taxa skaU vara uppbyggd.

EnUgt samma principer bör Telestyrelsen kunna gripa in och agera i tvister meUan operatörer såvitt avser användning av befintUg nummerplan (tUldehiing av nummerresurser eUer fördelning av delar av planen). Dessa privattättsUga delar av hanteringen av nummerplaner har utpräglad betydelse i konkurrenshänseende. En motsvarande ordning som bettäf-fende samtrafikfrågoma bör därför användas i förekommande fåU.

Med tanke pä att de förfaranden som kriminaUseras i förslaget tiU telelag kan komma att omfattas av vitesföreläggande eUer vitesförbud enUgt vad jag redogjort för i det tidigare har Lagrådet förordat att det i lagen införs en bestämmelse av innebörd att förfaranden som omfettas av sådana förelägganden eUer förbud inte också skaU föranleda straffansvar. Jag delar Lagrådets uppfetming att en sådan bestämmelse bör införas i lagen.

4.10    Integritetsskydd för teleanvändare 4.10.1 Nuvarande ordning

Regeringsformen

EnUgt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. hemUg avlyssning eUer upptagning av telefonsamtal eller annat förttoUgt meddelande. Detta skydd kan enUgt 2 kap. 12 § regeringsformen begränsas genom lag. Begränsning får enUgt paragrafens andra stycke göras endast för att tUlgcxlose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn tiU det ändamål som föranlett den. Begräns­ning kan t.ex. ske med hänsyn tiU beivrandet av brott.

Sekretesslagen

I 9 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100) finns föreskrifter om sekretess för

uppgifter hos Televerket, Postverket och andra myndigheter som handhar

I55

allmän samfärdsel. Bestämmelsema gäUer endast i det allmännas verk-

samhet. Såvitt avser Televerket omfettar sekretessen enUgt paragrafens Prop. 1992/93:200 andra stycke uppgift som angår ett särskUt telefonsamtal eUer ett annat telemeddelande. Med telemeddelanden avses telefonsamtal, telegram, telex- och telefåxmeddelanden samt dataöverföring, bUdöverföring och andra teletjänster Den som har tagit del i utväxlingen av ett telemeddel­ande eUer som innehar en apparat som har använts för telemeddelandet har dock rätt att få uppgift om meddelandet. Detta gäUer emeUertid endast om inte sekretess för uppgiften följer av annan bestämmelse.

Tredje stycket i paragrafen reglerar sekretessen i övrigt mom allmän samfärdsel. Sekretessen gäUer för uppgifter som angår enskUdas för­bindelser med samfärdselverksamheten. Sekretessen begränsas genom ett omvänt skaderekvisit, där presumtionen är för sekretess. EnUgt detta stycke gäUer sekretess för uppgift om bl.a. telefonnummer Sekretessen gäUer även för uppgift om en enskUds affärsangelägenheter i förbindelse med en anstalt som handhar allmän samfärdsel.

EnUgt paragrafens Qärde stycke gäUer absolut sekretess för uppgift vid särskUd sambandstjänst inom totalförsvaret. Personalen kan vid sam­bandstjänst komma att höra eller läsa telemeddelanden som utväxlas på det allmänna telenätet. Sekretess gäUer för sådana uppgifter

I 14 kap. sekretesslagen finns bestämmelser bl.a. om vissa begräns­ningar och förbehåU i sekretessen.

EnUgt 14 kap. 2 § ttedje stycket hindrar sekretess inte att en uppgift om en enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas tiU en myndighet, om uppgiften behövs där för delgivning enUgt delgivnings­lagen (1970:428). En uppgift hos Televerket om enskilds telefonnummer får dock, om den enskUde hos Televerket begärt att abonnemanget skaU håUas hemUgt och uppgiften omfattas av sekretess enUgt 9 kap. 8 § ttedje stycket, lämnas ut endast om den myndighet som begär uppgiften finner att det kan antas att den som söks för delgivning håUer sig undan eUer att det annars finns synnerUga skäl.

EnUgt 14 kap. 2 § Qärde stycket hindrar sekretessen mte att en uppgift som angår misstanke om brott lämnas tiU åklagarmyndighet, poUsmyn­dighet eUer annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antes föranleda annan påföljd än böter Om en uppgift omfattes av sekretess enUgt 9 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen gäller vad som nyss sagts endast såvitt avser misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år (14 kap. 2 § femte stycket).

I fråga om tiUämpningen av 14 kap. 2 § Qärde och femte styckena

sekretesslagen på uppgifter som omfettes av sekretess enUgt 9 kap. 8 §

andra stycket samma lag kan anmärkas att det av 15 kap. 5 § sekretess­

lagen följer att en myndighet på begäran av en annan myndighet normalt

är skyldig att lämna ut uppgifter tiU den andra myndigheten, om upp­

giftema kan lämnas utan hinder av sekretess. Att hinder mot udämnande

mte föreUgger på gmnd av sekretess kan som redan sagts följa av bl.a.

14 kap. 2 § flärde och femte styckena. Det är den udämnande myndig­

heten som i varje enskUt fåll har att pröva om fömtsättningar föreligger

för ett udämnande av uppgifter De angivna bestämmelsema gör ingen

156

skillnad meUan det fåUet att ett brott riktar sig mot ett inttesse mom en

myndighets eget ansvarsområde och det feUet att ett brott riktar sig mot    Prop. 1992/93:2(K)

någon annan myndighet eUer mot en enskUd. Bestämmelsema är tiU-

lämpUga i båda feUen. Inte heUer gör bestämmelsema skiUnad mellan det

feUet att misstanken om brott uppstatt hos myndigheten och det feUet att

brottsmisstanken uppstatt hos annan myndighet men att myndigheten

genom denna andra myndighets försorg fått vetskap om misstanken.

1 sammanhanget bör även 14 kap. 3 § sekretesslagen nämnas. I denna bestämmelse anges att en sekretessbelagd uppgift fär lämnas tiU myn­dighet, om det är uppenbart att inttesset av att uppgiften lämnas har före­träde framför det inttesse som sekretessen skaU skydda. Bestämmelsen är emeUertid inte tillämpUg på uppgifter som omfettas av sekretess enUgt 9 kap. 8 § andra stycket.

EnUgt 14 kap. 4 § sekretessfegen gäUer sekretess tiU skydd för enskUd inte i förhållande tiU honom själv och han kan efterge sekretessen helt eUer delvis. Det sagda gäller inte om annat följer av bestämmelserna i sekretesslagen.

Den tysmadsplikt som följer av bestämmelsema i sekretesslagen i fråga om bl.a. uppgift om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning har enhgt 16 kap. 1 § sekretesslagen företräde framför meddelarfriheten enUgt tryckfrihetsförordningen.

Brottsbalken

EnUgt 4 kap. 8 § brottsbalken är det straffbart att olovUgen bereda sig tiUgång tiU ett meddelande, viUcet såsom postförsändelse eUer såsom tele­fonsamtal, telegram eUer annat telemeddelande är under befordran genom allmän befordringsanstalt, dvs. Televerket eller Postverket. Skyddet gäUer endast under den tid som meddelandet är under befordran. Det sträcker sig med andra ord fiän den tidpunkt då meddelandet avlämnats tiU befordran fram tiU det att meddelandet har lämnats ut. Om någon i annat fåU bereder sig tiUgång tiU ett meddelande kan gärningen vara straffbar enUgt 4 kap. 9 § BrB (intrång i förvar).

Med hänsyn särskUt till Televerkets och Postverkets dominerande stäU­nmg i fiäga om att förmedla meddelanden ansågs det vid tillkomsten av 4 kap. 8 § brottsbalken mte föreUgga något behov av att utvidga tiUämp­ningsområdet för bestämmelsen tiU att gälla även sådan förmedlingstrafik som bedrivs av andra, enskUda eUer allmänna, befordringsanstalter Ett visst skydd för annan förmedlingsverksamhet finns dock genom bestam­melsema om intrång i förvar cKh olovUg avlyssning i 4 kap. 9-9 a §§ brottsbalken.

Beträffande telemeddelanden nämns i 4 kap. 8 § telefonsamtal, tele­gram eUer annat telemeddelande. Uttrycket "annat telemeddelande" kom tiU under utskottsbehandlingen sedan den dåvarande telestyrelsen påpekat att bestämmelsen i annat feU inte skulle komma att omfatta telexmeddel­anden. - I Straffrättskommittens förslag hade undantag gjorts för det faU att telemeddelandet befordrades via radio. Sedan telestyrelsen framfört önskemål om skydd även för sådana meddelanden i radio, som inte är av­sedda för allmänheten, fick det föreslagna undantaget på hemstäUan av

Lagrådet utgå såsom mte erforderUgt. VisserUgen är det inte klarlagt hur Prop. 1992/93:200 skydd skaU kunna vinnas för meddelanden via radio. I paragrafen fömt­sätts emeUertid, att någon olovUgen bereder sig tiUgång tiU meddelandet, och straffbestämmelsen kan sålunda mte tiUämpas i fråga om befordran vfe radio, om det inte är förbjudet att lyssna på meddelanden i radio. Ä andra sidan skuUe ett undanteg möjUgen kunna missförstås så, att det ansågs inbegripa även sådana feU som att någon på en telegrafstation bereder sig tiUgång tUl telegram som skaU avsändas eUer har ankommit med radio.

1 20 kap. 3 § brottsbalken anges att den som röjer uppgift, som han är pliktig att hemUghåUa enUgt feg eUer annan förfettning eUer enUgt för­ordnande eUer förbehåU som har meddelats med stöd av feg eUer annan förfettiiing, eUer som olovUgen umyttjar sådan hemUghet, döms - om inte gärningen eljest är särskUt belagd med sttaff - för brott mot tyst­nadsplikt tiU böter eUer fängelse i högst ett år. Vid gärning som begås av oaktsamhet är påföljden böter I ringa fell av oaktsamhet döms inte tiU ansvar.

Radiolagen

I 3 a § radiofegen (1966:755) anges att den som i mottagare har avlyssnat telefonsamtal, telegram eller annat telemeddelande inte obehörigen får föra detta vidare. Vidare anges att anordning, som automatiskt registterar innehåUet i radio- eller ttådsändning, får användas tUlsammans med en mottagare endast om regeringen eller den myndighet som regeringen be­stämmer medger det i särskiU fåll. Ett sådant medgivande krävs emel­lertid mte om registteringen avser sändning som uppenbarUgen är avsedd för allmänheten. Bestämmelsen i fråga om mottagare avser även en åter-givningsanordning som är ansluten tiU mottagaren, men den gäUer inte navigeringsmottagare.

EnUgt 22 § andra stycket radiofegen döms den som bryter mot 3 a § första eUer andra stycket till böter

Datakigen

EnUgt 11 § datalagen (1973:289) får en personuppgift som mgår i personregister mte lämnas ut, om det finns anledning anta att uppgiften skaU användas för automatisk datebehandUng i strid med fegen. I det aU­männas verksainhet skaU i stäUet sekretesslagen tUlämpas.

Med en personuppgift avses i datalagen en upplysning som avser en­skUd person. Ett personregister förs enligt fegen med hjälp av ADB och innehåUer förteckning eUer motsvarande där en personuppgift kan hän­föras tiU den som avses med uppgiften.

EnUgt 20 § datalagen döms den som uppsådigen eUer av oaktsamhet lämnar ut personuppgift i sttid mot 11 § tiU böter eUer fängelse i högst ett år.

EnUgt 13 § datalagen gäUer tysmadsplikt för registeransvarig eUer

158

annan som har tegit befatmmg med personregister eUer med uppgifter

som samlats in för att ingå i sådant register för uppgifter om enskUds    Prop. 1992/93:200 personUga förhåUanden. I det aUmännas verksamhet skaU i stäUet bestäm­melsema i sekretesslagen tillämpas. Den som bryter mot denna bestäm­melse om tysmadsplikt kan straffas för brott mot tysmadspUkt enUgt

20 kap. 3 § brottsbaUcen.

I 21 § cfetafegen stedgas om straff för dataintrång. Den straffbara gärningen innefettar att någon olovUgen bereder sig tiUgång tiU upp­tegning för automatisk datebehandUng eUer olovUgen ändrar eUer utplånar eUer i register för m sådan upptegning. Med upptegning avses även uppgifter som är under befordran vfe elekttoniskt eUer annat liknande hjälpmedel för att användas för automatisk databehandling. Datafegen avser i princip encfest personregister Denna begränsning tiU ADB-register som innehåUer uppgifter av visst sfeg gäUer emeUertid inte

21 § (prop. 1973:33 s. 105, 144 T). Straffbestämmelsen är subsidiär i

förhåUande tiU brottsbaUcen.

4.10.2 Integritetsfrågans behandling i det internationella samarbetet

Allmänt

Frågan om integritetsskydd är och har varit central i flera olika intema­tioneUa sammanhang, fiämst inom FN, OECD, EG och Europarådet.

I FN:s universeUa förklaring om de mänskliga rättighetema anges att envar är skyddad mot gcxltyckliga mgripanden i fråga om bl.a. korre­spondens och har rätt att utan ingripanden söka, motta och sprida upplys­ningar och tankar genom varje slags uttrycksmedel utan hänsyn tiU gränser (artikel 12 och 19). En motsvarande reglering finns i 1966 års intemationeUa konvention om medborgerliga och poUtiska rättigheter (artUcel 14 och 19) samt i den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighetema och de gmndläggande firihetema (artikel 8 och 10). Med uttrycket korrespondens avses i de mtemationeUa kon­ventionerna olika former för överförande av meddelanden mellan indivi­der såsom telefoni.

Europeiska ekonomiska gemenskapen

I rådets direktiv 90/387/EEG av den 28 juni 1990 om upprättandet av den inre marknaden för tektjänster gerwm att tillhandahålki öpprux nåt, det s.k. ONP-direktivet, talas om vissa väsendiga krav som kan motivera en begränsning av åtkomsten av ett aUmänt tiUgängligt telenät eUer en allmänt tiUgängUg teletjänst. För att anses som väsentiigt krav skaU det vara fråga om skäl av allmänt inttesse såsom nätens integritet och dateskydd. Villkoren för tillhandahåUande av öppna telenät får inte utgöra hinder för tiUgång tiU aUmänt tUlgängUga telenät eUer allmänt tiU­gängliga teletjänster, bortsett fiän skäl som baseras på väsendiga krav som t.ex. skydd av date i tiUämpUga faU. Av bUaga 2 tUl direktivet framgår att användningsvUUcor kan innefatte åtgärder som berör skydd av persondate och kommunUcationssekretess om så behövs.

Uttrycket väsentiiga krav mnefattande dateskydd nämns även i itommw-    Prop. 1992/93:200 sionens direktiv 90/388/EEG av den 28 juni 1990 om konkurrens pä marknadema för teletjänster.

EnUgt direktivet kan dateskydd mnefatta skydd av persondata, sekretess för mformation som överförs eUer fegras och skydd av privatUvet.

EG-kommissionen antog i september 1990 eViförslag till direktiv (SYN 287) angående skydd för enskilda vid behandling av personuppgifter. Bakgmnden tiU förslaget är att en hög nivå för skydd mot uitegritets-kränkning i samband med framför aUt automatisk eUer elekttonisk be­handling av personuppgifter inom EG-kommissionen har ansetts nöd­vändig för att säkerstäUa det önskade firia flödet av mformation melfen medlemsländerna (förslaget finns utförUgare redovisat i Datalagsutted-nmgens betänkanden SOU 1991:21 s. 21 ff och SOU 1991:62 s. 45 ff). Förslaget föranledde kritik när det behandlades av bl.a. EG-parlamentet. I oktober 1992 presenterade kommissionen ett reviderat förslag. EG:s ministerråd förväntas te slutiig stäUning tiU det reviderade förslaget tidigast under hösten 1993 (det reviderade förslaget finns redovisat i Datalagsuttedningens slutbetänkande En ny datalag, SOU 1993:10).

Ett annat förslag tiU du-ektiv (SYN 288) som också är under beredning inom EG gäller skydd för personuppgifter vid användning av allmän digital telekommunUcation, särskilt ISDN (Integrated Services Digital Network). EnUgt vad jag har inhämtat avser kommissionen att lägga fram ett reviderat förslag i denna fråga.

Den övergripande målsätmingen i förslaget är att garantera att med­borgama ÖveraUt i gemenskapen får samma gmndläggande skydd i fråga om personuppgifter och kommunikationssekretess och att detta skydd ingår som en integrerad del i det nya digitala tjänsteutbudet. Förslaget, som avser taltelefoni, tar sUcte på att säkra ett visst minimiskydd för abonnenter med utgångspunkt från två gmndläggande principer. För det första gäUer att risken för missbmk skaU mmimeras genom att den mängd date som behandlas och lagras skaU begränsas tiU det absolut nöd­vändiga. För det andra skaU abonnentens rätt att själv bestämma över in­formationen skyddas. Dette gäUer i förhåUande tiU såväl den teleorgani­sation som tillhandahåUer tjänsten som andra parter som viU få tiUgång tiU date som förmedlas eller finns tiUgängUga i samband med överföring i ett allmänt telenät.

Europarådet

Europarådets ministerkommitté antog år 1980 en konvention tUl skydd för enskUda vid automatisk datebehandUng av personuppgifter (Con-vention for the Protection of Individuals with regard to Automatic Pro-cessmg of Personal Data - Dataskyddskonventionen). Konventionen trädde i kraft den 1 oktober 1985. Dess syfte är att stärka dataskyddet, dvs. att säkerstäUa respekten för gmndläggande fri- och rättigheter, sär­skUt den enskUdes rätt tiU personUg integritet i samband med automatisk databehandling av personuppgifter

160

Inom Europarådet har under senare tid utarbetats ett udcast tUl rekom­mendation om skydd för personuppgifter inom telekommunikations­sektorn. Syftet med detta förslag är bl.a. att reglera de nya möjUgheter tiU kommunUcation och lagring av personuppgifter som digitaUserade telenät för med sig. Förslaget innefettar en detaljreglering av bl.a. telefonkataloguppgifter, telemarketing (marknadsföring per telefon), specificerade teleräkningar, privata telefonväxlar, identifikation av abon­nenmummer (Calling Line Identification, CLI), vidarekoppUng ckU mobUtelefoni.

Prop. 1992/93:200

4.10.3 En ändrad och delvis ny reglering av integritetsskyddet för teleanvändare

4 kap. 8 % brottsbalken

Mitt förslag: Bestammelsen i 4 kap. 8 § brottsbalken om brytande av post- eller telehemlighet ändras så att tillämpningsområdet utvidgas till att omfatta meddelanden som post- eller telebefordringsföretag för­medlar som postförsändelser eller telemeddelanderi oavsett om de be­fordringsföretag som förmedlar dem tillhör det allmänna eller utgörs av enskilda företag.

Utredningens förslag överensstämmer i sak med mitt.

Remissinstanserna har inte haft några erinringar i sak mot utted­ningens förslag i denna del. Vissa synpunkter har emellertid av Riksåkla­garen framförts beträffande uttrycket "befordringsföretag".

Skälen för mitt förslag: I dag skyddar bestämmelsen i 4 kap. 8 § brottsbalken endast meddelanden i form av postförsändelser och telemed­delanden som är under befordran genom allmän befordringsanstalt, dvs. genom Postverket och Televerket. Med hänsyn tiU bolagiseringen av Televerket och tiU att andra enskUda företag i ökad utstiäckning kommer att bedriva motsvarande verksamhet bör uttrycket "allmän befordringsan­stalt" bytas ut mot "post- eller telebefordringsföretag".

Den föreslagna ändringen utvidgar som framgått tiUämpningsområdet även i fiäga om brytande av posmemUgheten. Skyddet för posmemUg-heten kommer således att gälla inte bara i Postverkets förmedling av post­försändelser utan även i sådan förmedUng som utförs av enskUda företag. Med hänsyn tiU den förväntade och redan påbörjade utvecklingen mot en ökad konkurrens på postområdet och tiU att kungörelsen (1947:175) an­gående Postverkets ensamrätt tiU brevbefordran m.m. har upphävts genom lagen (1992:1723) om upphävande av denna kungörelse vid ut­gången av år 1992, är det följdriktigt att genomföra denna ändring redan nu utan att avvakta en bolagisering av Postverket och en samlad postiag­stiftning.

Med post- och telebefordringsföretag avses företag som på affärs­mässiga gmnder huvudsakUgen förmedlar information - meddelanden i

161

11 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

form av postförsändelser och olika former av telemeddelanden andra lämnar för distribution.

som    Prop. 1992/93:200

Tystnadsplikt i televerksamhet

Mitt förslag: Bestammelser om tystnadsplikt i enskild televerksamhet för uppgift om teleabonnemang, innehållet i ett telemeddelande och annan uppgift som angår ett särskilt sådant meddelande, dvs. en huvudsaklig motsvarighet till vad som i dag gäller inom Televerkets verksamhet enligt sekretesslagen, införs i telelagen samtidigt som en klargörande bestammelse införs om i vilken utsträckning ett tele­meddelande i enskild televerksamhet får avlyssnas. Tystnadsplikten ges företräde framför principen om meddelarfrihet, vilket erhålls genom ett tillägg i 16 kap. 1 § sekretesslagen.

I fråga om myndigheters behov av uppgifter om teleabonnemang för delgivning enligt delgivningslagen (1970:428) samt i fråga om brottsuttedande myndigheters behov av uppgifter som angår misstanke om brott och som omfattas av tystnadsplikten införs i telelagen bestam­melser som i huvudsak motsvarar de nuvarande bestammelsema i sekretesslagen. Prövningen av om en uppgift skall lämnas ut skall dock i samdiga fall göras av den begärande myndigheten. Den som inte följer en myndighets begäran att lämna ut uppgifter skall kunna dömas till böter eller fängelse i högst sex månader.

I telelagen införs också en bestammelse som klargör förhållandet mellan bestammelsema i datalagen (1973:289) om personuppgifter i personregister och bestammelsema om tystnadsplikt i telelagen.

Utredningens förslag överensstämmer i aUt väsentUgt med mitt.

Remissinstanserna: FHertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar i sak mot uttedningens förslag. Riksdagens ombudsmän (JO) och Riksåklagaren (RA) har kritiserat uttedmngsförslaget huvudsakUgen på den gmnden att de föreslagna reglema mte är förenUga med bestäm­melsema i 27 kap. rättegångsbalken om hemUg teleövervakning särskUt i vad avser skyddet för den enskildes personUga integritet. Från några re­missinstansers sida har framförts synpunkter i fiäga om enskUdheter i uttedningens förslag.

Skälen för mitt förslag: Televerket är en myndighet och därmed underkastat den reglering som finns i tryckfrihetsförordningen om aU­männa handlingars offendighet och de inskränknmgar i denna som före­skrivs i sekretesslagen (1980:1(X)). När verksamheten i Televerket över­förs tiU aktiebolag kommer den huvudsakUga televerksamheten i landet inte längre att bedrivas av en myndighet utan av enskUda företeg, TeUa AB och andra teleoperatörer Detta nödvändiggör att den reglering som behövs tiU skydd för den enskUdes integritet utformas på ett annat sätt. Utgångspunkten är därvid att uppgifter som finns hos enskUda företag som bedriver televerksamhet i princip inte är offentUga men att å andra

162

sidan sådana uppgifter cKkså kan lämnas ut om inte annat föreskrivs i    Prop. 1992/93:2(X) lag. En ny reglering måste därför bygga på bestämmelser om tysmads­plikt i StäUet för på bestämmelser om mskränkningar i offentUghetsprin-cipen.

Telefegsuttedningens förslag bygger på denna princip. Försfeget avser att så långt möjUgt tiUgodose samma skyddsinttessen som den nuvarande regleringen i sekretesslagen med de begränsningar i sekretessen för vissa ändamål som föreskrivs i främst 14 kap. 2 § sekretesslagen.

JO och RÄ har kritiserat uttedningsförsfeget huvudsakUgen på den gmnden att de föreslagna reglema inte är förenUga med bestämmelsema i 27 kap. rättegångsbalken om hemUg teleövervakning. EnUgt JO cKh RÅ är det skydd för den personUga mtegriteten som ges i försfeget avsevärt mindre än som följer av bestämmelserna i rättegångsbalken. Bestämmel­ serna där uppstäUer krav på bl.a. domstolsprövning som saknar motsva­righet i uttedningsförslaget.

Jag kan så tiU vida ansluta mig tiU denna kritik som att regleringen i rättegångbalken och i förslaget inte är helt kongment. Den kritiken drabbar emeUertid även den nuvarande regleringen i sekretessfegen. För­hållandet torde ha sin gmnd i att regleringen i 14 kap. 2 § sekretesslagen delvis är genereU, dvs. inte enbart avser uppgifter som angår televerk­samhet, medan bestammelsema i rättegångsbaUcen tar sikte just på upp­gifter i sådan verksamhet. Den avvägning mellan de motstaende mttessen som gjorts i sekretesslagen är emeUertid enUgt min mening godtagbar. Som påpekats av uttedningen Ugger en vUctig skillnad i att reglema om hemUg teleövervakning ger möjlighet att planerat te in särskUda uppgifter medan sekretesslagens bestämmelser fömtsätter att uppgiftema finns tiU­gängUga när de begärs. Dessutom är kraven avseende brottspåföljd för att få ut begärda uppgifter väsentiigt högre i sekretesslagen än i rätte­gångsbalken. De skUlnader mellan sekretesslagen och rättegångsbalken som JO CKh RA påtalat och som bygger på olUca syn på hur integritets-aspektema skaU tiUgodoses kan inte lämpligen tes upp i dette samman­hang utan bör bU föremål för överväganden i särskUd ordning.

Sammanfettningsvis jmsluter jag mig aUtså i huvudsak tiU Telefegs­uttedningens förslag, med de ändringar som jag återkommer tiU i special­motiveringen.

Jag viU i detta sammanhang ta upp några särskUda frågor som aktoaU-seras av att regleringen i fortsätmingen bör bygga på bestämmelser om tysmadsplikt i stäUet för på bestämmelser om offentUghet och sekretess.

En sådan fråga har tegits upp av Riksåklagaren och avser om den begärande myndigheten eUer annan skaU pröva att uppgifter som angår misstanke om brott och som omfettas av tysmadspUkten skaU lämnas tiU myndighet. 1 detta avseende föreligger den skillnaden mellan den före­slagna regleringen och den nuvarande regleringen i sekretesslagen att det enUgt den sismämnda aUtid är den udämnande myndigheten som i varje enskUt feU har att pröva om fömtsätmingar föreUgger för ett udämnande av uppgifter Udämnandet sker härvid under myndighetsansvar och kan bU föremål för konttoU av det allmänna. Det är enUgt min uppfetming inte lämpUgt att genom,, feg, jöverlämna denna mynclighetsutövande ; :' ' 163 uppgift, som berör inttesset för enskUdas personUga integritet i förhål-

lande tiU det allmännas inttesse att utteda och beivra brott, tiU de en-    Prop. 1992/93:200 skilda teleföretagen. I Ukhet med uttedningen anser jag att prövningen av om skyddade uppgifter skaU udämnas aUtid bör göras av den myndighet som begär sådana uppgifter

Som jag återkommer tiU senare (avsnitt 4.16.2) har Riksåklagaren när det gäUer den av uttedningen föresfegna bestämmelsen om tystnadspUkt i enskUd televerksamhet i fråga om kvarhåUande av försändelse på befordringsföretag, hemUg teleavlyssning CKh hemUg teleövervakning påpekat att en motsvarighet tiU sekretessfegens begränsningar i meddelar­friheten bör mföras i anslutning tiU den föreslagna bestämmelsen. Den bestämmelse om tysmadsplikt som jag förordar i förevarande samman­hang har delvis sm motsvarighet i 9 kap. 8 § andra stycket sekretess­lagen. Denna sekretess har enUgt 16 kap. I § sekretessfegen företräde firamför principen om meddelarfrihet. Genom ett tiUägg i denna be­stämmelse bör även den av mig nu föreslagna bestämmelsen om tysmads­pUkt i enskdd televerksamhet i vad avser uppgift om innehåUet i ett telemeddelande eUer annan uppgift som angår ett särskUt sådant med­delande undantas fiän meddelarfriheten.

En annan fråga som jag anser bör belysas här är hur den föreslagna tysmadsplUcten förhåller sig tiU enskildas och det allmännas inttesse av att sedvanUga telefonkataloger kan publiceras. Att uppgifter inte obe­hörigen får föras vidare innefettar en möjlighet för den enskUde abon­nenten att efterge tysmadsplUrten för bl.a. uppgifter om sitt teleabon­nemang. 1 de aUra flesta fåU har den som ingår ett avtal om teleabon­nemang inttesse av att namn, titel, adress och abonnenmummer, dvs. s.k. gmnduppgifter om ett abonnemang, publiceras. I vissa fåU viU däremot abonnenten själv bestämma över tiU vem hans abonnenmummer skaU lämnas ut. I Televerkets nuvarande allmänna villkor för teleabonnemang anges att Televerket får lämna ut nämnda uppgifter om abonnenten mte begärt att uppgiftema skaU skyddas (s.k. hemligt telefonnummer). Jag utgår firån att det bolagiserade Televerket och övriga företag som driver televerksamhet, på samma sätt som hittiUs hos Televerket, avtalsvägen genom medgivanden fiän abonnentema, dvs. genom att de efterger tysmadsplUcten i detta hänseende, i tillräckUg utsträcknmg kommer att kunna pubUcera abonnenmummer m.m. i telefonkataloger Samtidigt finns aUtså fortfarande möjligheten kvar för de abonnenter hos enskUda teleföretag som så önskar att ha hemUgt abonnenmummer på samma sätt som nu hos Televerket.

Vad slutUgen angår tysmadspUktens omfettning har som redan framgått

inte heUer jag fimnit skäl föreUgga för att denna skuUe vara mera

långtgående. De föreslagna bestämmelsema går redan längre än vad som

normalt gäUer i enskild näringsverksamhet. Jag delar uttedningens upp­

fettning att de uppgifter som faller utanför regleringen, t.ex. uppgifter

hos teleföretagen om kundförhållanden i andra avseenden, liksom i nä­

ringsUvet i allmänhet, kommer att behandlas på ett sätt som väl mot­

svarar de krav som i detta sammanhang kan stäUas på uitegritetsskydd,

eftersom detta Ugger i teleföretagens eget inttesse på en konkurrensutsatt

marknad.

164

Sekretess i det allmännas verksamhet

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Sekretesslagens bestammelser om skydd för telemed­delanden kvarstår med en sådan ändring av bestammelsema i 9 kap. 8 § och 14 kap. 2 § att tillämpningsområdet för den sekretess och den uppgiftsskyldighet som i dag gäller hos Televerket utvidgas till att omfatta myndigheter som driver televerksamhet. I telelagen införs en erinran om att bestammelsema i sekretesslagen gäller i det allmännas verksamhet i stället för bestämmelsema om tystnadsplikt CKh upp­giftsskyldighet i telelagen.

Bestämmelsen i 9 kap. 8 § Qärde stycket om sekretess för uppgift vid särskild sambandstjänst inom totalförsvaret utvidgas till att omfatta uppgifter som utomstaende utväxlar på alla telenät, såväl allmänna som enskilcfe.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar mot uttedningens förslag. Datastraffrättsutredningen har uttalat att det föreligger behov av att anpassa 9 kap. 8 § sekretesslagen tiU ny teknUc, såsom ett förväntat framtida bmk av personliga s.k. smarta kort som möjliggör att viUcen teleanläggning som helst kan användas för ett visst abonnemang.

Skälen för mitt förslag: Genom ändringama i 9 kap. 8 § andra stycket och 14 kap. 2 § sekretesslagen utvidgas tillämpningsområdet för dessa bestämmelser tiU att avse myndigheter som driver televerksamhet. Dessa ändringar är av betydelse för en framtida telemarknad med konkurrens där även myndigheter i viss utsträckning kan komma att bedriva tele­verksamhet.

Ändringen i 9 kap. 8 § Qärde stycket utvidgar tUlämpningsområdet tiU att omfatta uppgifter som utomstaende utväxlar på alla telenät oavsett om de innehas av ett aUmänt eller ett enskUt rättssubjekt. Ändringen är motiverad av att sekretess för uppgifter som kommer totalförsvarets personal tiU del inte som i dag bör omfatta endast telemeddelanden som förmedlas i det nuvarande allmänna telenätet utan telemeddelanden i varje telenät.

Vad Datastraffrättsuttedningen uttalat i fråga om behov av att anpassa 9 kap. 8 § sekretesslagen tiU ny teknUc kan lämpUgen tes upp i samband med beredningen av Datestraffrättsuttedningens betänkande Information och den nya hiformationsTeknologin (SOU 1992:110).

165

Tystnadsplikt för den som i mottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: För att åstadkomma en sammanhållen reglering överförs till telelagen den nuvarande straffsanktionerade tystnadsplikten i 3 a och 22 §§ radiolagen (1966:755) för den som i radiomottagare har av­lyssnat ett telemeddelande med den ändringen att uttryckligt undantag ges för telemeddelanden avsedcfe för den avlyssnande eller allmän­heten.

Övriga bestammelser i 3 a § radiolagen utmönstras.

I stället för ett principiellt förbud att använda registreringsutmst-ning tillsammans med radiomottagare ges bestämmelsen om tysmads­plikt i telelagen ett sådant innehåll att även den som genom registte-ringsutmstning tillsammans med radiomottagare fått tillgång till ett radiobefordrat telemeddelande inte obehörigen får föra det vidare.

Den särskilda suaffbestammelsen för den som bryter mot tystnads­plikten ges sådant innehåll att såväl uppsåtliga fall som oaktsamhets-fall, med undantag för sådana som är ringa, kan föranleda dagsböter.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt utom i så måtto att uttedningens förslag inte anger att tysmadsplikt gäller endast för telemeddelanden som avlyssnats i radiomottagare och att det omfettar telemeddelanden i varje förmedlingsform, dvs. även trådbuma telemed­delanden.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar mot utredningens förslag. En remissinstans, Datastraff­rättsutredningen, har framfört synpunkter främst i fråga om konkurrens­problem i förhållande tiU straffbestämmelsema i 4 kap. brottsbalken samt bettäffande uttedningens förslag att utinönstra bestämmelsen i 3 a § andra stycket radiolagen.

Skälen för mitt förslag: Den huvudsakliga utgångspunkten för den nuvarande regleringen av tysmadsplikt för den som i mottagare avlyssnat ett telemeddelande är att etem är fri och att envar enUgt radiolagstift­ningen i princip fritt kan lyssna tiU radiobefordrade meddelanden. Be­stämmelsen om tysmadsplUct i 3 a § radiolagen är särskUt straffsanktio­nerad i lagens 22 §. Straffbestämmelsema i 4 kap. 8-9 b §§ brottsbalken gäUer i princip ttådbuma telemeddelanden medan radiobefordrade sådana i princip inte omfattas av bestämmelsernas tiUämpningsområde.

Telefegsuttedningens förslag bygger i huvudsak på dessa utgångs­punkter Förslaget innefettar emeUertid också en straffsanktionerad tysmadsplikt för alla telemeddelanden som avlyssnas oavsett förmedlings­form och även sådana som avlyssnats på annat sätt än i mottagare.

Datastraffrättsutredningen, som i det nyUgen avlämnade betänkandet Information och den nya InformationsTeknologin (SOU 1992:110) lämnat förslag tiU vissa ändringar i de sttaff- och processrättsUga reglema mot bakgmnd av utvecklingen inom date- CKh teletekniken, har i sina syn­punkter över förslaget främst uppehålUt sig vid de konkurrensproblem i förhåUande tiU sttaffbestämmelsema i 4 kap. brottsbalken som telefegsut-

166.

rednmgens förslag kan föranleda samt vid förslaget att utinönstta bestäm-    Prop. 1992/93:200 melsen i 3 a § andra stycket radiolagen. I sismämnda hänseende har datastraffrättsuttedningen uttalat att en föreskrift med endast tysmadsplikt kan vara svår att förena med inttesset av integritetsskydd.

Jag delar den uppfettning som Datastraffrättsuttedningen uttafet i fiäga om konkurrensproblem i förhållande tiU straffbestämmelserna i 4 kap. brottsbalken bettäffande trådbuma telemeddelanden och vad avser annan avlyssning än i radiomottagare. Bestämmelsen om tysbiadsplikt i telelagen bör därför inte ges vidare omfattning än vad som huvudsakUgen torde avses med den nuvarande regleringen i radiofegen, dvs. den bör avse den som i radiomottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemed­delande.

Däremot anser jag i likhet med uttedningen att regleringen i 3 a § andra stycket bör utmönstras. Det indirekta förbudet mot att använda registteringsutmsming tillsammans med mottagare torde vara omöjUgt att upprätthåUa med tanke särskilt på det allmänt utbredda innehavet av bandspelare. Som uttedningen påpekat kommer förbudet att obehörigen föra vidare ett telemeddelande som avlyssnats att gäUa oberoende av på vilket sätt det som avlyssnats förs vidare. Bestämmelsen bör emUertid ges ett sådant mnehåU att även sådana feU som att ett telemeddelande som inte du-ekt avlyssnas utan endast registteras, som är fallet vid användande av bandspelare tiUsammans med en radiomottagare, inte obehörigen får föras vidare, t.ex genom att en kopia av bandet överlämnas tiU annan eUer genom att det registterade avlyssnas och sedan förs vidare. Härigenom tUlgodoses enUgt min mening i tillräcklig utsträckning de integritetsaspekter som datastraffrättsuttedningen påtalat.

I övrigt ansluter jag mig tiU uttedningens förslag.

Jag viU i detta sammanhang te upp en särskUd fråga som akmaUserats med anledning av konstimtionsutskottets betänkande (bet. 1992/93 :KU2) Fri och rättigheter m.m. I betänkandet anger utskottet att frågan om det är möjUgt att utvidga skyddet mot hemlig avlyssning eller upptegning av telefonsamtal till att avse även telefonsamtal som befordras på annat sätt än genom tråd fömtsätts bU föremål för överväganden i det fortsatte beredningsarbetet avseende Telelagsuttednmgens och Datestraffrättsutted­ningens betänkanden. Jag bedömer att denna fråga inte lämpligen kan tes upp i detta sammanhang utan bör bU föremål för överväganden vid beredningen av Datastraffrättsuttedningens betänkande, vilket mer genereUt behandlar frågan om ansvar för mtrång i uppgifter som förmedlas också på trådlös väg, eUer i annan särskUd ordning.

167

En lag om radiokommunikation 

4.11   Utgångspunkter för en ny reglering

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: En reglering behövs för användningen av radiofrekvens­spektmm. Den skall bygga på ett tillståndsförfarande.

Regleringen, som kräver lagform, riktas in mot vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet.

Lagbestammelsema skall medverka till att åtaganden i det intema­tionelfe samarbetet på radioområdet kan beaktas.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Remissuistanserna har inte haft något att erinra i denna del.

Skälen för mitt förslag: Jag vUl först ta upp vissa övergripande frågor om frekvensfördehiingen samt om inriktningen och omfattningen av en reglering.

Inledningsvis berörs statens ansvar för radiofrekvensema och inrikt­ningen av en ny reglering med avseende på yttrande- och mformationsfri-hetsrättsUga aspekter Vidare är det frågan om hur detaljerad regleringen på lagnivå bör vara. Det är också frågan om hur regleringen bör på­verkas av de foUcrättsliga bindningar som gäUer bettäffande radioanvänd­ningen.

Allmänt

Radiofrekvenser är en begränsad natortUlgång, en gemensam ändUg resurs. Begränsningen ligger fiämst i att det med dagens teknik är möjUgt att använda endast en liten del av radiofrekvensspektmm och att det för många användningar gäUer att var och en kräver stort frekvensuttymme.

Så länge det i praktUcen har fimnits tekniska fömtsätmingar för radioan­vändning har uppgiften att vårda och skydda dessa möjligheter tiUkommit staten. Eftersom utbredningen av radiovågor inte håUer sig inom natio­neUa gränser och eftersom ett mtemationeUt samarbete mellan världens stater är nödvändigt, bör staten ha kvar denna roU. Utgångspunkten bör således vara att det övergripande ansvaret för frekvensanvändningen även i fortsättningen Ugger på staten. I uppgiften för staten bör Ugga att se tiU att de tiUgängliga resursema används på ett från teknisk och ekonomisk synpunkt så effektivt sätt som möjUgt. Eftersom radiofrekvensspektmm är en ändlig resurs och efterfrågan på frekvensuttymme ökar, kan det antas att olika inttessen kan komma att sta emot varandra med smsemel-lan oförenUga krav på tiUgång tiU radiofrekvenser En lagstifttimg bör därför anvisa efter viUca gmnder som tUldehung av frekvenser skaU ske.

Att upprätthåUa den ordning som krävs för att det skaU vara möjligt att med effektivitet och säkerhet använda radiomediet kan samtidigt medföra att det måste göras någon form av prioritering meUan olika önskemål om tiUgång tiU radiofrekvenser Detta konstaterande bygger på att det mte är

168

tekniskt möjUgt att bibehålla en rimUg kvaUtet på kommunUcationen Prop. 1992/93:200 samtidigt som aUa anspråk tiUgcxloses. Att göra den avvägning som krävs är en vanskUg uppgift. I takt med den tekniska utveckUngen kan emeUertid bristen på frekvenser minska och behovet av en begränsande reglering därmed bU mindre. En fegstiftning måste så långt som möjUgt firämja eUer i vart faU inte fegga hinder i vägen för möjUgheten att umyttja sådana framsteg. Exempelvis kan den digitafe teknik som införs inom radicKimrådet efter hand leda tiU större effektivitet i frekvensan­vändningen. Samtidigt bör dock beaktas att det finns gränser CKkså med tiUämpning av ny teknik för i vilken grad det går att göra effektivitets­vinster Även med beaktande av den potential som Ugger i teknikutveck­lingen tyder tiUgängUga bedömningar på att det inom överbUckbar firam­tid kommer att råda brist på frekvenser inom betydande delar av radiofre­kvensspektmm.

Yttrande- och informationsfrihetsrättsUga frågor m.m.

Eldigt 2 kap. 1 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tUlförsäkrad yttrandefrihet och informationsfrihet. Med ytöandefrihet avses frihet att i tal, skrift eUer bUd eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsUcter och känslor Informa­tionsfrihet består i frihet att inhämte och te emot upplysningar samt att i övrigt te del av andras yttranden. Begränsningar av yttrandefriheten och informationsfiriheten fär i princip göras endast genom feg.

I RF föreskrivs bl.a. att begränsning av de gmndläggande fri- och rättighetema får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtag­bara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn tiU det ändamål som har föranlett den och inte heUer sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den frfe åsUcts­bUdningen såsom en av folkstyrelsens gmndvalar. Vidare får begränsning inte göras enbart på gmnd av poUtisk, reUgiös, kultoreU eUer annan sådan åskådning. Dessutom får begränsningar i yttrande- och informa­tionsfriheten över huvud taget endast ske i viss utsträckning. Dessa friheter får begränsas med hänsyn tiU rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskUds anseende, privatUvets helgd eUer förebyggandet och beivrandet av brott. Ytttandefriheten får också be­gränsas i näringsverksamhet. I övrigt får begränsningar av yttrandefri­heten och informationsfriheten ske endast om särskilt vUctiga skäl föran­leder det. Vid bedömandet av vilka begränsningar som får ske skaU sär­skUt beaktas vUcten av vidaste möjUga yttrandefrihet och informations­frihet i poUtiska, reUgiösa, feckUga, vetenskapUga och kulmreUa ange-fegenheter Som begränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten anses emeUertid inte meddelande av föreskrifter som utan avseende på yttrandets innehåU närmare reglerar visst sätt att sprida eUer motta ytttan­den.

Som framgått av det som sagts i det tidigare torde en frihet för var och en att umyttja vilken radiofrekvens som helst i praktiken knappast innebära  någon  firihet.   Stömingar  från  andra  radioanvändare  och

svårighetema att bestämma en frekvens som mottagaren kan förväntas Prop. 1992/93:200 lyssna på skuUe medföra att radiomediet inte fiiUt ut kunde användas för informations- och åsUctsspridning. Jag delar den av uttednmgen redo­visade uppfattningen att föreskrifter om krav på tiUstånd för rätten att använcfe radio ckU hur användning får ske inte bör betraktas som ordmngsföreskrifter enUgt 2 kap. 13 § sista stycket RF utan får ses som begränsningar i informationsfriheten CKh yttrandefiriheten som dessa fiiheter har definierats i RF (se SOU 1991:107, s. Ill O-

Som nyss nämnts får begränsningar av yttrandefiiheten CKh uiforma-tionsfriheten göras endast för att uppnå något av vissa i RF angivna ändamål. Eftersom det måste finnas en viss ordning för att det skaU vara möjUgt att på ett effektivt och för samhäUsUvet tiUfredsstäUande sätt använcfe radio, får den begränsning av yttrandefriheten som en reglering av radioanvändningen innebär i RF:s mening anses motiverad av särskUt vUctiga skäl enligt 2 kap. 13 § försto stycket RF.

I syfte att upprätthålla ordningen i umyttjandet av radiofrekvensspekt­mm bör regleringen bygga på ett tiUståndsförfarande. Ett krav på tiU­stånd för att använda radiosändare måste anses som omedelbart yttrande­frihetsbegränsande. Detsamma gäUer villkoren, att radioanvändningen, för att vara tUlåten, måste ske enligt vissa fömtsätmingar av främst tek­nisk men smndom även av närmast administtativ art.

En framtida reglering bör dock omfatta inte bara dessa i sig själva be­gränsande moment. Även gmndema för prövningen av tillståndsfrågor, vad som skaU vara avgörande för humvida tUlstånd skaU bevUjas, inne­hållet i beviljade tiUstand, m.m. bör tas upp. Det skuUe möjligen kunna sättas i fråga om sismämnda slag av regler är yttrandefiihetsbegränsande, och om det som en konsekvens av detta, om endast reglema i 2 kap. RF beaktas, skuUe vara möjUgt att inskränka lagregleringen tiU att ange endast tiUståndskravet som sådant och gmndema för att uppstäUa m-skränkningar i radioanvändningen. De olUca delama får emeUertid anses vara så nära förbundna med varandra att det mest följdriktiga är att se dem som en helhet. Dessutom omfattas föreskrifter om gmndema för tiU­ståndsgivning i vart fåU av bestammelsen i 8 kap. 3 § RF. Det innebär att lagformen är föreskriven inte bara för tiiUståndskravet utan även för regleringen av de gmnder efter vilka tUlstånd skaU meddelas. Med hän­syn tiU att delegation av normgivnmgsmakten såvitt avser bestämmelser om användning av radiosändare och därmed sammanhängande regler inte torde vara möjUg och då det enhgt vad som nyss sagts finns goda skäl som talar för att även gmndema för tiUståndsgivningen bör ingå i de före­skrifter som skaU anses vara yttrandefrihetsbegränsande bör slutsatsen bU att regleringen i aUt väsentUgt måste beslutas av riksdagen genom lag. Således måste hela det materiella innehåUet i regleringen i princip framgå redan av själva lagtexten och kompletteringar kan göras endast i form av s.k. verkstäUighetsföreskrifter

Jag viU i detta sammanhang ta upp även vissa frågor som rör yttrande­

frUietsgmndlagen (YGL) (prop. 1990/91:64, bet. 1990/91 :KU21, rskr.

1990/91:254 samt bet. 1991/92:KU1, rskr. 1991/92:2). EnUgt yttrande­

frihetsgmndlagen är varje medborgare gentemot det allmänna tiUförsäk-

170

rad rätt att i ljudradio, television och vissa liknande överföringar, fihner.

videogram och andra upptagningar av rörliga bUder samt ljudupptag- Prop. 1992/93:200 ningar offendigen uttrycka tankar, åsUcter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i viUcet ämne som helst (1 kap. I § första stycket YGL). Ytt­randefriheten enUgt gmndlagen har tiU ändamål att säkra ett fritt me­ningsutbyte, en fri och aUsidig upplysning och ett fritt konsmärUgt skap­ande. I den får inga andra begränsningar göras än som följer av gmnd­lagen (1 kap. I § andra stycket YGL).

Ytttandefrihetsgmndfegen är tiUämplig på sändningar av radioprogram som är riktade tiU allmänheten och avsedda att tes emot med tekniska hjälpmedel (I kap. 6 § förste stycket YGL). Dess huvudregel om radio­program avser därmed främst mndradiosändningar, dvs. television och ljudradio. Den omfettar således inte medier som typiskt sett är riktede tiU enstaka personer Dette innebär att kommunikationsradio, mobUtelefoni, personsökning och liknande radioanvändningar inte skyddas av yttrande­frihetsgmndlagen och inte direkt berörs av denna. En annan sak är att dessa och andra radiotiUämpningar torde kunna komma att påverkas av ytttandefrihetsgmndfegen tiU följd av att radiofrekvensema totalt sett är begränsade. Den bestämmelse i ytttandefrihetsgmndfegen (3 kap. 2 § YGL) som föreskriver efter viUca gmnder som fördelning av det totala frekvensutrymmet skall göras, torde nämligen komma att beröra även andra radioanvändningar än de som gäller radioprogram.

Vad gäller sändningar av radioprogram på annat sätt än genom ttåd, dvs. i praktiken genom radio, har det med hänvisning till de tekniska be­gränsningama ansetts inte vara möjligt att föreskriva om en eteblerings-frihet i den mening som gäller enligt tryckfrihetsförordningen. Det konsteteras i förarbetena tiU YGL att utrymmet i radiofrekvensspektmm inte är obegränsat och att åtminstone någon fördelning av frekvensema är nödvändig för att möjligheterna tiU radiotrafik av skilda slag skaU kunna tes tiU vara ftillt ut (prop. 1990/91:64 s. 82). Det tiUåts därför, och i praktiken torde det fömtsattes, att det genom lag meddelas före­skrifter om tiUstånd och vUUcor för att sända (3 kap. 2 § förste stycket YGL). I bestämmelsen slås också fast att det allmänna skaU sträva efter att radiofrekvensema tes i anspråk på ett sätt som leder tiU vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet. I motiven tiU denna föreskrift anfördes (prop. 1990/91:64 s. 82):

På konstimtionell nivå kan en reglering för närvarande inte gäma gå längre än att uttryckligen framhäva den gmndläggande betydelse som måste tiUmätas ytttandefrihetens inttesse vid alla överväganden om fördelningen av radiofrekvenser En föreskrift av sådan innebörd skulle ha tiU syfte att utgöra en spärr mot obehöriga mskränknmgar eller ett undergrävande av den frihet att begagna radiomediet för sändningar tiU allmänheten som är möjUg och rimUg med hänsyn tiU andra anspråk på utrymme för radiotrafik. Den skuUe inte heUer hindra sådana överväganden och hänsynsteganden som även i ett demokratiskt samhäUe är ofrånkomUga vid fördelningen av radiofre­kvenser

1 specialmotiveringen  tiU  bestämmelsen  (prop.   1990/91:64  s.   116)

anfördes bl.a. följande:

'' 

I syfte art så långt som möjUgt late de värderingar som bör vara Prop. 1992/93:200

vägledande vid sådan lagstifttung som avses i första stycket komma

tiU uttryck i gmndlagen föreskrivs i andra stycket särskilt att ytt­

rande- och informationsfrihetema skaU vara gmndläggande mål vid

normgivning som berör fördelningen av det tiUgängUga utrymmet i

radiofrekvensspektmm, givetvis inom ramarna för Sveriges folkrätts­

Uga förpliktelser i fråga om användningen.       

Uttrycken yttrande- och informationsfrihet används här i samma betydelse som i RF. Därav följer det i CKh för sig självklara att bestämmelsen inte syftar tiU att begränsa användningen av radio­frekvenser för andra ändamål än programverksamhet eUer att mera i detalj styra hur radiofrekvensspektmm tas i anspråk för program­verksamhet. Sålunda måste hänsyn kunna tas till behovet av fre­kvenser för t.ex. kommunikationsradio och annan trafik från person tiU person. Hänsyn måste självfaUet också kunna tas tiU sådana behov som användning av radio vid sjö- och Qällräddning m.m. samt för andra sådana användningar av tekniken för radiosändningar som inte är av egentUg betydelse fiän yttrande- och mformationsfrihets-synpunkt, t.ex. radar.

Vid granskningen av förslaget konsteterade Lagrådet (prop. 1990/91:64 s. 210) att det i den aUmänna motiveringen uttalas att på konstimtioneU nivå en reglering för närvarande inte kan gå längre. Lagrådet anförde:

EnUgt fegrådets mening kan man i och för sig tänka sig en något längre gående konkretisering i gmndlagen av de principer som skaU tiUämpas vid frekvensfördelningen. Så skulle här kunna skrivas in gmnder på vilka tilldelning av frekvens för mndradio exklusivt skaU få vägras såsom att ingen frekvens är ledig eUer att gmndad anled­ning finns att ante att den sökte frekvensen inte kommer att umyttjas av sökanden. Vidare skulle man kunna lägga fast en ram för de vUl­kor, med vilka frekvenstiUdelning eUer sändningstiiUstånd skaU kunna förenas, exempelvis i fiäga om sändarstyrka, sändningstid och umyttjandegrad. På detta sätt skulle i gmndlagen redan från början utrymmet för allmänna lämplighetsöverväganden i fördelningsför-ferandet snävas in.

Under 5 § föreslås att fiägor om rätt att sända radioprogram - vari tiUdelning av radiofrekvens ingår som en betydelsefuU del - skaU kunna provas av domstol eUer en på visst sätt kvalificerad nämnd. Systemet fömtsätter därmed att fördelningen sker efter regler som i princip tUUiandahåller underlag för en materiellrättsUg prövning.

1 remissprotokollet anmärks att en särskUd uttedare har uppdraget att utarbete förslag tiU lag om fördelningen av radiofrekvenser Innan uppdraget är slutfört saknas material för ett ställnmgstegande i frågan om och i så fåU i vilken utsträckning konkreta regler för frekvensför­delningen bör tes in i gmndlagen. TiU följd härav får man såsom skett i det remitterade förslaget också enUgt fegrådets mening nöja sig med allmänna riktlinjer i ämnet. Lagrådet utgår från att man vid den aviserade lagstiftningen om frekvensfördelnmgen tar upp frågan vilka regler som kan vara ägnade att verksamt tiUvarate yttrandefri-hetsinttesset och därför förtjänar inflyte i ytttandefirihetsgmndlagen.

Lagrådet finner emeUertid att gmndlagen redan i nuvarande fege, fiamför aUt med hänsyn tiU innehåUet i 5 § om möjUghet tiU dom­stolsprövning, bör tiUföras en föreskrift om att den särskUda fegen om tiUståndstvång skaU innehåUa gmndema för tiUståndsgivningen.

172

Föredragande departementschefen ansåg inte att Lagrådets yttrande borde Prop. 1992/93:200 föranleda någon ändring i den akmeUa bestämmelsen. Hon firamhöU att det även enUgt Lagrådets mening fanns anledning att avvakte resultetet av Frekvensrättsuttedningen innan ftägan om att närmare precisera ytt­randefrihetsgmndlagens föreskrift om frekvensfördeUiing kunde tas upp. Hon påpekade att den också borde ses i ett större sammanhang. Tanken att gmndema för frekvensfördehiingen av hänsyn tiU möjUghetema tiU prövning enUgt 3 kap. 5 § bör anges i vanUg lag syntes nämUgen, enUgt departementschefen, ha en större räckvidd än blott vad som gäUde den akmeUa paragrafen (prop. 1990/91:64 s. 219).

Även vid riksdagsbehandlingen hänvisades tiU att det pågående utted­ningsarbetet borde avvaktas innan ställning tas tiU frågan om CKh i så feU i vilken utsträckning som regler för frekvensfördelningen bör tas in i YGL (bet. 1990/91 :KU2l s. 9 ff).

Uttedningen har vid sma överväganden i denna fråga framhåUit regler­ingens stora betydelse för yttrandefriheten CKh informationsfriheten. På gmnd av den nära anknymingen tiU rent tekniska förhåUanden som regler om fördelning av frekvenser bygger på har uttedningen stmkit under att det måste finnas möjUgheter tiU en smidig anpassning tiU ny teknik. EnUgt uttedningen finns det annars risk för att utvecklingen låses. Ut­redningen har därför, med hänvisning tUl det eftertryckliga påbud om beaktjmde av yttrande- och informationsfrihetsinttessena vid frekvensför­delning som redan finns i yttrandefrihetsgmndlagen, inte fimnit det lämp­Ugt att ta in ytterligare föreskrifter om frekvensfördeUiing i gmndlag. Ställningstagandet gmndas också på de slutsatser som uttedningen har kommit fram tiU i fråga om hur frekvensfördehiingen bör regleras i vanUg lag (SOU 1991:107, s. 150).

För egen del viU jag anföra följande. En reglering om fördelning.av frekvenser har stor betydelse för yttrandefriheten och mformations-friheten. Frågan om en närmare precisering av yttrandefrihetsgmndlagens föreskrift om frekvensfördelning övervägs. Som sagts i det tidigare måste emeUertid gmndema för tiUståndsgivningen anges i feg. Den föreskrift av målsättningskaraktär bettäffande frekvensfördelningen som redan finns i yttrandefrihetsgmndlagen är enligt min mening ett eftertryckUgt påbud om att yttrande- och informationsfrihetsinttessena skaU beaktas vid frekvensfördelningen. Med hänvisning tiU yttrandefrihetsgmndlagen är det således uppenbart att lagbestämmelser som rör frekvenstiUdelning, vilket i praktiken innebär tUlståndsgivningen i stort, måste ha ett sådant innehåU, såvitt gäUer sättet för att ta i anspråk radiofrekvensema, att de leder tiU vidaste möjliga yttrande- och informationsfrihet. För närvarande får därför godtas att detta krav i vart fåU kommer tiU uttryck i den lag om radiokommunikation som nu föreslås.

Den internationella regleringens betydelse

Som sagts i det föregående innebär radiovågomas umredning att intemationeUa överenskommelser i praktiken är ett nödvändigt element för att effektivt kunna umyttja den namrresurs som radiofrekvensspekt-

173

mm utgör Redan av detta skäl måste de överenskommelser som Sverige    Prop. 1992/93:200 mgått med andra stater påverka den intema ordningen för radioan­vändningen. Dessutom hör det tiU saken att Sverige genom att ingå ett bindande avtal givetvis också har åtagit sig en skyldighet att se tiU att avtalsförpUktelsema uppfyUs.

Mot bakgmnd av att de väsentUga reglema om tiUståndsprövning, m.m. skaU ges i lag, uppkommer fiägan i vilken utsträckning ckU

på vilket sätt de intemationeUa åtaganden som Sverige har gjort skaU på­verka fegstiftningens innehåU.

Av det föregående har firamgått att ITC, den intemationelfe telekonven­tionen, med åtföljande radioreglemente är av gmndläggande betydelse för det intemationelfe samarbetet på radioområdet. För Sveriges del är det främst dessa konventionsbestämmelser som gör att frågor om införUvande av intemationelfe åtaganden med svensk rätt måste övervägas, när en reglering av radioområdet slcaU utformas i lag. Även i det tidigare nämnda EG-direktiv om reservering av frekvensband akmaUserar den frägan.

Konventionsbestämmelsema i ITC har främst karaktär av att vara gemensamma avsUctsförklaringar från medlemsstatema angående de mål som man strävar efter att uppnå på teleområdet. Medlen för att nå dessa mål preciseras knappast i konventionstexten, utan dessa får sin närmare utformnmg, såvitt gäller radio, i det intemationeUa radioreglementet (RR).

InnehåUet i RR får bedömas ha omedelbar betydelse för hur använd­ning av radiosändare i Sverige kan ske. Exempel på sådana fömt­sättningar för radioanvändning som mer eUer mindre detaljerat fesdäggs i RR är frekvensaUokering, tUlåma sändareffekter och gmnder för fre­kvenstiUdelning. Även bestämmelser om hur vissa frekvensband får ut­nyttjas och om användningen av de skUda trafikslagen måste följas vid myndighetsutövningen och vid radioanvändningen.

Eftersom RR innehåUer krav på tUlståndsförfarandet i varje medlems­land och även i betydande omfattning reglerar hur frekvensema får an­vändas kan dess tiUämpnmg i Sverige tiU stora delar anses utgöra en be­gränsning av yttrande- och informationsfrihetema enligt regeringsformen. En väg att säkerstäUa att aUa dessa regler tiUförs den intema svenska rättsordningen skuUe namrUgtvis vara att med tiUämpning av inkorpora-tionsmetcxlen i lag förskriva att reglementet skall gäUa som svensk rätt.

Ett sådant förfarande skuUe dock knappast vara mvändningsfritt. RR är mycket omfattande och inte lätt att överbUcka för den som mte har specialkunskaper i ämnet. Även om reglementet innehåUer vissa bestäm­melser som får anses ge gmndläggande fömtsättiungar för radioanvänd­ningen, förekommer där också en stor mängd bestämmelser som får be­dömas ha en mera detaljbetonad karaktär. En inkorporation skuUe med hänsyn härtiU kunna leda tiU att regleringen blev aUdeles för vidlyftig.

En omständighet som är värd att nämnas är att det med en inkorpo­

rerad text skuUe kunna bU besvärUgt att bestämma tiUämpningsområdet

inom Sverige. Med hänsyn tiU sin uppbyggnad av att vara ett avtal

meUan stater tiUåter nämligen RR avvUcelser i den utsträcknmg som

I74

radioanvändningen i andra stater inte påverkas. För svenska förhåUanden

är simationen för närvarande sådan att det beträffande viss radioan-    Prop. 1992/93:200

vändning förekommer sådana avvikelser I själva verket är Sveriges

bundenhet begränsad tiU att inte medverka tiU att en radiosändning i

landet medför skadUga följder på radioanvändnmgen i annat land. Det

kan antes att det även fortsättningsvis kan finnas skäl att inte tiU aUa

delar följa reglementets regler beträffande sådan radioanvändning som

inte kan ge skadUg påverkan på utiändska radiostetioner Dette torde lecfe

tiU att det för sådana feU fick ges regler om undanteg fiän delar av den

inkorporerade texten.

Med hänsyn tiU i förste hand nämnda omständigheter synes över­vägande skäl tafe för att en ny svensk lagstiftning om radio utformas med den inriktningen att lagregleringen ges ett sådant innehåU att de gmnd­feggande reglema för radioanvändning i RR, i de feU påverkan på ut­ländska radioanvändare kan förekomma, kommer tiU uttryck i den svenska fegtexten.

Lagbestämmelserna skaU således medverka tiU att tUlståndsgivningen kommer att ske på ett sådant sätt att radioanvändningen i Sverige inte kommer att sta i strid med vad Sverige åtagit sig i det intemationeUa samarbetet. Det som härvid främst är att beakta är reglema i RR.

Samma synsätt bör anläggas i fråga om EG:s direktiv om reservering av vissa frekvensband.

Regkringens detaljeringsgrad

Den fråga som härefter installer sig är hur detaljerad lagregleringen måste vara för att uppfyUa kravet på att fömtsättningama för tiUstånds­givningen skaU anges i feg.

Självklart får reglema inte vara så allmänt formulerade att det är fritt för den tiUämpande myndigheten att efter eget skön bestämma vad som skaU gäUa. De rekvisit som ställs upp för tiUståndsprövningen får inte vara sådana att de kan betecknas som innehåUslösa.

Å andra sidan kan det knappast komma i fråga att i detalj lägga fest fömtsättningama för tillstandsgivningen i lag. Det skuUe leda tiU en mycket omfattande och säkerUgen svåröverskådUg reglering. Dessutom fömtsätter det ställningstaganden från lagstiftaren tiU en sådan mångfeld av frågor att lagstiftningsarbetet dels skuUe behöva bU mycket omfettande och ta upp en lång rad av detaljfrågor firån poUtiska, tekniska, konkur-rensmässiga och andra synvinklar, dels skuUe medföra en uppenbar risk för att en eljest önskvärd utveckling på radioområdet skuUe kunna komma att hindras av lagstiftningen. Vidare finns det anledning befåra att vissa regler snabbt kunde bU inakmella.

Som en allmän utgångspunkt för vilken detaljeringsgrad som fegreg­lema bör ha kan det vara befogat att peka på det utrymme som finns att komplettera fegreglema med verkstälUghetsföreskrifter Dessa skaU ut­göra tiUämpningsföreskrifter av rent administtativ karaktär och får inte innehåUa något nytt åliggande för enskUda eUer något ytterUgare ingrepp i enskUdas personUga eUer ekonomiska förhållanden. Det betyder att re­gleringen i feg måste vara komplett så att den ger tiUräckUgt underlag för

prövning av enskUda ärenden. Som nyss sagts föreUgger det å andra sidan ett praktiskt behov av att inte göra fegen så detaljerad att den hindrar följsamhet tiU den tekniska utvecklingens landvinningar på radio­området.

Mot bakgmnd av angivna fömtsättningar för fegstiftningen bör de materieUa fegregler efter vUka prövningen av ansökningar om tiUstånd tiU användning av radiosändare i framtiden skaU ske, utformats med in­riktning mot att ange de gmndläggande fömtsättningar som är av be­tydelse för aU sfegs radioanvändning för kommunikationsändamål.

Prop. 1992/93:200

4.12    En ny reglering med tillståndskrav 

4.12.1 Regleringens tUlämpmngsområde

Mitt förslag: Nya och utbyggda regler om användning av radiokom­munikation samlas i en särskild lag om radiokommunikation.

Den nya lagen skall gälla anordningar som är avsedda för radio­kommunikation eller radiobestamning. Lagen skall också innehåUa vissa föreskrifter rörande användning av andra anläggningar för alstring av radiofrekvent energi.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Av remissinstansema har endast RUcsåklagaren framfört erinringar mot förslaget. RÄ sätter i fråga om mte en ökad fettiUgängUghet skuUe åstadkommas om den föresfegna fegen slås samman med radiofegen.

En särskild lag om radiokommunikation

En fråga att te ställning tUl är om det är mest lämpUgt att föra in nya övergripande bestämmelser för radioanvändning i den nuvarande radio­fegen (1966:755) eUer läte ändrade och utijyggda lagregler bUda en egen

feg.

Radiofegen i nuvarande skepnad kan sägas innehåUa två huvuddelar. Den består dels av de bestämmelser som tar upp tiUståndspUkten för innehav och användning av radiosändare samt därtiU anslutande regler, dels av de bestämmelser som gäller mndradioverksamheten.

TiUgång tiU radiofrekvenser är av stor betydelse för en lång rad verk­samheter i ett mcxlemt samhäUe. Kommunikationsradio, mobUtelefon, per­sonsökare och liknande användningar bidrar tiU att det på ett smidigt sätt går att få kontakt med personer som är utom räckhåU för andra mera ste-tionära sambandsmedel. Radioanvändningen mom luftfarten och sjöfarten underlättar navigeringen och betjänar vUctiga delar av säkerhetssystemen. 1 övrigt räcker det med att peka på ljudradions och televisionens ökande vUct för kunskapsuppbyggnaden och åsUctsbUdningen rörande oUka för­hållanden i samhäUet för att alla skaU inse värdet av radioteknUcen.

176

Även om de radiotekniska landvuiningama har varit stora under 1900- Prop. 1992/93:200 talet är det i dagens läge inte möjUgt att använda sig av mer än en Uten del av radiofrekvensspektmm. De frekvenser som med dagens teknik är tiUgängUga måste delas meUan aUa förekommande användningssätt. Av det förhållandet att radiofrekvensspektmm som ändUg resurs är gemen­samt för alfe användningar, följer att varje användningssätt i någon be­märkelse är beroende av övriga. Rundradio och exempelvis butikslarm är med avseende på överföringsmedium i princip konkurrenter om tiU­gången tiU den namrresurs som radiofrekvenser utgör 1 den mån regler rörande vissa radioanvändningar måste ges i lag tiU följd av dessa användningars i gmndlag skyddade stäUning, innebär det förhåUandet att fegformen ibland måste användas även för de användningssätt som i och för sig inte har dette gmndfegsskydd.

Den utbyggnad som i enUghet härmed måste ske i förhållande tiU nuvarande reglering kommer att medföra att lagregleringens omfattning blir betydUgt större än vad den är i nuläget. Från systematisk synpunkt finns vidare skäl som talar för att man bör ha en mera markerad skUje-linje meUan radioanvändningen i stort och användningen av radio inom ett särskUt område, nämligen mndradio. Styrkan av dessa skäl ökar dess­utom när det inte är möjligt att mskränka regleringen tiU att i princip om­fette endast en föreskrift om tUlståndsskyldighet på det sätt som är feUet i dag. De övergripande reglema som skaU gälla för aU radioanvändning bör därför föras tiU en särskUd lag. Som en följd härav kommer radiola­ gens regler som gäUer mndradio att utgöra den enda kvarvarande beståndsdelen av nuvarande radiolagen. TiU skillnad från RÄ anser jag att en sådan systematik gör regleringen på radioområdet överskådligare CKh mera fettiUgänglig.

Tillämpningsområdet för en ny lag

Nuvarande reglering i radiolagen (1966:755) gäller sådana anordningar som erdigt de definitioner som upptes i lagen utgör radiosändare.

En radiosändare är enUgt lagen en anordning för radiosändning. Radiosändning är ljud, bUd eUer annat meddelande som sänds med hjälp av elekttomagnetiska vågor vilkas frekvenser är lägre än 3 (XX) gigahertz och vilka utbreder sig i rymden utan särskilt anordnad ledare. 1 för­arbetena tiU radiolagen (prop. 1966:149 s. 35) poängteras att aUa former av meddelanden avses. Även radarsändning, flärrmanövrering, flärrskrift och liknande överföring av tecken, signaler eUer skrift är enUgt motiven radiosändning.

De bestämmelser som finns i radiolagen tar aUtså sUcte på apparater för överföring av meddelanden med hjälp av radiovågor Varken apparater för överföring av radiofrekvent energi eUer sådana elektriska anordningar som, utan att umyttja radiostrålningen, tiU följd av sin fimktion alsttar radiovågor omfattas av denna reglering.

Sismämnda två kategorier av apparater regleras med avseende på sina egenskaper att alstra radiofrekvent energi i radiostömingsförordningen (1985:625). EnUgt bestämmelsema där skaU elektrisk materiel som kan

177

12 Riksdagen 1992/93. 1 sand. Nr 200

orsaka stömingar på radiokommunikation genom elekttomagnetiska vågor    Prop. 1992/93:200 utföras så att sådana stömingar förebyggs.

Anordningar som i någon bemärkelse tar i anspråk radiofrekvenser kan således defes in i olika kategorier

Den första kategorien består av vad som i cfegUgt tal kalfes radiosända­re, dvs. en anordning som fungerar så att den sänder ut radiovågor med avsikten att med hjälp av dessa kunna kommunicera eUer med andra ord överföra information. TiU den andra kategorin kan hänföras de anord­ningar som likaledes använder radiofrekvent energi för kommunikation men inte genom radiovågor utan genom ledningsbunden eUer närfälts-mässig överföring. TiU den ttedje kategorin kan hänföras de anordningar som använder radiofrekvent energi för alstring av värme eUer för apparatens intema ftinktion. En Qärde kategori består av anordningar som inte nyttjar energi för sin fimktion utan alstrar den och därmed radiostrål­ning som en följd av sm konstmktion. Beträffande den sismämnda kategorin kan radiostrålning karakteriseras som en närmast ofrånkomUg men inte önskad bieffekt.

En reglering på radiokommunikationsområdet är givetvis i första hand avsedd att tiUämpas på radiosändare för informationsöverföring. Det är ju för detta slag av radioumyttjande som det visat sig föreUgga behov av en ny och utbyggd reglering i feg.

Med hänvisning tiU betydelsen av att den svenska regleringen såväl fiinktioneUt som begreppsmässigt stämmer överens med vad som gäUer i det intemationeUa samarbetet på radioområdet bör det eftersttävas att i största möjUga utsttäckning använda intemationeUt vedertagna be­nämningar. Detta medverkar också tiU att de foUcrättsliga förpliktelser som vi genom medlemsskapet i ITU har åtagit oss att följa kan uppfyUas.

Radiokommunikation definieras i ITC:s radioreglemente (RR) som telekommunikation med användning av radio. Telekommunikation definieras i sm mr som varje överföring, utsändning eUer mottagning av tecken, signaler, skrift, bUder, ljud eUer meddelande av varje sfeg med användning av tråd, radio, optiska eUer andra elekttomagnetiska system.

Om tillämpningsområdet för de nya reglema bestäms med utgångspunkt i begreppet radiokommunikation enligt den betydelse detta begrepp har intemationeUt, kan det anses oklart om sådan radioanvändning som inne­fattar utsändning och mottagning av en omcxlulerad bärvåg, alltså en radiovåg som inte har något informationsinnehåU i sig själv, omfattas av detta begrepp. Vissa radartiUämpningar arbetar med sådana radiovågor För att det inte skaU råda någon tvekan om att användningen av radio för bestämning av ett föremåls position m.m. skaU omfattas av reglema bör detta uttiyckligen fiamgå av lagtexten.

Givetvis har anordningar ur alla nyssnämnda kategorier betydelse för möjUghetema att få tiU stånd en effektiv frekvensanvändning. Ur det per-sfKktivet är det således önskvärt att radiostrålningen kan styras och konttoUeras bettäffande aUa sfegen.

Det är emeUertid en betydande skillnad firamför aUt meUan de tte första

kategorierna och den fjärde. När radiofrekvensutrymme tes i anspråk för

de förra kategoriema sker det utifrån en avsUct att nyttja själva radio-

178

mediet för ett bestämt ändamål. Vad gäUer den Qärde kategorin är det

inte någon särskUd nytta med radiostrålningen som sådan. Det kan därför antes att mottnedel eUer skydd mot att stråhiingen från sådan materiel kommer ut i etem är vad som bör eftersträvas. Däremot finns det inte något behov av att bestämma ett visst frekvensutrymme för att säkra dessa anordningars egentUga huvudfunktion. Slutsatsen blir således att regler angående dessa sfeg av anordningar bör te sikte på att den strålning som alstras i så Uten grad som möjUgt skaU kunna påverka det umyttjande av radiovågor som är avsUctUgt.

Vidare föreUgger det en skillnad meUan användnmgen av radiosändare för överföring av information och en anordning som är avsedd att alstra radiofrekvent energi för annat ändamål. Fömtom sådana som överför information ledningsbundet eUer genom närfält eUer som använder energi för sin intema funktion, finns en kategori som är avsedd att alstra värme. VanUga tiUämpningar av det sismämnda användningssättet är mikrovågs­ugnar, pfestsvetsar ckU medicinska kortvågsbehandlingsapparater Dessa radioanvändningar bmkar i intemationeUa sammanhang betecknas ISM (Industrial, Scientific and Medical) för att ange inom vilka områden som sådana användningssätt firämst förekommer, EnUgt den terminologi som används i RR skUjer sig ISM-användning i förhåUande tiU övrig radioan­vändning som tes upp i reglementet. Trots att ISM inte går in under RR:s begrepp Radiocommunication finns det uppteget i RR:s aUokeringstebeU. ISM-användning har således ansetts så betydelsefull i förhåUande tiU annan radioanvändning att den bUvit placerad i bestämda frekvensband. Med hänsyn tiU dette förhållande och eftersom användningen av radio för ISM-ändamål liksom den användning som gäller för radiokommunikation lämpUgen bör inordnas inom samma system, finns det anledning att ha vissa regler i lag också om sådan radioanvändning.

Beträffande sådana anordningar som tillhör kategoriema två och tte är det givetvis av störste betydelse att skyddsåtgärder kan vidtes för att en så ren radiomUjö som möjUgt skaU kunna åstedkommas. Jag återkommer tiU detta längre fram och belyser då något behovet av åtgärder för att komma tiU rätta med stömingar på radiokommunikation.

Prop. 1992/93:200

4.12.2 Tillståndskrav och vissa avgränsningsfrågor

Mitt förslag: TiUståndsplikt skall gälla för den som här i landet eller på ett svenskt fartyg eller luftfartyg utomlands innehar eller använder en radiosändare. I regel skall ett meddefet tillstånd avse såväl rätt att inneha som att använda radiosändare.

Tillståndsplikt skall gälla även för den som för in radiosändare till Sverige.

Överlåtelse eller upplåtelse av radiosändare skall som huvudregel fä ske endast till den som har tillstånd.

En i princip motsvarande reglering skall gälla för ofullständiga radiosändare CKh byggsatser för tillverkning av radiosändare.

179

Utredningens förslag överensstämmer i sak med mitt förslag.

Prop. 1992/93:200

Remissinstanserna: Remissinstanserna har - frånsett Hovrätten för Västra Sverige och Närradionämnden - mte haft något att erinra mot förslaget. Hovrätten för Västra Sverige anser att det hade varit av värde om uttedningen tiU ledning för rättstiUämpningen närmare utveckfet vad som avses med ofuUständiga radiosändare resp. byggsatser för tiUverk­ning av radiosändare. Närradionämnden har anfört att uttedningens för­slag bör uppfattas så att den som hyr en radiosändare inte behöver sär­skUt tiUstånd tiU att använda sändaren. Om Televerket är uthyrare skaU dess tiUstånd enUgt Närradionämnden således avse innehav CKh använd­ning för uthyming tiU mndradiosändande sammanslutningar. Nämnden menar att en fömtsättning för avtalet mellan Televerket och en sådan sammanslutning är att sammanslumingen har cKh behåUer sändningstiU­ståndet. Erdigt nämnden skaU och kan avtalet brytas av Televerket om sändningstiUståndet upphör I tydUghetens inttesse anser Närradio­nämnden att lagförslaget kan behöva kompletteras i dessa hänseenden.

Skälen för mitt förslag: EnUgt nuvarande lagstiftning får radiosändare innehas eUer användas endast av den som har fått tiUstånd. TiUstånds­pUkten omfattar inte endast kompletta och driftsklara radiosändare. Även för innehav av radiosändare som är ofullständiga och för innehav av byggsatser för tiUverkning av radiosändare måste tillstånd finnas. Dessa bestämmelser kompletteras med en föreskrift om att en radiosändare, ofuUständig radiosändare eUer en byggsats för tiUverkning av radio­sändare inte får överlåtas eUer upplåtas tiU den som saknar tiUstånd. TiU­stånd krävs också för att få införa nämnda slag av apparater tiU riket.

Genom kravet på tiUstånd blir det möjUgt att upprätthåUa ordning i fre­kvensanvändningen. Som nämnts nyss innefattar tillståndet inte enbart en rätt i sig att inneha och använda en radiosändare. Användningen får ske endast i enUghet med de viUkor som faststäUs i ansluming tiU tUlstånds­givningen. Innehållet i dessa villkor bestäms med tillämpning av vad som enligt författningar och praxis gäller för akmeUt slag av radioanvändning utifiän de närmare preciseringar av användningsändamål, typ av radio­sändare och funktion hos denna, som den tiUtänkta radioanvändaren har angett i sin ansökan tiU tillståndsmyndigheten.

Kravet på tillstånd har sin rationeUa gmnd i att någon form av ordning är en fömtsättning för att användning av radio i praktiken skaU vara möjUg. TUl detta kommer att det föreskrivs i RR (artUcel 24) att ingen sändarstation får upprättas eUer drivas av en privatperson eUer av ett företag utan att regeringen i det land under vilket stationen lyder på lämpUgt sätt och i överensstämmelse med reglema i reglementet har lämnat sitt tiUstånd. Det kan således hävdas att Sverige foUcrättsUgt är bundet av att ha ett tiUståndsförfarande med avseende på användning av radiosändare.

Innehav eller användning av radiosändare

Den i det tidigare fesdagda utgångspunkten, som anses nödvändig med hänsyn tiU den ordning i radiofrekvensspektmm som måste upprätthållas.

180

är kravet på ett tiUståndsförfarande. TiUståndsplUcten bör vara feststäUd    Prop. 1992/93:200 i lag.

EmeUertid är det egentUgen inte tiUståndet i och för sig som får anses vara det väsentUga med lagstiftningen. Det väsentUga är i stäUet att an­vändning av radio för annat ändamål än sökandens eUer i övrigt annans användning av radio inte onödigtvis begränsas eUer hindras och att sökan­dens användning sker på ett sådant sätt att annan kommunikation mte störs, dvs. med andra ord att ordning råder För den myndighet som har att handlägga dessa frekvensfrågor blir normalt den omedelbart relevanta frägan inte om, utan snarare hur sökanden skaU fä sitt önskemål om radioanvändning tiUgodosett. Uttrycken tUlstånd och tiUståndspUkt passar därför i och för sig mindre väl, eftersom de närmast ger uttryck för en begränsning. En riktig beskrivning vore i stäUet att ta festa på de möjUg­heter som tiUståndsförfarandet och den därav följande ordningen ger för användning av radio. I avsaknad av lämpligare begrepp att använda, får nämnda inrikming häUas i minnet vid tUlståndsprövningen. Jag åter­kommer senare tiU detta.

Det torde vara uppenbart att ordningsskälet som gmnd för tillstånds­plikten har bärkraft enbart vad gäller användningen av radiosändare. Den som endast innehar en radiosändare men inte använder den påverkar givetvis inte andras användning av radiofrekvenser. Mot denna bakgmnd kan det förefåUa onödigt att föreskriva om tiUståndsplUct inte bara för användningen utan redan för innehavet av en radiosändare.

Behovet av en tiUstandsplUct avseende innehav har emellertid sin gmnd i att användning av en radiosändare utan tillstånd kan skada andras ra­dioanvändning. Det är självfallet av vUrt att så inte sker För att komma åt OtiUåten radiosändning bör det, i lUchet med vad som gäUer för när­varande, föreskrivas sttaff för sådan radioanvändning. Dessutom bör ut­msmingen kunna förverkas tiU staten. Syftet med ett sådant förfarande är givetvis att det inte skaU vara möjligt att staUa tiU oordning i systemet. EmeUertid kan det vara förenat med betydande svårigheter att ingripa mot en otUlåten radiosändare just när sändning pågår. Svårighetema i be­vishänseende med avseende på att en påträffad radiosändare verkUgen har använts kan bU så betydande att det i praktiken mte går att upprätthåUa den nödvändiga ordningen i användningen. Krav på tiUstånd bör därför gäUa mte bara för användningen utan också för innehavet av en radiosän­dare. Konsekvensen härav blir att även otiUätet innehav av radiosändare måste vara sttaffbelagt.

I 2 § radiolagen finns bestämmelser om gällande tiUståndskravs geo­

grafiska tiUämpningsområde. Det remitterade förslaget innehöU mte

någon motsvarande föreskrift. Lagrådet har anfört att bestämmelser som

anger den geografiska avgränsningen för tiUståndskravet bör tas in i feg­

förslaget. Enligt Lagrådet bör regleringen - tiU skillnad mot vad som

gäUer enUgt radiolagen - ftiUt ut omfatta också radiosändare som är

ofuUständiga och byggsatser för tiUverkning av radiosändare. Jag har för

egen del inte något att erinra mot Lagrådets förslag som leder tiU enhet-

Ughet i fråga om tiUämpningsområdet i geografiskt hänseende. TiUstånds­

kravet för att inneha eUer använda radiosändare skaU således gäUa här i

181

landet eUer på ett svenskt fartyg eUer luftfartyg utomlands. Det skaU i

samma utsträckning gäUa för att få inneha en radiosändare som är ofliU-    Prop. 1992/93:200 ständig eUer en byggsats för tUlverkning av radiosändare.

Vid utformningen av en ny reglering finns det skäl att närmare gå in på fiägan vad som skall avses med begreppen innehav och användning samt hur dessa begrepp skaU förhåUa sig tiU varandra. Belysas bör vUka omständigheter som skaU anses konstimera att tiUståndspUktigt innehav av en radiosändare föreligger samt om innehavare cKh användare aUtid måste vara samma person. Det kan exempelvis tänkas att någons rätt tiU innehav CKh användning också bör innebära en rätt att feta någon annan i praktiken såväl inneha sändaren som att använda den. Något särskUt tiUstånd för denne skuUe i så fåU inte vara behövUgt. E)et är CKkså skäl att beröra frågan om det skall vara möjligt att få inneha en radiosändare utan att ha rätt att använda den.

1 fråga om begreppet mneha får det liksom i andra sammanhang anses namrUgt att utgå från besitmingsförhållandet. Exempelvis får således det företag som monterat in en radio i sin firmabU (hyrd eller ägd), anses vara innehavare av radion, ttots att den de facto befinner sig i en anstäUds omedelbara besittning. Innehavet förändras aUtså inte av att be­sittningen tiU radiosändaren endast är medelbar via ett besittningsbittäde. TiUståndskravet för innehav av radiosändare kan i en sådan simation knappast riktas mot besitmingsbittädet. Det bör anses räcka att den själv­ständige besittaren har tillstånd. I de fåll det finns två eUer flera lik­värdiga besittare, t.ex. vid gemensam verksamhet bedriven i enkelt bolag eUer när radioanläggningen i andra fåll innehas under samäganderätt, får det anses tillräckligt att en av dem har tillstand.

Det kan också tankas simationer där besitmingsförhåUandet blir mera utmnnat vad gäller den självstandiga besitmingen. I den mån andras an­knyming tiU radiosändaren blir svagare närmar sig den osjälvständige besittaren ställningen som självständig innehavare. Tillståndsplikten fåUer därmed på honom.

Fömtsättningama för att någon skaU anses vara självständig innehavare och därmed tiUståndspliktig för innehavet kan svårUgen uttryckas heltack­ande för alla simationer Äganderätten tUl radiosändaren bör inte i sig tillmätas någon avgörande betydelse. Det kan dock tänkas fåU med oklar­het i besittningsläget då omständigheten att någon är ägare tiU en radio­sändare kan leda tiU att tillståndsplikten bör anses åvUa denne.

Även en mera begränsad rätt tiU en radiosändare kan leda tiU att tiUståndsplikt för innehav av radiosändare bör inträda. Reglema i nuva­rande lag om att den tiU vilken en radiosändare upplåts måste ha tiUstånd är ett uttryck för detta förhållande. När begreppet upplåtelse används i detta sammanhang leder detta tankarna främst tiU udåning av ej helt kortvarig karaktär. TypfåU torde vara långtidshyra eUer leasing av radio­sändare.

Således bör beträffande en förhyrd (oftast genom leasing) radiosändare

tiUstandsplUrten normalt gäUa hyrestagaren. Att kräva att hyresmannen,

oftast ett krediiföretag, skuUe ha tiUstånd förefaller inte namrUgt. Oftast

har denne inget annat med radiosändaren att göra än att bista med

finansieringen av den. Hyresmannen äger emeUertid utmstiiingen vUket

182

är ägnat att kompUcera förhåUandet på det sättet att den som marknadsför

utiiisbimgen inte har rätt att överfeta den tiU annan än den som har Prop. 1992/93:200 tiUstånd. En uttryckUg föreskrift bör ges i fråga om överlåtelse eUer upplåtelse tiU den som saknar tiUstånd, då den tiU vilken överlåtelsen eUer upplåtelsen sker inte skaU mneha eller använda radiosändaren. I dessa fåU bör krävas att den som överlåtelsen eUer upplåtelsen sker tiU visar att tiUstånd finns för den som skaU inneha eUer använcfe anlägg­ningen. Med en sådan regel står det klart att en hyresman, ttots att det är han som civilrättsUgt kommer att vara ägare tiU utmsbiingen, inte blir skyldig att ha tiUstånd om hans medverkan inskränks tiU finansieringen. Eftersom överfetaren medverkar tiU att sändaren upplåts tiU den som skaU inneha och använcfe den, har han en skyldighet att se tiU att hyres­mannen visar att anläggningen skaU upplåtas tiU någon som har tiUstånd.

Det kan emeUertid tänkas simationer, där det är svårare att komma fram tiU vem som skaU anses vara mnehavare. Frågan om det föreUgger en självständig besitming och därmed tUlståndspUkt måste därvid avgöras utifrån en heUietsbedömning, där omständigheter som äganderätten eUer annan rätt tiU radiosändaren, graden av självständighet i dispositionen av denna och förhållandet tiU andra som har anknytiung tiU radiosändaren får vägas in.

Vad härefter gäUer begreppet användrung av en radiosändare bör följande sägas. Normalt sett bör den som har tUlstånd tiU innehav också vara den som skall ha tillstånd till användning. För de flesta fåU är det därför namrUgt att ha samma bedömningsgmnder för att faststäUa vem som är användare som dem som redovisats nyss bettäffande vad som skaU konstimera ett innehav av radiosändare. Med tiUämpning av vad som nyss sagts om besittningsbegreppet bör det aUtså mte krävas att ett besittningsbiträde, som använder en radiosändare som en självständig be­sittare har tiUstånd att inneha, skall ha tillstånd för att använda radiosän­daren. Den självständige besittarens tillstånd bör omfatta både mnehavs-rätten och rätten att använda radiosändaren. FöljaktUgen får besittningsbi-ttädets användning liksom innehavet anses ske för huvudmannens räkning och därför inte konstimera någon självständig tiUståndsplikt för besitt­ningsbiträdet. Gränsen meUan användning som innebär skyldighet att ha eget tiUstånd och användning som kan sägas mera ske för annans räkning och därmed inte innebär någon skyldighet för den taktiske användaren att ha tiUstånd får dras på motsvarande sätt som angetts i det tidigare för innehav.

Begreppen innehav av radiosändare och användning av radiosändare

bör såtiUvida höra ihop att innehavet får anses utgöra en nödvändig fömt­

sätming för användningen. Mot detta skulle det visserUgen kunna hävdas

att det förekommer att radiosändare används av någon utan att veder­

börande innehar den. Exempelvis kan den som med en mobU radiosän­

dare ansluter sig tiU ett radionät, där någon annan innehar sändaren i bas­

stationen, sägas använda basstationssändaren utan att inneha den. Bassta­

tionens utsändning av signaler sker ju som en dUekt följd av att de frän

mobUsändaren utsända signalema innehåUer en begäran om att kommuni­

kationen skaU vidarebefordras. Att för sådana fåU hävda att mnehavaren

av den mobila sändaren bör anses som tiUståndspUktig användare med

183

avseende på bassändaren skuUe dock leda för långt. I förlängningen

skuUe då en vanUg telefonabonnent kunna anses som användare ay radio- Prop. 1992/93:200 sändare, när telefonsamtalet på någon sträcka förmedlas med radio. Det finns därför anledning att beträffande sådana radiosändare som kan på­verkas och användas av flera rikta kravet på tiUstånd för användningen tiU den som enUgt vad som nyss redovisats bör betraktas som besittare av radiosändaren.

Beträffande Närradionämndens remissynpunkter bör sägas att den som hyr en radiosändare och själv använder den fömtsätts behöva tiUstånd. Man måste här skUja på att hyra ut radiosändare och att genom avtal upplåta sändningskapacitet. En mndradiosändande sammanslutning som inte förfogar över en egen radiosändare kan således i princip inte anses behöva tiUstånd enUgt den reglering som här föreslås.

Även om det normala bör vara att en innehavare av en radiosändare också använder den finns det i detta sammanhang anledning att påpeka att det bör kunna vara möjligt att i undantegsfåU meddela tiUstånd tiU innehav utan att tillståndet också omfattar rätt tiU användning av radiosändaren. Dette kan vara akmeUt när radiosändare innehas exempel­vis för museiändamål eUer som samUngsobjekt. Restriktivitet vid sådan tiUståndsgivning motiveras av att det inte skaU vara lätt att kringgå kravet på tiUstånd för användning.

Mot den redovisade bakgmnden av hur begreppen innehav och an­vändning bör förstas anser jag att tiUstandsplUcten i en ny lagstiftning bör formuleras så att tJlstånd skall krävas för innehav eller användning av radiosändare. Dessa begrepp bör då ha den innebörd som nyss angetts. Av regleringens uppbyggnad bör fiamgå att det normala bör vara att tiU­ståndet gäUer såväl innehav som användning. Men det bör, som nyss på­pekats, finnas möjUghet att erhåUa tiUstånd tiU innehav utan att detta innefattar rätt tiU användning av radiosändaren. Trots att ordalydelsen av den föreslagna regeln inte direkt kan sägas utesluta det, lär det i prak­tiken knappast förekomma feU då någon medges rätt tiU användning av en radiosändare som han mte skaU ha tiUstånd att inneha.

Gmndema för tiUståndsprövningen när det gäUer enbart innehav av radiosändare hju- berörts i det föregående. Det kan förväntes att prövningen av om sådant tUlstånd skaU meddelas oftast inte kommer att innehåUa så svåra avvägningar. När det däremot gäUer tiUståndspröv­ningen bettäffande innehav och användning av radiosändare stäUs det högre krav på bedömningsgmndemas omfattning. Jag återkommer längre fram tiU denna firåga.

Såvitt avser gällande tiUståndskrav för innehav av ofuUständig radiosän­dare eUer av byggsats för tUlverkning av radiosändare samt införsel, överlåtelse och upplåtelse av radiosändare finner jag i detta sammanhang inte skäl att föreslå någon ändring.

184

4.12.3 Den nationella frekvensplaneringen

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: På samma sätt som i dag skall det i framtiden finnas en nationell frekvensfördelningsplan. Den skall fastställas av myndigheten på radioområdet. Planen skall emellertid inte vara bindande för enskilcfe CKh myndigheter vid prövningen av ansökningar om tillstånd att inneha eller använda radiosändare. Den prövningen skall ske direkt på gmndval av bestammelser i lag.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Med undantag av Länsrätten i Stockholms län har remissinstansema inte haft något att erinra mot försfeget. EnUgt länsrätten skuUe rättstillämpningen bU påfallande mycket enklare med en frekvensfördelningsplan som beslutas i form av lag. Länsrätten anser att frekvensfördelningsplanen i praktiken lär få en helt annan genomslags­kraft än som tUUcommer allmänna råd. Enligt länsrätten talar dessutom Sveriges intemationeUa åtaganden för att planen ges lagform. Om ändå den ordning som utredningen föreslår väljs menar länsrätten att det klart måste framgå att planen endast har karaktär av allmänna råd. Den karaktären skuUe enligt länsrätten framträda tydligare om planen tas fram utan regeringsföreskrifter

Skälen för mitt förslag: Det finns redan inledningsvis anledning att framhålla att den tillstandsprövning som sker med utgångspunkt i radio­lagen inte är mskränkt tiU frågan om tiUstånd skaU meddelas eUer mte. Av väl så stor betydelse är de vUUcor som regelmässigt förenas med tiU­ståndet. Genom dessa fesdäggs under viUca fömtsättningar som radioan­vändningen får förekomma. Av vilUcoren följer bl.a. på vilken frekvens och med vilken styrka som sändningen skaU få ske.

Den praxis som utvecklats i Sverige bygger på den reglering som är festiagd inom ramen för ITU. Det intemationeUa radioreglementet (RR) är i detta sammanhang det mest betydelsefuUa regelverket. Det mnehåUer bestämmelser av oUka slag. Vissa tar direkt sUcte på användningen av radiofrekvensema, medan andra är mriktade på de nationeUa myndig­hetemas skyldigheter Reglema är utarbetade mot bakgmnd av att det måste råda ordning för att det skaU bU möjUgt att effektivt kunna ta tiU­vara den resurs som radiovågor utgör

En huvuddel i RR är den s.k. frekvensfördelningsplanen eUer frekvens-aUokeringstabeUen (artikel 8 i RR). Av frekvensfördehiingsplanen, som omfattar aUa tekniskt användbara radiofrekvenser, framgår för viUcet eUer för vUka sfeg av radioanvändning som frekvenser inom olika frekvens­områden, frekvensband, är bestämda. Av planen fiamgår exempelvis att i den geografiska region som Sverige tillhör är frekvensbandet 174-223 MHz avsett för mndradio och bandet 230-235 MHz avsett för fest radio och för mobU radio. Genom ratifikation av den intemationelfe överens­kommelsen om RR har Sverige åtagit sig att vid tiUdelning av frekvenser tiU sändare som kan åstadkomma menUga stömingar i andra länders ra­diotrafik iaktta den i frekvensfördelningsplanen angivna fördelningen samt övriga bestämmelser i RR.

185

RR:s frekvensfördehiingsplan ger de enskilda ländema utrymme att Prop. 1992/93:200 umyttja vissa frekvensband för annan användning än den som primärt gäUer enligt planen. Även i övrigt finns vissa möjUgheter tdl nationeUa särlösningar av mer eUer mindre omfattande art. RR ger också möjUg­heter för enskUda stater att träffa överenskommelser om frekvensfördel­ningen meUan sig.

Som framgår av det anförda är RR bindande för Sverige endast såvitt svenska sändare kan påverka andra länders radiotrafik. MöjUgen skuUe man därav kunna förledas tto att dess betydelse för den svenska radioan­vändningen inte är så stor Det bör emeUertid beaktas att radiovågor inom vissa frekvensområden har sådana egenskaper att de redan vid be­gränsade sändningseffekter får en betydande ud)redning. I praktiken är det så att det knappast är möjUgt att sända på dessa frekvenser om påver­kan på andra länders radiotrafik skaU kunna undvUcas. Även mom andra frekvensområden, där utbredningen av radiovågoma är mera begränsad, måste tUlståndsgivningen för sändare i närhet av landets gränser i många feU ske med beaktande av riskema för att störa grannländemas radiotra­fik. Detta leder tiU att också de sändare som är verksamma på längre av­stånd från gränsema i praktiken måste vara anpassade beträffande fre­kvensval m.m. tiU den gränsnära radioanvändningen. På detta sätt blir RR:s frekvensfördelningsplan styrande även i de fåU där sändningen mte kan påverka radiotrafiken i andra länder

Telestyrelsen har med utgångspunkt i RR:s frekvensfördehiingsplan utarbetat en nationeU frekvensfördelningsplan. Den nationelfe frekvens­fördelningsplanen finns kungjord i Telestyrelsens författningssamling. Uppdelningen i olika frekvensband följer i huvudsak RR:s frekvensför­delningsplan. Det anges att det tebellverk som är intaget i bilagan tiU författningen är den nationella frekvensplan som skaU tiUämpas vid frekvensplanering för olika radiotjänster samt vid frekvenstiUdelning för radiosändare.

Första kolumnen i frekvensplanen anger RR:s fördelning av frekvens­banden meUan tjänstema i den region av världen som Sverige tillhör. Andra kolumnen anger såväl avvUcelser av genereU karaktär firån första kolumnen som är beslutade nationeUt som mer preciserade uppgifter om bandmdehung, trafikslag, tillämpningar och specieUa bestämmelser samt hänvisningar tiU andra författningar som gäUer för den specieUa tUlämp­ningen. Dessutom hänvisas ibland tiU RR, varvid akmeU artUcel och fomot anges.

NationeUt beslutade avvUcelser fiän RR kan besta i att en viss tiU-

lämpning, som är tiUåten enUgt RR, inte tUlåts nationeUt. Detta är fåUet

exempelvis beträffande bandet 146-149,9 MHz, som enUgt RR är upp­

låtet för fest radio och mobU radio utom luftmobU, medan det nationeUt

inte tiUåts fast radio och av mobU radio endast landmobU. I detta band

har den preciseringen införts att frekvenser inom delbandet 146-147

MHz skaU tiUdelas bassändare och utgöra duplexfrekvenser tiU frekven­

ser inom delbandet 150-151 MHz. På motsvarande sätt har beträffande

frekvensbandet 150,05-151 MHz i den nationeUa planen bestämts att fre­

kvenser inom detta band skaU tiUdelas mobUa sändare.

186

SpecieUa bestämmelser, som förekommer i den nationeUa frekvensför- Prop. 1992/93:2(X) delningsplanen, kan besta i att vissa delband eUer vissa frekvenser är anslagna för bestämda tiUämpningar. Inom frekvensbandet 164-171 MHz har det sålunda anmärkts att delbandet 169,425-170,0375 MHz är avsatt för personsökning m.m. cKh frekvensen 166,9875 MHz för radiofirmors prov och demonstration samt att larmöverföring skaU ske på frekvensen 169,3875 MHz.

Sammanfettmngsvis kan det konstateras att frekvensfördelningsplanen ger anvisning om vilka frekvenser som är avsatta för olika sfegs radio-tillämpningar. Begreppet radiotiUämpning torde härvid huvudsakUgen vara hänförUgt antingen tiU arten av sändningen, såsom mndradio ckU amatörradio, eUer sändarens befegenhet, såsom fest radio, landmobU radio CKh maritim mobU radio.

Frekvensfördehiingspfenen kan sägas vara det instmment som gör att Sverige kan uppfyUa sina foUcrättsliga förpUktelser på radioområdet. Dess existens medverkar tiU att det finns fömtsättningar för en effektiv fre­kvensanvändning. Planen utgör därvidlag ett gmndläggande underlag för behandlingen av ansökningar om tiUstånd tiU användning av radiosän­dare. Den ger däremot inte någon anvisning om efter vilka kriterier som tiUståndsprövningen skaU ske i fåU där radiotekniken inte medger att aUa som önskar använda radio kan göra det. Dess utformning och innehåll talar för att den i nuvarande ordning är att betrakta som en myndighets­föreskrift med i princip bmdande verkan. Detta hindrar dock inte att det fortlöpande göres förändringar i planen och kompletteringar av denna. Detta kan vara föranlett av exempelvis förändringar i RR, mttoduktion på marknaden av nya radiotiUämpningar och expansion av befintUga tiU-lämpningar.

Behovet av en svensk frekvensfördelningsplan

En fömtsättning för att radiotekniken skall kunna umyttjas på ett effektivt sätt är att det begränsade frekvensutrymmet umyttjas optimalt och att störmngar undviks. För att åstadkomma detta måste umyttjandet samord­nas melfen ländema och intemt inom varje land. Det måste därför finnas en planering av umyttjandet. Genom planeringen blir det möjUgt att passa in olika användningar av radiovågor i ett system och därigenom fegga fest fömtsättningar för hur befintUga och nytiUkommande användningar skaU kunnas samordnas.

Genom medlemskapet i ITU och ratifikationen av telekonventionema skaU Sverige se tiU att radioanvändningen inom Sverige sker inom de ramar och efter de premisser som läggs fast i RR. Härigenom är vi, åt­minstone beträffande väsentUga delar av radioanvändningen inom Sverige, styrda av RR:s frekvensfördehungsplan. Det får exempelvis inte förekomma att mndradiosändning sker på frekvensband som enUgt RR inte är upplåma för sådan radioanvändning. Detta gäUer visserUgen encfest i den utsträckning som utsändningen kan menUgt påverka radiotta-

fiken i ett annat land, men med hänsyn tiU att risken för dette torde vara

'   

'

187

betydande i stora delar av landet finns det anledrung att utgå firån att RR

följs. (En annan väsentUg omständighet, som gör att t.ex. mndradiosänd-    Prop. 1992/93:200

ning av praktiska skäl inte torde vara akmeU utanför de frekvensband

som intemationeUt upplåtits för dette, är att de mottegare som finns på

marknaden mte kan te emot utsändning på andra frekvenser) Att ha

denna gmndfeggande planering fett tiUgängUg och på svenska språket kan

bidra tiU förstaelse för de begränsningar som Ugger i regleringen och

befordra att Sverige kommer att uppfyUa de folkrättsUga förpliktelserna

på radioområdet.

Det är tydUgtvis också av betydelse för olika inttessenter att vete vilka fömtsättningar som gäUer för användning av radio inom landet. Berörda inttessenter är tiUverkare och leverantörer av radioutmstning, nätope­ratörer, företeg som umyttjar radiokommunikation m.fl. Även om de större företegen kan håUa sig underrättede om vad som bestäms in­temationeUt, finns det säkert en stor gmpp av enstaka användare, företeg och enskUda, som inte kan förväntas ha sådan kunskap. Myndighetens uppfettning om hur framtida tUlämpningar skaU implementeras med hän­syn tiU frekvensfördehimgen i Sverige kan också vara betydelseftiUt att ha redovisad i ett sammanhang.

En sammanhåUen frekvensfördelningsplan har dessutom den funktionen att tjäna som ett underlag för den dagliga verksamheten inom tiUstånds­myndigheten.

Det finns således ett flertal goda skäl till att det skaU finnas en samman­håUen gmndläggande frekvensfördehiingsplan för landet. Vi förordar därför att en sådan skall finnas.

Den rättsliga statusen på frekvensfördelningsplanen

Med anledning av slutsatsen att det bör finnas en nationeU frekvensför­dehiingsplan måste StäUning tes tUl frågan om planen skall vara bindande för myndigheter och enskilda eUer inte. Med andra ord; skaU frekvens­fördelningsplanen utfärdas som en föreskrift eUer som allmänna råd?

Alhnänna råd skaU främja en enhetiig tUlämpning av en viss författning eUer skaU bidra tiU en utvecklingen av praxis i viss riktning. Däremot är allmänna råd inte bindande, dvs. på sätt som föreskrifter, men de kan i reaUteten ha stor betydelse för rättsutveckUngen.

Som slagits fest i det tidigare kräver föreskrifter om fördelningen av frekvensutrymmet lagform. Något utrymme för delegation av norm-givningskompetens från riksdagen till regeringen och tiU myndigheter under regeringen finns således inte. De bestämmelser utöver fegregle­ringen som kan förekomma får inte vara mera betydande än att de kan betecknas som s.k. verkstäUighetsföreskrifter, aUtså tiUämpningsföre­skrifter av i huvudsak rent administtativ karaktär.

EnUgt vad jag har redovisat i det tidigare är den svenska frekvens-fördeUiingsplanens innehåU sådant att den i betydande utsträckning tar upp förhåUanden som är av gmndläggande betydelse för hur tiUdelning av frekvenser tiU enskilda användare skall ske. Eftersom frekvenstiUdel­ning och tiUståndsgivning torde vara att anse som olika sidor av samma sak,   kan   motsvarande   sägas   gälla   om   frekvensfördelningsplanens

betydelse för tiUståndsgivningen. Med hänsyn härtiU kan det i och för sig    Prop. 1992/93:200 sättas i fiäga om inte planen borde feststäUas av riksdagen genom lag.

Det som kan tala för en sådan ordning är att riksdagen därmed får ett betydande direkt inflytande över frekvensanvändningen. Dessutom löses tiU stor del de problem som följer av att de folkrättsUga förpUktelsema för Sverige som stat inte anses automatiskt gäUa i den intema rättsord­ningen. Bestämmer riksdagen en frekvensfördelningsplan innebär ju detta att den mest betydelsefuUa delen av RR samtidigt transformeras tiU svensk rätt.

Mot en ordning med frekvensfördelningsplanen faststäUd i feg talar å andra sidan det förhåUandet att radioområdet tiU sm karaktär är utpräglat dynamiskt. Det sker fortlöpande förändringar i umyttjandet av radiofre­kvenser, vilket bl.a. tar sig uttryck i återkommande ändringar av RR. Även med avseende på förhåUanden som berör endast svensk radioan­vändning måste justeringar i frekvensfördelningsplanen göras relativt ofta. Om frekvensfördelningsplanen togs in i lag kan det därför antas att riksdagen skuUe få besluta om förändringar ganska ofta. Även om den omgång som är förenad med en lagändring och den tid som åtgår innan en lagändring kan komma tiU stånd i och för sig inte utgör något avgörande argument mot att riksdagen föreskriver frekvensfördehiings­planen är det risk att systemet ofta skulle komma att upplevas som mngrott och röra tekniska detaljer av ringa politisk betydelse.

Frekvensfördehiingsplanen har prägel av deteljreglering. Samtidigt kan det sägas att den innehåller vissa gmndläggande fömtsätmingar för radioanvändningen. Enligt min mening är det önskvärt att skilja ut de gmndläggande elementen och lagfaste endast dessa, medan de delar som har karaktär av detaljbestämningar lämpligen bör få sitt mnehåU i annan ordning. Med denna inrikming följer att en nationeU frekvensfördelnings­plan med en här angiven omfatming inte bör lagfästes. Om inte bara de gmndläggande och såsom gmnder för frekvenstilldelning bettaktede be­ståndsdelarna beslutes av riksdagen, utan även mera detaljbetonade delar av frekvensfördelningsplanen, är det som jag ser det nämUgen risk för att utvecklingen på radioområdet hindras. Mm slutsats är således att fre­kvensfördelningsplanen inte bör ges lagform.

Frågan härefter är om den nationella frekvensfördelningsplanen skaU feststäUas som bindande norm eUer om den skaU ha karaktär av endast alhnänna råd och planeringshjälpmedel.

Som skäl mot föreskriftsformen talar att det knappast kan vara en

lämpUg utgångspunkt för en normativ plan att den skaU ändras med tata

intervaUer Över huvud taget präglas frekvensfrågor av en fordöpande

förändring av mer eUer mindre ingripande sfeg. Det krävs därför en

smidighet i hanteringen av de fiägor som tUlståndsmyndigheten tid efter

annan har att ta ställning tiU. En detaljerad föreskrift kan visserligen

säkert ha sin betydelse som rättesnöre för bedömningama, men det finns

också en risk att en detaljbetonad bindning kan vara ett besvärande

hinder för en effektiv och pragmatisk myndighetsutövning med syftet att

ge utrymme åt så många som möjUgt med så hög effektivitet i ut­

nyttjandet av radiofrekvensspektmm som rimUgen kan uppnås.

189

När det dessutom, enligt vad som angetts nyss angående kravet på Prop. 1992/93:200 lagform, kan konstateras att en bindande frekvensfördelningsplan, bestämd av regeringen eller av en myndighet under regermgen, i princip inte får ge något substantieUt tiUskott tiU regleringen finns det mte skäl att på förhand binda tiUämpningen utöver vad som direkt följer av fegbe­stämmelser rörande tiUståndsgivning och av de verkstälUghetsföreskrifter av mera allmän art som regeringen kan komma att tiUföra.

Mm slutsats är således att skälen för att frekvensfördelningsplanen skaU vara bindande för myndigheter och enskUda inte är så starka att de uppväger de nackdelar som är förenade med en sådan ordning.

Som redogjorts för i det tidigare får det dock anses vara av betydelse att det finns en frekvensfördelningsplan. Den bör då lämpUgen faststäUas av myndigheten på radioområdet och givetvis bygga på de regler i lag som skaU finnas samt på de erfarenheter cKh rön som förvärvas från tid tiU annan. Det är aUtså avsikten att lagreglerna om den materieUa pröv­ningen av tUlståndsfrågor också skaU tjäna som underlag för frekvens­fördelningsplanen. Jag återkommer i det följande tiU dessa. Planen bör dessutom uppta mformation om förhållanden som regeringen och myndigheten närmare kan ha reglerat i form av verkstäUighetsföreskrif­ter

Ur konstimtioneU synvinkel blir frekvensfördelningsplanen att betrakta som allmänna råd. Den kommer givetvis att ha sin betydelse som en intem käUa för den policy som myndigheten vUl upprätmåUa, men också som information tiU radioanvändare, akmella såväl som potentieUa, om myndighetens ställningsteganden tiU hur olUca tiUämpningar av radio skaU passas in i radiofrekvensspektmm. Däremot får den inte någon självstän­dig betydelse vid prövning av ett tiUståndsärende. Denna prövning fömtsätts äga mm uteslutande mot de bestämmelser för tiUståndsgivnmg, frekvenstiUdehiing och feststäUande av övriga villkor för radioan­vändningen som skaU finnas i lag.

I enUghet med det nyss sagda bör det ankomma på tiUståndsmyndig­heten att utforma frekvensfördelningsplanen. Såsom framhålUts av Länsrätten i Stockhohns län är det därvid väsentiigt att det görs klart att planen mte utgör en föreskrift.

Länsrätten i Stockhohns län har vidare anfört att frekvensfördel­ningsplanens karaktär av allmänna råd skuUe fiamträda tydUgare om den tes firam utan regeringsföreskrifter TUl dette kan sägas att allmänna råd som sådana inte fömtsätter något bemyndigande. Varje myndighet kan aUtså fritt beslute om aUmänna råd inom sitt område, tiU skillnad firån vad som är fallet bettäffande föreskrifter Någon författningsreglering på förordnmgsnivå tiU stöd för planen är vid angivna förhåUanden inte nödvändig. En annan sak är att planen torde komma att återspegfe de gmnder för mdelmng av radioanvändningen som följer av lag och meddelade verkstälUghetsföreskrifter

190

4.12.4 Grunderna för att ge tillstånd och för att tUldela frekvenser     Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Genom reglema skall ordning i etem upprätthållas för att så många som möjligt skall kunna få rätt att använda radio och för art radioanvändningen skall ske på ett effektivt sätt. Reglema skall vidare syfta till att den som har fått tillstånd till radioanvändning skall vara skyddad från ingrepp CKh till att användningar av betydelse från yttrande- CKh informationsfrihetssynpunkt samt den radioanvändning som behövs inom försvaret skall ha företräde.

Som gmnd för tillståndsprövningen skall gälla att en ansökan om art få använcfe radiosändare skall beviljas under fömtsättning av att

-

radioanvändningen inte kommer att skadligt påverka annan radioan­vändning i Sverige eller i udandet,

-

radioanläggningen uppfyller bestamda tekniska krav,

-

radioanvändningen inte kommer att hindra den fria åsiktsbild­ningen,

-

radioanvändningen kan ske med bibehållande av beredskap för utveckling av befintiiga CKh nya radioanvändningar samt att

-

radioanvändningen inte kommer att inkräkta på det frekvensut­rymme som behövs för försvarsmakten.

För bifall till en ansökan om rätt att använda radiosändare för sådan verksamhet som är särskilt reglerad i annan lag fömtsätts dessutom att medgivande enligt den lagstiftningen föreligger.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Renussinstansema har med vissa kommentarer i aUt väsentUgt anslutit sig tiU utredningens försfeg. Justitiekanslem tar upp fiägan om fördehiing av frekvenser genom ett förfarande med inbjudan tiU ansökan avseende en bestämd radiotjänst. Justitiekanslem påpekar att fiägan hur bl.a. de yttrandefrihetsrättsliga aspektema skaU beaktas i samband med ett inbjudningsförfarande framstår som ett nytt problem för rättstillämpningen och är, liksom auktionsförfårandet, värt en närmare genomlysning. Kammarrätten i Stockhobn anför att ett förtydUgande behövs bettäffande det krav som ställs upp att tiUstånd kan bU beroende av att användningen av radio inte kommer att hindra radiokommunikation som är särskUt viktig med hänsyn tiU den frfe åsUctsbUdningen. Länsrätten i Stockholms län menar att uttedningen inte tiUräckUgt noggrant behandlat tiUståndsprövningen dels när det i största aUmänhet rör sig om konkurrens meUan flera sökande, dels när det i samband med ny radioanvändning kan föreUgga behov av något särskUt prövningsförfårande. EnUgt länsrätten förefeller den första simationen i de flesta faU kunna lösas inom ramen för de föreslagna reglema. Rent principieUt och för att eliminera sådant som kan uppfettas som gcxltycke anser länsrätten dock att en konkurrensregel borde tas in i fegtexten. En sådan regel kunde enUgt länsrätten förslagsvis bygga på användningsom-

191

rådets prioritet, graden av nytta och behov eUer, i sista hand, tidigaste Prop. 1992/93:200

ansökan. För den andra simationen - understryker länsrätten - borde det

inte kunna komma i fråga att tUlstandsmyndigheten, tiU förfång för en sö­

kande, utan fegstöd fiängår normala handläggnmgsregler genom att t.ex.

"tiUgripa en ordning med offentUg inbjudan tiU ansökan". Tekverket

anför bl.a. följande. Eftersom radiofrekvenser är en begränsad namr­

resurs av mycket stor betydelse för samhäUet bör det tydUgt markeras

vUcten av att frekvensema används effektivt. Lagstiftning och tiUdelnings-

gmnder bör fevorisera teknik och system som kan påvisa ett effektivt

spektmmumyttjande, t.ex. fler användare inom samma spektmm-

utrymme. Vid val mellan att effektivt nyttja spektmm och önskan att

skapa konkurrens, bör spektmmeffektiviteten ha en betydande påverkan.

Som tiUdelningsgmnd bör också vägas in publika näts samhäUsekono­

miska fördelar CKh simationen för kundema i dessa nät. Det förhållandet

att en operatör gör en vidareutveckUng av sitt system och härvid kan på­

visa ett klart CKh effektivare frekvensumyttjande än sina konkurrenter,

bör på ett positivt sätt påverka akmeU frekvenstiUdelning. För att kunna

umyttja frekvensbanden så effektivt som möjligt samtidigt som kosma­

dema håUs nere, är det nödvändigt att tiUstånd kan erhåUas mte endast

för de frekvenser som tas i anspråk omedelbart utan även för planerade

behov i samma frekvensband, i samma system eller i samma anläggning,

t.ex. på en radiolänksttäcka eller i ett punkt-tiU-multipunktsystem. Tele­

verket framhåller vidare att frekvenstillstånden med anpassning tUl före­

kommande system bör utformas av tUlståndsmyndigheten från fåU tiU

faU. Närradionämnden anser att det av lagen tydUgare än vad som är

faUet bör framgå att tiUstånd enligt annan lag exempelvis för mndradio

utgör villkor för att få behålla ett tiUstånd att inneha radiosändare.

Näringsfrihetsombudsmannen (NO) anför att det är svårt att fiän konkur­

renssynpunkt ange några generella lösningar på hur man skaU hantera

problem som består i att en resurs är otUhäckUg och att problemet torde

få lösas fiän fåU tUl fåU. NO anför vidare. Den natorUga lösningen i ett

marknadsekonomiskt system består i att aUokera resursema med hjälp av

priset. Mot en sådan lösning kan invändas att det inte inom aUa områden

är lämpUgt att låta priset avgöra viUca som skaU få del av en knapp

resurs. På marknader där det finns en eUer ett fåtal kapitaUstiska aktörer

finns risk för att ekonomiskt svagare aktörer trängs tUlbaka med påföljd

att marknaden utvecklas mot dominans för ett företag eUer mot uppkomst

av oUgopol. Det Ugger i sakens namr att vissa marknadsimperfektioner

såsom knapphet på en viss resurs inte aUtid kan avhjälpas med typiskt

marknadsekonomiska lösningar. Det kan vara bättte att reglera i ett kon-

kurrensfiämjande syfte. Sålunda bör man söka tiUse att den knappa re­

sursen fördelas så att fömtsättningar skapas för konkurrens på markna­

den. Inte säUan kan dock förekomsten av skalfördelar tala för att inte

sprida ut resursen på för många aktörer Intemationelfe erfarenheter visar

emeUertid att skalfördelar ofta inte tas tiU vara om konkurrensen uteblir.

TiU sist bör därför fördelningen av en knapp resurs ske med beaktande

av flera olika omständigheter, varav nödvändigheten att bibehåUa en

någorlunda effektiv konkurrens är en. Statens pris- och konkurrensverk

192

(SPK) för fram Uknande synpunkter som NO. Effektivitetsbegreppet bör

enUgt SPK omfatta en analys av samhäUsekonomisk effektivitet där hän- Prop. 1992/93:200 syn tas tiU marknadens konkurrensförhållanden och en avvägning meUan teknisk effektivitet och konkurrensinttesset bör kunna ske i anslutnmg tiU prövning av ansökan om frekvenser. SPK berör vidare ftägan om för­säljning av frekvenser genom auktionsförfarande. SPK anser det vara av inttesse att närmare utteda fömtsättningama för att införa altemativa sy­stem, som kan bidra tiU effektivare resursanvändning. Sådana system kan enUgt SPK vara akmeUa, t.ex. i samband med mttoduktionen CKh den fortsatta driften av det nya gemensamma europeiska mobUtelefonisy-stemet GSM. SPK påpekar att det i det sammanhanget är akmeUt att för­defe frekvenser inom ett begränsat frekvensband tiU ett flertal samtidigt ansökande operatörer EnUgt SPK bör det aUtid när det råder brist på fre­kvenser inom ett specifikt frekvensområde tiUämpas en ordning som innebär att samtUga inttessenter uppmärksammas på att tUlstånd kan sökas.

Skälen för mitt förslag: Vägledande för nya regler om tiUstandsgiv­ning bör Uksom nuvarande reglering vara det gmndläggande syftet att upprätthålfe ordning i etem. Ordningen skaU givetvis ha sin gmnd i att det skaU kunna gå att få tiU stånd ftingerande radioanvändning. Förhål­landen av rent radioteknisk art som därvid måste beaktas skall således vägas in vid bestämningen av om erforderUg ordning kan anses råda.

Fömtom att skapa ordning i etem skall regleringen ha till syfte att tiU­delning av radiofrekvenser skall ske efter bestämda utgångspunkter som bör finnas som en bakgmnd till tiUstandsprövningen i varje enskilt feU. Dessa utgångspunkter är positiv inrikming, effektivitet och fömtsebarhet i radioanvändningen, särskild hänsyn tiU yttrandefriheten samt likaledes särskUd hänsyn tiU försvarsmakten.

Positiv inriktning

Den gmndläggande inrikmingen bör vara att var och en som anser sig ha behov av radio skall bevUjas tiUstånd tiU sådan användning. Vid pröv­ningen av en ansökan bör instäUningen från tUlståndsmyndigheten vara att på bästa sätt tiUgcxlose sökandens önskemål inom ramarna för de möj­Ugheter som finns. Denna inrikmmg bör också genomsyra fegtexten på det sättet att presumtionen vid prövning av en ansökan skaU vara att sök­anden skaU få tiUstånd. Myndigheten skaU ha rätt att lämna en ansökan utan bifaU endast om det i det särskilda fallet brister i någon i fegen upp­tagen fömtsätming för tiUstånd.

Effektivitet i radioanvändningen

TiUståndsgivningen skaU syfta tiU att det begränsade område som står tiU

buds umyttjas på ett från radioteknisk synpunkt så effektivt sätt som

möjUgt. Villkor med vilka tiUstånd förenas skall med avseende på utmst-

ningsstandard och uppbyggnaden av radionät utformas mot bakgmnd av

effektivitetsaspekter Det blir härvid nödvändigt att beakta den tekniska

I93

utvecklingen i ett brett perspektiv, så att hänsyn inte tas endast tiU vUken

13 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

teknUc som är tiUgängUg för dagen. Även den teknUcutveckUng som kan    Prop. 1992/93:200 förväntas skaU tes med i bedömningen och få betydelse bl.a. när en lämpUg tiUståndstid skaU bestämmas.

Reglema skaU syfta tiU att system som är spektmmeffektiva, dvs. som med samma fimktion kan nöja sig med mindre frekvensbandbredd, skaU använcfes i stäUet för system som tar upp större frekvensutrymme.

Förutsebarhet i radioanvändningen

Som senare kommer att beröras närmare skaU tiUståndstiden bestämmas utifiän en prognos om vad som med hänsyn tiU den tekniska utveck­lingen, användningen av de akmeUa frekvensema i fiamtiden och andra omständigheter kan anses rimUgt för den ifiägavarande användningen när tiUståndsbeslutet fettas. Regleringen i denna del skaU syfta tiU att den som har fått tiUstånd för exempelvis etableringen av ett radionät också skaU kunna utgå från att de radiomässiga fömtsättningar som har lagts fest i tiUståndet skall gälla tillståndstiden ut. Å andra sidan skall det mte vara självklart att tillståndet fömyas eller förlängs på oförändrade villkor vid tiUståndstidens utgång.

SärskiU hänsyn tiU yttrandefriheten

Det skaU vara en allmän strävan vid fördelningen av frekvenser att sådana användningsområden som inrymmer ett betydande mått av för­medling av tankar och känslor och som bidrar tUl åsUctsbUdningen i sam­häUet CKh tiU att information om olika förhållanden sprids skaU ha företräde. Det bakomliggande syftet med reglema skall i dessa fåU vara att gynna sådan användnmg som har särskilt inttesse fiän yttrande- och mformationsfrihetssynpunkter, t.ex. mndradio.

SärskiM hänsyn tiU försvarsmakten

Inom försvaret används radio i skilda sammanhang. Det är ett gmnd­feggande inttesse fiän samhällssynpunkt att försvarets behov av radiofre­kvenser blir tiUgodosedda. Regleringen skaU syfta tiU att så kan ske.

Grunderna för tiUståndsprövningen

Radio används i dag i många olika sammanhang. Vissa näringsverksam­

heter är i hög grad beroende av radio för att kunna fungera effektivt.

Detta gäUer t.ex. åkerirörelser inom lastoils- och bussbranschema, taxi-

och budbUsverksamheter och ett stort antal serviceverksamheter i övrigt

som har det gemensamt att verksamheten tiU stor del bedrivs ute på

fältet. För dessa är det ytterUgt betydelsefiiUt att det på ett biUigt, säkert

och snabbt sätt går att ha kontakt med de olUca rörUga enheterna. Även

samhäUets räddningstjänst är uppbyggd utifrån att det finns en fiingerande

194

radiokommunUcation. Betydande defer av teletjänstverksamheten såsom

taltelefoni, telefex och dataöverföring bedrivs numera med hjälp av radio.    Prop. 1992/93:200

Utsändning av radioprogram i ljudradio och television sker tiU största

delen med hjälp av radio. Betydelsen av denna verksamhet ur yttrande-

och informationsfrihetssynpunkt är notorisk.  Radio används CKkså i

betydande utsträckning för distribution av mndradioprogram tiU de olika

sändarpfetsema och för insamUng av programmaterial från olika håU

inom CKh utom landet.

När de gmnder formuleras som skaU vara avgörande för om en bestämd radioanvändning skaU tiUåtas måste den nuvarande pågående radioanvändningen finnas som bakgmnd. Denna radioanvändning är uppbyggd efter ett system som vuxit fram aUteftersom de tekniska fömt­sättningama för att kunna tiUgcxlogöra sig radiomediets möjUgheter har utveckfets. Teknikens fendvmningar har gjort att efter hand tUlkommande krav på tiUgång tiU radiokommunikation i stor utsträckning har kunnat tiUgcxloses genom att nya frekvensområden med aUt högre frekvenser har kunnat tes i anspråk. Totalt sett utgör radioanvändningen i dag ett fungerande system där aU pågående radioanvändning är inordnad så att den skaU kunna bedrivas under förhåUanden som medger en säker funktion.

Som jag nyss fiamhålUt bör inrikmingen av tiUståndsprövningen vara att sökanden skaU ges tiUstånd tiU användning av radiosändare. De regler som föreslås för tiUståndsgivningen skall således förmedfe en i gmnden positiv inställning tiU radioanvändning. Endast om det av framför aUt tekniskt betingade skäl inte är möjUgt att medge den begärda använd­ningen skaU en ansökan kunna avslås. I det följande tar jag upp de fömtsättningar mot vUka en ansökan sålunda skaU prövas.

Ingen risk för skadlig påverkan

Jag har redan flera gånger firamhålUt vikten av att radioanvändnmgen sker på ett sådant sätt att annan radioanvändning inte störs. Frihet från skadUg påverkan från annan radiosttålmng är en gmndläggande fömt­sättning för att radiomediet skaU kunna användas effektivt. En ansökan om tiUstånd skall därför bevUjas endast om redan förekommande radioanvändning inte kommer att störas av den radioanvändning som sökanden viU eteblera. I allmänhet innebär dette att varje enskUd radioan­vändare i princip måste vara ensam på sin frekvens inom det geografiska område där det är avsett att mottagning av hans sändning skaU kunna ske. Som jag har redogjort för i det tidigare varierar detta områdes storlek med hänsyn tiU vilken frekvens det rör sig om. Utsändning av radiovågor på kortvåg kan nå mycket långt, medan ultrakorta vågor i huvudsak knappast når längre än tiU horisonten. Detta förhåUande måste givetvis beaktes när bedömningen görs. För att aUa radiosändare skaU få pfets kan det dock i vissa faU vara nödvändigt att fete flera användare samsas om en frekvens.

Vidare är det så att det just uppstäUda kravet på att ensam få disponera en viss frekvens måste innefatta ett ställningstagande tiU vad som i detta sammanhang avses med en frekvens.  Den frekvens som avses när

tiUdehiing sker är i princip den s.k. bärvågsfrekvensen. Utöver tekniska Prop. 1992/93:200 fiägor inryms här frågor om kvaUteten på överföringen avseende den frekvensbredd som behövs för en viss användning. Frågor av nämncfe sfeg bör med beaktande av bl.a. den tekniska utvecklingen ankomma på tiUståndsmyndigheten att ta ställning tiU i samband med tiUståndspröv­ningen.

En fömtsättning för att bevUja tiUstånd tiU radioanvändning bör således vara att tiUståndsgivande myndighet mot bakgmnd av sin kunskap om befindig radioanvändning har anledning att ante att sökandens radio­användning inte kommer att ske under sådana förhåUanden att annan radioanvändning blir skadUgt påverkad.

Genom att denna gmnd för prövningen måste vara uppfyUd för att an­sökningen skaU kunna bifålfes säkras i betydande utsträckning att Sverige inte bryter de intemationelfe åteganden som följer av RR. För den reglering som finns i RR är nämligen just friheten från skadUg påverkan ett bärande syfte.

Vid denna bedömning bör namrUgtvis hänsyn tes inte endast tiU radioanvändningen mom Sverige. Även den radioanvändning som sker utanför våra gränser och som tiU följd av radiovågomas utorednings-egenskaper kan tänkas bU skadligt påverkad av en radiosändare i Sverige skaU beaktes vid prövningen. Kunskap om radioanvändningen i andra länder finns hos den intemationeUa frekvensregistteringsbyrån (IFRB). Denna information är tiUgängUg för Telestyrelsen. Vad gäUer våra närmaste grannländer sker ett nära samarbete meUan myndighetema på radioområdet. I vissa fåU förekommer det att det meUan myndighetema träffas överenskommelser om umyttjande av vissa frekvensband i de geografiska områden som ligger på sådant avstånd att radioanvändningen påverkar det andra landets möjUgheter att umyttja radio. Således har det meUan förvaltrungsmyndighetema på radioområdet i Danmark och Sverige träffats ett skriftligt avtal om frekvensumyttjande och frekvens-koordmering i band för mobUa och fasta stationer i de geografiska gräns­områdena meUan Danmark och Sverige. Avtalet är uppbyggt på att vissa frekvenser är avsatta tiU användning i Danmark och vissa i Sverige. Det är emeUertid fömtsatt att tUldelning skaU kunna förekomma i strid med denna gmnduppdelning och det är också avsatt vissa band för s.k. fri tiU­delning, men då krävs ett mera arbetskrävande koordmeringsförfårande för att säkra att inte stömingar uppstår på någondera sidan av gränsen. Beträffande de övriga grannländema sker koordineringen i princip i varje särskUt feU.

Hänsynen tiU radioanvändningen i andra länder kan således innebära

att en ansökan om användning av radiosändare i Sverige kan komma att

lämnas utan bifåU med hänvisning tiU att det skuUe leda tiU stömingar på

radioanvändningen i det andra landet. E)et bör påpekas att skadUghets-

prövningen härvidlag inte nödvändigtvis måste ske mot en befintUg ut­

ländsk radioanvändning. Även om det inte finns någon pågående radio­

användning i udandet i det frekvensområde som är föremål för en svensk

ansökan kan den regel om skadlighetsprövning som här föreslås ändå

komma att leda tiU att en ansökan inte bör bifaUas. Det får nämUgen i de

196

flesta faU antes att sådan radioanvändning som sker i enUghet med RR:s

bestämmelser mtemationeUt sett måste ha företräde. Kan det antas att det Prop. 1992/93:200 andra landet kommer att tUlåta en viss radioanvändning som står i över­ensstämmelse med RR, bör inte en svensk användning som kommer att störa den utiändska användnmgen tiUåtas om denna användning inte har samma prioritet enligt RR. Vid en prövning mot RR skuUe nämUgen den svenska användningen i så faU rätteUgen vika. Om tiUståndsmyndigheten kan fömtse en sådan utveckling bör därför ansökan lämnas utan bifaU med hänvisning tiU risken av att den fiamticfe utländska radioanvänd­ningen skuUe komma att bU skadUgt påverkad.

Det krav på att användningen skaU ske på sätt som inte medför risk för skadUg inverkan på annans radioanvändning bör inte endast ha avseende på inpfeceringen av en ny användare i det befintUga systemet för fre­kvenstUldelning. Det bör CKkså innebära att krav kan stälfes på den personUga kompetensen hos radioanvändaren i fråga om att hantera radioutmsttiingen när detta är motiverat utifiän risken för skadUg på­verkan. Detta får tiU följd beträffande amatörradioverksamheten, som äger mm i särskUt avsedda frekvensband, att kravet på att det skaU kunna fömtses att skadlig påverkan inte kommer att ske får utgöra gmnd för att StäUa upp även kompetenskrav med avseende på användarens kunskaper och färdigheter Först om dessa krav, vars huvuddrag är intemationeUt bestämda, uppfyUs bör vederbörande beviljas tUlstånd tiU att mneha och använda radiosändare.

Tekniska krav på radioanläggningen

För att det skaU vara möjligt att uppnå den eftersträvade ordningen vad gäUer användning av frekvenser är det av stor betydelse vilka krav som StäUs på den radioutmstning som används. Vid tiUståndsprövningen bör som ett särskUt moment undersökas om den utmstning som sökanden viU använda svarar mot vad som bör krävas för att sä många som möjUgt skaU beredas möjUghet att använda radio.

Inledningsvis bör en fråga av närmast terminologisk art beröras. Jag har i det föregående föresfegit att tUlståndskrav, i likhet med vad som gäUer för närvarande, skall uppstallas för rätt tiU innehav eUer använd­ning av radiosändare. Det är alltså radiosändare som tUlståndskravet är inriktat på. Det kan synas följdriktigt att evenmeUa föreskrifter om radioutmstning då borde vara tiUämpUga på endast radiosändare. Inom den nuvarande handläggningen av fiägor om tekniska krav förekommer emeUertid att det från myndighetens sida även stäUs krav på radiomot­tegaren. Det finns i huvudsak två bakomUggande skäl för denna ordning.

Det ena skälet är betingat av att mottegaren inte får vara så utformad att den kan störa annan radioanvändning genom att ge ifrån sig radiostrål­ning. Jag kommer att kommentera dette förhåUande närmare längre fram i samband med övervägandena om behovet av åtgärder mot radiostör­ningar.

Det andra skälet för att stäUa upp tekniska krav på radiomottegare har sm bakgmnd i det förhåUandet att radiomottegarens tekniska kvaUteter har betydelse för möjUghetema att bedriva en frekvenseffektiv kommu-

nUcation. Om mottegarens kvaUtet skaU styra skuUe detta kunna leda tiU    Prop. 1992/93:200 en minskad effektivitet i frekvensanvändningen.

1 detta sammanhang bör också beaktes hur en radioanläggning rent faktiskt är uppbyggd. I många användningar är det på det sättet att sändare och mottagare finns i samma apparamölje CKh apparaten är avsedd att användas för både sändning cKh mottagning. Detta är faUet be­träffande kommunikationsradioapparater, mobUtelefoner, m.m. Med undantag av mndradiotiUämpningar är innehavaren av den tiUståndspUk­tiga sändaren CKkså innehavare av mottagaren eUer har i vart faU ett bestämmande inflytande över mottagarens utformning, även om sändare och mottagare inte är sammanbyggda. Det synes med hänsyn härtUI namrUgt, att när tekniska krav skaU faststäUas för radiosändaren också beakta mottagardelen av anfeggningen.

Mina överväganden leder mig aUtså tiU att de tekniska krav som skaU UppstäUas för att nå en frekvenseffektiv radioanvändning inte bör avse enbart radiosändaren. För de mottagare som är avsedda att motta radio­vågoma bör krav med samma bakomUggande syfte kunna stäUas. Här­vidlag skaU de tekniska kraven utformas med beaktande av att sändare och mottagare skaU i samverkan kunna fungera på ett frekvenseffektivt sätt. Krav enUgt lagstiftningen på en mottagare får emeUertid mte med­föra att uigrepp görs i informationsfriheten. Rätten att mneha en radio­mottagare för mndradiomottagning får således inte göras beroende av att mottagaren uppfyller bestämda kvalitetskrav i nu akmeUt avseende. Be­träffande sådana mottagare får evenmella kvalitetsbrister återfalla helt på den enskilde innehavaren och inskränkas tiU att möjUghetema tiU mot­tagning och kvaUteten på denna kommer att variera.

Jag föreslår aUtså att det införs en möjUghet att stäUa krav på mot­tagaren endast för sådan radioanvändning där de olika delama av radio­anläggningen finns hos samme innehavare och där sändarägaren har möj­Ughet tiU följd av ägande, stäUnmg av operatör enUgt avtal eUer liknande anknytning att direkt påverka kvaUteten hos mottagaren.

Som jag har berört i samband med den gmndläggande fömtsättningen angående frihet från skadUg påverkan i radioanvändningen, innefettar denna fömtsättning också vissa gmndelement som är hänförUga tiU den tekniska standard som anses lämpUg för olika radioanvändningar. Beroende på vilken kvalitet i överföringen som anses önskvärd kan det gå åt mer eUer mindre frekvensutrymme. Detta är emeUertid endast en av flera omständigheter som har betydelse för radioanvändningen.

I fiägor om vUken utioistiiing som bör vara tUlåten att använda finns det flera andra omständigheter att beakta. Mma överväganden i denna del bygger på att de fömtsätmingar som bör gälla för användningen av oUka radioanläggningar skaU ha som utgångspunkt att nå största frekvenseffek­tivitet.

Med frekvenseffektiv utmstning avses då radiosändare och radiomot­tegare som i förening har förmåga att verka på ett så Utet frekvensut­rymme som möjUgt i förhåUande tiU den mängd mformation som skaU överföras under en given tidsperiod.

Det är mte möjUgt att i föreskrifter av så genereU karaktär som det

198

måste bU fiäga om här närmare ange vUka tekniska krav som bör stälfes.

För att i någon mån antyda inrikmingen och arten av dessa krav finns det    Prop. 1992/93:200 emellertid anledning att exemplifiera sådana förhållanden hänförUga tiU radiosändares och radiomottegares tekniska beskaffenhet som bör beaktes vid bedömningen.

För radiosändare bör det sålunda mgå i bedömningen vilken stebiUtet på avsedd frekvens som sändaren skaU ha. Det bör också bedömas i vilken utsträckning avvikelser från av tiUverkaren angiven bärvågsfre­kvens kan gcxltes. Vidare kan ett moment i bedömningen vara att be­stämma i vad mån utsändning på annan frekvens än den avsedda skaU vara acceptabel.

För mottagare bör det, med nyss gjorcfe reservationer, ingå i bedöm­ningen exempelvis vilken känsUghet som utmstningen bör ha CKh vilken förmåga mottagaren skaU ha att skUja bort sådana signaler som Ugger vid sidan av den kanal inom vilken den önskade mottagningen skaU ske.

Vid ställningstagande tiU vUka krav som skaU stäUas för att viss teknisk utmsttiing skaU anses vara acceptabel ur synvmkeln om frekvenseffek­tivitet måste detbU fråga om en rimUghetsbedömning. De omständigheter som skaU ha betydelse vid denna bedömning måste namrUgen variera med hänsyn tiU att det rör sig om skilda slag av utmsming och olika former av användning av radio.

Den effektivitet i användningen som skaU krävas bör bestämmas med utgångspunkt i vad som är tekniskt möjligt och vad som finns tiUgängUgt på marknaden. En given utgångspunkt är de standarder gäUande olika slag av radioutmstning som utarbetas i intemationelfe sammanslutningar. På radioområdet är det särskUt att beakta de standarder som utarbetas inom ramen för den intemationeUa standardiseringskommissionen (ISO) och inom det europeiska standardiseringsinstimtet för telekommunika-tionsutmsming (ETSI).

Det finns också skäl att i bedömningen ta hänsyn tiU de ekonomiska

konsekvensema av olUca tekniska lösningar. Framför allt bör dock de

ekonomiska aspektema vägas in i bedömningen vid bestämmandet av den

tiUståndstid som kan vara lämpUg med användning av en viss utmstning.

Det bör således vara tänkbart att tiUstånd meddelas för användning av en

utmstning som är mindre sjKktrumeffektiv än vad som med umyttjande

av de allra senaste tekniska framstegen går att uppnå. En sådan bedöm­

ning kan godtas mot bakgmnd av att det från frekvenseffektivitets­

synpunkt bättte altemativet under en viss tid kan förväntas leda tiU

avsevärt högre kosmader för radioanvändaren. I ett sådant faU kan det

vara skäl att bestämma en tillstandstid som medger en kortare användning

av den sämre utmsmingen än vad som annars hade beslutats, med den

bakomUggande tanken att de tidigare ekonomiskt betingade hindren för

en bättte utmstning kan vara undanröjda efter denna tiUståndstid.

VisserUgen Ugger det i ett sådant stalUiingstagande också en avvägning

av vad som utgör en acceptabel avskrivningstid, vUket kan leda tiU att det

ttots aUt måste medges en längre tiUståndstid än som i förstone kan synas

motiverad av kosmadsutvecklmgen för en bättte utmsming. Det går dock

inte att komma ifrån att ett strikt krav på att utmstningen i varje stond

skaU vara så frekvenseffektiv som möjligt skulle kunna leda tiU en

I99

betydande kapitalförstöring och därför inte kan upprättiiåUas.

En avvägning måste göras av de i vissa fall motstaende kraven på å ena Prop. 1992/93:200 sidan det övergripande mttesset av frekvenseffektivitet och å andra sidan kosmadseffektivitet hos användaren. Den avvägningen får ske utifrån de omständigheter jag har belyst här. Vid sådana ställningstaganden måste hänsyn tas även tiU den knapphet på frekvensutrymme som råder inom just det frekvensområde som det i varje särskUt feU är fråga om.

Resultatet av de överväganden i fiäga om kraven på utmstningens be­skaffenhet som här avses bör namrUgtvis återspeglas i de villkor som varje tiUstånd skaU vara förenat med. Jag återkommer senare tiU inne­håUet i tiUståndsviUkoren. Det finns emeUertid anledning att redan här påpeka att de tekniska krav som bör uppstäUas bör kunna intas i verk­stälUghetsföreskrifter, vilka i sin tor kan utgöra underlag för typgcxl­kännande av radioutmstning i de faU där samma sfeg av utmstning är ofta förekommande.

Skydd för yttrande- och informationsfrihetema

Den ovan redovisade gmndläggande fömtsätmingen för radioanvänd­ningen innebär att en ny radioanvändning inte får medges om det finns anledning ante att denna kommer att störa en tiUåten befintUg radioan­vändning. Härigenom ges ett gott skydd mot att nya tUlståndshavare skadar radioanvändning som är sanktionerad sedan tidigare.

Mot bakgmnd av bestämmelsen i 3 kap. 2 § andra stycket yttrande­frihetsgmndlagen (YGL) har jag, som redovisats i det föregående, funnit det lämpUgt att det finns ett ytterUgare skydd för sådana radioanvänd­ningar som kan sägas innefette informationsöverföring av särskUd be­tydelse med hänsyn tiU den fria åsUctsbUdningen. Jag anser det alltså vara väsentUgt, för att säkra att radiofrekvensema används på ett sätt som leder tiU störste möjUga yttrandefrihet och informationsfrihet, att det tes särskUda hänsyn tiU radioanvändningar med sådan prägel. För att fram­håUa dette bör den lag som här föreslås inte bara innehålla utan inledas med en bestämmelse där betydelsen av yttrande- och informationsfriheten feggs fest.

De radioanvändningar som jag härvid närmast tänker på är givetvis sådana som omfattas av begreppet radioprogram som detta är definierat i YGL, dvs. program i ljudradio och television och innehåUet i vissa andra sändningar av ljud, bUd eUer text. Det gäller aUtså inte endast de vanUgaste mndradiotiUämpningama. Också sådana som vänder sig tiU särskUda målgmpper omfattas av det särskUda skyddet. För exempelvis synskadade är verksamheten med radiosända dagstidningar, radiotid-ningar, av stor betydelse med avseende på yttrande- och informationsfri­heten.

Även om YGL:s begrepp radioprogram tacker de vUctigaste och van­Ugaste användningama vad gäller överföring av upplysningar, tankar, åsUcter och känslor, kan det inte uteslutas att det kan finnas andra radio­användningar som också har betydelse för yttrandefriheten. Med hänsyn

tiU snabbheten i den tekniska utvecklingen under de senaste årtiondena

200 är det dessutom antagUgt att det i framtiden kan komma nya använd-

nmgar som på motsvarande sätt måste ha ett särskUt skydd för att vidaste    Prop. 1992/93:200 möjUga yttrandefrihet skaU kunna uppnås.

Det särskUda skydd som jag anser skaU ges radioanvändningen bör komma tiU uttryck i en föreskrift att tUlstånd inte får ges för användning av en radiosändare där det finns risk att den radioanvändningen kan hindra radioanvändning som är särskUt viktig med hänsyn tiU den frfe åsUctsbUdningen. Jag avser härmed i första hand att bereda en särskUd gmnd för att de frekvensområden som enUgt de intemationelfe överens­kommelsema har ansfegits för mndradioanvändning också skaU använcfes för detta. Det bör aUtså inte få komma i fråga att använda dessa fre­kvensområden för andra radioanvändningar om inte detta kan ske utan risk för att möjUghetema tiU mndradioverksamhet blir reducerade. Be­dömningen av om det kan finnas en sådan risk bör göras inte bara utifrån den radioanvändning som sker för närvarande, utan även från vad som kan tänkas behövas i fräga om frekvensutrymme för sådana särskUt skyddsvärda användningar i framtiden.

Att alltför strikt upprätmåUa något slags förbud mot annan verksamhet inom de frekvensområden som är avsedda för mndradio kan dock tänkas leda tiU ett slöseri med frekvensresurser i vissa feU. Kravet på att verksamhet som innehåUer moment av uttryck för yttrandefrihet skaU ha särskUt skydd får enUgt min uppfetming inte leda tiU att vissa frekvenser skaU Ugga för fäfot under långa tider om det finns andra verksamheter som önskar umyttja frekvensema och om användningen av frekvensema för denna verksamhet inte skulle medföra att radioanvändningen i andra länder skulle bU skadUgt påverkad. TiUdehiing av frekvenser inom mnd-radiobanden för annan användning bör emeUertid ske endast under fömtsättning att det finns möjUghet att evakuera den radioanvändningen tiU andra band om mndradioverksamhet skulle bU akmeU. Vid tiUstånds­givningen måste därför särskild uppmärksamhet ägnas åt bestämningen av tiUståndstiden och vad som skaU gälla för det fell att den andra använd­ningen måste flyttas under löpande tillståndstid.

Hänsyn till framtida frekvenstilldelningsbehov

I likhet med vad som gäUer för andra namrresurser varierar behovet av att ta radiofrekvenser i anspråk från tid tUl annan. Den planering som tiUståndsmyndigheten måste göra för att det skaU vara möjUgt att umyttja radiofrekvensema så effektivt som möjUgt innebär att olika radioanvänd­ningssätt inordnas i bestämda frekvensområden eUer frekvensband.

Planeringsverksamheten är ett uttryck för bl.a. det behov som finns av att ha en beredskap dels för de nya användningar som kan tänkas komma i framtiden, dels för utvidgning och utveckling av sådana användningar av radio som förekommer för närvarande. Som jag har framhålUt i det tidigare måste det vara en väsentUg uppgift för tiUståndsmyndigheten att genom frekvensplanering ha en firamförhåUning så att onödiga låsningar undviks tiU följd av oförtänksam frekvenstilldelning. Genom frekvenspla­neringen skapas dessutom fömtsätmingar för att fyUa ianspråktagna frekvensband innan nya band börjar användas. Detta leder givetvis tiU att

effektiviteten i frekvensanvändningen ökar.  TUlståndsprövningen bör    Prop. 1992/93:2(X) därför ske med beaktande av att det skaU vara möjUgt att upprätmåUa en rimUg beredskap för behov av ytterUgare frekvensutrymme för befintUga och nya radioanvändningar.

Vad gäUer behovet av att reservera frekvenser för att det skaU vara möjUgt att utvidga befintUga radioanvändningar kan detta givetvis inte anses vara för handen så fort någon användare anmäler att han i en oviss framtid ttor sig ha behov av flera frekvenser I den mån han sedermera inte kan vara kvar med sin radioanvändning i det frekvensband som han först fick tiUdelning i bör han vid behov av utökning som huvudregel anvisas frekvensutrymme i ett annat band, där tillräckUg kapacitet för det uppkomna behovet finns. Något skyddat anspråk på att angränsande fre­kvenser sIcaU hålfes obmkade i avvaktan på att hans behov har vuxit så att det finns anledning att tiUdefe honom dessa kan knappast försvaras. Givetvis kan det finnas enskilda fåU där en viss beredskap i nämnda av­seende ändå kan anses motiverad, men som huvudregel bör användaren inte kunna kräva detta om mte särskUda omständigheter med hänsyn tiU verksamhetens art motiverar det.

Sådana undanteg som kan tänkas motivera att vissa frekvenser håUs i beredskap för en framtida utökning kan röra exempelvis verksamhet av utpräglat samhällsnyttig karaktär, såsom användning av kommunUcations-radio inom poUsverksamhet, verksamhet inom samhällets räddningstjänst eUer motsvarande verksamheter Det får CKkså anses motiverat att visst frekvensutrymme i anslutning tiU gjord tiUdelning hålls i beredskap när det rör sig om så stora radionät att det kan fömtses att en flyttning av nätet tiU andra frekvenser för att ge ökat trafikutrymme skuUe vara mycket svår att genomföra. Det kan ju tänkas att det i framtiden mte skuUe finnas något tiUräckUgt brett frekvensområde som är tiUgängUgt utan att det samtidigt innebär att nätets funktion och tekniska fömtsätt­ningar skuUe behöva ändras i gmnden. Att i sådana fåU förbehålla en viss kapacitet för fiamtida utveckUng inom nätet synes knappast kunna an­gripas utifirån frekvenseffektivitetsaspekter Sismämnda synsätt torde vara tiUämpUgt på exempelvis mobiltelenäten.

Givetvis finns det en gräns för hur mycket utrymme som bör kunna håUas i beredskap. Det är emeUertid varken möjligt eUer lämpUgt att i lagstiftning exakt ange var denna gräns går i varje särskUt fåU. Det får bU tiUståndsmyndighetens uppgift att med hänsyn till förväntningar om nätets utveckling, utveckUngen av konkurrerande verksamheter och verk­samheter som i framtiden kan förväntas te över vissa av ftinktionema samt den trängselsimation som råder i det akmeUa frekvensbandet bedöma den beredskap för utvecklingsmöjUgheter av ett bestämt radionät som kan anses rimlig.

Det finns även ett behov av att ha visst frekvensutrymme i beredskap

för utveckling av användningen av radio för mndradio och andra verk­

samheter för masskommunikation. Att det med tiUämpade kvaUtetsbedöm-

tiingar för mndradioanvändning finns ett antal frekvenser kvar, som för

närvarande är oumyttjade, får alltså inte tes tiU intäkt för att det skuUe

vara fritt att tiUdela dessa frekvenser tiU exempelvis kommunikations-

202

radio eUer radiolänkförbindelser.

Som framhålUts i det föregående har Sverige tiU följd av bl.a. landets Prop. 1992/93:200 geografiska läge i stor utsträckning anslutit sig tiU vad som bestämts m-temationeUt angående radioanvändnmg. Även om Sverige skuUe vUja använda de frekvenser som mtemationeUt är anslagna för mndradio tiU annan radioverksamhet skuUe det i många fåU stöte på hinder med hän­visning tiU vårt intemationelfe beroende. Detta beroende är i huvudsak av två sfeg. Dels är mndradiomottagare konstmerade så att de medger mottagning på vissa bestämda frekvensområden. Om annan radioanvänd­ning tiUäts inom dessa frekvensområden skuUe det kanske bU möjUgt att motta den kommunUcationen på mndradiomottagare, vilket kunde upplevas som besvärande såväl av sändaranvändaren som av mottagarin-nehavaren. Dels torde riskema vara uppenbara för att det skuUe bU problem att koordinera den svenska frekvensanvändningen med våra grannländer om vi i Sverige inte har samma sfeg av radioanvändning inom dessa frekvensband. Slutsatsen av detta blir därför att mndradio­verksamheten som sådan måste ha ett givet företräde för användning av radio mom de band som intemationeUt anslagits tiU detta ändamål. I den mån det finns utrymme kvar inom dessa band bör således dessa frekvenser hållas i beredskap för utveckUng av mndradioverksamheten. Endast i den mån sådan annan radioanvändrung inom dessa band som inte påverkar mndradiosändningar är möjlig bör detta kunna accepteras.

Jag anser vidare att det måste hållas en viss beredskap för att möjUg­göra att nya radioanvändningar kan införas. Även här måste betydelsen av det intemationelfe samarbetet på radioområdet beaktas. Även om ansökningar om tiUstand tiU att använda radiosändare i Sverige enUgt mina förslag här inte skall prövas mot andra normer än de som läggs fast i svensk lag och därtiU hörande svenska föreskrifter går det inte att komma ifiän att dessa normer i betydande utsträckning måste få sitt materieUa innehåU av den utveckling som sker på det mtemationeUa planet. Än en gång finns det anledning att peka på beroendet av våra grannländer vid bedömningen av de praktiska följderna av viss radioan­vändning och på tiUgången tiU utmstning av viss bestämd teknisk beskaffenhet.

Genom det intemationeUa förhandlingsarbetet, exempelvis mom ramen

för nu, läggs fest vilka radioanvändningar som skaU få utrymme i

frekvensspektmm. De beslut om nya radiotUlämpningar som tas i det in­

temationeUa samarbetet blir i praktiken i mycket betydande grad styrande

för de krav på frekvensutrymme som kommer att stäUas i Sverige från

dem som viU umyttja de nya tekniska möjUghetema. Det förtjänar att

påpekas att detta förhåUande knappast påverkas av om Sverige formeUt

sett binder sig för att följa överenskommelsen eUer om vi väljer att sta

utanför densamma. Vårt beroende av de omgivande ländemas radioan­

vändning sammantaget med standardiseringen på utmstningssidan gör att

vi i praktiken ändå måste anpassa oss, om vi viU kunna använda oss av

den nya tekniken. För att det skaU vara möjUgt att använda dessa tiU-

lämpningar även mom Sverige måste därför en beredskap håUas så att de

band som genom mtemationeUa överenskommelser anslagits för vissa

radiotiUämpningar inte tes i anspråk av andra användningar i sådan grad

203

att det medför att de nya tiillämpningama inte kan beredas pfets.

Det kan i detta sammanhang nämnas att det mom EG har tegits vissa Prop. 1992/93:200 beslut om nya radioanvändningar. Det gäUer exempelvis införandet av ett aUeuropeiskt personsökningssystem, ERMES, (European Radio Mes-sagmg System), där rådet i direktiv den 9 oktober 1990 (90/544/EEG) föreskrivit att medlemsstatema skaU upplåta vissa uttryckUgen angivna frekvenser för användning för personsökningssystemet. Det föreskrivs vidare att systemet skaU utformas efter en gemensam specifikation. Direktiv med motsvarande innebörd finns beträffande införandet av dels allmänt tiUgängUg, aUeuropeisk, landbaserad mobilkommunikation, GSM, (87/372/EEG), dels europeisk, tiädlös telekommunUcation, DECT, (91/287/EEG).

Oavsett vilket formeUt förhåUande som Sverige har tiU överenskom­melsema inom ITU och EG kommer vi redan på det sätt som beskrivits i det föregående att påverkas av utvecklingen i vår omvärld. I den mån vi i Sverige viU använda oss av de tekniska firamstegen måste vi i många faU också ha en beredskap för detta, genom att så fort den nya tekniken har fått mera fasta konmrer söka hitta ett frekvensområde, där det går att få pfets för det nya. I vissa feU måste det vara ett bestamt frekvensom­råde för att utmstning som är tiUverkad enUgt den gemensamma standarden skall kunna gå att använda. Detta område måste då skyddas från sådan radioanvändning som kan innebära att den fiamtida radioan­vändningen kan komma att bU skadligt påverkad.

I vilken utsträckning frekvensutrymme bör håUas i beredskap för utvidgning av befintiiga radioanvändningar och i vad mån det skaU göras "reservationer" för nya tillkommande radioanvändningar kan mte be­stämmas en gång för aUa. Det kan ibland bU firåga om att vägra tiUstånd för en viss omedelbart bmkbar radioanvändnmg tiU förmån för en framtida. En sådan vägran kan synas strida mot den gmndläggande inriktning för tiUståndsprövningen som bör gäUa, nämUgen att så långt som möjUgt den som önskar det skall beredas tUlgång tiU radiokom­munikation. EmeUertid måste det vid den bedömning som skaU Ugga tiU gmnd för ett sådant beslut vara ett övergripande syfte att nå ett så effektivt umyttjande av radiofrekvensema som simationen nu och inom ÖverbUckbar framtid medger Det bör därför vara befogat att vägra tiUstånd tiU ett visst frekvensumyttjande om det kan fömtses att en effek­tivare (Kh dessutom intemationeUt koordinerad användning kan komma tiU stånd inom rimUg framtid.

Av samma skäl bör det inte defes ut frekvenser som Ugger i sådan närhet tiU frekvenser som umyttjas för stora radionät, om det finns anledning att anta att nätet inom den närmaste tiden kommer att expandera. Dock bör "reservationema" inte hållas festa aUtför länge. När tendenser tiU att tiUväxten mattas visar sig eUer teknikutvecklingen tyder på att andra likartade radiosystem med högre kvaUtet, bättte konkur­rensfömtsättningar, etc. kan komma att inttoduceras, bör detta givetvis påverka bedömningen av om det finns anledning att även fortsättningsvis håUa på frekvensema.

Det är fett att inse att det här finns ett inte obetydUgt utrymme för

divergerande bedömningar. En mycket vUctig uppgift för tiUståndsmyn-

204

digheten blir därför att skaffa sig ett så gott faktaunderlag som möjUgt.

Det bör Ugga i myndighetens uppgifter att ha en bred kunskapsbank Prop. 1992/93:200 beträffande såväl de pågående radioanvändningama CKh dessas utveck-Ungsmöjhgheter som utvecklingen av nya radioanvändningar inom och utom Sverige. Erferenhetsutbyte med radiotiUverkare och stora radioan­vändare torde kunna bidra tiU en sådan kunskapsuppbyggnad. Genom att aktivt delta i det intemationeUa samarbetet inom radicximrådet finns möjUghet att redan i ett tidigt skede av utvecklingen få kännedom om kommande radioanvändningar.

Med stöd av den kunskap som följaktUgen bör finnas hos tiUståndsmyn­digheten får det i första hand ankomma på myndigheten att mot bakgmnd av de förhåUanden som jag har redovisat bedöma i vilken utsträckning det skaU finnas frekvenser i beredskap för utveckling av nya och befintUga radioanvändningar. Det måste här bU fråga om en rimUghets­bedömning som får utfaUa efter styrkan hos de argument som kan anföras för respektive emot de olUca inttessena. Även om det i många feU kanske inte utgör något egentligt alternativ bör det påpekas att det kan finnas tUlfäUen då en kompromiss meUan motstaende inttessen kan besta i att tiUdelning sker med en kortare tiUståndstid än som annars skuUe ha bestämts.

Hänsyn tiU försvarsmaktens frekvensbehov

Försvaret är en mycket stor användare av frekvenser Många av de sätt att nyttja radio som förekommer inom civU verksamhet finns också inom försvaret. Radiomateriel används således inom försvaret på ett stort antal områden, t.ex. talkommunikation mellan mobila enheter, sjö- CKh flygsäkerhet, marksensorer, radarstationer på marken, tiU sjöss och i luften, styrsystem för robotar och andra vapen, radiolänkar inom ramen för försvarets telenät, etc. Det kan konstateras att tiUgången tiU gcxla radiokommunikationer i skUda hänseenden är av utomordentUgt stor betydelse för försvarets möjUgheter att utföra sina uppgifter

Att säkra att landets försvar har tiUgång till radiofrekvenser i tillräckUg omfattning får anses vara ett gmndläggande samhäUsinttesse. Det är givet att särskUda krav stäUs i krig eUer därmed jämstäUda simationer. Sådana feU skaU dock mte behandlas här. Även i fredstid måste emeUertid betydande frekvensutrymme förbehåUas försvaret. För att materiel och handhavande skall fungera i en krigssimation måste det nämUgen finnas möjUgheter att öva i fred. Dessutom har försvaret operativa uppgifter i fred för bevakning och liknande verksamhet. I förhåUande tiU annan radioanvändning anser jag att försvaret bör ha en prioriterad ställning. I likhet med vad som sker för närvarande, måste det vid tiUståndsprövning av annan radioverksamhet ses tiU att försvarets frekvensbehov beaktas och att tUlståndsgivningen för civife användningar inte kan komma att inkräkta på dessa behov.

När försvarets behov skaU tUlgodoses är olika tUlvägagångssätt tänkbara. En altemativ kan vara att det i lagstiftningen uttryckUgen anges vilka frekvensområden som skaU vara förbehållna försvaret. Fördelen med en sådan ordning är att det inte kräver några ytterUgare avgöranden.

uten var och en kan konstetera att några utsUcter tiU framgång med en    Prop. 1992/93:200 tiUståndsansökan i ett sådant frekvensområde inte finns.

Det kan emeUertid vara svårt att i aUa fåU faststäUa vUka frekvens­områden som bör förbehållas försvaret. Svårighetema beror dels på att försvarets frekvensanvändning, i Ukhet med den civUa, ändras med hänsyn tiU den tekniska utveckUngen och dessutom mot bakgmnd av ändringar i försvarets uppgifter Dels finns det inte aUtid anledning att förbehåUa ett helt frekvensområde, utan försvarets behov kanske inskränker sig tiU vissa enskUda frekvenser inom bestämcfe geografiska områden. I sismämnda faU vore det knappast förenUgt med strävandena att nå ett så effektivt umyttjande av frekvensema som möjUgt att late ett helt frekvensområde vara uteslutet för civU användning. Det kan å andra sidan vara oförenUgt med berättigade sekretesskrav att i sådana fåU inskränka försvarets tiUdehiing tiU vissa direkt i lagen angivna fire­kvenser. Möjligen skulle kunna godtes en ordning som innebär att vissa frekvensband förbehölls försvaret med skyldighet för försvaret att medge civU användning i dessa band i de fåU det var förenUgt med försvarets egen användning. Ur principieU synpunkt kan anföras betänkUgheter mot ett sådant förfarande. Det skuUe ju i praktiken mnebära att den civife frekvenstiUdelningen i dessa band skulle ankomma på försvaret.

Ett annat altemativ för att tiUgodose försvarets behov är att i lag föreskriva att tiUstånd mte får meddefes annan om det mnebär att det frekvensutrymme som behövs för försvaret därigenom skuUe komma att tes i anspråk. En sådan ordning fömtsätter namrUgtvis att tiUstandsmyn­digheten har kunskap om försvarets frekvensbehov. TUlståndsmyn­digheten och försvaret måste därför sta i nära kontakt med varandra. Givetvis kan då det system som för närvarande tiUämpas med en i huvudsak heltackande överenskommelse som gmnd för samrådet tiUämpas.

Nackdelen med en ordning där det inte i lag är angivet vilka band som förbehåUs försvaret är att den civUe användaren inte kan utesluta försvarsanvändning i något frekvensband. Det kan också uppsta be-svärUga förhåUanden vad gäller möjligheten för den som önskar använda radio i ett bestämt frekvensband och möts av beskedet att tiUstånd inte kan bevUjas med hänvisning tiU att försvaret har behov av de akmeUa frekvensema. Med hänsyn tiU inttesset av att försvarets frekvens­användning inte blir närmare känd kan det hända att det av sekretesskäl bedöms inte vara möjUgt att mera detaljerat motivera avslaget. Ur rätts­säkerhetssynpunkter kan detta synas betänkUgt.

Fördelama med den angivna ordningen, å andra sidan, är att be­

slutskompetensen beträffande hela frekvensspektmm i princip håUes inom

en och samma myndighet. Den stelbenthet och det revhtänkande som

gäma blir följden av absoluta gränser kan därvid förmcxlas i högre grad

undvikas än om försvarets frekvensbehov är exakt angivet i lag. Det

finns dessutom anledning att anta att den strävan mot effektivitet i

frekvensanvändningen som, enUgt vad jag framhålUt i det tidigare, bör

vara ett bärande syfte för aU frekvenstUldehiing, i den mån verksamhe­

tens innehåU kan anses medge det, kan få genomslag också i frekvensom-

206

råden med försvarsanvändning. Dessutom torde möjUghetema att defe

frekvensband, så att även de civife användningama tiUgcxloses vara större    Prop. 1992/93:200 med en sådan ordning.

Med hänvisning tiU det anförda finner jag att övervägande skäl talar för att ansökan om tiUstånd tiU användning av radiosändare skaU lämnas utan bifaU om det kan antas att den sökta användningen av frekvensutrymme skuUe komina att inkräkta på det utrymme som behövs för försvarsmak­ten.

Det får ankomma på tiUståndsmyndigheten att efter att ha hört försvaret bUcfe sig en uppfattning om omfattningen av försvarets behov. Det system som för närvarande tiUämpas med en refetivt detaljerad överenskommelse om användningen av de olika frekvensbanden kan, som nyss påpekats, vara en lämpUg form för att tiUståndsmyndigheten skaU få ett tiUräckUgt underfeg för sina bedömningar av hur försvarets behov skaU beaktas. Givetvis måste samrådet meUan tiUståndsmyndigheten och försvaret ske i det närmaste kontinuerUgt så att alla möjUgheter att nå en effektiv och ändamålsenlig frekvensanvändning för såväl försvaret som den civUa sidan tas tiUvara.

Ett särskUt problem som kan uppkomma i detta sammanhang hänger ihop med att sekretess enUgt 2 kap. 2 § sekretessfegen (1980:100) ofta torde gäUa för försvarets frekvensanvändning. Detta kan innebära att en sökande, som inte får sin ansökan bevUjad med hänvisning tUl att det skuUe inkräkta på försvarets frekvensbehov, inte kan erbjudas möjUghet att konttoUera riktigheten av myndighetens bedömning. Ur rättssäker­hetssynpunkt kan detta upplevas som betänkligt. I viss utsträckning kan sökandens inttesse bU tiUgodosett genom att myndigheten enUgt 14 kap. 5 § sekretesslagen har en skyldighet att lämna parten upplysning om vad det sekretesskyddade materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skaU kunna ta tiU vara sin rätt och det kan ske utan aUvarUg skada för det inttesse som sekretessen skall skydda. Att en sökande som viU få tiUgång tiU frekvenser som behövs för försvaret fiiUt ut kan få kunskap om försvarsmaktens radioanvändning i det akmeUa frekvensområdet är dock inte ttoUgt. Det är således ofrånkomUgt att det i vissa faU inte går att motivera ett avslag i aUa detaljer

För övrigt torde problemstallningen knappast vara unik för försvaret. Motsvarande spörsmål kan tänkas uppkomma också när det gäUer civife användningar. Sekretess kan exempelvis gäUa enUgt 5 kap. 2 § (brotts­förebyggande åtgärder) och 8 kap. 6 § sekretesslagen (statUg verksamhet för bl.a. planering och tiUståndsgivning). Även här får myndigheten lämna sökanden information i den mån denne behöver det för att ta tiU­vara sin rätt och det kan ske utan att det inttesse som sekretessen skaU skydcfe Uder aUvarUg skada.

Krav på tillstånd enligt annan lag

De ovan redovisade gmndema för tiUstandsprövningen har utformats med det syftet att de skaU kunna vara tiUämpUga för i princip aU sfegs radioanvändning. AvsUcten är att de skaU bUda ett gemensamt underlag för tiUståndsgivningen på radioområdet oavsett viUcet sfeg av radioverk-

samhet det rör sig om. Det är mot denna bakgmnd man bör se den    Prop. 1992/93:200 genomgående betoningen av effektiviteten i frekvensumyttjandet. Strävan bör vara att det genom långt drivna effektivitetskrav med avseende på frekvensumyttjandet skaU bU möjUgt att bereda plats för så många radioanvändningar som möjUgt.

Det går dcKk inte att komma ifiän att trängselsimationen i framtiden, liksom den är för närvarande, kommer att vara sådan att det kommer att råda brist på frekvenser i vissa frekvensband inom vissa geografiska områden. VisserUgen är det möjUgt att föra ett resonemang som går ut på att pfets kan beredas alfe som viU komma i fiäga för radioanvändning. Lösningen skuUe Ugga i att mångfelden i användarmöjUghetema gjordes beroende av kvaUtetsaspekter Genom att reducera kraven på kvaUtet i överföringen CKh feta varje användare nyttja encfest ett smalt frekvensom­råde är det, åtminstone teoretiskt, tänkbart att göra pfets för flera användare inom ett givet frekvensutrymme. Det är inte omöjUgt att ett sådant tiUvägagångssätt skuUe kunna vara acceptabelt ur en funktionssyn­vinkel och praktiskt genomförbart inom vissa användningsområden. Mitt redovisade försfeg tiU prövningsgmnder medger också att sådana möjUgheter prövas vid tiUståndsgivningen. Detta får då ske främst inom ramen för vilka krav som bör stäUas på radiosändarens (och i viss utsträckning radiomottagarens) tekniska beskaffenhet. Det finns anledning att i detta sammanhang peka på nödvändigheten av lång framförhåUning vid teknikskifte samt det intemationeUa samarbetets betydelse vid bedöm­ningar härvidlag.

Några snabba förändringar beträffande gmndläggande utgångspunkter för kvaUtetskrav kan knappast fömtses i sådana frekvensområden som för närvarande är belagda. Det finns snarast en risk för att trängselsima­tionen kan komma att förvärras i vissa områden.

För vissa slag av radioanvändningar är de gmnder för tiUståndspröv­ning som nyss redogjorts för tillräckUga för att de krav på prövningen som bör stäUas skaU anses uppfyUda. I den simation som för närvarande råder cKh som kan förväntas råda inom den näraUggande fiamtiden bör detta enUgt min mening gäUa för majoriteten av radioanvändningar.

Det finns emeUertid radioanvändmngar, där det inte räcker med att göra en prövning utifrån de mera tekniskt betingade utgångspunkter som jag har haft som bakgmnd vid utformningen av förslaget tUl pröv­ningsgmnder enUgt vad som redovisats i det tidigare. Redan nu finns det betiäffande vissa sådana radioanvändningar särskild fegstiftning.

Det gäUer sådan verksamhet som består i utsändning av radioprogram

i mndradiosändning. Rundradioverksamhet i Sverige bedrivs i flera olika

former Rikstackande ljudradio- eUer televisionssändningar bedrivs av

Sveriges Radio AB, Sveriges Television AB, Sveriges UtbUdnings­

radio AB och Nordisk Television AB. Det är de angivna programföre­

tagen som svarar för sändningarnas innehåll, medan verksamheten med

utsändning av de program som framstalls bedrivs av Svensk Rundradio

AB. Annan mndradioverksamhet förekommer i form av närradio och

radiotidningar. TiUstånd att sända närradio kan erhåUas av olika lokalt

verksamma sammanslutiiingar medan det normalt är särskUda företag

208

som ombesörjer utsändningen. 1 aUmänhet finns det på en ort flera

programtiUståndshavare för närradio, vilka sänder under olika tider    Prop. 1992/93:200 Radiotidningar sänds under natten över de sändare som på dagtid används för utsändning av ljudradio.

För programverksamheten gäUer att tUlstånd måste vara meddefet, för Sveriges Radio CKh övriga nämncfe programföretag av regeringen enUgt 5 § radiofegen (1966:755), för sändningsberämgade sammanslutningar av Närradionämnden enUgt 3 § närradiolagen (1982:459) och för ägaren tiU den nyhetstidiung som skaU vara förlaga tiU radiotidningen av Taltid-ningsnämnden enUgt 2 § fegen (1981:508) om radiotidningar.

Nämnas här kan även den nyUgen antagna lokalradiofegen (prop. 1992/93:70, bet. 1992/93:KU15, rskr. 1992/93:168). Här gäUer en särskUd tiUståndsreglering. Detsamma gäUer för vissa teletjänster enUgt förslaget tiU telelag.

En särskUd uppgift i nu akmeUt sammanhang är att se tiU att de olika regleringar som finns och som kan förväntas för skUda verksamheter samordnas med de regler som här föreslås för tiUståndsprövningen vad gäUer tiUgången tiU radiofrekvenser

Jag föreslår i denna del att en särskild fömtsättning skall föreUgga för att en ansökan om tiUstånd till att inneha och använda radiosändare skaU bifålfes. I de fell sändaren skall användas för sådan verksamhet som kräver medgivande enligt annan lag skaU således ett dylikt medgivande föreUgga. Detta innebär således att ett tiUstånd att exempelvis sända radioprogram i mndradiosändning utgör en fömtsätming för att för den verksamheten få och kunna behålla ett tillstånd tiU att inneha och använda radiosändare. Det är emeUertid inte så att del måste vara den som söker tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändare som själv skaU ha medgivandet enUgt den särskilda lagstiftningen. Det kan nämUgen mycket väl tänkas att det är i förhåUande tiU de sändningsberättigade samman­slutningarna helt fristaende personer eUer företag som har för avsikt att tillhandahålfe sändartjänster åt sammanslutningarna. I ett sådant feU måste det emeUertid föreUgga en koppling tiU sammanslutningarna på det sättet att de förklarar sig ha för avsUct att nyttja just sökandens tjänster Motsvarande kan tänkas beträffande annan mndradioverksamhet och telekommunikationsverksamhet. Det avgörande är att det medgivande som behövs för att utöva programverksamheten har lämnats av den myndighet som har ansvar för tiUämpningen av den lagstiftningen och att det föreUgger ett avtal om att sökanden skaU tiUhandahåUa sändartjäns-ten.

TilUcommande förutsättningar för radioanvändning

AvsUcten med de ovan redovisade bedömningsgmndema är att de i förening med den kunskap om radioteknUc och radioanvändning som skaU finnas hos tUlståndsmyndigheten, skaU utgöra ett i princip heltackande underlag för prövningen av tiUståndsansökningar.

Det sagda innebär inte att det för särskUda radioanvändningssätt är uteslutet att det kan finnas anledning att ge mer detaljerade bestämmelser. I den mån sådana bestämmelser går utanför ramen för vad som kan

209

14 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

tänkas regleras genom verkstälUghetsföreskrifter måste de, som nyss Prop. 1992/93:200 sagts, ges i lag. Utöver sådana kan det emeUertid uppkomma frågor som bör behandfes i riksdagen utifrån poUtiska utgångspunkter Även då kommer den kompletterande regleringen för den särskUda radioan­vändningen således att bU lagfast. Jag förestäUer mig att detta möjUgen kan komma att anses behövUgt för exempelvis etableringen av nya om­fettande radionät, där det kan anses påkaUat att reglera hur många opera­törer som skaU finnas, de operationeUa kraven på verksamheten, tek­nikval, etc. Jag återkommer tiU denna fiäga i anslutning tiU att jag tar upp behovet av särskilda regler för tiUståndsgivning i de feU det kan antas att flera tänkbara sökande viU bedriva samma slag av radiotjänst och någon begränsning av antalet tiUståndshavare med hänsyn tiU trängselsimationen i frekvensspektmm då måste göras.

Lagstiftning beträffande särskUda radioanvändningar, särskUt angivna frekvensområden, etc. måste givetvis beaktas av tiUståndsmyndigheten. Detta följer av att tiUståndsgivningen inte får sta i strid med annan lag-stifbiing. Jag anser det inte behövUgt att i den här föreslagna lagstift­ningen göra någon särskUd anmärkning om detta.

Tdlståndsprövning vid införande av nya radioanvändningar

Mina överväganden i det föregående bettäffande de gmnder som skaU tiUämpas för prövningen av ansökningar om att använda radiosändare har i huvudsak haft som utgångspunkt att det vid varje tiUfäUe gäUer en sökande som viU komma in i systemet av radioanvändare och få sig tiUdelat frekvensutrymme. Bedömningen vid prövningen av ansökan skaU bygga på den användning av radio som förekommer sedan tidigare. Inriktningen bör därvid vara att den radioanvändning, som den tillkom­mande sökanden viU få tiUstånd till, så långt de tekniska förhåUandena medger det skaU beredas plats. Förslagen i den delen syftar tUl att prövningen skaU ske med utgångspunkt i att användningen av frekvenser skaU vara så effektiv som möjligt. Jag har härigenom som ett gemensamt sandiäUeUgt mttesse framhåUit vUcten av att man på detta sätt hushåUar med frekvensema.

Det kan emeUertid förekomma simationer då det inte rör sig om endast en sökande, utan flera sökande har anmält inttesse att komma i fråga för tiUdelning av frekvensutrymme. Som jag har berört i de nyss redovisade övervägandena skaU tiUstånd inte ges om radioanvändningen kommer att te i anspråk frekvenser som behövs för att upprätthåUa en beredskap för UtveckUng av nya radioanvändningar. Tanken med denna regel är att fre-kvenssimationen inte skaU utgöra något hinder när nya tekniska lösningar är utvecklade och det finns ett inttesse för tekniken och ett kommersieUt underlag för att införa dessa. TeknikutveckUngen sker oftast i ett inter-nationeUt sammanhang och intemationeUt faststäUda standarder ger gmnden för utmstningens beskaffenhet och systemens prestanda. Utveck­Ungen av nya radioanvändningar är mestedels inte mskränkt tiU enstaka tiUverkare eUer operatörer Kunskapen om utvecklingen och om de nya möjUghetema blir föremål bl.a. för kommersieUa överväganden och det

utvecklas ett samarbete meUan tiUverkare och operatörer som kan leda    Prop. 1992/93:200 tiU att det finns ett antal potentiella inttessenter Det är just kunskap i dessa avseenden sammanteget med beslut i det intemationeUa samarbetet på radioområdet som utgör gmnden för att upprätmåUa den nämnda beredskapen i frekvenshänseende.

I och med att nya tiUämpningar blir kända och tekniskt beredda för in-ttoduktion på marknaden kan det således antas att det inte är endast en sökande som viU komma i fiäga för att få tiUstånd. För nya radioan­vändningar som vänder sig tiU en bred kundkrets kan det i framtiden antes förekomma flera sökande som viU ha frekvensutrymme för att kunna bedriva kommersieU verksamhet. En sådan utveckling är tänkbar beträffande nya system för personsökning, system för kommunikation med persontelefon, m.m. Också på mndradiosidan kan det tänkas att ny teknik kan leda tUl en utveckling mot att flera önskar tillhandahålfe sändartjänster för programutgivare.

För sådana omfattande radionät som det här kan bU fråga om är det knappast rimUgt att den omständigheten att någon operatör lämnat in sin ansökan tiU tiUståndsmyndigheten någon tid före en annan skaU leda tiU att den först mkomna ansökan skaU ha förtur tiU det behövUga frekvens­utrymmet. TiUståndsfrågoma kan således behöva bedömas i ett något bredare perspektiv än det hittUls diskuterade.

Riksdagen har i enlighet med förslag i regeringens proposition om in­riktning av telepoUtiken uttelat, att steten skaU skapa fömtsätmingar för en effektiv konkurrens på utmsmUigsmarknaden och vid utvecklingen av teletjänster (prop. 1987/88:118 s. 16, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88: 402). Inttesset av att konkurrens råder beträffande tillhandahåUandet av olika radiotjänster talar för att det bör finnas mer än en operatör, även om dette leder tiU att effektiviteten i frekvensumyttjandet totalt sett ijite kan håUas på samma nivå. Det gäller då att hitte en rimUg avvägning meUan dessa båda, ibland svårförenliga, inttessen.

I steter där det råder ett stort tryck vad gäUer efterfiägan på frekvenser har olika system för frekvenstiUdelning för nya radiotjänster prövats.

I Storbritannien förekommer ibland, när nya radiotjänster skaU intto­duceras på marknaden, ett förfarande med offentUg inbjudan till ansökan. De olika sökandena värderas då i ett sammanhang och någon eUer några av dem tiUdelas tiUstånd att bedriva den akmeUa radiotjänsten.

I USA har för radiotjänster mom telekommunikationsområdet och mnd­

radioområdet förekommit ett motsvarande system med inbjudan tiU an­

sökan. De olika sökandena har då undersökts genom offentUga utfiäg-

ningar. Det har från tiUståndsmyndigheten också prövats ett system, där

lottdragning mellan sökandena har fått avgöra vem eUer vilka som skaU

tiUdelas tUlstånd. TUlståndsmyndigheten FCC (Federal Communications

Commission) har, som ett altemativ tiU bedömning av sökanden genom

förhör och tUl lottdragningsförfarande, föreslagit att tiUstand för en viss

radiotjänst skaU kunna tiUdelas efter ett auktionsförfarande, varvid den

som bjuder högst skaU få tUlståndet. Kongressen har dock inte gett tiU­

ståndsmyndigheten rätt att tUldela tiUstånd genom auktionsförfårande,

utan framställningama härvidlag har hittills avslagits. För att undvika en

211

del av avigsidoma med tdlståndsgivning på gmndval av offentUg utfiäg-

ning och efter lottdragning har FCC vid något tillfäUe använt sig av ett Prop. 1992/93:200 "open entry"-förfarande. Dette innebär att myndigheten feststäUer för­handskrav betiäffande vUka kvalifikationer som skaU uppfyUas i bl.a. fi­nansieUa och tekniska avseenden. Härigenom uppnås att ansökningar på ren spekufetion gjorda med baktanken att kunna överfete ett eventoeUt tiUstånd, inte kommer i fråga, utan endast sökande som har möjUghet att uppfyUa de uppstäUda kraven tiUdelas frekvenser Genom ett förenklat tiUdebiingsförfårande leder "open entry"-systemet tiU att det bUr möjUgt att göra tiUdelningar mycket snabbare än annars.

När i framtiden nya radiotjänster skaU inttoduceras, kan det CKkså i Sverige komma att uppstå simationer då en prövning av varje ansökan för sig efter hand som de kommer in fiän olika sökande inte är en lämpUg ordning med hänsyn dels tiU inttesset av frekvenseffektivitet, dels tiU inttesset av att få tiU stånd rimhga konkurrensfömtsättningar. Det jag närmast tänker på här är nya radiotjänster, som vänder sig tiU en stor gmpp av tUltänkta abonnenter eUer med stora delar av allmänheten som avnämare. Förettädesvis torde det röra sig om radioanvändning på mndradioområdet och inom det område som försfeget tiU telelag är avsett att reglera. Bettäffande dessa uppkommer frågor om andra tiUstånd än frekvenstiUstånd, vilket i sig kan anses kräva ett särskUt förferande (jfr prop. 1992/93:70 s. 22 ff).

Ett särskUt förfarande kan emellertid vara lämpUgt också vid in-ttoduktion av innovationer inom ramen för befintiiga radioanvändningar. En simation där det kan tankas komma i fråga med särskUd reglering är den då det har ansetts vara befogat att förbehåUa visst frekvensutrymme att ha i beredskap för utveckling av befintUga och nya radioanvänd­ningar. Om det finns anledning att förvänta inttesse från flera håU att driva den nya radiotjänsten och det kan antas att det mte är möjUgt att med bibehåUande av rimUg frekvenseffektivitet låta aUa få plats i fre­kvensspektrum anser jag i linje med vad framhålUts av SPK detta vara en omständighet som pekar på att det kan finnas anledning att tiUgripa en ordning med offentUg inbjudan till ansökan. Det får ankomma på tiU­ståndsmyndigheten att bedöma när det finns anledning att tiUgripa ett sådant förfarande som avvUcer från det jag redovisat i det föregående, där i princip den som först söker har företräde tiU det frekvensutrymme som behövs för aktoeU användning.

Redan inom ramen för de bedömningsgmnder som jag föreslår bör det vara möjUgt för myndigheten att tUlämpa ett förfarande med inbjudan tiU ansökan avseende en bestämd radiotjänst. Som jag har påpekat i det tidigare kan det också finnas anledning att överväga om de fömtsätt­ningar som skaU gälla för den nya radiotjänsten är av den arten att det får anses kräva en särskUd lagstiftning som ger ramen för dels inbjud­ningsförfarandet, dels de ytterUgare bedömningsgmnder som speciellt för den akmeUa radiotjänsten skaU reglera prövningen av vem som skaU tiUdelas rätten att bedriva tjänsten. Det får således då bU fiäga om fegstiftning för den specieUa radioanvändnmgen.

Vid övervägandena rörande den nu rådande simationen har jag inte

funnit behov föreUgga att här föreslå en sådan lagstiftning för någon spe-

212

cieU radioanvändning. Som antytts i det föregående kan emeUertid

UtveckUngen inom radioområdet snart nog leda tiU att ett behov av    Prop. 1992/93:200

sådana lagregler visar sig. Det bör ankomma på tiUståndsmyndigheten att

vara uppmärksam på detta och när en sådan simation uppstår anmäla

förhåUandet tiU regeringen för evenmeU initiering av fegstiftning. Som

jag anmärkt nyss kan det emeUertid också tänkas att för särskUcfe feU ett

specieUt förfårande kan åstadkommas redan inom ramen för de hand-

UngsmöjUgheter som ges i den här föreslagna fegen.

Med anledning av vad Länsrätten i Stockholms län har anfört om feg­stöd cfe ett förfårande med mbjudan tiU ansökan används viU jag säga följande. I fiäga om privat lokalradio finns nu särskUcfe regler i den nyUgen beslutade lokalradiolagen (se bet. 1992/93:KU15, rskr. 1992/93:168) och beträffande viss televerksamhet enUgt telefegen föreslås reglering. Nya tillämpningar av befintUg radioanvändning eUer nya radio­tjänster kan dock akmaUseras med relativt kort varsel. I sådana feU kan trängselsimationen inledningsvis vara begränsad och därmed även be­hovet av ett aUokeringsförfårande. Oavsett om ett sådant behov finns uiitialt eUer uppkommer först efter hand torde det enUgt min mening föra för långt att kräva särskUt lagstöd i varje aUokeringssimation. I stäUet bör det, som nyss sagts, komma an på tUlståndsmyndigheten att i förekom­mande fåU akmalisera eventoeUt lagstiftningsbehov. Det bör ske utifrån de riktlinjer som jag har angett i det föregående. Det är också myndig­hetens uppgift att mom ramen för här föreslagen reglering handlägga ansökningar på det sätt som bäst gynnar en effektiv radioanvändning. Som påpekats i det tidigare och framhåUits av ett par remissmstanser kan detta innebära att effektiviteten i teknisk bemärkelse får ge vUca för konkurrensaspekter i form av inttesset av ökad valfirihet för radioanvän-dama.

Jag har inledningsvis beträffande gmndema för tUlståndsprövnmgen an­gett den positiva inrikming som bör tiUämpas. Den innebär att var och en som ansöker om tUlstånd så långt det är möjligt skaU bevUjas tiUstånd.

Denna gmndläggande utgångspunkt är en tydUg anvisning som själv­faUet gynnar utvecklingen av ett ökat utbud av radiobaserade tjänster av olika slag. Det är också så att målsätmingen att effektivt nyttja radiofre­kvensutrymmet innefattar en inriktning mot effektivare konkurrens. Med det nu sagda viU jag stryka under betydelsen av att konkurrensfiägoma beaktes i effektivitetsbedömningama.

Av mina nyss redovisade överväganden följer att det är av utom-ordentUg betydelse att det inom tiUståndsmyndigheten byggs upp tillräckUg kompetens i skilda avseenden. För att det skaU vara möjUgt att rätt bedöma när det är dags att utiysa någon viss radiotjänst tiU ansökan måste det således finnas goda kunskaper om såväl den tekniska utveck­Ungen som simationen på marknaden för de akmeUa radioanordningama. Det kan också vara befogat för myndigheten, både på ett övergripande plan och inför ett frekvenstiUdelningsbeslut rörande en specieU radio­tjänst, att genom undersökningar med modeUer e.d. söka belysa fördehiingsproblematiken utifrån ett något bredare perspektiv än det uttalat tekniska.

213

4.12.5 Särskilt om tillståndsbeslutets innehåU

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Ett tillståndsbeslut skall gälla en bestamd radioanvänd­ning. Det skall dessutom innefatte de villkor som skall gälla för radioanvändningen. Villkoren skall bestammas i enlighet med de bedömningsgmnder som gäller för prövningen av tillståndsansök­ningar.

Av tiUståndsviUkoren skall framgå vilken frekvenstilldelning som skall gälla för aktuell radioanvändning. I den mån det är behövligt skall som villkor för tillståndet också regleras radiosändarens tekniska beskaffenhet, antennplats, trafikområde cKh annat som kan vara av be­tydelse för att nå ett effektivt frekvensutnyttjande.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Remissinstansema har i sak inte haft något att erinra mot uttedningens förslag. Länsrätten i Stockholms län har kommenterat förslaget att tiUståndsmyndigheten efter bemyndigande av regeringen genom verkstälUghetsföreskrifter skaU kunna på förhand faststäUa de faktiska krav på utmstiiingen som skaU vara uppfyllda, särskUt för ofta förekommande radioanvändning. Länsrätten anför bl.a. följande. Som uttedningen själv konstaterat är det tillåma området för verkstäUighetsföreskrifter utomordendigt begränsat. Om verkstälUghets-föreskriftema konstmeras som undantag, dvs. görs friskrivande från annars tiUämpUga tillståndsvUUcor möter detta inga betänkUgheter i förhåUande tiU regeringsformen. Varje enskilt avslagsbeslut borde dock, i likhet med konstmktionen med frekvensfördelningsplan, hängas upp direkt på föreskriftema i lagen. Länsrätten tar vidare upp frågan om dehiing av frekvenser mellan olika radioanvändare. Länsrätten anser att det skuUe vara en klar fördel om detta problem uppmärksammades i lagtexten t.ex. på det sättet att där anges att som ändring av tiUståndsviU­kor anses inte att ny användare ges tiUstånd att dela frekvens. EnUgt länsrätten måste tiUståndsmyndigheten rimligen oavsett förbehåU pröva evenmeU skadlig påverkan vid varje tilUcommande dehiingssimation.

Skälen för mitt förslag: Jag har i det tidigare framhålUt att innehåUet i ett tiUståndsbeslut måste variera med den radioanvändning som det gäUer Detta förhållande gör att det inte går att inskränka reglema tiU att avse endast frågan om tiUstånd skaU meddelas eller inte. Även de villkor under vilka tiUståndshavaren får använda radiosändaren måste kunna faststäUas med ledning av den föreslagna lagregleringen.

Som framgått av redovisningen i det föregående är det av avgörande betydelse för tUlståndsprövningen under vilka fömtsättningar som radioanvändningen är ämnad att ske. En ansökan som inte anger vUket användningsområde det gäller, vilket ändamål som avses uppfyUas med radioanvändningen och vilket slag av utmsming som skaU umyttjas är i praktiken omöjUg att ta ställning tiU. Det är mte att räkna med att en ansökan om ett rent genereUt tiUstånd tiU att använda radiosändare kan bifåUas. Beroende på vilket slag av radioanvändning som det gäUer kan

214

kraven på detaljupplysningar givetvis variera. I själva verket måste en    Prop. 1992/93:200 ansökan aUtid göras med vissa utgångspunkter Det kan gäUa beskaffen­heten av den radioanläggning som skaU användas, det sakUga använd­ningsområdet, det geografiska användningsområdet m.m.

Prövningen av varje ansökan skaU enUgt mitt förslag ske med tiU-lämpning av de bedömningsgmnder som jag angett i det föregående. Dessa bestämmelser skaU aUtså Ugga tiU gmnd för avgöranden om tiUstånd skaU meddelas. Fömtom denna funktion är bestämmelsema om tiUståndsprövningen emeUertid också avsedda att innefetta utgångspunkter för att bestämma de villkor under vilka tiUståndshavaren skaU få bedriva sin radioanvändning.

För att det inte skaU finnas utrymme för någon tveksamhet bör det av lagen fiamgå att de fömtsättningar som legat tUl gmnd för tiUstånds­beslutet givetvis måste gäUa när den radioverksamhet som avses med tiU­ståndet utövas. I den mån en fömtsätming har angetts i tiUstandsansökan och således direkt varit föremål för överväganden vid prövningen kan någon tveksamhet knappast uppkomma. Tillståndsbeslutet får då närmast uppfettas som en bekräftelse på att dessa fömtsättningar i tiUämpUga delar skaU gäUa vid radioanvändningen.

Det kan emeUertid förmodas att tillståndsmyndigheten praktiskt teget aUtid måste komplettera de i ansökan berörda fömtsättningama för radioanvändningen. Sådana kompletteringar kan tänkas behövas exempelvis på den gmnd att det för att vissa fömtsätmingar skaU vara uppfyllda krävs närmare precisering av vad som måste iakttes vid radioanvändningen. Det kan gälla tiUdebing av bestämd frekvens mom ett frekvensområde som sökanden angett, närmare bestämning av viUca tekniska krav som utmsmingen måste uppfyUa m.m. FömtsätmUigama som legat tiU gmnd för tiUståndsprövningen kommer aUtså att vara normerande också för utformning av de villkor under vilka radioanvänd­ningen får ske.

Jag föreslår således att tillståndsbeslutet skaU vara förenat med villkor i den utsträckning det behövs med hänsyn tiU att radioanvändningen skaU håUa sig inom de ramar som uppställs av de föreslagna reglema för tiU­ståndsprövningen .

Som nyss firamhålUts skaU tillståndsbeslutet gå ut firån de förhåUanden som framgår av ansökan. Det är ju uppgiftema i ansökan som beskriver vad sökanden har för önskemål bettäffande radioanvändning. Med ledning av ansökan faststäUs det slag av radioanvändning som tiUståndet skaU gälfe för. För att det inte skaU bU några tveksamheter för framtiden bör det vara en relativt noggrann angivelse av radioanvändningen. Ofta kan dette anses vara festiagt redan vid bestämningen av den utioistning som tiUståndet avser De fleste slag av radioanläggningar torde vara utformade så att det i praktiken inte är möjUgt att använda dem på mer än ett sätt. En trådlös mikrofon kan knappast användas för radiolänk-förbmdelse, en mobUtelefon kan inte användas för radar, etc. Det kan dock i vissa fåU vara nödvändigt att precisera användningen.

Jag tänker här exempelvis på fåU där radiosändaren skaU användas för

sådan programverksamhet på mndradioområdet för vilken det krävs

215

tiUstånd även enligt annan lagstiftning. För att inte ett tUlstånd tiU

programverksamhet som har upphört att gäUa skaU hindra en ny pro-    Prop. 1992/93:200

gramtiUståndshavare att kunna träffa avtal om sändartjänster utan att vara

bunden av att håUa sig tiU den som har sändartiUståndet, kan det vid

bestämmandet av användningsområdet vara lämpligt att knyte dette tiU en

bestämd programtiUståndshavare. Dette kan även vara behövUgt för andra

sfeg av användningar om tiUståndet är meddelat i syfte att tiUgodose en

bestämd verksamhet.  SkuUe denna verksamhet upphöra eUer drivas

vidare under förändrade vUlkor kan dette komma att påverka frägan om

gUtigheten av tUlståndet tiU radioanvändningen. I den mån förhåUanden

av sådan art kan tänkas påverka radioanvändningen bör dette framgå av

tiUståndsbeslutet.

I övrigt bör det av tiUståndsbeslutet givetvis framgå vilket frekvensut­rymme som tiUdefes för akmeU radioanvändning. VanUgtvis bör härvid anges den bärvågsfrekvens som skaU umyttjas. Det kan emeUertid också förekomma tiUdelning av flera bärvågsfrekvenser eUer ett avgränsat frekvensband, som i sig innehåller ett antal möjliga bärvågsfrekvenser. Vilket altemativ som tillämpas beror på vilket slags radioanvändning som det gäUer och på de tekniska fömtsätmingar som denna bygger på.

FrekvenstiUdelningsbeslutet skaU återspegla den bedömning som gjorts vid prövningen av tillståndsansökan. Tilldelningen av frekvens skaU således ske under antegande av att annan tillåten radioanvändning inom landet och utomlands mte kommer att riskera skadUg påverkan, att radioanvändning av särskilt inttesse för den fria åsUctsbUdningen inte hindras, att frekvensutrymme som behövs för en rimUg beredskap för utveckling av nya och befindiga radioanvändningar inte ianspråktes samt att radioanvändningen inte kommer att inkräkta på frekvensutrymme som 

behövs för försvaret. NamrUgtvis måste frekvenstilldelningsbeslutet också 

gmndas på överväganden om vilka krav som den ifrågavarande radio­anläggningen skaU uppfylla med avseende på bl.a. kanalbredd.

TiUståndsbeslutet bör fömtom frekvenstilldelningen också uppta vad som skaU gäUa bettäffande radioanläggningens tekniska beskaffenhet. Även för villkorsbestämningen i denna del är bedömningen av tiUstånds­ansökan utgångspunkten. Vid prövningen av ansökan skaU ju myn­digheten ta ställning tiU om den anläggning som sökanden önskar använda uppfyUer de krav som enligt vad som redovisats i det tidigare utgör en fömtsätming för att tiUstånd skaU kunna meddelas. Ställningsta­gandet bör visa sig i form av vUUcor om sändarens tekniska beskaffenhet.

Som nämnts i det föregående kan det för sådan radioanvändning som förekommer ofta finnas anledning för tiUståndsmyndigheten att i förväg och med genereU tiUämpUghet faststäUa de tekniska krav som skaU vara uppfyUda. Detta sker i betydande utsträckning enUgt nuvarande ordning och det finns som jag ser det mte någon anledning att ändra det för­farandet. Även fortsättningsvis bör närmare krav bettäffande utmst­ningens beskaffenhet i tekniskt avseende kunna uppstäUas som föreskrif­ter Sådana föreskrifter bör lämpUgen utfärdas av tiUståndsmyndigheten efter bemyndigande av regeringen enligt 8 kap 13 § regeringsformen.

De uppstäUda kraven kan utgöra gmnd för s.k. typgodkännande, dvs.

ett förfårande där prövningen sker av endast ett fåtal exemplar av en

216

bestämd apparat eUer apparatserie med avsUcten att den skaU kunna

godkännas som typ, vilket innebär att övriga apparater som i relevante Prop. 1992/93:200 hänseenden är identiska inte behöver prövas utan är gcxlkända tiU följd av överensstämmelsen med den prövade apparaten. De rekommenda­tioner (Kh beslut om standarder för olika slag av radioutmstning som utarbetes i ett intemationeUt samarbete på utmstningsområdet kan av flera skäl vara lämpUga att använda också för de intema bedömningama av krav på utmstningars beskaffenhet. Det är ofta ett mycket betydande arbete som feggs ned på att feststäUa tekniska specifikationer Att vi i Sverige helt självständigt skuUe bestämma tekniska krav kan knappast komma i fråga annat än undantagsvis, dels beroende på de kostnader detta skuUe föra med sig för den som skuUe feststäUa specifikationen men också, CKh inte minst, därför att vi cfe inte skuUe kunna dra nytta av den stora marknad för utrustning som ett intemationeUt samarbete skapar fömtsättningar för I den mån det finns en intemationeUt utarbetad standard, vars tUlämpning inte står i konflUct med de bedömningsgmnder som jag har redovisat, bör enligt min mening den standarden kunna användas för bestämning av tekniska krav på radioanläggningen.

I detta sammanhang finns det skäl att erinra om mina överväganden angående tekniskt betingade krav inte bara på radiosändaren som sådan, utan även på den mottagare som är avsedd att verka i ett radionät i förening med den akmeUa sändaren. I den mån det har betydelse för ett effektivt frekvensumyttjande bör således den tekniska beskaffenheten hos mottagaren vara en omständighet som skall beaktas vid prövningen av en ansökan. Detta bör gäUa särskilt om det finns ett nära samband, t.ex. fy­siskt, meUan sändare och mottagare. Om sändare och mottagare är sammanbyggda i en apparat eller på annat sätt är nära integrerade eUer om det föreUgger ett ägandemässigt nära samband meUan sändare och mottagare bör det vara natorligt att effektivitetskraven vid tiUståndspröv­ningen CKkså träffar mottagaren. Däremot kan det namrUgtvis inte komma i fiäga att rikta krav i detta hänseende på att innehavare av mndradiomottagare skaU vara skyldiga att se tiU att apparatema når upp tiU vissa mottagningskvaUteter

För att den elekttomagnetiska strålnmg som alstras i en radiosändare skaU komma ut i det fria mmmet och kunna fångas upp av en mottagare krävs vanUgtvis att en antenn är kopplad tiU sändaren. I vissa fåU kan det förekomma att antennen är integrerad med själva sändaren, men det vanUgaste torde vara att antennen är en särskUd beståndsdel utanför sändaren. Oavsett om antennen är sammanbyggd med sändaren eUer utgör en tillkopplad anordning är det av betydelse för radiovågomas utoredning hur antennen är konstmerad. I den mån egenskaperna hos antennen har betydelse för möjUghetema att uppnå en frekvenseffektiv radioanvändning eUer annars kan vara av betydelse exempelvis för risker­na för skadUg påverkan på andra radioanvändningar bör tiUståndsviU­koren också avse antennens tekniska beskaffenhet såvitt denna fiäga inte regleras i annan ordning.

Som jag har beskrivit i det tidigare är radiovågomas utoredningsegen-

skaper oUka beroende på vilken våglängd det gäUer Den nuvarande

användningen av stora delar av frekvensspektmm bygger på tekniken att

217

frekvenser används för radionät inom oUka geografiska områden. Ibland

kombmeras sådant umyttjande av radiovågomas ud)redningsegenskaper    Prop. 1992/93:200 med att sändarstyrkan håUs begränsad i avsUrt att radiovågoma skaU nå en kortare sträcka och frekvensema därigenom kunna användas på nytt på kortare avstånd.

Nyssnämnda förhåUanden visar att det är av stor betydelse att sändaran-tennens geografiska befegenhet är känd för tiUståndsmyndigheten. Med ledning av denna uppgift, uppgift om antennens höjd över marken och styrkan på den utsända radiostrålningen kan myndigheten beräkna på vUket avstånd som samma frekvens kan användas på nytt. Bland vUl­koren för radioanvändningen måste därför den exakta befegenheten av sändarantennen tas upp i tiUståndsbeslutet. När det gäUer en radiosändare som har en stationär antenn skaU det anges var den skaU finnas. Rör det sig om en mobU radiosändare, t.ex. en kommunUcationsradioanfeggmng i ett fordon, måste det bestämmas inom vUket geografiskt område som sändaren får användas. Ofta kan det vara lämpligt att för ett kommunUca-tionsradionät bestämma ett tiUåtet trafikeringsområde inom en viss radie från den faste radiosändaren, om en sådan finns. För båda slagen av sändare, men förettädesvis för den feste radiosändaren, kan det finnas skäl att ange begränsningar med avseende på hur hög antennen får vara.

Som nämnts nyss har också sändarstyrkan betydelse för hur långt en radiosändning kommer att nå. Bland vUlkoren bör därför också denna tes upp.

När det gäller att bestamma vUlkorens närmare innehåU får bedöm­ningsgmndema för tiUståndsprövningen styra. Dessa kan därmed bUda gmnd också för utformningen av tiUståndsvUUcoren i förevarande hän­seende. Bedömningen av sändarstyrka, antennhöjd, ttafikområde, osv. i det enskUda faUet får aUtså bygga på an radioanvändningen skaU antes kunna ske utan risker för skadUg påverkan av annan radioanvändning, etc.

Villkor av något annorlunda karaktär än de som hittiUs belysts bör också beröras i dette sammanhang. Om återanvändningen av frekvenser är ett sätt att se till att frekvensspektmm umyttjas effektivt kan ett annat sätt vara att flera användare får defe på en frekvens. TiU skillnad firån systemet med återanvändning av samma frekvens med vissa geografiska avstånd meUan radionäten bygger dehting av frekvens på att flera radio­nät umyttjar samma frekvens inom i huvudsak samma geografiska om­råde. Detta förfårande används exempelvis för landmobU s.k. kommuni­kationsradio.

På gmnd av ttängsel, framför aUt i storstadsområdena, men även i

övriga defer av landet är det vanUgt att ohka radioanvändare får samsas

om en frekvens inom samma geografiska område. Dehimg av frekvens

kan leda tiU att det blir sämre tillgänglighet, men samtidigt kan det vara

den möjUghet som står tiU buds om plats skaU kunna beredas flera tiU­

ståndshavare. Tekniken med s.k. selekovanrop, aUtså uttaisttiing där mot­

tegaren öppnar för mottegning av radiotrafik först efter en viss kodsignal,

gör att en del av avigsidoma med detta system reduceras. EnUgt min

mening måste kravet på effektiv radioanvändning även i firamtiden

innefatta en möjlighet att ha en ordning där vUlkor kan stäUas upp om att

218

en upplåten frekvens delas med andra användare. Även om det när

tiUstånd ges inte finns behov av frekvensdelmng bör det mot bakgmnd av en förväntad trängselsimation kunna göras förbehåU för tUlkommande radioanvändmg och därav uppkommande behov av att dela frekvenser Någon ytterUgare reglering i lag av denna fiäga anser jag mte behövUg. Mot bakgmnd av det som nu sagts bör tiUståndsbeslutet CKkså kunna innehåUa villkor mera av administtativ än uttafet teknisk karaktär i syfte att det skaU bU möjUgt för var ckU

en som har tiUdelats en frekvens att i praktiken kunna umyttja den i rimUg omfattning.

Prop. 1992/93:200

4.12.6 Tillståndstid samt ändring och återkallelse av tillstånd

Mitt förslag: Ett tillstånd skall gälla för en bestamd tid. Tillståndstiden skall med utgångspunkt i sökandens önskemål bestammas särskilt för varje fall utifrån de fömtsättningar som skall gälla för tillståndspröv­ningen. Härvid skall beaktas även den förväntade utvecklingen på radioteknikområdet, den ekonomiska nyttan som tillståndshavaren får anses berättigad att räkna med samt eventuell anknytning till att tillstånd för radioanvändningen är beroende av tillstånd enligt annan lag.

Någon rätt till automatisk föriängning av ett tillstånd vid tillstånds­tidens utgång skall inte gälla.

Tillståndshavaren skall under löpande tillståndstid vara skyddad från ingrepp i form av återkallelse av tillstånd eller förändring av till­ståndsvillkor. Ingrepp skall dcKk kunna göras om tillståndshavaren inte har följt tillståndsvillkoren men först efter att möjlighet i allmänhet lämnats tillståndshavaren att vidta rättelse, om tillståndet inte utnyttjats eller umyttjats i en utsträckning som inte svarar mot det behov som var fömtsatt vid tillståndsbeslutet eller om tillståndet eller tillståndsvill­koren meddelats på gmndval av felaktiga uppgifter från sökanden.

Vidare skall det undantagsvis kunna förekomma antingen återkall­else av tillstånd eller villkorsförändring till följd av ändringar i radiotekniken eller ändringar i radioanvändningen i utiandet på gmnd av internationella överenskommelser.

Villkorsändring i form av ändrad frekvenstilldelning för den som sänder mndradio skall kunna ske om det är nödvändigt för att nya användare skall få möjlighet att bedriva mndradiosändning.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissuistanserna har lämnat förslaget utan erinran. I firåga om tiUståndstiden har Televerket, Svenska Kraftnät, MittenfaU AB och Nordic Tel Holdings AB framhåUit att tiUståndstider på 15-20 år eUer längre bör kunna beslutas. Televerket menar att inte bara den tekniska utvecklingen utan även ändrad frekvensefterfrågan bör kunna beaktas när tiUståndstiden bestäms.

I fiäga om ändring av tiUståndsvUUcor anför Hovrätten för Västra Sverige att det firamstår som väl drastiskt att villkorsstridig användning som inte kan anses bagateUartad utan vidare och oberoende av om den

219

är avsUctUg skaU kunna resultera i återkallelse av ett tiUstånd. EnUgt Prop. 1992/93:2(X) hovrätten vore det namrUgt att komplettera med föreskrifter om möj­Ugheter tiU någon mindre långtgående sanktion såsom varning eUer före­läggande för tiiUståndshavaren att vidta rättelse. Beträffande tiUstånd som påverkats av felaktiga uppgifter från sökanden sätter hovrätten i fiäga om det inte uttryckUgen borde anges att tiUstånd kan återkallas om oriktiga uppgifter påverkat endast utformningen av ett betydelsefiiUt villkor Hov­rätten anför vidare att den föreslagna föreskriften om en begränsning i vissa faU av möjUgheten att återkaUa tiUstånd tiU då det inte räcker att ändra tiUståndsvillkor ger intrycket att tiUståndsmyndigheten skuUe ha en allmän möjUghet att ändra tiUståndsvUUcor Televerket och Sveriges Radio AB anser att det är angefeget att reglema om återkaUelse ckU

ändring av tiUstånd utformas så att de inte hindrar även begränsade omplaneringar i mndradioanvändningen. Nordic Tel Holdings AB menar att ett mer begränsat utrynune bör lämnas för att under löpande tiUståndstid återkaUa resp. ändra tiUståndsvUUcor I samband härmed anför Nordic Tel att det, såvitt avser sådana omständigheter som är hänförliga tiU tiUståndshavaren och som kan föranleda antingen ändring av tUlståndsviUkor eUer återkaUelse av tiUstånd, i lagen bör tas in en bestämmelse enUgt vilken åtgärder skaU kunna vidtas först sedan den tiUståndspUktige efter anmodan från tUlståndsmyndigheten underlåtit att rätta sig.

Generaltullstyrelsen vUl fästa uppmärksamheten på att trafikintensiteten på vissa frekvenser som används i verksamheten periodvis är låg vilket enUgt förslaget skuUe motivera återkallelse. Detta skuUe enUgt styrelsen medföra klara olägenheter i ett riksomfattande basradionät. Styrelsen menar därför att redan vid ansökan sådana omständigeheter bör kunna få anges så att en fömyad tiUståndsprövning inte skaU behöva tiUgripas.

Statens pris- och konkurrensverk anför att förslaget om en fömtoestämd tiUståndstid med möjlighet tiU återkallelse i undantagsfaU kan minska incitamenten för frekvensplanering. Därmed avses enUgt SPK att en operatör genom att "hushålla" med tilldelade frekvenser kan minska sitt nuvarande frekvensbehov vilket gör det möjUgt att i framtiden utöka verksamheten. SPK pekar på uttedningens förslag att mindre avvikelser från urspmngUg frekvenstiUdehimg inte skaU utgöra skäl för att återkaUa tiUstånd. Eftersom det torde bU inslag av subjektiva bedömningar vid avgörande om vad som avses med "mindre avvUcelse" kan enUgt SPK förslaget motverka effektiviteten i radiofrekvensanvändningen.

Televerket CKh Nordic Tel Holdings AB tUlägger att regleringen bör omfatta fiägan om ersättning om tiUstånd återkaUas eUer villkor ändras under tiUståndstiden och att staten bör kompensera kosmader som uppkommer för tiUståndshavaren. Televerket anför att dessa kosmader torde kunna bU betydande.

Skälen för mitt förslag: Användning av radio fömtsätter mestadels en

investering av inte obetydUg omfatming. Spännvidden är givetvis stor

meUan kosmadema för de skUda slagen av radioanläggningar. En

privatradioanläggning kan förvärvas för ett ganska blygsamt belopp,

medan radiosändare och antennanläggningar för mndradio, basstationer

för mobUtelefonnät och radiolänkar i kommersieU televerksamhet kräver

220

betydande investeringar och ofta fömtsätter att det finns en organisation    Prop. 1992/93:200 för drift, marknadsföring m.m.

Oavsett om det är en enkel och bUlig radioanläggnmg eUer en kompUcerad CKh dyrbar innebär ett bifaU tiU en ansökan om att få inneha CKh använda den att tiUståndshavaren gör en ekonomisk disposition som han förväntar sig att få utbyte av under en inte aUtför begränsad tid. Han har därför ett inttesse av att, sedan han fått det begärda tiUståndet, ha ett visst skydd mot att tiUståndet utan hans egen förskyUan antingen upphör eUer förändras vad gäUer villkoren för radioanvändningen.

TiUståndshavarens inttesse av att få använda sin radioanfeggning utan att villkoren för användningen ändras kan emeUertid komma att sta i motsats tiU det allmänna inttesset av att frekvensema umyttjas så effektivt som de tekniska möjUghetema vid varje tid medger Den tekniska utvecklingen på radioområdet går ibland mycket snabbt. Nya sätt att använda radio tillkommer och förbättringar görs beträffande de använd­ningssätt som redan finns. Inte sällan hindrar pågående radioanvändning nya radioanvändningar och inttcxluktionen av förbättringar av de befintUga användningama. Bakgmnden tiU detta förhållande finns tiU stor del i det ovan nämnda inttesset av att få umyttja gjorda investeringar så långt det ur ett ekonomiskt perspektiv är fördelaktigt. Dessa inttessen har ofta varit av så stor vUct att tillgodose att det i många fåU inte har bedömts som reaUstiskt att kräva att pågående radioanvändning skaU upphöra för att bereda plats för nya användningar. TiU följd härav har det knappast skett några snabba förändringar av större betydelse i frekvensanvändningen. De förändringar som ttots aUt har förekommit har ofta skett på flera års sUct och efter ett omfattande mtemationeUt förhand­lingsarbete.

Det finns således en inte obetydlig ttöghet inbyggd i systemet för fre­kvensfördelning. Att det är på det sättet behöver inte vara någon nackdel om perspektivet vidgas tUl att omfatte också en samhäUsekonomisk be­dömning i stort. Även om det dyker upp möjUgheter att förbättta radioumyttjandet behöver sådana förbättringar mte aUtid anses så betydande att de uppväger den ekonomiska uppoffring som det skuUe innebära att använda den nya tekniken. Det gäller aUtså att finna en lämpUg avvägning mellan nämnda motstaende inttessen.

Den nuvarande ordningen med en föreskrift i radiolagen (1966:755) om att tiUstånd skaU meddefes för viss tid tUlämpas så att tiUståndstiden regehnässigt bestäms tiU ett år. Denna ordning hänger samman med att avgiften för innehav av radiosändare tes ut varje kalenderår och erfegd betalning fungerar som meddelande från tiUståndshavaren om att han önskar fortsatt tiUstånd på oförändrade viUkor Det enda undanteget härifrån är den gmpp av radiosändare som omfattes av bestämmelser om genereUt tiUstånd där gUtighetstiden antingen inte är angiven, exempelvis typgcxlkända sladdlösa telefoner, eller är bestämd tiU en längre tid, exempelvis radiosändare i lågeffektsradaranläggningar.

Den ordning som nu gäUer innebär aUtså att det i prmcip står myndig­

heten fritt att vid tiUståndstidens utgång göra förändringar i vilUcoren för

radioanvändningen. Myndigheten har formellt sett också möjlighet att

221

vägra förlänga tiUståndet.

I praktiken undviker myndigheten dock att ändra tiUståndsvUlkor I de    Prop. 1992/93:200 fåU där det är nödvändigt att göra förändringar eftersträvas en så lång framförhållmng som är möjligt. Det betyder att den tiUståndshavare som måste ändra sin radioanläggning eller byte ut den oftast har flera år på sig att göra det.

FörhåUandet att förändringar i radioanvändningen på gmnd av ändrad användning av frekvensband, flyttning av tiUståndshavare eUer liknande omständigheter måste tiUgripas relativt sällan och därvid encfest i säU-synta faU i strid med vad tiUståndshavaren anser sig kunna acceptera, kan tas tiU intäkt för att tiUståndsgivningen och besluten om tiUståndsviUkoren sker efter omsorgsfiiUa överväganden fiän myndighetens sicfe. Det skuUe i och för sig också kunna tyda på att möjUghetema tiU att nå en så effektiv frekvensanvändning som skuUe vara möjUg mte har tagits tiU vara. En tänkbar förklaring kan också vara att ttängsehi ännu inte har nått en sådan svårhetsgrad att den motiverat mera drastiska åtgärder

En bidragande orsak tiU att man från myndighetens sida har undvUcit art göra stora förändringar i frekvensanvändningen kan vara att det har rått osäkerhet kring hur den simation skulle bedömas, där en tiUstånds­havare tiU följd av vägrad förlängning skulle ställa krav på ekonomisk eUer annan kompensation. Den praxis som utvecklats får anses tyda på art mera betydande förändringar eller upphörande av tiUstånd sker först sedan tiUståndshavaren under en rindig tidrymd fått möjUghet att anpassa sig tiU förändringen.

TiUståndstid

Mitt förslag är att tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändare även i fortsättningen skaU gäUa för en viss bestamd tid. En föreskrift med detta innehåU bör finnas i den nya lagen. I lagen bör emellertid mte fast­stäUas vilken tiUståndstid som skaU gäUa i det särskUda faUet. Lagföre­skriften bör således inskränkas tiU att slå fast att det för varje tiUstånd skaU finnas bestämt den tid under viUcen det skaU gälfe.

Det bör vara en uppgift för tiUståndsmyndigheten att utifrån gmndema för tiUståndsprövningen bestämma viUcen tiUståndstid som skaU gäUa för varje särskUt tiUstånd. Vad som beslutas i denna del skaU utgöra en del av tiUståndsbeslutet. TiU skiUnad från vad som gäller för närvarande bör föreskriften om att tillståndet skaU gälla för viss tid inte tolkas så att det därmed skaU vara samma tid som skaU gälla för aU slags radioan­vändning. Tvärtom anser jag att det i framtiden bör göras en ingående prövning av tiUståndstidens längd i samband med prövningen av en tiU­ståndsansökan. Denna prövning kan leda tiU att tiUståndstiden för en viss radioanvändning kommer att bestämmas tiU en relativt kort tid, i exttema fåU kanske tiU endast några enstaka dagar. I andra feU bör tiUståndstiden antagUgen feststäUas tUl en mycket lång tidrymd, kanske tio år eUer längre.

EnUgt min mening bör tiUståndshavaren kunna räkna med att få vara kvar med sin radioanvändning under åtminstone så lång tid som det är möjUgt att ÖverbUcka vid tiUståndsbeslutet. Han skaU under denna tid i

princip vara skyddad firån ingripanden firån tiUståndsmyndighetens sida. Prop. 1992/93:2(X) Endast om vissa angivna omständigheter föranleder det bör tiUståndet kunna antingen återkaUas eUer förändras med avseende på villkoren. Ä andra sidan bör det inte, tiU skUlnad från den nu tillämpade ordningen, vara något hinder mot att det vid tiUståndstidens utgång inte bevUjas något nytt tiUstånd eUer att det därvid kommer att gälfe andra tiU­ståndsvUlkor

Vad gäUer tiUståndstidens längd är det namrUgtvis sökandens önskemål som sätter de yttte ramarna. Om avsikten är att radioanfeggningen skaU användas endast en kortare tid bör givetvis tiUståndet begränsas tiU att gälfe för den tiden. Detta torde knappast erbjuda några problem. Det som däremot kan stäUa högre krav på prövningen är när sökandens önskemål om tiUståndstid sträcker sig längre än vad som firån frekvenseffektivi­tetssynpunkter kan anses lämpUgt.

Som jag har anfört i det tidigare bör tiUståndstiden bestämmas i första hand utifrån redovisade bedömningsgmnder för tiUståndsgivningen. För bedömningen blir det därför av betydelse vilken kunskap som finns om tänkbara framtida förändringar av utiandets radioanvändning som kan påverka radioanvändningen inom landet. Kan det fömtses att en viss radioanvändning kommer att förekomma utomlands efter en viss tid i enUghet med internationella överenskommelser kan en radioanvändning i Sverige som skuUe skadUgt påverka denna inte tiUåtes därefter Detta Ugger enUgt min uppfatming i den bedömning som myndigheten måste göra av risken för att sådan påverkan kan förekomma.

Motsvarande betraktelsesätt bör anläggas när det är fråga om att använda frekvenser inom frekvensband som i första hand bör förbehåUas för mndradio och därmed likställda radioanvändnmgar. Om det går att fömtse att en viss frekvens inte skall användas för mndradio förrän efter en bestämd tid bör det, om andra hinder mot en tiUdelmng av frekvenser i sådana band inte finns, vara möjligt att använda en sådan frekvens för annat än mndradio. TiUståndstiden skall då givetvis vara så anpassad att någon risk för att hinder i umyttjandet av frekvensen för sådan radio­användning som är särskUt vUctig för den fria åsUctsbUdningen inte uppstår.

Ett par remissinstanser har anmärkt att även den nationeUa planeringen av radioanvändningen bör kunna beaktas när tiUståndstiden bestäms. SärskUt har tagits upp begränsade omplaneringar i mndradioanvänd­ningen. Som ett altemativ har förts fram att sådana fiägor skuUe kunna lecfe tiU antingen ändring eUer återkaUelse av tiUstånd.

Inte minst för tiUståndshavaren och hans möjUgheter att planera

verksamheten är det väsentiigt att samtUga förhållanden av betydelse

beaktas vid tiUståndsprövningen. Det är i detta skede som tyngdpunkten

i förfårandet bör Ugga, medan ändring av tiUståndsvillkor och återkaUelse

av tiUstånd bör höra tiU undantagen. I enUghet med vad uttedningen har

anfört och jag själv nyss redogjort för bör tiUståndstiden bestämmas

utifrån de bedömningsgmnder som skaU gälla för tiUståndsgivningen.

Häribiand märks såväl nationeU som intemationeU radioanvändning och

hur denna förväntas komma att utvecklas.  De synpunkter som re-

223

missinstanserna har fört fram är således i princip beaktade. Jag anser

dock att uttedningens förslag kan förtydUgas så tiU vida att nämnda    Prop. 1992/93:200 omständigheter kommer tUl uttryck i lagtexten.

Vid bedömningen av tUlståndstiden bör också beaktes om radioan­vändningen bygger på att det finns ett särskilt tiUstånd enUgt annan fegstiftning. Om det andra tiUståndet är tidsbegränsat kan det finnas skäl att ha en tiUståndstid som är anpassad tiU vad som gäUer för det andra tiUståndet.

Andra omständigheter som bör beaktes när tiUståndstiden skaU be­stämmas är vad som kan förväntas om den tekniska utveckUngen på radioområdet ckU vad som kan anses rimUgt att emotse ur ett privateko-nomiskt perspektiv beträffande nyttan av en viss radioanfeggning. Hänsyn bör således tas tiU utvecklingen på utmstiiingssidan med tänkbara möjUgheter att i fiamtiden nå ett högre umyttjande av ett givet frekvens­utrymme. Ett sådant hänsynstegande torde med beaktande av utveck­lingstakten generellt sett inom radioområdet ofta böra leda tiU att tUlståndstiden, även om det just vid tillfäUet för tUlståndsbeslutet inte finns någon information om effektivare utmstning, säUan bör sättas längre än tio år. Som ett exempel på hur snabb utvecklingen är kan nämnas att inttcxluktionen av nya generationer av mobUtelefonisystem, som kräver betydande mvesteringar, kan antas komma att ske inom fem tiU tio år efter en tidigare generation. Ett annat exempel är utveckUngen av digital överföringsteknUc, som kan leda till stora förbättringar av frekvensekonomin inom bl.a. mndradioområdet.

Det kan dock finnas omständigheter som talar för att tiUstandstiden kan sättas längre än vad som borde bli fellet om endast den förväntade tek­niska utvecklingen fick styra. Som konstaterats inledningsvis kan upp­byggnaden av ett radionät vara förenat med betydande kosmader. För att investeringen skaU vara möjlig att göra krävs att ett rimligt ekonomisk utbyte av utmstningen kan förväntas. Enligt vissa uppgifter har det t.ex. antagits att det kan te fyra tUl sex år innan en ny generation av mobUtele­fonisystem uppnår lönsamhet. Det bör därför, ttots att det därmed kan finnas en viss risk att kravet på bäste frekvensekonomi mte aUtid kan upprätthåUas, finnas utrymme för sådana hänsynsteganden och tiU­ståndstiden sättes därefter

Några remissmstanser har framhållit att tUlståndstider på 15-20 år behövs om den ekonomiska Uvslängden på vissa anläggningar skaU beaktes.

Med anledning av dessa synpunkter bör följande sägas. Samdiga

gmnder som skaU beaktes vid tiUståndsprövningen kommer att i oUka

hög grad ha betydelse för hur lång tiUståndstid som bestäms. Det blir tiU­

ståndsmyndighetens uppgift att väga samman de olika faktorer som skaU

beaktes. Som nämnts nyss är en av dessa den tid som krävs för att uppnå

en rimUg avkastning på gjorda mvesteringar. Samtidigt kommer dock

även en bedömning av bl.a. framtida förändringar i radioanvändningen

och av radiotekniken att spela in. Som jag ser det är det inte lämpUgt att

här närmare söka precisera vilken tiUståndstid som bör gälla i ett enskUt

faU eUer i vissa typfall. Det bör i stallet slås fast att tiUståndsmyndig­

heten inom ramen för de i lagen angivna fömtsätttiingama bör ha stort

224

handUngsutrymme i fiäga om att avgöra lämpUg tiUståndstid.

FörUingning av tillståndstiden

Prop. 1992/93:200

Med den inriktning som mitt förslag har beträffande tiden för tiUstånd CKh hur denna bör bestämmas bör det inte finnas någon i lag reglerad rätt tiU förlängning av tUlstånd att använda radio. Motivet härtiU är främst att det med en sådan ordning ges möjUgheter att över tiden upprätmåUa höga krav på att radioanvändningen skaU ske på ett från frekvenssynpunkt så effektivt sätt som vid varje tid är praktiskt och ekonomiskt möjUgt. Härigenom ges fömtsättningar att bereda så många som möjUgt plats inom frekvensspektmm.

Med det anförda är dock inte sagt att det, när ett tiUstånd upphör att gäUa, skaU presumeras att tiUståndshavaren inte skaU få tiUstånd på nytt. Tvärtom bör presumtionen - såsom vid prövning av en förstagångsan-sökan - vara att nytt tiUstånd bör meddelas. Ofta kan det nya tiUståndet ha samma innehåU som det gamla men i vissa fåll kan det krävas att det nya tiUståndet får ett annat innehåU såvitt avser tiUståndsviUkoren. Däremot bör det mera sällan möäffa att det mte skaU bU möjUgt att ge tiUstånd över huvud teget. I en förlängningssimation bör den hittiUs-varande tiUståndshavarens inttesse beaktes i den utsträckning effektivi­tetsaspekter inte kan anses hindrande. Genom sin på det tidigare tiUståndet byggda position torde tiUståndshavaren ofta kunna påräkna företräde tiU fortsatt tiUstånd framför andra sökande. Genom den föreslagna regleringen anser jag att den som en gång har fått ett tiUstånd ges ett så starkt skydd som går att åstedkomma om samtidigt utgångs­punkten skall vara en effektiv radioanvändning.

Frånvaron av en uttrycklig förlängningsregel är således ett uttryck för att tiUståndshavaren för att vara bibehållen vid sin rätt tiU radioan­vändning viss tid före tiUståndets utgång måste göra en ny ansökan tiU tiUståndsmyndigheten. På samma sätt som sker i dag i samband med av­giftsuppbörden bör det dock ankomma på myndigheten dels att i god tid före den kritiska tidpunkten göra tillståndshavaren uppmärksam på att tiU­ståndstiden snart går ut, dels på gmndval av det gamla tiUstandet lämna ett förslag tUl ansökan med oförändrade eUer nya tiUståndsvillkor för den framtida radioanvändningen. Någon koppUng tiU avgiflsuppbörden bör det dock inte vara i fiamtiden.

Återkalklse av tillstårui och ändring av tillstårulsvillkor

Den uppbyggnad av reglerna om tiUståndstid och den inriktning av

innebörden av en bestämd tiUståndstid med ett starkt skydd för den en­

skUde som jag föreslår kommer enUgt min bedömning att leda tiU att

fiägor om återkaUelse av tillstånd resp. ändring av tUlståndsvillkor under

löpande tiUståndstid bUr förhållandevis säUan förekommande. Dette får

också anses stämma väl överens med allmänna principer om att den som

genom ett tiUstånd har fått rätt tiU att bedriva något, i dette feU att

umyttja en gemensam namrresurs, också skaU kunna Uta på att han får

använda sig av den under hela tiUståndstiden. Även om den enskilde

sålunda skaU ha ett gott skydd mot att tiUstånd och tiUståndsvUlkor

225

mbbas under tiUståndstiden kan det inte undvUcas att vissa omständigheter

15 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 200

ttots aUt bör kunna föranleda att ingrepp får ske. E)essa förhåUanden bör    Prop. 1992/93:200 framgå av fegen.

Omständigheter som kan föranleda ingrepp i ett tiUstånd under löpande tiUståndstid kan vara av i huvudsak två slag. För det förste är det sådana som är hänförUga tiU tiUståndshavaren själv eUer tiU något för vilket han får anses svara. För det andra finns sådana som avser förhåUanden som tiUståndshavaren inte har något inflytande över

Försmämnda sfeg av omständigheter föreUgger när det går att konstetera att tiUståndshavaren har använt radiosändaren i strid med tiUståndsvUlkoren. Det kan exempelvis vara fråga om att den utsända effekten varit större än vad som medges i tiUståndet. Användning av sändaren utanför det tiUåma trafikeringsområdet är också en sådan omständighet, liksom uppsättande av en antenn på annan pfets än som bestämts. AUa dessa förfaranden ökar risken för att andra radioanvändare blir skadUgt påverkade. Även andra fåU än sådana som innebär direkt skadUg påverkan bör behandlas på samma sätt. Om det felaktiga beteendet eUer handhavandet kan anses vara av mindre betydelse bör det emeUertid inte leda till att tiUståndet återkallas. Även om ett tUlstånd återkaUas bör dette inte uteslute att ett nytt meddefes. Om det finns fömtsättningar att meddela ett nytt tUlstånd med tiUståndsvUUcor som efter vad som kan konsteteras bättte passar den ifrågavarande radioan­vändningen, bör hinder mot dette givetvis inte anses föreUgga. I prövningen härvidlag kan det dock finnas särskUda skäl att överväga om risker för skadUg påverkan på annan radioanvändning kan fömtses. Denna möjUghet att i stället för återkaUelse av tiUstand ändra tUlstands-viUkoren ger självfallet inte tiUståndsmyndigheten någon allmän rätt att ändra tiUståndsvillkor

Under remissbehandlingen av uttedningens förslag har det förts fram att återkaUelse av tiUstånd och ändring av villkor borde få ske först sedan tiUståndshavaren underlåtit att rätta sig efter en anmodan från tiUstånds­myndigheten. Detta skulle då gälla sådana omständigheter som är hänförUga tiU tiUståndshavaren.

I enUghet med de synpunkter som har kommit fiam under remiss­behandlingen anser jag för egen del att det är rimUgt att en återkallelse av ett tiUstånd i här akmella fåU görs direkt beroende av att tiUstånds­havaren först förelagts att rätta sig efter givna villkor En möjUghet bör emeUertid finnas att i undantagsfeU ingripa med omedelbar återkaUelse, om en sådan åtgärd är nödvändig för att förhindra fortsatt missbmk. En föreskrift med angivet innehåU bör ges i lagen.

En annan omständighet som är hänförUg tiU tiUståndshavaren eUer hans

inttessesfär är att det konstateras att sändaren inte har använts. En regel

om återkaUelse vid sådana förhållanden tar sikte på att det inte skaU vara

tiUåtet att skaffa sig visst frekvensutrymme för evenmeUt framtida bmk

eUer för spekulation om framtida överlåtelse, vilket akmaUseras främst

om tiUståndshavaren är en juridisk person. Detta Ugger i den allmänna

inrikmingen om ett så effektivt frekvensumyttjande som möjUgt. Sägas

här bör att detta inte behöver sta i motsats tiU att, i linje med vad Gene-

ralmUstyrelsen han anfört, det i vissa fell kan finnas skäl att vid

226

tiUståndsprövningen hålla vissa frekvenser i beredskap för utveckling av

nya och befintUga radioanvändningar. I de sismämnda faUen tilUcommer    Prop. 1992/93:200

prövningen nämligen tiUståndsmyndigheten som därvid kan göra en

bedömning  av   frekvenssimationen   i   stort   utan   sidobUckar  på  det

ekonomiska värdet i rätten att disponera ett frekvensutrymme. Givetvis

kommer det an på den som söker tiUstånd att lämna tUlräckUgt underfeg

för myndighetens beslut.

E)et bör även finnas skäl för återkaUelse om det visar sig att en radiosändare visserUgen använts men inte i den utsträckning som har fömtsätts vid tUlståndsgivningen. Det exempel som här Ugger närmast är att någon får ett tiUstånd innefettande rätten att på en viss frekvens bedriva kommunikation i ett eget radionät med en fast station och ett antal mobUa enheter Visar det sig att det behov av radiokommunikation som har legat tiU gmnd för tiUståndsbeslutet mte finns, exempelvis genom att radionätet inte bUvit så omfattande som varit avsUcten, bör tiUståndet kunna återkaUas. Behovet av radioanvändning, som jag har undvikit att göra tiU en särskUd gmnd för tiUståndsprövningen, kommer här att få betydelse när det verkUga utfallet kan konstateras. ÅterkaUelsen bör givetvis inte hindra att det mot bakgmnd av en behovsbedömning skaU kunna meddelas ett nytt tUlstånd.

En särskild simation där radiosändaren inte har använts och det därför kan vara akmeUt att återkalla tUlståndet är att tillståndet meddelats för att tiUståndshavaren skulle bedriva sådan verksamhet som kräver särskUt tiUstånd eUer tillhandahålla radiosändning som en tjänst åt någon annan vars verksainhet kräver sådant tiUstånd. Om det exempelvis bettäffande mndradioverksamhet visar sig att tUlstandet för programverksamheten av någon anledning har upphört bör detta få till följd att tiUståndet enUgt den reglering som här föreslås också återkallas.

ÄterkaUelsemöjUghetema för de fåll när omständighetema har visat att radiosändaren inte används eUer används i mindre utsträckning än söm fömtsätts vid tiUståndsgivningen bör tillämpas med varsamhet. Mindre avvUcelser i nämnda hänseenden bör knappast motivera ingrepp. Hänsyn bör också tas tiU de förhållanden som har föranlett att den akmeUa simationen har uppstatt. ÅterkaUelse på denna gmnd bör inte heUer beslutas om förhållandena har rättats tiU eUer om det finns anledning att anta att så kommer att ske inom en nära framtid. I exemplet med tillhandahåUande av radiotjänster för utförande av sådan verksamhet som kräver särskUt tiUstånd bör återkaUelse inte ske förrän det står klart att en evenmeU ny programutgivare eUer motsvarande inte avser att ta i anspråk tiUståndshavarens tjänster Att emeUertid i här angivna fåU, såsom beträffande annan avvUcelse fiän tillståndsvillkoren, göra en återkaUelse beroende av att tillståndshavaren förelagts att följa givna villkor anser jag vara mindre lämpUgt.

I det remitterade förslaget angavs att återkaUelse skuUe ske om en

radiosändare uppenbarUgen mte använts i en omfattning som svarar mot

tiUståndsviUkoren och särskUda skäl inte talar mot återkaUelse. EnUgt

Lagrådets menmg skuUe den avsedda mnebörden i bestämmelsen framgå

tydUgare om det anges att det skaU vara fråga om en användnmg i be­

tydUgt mindre omfattning än som fömtsetts. Jag har för egen del inte

227

något att erinra mot det förslaget. I överensstämmelse med de nyss

angivna gmndema för regleringen anser jag att ett ytterUgare förtyd- Prop. 1992/93:200 Ugande bör göras. Det bör i lag uttryckUgen anges att ett tiUstånd skaU återkaUas om ett tUlstånd eUer medgivande tiU radioanvändning enUgt annan feg har upphört att gäUa. Såsom anförts av Lagrådet bör åter­kaUelse i nämnda fåU ske endast om det inte är tUlräckUgt att tiUstånds­viUkoren ändras.

En ytterUgare omständighet som fåUer tiUbaka på tiUståndshavarens eget handlande och som bör kunna föranlecfe att ingrepp görs i ett tiUstånd är den att tiUståndshavaren har fått tiUståndet pä gmndval av uppgifter som vid tidpunkten för ansökningen objektivt sett varit felaktiga. I den mån dessa uppgifter har påverkat tiUståndsprövningen bör antingen tiUståndet kunna återkaUas eUer tiUståndsviUkoren ändras så att de kommer att stämma med vad som skuUe ha beslutats om uppgifterna varit riktiga vid prövningen. Att tiUståndet påverkats av felaktiga uppgifter innefattar givetvis även att någon del av tiUståndsbeslutet, dvs. ett villkor, har fått ett annat innehåU än vad som hade bUvit fåUet om riktiga uppgifter hade lämnats. I enlighet med vad som framhålUts av Lagrådet skaU tiUståndet i något avseende av betydelse ha påverkats av de felaktiga uppgiftema för att återkaUelse skall kunna komma i fråga. Således bör uppgifter som visserligen är felaktiga men som inte påtagUgt har påverkat tiUståndsprövningen mte föranleda återkallelse. Även i detta fåU gäUer att återkallelse skaU kunna akmaUseras först sedan det konsta­terats som otillräckligt att ändra givna tiUståndsviUkor

Jag går härefter över tUl att behandla omständigheter som Ugger utanför vad tiUståndshavaren själv kan påverka.

Utvecklingen inom radioteknUcen har under senare årtionden varit snabb. Nya tiUämpningar har tilUcommit och många äldre användningssätt har effektiviserats. Detta har lett tiU att flera nya användmngar har kunnat uittoduceras på marknaden och fått beredas plats i radiofre­kvensspektmm. För att så många som möjUgt i framtiden skaU kunna få tiUgång tiU radio för olika slag av tjänster måste de innovationer på radioteknikens område som efter hand kan förväntas bU praktiskt an­vändbara tas i bmk. Som en särskUd fömtsättning för tUlståndsgivning har jag därför tagit upp att sökandens radioanvändning inte får hindra att rimUg beredskap upprätmålls för utveckling av nya och befintUga radio­användningar. En avvägning mot detta inttesse akmaUseras givetvis också när tiUståndstidens längd bestäms.

Det kan emeUertid inte uteslutas att den radiotekniska utveckUngen be­

träffande någon enstaka radiotjänst kan komma att gå snabbare än vad

som fömtsätts vid tiUståndsgivningen. Trots de kunskapskrav som bör

StäUas på tiUståndsmyndigheten kan i undantagsfaU förändringar inom

radioteknUcen ske utan att detta varit möjligt att fömtse vid tiUståndspröv­

ningen av en ansökan. Som huvudregel bör enligt min mening i så fåU

gälfe att bristande fömtseende hos myndigheten i detta avseende inte skaU

gå ut över tiUståndshavaren. Trots att det efter hand visar sig att ett

tiUstånd tiU användning inte skuUe ha meddelats eUer meddelats med

andra tiUståndsvillkor om frågan varit uppe tiU bedömning vid ett senare

tiUfaUe, bör tiUståndshavaren inte mot sm vUja tvingas att upphöra med

228

radioanvändningen enUgt det meddelade tiUståndet.

I säUsynta feU kan det dock tänkas att förändringar inom radiotekniken Prop. 1992/93:200 visas ha en omfattning och ge så stora möjUgheter tiU en från frekvens­effektivitetssynpunkt förbätttad radioanvändning att den enskUdes inttesse av att få vara ostörd i sin radioanvändning måste vUca. De faU jag tänker på är när det har meddefets tiUstånd tiU radioanvändning som har tiU följd att det förhindrar att ny radioteknik tiUämpas. Det allmänna in­ttesset av att frekvenser umyttjas så effektivt som möjUgt bör här vägas mot effektema för den enskUde av att tiUståndsvUlkoren skuUe förändras eUer tiUståndet återkaUas.

Vid denna bedömning bör det tes stor hänsyn tiU om en förändring skuUe lecfe tiU att tiUståndshavaren kommer att betes möjUghetema att få ett rimUgt ekonomiskt utbyte av den mvestering som förvärvet av radio­anfeggningen m.m. har inneburit. Vidare bör beaktes vilka effekter som en återkaUelse eUer villkorsförändring skuUe komma att få på den verksamhet som radioanläggningen betjänar. Blir effektema av en åter­kaUelse eUer en villkorsförändring betydande för den enskUde, varvid det kan finnas anlednmg att beakte även möjUgheten att utverka viss eko­nomisk ersättning från övriga som berörs, bör dette oftast leda tiU att något ingrepp inte görs.

Lagrådet har tiU komplettering av vad som har tegits upp i det remit­terade förslaget angett att en särskild reglering om vUUcorsändring bör införas beträffande de fåU då nya användare skaU ges möjUghet att bedriva mndradiosändning. Gmnden härför är vad som i denna fråga uttalats vid riksdagsbehandlingen av förslaget om privat lokalradio m.m. (prop. 1992/93:70, bet. 1992/93:KU15, rskr. 1992/93:168). RUcsdagen har antegit förslaget om en lokalradiolag och om ändringar i bl.a. när­radiolagen (1982:459). Regelverket mnebär bl.a. att självständiga, lokalt förankrade radiostetioner skaU främjas. SändningstiUstånd för lokalradio skaU ge tiUståndshavaren rätt att bedriva sändningar som skaU kunna tes emot med god hörbarhet inom ett angivet sändningsområde. Sändnings-områdenas utsträckning skaU bestämmas med beaktande av vad som är tekniskt möjUgt att nå från sändare med lämpligt läge, hur möjUghetema att te emot sändningen påverkas på andra håU samt vad som är namrUga, lokala inttesseområden. AUa delar av det frekvensområde som är tiU­gängUgt för mndradiosändningar av ljudradio bör kunna umyttjas för lokahadion (bet. 1992/93:KU15). Vid riksdagsbehandUngen uttalades bl.a. följande (bet. s. 12):

För att tiUgängUga frekvensresurser skaU kunna umyttjas så effektivt som möjUgt kan, som kulmmtskottet har anfört, befintUga tiUstånds­havare behöva ändra frekvens under tiUståndsperioden. Med hänsyn tiU att en sändningsfrekvens kan vara inarbeted bör frekvensbytena - i såväl privat lokalradio som närradio - dock begränsas tiU de feU då det är nödvändigt för att nya användare skaU ha möjUghet att bedriva radiosändning.

Angivna förhåUande bör således kunna leda tiU ingrepp i ett tiUstånd i

form av ändring av frekvenstUldehting. Detta har sin gmnd i den uttafede

betydelsen av att nya användare ges möjlighet att driva mndradio-

229

sändning. För att tiUgängUga frekvensresurser skaU kunna umyttjas så    Prop. 1992/93:200

effektivt som möjUgt kan därför befintUga tiUståndshavare som sänder

mndradio behöva ändra frekvens under tiUståndsperioden. Med hänsyn

tUl att en sändningsfrekvens kan vara inarbetad bör, som nyss angetts,

frekvensbytena emeUertid begränsas tiU de feU cfe det är nödvändigt för

att nya användare skaU ha möjUghet att driva mndradiosändning.

Tillkommande användning av radiosändare för mndradio kan i det an­givna faUet i princip komma att påverka varje annan befintUg motsvar­ande verksamhet. I flertalet faU torde emeUertid effekterna på annan mndradioverksamhet bU begränsade.

Det kan cKkså tänkas att förändringar i frekvensanvändningen inträffar tiU följd av intemationelfe överenskommelser tiU vilka Sverige anslutit sig. VanUgtvis bmkar sådana förändringar föregås av ett omfettande be­rednings- CKh förhandlingsarbete. Detta leder tiU att det redan i ett in­ledande skede av en process för förändring av frekvensumyttjandet blir känt att en förändring är att vänte. Det kan dock vara besvärUgt att aUa gånger kunna fömtse vilka effekter ändringar kan få. Om det i en intemationeU förhandling exempelvis beslutes att en viss ny radiotjänst skaU förekomma i ett bestämt frekvensområde är det inte säkert att innehåUet i dette beslut kunnat fömtses av den nationeUa tiUståndsmyn­digheten. För att vi skaU uppfyUa våra folkrättsUga åtaganden och för att vi skaU ha en nödvändig samordning med grannländemas användnmg av vissa frekvensband kan pågående frekvensanvändning behöva upphöra. Mestadels är det möjligt att inom det intemationelfe samarbetet göra sådana förbehåU att rimUg tid tUl att avveckla pågående radioanvändning finns. I första hand anser jag att en sådan ordning bör tiUämpas. Samtidigt bör det strykas under att det givetvis vid tiUståndsprövningen i Största möjUga utsträckning bör eftersträvas att tiUstandstiden bestäms med hänsyn tiU vad som kan förväntas i det intemationeUa samarbetet.

SkuUe det emeUertid undantagsvis vara så att en pågående radioanvänd­ning kommer att störa en radioanvändning i utlandet som är tiUåten där tiU följd av en intemationeU överenskommelse tiU vilken Sverige har anslutit sig måste det vara möjligt att återkaUa tiUståndet eUer ändra villkoren. ÅterkaUelsen eUer ändringen bygger då på att ett tiUstånd inte skuUe ha meddefets om ansökan hade varit föremål för prövning vid detta senare tiUfäUe.

Det sismämnda fåUet är så tiU vida artskUt från det nyss berörda, där det var fiäga om en effektivitetshöjande nyhet på radioteknikens område, att det med hänsyn tiU våra intemationeUa förpliktelser inte kan komma i firåga att stäUa behovet av förändring mot de inttessen som är hänförUga tiU effektema för den enskilde tiUståndshavaren. Någon vägning av den enskUdes inttesse mot det gemensamma inttesset kan således här inte komma i fråga.

Uttedningen har i detta sammanhang berört fiägan om ekonomisk

kompensation tiU tiUståndshavare som drabbas av ändrade villkor,

återkaUelse av tiUstånd eUer vägrad förnyelse av tiUstånd. Något förslag

har dock inte presenterats av uttedningen. Ett par remissmstanser har

pekat på detta och menar att den feg som föreslås bör innehåUa bestäm-

230

melser om tiUståndshavares rätt tiU ekonomisk ersätttiing.

För egen del viU jag här säga följande. När frågor om bl.a. återkaUelse Prop. 1992/93:200 av tiUstånd på gmnd av förhållanden som Ugger utanför den enskUdes inflytande behandlas är det namrligt att överväga om tiUståndshavare skaU ha rätt tiU ersättning. En följdfråga är vidare vem som skaU utge evenmeU ersätttiing. Det är härvid mte givet att det skaU vara staten. Det skuUe, såvitt nu är i fiäga, i stäUet kunna vara radioanvändarkoUektivet eUer den eUer de radioanvändare som genom en återkaUelse eUer en vUUcorsändring tiUgcxloses genom en mot återkaUelsen svarande frekvens­tiUdehiing.

I huvudfrågan, dvs. om ersättning över huvud taget bör utgå, anser jag avgörande faktorer vara regleringens syfte och utformning samt vUken fömtsebarhet den möjUggör Som redovisats i det tidigare är den övergripande utgångspunkten för en reglering på radioområdet att åstadkomma en effektiv radioanvändning. Vidare skaU, liksom för närvarande, tiUstånd tiU radioanvändning gäUa för viss bestämd tid. I lagen kommer att anges de fömtsättttingar mot vUka en ansökan skaU prövas, de faktorer som bör vägas in när tiUståndstiden bestäms och de omständigheter som kan leda tiU att tillstånd återkaUas eller tiUstånds­villkor ändras. Såsom regelsystemet är uppbyggt måste därför enUgt min mening den som söker tiUstånd rimligtvis räkna med att det kan råda nya eUer förändrade förhållanden när tillståndstiden går ut. Motsvarande får anses gälfe i fråga om ändrade fömtsätmingar under löpande tiUståndstid, åtininstone när denna sträcker sig över en längre tidspericxi.

Den som viU driva radioverksamhet med de ibland betydande invester­ingar som det innebär måste förväntas ha en god inbUck i utvecklingen på radioområdet. Vid investeringstillfället kalkyleras därför med om och i så fåU hur gäUande fömtsätmingar kan ändras. Genom att de lagregler som jag föreslår i denna del görs tydUga kan den som söker tiUstånd inte heUer dra sig undan att planera för nya eUer ändrade förhåUanden. EnUgt min mening bör han därför inte kunna göra gäUande krav på ersättning med anledning av sådana omständigheter som angetts nyss och som berör honom under tiUståndstiden eUer vid en ansökan om fömyat tiUstånd.

231

4.12.7 Undantag från tiUståndspUkten

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Skyldigheten att ha tillstånd för innehav cKh användning av radiosändare skall gälla alla med undantag för försvarsmakten. Stat­Uga myndigheter i övrigt skall också undantas från tillståndskravet men endast såvitt avser innehav av radiosändare till följd av särskilcfe föreskrifter utan att dessa radiosändare används.

TiUståndsmyndigheten skall efter bemyndigande från regeringen kunna göra undantag från kravet på individuellt tillstånd för radiosän­dare som används på särskilt bestamda gemensamma frekvenser. Vidare skall föreskrifter om undantag från tillståndsplikten kunna meddelas för radiosändare på utiändskt fartyg, luftfartyg eller motorfordon samt för radiosändare i övrigt som innehas eller används av den som inte har hemvist i Sverige.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med mitt försfeg.

Remissinstanserna: Endast några remissinstanser har kommenterat förslaget. Länsrätten i Stockholms län anför att de uppgifter som tiUståndsmyndigheten ges direkt i lag såvitt avser försvarsmaktens frekvensbehov Ugger nära en förbjuden delegation från riksdagen. Paragrafen borde enligt länsrätten ges innebörden att Överbefälhavaren anmäler försvarsmaktens behov och tiUståndsmyndigheten tUlser att erforderUgt frekvensutrymme reserveras. Överbefölhavaren menar att ut­redningens förslag genom olika uttalanden ger intryck av en försvagning av försvarsmaktens ställning enligt nuvarande ordning. Överbefälhavaren ansluter sig tiU vad uttednmgen anfört om att frekvenstilldelning och fest­stäUande av övriga villkor för försvarsmaktens fredstida radioanvändning bör bestämmas av tiUståndsmyndigheten efter samråd med Överbefäl­havaren. Generaltullstyrelsen tar i detta sammanhang upp frågan om behovet av företräde vid tiUståndsgivningen för andra myndigheter än försvarsmakten. Styrelsen anför att nuvarande ordning innebär att statUga myndigheter är undantegna firån kravet på tiUstånd och endast en anmälan är nödvändig för innehav och användning av radiosändare. GeneralmU-styrelsen menar att det enUgt uttedningens förslag inte kan uteslutes att verksamheter av typ mU, poUs och kustbevakning mte får tiiUgång tiU erforderUgt frekvensutrymme. Vad gäller dessa myndigheters verksamhet såväl under fred som beredskap och krig anser styrelsen att behovet av tiUstånd kan accepteras, men med hänsyn tiU verksamhetens karaktär företräde bör ges vid tillstandsgivningen. 7CC anför att det av utted­ningens fegförslag inte klart firamgår om det formeUt är förbjudet för försvarsmakten att i fredstid sända på andra frekvenser än de som tiUdefes försvarsmakten av tiUståndsmyndigheten. Ett sådant förbud borde enUgt ICC rimUgen gälfe och lagtexten bör formuleras om med angiv­ande av att försvarsmaktens rätt att sända utan radiotiUstånd under fredstid endast gäUer för sändning på frekvenser som särskUt tiUdefets av tiUståndsmyndigheten.

232

Skälen för mitt förslag: Jag har i det föregående behandlat vissa Prop. 1992/93:200 frågor om tiUståndsplUctens omfatming. Övervägandena i det samman­hanget har varit inriktede främst på innebörden av begreppen innehav och användning av radiosändare. Ett annat perspektiv på tiUståndspUktens omfettning är om några rättssubjekt skaU undantes från tiUståndsplikt. Det finns CKkså anledning att beröra frågan om det kan vara befogat att för vissa slag av radiosändare ha en ordning som innebär att tiUstånd inte behöver sökas i varje enskUt fåU,

StatUga myndigheter

EnUgt radiofegen (1966:755) gäUer ett genereUt krav på tiUstånd från regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer för att inneha eUer använda radiosändare. Med stöd härav har det i kungörelsen (1967:446) om radiosändare föreskrivits att stetUga myndigheter får inneha och använda radiosändare efter anmälan tiU Telestyrelsen, som i den omfattning det behövs och efter samråd med Överbefälhavaren meddelar frekvenser för sändaren och övriga föreskrifter för mnehavet och användningen. Något krav på tUlstånd för stetiig myndighets radiosändare uppstäUs aUtså mte.

TiU följd av denna ordning har stora frekvensanvändare som Tele­verket, Luftfartsverket och Rikspolisstyrelsen formellt sett haft ett annat utgångsläge för sina framstaUningar om frekvenser än vad som gällt för icke-stetUga sökande. Om dette har inneburit en fördel i tiUdelningshän-seende kan det råda olika uppfetmingar om. Den fråga som bör stäUas är om den angivna skUlnaden från sakUga utgångspunkter fortfarande kan anses motiverad. Det som härvidlag bör vara utslagsgivande är om de StetUga myndighetemas verksamheter på något avgörande sätt skUjer sig firån de verksamheter som förekommer i övrigt.

Om en gradering skaU göras av hur angeläget det är att olika verksam­heter får tiUgång tiU radiokommunikationer är det inte givet att sådana som steten driver bör ha förettäde. SamhäUsvUctiga funktioner som be­tjänar sig av radio förekommer i stor utsttäckning också mom kom­munema och mom ramen för privat verksamhet. Över huvud teget är en sådan gradering förenad med så stora svårigheter att det närmast är OgörUgt att utföra den utan att vägande invändningar kan riktas mot resultatet. Jag anser därför tiU skiUnad från GeneralmUstyrelsen att något särskUt företräde för de verksamheter som bedrivs av statUga myndig­heter inte bör gäUa i tiUståndshänseende. De stadiga myndighetema bör således också vara skyldiga att ha tiUstånd för radioanvändning. De farhågor som GeneralmUstyrelsen har framfört om att verksamheter såsom poUs, mU och kustoevakning inte kommer att få tiUräckUgt frekvensutrymme får anses överdrivna. SkuUe det emeUertid på sikt visa sig att trängsehi i radiofrekvensspektiaim hämmar samhäUets funktion i visst hänseende får frågan om att prioritera olika behov tas upp på nytt.

Den ståndpunkt som redovisats i det föregående bör dock mcxlereras i ett hänseende. När det gäUer statens behov av frekvensutrymme för försvarsmakten skiljer sig fömtsättnmgama firån övrig statUg verksamhet.

Det är ett gemensamt och övergripande samhäUeUgt inttesse att försvaret Prop. 1992/93:200 får tiUgång tiU frekvenser i den utsträckning som det behövs. Som framhåUits i redovisningen av fömtsättningama för tiUståndsprövningen bör det inte komma i fråga att tiUdela frekvenser så att det inkräktar på det frekvensutrymme som behövs för försvarsmakten. Med hänsyn härtiU och tiU den betydande frekvensanvändning som förekommer i försvaret och den stora mängd radiosändare som finns inom den verksamheten bör någon tiUståndsplikt inte föreskrivas för försvarsmakten. FrekvenstiU­delning CKh feststäUande av övriga villkor för försvarsmaktens fredsticfe radioanvändning bör bestämmas av tiUståndsmyndigheten efter samråd med Överbefälhavaren. Denna ordning bör ge en tiUräckUg garanti för försvarsmaktens behov och kan enUgt min mening, såsom satts i fråga av Överbefälhavaren, inte ses som en försvagning av försvarets ställning i förhåUande tiU nuvarande system. Något behov av föreskrifter i lag utöver de som här föreslås om försvarsmaktens radioanvändning kan inte anses föreUgga.

Av praktiska skäl bör det hämtöver föreskrivas undanteg firån tUlstånds­plikten för andra stadiga myndigheter när det gäUer enbart innehav av radiosändare tiU följd av särskUda föreskrifter Om andra statUga myn­digheter än de inom försvarsmakten vUl använda radiosändare gäUer för dessa, liksom för varje annan användare, kravet på tiUstånd för innehav och användning.

Vissa radiosändare

EnUgt kungörelsen (1967:446) om radiosändare kan Televerket meddela genereUt tiUstånd att mneha eller använda radiosändare. Med stöd av detta bemyndigande har Telestyrelsen föreskrivit att vissa bestämda slag av radiosändare får innehas eUer användas utan individueUt tiUstånd. Sådana föreskrifter finns bettäffande radioanläggningar för radiostyming, telemetri CKh larmöverföring, för radioanläggningar i typgodkända sladdlösa telefoner och för vissa radiosändare i lågeffektsradaranlägg­ningar. Av dessa bestämmelser framgår att genereUt tiUstånd gäUer för angivna slag av radiosändare under fömtsättning att de är typgodkända och används på de i författningama angivna frekvensema.

EnUgt min mening bör det även i framtiden vara möjUgt att inneha eUer använda vissa radiosändare utan att individueUt tiUstånd har meddelats. Detta bör framgå redan av lagen i form av att regeringen eUer den myndighet som regeringen bestammer får föreskriva om undantag från den individueUa tiUståndsplUcten. En fömtsättning för att sådant undanteg skaU få föreskrivas bör vara att radiosändaren skaU användas på vissa i föreskriftema angivna frekvenser Dessa frekvenser skaU vara gemensamma för användningen. Såväl enstaka bärvågsfrekvenser som frekvensband som innehåUer ett antal möjUga frekvenser kan komma i fråga. Genom att ha en ordning med möjUghet för tiUståndsmyndigheten efter regeringens bemyndigande att undante vissa radiosändare firån tiU­ståndskravet kan myndighetsarbetet i huvudsak riktas in på mera arbets­krävande radioanläggningar. De slag av radiosändare som bör komma i

fråga för undantag från det individueUa tiUståndskravet är först och Prop. 1992/93:200 firämst de som i dag omfettas av genereUt tiUstånd. Det bör efter hand också vara möjUgt att ha en ordning med sådant undanteg beträffande privatradioanläggningar, som ju verkar på ett begränsat antal gemen­samma kanaler Också mobUtelefoner bör kunna inordnas under bestämmelser om undanteg från krav på individueUt tiUstånd. Däremot fömtsätter jag att den som driver mobUteleverksamheten skaU ha tiUstånd för innehav CKh användning av bassändare och övriga sändare som behövs för att nätet skaU fungera. Uppräkningen här är inte avsedd att vara fiiUständig. Det kan aUtså mycket väl tänkas att andra slags radiosändare, som passar för att användas på gemensanuna frekvenser, i framtiden kan komma i fråga för undanteg från individueUt tiUstånd.

En fömtsättning som bör gälfe för undanteg av dette sfeg är att ut­msbiingen uppfyUer sådana tekniska krav att den kan använcfes utan att andra radioanvändningar blir skadUgt påverkade. Eftersom dessa radioanläggningar använder gemensamma frekvenser kan det däremot inte fömtsattes frånvaro av stömingar från trafik med samma slag av radioanläggning. För de fleste av angivna radioanläggningar, med undanteg av mobiltelefoner där den som driver televerksamheten genom systemet ser tiU att stömingsfrihet uppnås, får dette accepteras.

Den reglering om radiokommunUcation som här föreslås är, i likhet med nuvarande reglering, avsedd att vara tillämpUg på radioanvänd­ningen mom Sveriges land- och sjöterritorium och luftmmmet däröver Den skaU således gälla oberoende av om innehavaren eller användaren är svensk eUer om han är udändsk medborgare. Det som skaU vara avgörande för tillämpligheten är att radioanvändningen sker inom Sveri­ges gränser eUer på svenskt fårtyg eller luftfartyg utom riket.

Det är vanUgt att radiosändare finns på fårtyg, luftfartyg och i motorfordon. Vad gäller fårtyg och luftfartyg är det av bl.a. säkerhets­skäl tiU yttermera visso ofta föreskrivet nationellt och överenskommet intemationeUt att det skaU finnas radioanläggnmg ombord. När utiändska fårtyg, luftfartyg och motorfordon kommer tiU Sverige innebär detta att radioutmstning också förs m i riket.

I radiolagen föreskrivs att införsel tiiU riket av radiosändare är tiUåten endast för den som har tUlstånd. I kungörelsen (1967:448) om innehav och användning inom svenskt territorium av radiosändare och mottagare på utiändskt fårtyg, luftfartyg eller motorfordon föreskrivs att radiosän­dare på utiändskt fartyg, luftfartyg eller motorfordon får mnehas inom svenskt territorium utan särskilt tillstand. Det föreskrivs vidare om under vilka fömtsättningar som sådan radiosändare får användas.

Under senare år har det blivit vanUgt att också radiosändare som inte

är anknuma tiU angivna fortskaffningsmedel införs tiU landet. Det gäUer

främst mobUtelefoner som är avsedda för NMT-näten, men också andra

slag av radiosändare. Telestyrelsen har därför föreskrivit att radiosändare

som är avsedda för bl.a. trafik inom mobUtelesystemen NMT-450 och

NMT-900 samt det mtemationeUa satelUtsystemet för mobU ttafik

INMARSAT får innehas och användas i Sverige. Detsamma har före­

skrivits bettäffande nödradiosändare i det intemationeUa satelUtsystemet

235

COSPAS-SARSAT. Detta tiUstånd gäller under fömtsättmng att tiUstånd att inneha och använda radiosändaren har meddelats i annan stat.

Från praktisk synpunkt finns det skäl att även fortsättningsvis ha en ordning som medger att radiosändare får tas med m i landet utan att tiU­stånd måste meddefes i varje särskUt fåU. Jag anser därför att det i fegen bör ges ett bemyndigande för regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att ge föreskrifter om undantag från tiUståndspUk­ten för radiosändare på utiändska fårtyg, luftfartyg och motorfordon. Dessutom bör undantag kunna föreskrivas beträffande andra radiosändare som innehas eUer används av en person som mte har sin hemvist i Sverige. En fömtsättning för att undantag skaU föreskrivas bör vara att innehavet av radiosändaren är tiUåtet i hemlandet, antingen tiU följd av ett genereUt tiUstånd avseende den akmeUa typen av radiosändare eUer ett individueUt tiUstånd.

Prop. 1992/93:200

4.13  Åtgärder mot stömingar på radiokommunikation

Mitt förslag: Möjligheter skall finnas att ingripa mot stömingar från i och för sig tillåten användning av radiosändare CKh radiomottagare.

Föreskrifter för att skydda mot stömingar på radiokommunikation skall kunna meddelas även avseende användning av elektriska anlägg­ningar som inte är radioanläggningar utan är avsedda att alstra radio­frekvent energi för kommunikation via ledning eller med utnyttjande av närfält.

Samma möjligheter skall finnas beträffande anläggningar som, utan att vara avsedda för kommunikation, alstrar eller använder radiofre­kvent energi för industriellt, vetenskapligt, medicinskt eller liknande ändamål.

Anordningar som inte är avsedda för radiokommunikation utan endast för annan sändning av radiovågor skall kunna förbjudas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstanserna: Endast vissa remissmstanser har lämnat syn­punkter på förslaget. Av dessa har NUTEK anfört att det inte är lämpUgt att fiägor som rör elekttomagnetisk kompatibiUtet regleras i såväl en lag om radiokommunikation som i lagen om elekttomagnetisk kompatibiUtet. NUTEK anser att stömmgar firån såväl sändare och mottagare bör regleras med EMC-regelverket och inte genom lagen om radiokom­munikation. Även Svenska Elektriska Kommissionen (SEK) har pekat på behovet av samordning med anpassningen tiU EG:s EMC-duiektiv. SEK framhåUer att det är väsentUgt med hänsyn tiU handeln över gränsema att svenska regler avseende elektrisk utmstning utformas i harmoni med de regler som gäUer i vår omvärld. Tekverket har anfört att om stömingar påtagUgt försämrar eUer förstör möjUghetema för tidigare tiUståndshavare att umyttja redan bevUjade tiUstånd, krav måste stäUas på den nye tiUståndshavaren att helt eliminera stömingama. I annat fåU kan enUgt

236

Televerket befintUga tUlstånd i värsta fåU bU oanvändbara. LUcnande Prop. 1992/93:200 synpunkter förs fram av Banverket. Televerket har hämtöver anfört bl.a. följande. Det är tveksamt om det i fegförslaget använda uttrycket "motsvarande ändamål" refetivt "mdusöieUt, vetenskapUgt eUer medicinskt" kan användas för att omfatta aUa slags apparater för alstring CKh användning av radiofrekvent energi, när det avsedda överföringsav­ståndet är så kort att radiovågor inte används, exempelvis beträffande butiksstöldlarm. Eftersom det för att skydda radiokommunUcation mot stömingar finns ett behov av att reglera sådana apparater, är det angefeget med ett uttalande härom. Vidare går det som i förslaget sägs om användnmg av anläggningar på särskUda frekvenser inte att tiUämpa genereUt på angivna ISM-apparater Det är endast en Uten andel av förekommande ISM-appUkationer som arbetar inom bestämcfe, särskUt avsatta frekvensområden. Detta uttryckssätt bör därför undvUcas, viUcet gäUer särskilt då de vilUcor som skall kunna ges vid behov kan omfatta även frekvensreglering. Luftfartsverket anför att de föreslagna åtgärdema mot störningar firån utmsmingar som alstrar radiofrekvent energi mte utgör ett tiUräckUgt skydd mot stömingar av radiosystem som används inom luftfarten och som är av väsendig betydelse för flygsäkerheten. Luftfartsverket menar att lagförslaget bör kompletteras med möjUgheter tiU ingripanden mot stömingar från system som överför information på bärvågor, bärfrekvenssystem, t.ex. CATV-sändningar (kabel-TV). Ana­lyser av möjUga störkäUor mot för luftfarten vUctiga system visar enUgt Luftfartsverket att system för trådbunden sändning, t.ex. bärfrekvenssy­stem, utgör ett potentiellt hot. Luftfartsverket framhåller att de uttiist-ningar som avses inte primärt har syftet att sända signaler i luften varför radiolagen inte har kunnat tillämpas mot sådana stömingar. Även lek­verket har påpekat att anläggmngar för kabelsändning (t.ex. kabel-TV inkl. festighetsnät) är en stömingskälla som kan bereda stora problem för bl.a. luftfartsradio och luftfartsradionavigering. Det är enUgt Televerket angeläget att lagförslaget formuleras på ett sådant sätt att anläggmngar för kabelsändning omfattas. SEK anser att det som anges avseende radio­mottegare bör specificeras. Ett tillräckligt och nödvändigt vUlkor bör vara att radiomottagare tiU följd av utsttålning av radiofrekvent energi inte får förorsaka stömingar av radiomottagning inom en sändares tack­ningsområde. Sådana störningar anses förekomma om utstrålad radiofre­kvent energi överstiger vissa vedertagna gränsvärden som finns angivna som svensk standard. Det torde inte vara förerdigt med ovan nämnda princip att genereUt tvinga fram avstömingsåtgärder i de fall utiusbiingen uppfyUer kraven vad avser gränsvärden men ttots detta stör radiokommu­nikation.

Skälen för mitt förslag:

4.13.1  Bakgrund

Någon i svensk författning intagen definition av vad som skaU avses med stömingar på radiokommunikation finns inte. TiU stor del kan begreppet

anses självdefinierat och i den mån det dämtöver har funnits behov av att    Prop. 1992/93:200 ha en allmän bestämning har det ttoligtvis hänvisats tiU definitionema i det intemationeUa radioreglementet (RR). I detta definieras begreppen "Interference" och "Harmfiil Interference" enUgt följande:

Interference: The effect of unwanted energy due to one or a com-bination of emissions, radfetions, or inductions upon reception in a radiocommunication system, manifested by any performance degracfe-tion, misinterpretation, or loss of information which could be extracted in me absence of such unwanted energy.

Harmfal Interference: Interference which endangers me fiinctioning of a radionavigation service or of omer safety services or seriously degrades, obstmcts, or repeatedly mtermpts a radiocommunication service operating in accordance wim mese Regulations.

Kort uttryckt kan stömingar på radiokommunikation sägas vara skadUg påverkan på radiokommunUcation tiU följd av oönskad radioutsändning, annan radiofrekvent strålning eUer induktion.

Den svenska regleringen gäUande stömingar på radiokommunikation kan sägas innebära att åtgärder mot sådana stömingar vidtas ur två olika perspektiv. Å ena sidan syftar tilldehiingen av frekvensutrymme och fastställandet av tekniska krav på radiosändare CKh radiomottagare inom ramen för tUlståndsgivningen enligt radiolagen (1966:755) tiU att olika radiosändare och radiomottagare skall kunna fungera utan risk för in­bördes störning. Å andra sidan finns foreskrifter om att elektrisk materiel skaU utföras så att stömingar på radiokommunikation firån den materielen förebyggs. Sismämnda bestämmelser finns i radiostömingsförordningen (1985:625). Genom den nyligen antagna lagen (1992:1512) om elektto­magnetisk kompatibiUtet ges regeringen eUer den myndighet som rege­ringen bestämmer bemyndigande att meddela sådana föreskrifter

EnUgt 1 § radiostömingsförordningen gäller att elektrisk materiel som kan orsaka radiostömingar genom elekttomagnetiska vågor skall utföras så att sådana stömingar förebyggs. Denna bestämmelse har karaktär av allmän riktlinje. Elsäkerhetsverket får, efter samråd med Telestyrelsen, föreskriva att stömingar på radiokommunikation fiän sådan materiel som avses i I § inte får överskrida en viss nivå eller att materielen skaU var utförd på visst sätt. Påpekas bör att radiostömingsförordningen inte är avsedd att reglera tekniska vUUcor för radioanläggningar fömtom mnd­radiomottagare.

I 3 § radiostömingsförordningen sägs att, om Elsäkerhetsverket inte föreskriver annat, materiel som skaU vara avstörd skaU ha registterats för att få saluföras eUer hyras ut för användning mom landet. Elsäker­hetsverket får vid vite förbjuda den som saluför eUer hyr ut elektrisk materiel, som inte uppfyUer föreskrivna krav om avstöming eUer som mte har registterats, från att fortsätta saluförandet eUer uthyrningen.

Den nyssnänmda lagen om elekttomagnetisk kompatibiUtet har kommit

tiU i syfte att implementera EG:s direktiv den 3 maj 1989 avseende sådan

kompatibUitet (89/336/EEG). Enligt detta s.k. EMC-dtiektiv skaU elek­

ttoniska apparater och utmsttiingar vara så konstmerade att den elektriska

»-

störning som de alstrar inte överstiger en nivå som tiUåter radio- och tele-

utmstiiing samt andra apparater att ftmgera som avsett. Vidare skall de Prop. 1992/93:2(K) ha en tillräckUg mbyggd tåUghet mot elekttomagnetiska störningar för att fungera som avsett. Det s.k. EMC-direktivet fömtsätter total harmonise­ring. Det innebär bl.a. att en medlemsstat mte får hindra att apparater som uppfyUer de väsendiga kraven i direktivet ckU som konttoUerats i enUghet med föreskrivna förfaranden sfepps ut på marknaden och tas i bmk.

Direktivet om elekttomagnetisk kompatibiUtet är betydUgt vidare än radiostömingsförordningen. E)et är också övergripande tiU sin karaktär i det avseendet att det berör produkter inom flera olika sektorer Således omfettar du-ektivet aUa slag av elektriska och elekttoniska apparater Detta mnebär att det formeUt sett omfattar cKkså regleringen av de fre­kvensmässiga förhåUandena för radioanläggningar. Direktivet syftar emeUertid inte tiU att reglera den utsändning av elekttomagnetiska vågor som sker fiän radiosändare (prop. 1992/93:47, s. 15). Över huvud taget avser direktivet inte att reglera användnmgen av önskade signaler, inkl. ledningsbundna sådana.

Vid en jämförelse mellan de olika regleringama, dvs. den nu gäUande radiolagen resp. lagen om elekttomagnetisk kompatibUitet och radiostör-ningsförordningen kan konstateras att radiolagens bestämmelser dels avser en annan gmpp av potentieUa störkäUor än de som berörs av de andra författningama, dels är inriktad på det enskUda innehavet och användningen av utrustningen medan lagen om elekttomagnetisk kompati­biUtet och radiostömingsförordningen reglerar i huvudsak rätten att saluföra eUer hyra ut viss materiel.

4.13.2 Kompletterande bestämmelser om störningar på radiokommunikation

Inom ramen för en reglering om radioanvändning är det natorUgt att överväga även frågor om störmngar på radiokommunUcation. Frånvaron av oönskad strålning är ju en fömtsätming för att radiokommunikationen skaU kunna fungera som avsett. LUcsom uttedningen anser jag att det firms ett behov av kompletterande bestämmelser om stömingar på radiokommunikation.

En särskUd fiäga i detta sammanhang är i vilken författning regler om sådana störningar bör ges. Under remissbehandlingen har förslag förts fram om att dessa fiägor bör regleras endast i lagen (1992:1512) om elekttomagnetisk kompatibiUtet. En betydelsefull utgångspunkt härvidlag bör enUgt min mening vara vilket syfte som reglema har. LämpUgt är namrUgtvis också att så långt möjUgt sträva efter en sammanhåUen reglering av störningar i etem av annat slag än sådana som har sm gmnd i användning av radioanläggningar och andra anläggnmgar avsedda att alstra radiofrekvent energi.

239

Radiofrekvent energi, dess alstring och användning

Prop. 1992/93:200

Radiofrekvent energi omfattar aUa elekttomagnetiska svängningar som alstras inom frekvensområdet 9 kHz-3 000 GHz (radiofrekvensspekt­mm). Även om begreppet urspmngUgen mest var förknippat med radiovågor, används det sedan länge helt genereUt, aUtså även när överföringen är ledningsbunden eUer sker på så kort avstånd att den av svängningarna alstrade energin i huvudsak överförs tiU mottagnings­punkten av närfältet, inte av flärrfältet (radiovågen). Även inuti radio­sändare är det fiäga om radiofrekvent energi (elekttomagnetiska svängningar). Någon radiovåg existerar mte förrän energm har lämnat antennen. Således kan begreppet radiovågor användas endast när en våg har etablerats, dvs. i regel när avståndet meUan sändare ckU mottagare är flera meter och när dessutom överföringen sker utan att det används särskUt anordnad ledare.

AU alstring och användning av radiofrekvent energi, oberoende av området, kan orsaka stömingar på radiokommunikation.

Radiofrekvent energi alstras och används inom följande områden.

-

Radiokommunikation där överföring meUan sändare och mottagare sker med radiovågor, via bärvågen, men där såväl sändare som mot­tagare i förening med bärvågen oundvUdigen som bieffekt alsttar radiofrekvent energi på andra frekvenser än bärvågens, vilken energi breder ut sig som radiovågor men också närfältsmässigt eUer ledningsbundet.

-

Annan kommunUcation där överföring sker ledningsbundet, t.ex. i nät för kabel-TV inkl. fastighetsnät, eUer där överföring sker genom när­faltet från sändarens antenn och inte via radiovågor, t.ex. butiksstöld­larm eUer lokala personsökningsanläggningar

-

Användning av radiofrekvent energi som inte överförs för kom­munikation utan för alstring av olika former av värme för industri­eUt, vetenskapligt eUer medicinskt ändamål och där överföring för de flesta applUcationer, utom i mikrovågsugnar, sker med närfaltet, t.ex. i pfestsvetsar och kortvågsbehandlingsapparater Läckning från sådana värmeapparater medför att utstrålning av radiovågor sker liksom utbredning vfe elnätet på såväl arbetsfrekvensen som dess övertoner Detsamma gäller för användning av radiofrekvent energi för apparaters intema fimktion.

Inom samdiga angivna områden sker alstringen och användningen av radiofrekvent energi avsUctiigt. I de två försmämnda fåUen avser alstring och användning kommunikationsändamål. Fömtom anläggningar med av­sUctUg alstring förekommer en oavsUctUg alstring av radiofrekvent energi i aUa elektriska anläggningar ttots att dessa inte är avsedda att använda sådan energi. Stömingar på radiokommunikation kan, som nyss sagts, orsakas av anläggningar som används inom något av dessa områden.

240

Radioanvändning för kommunikationsändamål

Prop. 1992/93:200

Jag har i mina i det tidigare redovisade överväganden om gmndema för tiUståndsgivning för användning av radio framhåUit att en gmndläggande utgångspunkt för tiUståndsgivningen skaU vara att annan radioanvändning inte blir skadUgt påverkad. För radiosändare som är avsedda att användas för radiokommunikation CKh därmed jämstäUd funktion (radar m.m.) bör de regler som därvid har föresfegits leda tiU att det finns goda fömt­sättningar för att sådana anläggningar inte skaU komma att störa annan radiokommunikation. Någon ftiUkomUg stömingsfrihet fiän sådana radiosändare kan dock knappast aUtid uppnås. Vissa radioanvändningar, t.ex. sådana som inte tiUdelas en egen frekvens utan är hänvisade tiU gemensamma frekvenser, kan namriigtvis inte räkna med fiiUständig frihet frän påverkan från andra radiosändare. En huvudsakUg inriktning av regleringen är att radioanvändningen genom tekniska föreskrifter för såväl sändare som mottagare skaU ske på sådant sätt att andra radioan­vändare inte störs. Den nya reglering som jag föreslår innebär i detta hänseende inte någon ändring i förhållande tiU nuvarande ordning.

Även om tiUståndsprövningen görs omsorgsfullt och med beaktande av den kunskap som finns om pågående radioanvändning kan det inte uteslutas att också sådan radioanvändning som sker i enUghet med tiUståndsviUkoren kan komma att störa annan radioanvändning. Detta kan ha sin gmnd i nya och svårfömtsägbara effekter av radioanvändningen eUer bero på att de genereUa tekniska krav som ställs på radioanlägg­ningar är kompromisser av ekonomiska skäl. För att sådana effekters påverkan på andra radioanvändningar skall minimeras bör den störande radioanvändaren vara skyldig att ombesörja att avstöming sker Är det mte möjUgt att helt undvUca stömingar och inte lämpligt att byte frekvens skaU reduktion ske så långt det är möjligt. Dessa skyldigheter för sändarinnehavaren bör dock inte gå hur långt som helst. Visar det sig att den mottagare som störs inte uppfyUer rimliga tekniska krav bör inne­havaren av den "störande" sändaren inte lastas.

Under remissbehandlingen har akmaUserats frågan om tillkommande eUer urspmngUga tiUståndshavare skaU ha att vidta åtgärder i en stömingssimation.

EnUgt min mening bör som nyss framhållits utgångspunkten här vara att pågående tiUåten radioanvändning får styra de villkor som ges nya tiUståndshavare. När tiUstånd meddelas kommer det aUtså an på tiUståndsmyndigheten att inte ge tiUstand tiU radioanvändning som exempelvis frekvensmässigt Ugger så nära annan tiUåten sådan använd­ning att stömingar kan uppkomma. Detta gäller självfaUet i förhåUande tiU pågående radioanvändning. Men det gäller också planerad radio­användning som enUgt vad som är känt kan förväntas komma att tiUåtas och tas i bmk. Det finns här anledning att påminna om möjUgheten att i undantegsfåU ändra givna tiUståndsvillkor på gmnd av förändringar i radiotekniken.

241

Beträffande stömingssimationer av nu aktoeUt slag är det i regel så att de uppkommer genom en nyeteblerad radioanvändning. Det är därför namrUgt att, såsom påpekats av vissa remissinstanser, det i första hand

16 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

bUr tiiUkommande tiUståndshavare som den föresfegna bestämmelsen om    Prop. 1992/93:200 stömingar på radiokommunUcation tar sikte på.

På motsvarande sätt som bör gäUa beträffande radiosändare skaU den som innehar och använder en radiomottagare, vars lokalosciUator eUer annan osciUator inte är tiUräckUgt avstörd CKh därför ger upphov tiU störning i annans mottagning, se tiU att mottagaren inte längre kommer att störa. Detta kan ske genom att stömingskäUan åtgärdas eUer att förändringar i övrigt görs beträffande den störande mottagaren eUer dess anteim. För att stömingar skaU kunna åtgärdas effektivt CKh det därmed skaU bU möjUgt att på bästa sätt umyttja radiomediet bör tiUstånds­myndigheten ha möjUghet att förelägga stömingskällans innehavare att vidta åtgärder för att stömingama skaU upphöra eUer nedbringas tiU vad som får anses vara rimUgt med hänsyn tiU tekniska och ekonomiska utgångspunkter Ett sådant föreläggande bör kunna förenas med vite. En bestämmelse härom bör tas in i lag. Någon närmare specificering av angivna krav anser jag inte lämpligt att te in i lag. TiUståndsmyndigheten bör vid tiUämpningen av bestämmelsen ofta kunna utgå från antagna standarder som rör radiomottagare.

De frågor som berörts i det föregående anser jag ha ett så namrligt samband med syftet med regleringen i övrigt om radiokommunUcation och med de överväganden som skall göras vid tUlståndsgivningen att föreskrifter bör ges i fegen om radiokommunikation.

Stömingssändare

En radiosändare tUldelas vid tiUståndsgivningen en viss frekvens, s.k. bärvågsfrekvens. För att det skall vara möjUgt att överbringa mformation med hjälp av radiovågor måste bärvågen moduleras. Detta är fömt­sättningen för aU radiokommunikation och utgör gmnden för detta begrepp. I de fåU endast en ren omcxlulerad bärvåg utsänds kan det inte sägas röra sig om en informationsöverföring. Det kan dock tänkas att den som viU störa ut en viss radiokommunUcation sänder ut en bärvåg på den frekvens som används som bärvågsfrekvens för radiokommunikationen. Denna bärvåg är ofta försedd med en störande mcxlulering som inte innehåUer information. För att det inte skaU råda någon tvekan om att radioanvändning, vars syfte endast kan vara att störa tiUåten radiokom­munikation, inte skaU få förekomma, bör det i lagen ges möjUghet att föreskriva förbud mot innehav och användning av en elektrisk anläggning som är avsedd att sända ut radiovågor för annat syfte än radiokom­munikation eUer för värmealstring i mikrovågsugnar e.d. För exempelvis provningsändamål i laboratorier bör emeUertid finnas möjUghet att i StäUet för förbud kunna ställa upp bestämda krav för fältstyrkenivå m.m. Även denna fråga har sin utgångspunkt i användning av radio för kommunikationsändamål CKh bör regleras i lagen om radiokommunika­tion.

242

Användning av radiofrekvent energiför annat än radiokommunikation        Prop. 1992/93:200

Såsom redan redovisats används avsUctUgt alsttad radiofrekvent energi fömtom för radiokommunikation, dvs. kommunikation med radiovågor, för ledningsbunden kommunikation och för närfåltsöverförd kommunika­tion. Genom sin karaktär av kommunUcation behövs för dessa använd­ningar föreskrifter som i princip överensstämmer med den reglering som behövs för radioanläggningar. Regleringens syfte är att radiokommunika­tion inte skaU störas och bör omfatta t.ex. bestämmelser om frekvenser och tiUåten feckande utstrålning på bärfrekvens ckU övertoner TiUäggas bör att varken EG:s du-ektiv om elekttomagnetisk kompatibiUtet eUer den nyUgen antagna fegen (1992:1512) om elekttomagnetisk kompatibUitet innefattar någon reglering av önskade signaler CKh dessas egenskaper

Under remissbehandlingen har det förts fram synpunkter om att de av uttedningen föreslagna åtgärdema mot stömingar från kommunikations­system, specieUt nät för kabel-TV o.d., som med radiofrekvens överför information ledningsbundet inte är tiUräckUga för att skydda luftfårtsnavi-gering och luftfartsradio mot stömingar. Eftersom dessa är av betydelse för flygsäkerheten, anses behov föreUgga av att kunna ingripa med förebyggande åtgärder mot sådana stömingar, bl.a. gällande tiUåma frekvenser

Även jag anser det angeläget med säkra kommunUcationsförhåUanden för luftfarten liksom för andra användningar av radiokommunUcation. Jag delar således den uppfatming som kommit fram under remissbehand­lingen att åtgärder bör kunna vidtas bettäffande stömingar från t.ex. bärfrekvenssystem.

När det gäUer alstring och användnmg av radiofrekvent energi för andra ändamål än kommunUcation är förhåUandena något annorlunda men fortfarande snarlika de för radiokommunikation. SpecieUt gäUer det för anläggningar där höga radiofrekventa effekter används, vilket innebär att inte bara arbetsfrekvensen utan även dess övertoner medför stor risk för stömingar. För sådana anläggningar anser jag, lUcsom uttedningen, att användning skaU få ske endast under bestamda villkor Bland villkoren mgår då frekvenstiUdelning.

En ytterUgare användning av avsUctiigt alstrad radiofrekvent energi sker i datorer och liknande apparater liksom i många teleterminaler. Här är användningen avsedd för apparatens intema funktion. Även för sådana anläggningar är det med utgångspunkt i regleringssyftet att skydda radiokommunikation och radiobestämning mest ändamålsenUgt att viUkor ställs upp med stöd av lagen om radiokommunikation.

Bettäffande anläggningar som använder radiofrekvent energi före­kommer vissa regler i radiostömmgsförordningen och i de föreskrifter som har meddelats med stöd av förordningen. Dessa bestämmelser syftar emeUertid främst på de krav som anläggnmgar måste uppfyUa för att få marknadsföras eUer hyras ut. Några föreskrifter för användningen av sådana anläggningar ges inte med undanteg av bestämmelsen i radiostör-ningsförordningen om att befintUga stömingsskydd inte får tes bort. Nämnda fråga regleras inte heUer i EG:s direktiv om elekttomagnetisk kompatibUitet. Däremot kommer genom vad jag här föreslagit reglema

i fegen om radiokommunikation att leda tiU att möjlighet ges att vidte Prop. 1992/93:2(X) åtgärder beträffande radioanläggningar. I syfte att skydda radiokommu­nikation åstedkoms genom lagen om radiokommunikation väsentUga och enhediga regler som innebär att viUkor kan föreskrivas för alfe anord­ningar som avsUctUgt alstrar eUer använder radiofrekvent energi. Efter ett ikraftträdande av ett EES-avtal får bestämmelser inte finnas som hindrar att apparater som uppfyUer de väsentUga kraven i det s.k. EMC-direktivet (Kh som konttoUerats i enlighet med föreskrivna förfaranden sfepps ut på marknaden och tes i bmk. Med stöd av den nu föresfegna fegen får då inte meddelas bestämmelser om krav för användningen av apparater om kraven kan anses som hinder för den firfe rörUgheten av apparater som uppfyUer direktivets krav. NamrUgtvis bör normgivningen med stöd av föreslagna bestämmelser rörande de nu akmeUa anlägg-ningama samordnas med normgivningen med stöd av fegen om elektto­magnetisk kompatibiUtet.

Uttedningen har tegit upp även fiägan om behovet av ytterUgare reglering beträffande apparater där uppkomsten av radiofrekvent energi inte utgör fiinktionen utan en närmast ofrånkomlig men mte önskad effekt av apparaters sätt att fungera. Bettäffande sådana apparater har utted­ningen pekat på de bestammelser som finns i radiostömingsförordningen. Som nämnts i det tidigare bygger den regleringen på att de anordningar som är regleringens föremål måste uppfylla vissa angivna, ofta inter-nationeUt bestamda, standarder för att få marknadsföras i Sverige. Uttedningen har i dette sammanhang hänvisat tiU det lagstiftningsarbete som nu lett fram tiU lagen om elekttomagnetisk kompatibiUtet. Utted­ningen har anfört att effektema av införandet av regleringen tiU följd av det s.k. EMC-direktivet, dvs. nyssnämnda lag, bör smderas innan vidare överväganden görs om behovet av ytterUgare bestämmelser om använd­ning av apparater och anläggningar som kan orsaka stömingar på radiokommunikation. För egen del ansluter jag mig härvidlag tiU uttedningens bedömning. Jag avser alltså inte att i dette sammanhang lägga fram förslag tiU ytterligare regler som rör sådan uppkomst av radiofrekvent energi.

4.14 Övriga frågor

4.14.1  Tdlsyn över radioanvändningen

Mitt förslag: Den myndighet som har till uppgift att pröva tillstånds­frågor skall svara för tillsynen av radioanvändningen. Häri inbegrips både radiokommunikation och annan användning av radiofrekvent energi.

Utredningens förslag: Överensstammer med mitt förslag. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot uttedningens försfeg.

244

Skälen för mitt förslag: Mina förslag tiU bestämmelser i en ny Prop. 1992/93:200 fegstiftning bygger på att prövningen av ansökningar om tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändare cKkså i fiamtiden skaU göras av en särskUd myndighet. Härvidlag föreslår jag således mte någon ändring i förhållande tiU nu gäUande ordning. Såsom jag återkommer tiU vid behandlingen av fiägan om överklagande av beslut i tiUståndsfrågor (av­snitt 4.15) anser jag däremot att regeringen mte skaU ha kvar sin beslutanderätt i enskUda tiUståndsfrågor Dock bör det formeUt ankomma på regeringen att bestämma vUken myndighet som skaU ha tiU uppgift att pröva frågor om tiUstånd.

TUlståndsmyndigheten, som även i framtiden enUgt vad jag har för avsUct att föresfe regeringen avses vara Telestyrelsen, skaU ha tiU uppgift att pröva alfe frågor som hör samman med tiUstånd tiU radioanvändning, aUtså såväl ställningstaganden tiU ansökningar om viss radioanvändning som fiägor om återkaUelse och ändring av meddelade tiUstand. TiU­ståndsmyndigheten skall också besluta om avgifter (se avsnitt 4.15). Efter regeringens bestämmande får det vidare ankomma på myndigheten att ge föreskrifter som behövs för verkstälUghet av den föreslagna lagen.

EnUgt 1 § förordningen (1992:895) med instmktion för Telestyrelsen är en av Telestyrelsens huvuduppgifter att svara för att möjUgheten tiU radiokommunikation umyttjas på bästa sätt. Det vUctigaste medlet för att lösa denna uppgift utgörs av Telestyrelsens befogenhet att besluta om tiUstånd tUl användning av radiosändare och därmed att bestämma över hur radiofrekvensema skall användas. Verksamheten vid Telestyrelsen omfattar inte endast funktionen att ombesörja myndighetsuppgifter med avseende på prövning av tUlstandsfrågor I arbetsuppgiftema ingår bl.a. också att bedriva konttoU av att radioanvändningen sker i enUghet med tiUståndsbesluten. KonttoUen av radiotrafiken är uteslutande betingad av strävan att uppnå ett så effektivt umyttjande av radioresursema som är möjligt. I de fåll en tillståndshavares radioanvändning sker i strid med meddelat tiUstånd ankommer det på Telestyrelsen att påtala avvikelsen så att rättelse sker

I enUghet med vad som gäller för närvarande bör det enligt min upp­fattning vara en uppgift för tiUståndsmyndigheten att, fömtom prövningen av tiUståndsfrågor, se tUl att radioanvändningen sker i enlighet med med­delade tiUstånd. Med andra ord skaU det i myndighetsuppgiftema för tiU­ståndsmyndigheten ingå att ha tiUsyn över radioanvändningen.

1 tiUsynsuppgiften bör ingå att ha ett övergripande ansvar för att radio­frekvensspektmm används på ett sätt som gör att de mål som är bak­gmnden för de föreslagna fegreglema kan uppnås. Fullgörandet av denna uppgift fömtsätter att myndigheten såväl bedriver intem kunskapsupp­byggnad som genom information tUl radioleverantörer, radioanvändare, instaUatörer, serviceföretag m.fl. undanröjer oklarheter betiäffande gällande bestämmelsers tiUämpning. Inom ramen för tillsynsverksamheten bör också rymmas att göra inspektioner av radioanläggningar och kon­ttoUer av att användare uppfyller föreskriven behörighet.

Den intema kunskapsuppbyggnaden bör omfatta bl.a. att följa ut­

vecklingen på radioområdet och att ta initiativ tiU de ytterUgare regler

245

som tiU följd därav kan komma att behövas. Det finns även anledning för

myndigheten att försöka fömtse olika tänkbara prioriteringssimationer och utveckla lämpUga aUokeringsmetcxler för frekvenstiUdelning och ut-mönstring av befintUga radioanvändnmgar i de nya simationer som tiU följd av teknikutveckling och marknadsförändringar efter hand kan upp­sta.

Även om radioanvändningen sker i enUghet med tiUståndsvUlkoren kan det förekomma stömingar mellan olika radionät. Det är nämUgen inte aUtid möjUgt att fömtse aUa konsekvenser för pågående radioanvändning som kan följa av att ytterUgare sändningsverksamhet inttcxluceras. I myndighetsroUen får därför cKkså Ugga att ge riktlinjer och direktiv i det särskilda faUet om hur stömingar meUan skUda radiosystem skaU kunna undvikas. Samma sak gäUer vid störningar på radiokommunikation från andra sfegs anfeggningar för användning av radiofrekvent energi.

De här, liksom de i fegrådsremissen föresfegna, bestämmelsema om tiUsyn riktas in enbart på att stömingar på radiokommunikation och av anfeggningar som, utan att vara radioanläggningar alsttar radiofrekvent energi, skaU kunna begränsas. Lagrådsremissen innehöU emeUertid inte någon reglering av tiUståndsmyndighetens rätt att i tillsynsverksamheten få upplysningar och handUngar samt tUlttäde tUl områden och lokaler m.m. där verksamhet enUgt lagen bedrivs. 1 enUghet med vad Lagrådet har förordat anser jag att en bestammelse härom bör tas m i lagen.

Prop. 1992/93:200

4.14.2 Straffbestämmelser

Mitt förslag: Den som innehar eller använder en radiosändare utan att ha tiUstånd enligt lagen om radiokommunikation eller använder en radiosändare i strid med villkoren i ett meddelat tillstånd skall kunna dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. Till sådan påföljd skall kunna dömas också den som utan tillstånd innehar ofullständig radiosändare eller byggsats för tillverkning av radiosändare. Mot­svarande skall gälla för den som överiåter eller upplåter en radiosän­dare, ofullständig radiosändare eller byggsats för tiUverkning av radio­sändare tUl den som saknar tillstånd.

Radiosändare m.m. som har varit föremål för brott skall kunna för­verkas.

Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med mitt.

Remissinstanserna: Riksåklagaren (RA) ifrågasätter om det inte är möjUgt att åstadkomma ett fungerande system utan kriminaUsering av oönskade beteenden. Om en avkriminaUsering av överträdelser mot tiUståndsplikt m.m. inte anses vara en framkomUg väg anser RÅ att en sänkning av straffskalan bör övervägas. EnUgt RÅ bör det i så faU röra sig om en en sänkning fiän den föreslagna straffskalan som motsvarar bestämmelsema i radiolagen, där det stadgas böter eUer fängelse i högst ett år, tiU böter eUer fängelse i högst sex månader Näringslivets Tekkommitté (NTK) anser att påföljdema i lagen om radiokommunUcation

246

knappast står i rimUg proportion tiU de missförhåUanden som över-    Prop. 1992/93:200 trädelser mot tiUståndsreglema kan innebära. Detta gäUer enUgt NTK i synnerhet möjUgheten att döma tiU fängelse för mnehav av byggsats tiU radiosändare. Motsvarande synpunkter framförs av Leverantörföreningen Kontor och Data.

I fråga om förverkandebestämmelserna framhåUer RÅ att den nu­varande ordningen enUgt radiolagen med en hänvisning tiU 36 kap. brottsbalken är att föredra firamför den av uttedningen föresfegna bestämmelsen. En hänvisning tiU brottsbaUcens förverkandebestämmelser innebär att man kan tillämpa ett regelsystem som sedan länge använts med alfe fördelar som detta innebär i den praktiska tiUämpningen. EnUgt RÅ torde det genereUt sett innebära en fördel att på så många områden som möjUgt inom specialsttaffrätten tillämpa ett enhetUgt förfarande i fiäga om förverkande.

Skälen för mitt förslag: För möjUgheten att effektivt använda den resurs som radio utgör är det, som jag utveckfet i det tidigare, av avgörande betydelse att ordning råder TUlståndsförfarandet syftar tiU att åstadkomma detta.

För närvarande finns det möjlighet att stäUa den tiU ansvar som an­vänder radiosändare utan tillstånd eller i sttid med meddelat tiUstånd. Uttedningen har föreslagit att överträdelser också i fortsättningen skaU kunna föranleda straffrättsUg påföljd. Med beaktande av vad RÅ har framfört kan det konstateras att det visserUgen finns möjligheter att komma tiU rätta med vissa felaktiga beteenden redan mom ramen för tiU­synsverksamheten. Av namrUga skäl begränsas dock dessa möjUgheter tiU dem som har ett tillstånd. För att innehav eller användning av radio­sändare utan tiUstånd skaU motverkas är det enUgt min mening av be­tydelse att sådant beteende kan föranleda straff. Med hänsyn tiU att vissa beteenden i strid med ett meddelat tiUstånd kan anses lika straflfvärda som i de fåU tiUstånd helt saknas, bör straff föreskrivas även för användning av radiosändare i strid med tiUståndsvillkor

Jag anser således att det också i framtiden skaU vara stiaflfbelagt att inneha eUer använda radiosändare utan tiUstånd eUer att använda radiosändare i strid med meddelat tUlstånd.

Jag har i mina överväganden angående tillståndskravet för ofuUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverkning av radiosändare inte före­slagit någon ändring av tiUståndskravet i förhållande tiU bestämmelserna i radiolagen (1966:755). TUl följd härav föreslås inte heUer någon ändring vad gäUer ansvarsbestämmelsema för innehav av ofuUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverkmng av radiosändare. Inte heUer anser jag att det i detta sammanhang finns anledning att göra någon ändring i det förhåUandet att överlåtelse eUer upplåtelse av radiosändare m.m. tiU den som saknar tiUstånd skaU kunna föranleda straff. Beträf­fande bakgmnden tiU dessa bestämmelser hänvisas tiU förarbetena tiU den ifrågavarande ändringen av radiolagen (prop. 1975:19, bet. 1975:JuU12, rskr. 1975:90).

Straff bör också kunna ådömas den som bryter mot ett av regeringen

föreskrivet förbud att inneha annan elektrisk eUer elekttonisk anläggning,

247

som utan att vara radioanläggning, är avsedd att sända radiovågor

Nuvarande bestämmelser i radiolagen om sttaff för nyss nämnda Prop. 1992/93:200 gärningar upptar en straffskala innefettande böter och fängelse i högst ett år. Uttedningen har uttalat att den inte är övertygad om att straflVärdet för de ifrågavarande överträdelserna är så högt att straffskalans övre gräns bör vara fängelse ett år. Med hänsyn tiU att uttedningen inte upp­fettat det vara inom ramen för dess uppdrag att underkasta denna fräga den bedömning som erfordras för att föresfe någon ändring i detta av­seende har den befintUga straffskalan behåUits i uttedningens lagförsfeg. För egen del är jag beredd att ansluta mig tiU den uppfattning som firam­förts av RÅ m.fl. Jag anser således att böter och fängelse i högst sex månader är en lämpUg straffskala för de ifrågavarande överträdelsema. I samband härmed bör tiU det straffbara området - i samtUga angivna faU - hänföras såväl uppsåtUga som oaktsamma brott.

Radiosändare, ofuUständig radiosändare, byggsats för tiUverkning av radiosändare eUer sådan i det föregående (avsnitt 4.13.2) angiven elekt­risk anläggning som varit föremål för brott skaU enUgt uttednmgens förslag kunna förverkas under fömtsättning att förverkande är påkaUat tiU förebyggande av brott eller att särskilda skäl för förverkande annars före­Ugger Uttedningen har utformat förverkandebestämmelsema självstän­digt inom den föreslagna lagen. AvsUcten är enligt uttedningen att detta skaU innebära att nuvarande regler bibehåUs. Med hänsyn tiU de synpunkter som RÅ har framfört anser jag emeUertid för egen del att övervägande skäl talar för att utforma förverkandebestämmelsema på sätt som gjorts i radiolagen med en hänvisning tiU reglema i 36 kap. brottsbalken.

4.14.3 Ikraftträdandefrågor

Lagen om radiokommunUcation bör ttäda i kraft den 1 juU 1993. Införandet av den föreslagna lagen innebär i princip att aU radioan­vändning måste prövas utifrån de nya reglema i anslutnmg tiU det årsskifte som följer efter reglemas Ucraftttädande.

Behov finns av vissa övergångsbestämmelser med avseende på gUtig­heten av bevUjade tUlstånd. Med hänsyn tiU att statUga myndigheter för närvarande inte är tillståndsplUctiga och det därför inte finns några löp­ande tiUstånd bör tillståndsplikten för dessas sändare inte gäUa omedel­bart vid lagens Ucraftttädande utan först vid en något senare tidpunkt.

För övriga fåU finns behov av en särskUd övergångsbestämmelse med hänsyn tiU den arbetsbörda som den nya regleringen kommer att innebära för tiUståndsmyndigheten. Ett tillstånd som har meddelats enUgt äldre be­stämmelser bör ges fortsatt gUtighet, under fömtsättning att tiUståndsha­varen ansöker om tUlstånd enligt de nya bestämmelsema före viss lämp­Ug tidpunkt efter det att lagen om radiokommunikation har trätt i kraft.

248

Vissa gemensamma frågor 

4.15  Överklagande m.m.

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Beslut av tillståndsmyndigheten i särskilda fall skall kunna överklagas till Länsrätten i Stockholms Län.

Utredningarnas förslag: Telefegsuttedningen har föresfegit att tiU­ståndsmyndighetens beslut skaU kunna överkfegas tiU kammarrätten medan Frekvensrättsuttedningens förslag är att överkfegande av tiU­ståndsmyndighetens beslut skaU prövas av länsrätt.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i denna fiäga om Telefegsuttedningens förslag har gcxltagit att överkfegande skaU ske hos kammarrätt. Bettäffande Frekvensrättsuttedningens förslag har några remissinstanser förordat att en särskUd besvärsnämnd inrättas. Remiss­instansema har fiamhålUt att det är väsentiigt att snabbt få tiU stånd slutUga avgöranden i de frågor som tiUståndsmyndigheten prövar. Sam­tidigt har firån vissa håU påpekats att antalet överklaganden torde bU be­gränsat. Kammjurätten i Stockholm har i yttrande över Frekvensrättsut-rednmgens förslag satt i fråga om inte fega kraft i regel bör avvaktas i tiU­ståndsfrågor

Skälen för mitt förslag: De beslut som kan komma i fiäga för över­kfegande enUgt de föreslagna regleringama rör bl.a.

-

bevUjande av tiUstånd,

-

tiUståndsvillkor,

-

anmälningsplikt,

-

återkallelse av tiUstånd, förbud och förelägganden,

-

erkännande av operatör enUgt 1982 års intemationeUa telekonvention,

-

feststäUande av nummerplan och

-

påförande av avgifter

Jag delar uttedningamas uppfattning att tiUståndsmyndighetens beslut i särskUda fåU erdigt de föresfegna fegama skaU kunna överkfegas tiU aU­män förvalttiingsdomstol. Såvitt avser fiägor om tiUstånd enUgt förslaget tiU lag om radiokommunikation mnebär en sådan ordning att regeringen avfestas från prövningen av motsvarande besvärsärenden enUgt radio­lagen.

I fiägan om överklagande skaU ske tUJ länsrätten eUer kammarrätten har uttedningama lagt fram olika förslag. Ett antal remissinstanser har framhåUit betydelsen av en effektiv ordning för överkfegande. För egen del gör jag följande bedömning.

Domstolsutiedningen har i sitt betänkande Domstolarna inför 2(XX)-talet (SOU 1991:106) föreslagit en rad förändringar, som innebär att dom­stolamas verksamhet och fimktion skaU rencxUas, att målen skaU fördefes meUan domstolsorganisationema på ett mer ändamålsenUgt sätt än för när-

249

varande och att arbetsbelastningen i överrätten skaU begränsas. Tyngd-    Prop. 1992/93:200

punkten i rättskipningen skaU enUgt uttedningens förslag Ugga i den

förste domstolsinstansen (på förvaltningsdomstolssidan länsrätten) och

överrättema skaU befrfes från uppgiften att som förste domstol överpröva

beslut av förvaltningsmyndigheterna. Förslaget övervägs för närvarande

inom regeringskansUet (se prop. 1992/93:100 bU. 3, s. 25). Jag viU här

nämna även den uttedning som tillsatts för översyn av skUjemannalag-

stiftningen i syfte att stärka de allmänna domstolamas roU när det gäUer

näringsrättsUga tvister (Ju 1992:04, dir. 1992:22). EnUgt direktiven är

uttedningsuppdragets inriktning att öka domstolamas konkurrenskraft i

fiäga om naringsUvets tvister (Kh att dette skaU ske i förste hand inom

ramen för nuvarande domstolsorganisation.

Såvitt avser förslagen tiU telelag (Kh feg om radiokommunikation är det väsentUgt att framhåUa den utgångspunkt som avses gälfe i tiUståndsgiv­ningen. AvsUcten är att tiUstånd i normalfåUet skaU ges den som viU driva sådan verksamhet som krav på tiUstånd gäUer för Av dette följer bl.a. att tiUståndsvUlkoren skall ges ett sådant innehåU att de befordrar fömtsätttiingama för en ändamålsenUg verksamhet. Mot bakgmnd av bl.a. denna inriktning, som gäUer båda regleringama, och den snäva krets som tiUståndskravet enUgt telelagen torde komma att omfatta kan jag inte finna annat än att det kommer att bU ett mycket begränsat antal överklaganden om tiUstånd och därmed sammanhängande frågor Be­träffande det stora flertalet ärenden hos Telestyrelsen får det enhgt min mening anses namrUgt att lägga tyngdpunkten i rättskipningen i första in­stans, dvs. i länsrätten.

Som jag ser det är det i fiägor om samtrafik och Telestyrelsens ingrip­anden i dessa faU som önskemålen om skyndsammare avgöranden än annars har mest fog för sig. Såsom Telelagsuttedningen har anfört torde emeUertid detta gäUa främst i ett inledande skede då nya aktörer etablerar sig på telemarknaden. Vidare reglerar de bestämmelser som föresfes sam­trafik endast i ett hänseende, nämUgen samtrafik avseende teletjänster inom allmänt tiUgängUgt telenät. EnUgt min mening kan det inte anses föreUgga tiUräckUga skäl för att motivera antingen en särlösning för dessa fåU eUer att samdiga överklaganden enUgt de föreslagna fegama skuUe föras tUl kammarrätten som första instans. Beaktas bör nämUgen även att samma ordning för överklagande bör gäUa erdigt telefegen och fegen om radiokommurukation. Understrykas bör i detta sammanhang det väsentUga i ett i aUa bemärkelser effektivt agerande från Telestyrelsens sida. SärskUt detta bör kunna firämja fömtsätttiingama för överenskom­melser om bl.a. samtrafik liksom en gynnsam utveckling av konkurrensen med därmed följande ökad valfrihet för konsumentema.

Jag anser således att aUa beslut av tiUståndsmyndigheten enUgt

telefegen och fegen om radiokommunikation skaU överkfegas tiU

länsrätten. Med hänsyn tiU att antalet mål kan förväntas bU begränsat och

att målen kan antas bU tämUgen specieUa tiU sitt innehåU är det lämpUgt

att prövningen sker vid en och samma länsrätt. Telestyrelsen Ugger i

Stockholms län. Med hänsyn härtiU bör namrUgen första domstolsinstans

vara Länsrätten i Stockholms län. Detta mnebär att en ändring i fegen

250

(1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om aUmänna förvalttiings-

domstolar med denna innebörd bör göras. I samband härmed bör 14 § Prop. 1992/93:200 första stycket 6 denna feg i fiäga om mål som avses i 12 § fegen (1992:1527) om teletermmaluttiisöiing sättas i kraft den I juU 1993. Denna ändring är påkaUad av förslaget att fegen om teleterminalutmst­ning skaU träda i kraft vid denna tidpunkt. Jag återkommer i det senare tiU denna firåga (avsnitt 4.19).

Utöver vad som togs upp i det tiU Lagrådet remitterade försfeget anser jag att det i telelagen, med hänsyn tiU föreskriftema i 14 § fegen (1971:289) om allmänna förvaltiiingsdomstolar, bör ges en bestämmelse om att länsrätten även skaU överpröva beslut enUgt föreskrifter som med­delats av regeringen med stöd av telelagen. Det föreslagna tiUägget i 14 § ttedje stycket fegen om allmänna förvaltningsdomstolar bör anpassas i enUghet härmed.

Om försfeget tiU feg om ändring i fegen (1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om allmänna förvalmingsdomstolar i regeringens pro­position (1992/93:185) om tobakslag, som bl.a. innefattar en annan, mer genereU lydelse av fegens 14 §, leder tiU fegstiftning som kan träda i kraft den 1 juU 1993 behövs inte den i detta ärende föreslagna ändringen i nämnda ändringsförfattning, om i stäUet Länsrätten i Stockhohns Län UttryckUgen anges i 37 § första stycket telelagen och i 19 § första stycket fegen om radiokommunikation.

Vem som får överklaga Telestyrelsens beslut framgår av 22 § förvalt­ningsfegen (1986:223), där det föreskrivs att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Hur vid besvärskretsen bUr får avgöras med utgångspunkt i de allmänna principer som har utvecklats i praxis härför Det kan påpekas att i vissa mål flera inttessenter torde ha rätt att överklaga. Beträffande överklagande av domstolsbeslut finns i 33 § förvaltningspro­cesslagen en mot 22 § förvalmingslagen svarande bestämmelse.

Såsom anförts av utredningama behövs det tiUgång tiU teknisk och ekonomisk sakkunskap vid domstolshandläggningen. Detta behov kan tiUgodoses dels genom att partema anUtar sakkunniga, vars udåtanden tiUförs processmaterialet, dels genom att domstolen förordnar egna sakkunniga. Regler härom finns i förvaltningsprocesslagen.

I likhet med uttedningama anser jag att beslut enUgt telefegen och fegen om radiokommunikation i regel bör gälfe omedelbart. Undantag i detta hänseende bör emeUertid göras för beslut om påförande av avgifter Vidare bör beslut om återkaUelse av tiUstånd enUgt telefegen undantas med hänsyn tUl sådana besluts mycket ingripande karaktär. Det bör emeUertid finnas en möjUghet att besluta om omedelbar verkstäUighet även av återkaUelsebeslut, exempelvis vid upprepade överträdelser av de regler och villkor som gäUer för verksamheten eUer om säkerheten i telesystemet äventyras genom tiUståndshavarens åtgärder

251

4.16 Finansiering av myndighetsverksamhet m.m.

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: I telelagen införs en bestammelse som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestammer bemyndigande att föreskriva om skyldighet för vissa att betala avgift för tillståndsmyn­dighetens verksamhet enligt lagen.

För att tacka kostnadema för tillståndsmyndighetens verksamhet enligt lagen om radiokommunikation införs i denna lag en uttrycklig bestammelse om skyldighet för tillståndshavare att betala avgifter efter skälig fördelning av kostnadema. Särskild avgift får tas ut för kost­nadema att behandla en ansökan.

Utredningarnas förslag i de delar de tas upp tiU behandUng här överensstämmer i huvudsak med mitt.

Remissinstanserna har med kommentarer från vissa håU om betydelsen av en effektiv myndighetsverksamhet i aUt väsentUgt gcxltegit uttedning­amas förslag. Såvitt avser förslaget till feg om radiokommunikation har Hovrätten för Västra Sverige satt i fråga om det inte nås en rimUgare fördehiing av kosmadsansvaret om en avgift tes ut redan vid ansöknings-tUlfäUet. Hovrätten anför vidare att det av den föreslagna lagtexten inte framgår om avgiftsändringar skaU kunna ske under löpande tUlstånds-period eUer att avgiftens storlek skall bestammas redan vid tiUstånds­givningen och betalning därefter tas ut i delposter

Skälen för mitt förslag: Den rencxllade myndighetsverksamheten på teleområdet har genom åren varit relativt begränsad. Televerket har som ett statens instmment för att åstadkomma goda telekommunikationer ett övergripande funktionsansvar för telesystemet. Verket har också vissa särskUda uppgifter dämtöver Det gäller främst ansvaret för standardi­sering samt för forskning och utveckling på teleområdet. Televerket har vidare uppgifter som fimktionsansvarig för telekommunikationer inom totalförsvaret. TiU myndighetsfimktionema kan också räknas åtnunstone viss del av arbetet med nummerplanering. Detsamma kan sägas om delar av det intemationeUa samarbetet. SamtUga dessa uppgifter har, med undantag för uppgiftema inom totelförsvaret, finansierats med verkets rörelsemedel. Vad gäller ansvaret för totalförsvarsfimktioner har Tele­verket kompenserats genom att inleveransen tiU steten reducerats med ett belopp som motsvarat kosmadema för dessa. Uppgiftema kommer att skUjas från Televerket i samband med bolagiseringen av verket (se av­snitt 5.7). Huvudparten av uppgiftema kommer i stäUet att utföras av den nya telemyndigheten - Telestyrelsen.

Fömtom nämnda verksamhet har fram tiU halvårsskiftet 1992 inom Televerkets frekvensförvaltning handlagts en rad fiägor som har sin gmnd i Televerkets tidigare uppgift att svara för att möjUgheten tiU radiokommunikation umyttjas på bäste sätt. Från denna tidpunkt om­besörjer Telestyrelsen myndighetsutövande uppgifter avseende prövmng av ansökningar om rätt att använda radiosändare. I myndighetsuppgif­tema ingår att planera frekvensanvändningen i Sverige och delte i det

252

nationeUa och intemationeUa samarbetet inom radioområdet. Denna Prop. 1992/93:200 verksamhet finansieras genom avgifter från tiUståndshavama. Telestyr­elsens inrättande skedde genom att verksamhetema mom Frekvensförvalt­ningen CKh Stetens telenämnd (STN) lades samman. Telestyrelsen har härvid tegit över de sammanslagna myndighetemas finansieringsunderfeg. 1 fegen (1992:1527) om teleterminalutmstning ges ett bemyndigande för regeringen eUer den myndighet regeringen bestämmer att meddefe före­skrifter om avgifter för tiUsynsmyndighetens verksamhet enUgt den fegen.

Avgifter enligt telelagen

Mina förslag angående lagregler om tiUståndsgivning, tiUsyn, m.m. fömtsätter att det skaU finnas en myndighet som har ansvaret för han­teringen av dessa myndighetsuppgifter E>essa bör, som jag senare kommer att föresfe regeringen, överlämnas tiU Telestyrelsen.

I huvudsak aU myndighetsverksamhet som skaU förekomma enUgt tele­lagen bör finansieras genom att avgifter betalas av dem som närmast berörs av verksamheten och för vilka verksamheten får anses vara tiU nytte. De som då i förste hand kommer i fråga är tiUståndshavama. De som enUgt bestämmelsema i telelagen är tiUståndsskyldiga och för vilka undanteg från tUlståndsskyldigheten inte gäller bör aUtså genom avgifter bidra tiU att myndighetens verksamhet finansieras. Som framgår av mina överväganden i frågan om tiUstandsplUctens omfattning torde det mte komma att röra sig om ett särskUt stort antal avgiftsskyldiga. Fömtom tiUståndshavare bör de som är anmälningsskyldiga och de som ansöker om förhandsbesked bidra tiU finansieringen av myndigheten.

Den verksamhet som skaU finansieras genom avgifter utgörs främst av tiUståndsgivning och tiUsynsverksamhet samt föreskrivande verksamhet. Även verksamhet som består av marknadsövervakning får anses före­komma i avgiftsbetalamas intiesse. En annan del av myndighetens verksamhet enUgt telelagen som bör omfattas av denna finansiering, är deltagandet i nationellt och mtemationeUt arbete med harmonisering av regler och standardisering av tekniska krav. Det torde finnas möjUgheter att samordna myndighetens olUca verksamhetsgrenar så att kosmader för den intemationelfe bevakningen och deltagandet i intemationelfe organs verksamhet i vissa fåU kan fördelas meUan avgiftsbetalama enUgt telelagen och avgiftsbetalama enUgt lagen om radiokommunikation.

I ett par hänseenden finns det emeUertid anledning tiU inskränkning i detta finansieringssystem. Jag tänker då dels på de myndighetsuppgifter som kommer att utföras av Telestyrelsen för att tiUgcxlose totalförsvarets behov av telekommunikationer under kriser och i krig, dels på myndig­hetsuppgifter avseende ftinktionshindrades behov av särskUda teletjänster och anpassade terminaler som också kommer att utföras av Telestyrelsen. Som jag har nämnt i det tidigare har Televerkets inleverans tiU staten reducerats bl.a. med hänsyn tiU de uppgifter som verket har inom total­försvaret. Den helt dominerande andelen av detta reduktionsbelopp bör hänföras tiU verkets operativa verksamhet, särskUda åtgärder för övnings­ändamål, utförande av skyddsåtgärder på telenätet, etc. I denna del bör

myndighetens verksamhet finansieras på samma sätt som tidigare, dvs.    Prop. 1992/93:2(K) med allmänna budgetinedel. Televerket har på motsvarande sätt kompen­serats för att tiUgodose fimktionshindrades särskUda behov, varför även denna verksamhet i fortsättningen bör finansieras över statsbudgeten.

För utformningen av finansieringssystemet bör i fegen ges ett bemyn­digande för regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att meddefe föreskrifter om avgifter för tiUståndsmyndighetens verksam­het enUgt fegen.

Lagrådet har föresfegit att det i bestämmelsen med bemyndigande UttryckUgen anges vilka som på gmnd av de föreskrifter som kan komma att meddefes kan åfeggas avgiftsskyldighet. De föreskrifter som är av­sedda att ges med stöd av bemyndigandet kan ges motsvarande innehåU även med den av Lagrådet föreslagna preciseringen. Jag kan gcxita Lagrådets försfeg.

Avgifter enligt lagen om radiokommunikation

EnUgt 2 § Qärde stycket radiolagen (1966:755) får regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer förordna orh avgift för innehav av radiosändare. Med stöd av detta stadgande har regeringen i 4 § kungörel­sen (1967:446) om radiosändare bemyndigat Telestyrelsen att förordna om avgift såväl för stadiga myndigheters innehav av sändare som för andras innehav. Bemyndigandet är dock begränsat tiU att avse individueUt meddelade tiUstånd och, bettäffande stadiga sändare som ju inte omfattas av tiUståndskravet, sådana som Telestyrelsen har meddelat frekvenser, tekniska bestämmelser m.m. för Radiosändare som får innehas och användas tiU följd av att Telestyrelsen har meddelat genereUt tiUstånd omfattas således mte av bemyndigandet. Styrelsen har inte heUer be­hörighet att förordna om avgift beträffande sändare som är avsedd för försvarsmaktens behov. Avgifter tas ut som sändaravgift och som etableringsavgift. Sändaravgiften är en årUg avgift för innehav av radio­sändare, som tas ut antingen för varje sändare eller för varje tiUstånd. Etableringsavgiften är en engångsavgift för innehav av radiosändare, som tes ut för nytiUkommande radiosändare eUer tiUstånd.

Här bör även nämnas bemyndigandet för Telestyrelsen enUgt fårtygs-säkerhetsförordningen (1988:594) att föreskriva om avgifter för tiUsyn av radiokommunikationsutmstning och sådan utmstnings instalfetion på fartyg.

Det nuvarande avgiftsuttaget fiän tiUståndshavare finansierar Telestyr­elsens myndighetsverksamhet inom radioområdet. Finansieringen av denna verksamhet bör liksom i dag ankomma på tiUståndshavama.

EnUgt mitt förslag kommer i princip alla tiUståndshavare som tar i an­språk resurser hos myndigheten att belastas med avgifter Något undantag från denna ordning är jag i detta sammanhang mte beredd att föreslå.

EnUgt nuvarande reglering har riksdagen gett regeringen eUer den myndighet regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om avgifter I enUghet med vad jag har anfört om den konstimtioneUa

karaktären på den reglering om radiokommunUcation som här föreslås bör    Prop. 1992/93:200 föreskrifter om avgiftsuttag för tUlstånd ges i lag.

I en lagbestämmelse bör slås fast att den väsentUga och gmndläggande fömtsättningen för avgiftsuttaget skaU vara att avgiftema bestäms så att de tacker kosmadema för den verksamhet som enUgt den föreslagna fegen skaU bedrivas av tiUståndsmyndigheten. I denna verksainhet innefattas de myndighetsfunktioner som är en fömtsättning för att tiUståndsgivningens mål om effektivitet och ordning i radioanvändningen skaU kunna uppnås. Således skaU avgiftema tacka inte endast den omedelbara tiUståndsgivningen utan cKkså kosmadema för kunskapsupp­byggnaden inom myndigheten, myndighetens föreskrivande verksamhet och övrig myndighetsverksamhet.

E)et bör också föreskrivas art avgiftema skaU bestämmas så att tiU­ståndshavare med olika typer av radiosändare får bära en skäUg andel av de angivna kostnadema. Förhållandet att kostnadema för myndighets­verksamheten är olika för skilda slag av radioanvändning bör aUtså avspeglas i avgiftsuttaget. Det finns däremot mte anledning att i lagen fastställa avgiftemas exakte storlek för varje sfeg av radioanvändning. Den reglering som behövs härvidlag bör regeringen eUer, efter rege­ringens bemyndigande, tillståndsmyndigheten utfärda i form av verk­stäUighetsföreskrifter I Unje med vad som anförts av Hovrätten för Västia Sverige bör genom lagen vidare ges möjlighet att te ut avgift för de kosmader som kan hänföras tUl behandlingen av en ansökan om tiUstånd. Dette gäUer oberoende av om prövningen leder tiU att tiUstånd meddefes eUer inte.

De föreslagna lagbestämmelserna om tillståndsprövning torde inte leda tiU att kosmadema för myndighetsuppgiftema kommer att öka. I huvud­sak är det samma uppgifter som skaU utföras med de nya reglema som gmnd.

I dette sammanhang bör tes upp frågan om det bör tillmätas någon betydelse för ett meddelat tillstånds fortsatte gUtighet att en avgift mte betalas. Den ordning som tiUämpas för närvarande är att utebUven avgiftsbetalmng uppfettas som en önskan från tiUståndshavarens sida att inte längre ha kvar tiUståndet. Betalas inte avgiften upphör därför tiU­ståndet och det fömtsätts att vidare mnehav eller användning inte före­kommer Som framgått av det som sagts i det tidigare angående återkaU­else och ändring av tUlstånd avses inte utebUven avgiftsbetalning utgöra gmnd för återkaUelse av tiUstånd. En utebUven avgiftsbetalning bör således i stäUet föranleda indrivning i vanUg ordning.

Övriga kostnadsfrågor

Mitt förslag i frågan om överklagande (avsnitt 4.15) innebär att domstolarna kommer att tiUföras nya målgmpper Vidare ges genom förslaget tiU telelag andra rättsvårdande instanser särskUda uppgifter

Såvitt avser förslaget tUl telefeg kan antalet överklaganden tiU allmän förvaltiiingsdomstol förväntas bU ytterst begränsat. Detta gäUer bl.a. på gmnd av regleringens inriktning, som kan antas innebära att det under ett

antal år framöver endast kommer att finnas ett mindre antal aktörer som Prop. 1992/93:200 är tiUståndsskyldiga, och att tUlstånd endast undantegsvis avses kunna vägras. I sammanhanget bör beaktes även den medlande roU som tUl­ståndsmyndigheten (Telestyrelsen) föreslås få när det gäUer bl.a. villkor för samtrafik. Med hänsyn tiU det fåtal mål som kan förväntes i dom-stolama tiU följd av bestämmelsema i telelagen bör kosmadema härför i vart feU under de förste åren kunna rymmas mom ramen för nuvarande anslag. Jag gör samma bedömning beträffande de uppgifter inom nya verksamhetsområden som andra rättsvårdande organ fär enUgt den före­slagna lagen. Framhållas bör dock att simationen på sUct kan komma att ändras, när antalet aktörer på telemarknaden ökar. En sådan utveckUng torde motivera att särskUda resurser tiUförs rättsväsendet. Det bör därför sedan den föreslagna lagen varit i kraft under en tid av minst två år, när­mare undersökas om denna medfört ändrad arbetsbelastiung av betydelse i detta sammanhang för bl.a. domstolarna.

Förslaget tiU lag om radiokommunUcation torde mte leda tiU någon ökning av totaUcostoadema för steten. Antalet ärenden som överklagas tUl regeringen enligt gällande ordning är mycket begränsat. Den ökning av resursbehovet på domstolssidan som kan följa med den nya målgmppen torde i huvudsak balansera möt ett minskat resursbehov inom regerings­kansUet för avgörandet av dessa frågor Kosmadseffektema för dom­stolsväsendet av förslaget till lag om radiokommunUcation bör undersökas vid samma tidpunkt som i fråga om telelagen.

Inte heUer i övrigt anser jag att de förslag som lämnas leder tiU kosmadsökningar som nu kräver särskild finansiering.

Anmärkas här bör den ändring som föreslås i festighetstaxeringsfegen (1979:1152). Den innebär att byggnader som används i Televerkets verksamhet mte kommer att undantes från skatteplUct sedan verket bolagi-serats.

Andra lagstiftningsfrågor

4.17  Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning m.m.

4.17.1  Nuvarande ordning

Jag har i det tidigare (avsnitt 4.10.1) redovisat föreskriftema i 2 kap. 6 § regeringsformen som gentemot det allmänna ger varje medborgare ett skydd mot hemUg avlyssning eUer upptegning av telefonsamtal eUer annat förttoligt meddelande. Bestämmelsen ger motsvarande skydd mot kropps­visitetion, husrannsakan och lUcnande inttång. Skyddet kan begränsas genom föreskrifter i lag.

I rättegångsbaUcen finns en utförUg lagreglering i fiäga om de tvångs­

medel som står tiU myndighetemas förfogande vid fömndersökning. I

27 kap. rättegångsbaUcen återfinns bestämmelsema om beslag, hemUg

teleavlyssnmg och hemUg teleövervakning. I kapidets inledande paragraf

anges att tvångsmedel enUgt kapidet får beslutas endast om skälen för åt-

256

gärden uppväger det mtrång eUer men i övrigt som åtgärden innebär för    Prop. 1992/93:200 den misstänkte eUer för något annat motstaende inttesse.

Regleringen av beslag i brottsuttedande verksamhet finns i kapidets 1-17 §§.

EnUgt 3 § får brev, telegram eUer annan försändelse som finns i Postverkets eUer Televerkets vård tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse i minst ett år CKh försändelsen hos mottagaren skuUe vara underkastad beslag. Det krävs inte att försändelsen finns på en post- eUer telefonstation utan bestämmelsen är tiUämpUg firån det att försändelsen lämnats in för befordran tiU dess att den avlämnats tiU adressaten.

I 4 § regleras befogenheten att verkstäUa beslag i vissa faU. EnUgt huvudregeln får föremål som påträffas tes i besfeg endast efter beslut av undersökningsledaren eUer åklagaren. Vid fara i dröjsmål får emeUertid även utan sådant beslut åtgärden vidtes av poUsman, dock inte i fråga om försändelse i "post- eUer telegrafverkets vård".

Beträffande försändelser som väntes komma in tiU "post-, telegraf-, jämvägs- eUer annan befordringsanstalt" får enUgt 9 § rätten förordna att försändelsen, när den kommer in, skaU håUas kvar till dess fiägan om beslag har avgjorts.

I 11 § anges att om den från vUken beslag sker inte är närvarande vid besfeget, skall han utan dröjsmål underrättes. Avser besfeget en för­sändelse hos "post-, telegraf-, jämvägs- eller annan befordringsanstalt" skaU mottegaren underrättas så snart det kan ske utan men för utted­ningen. Om avsändaren är känd, skall även denne underrättas.

Den närmare regleringen av hemlig teleavlyssning och hemUg teleöver­vakning finns i kapidets 18-24 §§.

HemUg teleavlyssning mnebär att samtal eUer andra telemeddelanden, som befordras av Televerket tiU eller från en viss telefonapparat eUer annan teleanläggning, i hemUghet avlyssnas eller upptes genom ett tek­niskt hjälpmedel (18 §). HemUg teleövervakning innebär att uppgifter i hemUghet lämnas av Televerket om samtal eller andra telemeddelanden som har expedierats eUer beställts tiU eUer från en viss telefonapparat eUer annan teleanläggning eUer att en sådan anläggning stängs av för samtal eUer meddelanden (12 §).

I samband med att bestämmelsema om hemUg teleavlyssning fick sin

nuvarande utformning och bestämmelsema om hemUg teleövervakning

infördes i rättegångsbalken (prop. 1988/89:124) uttafede departements­

chefen bl.a. att dåvarande ordning i de fleste hänseenden var väl avvägd,

att någon genomgripande nyordrung inte var nödvändig och att man - när

det gäUde den fegtekniska lösningen - borde anknyte tiU rättegångs­

balkens dåvarande regler och bygga ut dem i den mån det behövdes. Hon

betonade vidare att omsorgen om bl.a. den personUga integriteten medför

att telefonavlyssning måste begränsas tiU att vara ett hjälpmedel för att

klara upp vissa, i regel mycket grova brott, men att sådan avlyssning inte

heUer i de faUen skulle få användas när avlyssningen är av ringa värde

från uttedningssynpunkt. Hon pekade därvid på den risk som finns för

misstto CKh ryktesspridning bland medborgama,  om tilUten tiU  att

257

telefonhemUgheten respekteras skuUe mbbas och uttalade att den sekre-

17 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

tess som är nödvändig för att tvångsmedlet skaU fungera gör det särskUt angeläget att reglema inte är tänjbara och att beslutsförfarandet såvitt möjUgt garanterar en korrekt tiUståndsgivning.

HemUg teleavlyssning och hemUg teleövervakning prövas av rätten på ansökan av åkfegare och får ske vid fömndersökning endast om någon är skäUgen misstänkt för brott av visst aUvarUgt slag och om åtgärden är av synnerUg vUct för uttedningen. TiU skillnad från den nuvarande regler­ingen i 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) om utlämnande i vissa faU av sekretessbelagda uppgifter som angår misstanke om brott, enUgt vUken fömtsätts att uppgiftema finns tUlgängUga hos Televerket när uppgiftema begärs, avser bestämmelsema om hemUg teleövervakning att uppgiftema lämnas kontinuerUgt under en viss framticfe pericxl som bestäms av rätten.

Prop. 1992/93:200

4.17.2 Ändrad reglering i fråga om tvångsmedel som rör televerksamhet m.m.

Mitt förslag: Bestammelsema i 27 kap. 3-4, 9 och 11 §§ rättegångs­balken i fråga om beslag som rör tele- och postverksamhet ändras så att de kommer att gälla generellt bettäffande post- och telebefordrings­företag oavsett om de drivs i allmän eller enskild regi.

Tillämpningsområdet för bestammelsema i 27 kap. 18-19 §§ rätte­gångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning utvidgas så att att de kommer att omfatta telemeddelanden som befordras via ett allmänt tillgängligt telenät resp. uppgifter om sådana meddelanden som expedierats eller beställts till eller från en viss teleanläggning som är ansluten till ett allmänt tillgängligt telenät.

En ny bestammelse införs i 27 kap. rättegångsbalken som möjliggör att beslut om hemlig teleavlyssning CKh hemlig teleövervakning kan utföras hos enskilda företag som bedriver televerksamhet inom allmänt tillgängliga telenät.

En bestammelse om tystnadsplikt i enskUd televerksamhet för uppgift som hänför sig till tvångsmedelsanvändning enligt 27 kap. 9, 18 CKh 19 §§ rättegångsbalken, dvs. en huvudsaklig motsvarighet till vad som i dag gäller enligt sekretesslagen för Televerkets medverkan vid sådan tvångsmedelsanvändning, införs i telelagen. Meddelarfriheten inskränks beträffande uppgift som omfattas av denna tystnadsplikt i samma omfattning som i dag gäller inom Televerket genom ett tillägg i 16 kap. 1 § sekretesslagen.

Telelagsutredningens förslag överensstämmer i sak med mitt utom i fiäga om tiUämpningsområdet för bestämmelsema om hemlig teleavlyss­ning och hemUg teleövervakning, där uttedningens förslag omfattar telemeddelanden och uppgifter om sådana som utväxlas inom aUa telenät med endast den begränsning som följer av proportionaUtetsprincipen en­Ugt 27 kap. 1 § ttedje stycket rättegångsbalken samt i fråga om tystoads-

258

pUkten för uppgifter som hänför sig tiU tvångsmedelsanvändningen, där    Prop. 1992/93:200 uttedningen inte föreslagit att denna skaU ha företräde framför meddelar­friheten.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte firamfört några erinringar mot uttedningens försfeg. De remissmstanser som har yttrat sig i dessa frågor har fiämst uppehåUit sig vid mtegritetsaspekter och frågor om verkstäUighet. Hovrätten för övre Norrland har ifiägasatt om mte så starka mtegritetsskäl kan göras gällande att bostadsuitem telekom­munikation UttryckUgen bör undantas från hemUg teleavlyssning. Riks­åklagaren har i fråga om den föreslagna tysmadspUkten i detta samman­hang anfört att de begränsningar i meddelarfriheten som föreskrivs i 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980: l(X)) vad avser vissa tvångsmedel också bör gäUa på motsvarande sätt för de fåU som omfattas av försfeget. Han har även kritiserat begagnandet av uttrycket "befordringsföretag". Datastraffrättsutredningen har framfört att regleringen av hemUg teleav­lyssning och hemlig teleövervakning åtminstone i någon utsträckning bör kunna anknytas tiU allmänt tillgängliga telenät och att telemeddelanden inom en bostad bör undantes från hemlig teleavlyssning. Därjämte har Datestraffrättsutiedningen liksom Rikspolisstyrelsen framfört synpunkter som sammanhänger med regleringen rörande verkstalligheten av hemUg teleavlyssning  och  hemlig  teleövervakning  hos enskUda  teleföreteg.

Skälen för mitt förslag: En väsendig utgångspunkt för den nuvarande regleringen i 27 kap. rättegångsbalken avseende tvångsmedelsanvändning i frågor som angår televerksamhet och i fråga om beslag även post­verksamhet är att den i huvudsak är begränsad tiU offentUgrättsUgt reglerad verksamhet, nämligen Televerkets och Postverkets. En annan vUctig utgångspunkt för denna reglering är att den innefattar en från integritetssynpunkt noggrann avvägning mellan motstaende inttessen. När det gäUer de mycket allvarliga ingrepp i den personliga mtegriteten som 

hemUg teleavlyssning och hemlig teleövervakning innebär har denna 

avvägning skett mot den bakgmnden att användnmgen av dessa tvångs­medel är begränsad tiU anläggningar i det av Televerket förvaltede aU­männa telenätet.

I Ukhet med uttedningen anser jag att bolagiseringen av Televerket och ytterUgare förekomst av enskilda företeg som bedriver televerksamhet nödvändiggör en ändrad reglering som omfattar företeg i såväl allmän som enskUd regi. När det gäller bestämmelsema om beslag av brev och andra försändelser finner jag av samma skäl som jag anfört i fråga om ändringen i 4 kap. 8 § brottsbalken det namrUgt att göra denna ändring redan nu utan att avvakte en bolagisering av Postverket och en samlad postiagstiftning. Även i fråga om uttrycket "post- eUer telebefordrings­företeg" gör sig i huvudsak samma skäl gällande här som i fråga om änd­ringen i 4 kap 8 § brottsbalken. Jag återkommer tiU denna firåga i spe­cialmotiveringen.

Datesti-affrättsuttedningen, som haft att överväga vilka ändringar som

behövs i de straff- och processrättsliga reglema mot bakgmnd av utveck­

Ungen inom date- och teletekniken, har i betänkandet Information och

den nya InformationsTeknologin (SOU 1992:110) föreslagit bl.a. en

259

sådan ändring i bestämmelsema om hemUg teleavlyssning och hemUg

teleövervakning art sådana tvångsmedel inte får användas för sådana tele- Prop. 1992/93:200 meddelanden som befordras med hjälp av teleanläggning som inte kan an­vändas för kommunikation vfe allmänt tiUgängUga nät. EnUgt uttedningen är syftet med detta förslag att utesluta avlyssning av helt intem telekom­munikation såsom intema snabbtelefoner i en bostad. Däremot omfettas enUgt försfeget aUa andra nät, även de som inte är allmänt tiUgängUga, dvs. också privata företagsnät avsedda huvudsakUgen för intem tele- ckU datatrafik, men som också kan använcfes för utväxUng av telemeddel­anden vfe ett allmänt tiUgängUgt telenät. Datasttaffrättsuttedningen har i sitt betänkande cKkså föresfegit verkstäUighetsregler som är mer långt­gående än Telefegsuttedningens förslag. Datastraffrättsuttedningens syn­punkter på Telefegsuttedningens försfeg har i huvudsak motsvarande innehåU.

Telefegsuttedningens förslag sträcker sig ännu längre (Kh omfattar telemeddelanden som utväxlas inom alla telenät med endast den begräns­ning som följer av proportionaUtetsprincipen enUgt 27 kap. 1 § ttedje stycket rättegångsbaUcen.

Som argument för denna vidsttäckta möjUghet tiU dessa fiän integritets­synpunkt ingripande tvångsmedel har i första hand fiamförts att det före­Ugger svårigheter att begränsa inkoppUngen av avlyssningsutmstning tiU allmänt tiUgängliga telenät, eftersom det skulle uppkomma en ökad mängd överskottsinformation om avlyssningsutmsmingen inte kan kopp­fes tUl akmeU linje tiU ett icke allmänt tiUgängligt telenäts växel, dvs. att begreppet "allmänt tiUgängUgt telenät" inte är ändamålsenligt för att kunna skUja meUan intem och extern kommunikation från ett privat nät. Som argument har vidare anförts att valet av verksamhetsform för t.ex. ett företegs telekommunikationer inte bör leda tiU att de som har egna nät är undantagna från dessa tvångsmedel.

För egen del är jag inte helt övertygad av dessa argument. Det är i och

för sig riktigt att mängden överskottsinformation ökar ju längre bort från

käUan, t.ex en anläggning i ett uppkopplat intemt nät, som avlyssnings­

utmstningen ansluts i ett allmänt tUlgängUgt nät. EmeUertid skuUe sådan

avlyssning utanför ett sådant icke aUmänt tiUgängUgt nät med ökad

överskottsinformation som följd huvudsakUgen anses vara utesluten tiU

följd av den i 27 kap. 1 § rättegångsbaUcen lagstadgade proportionaU­

tetsprincipen. En utvidgning av tiUämpningsområdet för dessa tvångs­

medel tiU att avse telemeddelanden i aUa nät innebär också att den totala

mängden överskottsmformation ökar, t.ex. vid hemUg teleavlyssning av

en anläggning i lBM:s intema datanät eller motsvarande i Volvos intema

telenät med överskottsinformation bestaende bl.a. i företagshemligheter

Konsekvensema av den föreslagna utvidgningen är med det uttednings-

material som finns tiUgängUgt även i övrigt svåra att överbUcka med

avseende på integritetsintrång. En sådan utvidgning som den av utted­

ningen föreslagna måste göras med utgångspunkt firån samma noggranna

överväganden meUan motstaende inttessen som den nuvarande tiU tele-

anfeggningar i det allmänna telenätet begränsade regleringen.

Mot bakgmnd av det anförda förordar jag att tiUämpningsområdet för

bestämmelsema i 27 kap. 18-19 §§ rättegångsbaUcen om hemUg teleav-

260

lyssning och hemUg teleövervakning utvidgas endast i sådan utsträckning

att de kommer att omfatta telemeddelanden och uppgifter om sådana som Prop. 1992/93:200 befordras vfe ett allmänt tiUgängUgt telenät. En sådan avgränsning är ftiUt möjUg att genomföra utan avgränsningsproblem eftersom det vid den fysiska inkoppUngen av avlyssningsutmstningen står klart att telemed­delanden befordras vfe ett allmänt tiUgängUgt telenät. Att meddelandet har sitt urspmng i eUer är riktat tiU ett annat icke allmänt tiUgängUgt telenät eUer befordras även vfe sådana nät kommer härvid att vara utan betydelse, eftersom avlyssningen cKh övervakningen sker i det allmänt tiUgängUga nätet. Med den innebörd begreppet aUmänt tiUgängUgt telenät getts i den allmänna motiveringen tiU telefegen (avsnitt 4.3.1) torde det inte uppsta några problem vid tiUämpningen av bestämmelsema. Med denna avgränsning behövs inte heUer något uttryckUgt undantag för tele­meddelanden inom en bostad. Den av mig förordade ordningen har också den fördelen att den så långt möjUgt är likartad den nuvarande regle­ringen med hänsyn tiU avvägningen meUan motstaende inttessen från integritetssynpunkt i fräga om tiUämpningsområdet.

Humvida bestämmelsema om hemlig teleavlyssning och hemUg teleövervakning ändå bör ges en vidare tiUämpning kan lämpUgen tas upp i samband med beredningen av Datastraffrättsuttedningens betänkande eUer i annan särskUd ordning. Detsamma gäller vad som från remissm-stansema firamförts i firåga om verkstalUghetsregler Med tanke på den fortsatta beredningen av Datastraffrättsuttedningens betänkande anser jag att Telefegsuttedningens förslag i detta hänseende för närvarande är tiU­räckUgt.

I detta sammanhang bör också behandlas den särskUda fråga som Riksåklagaren tagit upp och som innebär att en motsvarighet tiU sekretesslagens begränsningar i meddelarfriheten enUgt bestämmelsema i tryckfrihetsförordningen bör införas i ansluming till den föreslagna be­stämmelsen om tysmadsplikt i enskild televerksamhet i fråga om kvar­håUande av försändelse på befordringsanstalt, hemlig teleavlyssning eUer hemUg teleövervakning. I firåga om tysmadsplUctsbestämmelsens sakUga innehåU som sådant ansluter jag mig tUl uttedningens förslag.

Bestämmelsema i tryckfrihetsförordningen som rör meddelarfrihet gäUer genereUt medan bestämmelserna i 16 kap. 1 § sekretesslagen med de begränsningar i denna frihet som Riksåklagaren tänker på endast gäUer i offentiig verksamhet. Jag delar Riksåklagarens uppfettning att den nya regleringen om tysmadsplikt för enskUda även i detta hänseende så långt möjUgt bör motsvara den reglering som i dag gäUer inom Telever­ket. I 16 kap. 1 § sekretesslagen bör således införas ett tiUägg med sådan innebörd som Riksåkfegaren angett.

261

4.18 Ledningsrätt för teleledningar

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Ledningsrättslagen förtydligas. Det görs klart att det går att få ledningsrätt för teleledningar som tillgodoser ett allmänintresse oavsett om de innehas av ett allmänt eller ett enskilt rättssubjekt.

Telelagsutredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Av remissinstansema är det endast Svenska Kommunförbundet som har haft erinringar mot försfeget. EnUgt Kommunförbundet innebär en utvidgning av ledningsrättsfegens tillämp­ningsområde t.ex. att enskUda kabel-TV-företag tvångsvis kan ta kom­munal gammark i anspråk för sina ledningar. Kommunförbundet menar att en sådan simation innebär att oklarheter uppstår beträffande lednings­rättsfegens ersätmingssystem, eftersom det t.ex. inte är klarlagt i vilken utsträckning som en kommun kan kompensera sig för ökade underhåUs-kostnader tiU följd av sätmingar, ojämn asfaltkvalitet m.m. samt för de ofegenheter i övrigt som hör samman med ingrepp i gammark för olika ledningsarbeten. EnUgt Kommunförbundet påverkas ersätmingsfrågoma av om det rör sig om en mer allmännyttig verksamhet eller om det är fiäga om kommersieU verksamhet. Innan ytterUgare bedömningar görs om en utvidgning av lagens tillämpningsområde anser Kommunförbundet att ledningsrättslagens ersätmingssystem måste ses över och anpassas tiU den nya simationen på teleområdet.

Skälen för mitt förslag: Bestammelser om ledningsrätt finns i ledningsrättslagen (1973:1144) och ledningsrättskungörelsen (1973:1148).

1        2 § ledningsrättslagen anges att lagen gäller för bl.a. aUmän teleledning

samt annan allmän svagsttömsledning för signalering, Qärrmanövrering,

dataöverföring eUer liknande ändamål och för elektrisk starksttömsled­

ning för vilken koncession fordras eUer som ingår i telekommunikations­

system. Ledningsrättslagen gäller inte om utrymme för ledning kan

upplåtas med stöd av anläggningslagen (1973:1149).

1 35 § fegen anges att överlåtelse av ledning, för vilken ledningsrätt upplåtits, är gUtig endast om överlåtelsen omfattar även lednmgsrätten. Detta gäUer emeUertid inte om ledningen överlåtits för att tes bort. Vidare sägs att, om ledningsrätt överlåts utan att den därmed avsedda ledningen samtidigt överlåts, överlåtelsen är gUtig endast om ledningen ännu inte byggts eUer om den tagits bort.

Med hänsyn tiU den förebUd som ledningsrättslagen har i motsvarande bestämmelser i expropriationslagen (1972:719) bör nämnas att enhgt

2 kap. 2 § expropriationslagen expropriation får ske för att bereda

utrymme för anläggning som tiUgcxloser aUmänt behov av samfärdsel,

transport eUer annan kommunikation.

I motiven tiU ledningsrättslagen diskuterades fiägan om vilka slags ledningar ledningsrätt skaU kunna medges för (prop. 1973:157 s. 90 ff). Föredragande departementschefen anförde bl.a. följande:

De aUmänna expropriationsrättsUga bestämmelsema om rätt att dra fiam och behåUa ledning är enligt min mening väl ägnade att tjäna som

262

förebUd vid avgränsningen av ledningsrättslagens tiUämpningsområde.    Prop. 1992/93:200

Jag viU tUl en början understryka att ledningsrätt i allmänhet bör kunna medges endast under fömtsättning att ledningen tiUgodoser ett

visst krav på allmäninttesse.        Ledningsrätt bör enUgt min mening

kunna upplåtas för allmänna teleledningar. Televerket har tagit upp ftägan om ledningsrätt för abonnendedning, dvs. ledning meUan tele­fonstation (Kh telefonapparat eUer telefonväxel. Televerket anser att expropriationsrätt inte kan medges för abonnendedning ckU att det därför mte heUer synes kunna komma i fråga att uppfeta ledningsrätt för sådan ledning. Jag vUl erinra om att fiägan om expropriationsrätt för teleledningar behandlades under förarbetena till ExL (prop. 1972:109 s. 74 och 198). Därvid uttalades att bestämmelsema i 2 kap. 2 § ExL om expropriationsrätt för anläggning som tiUgcxloser allmänt behov av samfärdsel, transport eUer annan kommunikation bl.a. tacker samtUga uppkommande behov av telegraf-, telefon- och andra svagsttömsanläggningar i den mån dessa ingår i ett nät för den allmänna samfärdselns främjande. Expropriationsuttedningen framhöU att det saknades anlednmg att göra principieU åtskiUnad meUan huvudledningar och ledningar tiU enskUda abonnenter, men att den allmänna bedömningen av det föreUggande behovets styrka kunde UtfaUa olika aUtefter ledningens karaktär. Mot bakgmnden av dessa uttalanden synes det enUgt min mening inte vara uteslutet att medge expropriationsrätt för abonnentiedning. En sådan ledning får i princip anses mgå i ett nät för den allmänna samfärdselns främjande och den bedömning som görs i det enskilda fellet kan mycket väl ge vid handen att behovet av ledningen är stort. I fråga om möjligheterna att upplåta ledningsrätt för abonnentiedning bör gränsdragningen inte vara snävare än vid expropriation och jag förordar därför att ledningsrätt skaU kunna upplåtas för alfe slags allmänna teleledningar, alltså i princip även för abonnentiedningar.

Såsom Telefegsuttedningen har anfört talar det mesta för att man i framtiden har att räkna med att flera olUca konkurrerande ägare eUer innehavare av telenät kan förekomma. I det sammanhanget är att beakte att Televerkets verksamhet avses drivas i aktiebolagsform och att Televerket efter en sådan ändring är att se som ett privaträttsUgt subjekt. Televerket kommer då inte längre att vara en del av det allmänna. De hittiUs aUmänna teleledningarna kommer alltså inte att på samma sätt som för närvarande betecknas som stetUga. Om lednmgsrättslagen anses gälfe endast för stetUga teleledningar, är frågan om lednmgsrätt kommer att kunna ges det bolagiserade Televerket avseende nya ledningar. Vidare är fiägan vad som inträffar vid en bolagisering och överlåtelse i samband därmed av Televerkets tillgångar tiU bolaget. Enligt 35 § ledningsrättsla­gen är nämligen, som nyss nämnts, en överlåtelse av ledningar för vilka ledningsrätt upplåtits gUtig endast om överlåtelsen omfettar även ledningsrätten.

Vissa av de uttalanden som har gjorts vid tillkomsten av ledningsrätts­

lagen ger med beaktande av hänvisningen tiU expropriationslagen intryck

av att andra nät än Televerkets nät - det allmänna telenätet - inte skuUe

kunna bU föremål för ledningsrätt. I vart fåU torde det vara så att det vid

tiden för lagstiftningsarbetet inte var akmeUt att beakta några andra

telenät för den allmänna samfärdselns främjande än Televerkets nät. Om

263

det vid denna tidpunkt hade förekommit andra telenät av betydelse för Prop. 1992/93:200 den allmänna samfärdseln, är det möjUgt att detta kommit tiU uttryck i lagtext och motiv. Det kan också sägas att anknytningen i lednings­rättslagens förarbeten tiU ett särskUt subjekt, på sätt som gjorts beträff­ande Televerket, får anses avvika från lagstiftningens uppbyggnad i övrigt. Den anknytningen har inte heUer kommit tiU uttryck i lagtexten. 1 stäUet relateras däri fömtsätmingama för ledningsrätt tiiU det ändamål - allmäninttesse - för vilket en ledning skaU dras.

En teleledning för vUken ledningsrätt upplåtits kan, såsom angetts i det tidigare, inte med rättsUg verkan överlåtas om inte ledningsrätten samtidigt går över tiU den nye ägaren. Vid en överlåtelse av det aUmänna telenätet tiU Televerket i samband med bolagiseringen av verket, skaU överlåtelsen således omfatta förekommande ledningsrätt. Uttedningen pekar på att ledningsrätten då kommer att gå över tiU ett subjekt, bettäffande vilket det får anses råda viss osäkerhet om det urspmngUgen hade kunnat ges sådan rätt. På samma sätt anser uttedrungen att det inte kan smses sta helt klart att bolaget, även om det innehar det allmänna telenätet, kommer att kunna ges ny ledningsrätt för teleledningar enUgt nuvarande lagstiftning.

Utiedningen diskuterar vUka slutsatser som kan dras av rättsfallet NJA 1989 s. 650. Frågan i målet var om begreppet allmän teleledning i 2 § ledningsrättslagen kunde anses omfatta Televerkets ledningar för kabel-TV. Högsta domstolen prövade alltså inte om ledningsrätt skuUe kunna ges för andra ledningzu- än Televerkets. Prövningen gäUde närmare bestämt om med uttrycket aUmän teleledning avsågs alfe Televerkets led­ningar, dvs. även ledningama för kabel-TV, eller endast vissa ledningar. Med tanke på den frågeställning som HD hade att bedöma i målet får det anses namrUgt att det förda resonemanget inskränker sig tiU möjUgheten för Televerket att få ledningsrätt i vissa fåU. HD, som kom fram tiU att ledningsrätt kunde ges för ledningama, uttalade att det får antas att uttrycket allmän teleledning i ledningsrättslagen i princip omfattar aUa teleledningar som Televerket förvaltar för statens räkning. HD hänvisade härvid tiU definitionen av uttrycket "det allmänna telenätet" i teleför­ordningen (1985:765). Det uttalandet gör enligt utiedningen att det kan finnas anledning att ställa fiägan om HD hade gjort samma bedömning om målet i stället hade gäUt ett enskUt subjekts ansökan om ledningsrätt för ledningar för kabel-TV. FrågestäUningen blir, anser uttedningen, inte mindre akmeU om dessa ledningar kunnat användas även för att förmedfe vanUga teletjänster

EnUgt uttedningen gör de uttalanden som gjorts i förarbetena tiU led­

ningsrättslagen och expropriationslagen (se prop. 1972:109 s. 198 f) att

det i dag inte med säkerhet kan sägas om lednmgsrätt kan komma i fråga

för andra teleledningar än de som Televerket, som en del av det

allmänna, har hand om. HD:s uttalande i NJA 1989 s. 650 om inne­

börden i uttrycket allmän teleledning i ledningsrättslagen gör, menar

uttedningen, inte denna osäkerhet mindre. Uttedningen understryker att

det självfaUet har betydelse i konkurrenshänseende om begreppet allmän

teleledning i ledningsrättslagen anses omfatta endast statUga teleledningar

264

av skUda slag. Redan osäkerheten om begreppets innebörd kan enhgt

uttedningen i viss mån sägas verka hämmande på konkurrensen. TiU Prop. 1992/93:200 detta, anser uttedningen, bör feggas att det inte kan anses givet hur det allmänna telenätet bör behandlas efter en bolagisering och evenmeU privatisering av Televerket. EnUgt utiedningen finns det flera skäl som motiverar ett förtydUgande beträffande möjUgheten att få ledningsrätt för teleledningar. För egen del kan jag ansluta mig tiU vad uttedningen har anfört om behovet av att förtydUga ledningsrättslagens tUlämpnings­område såvitt avser teleledningar.

Utgångspunkten för att få lednmgsrätt för teleledningar bör enUgt min mening liksom för närvarande vara att ledningen tiUgodoser ett visst allmänintresse. Det ändamål för vilket en ledning skaU använcfes bör aUtså tillmätas betydelse. Denna utgångspunkt stämmer överens med ledningsrättsfegens övei;gripande syfte. När allmäninttesset beaktas bör hänsyn tes tiU att telekommunikation i många olika former spelar en aUt viktigare roU i samhället. Gcxla telekommunUcationer anses i dag vara grundläggande för att samhällsUvet i skilda hänseenden skaU fungera tiUfredsstäUande. Ledningsrätt bör således kunna upplåtes för varje teleledning som tjänar ett aUmäninttesse eUer ett allmänt ändamål. Dette bör gäUa oavsett vem som är ägare tiU den ledning för vilken ledningsrätt söks.

Att ändamålet är avgörande för fömtsättningama att få ledningsrätt för teleledningar innebär självfallet gränsdragningsproblem. Dessa skUjer sig emeUertid inte från de olika avvägningar som i dag får göras vid en tiUämpning av ledningsrättslagen både beträffande ändamål och andra fiägor Exempelvis skaU det enligt 6 § i lagen prövas om ölägenheterna av en upplåtelse från allmän eller enskUd synpunkt överväger de fördelar som kan vinnas genom den. En bedömning av om bl.a. ett allmäninttesse föreUgger måste alltid göras på gmndval av de omständigheter som före­Ugger i det enskUda fallet. Utöver det som nyss sagts bör viss vägledning för bedömningen av fömtsättningama för ledningsrätt kunna fås vid en jämförelse med de syften som det allmänna telenätet i dag tjänar. Beaktes bör även det som angetts i motiven tUl ledningsrättslagen om ledningsrätt för abonnentiedningar

En motsvarande anpassning tUl den nya simationen på telemarknaden bör göras beträffande fömtsättningama att få ledningsrätt för sådana starksttömsledningar som ingår i telekommunikationssystem.

När det gäUer fömtsättningama för ledningsrätt för teleledningar finns

det anledning att särskUt framhåUa betydelsen av den snabba tekniska

utvecklingen på telekommunikationsområdet. På sätt som nyss nämnts

har HD i ett visst faU kommit fram tiU att ledningsrätt kan ges för

ledningar för kabel-TV. Telemeddelanden förmedlas i dag med olika

tillämpningar i Televerkets nät - det allmänna telenätet - eUer i andra

nät. Det är redan nu tekniskt möjUgt att förmedla vanUga teletjänster vfe

de nät för kabel-TV som finns. Ett stort och ökande antal tjänster bjuds

ut på marknaden och det är bara en tidsfråga innan nya teletjänster och

tUlämpningar för överföring av telemeddelanden dyker upp. Utvecklingen

leder tiU att gränsema meUan olika former av telekommunikation suddas

ut. Dessa förhållanden bör beaktes vid prövning av fömtsätmingama för

265

lednmgsrätt. Mot denna bakgmnd får rättstUlämpningen anpassas tUl de

förhåUanden som råder då ledningsfrågan i det enskUda faUet skaU Prop. 1992/93:200 avgöras. Som jag ser det är det således inte meningsfiiUt att nu försöka te ställning tiU om det ena eUer andra sättet att förmedla telemeddelanden kan bU föremål för ledningsrätt. I förekommande fåU får ställning tes tiU bl.a. frågan om det gmndläggande kravet på att en ledning avser ett allmänt ändamål är uppfyUt. Genom den ändring i ledningsrättsfegen som jag föreslår undanröjs emeUertid den oklarhet som råder om möjUgheten för andra än Televerket att få ledningsrätt för teleledrungar. Inom ramen för ledningsrättslagens tiUämpningsområde skapas härigenom fömtsätt­ningar för konkurrens på lika vUUcor

FramhåUas bör i dette sammanhang att det är av störste vikt att man i fråga om ledningsrätt i förste hand söker åstedkomma firivUUga upp­görelser meUan de i saken inttesserade partema. I möjUgaste mån bör man knyte an tiU och te tiU vara de fördelar som Ugger i att friviUiga överenskommelser ttäffas om ledningsrätt och ersättning härför Härigenom underlättes, påskyndas och förbiUigas förfarandet och även från psykologisk synpunkt framstår det som betydelseftiUt att en frivUUg uppgörelse träffas mellan partema. 1 förarbetena tiU ledningsrättslagen och andra lagar, såsom festighetsbildningslagen (1970:988), där ett förrätmingsförfarande används, har starkt understmkits betydelsen av frivUUga överenskommelser Det som nu har sagts är väsentiigt inte mmst mot bakgmnd av det ökade antel inttessenter (nätagare) som kan fömtses i framtiden. Ytterligare bör framhållas att det är av vikt att dessa i möjUgaste mån samverkar för att därigenom uppnå koordination och minsta möjUga mttång och olägenhet för de fastighetsägare som berörs. På detta sätt och i denna form bör de olägenheter som Svenska Kommun­förbundet har framhålUt som väsendiga kunna begränsas. Samtidigt bör sägas att jag inte delar Kommunförbundets uppfatmmg att det föreslagna förtydUgandet av ledningsrättslagen fömtsätter en översyn av lagens ersätmingssystem. Den skillnad som Kommunförbundet gör meUan allmännyttig och kommersieU verksamhet görs inte i den föreslagna ändrmgen i ledningsrättslagen. Gmnden för lednmgsrätt för teleledningar är i StäUet att ledningama i varje enskilt fåU tiUgcxloser ett visst krav på allmäninttesse. I denna del innebär förslaget alltså mte någon ändring i förhåUande tiU vad som gäUer i dag.

När det gäUer utformningen av författningstexten viU jag i detta sammanhang fästa uppmärksamheten på den terminologi som används i förslaget tiU telelag. TUlståndsplUcten har där knutits tiU begreppet aU­mänt tiUgängUgt telenät, varmed förstas telenät, som står tiU förfogande för användning av alhnänheten. Såsom jag har framhålUt nyss är ledningsrättslagen uppbyggd så att den tar sUcte på det ändamål av allmän karaktär som en ledning skaU tjäna. Man kan tänka sig ledningar som tjänar ett allmänt ändamål men som äncfe mte fåUer under begreppet aUmänt tiUgängUgt telenät, t.ex. försvarets nät. Mot derma bakgmnd anser jag det vara motiverat att låta ledningsrättslagen omfatta teleledning som ingår i telekommunikationssystem för alhnänt ändamål.

266

4.19 Övriga lagändringar

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Det i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter CKh kommunikationer lämnade bemyndigandet att meddela föreskrifter om telekommunikationer utmönstras.

Bestammelsema i 1 och 2 §§ lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler och i 2 kap. 2 § fastighets­taxeringslagen (1979:1152) anpassas på skilda sätt till ombildandet av Televerket till aktiebolag CKh, beträffande den förstnämnda lagen, till förekomsten av ytterligare enskilda företag.

Bestämmelsen i 10 § förvaltningslagen (1986:223) i fråga om när ett telegram anses komma in till en myndighet ändras så att den likställer alla företag som driver televerksamhet.

Bestammelsema i 20 och 22 §§ lagen (1991:572) om särskild utiänningskontroll i fråga om vissa tvångsmedel mot utiänning ändras så att de kommer att gälla beträffande befordringsföretag.

Ikraftträdandebestammelsen i lagen (1992:1527) om teleterminal­utmstning ändras så att lagen tiäder i kraft den 1 juli 1993.

Ikraftttädandebestammelsen i fegen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:100) ändras så att även denna lag träder i kraft den 1juU 1993.

Telelagsutredningens förslag överensstammer i väsentUga delar med mitt. Mot bakgmnd av uttedningens uppdrag är förslaget emeUertid mindre omfattande än mitt.

Remissinstansernas synpunkter på uttedningens förslag i de delar det överensstämmer med mitt innefettar mte några invändningar i sak med det undantaget att Riksåklagaren även i detta sammanhang har kritiserat begagnandet av uttrycket "befordringsföretag".

Skälen för mitt förslag: Utgångspunkten för den övervägande delen av de övriga fegstiftningsåtgärder som behövs är att anpassa den nuvar­ande ordningen tiU den nya simationen med Televerkets verksamhet över­förd tiU aktiebolag och till att den huvudsakliga televerksamheten i landet härefter inte längre kommer att bedrivas av en myndighet utan av en­skUda företag, TeUa AB och andra teleoperatörer

Lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trck, transporter och kommunikationer

Genom de bemyndiganden som ges i förslagen tiU telelag och feg om radiokommunikation i förening med dem som ges i lagen (1992:1527) om teleterminalutmstning föreUgger inte längre något behov av det särskilda bemyndigandet i firåga om telekommunUcationer som finns i fegen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, trans­porter och kommunikationer

267

Fastighetstaxeringshgen (1979:1152)

Prop. 1992/93:200

Det tiU aktiebolag ombUdade Televerket bör i likhet med andra företag som bedriver televerksamhet inte vara undantaget fiän skatteplikt för specialbyggnader som används i verksamheten. Fastighetstaxeringsfegen bör ändras i enUghet härmed.

Lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmerings-centrakr

Lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionafe alarmerings­centraler gäUer enUgt dess 1 § verksamheten hos regionala alarme­ringscentraler som har tiU syfte att möjUggöra, snabba ckU effektiva hjälpuisatser i nödsimationer och som har upprättats efter avtal med Tele­verket. Det avtal som åsyftas är ett konsortialavtal mellan Televerket för statens räkning, Teleinvest AB, Svenska Kommunförbundet, Förenade Kommunföretag AB och Landstingsförbundet om SOS Alarmering AB. När nu Televerket ombUdas tiU aktiebolag bör i lagens 1 § staten anges som avtalspart istäUet för Televerket. Lagens 2 §, som reglerar alarme-ringscentialemas rätt att avlyssna, spela in och avbryte vissa telefonsam­tal som befordras genom Televerket, bör ändras tiiU att avse telefonsamtal som befordras via allmänt tiUgängUga telenät.

Förvaltningslagen (1986:223)

Bestämmelsen i 10 § förvaltningslagen (1986:223) i fråga om när ett tele­gram anses komma in tiU en myndighet bör anpassas tiU den nya situationen med i huvudsak enskUda företeg som driver televerksamhet.

Lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll

Bestämmelsema i 20 CKh 22 §§ lagen (1991:572) om särskUd utiännings­konttoU i fråga om vissa tvångsmedel mot utiänning bör anpassas tiU den nya simationen på teleområdet på motsvarande sätt som 4 kap. 8 § brotts­baUcen och vissa av bestämmelsema i 27 kap. rättegångsbaUcen, dvs. de bör ändras tiU att avse befordringsföreteg.

Lagen (1992:1527) om tekterminalutrustning

Regeringen har getts bemyndigande att sätte i kraft fegen (1992:1527) om teleterminalutmstning. Genom den anknymmg tiU EES-avtalet som fegen fått i det fegstiftningsärendet (prop 1992/93:72, bet. 1992/93:TU13, rskr. 1992/93:94) har fegen tidigare ansetts inte kunna sättes i kraft förrän samtidigt som detta avtal träder i kraft.

Lagen om teleterminalutmsttiing är utformad med utgångspunkt frän att skapa ett förbätttat svenskt system för den stadiga konttoUen av teleter­minalutmstning och samtidigt ge möjUghet att genom bemyndiganden

införUva EG:s regler om teleterminaler paraUeUt med den svenska    Prop. 1992/93:200

ordningen om (Kh när ett EES-avtal träder i kraft. Den dag ett EES-avtal

träder i kraft kommer regelsystemet för sådan teleterminalutmstning som

omfattas av terminaldirektivet (91/263/EEG) att kompletteras av bl.a.

fegen (1992:1119) om teknisk konttoU och fegen (1992:1534) om EG-

märket, som inte kommer att sättas i kraft förrän vid denna tidpunkt.

Lagen om teleterminalutmstning har emeUertid medvetet gjorts fristaende

frän dessa ckU andra fegar med särskUd anknytning tiU EES-avtalet.

Lagen innehåUer inga hänvisningar tiU EES-avtalet, tiU rättsakter som

omfattas av detta eUer tiU andra förfatöiuigar med anknytning tiU EES.

Lagen är således inte beroende härav för tiUämpningen.

Genom det nya systemet enUgt lagen om teleterminalutmstning CKh den förordning som jag avser föresfe regeringen att utfärda med stöd av fegens bemyndiganden kommer det att skapas möjUghet för Telestyrelsen att med stöd av bemyndiganden införa regler huvudsakUgen för nationeU utmstning. Över 80 procent av den totala marknaden för teleterminal­utmstning kommer att utgöras av sådan utmstning som inte berörs av EG:s bestämmelser under många år firamöver Det nya regelsystemet ger även möjUghet för Telestyrelsen att införa föreskrifter beträffande utmst­ning som kommer att omfattas av ett EES-avtal om och när ett sådant träder i kraft.

Redan på gmnd av det anförda men också med beaktande av det sam­ band som det nya väsentUgen förbätttade regelsystemet i fråga om den StatUga konttoUen av teleterminalutmsming har med det föresfegna nya regelsystemet i övrigt bör lagen om teleterminalutmstning träda i kraft samtidigt som övriga författningar.

Lag om ändring i lagen (1992:1775) om ändring i sekretesskigen (1980:100)

Regeringen har getts bemyndigande att sätta i kraft fegen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:1(X)). Genom den anknyming tiU EES-avtalet som fegen fått i det fegstiftningsärendet (prop. 1992/93:120, bet. 1992/93:KU11, rskr. 1992/93:77) har fegen tidigare inte ansetts kunna träda i kraft förrän samtidigt som detta avtal träder i kraft.

Regeringen har i proposition 1992/93:167 om rätt för Statens Bostads­finansieringsbolag, SBAB, att besluta i frågor om stadigt reglerade lån för bostadsändamål, m.m. bland annat föreslagit att fegen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:1(X)) skaU ändras och delvis träda i kraft den 1 juU 1993.

På gmnd av fegtekniska omständigheter bör återstaende ändringar i

fegen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:100) som ännu inte

satts i kraft sättas i kraft samtidigt som de nu föreslagna ändringama i

sekretesslagen. Detta kommer inte att få några fektiska konsekvenser,

eftersom sekretessen enUgt de redan beslutade ändringama i 8 kap. 6 §,

9 kap. 3 § och 16 kap. 1 § är knuma tiU EES-avtalet och därför inte

kommer att bU tiUämpUga innan EES-avtalet trätt i kraft.

269

5     En förändrad verksamhetsform för Televerket        Prop. 1992/93:200

5.1   Tidigare överväganden och genomförda utredningar

Frågan om lämpUg verksamhetsform för Televerket i en förändrad marknadssituation har behandlats i olika sammanhang under de senaste åren. Jag viU här återknyta något tiU den redovisning som inledningsvis lämnats för tidigare överväganden cKh gjorda uttedningar (se avsnitt 1).

Behovet av en förnyelse av Televerkets verksamhetsform redovisades av regeringen i prop. 1990/91:87 om näringspoUtik för tiUväxt. Våren 1991 angav riksdagen att det fanns starka skäl som talade för att Tele­verket ombUdades tiU aktiebolag men att en sådan förändring måste före­gås av analyser bl.a. i fråga om fömtsättningama för statsmaktema att säkerstäUa de telepoUtiska målen. 1 maj samma år tillkaUade min före­trädare efter regeringens bemyndigande en särskUd uttedare med uppgift att lämna förslag tiU lagstiftning och ändrad reglering i övrigt inom tele­kommunikationsområdet - Telelagsuttedningen (K 1991:03).

Behovet av överväganden inför en bolagisering av Televerket framhöUs även av rUcsdagens revisorer (förs. 1990/91:20, jfr förs. 1991/92:17).

I 1992 års budgetproposition (prop. 1991/92:100 bU. 7) föreslog rege­ringen att Televerket skulle ombildas tUl aktiebolag den 1 januari 1993 och angav art regeringen avsåg att förelägga riksdagen en samlad redovis­ning av åtgärder och förslag inför bolagiseringen. Mot bakgmnd härav gcxlkände riksdagen vad regeringen anfört om bolagsbUdning av Tele­verket (bet. 199l/92:TU20, rskr. 1991/92:312).

Regeringen återkom tiU riksdagen i oktober år 1992 (prop. 1992/93:132, bet. 1992/93:TU11, rskr. 1992/93:152). Regeringen angav då att ett förslag tiU bolagsbildning och telelag skuUe komma att presen­teras för riksdagen i sådan tid att bolagsbUdningen och telelagen skuUe kunna träda i kraft den 1 juU 1993.

Ett antal uttedningar och analyser har genomförts som underlag för bolagsbUdningen i enUghet med riksdagens rikdinjer. Här bör nämnas att regeringen i maj år 1992 tiUsatte en särskUd expertgmpp inom regerings­kansUet med uppgift att närmare utteda de konstimtioneUa aspektema vid en ändrad verksamhetsform för Televerket, Postverket och Statens järn­vägar. Resultatet av gmppens arbete redovisas i promemorian Bolagi­sering av affärsverk, konstimtioneUa aspekter (Ds 1992:101).

Här bör även nämnas den analys av viUkoren för utveckling av en

effektivare telemarknad och valmöjUgheter för en reglering av marknaden

(Swedish Telecommunication Services - Promoting an efficient märket,

Gemini Consulting), som genomfördes inom Kommunikationsdeparte­

mentet. Detta arbete finns redovisat i promemorian Svensk telemarknad

i förändring (Ds 1992:86). Särskilda analyser avseende fömtsättningama

för konkurrens på telefoniområdet genom en utveckling av Televerkets

kabel-TV-verksamhet samt i fiäga om fömtsättningama för ökad

konkurrens på utmsttiingsmarknaden har genomförts (Swedish Télécom­

munications - Promoting sustainable competition in me customer

premises equipment märket, Gemini Consulting). Frågan om prisregle­

ring av telefonitjänsten har uttetts särskUt, bl.a. av konsultföretaget

270

CEPRO. Vidare har det nya bolagets övergripande sttnkmr och inrikt-    Prop. 1992/93:200 ning, erforderUga avtal mellan staten och bofeget m.m. behandlats i ar-betsgmpper med företrädare för regeringskansUet och Televerket.

Bolagiseringen av Televerket innefettar en rad tekniska fiägor Det gäUer t.ex. val av förvärvsmetcxl, värdering av tiUgångar CKh skulder samt utformning av avtal. Arbetet har i denna del utförts inom Kom­munikationsdepartementet med stöd av extema experter inom områdena för redovisning CKh affärsjuridik.

5.2  Televerkets organisation och verksamhet 

Albnänt

Televerkets huvuduppgifter kommer tiU uttryck i 1 § förordningen (1988:348) med instmktion för Televerket. Här sägs att verket har tiU uppgift att driva tekrörelse och därmed sammanhängande verksamhet samt ?M förvalta statUga tekanläggningar. Från och med den 1 juU 1992 har en av Televerkets tidigare huvuduppgifter att som statUg myndighet svara för att möjUgheten tiU radiokommunUcation umyttjas på bästa sätt tagits över av Telestyrelsen.

Inom ramen för Televerkets roU som ftinktionsansvarig myndighet för telesystemet har verket genom riksdagsbeslut fått ett särskUt ansvar för standardiseringen på telekommunUcationsområdet (prop. 1984/85:158 s. 10, bet. 1984/85:TU28, rskr. 1984/85:382). En sådan uppgift har även fegts på Telestyrelsen som enligt förordningen (1992:895) med in­stmktion för Telestyrelsen skall delta i det intemationeUa standardise­ringsarbetet.

1 Televerkets övergripande ansvar för telekommunUcationema innefettas att Televerket skaU initiera, finansiera och driva forsknings- och utveck­lingsarbete mom telekommunikationsområdet (prop. 1981/82:106 och prop. 1984/85:158).

Som funktionsansvarig myndighet har Televerket också att beakta fiink-tionshmdrades tUlgång tiU teletjänster (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402 och prop. 1990/91:87, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369).

Det övergripande ansvaret för telekommunikationerna i Sverige in­begriper att i såväl fred som krig leverera, sätta i drift och underhåUa teleanordningar för totalförsvaret. Enligt 10 § i verkets instmktion skaU Televerkets styrelse särskUt svara för att de krav beaktes som steten StäUer på verksamheten med hänsyn till bl.a. totalförsvaret (jfr prop. 1991/92:102 s. 271 ff., bet. l991/92:FöU12 s. 124).

SärskiU om organisationen och driften av tekrörelsen

Huvuddragen i Televerkets organisation har lagts fast genom oUka

riksdagsbeslut. EnUgt Televerkets instmktion bUdar Televerket och de

företeg där steten genom verket direkt eUer indhekt har ett bestammande

271

inflytande en affärsverkskoncem (4 §). Televerkskoncemen är således

uppdefed i en afifärsverksdel. Televerket, och en bofegsdel, Teleinvest-gmppen.

Inom Tekverkets affärsverksdel finns centrala och andra stabsenheter, geografiskt avgränsade resultatenheter (teleregioner) och vissa andra resultatenheter (divisioner). För närvarande finns åtta teleregioner i landet. Divisionema är Division Nättjänster, Division Teletjänster, Division Televerket Radio, Division PersonUga teletjänster. Division Materiel & Service samt Fastigheter

De åtta teleregionema svarar för att den primära televerksamheten fungerar, dvs. anfeggnmg, underhåU, drift och försäljning. Varje region har en självständig ställning med ansvar för verksamheten inom sitt geografiska område och för det ekonomiska resultatet. Regionemas verk­samhet indefes i två huvudaffärsområden, nämUgen Nättjänster cKh Tele­tjänster

Inom Nättjänster sköts drift, underhåll, utbyggnad och utveckling av telenätet och de tjänster som genereras i nätet, såsom taltelefoni, telefax och hyrda ledningar. Teletjänster säljer gmndläggande tjänster och pro­dukter tiU hushåU och företag över hela landet, t.ex. teleabonnemang för taltelefoni, företagsväxlar och andra teleterminaler. Respektive huvud-affärsområde inom teleregionema bUdar tillsammans med motsvarande centrala funktioner materieldivisionema Teletjänster och Nättjänster Televerkets radioverksamhet finns samlad i Division Televerket Radio. Exempel på tjänster är mobUtelesystemen NMT 450 och NMT 9(X), per­sonsökningssystem och kustradio. (Televerkets organisation och verksam­het för distribution av mndradiosändningar har fro.m. den 1 juU 1992 tagits över av Svensk Rundradio AB.) Inom Division PersonUga tele­tjänster säljs tjänster som nummempplysning, telegram och telefonist-service.

Tekinvestgmppen består av moderbolaget Teleinvest AB CKh ett antal bolag. Gmppen har verksamhet inom i huvudsak fem olika sektorer näm­Ugen säljrelaterad verksamhet, specieUa nättjänster, industrisektor, pro­gramvara/hjälpmedel samt inom sektom intemationeU konsultverksamhet. En mer utförUg redogörelse för Televerkskoncemens organisation och verksamhet per den 1 juU 1990 finns i betänkandet (SOU 1990:100) Avtalsvillkor eUer föreskrifter - En rättsUg översyn av postens och tele­verkets kundvUlkor, s. 231 ff.

Prop. 1992/93:200

5.3   Ombildningen av Televerket till aktiebolag

Mitt förslag: Televerket ombildas till aktiebolag per den 1 juli 1993. Samdiga aktier skall innehas av staten.

Regeringen ges bemyndigande att genomföra bolagiseringen. Tele­verkets verksamhet med tillgångar CKh skulder överförs tiU Telia AB respektive till de av Telia AB helägda dotterbolagen TeUa Mobitel AB CKh Fastighets AB Telaris.

272

Skälen för mitt förslag:

Prop. 1992/93:200

5.3.1 Televerkets verksamhetsform m.m.

Televerket driver statUg affärsverksamhet i särskUd form, den s.k. aflärs-verksformen, som tUlskapades genom 1911 års budgetteform. Detta inne­bär bl.a. att verkets ekonomiska omslutning inte redovisas över statsbud­geten. Verket är emeUertid en mtegrerad del av den statUga verksamhe­ten och fiingerar som förvaltare av statUg egendom.

EnUgt regeringsformens bestämmelser får statens medel inte användas på annat sätt än riksdagen har bestämt och statens medel står tiU rege­ringens förfogande. Som en följd av detta skaU investeringar och fi­nansieringen av dessa ytterst beslutas av riksdagen. Televerket frikopp-fedes tidigt fiän stetsbudgeten i fiäga om medel för investeringar och har därigenom givits flexibUitet i sm finansiering. Riksdagen godkänner emeUertid Televerkets mvesteringsplaner

För affärsverken gäller vidare särskUda bestämmelser om förvärv och försäljning av fest egendom samt om förvärv, försäljning och bUdande av bolag. Regelverket har delvis anpassats tiU förhåUandena mom respek­tive affärsverk.

Aktiebolagsformen är en intemationeUt vedertegen form för att bedriva affärsverksamhet. Aktiebolag är i sttikt mening en företegsform för eko­nomisk verksamhet där aktieägarnas ekonomiska ansvar för bolagets för­pUktelser begränsas tiU det insatta kapitalet. Aktiebolagets verksamhet och förpUktelser styrs främst genom lagstiftning såsom aktiebolagslagen, bokföringslagen och oUka skattelagar.

Jag har tidigare (avsnitten 2.1 och 2.2) redogjort för utveckUngen på telemarknaden nationeUt och mtemationeUt. Sammanfattningsvis är det faktorer såsom den tekniska utveckUngen mom teleområdet, efterfiäge-förändringar och UberaUsering som i samverkan har mneburit en för­ändrad marknadssimation. Genom teknisk utveckling och efterfirågeför-ändrmgar har antalet aktörer liksom utoudet av nya tjänster ökat, vUket har lett tiU en aUtmer diversifierad och intemationaUserad marknad. Med nya aktörer på telekommunUcationsområdet följer större valfrihet för an­vändama. För dessa är det mte alltid tiUräckUgt med endast en uihemsk leverantör De ttaditioneUa teleförvaltiiingama är mot denna bakgmnd mte längre de enda och självklara leverantörema av telekommunUcations-lösningar tiU företeg och alhnänhet. Dette gäUer i hög grad den svenska telemarknaden, som i allt större utstiäckning har berörts av konkurrens och nya altemativ tiU Televerkets tjänster

Den successivt förändrade marknadssimationen stäUer krav på en utveckling av Televerkets verksamhetsform. Erferenheten visar att de be­gränsningar som finns i affärsverksformen i fråga om t.ex. förvärv och försäljnmg av fast egendom, försäkringar och upplåning är kompUcerade att lösa. Affärsverksformen begränsar vidare möjUghetema tUl ändamåls­enUga former för samarbete och samägande i konsortier och aUianser Genom att bilda aktiebolag mom ramen för Televerkskoncemen har en del praktiska problem hittUls kunnat lösas. FlexibUiteten i agerandet behöver emeUertid vidgas ytterligare. En förnyelse och utveckling av

18 Riksdagen 1992/93. 1 .saml. Nr 200

Televerkets verksamhetsform är således påkaUad, dels av den nya sima- Prop. 1992/93:200 tionen på telemarknaden, dels av behovet att möjUggöra en ändamålsenUg och effektiv styming av verksamheten. Aktiebolagsformen är en lämpUg assocfetionsform för konkurrensutsatt verksamhet. Det är enUgt min mening rimUgt cKh angeläget att Televerket nu ges samma verksamhets­form som andra företeg på telemarknaden, dvs. aktiebofegsformen. Det nya bofeget bör så långt jag nu kan ÖverbUcka vara helt stetUgt ägt.

I regeringens proposition om vissa frågor inom Kommunikationsde­partementets område (prop. 1992/93:132) behandfes bl.a. ftägan om en uppdehiing av Televerket i en nät- respektive en tjänstedel i samband med att Televerket ombUdas tiU aktiebolag. En sådan åtgärd har i olika sammanhang framförts som nödvändig för att möjUggöra reeU konkurrens på telemarknaden. En redovisning av motiv för respektive emot en upp­delning mellan telenät CKh tjänster finns i promemorian Svensk telemark­nad i förändring. Ds 1992:86.

I propositionen görs bedömningen att en sådan åtgärd varken kan anses eftersträvansvärd eUer nödvändig för att få tiU stånd ökad konkurrens på den svenska telemarknaden. Förslag om att organisatoriskt avskUja Televerkets nät och i praktiken splittta verket i två delar överensstämmer inte med den fektiska tekniska utveckUngen inom telekommunikationsom­rådet. Den tekniska utveckUngen såsom utvecklingen av optofiberteknik, radioteknik och satelliter leder tiU ett minskat beroende av det aUmänna telenätet. Delvis paraUeUa nät har byggts upp av Banverket CKh Svenska Kraftnät. Vidare ökar integrationen mellan nät och teletjänster Även om vissa teletjänster kan erbjudas relativt oberoende av nätet, kommer aUt fler att vara helt integrerade med nätet i s.k. kombinerade tjänster En uppdelning meUan nät och teletjänster skulle mot denna bakgmnd sanno­likt försvåra Televerkets prcxlukmtveckUng och vara tiU nackdel för kun­dema. Jag har mot denna bakgmnd inte akmaUserat någon uppdelning av Televerket i samband med bolagsbildningen. Riksdagen fede propositio­nen i denna del tiU handlingarna (bet. 1992/93:TU11, rskr. 1992/93:152).

En fiäga som har uttetts särskUt är möjUgheten att skapa konkurrens på marknaden för telefoni genom en utveckling av Televerkets kabel-TV-verksamhet (jfr prop. 1992/93:132). Min bedömning är att möjUghetema att eteblera altemativ tiU telefonitjänsten i det s.k. allmänna telenätet genom en vidareutveckling av Televerkets kabel-TV-verksamhet för när­varande är mycket begränsade. Det är mot den bakgmnden inte akmeUt att, av konkurrensskäl, vid bolagiseringen skUja kabel-TV-verksamheten från koncemen. Jag viU erinra om att kabel-TV-verksamheten den 1 januari 1992 fördes över fiän Televerket tiU ett av Teleinvest AB bel­agt dotterbolag. Svenska Kabel-TV AB.

Jag kommer i det senare (avsnitt 5.5) att redovisa förslag tiU vissa sär­skUda åtgärder för att utveckla konkurrensen på telemarknaden i Sverige.

274

5.3.2 Statsmakternas styrning, insyn och kontroU

Prop. 1992/93:200

OmbUdnmgen av Televerket från affärsverk tiU aktiebolag innebär förändringar i förste hand när det gäller stetsmaktemas styrmng, msyn och konttoU. Vad beträffar statsmaktemas styrning kan konstateras att en ombUdning av Televerket tiU aktiebolag fömtsätter styrning i andra former än dem som används för ett affärsverk. Det är i princip endast normgivning i form av fegstiftning som kan användas när det gäUer aktiebofeg. I övrigt kan styrningen av ett bofeg ske genom bestämmelser i bofegsordningen, genom röstning på bolagsstämman och genom de av stämman valda styrelseledamöterna. Ett bofegs verksamhet kan också begränsas eUer ges viss inriktning genom avtal.

När det gäller insyn i verksamheten innebär bofegiseringen av Tele­verket att tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingars offendighet inte längre blir tiUämpUga. AUmänheten kan således inte, mot bolagets vUja, få tiUgång tiU andra handlingar än de som förvaras hos Patent- och registteringsverket, dvs. främst redovisningshandlingar.

Inom statsförvalmingen utövas konttoU av flera organ, t.ex. av Riks­cfegens revisorer. Riksdagens ombudsmän (JO), Justitiekanslem (JK) och Riksrevisionsverket (RRV). När Televerket bolagiseras upphör konttoUen av JO, JK och RRV och ersätts av den konttoU som utövas av de av bolagsstämman valda revisorema. Riksdagens revisorer kan emeUertid även fortsätmingsvis utöva konttoU. Telestyrelsen kommer med tiUämp­ning av bestämmelserna i förslaget tUl telelag att kunna utöva viss kon­ttoU över bolaget i dess egenskap av framtida tillstandhavare enUgt tele­fegen.

EnUgt min menmg bör Telia AB så långt det är möjUgt verka under samma fömtsättiungar som icke stadigt ägda aktiebolag. Det är en upp­gift för TeUa AB:s styrelse att utforma mål och strategier för verksam­heten. Eftersom staten äger majoriteten av aktierna i TeUa AB kommer redovisning av verksamheten att lämnas tiU riksdagen genom de årUga redogörelserna för de statUga företagen. AvsUcten är vidare att en av Riksrevisionsverkets auktoriserade revisorer skaU utses som en av revi­sorema i TeUa AB.

Jag viU i detta sammanhang också mformera om arkivfrågornas be­handUng i anslutning tiU att Televerket ombUdas tiiU aktiebolag. EnUgt arkivlagen (1990:782) skaU en myndighet som upphör inom fre månader överlämna sitt arkiv tiU en arkivmyndighet, om inte verksamheten över­förs tiU en annan myndighet. När verksamhet som tidigare bedrivits i en stadig myndighet överförts tiU ett aktiebolag kan arkivmyndigheten enUgt vad jag inhämtat låna ut de delar av arkivet som det nya bolaget behöver ha tiUgång tiU. Det ankommer på RUcsarkivet att utforma föreskrifter och villkor för lån och deposition hos bolag av handUngar. TiUgången för aU­mänheten tiU de allmänna handUngar som härrör från tiden före bolagi­seringen och som inte omfattas av sekretess enUgt bestämmelser i sekre­tesslagen (1980:100) säkerstäUs genom att ansvaret för dessa handlingar förs över tiU Riksarkivet. EnUgt vad jag inhämtat pågår ett samråd

meUan Televerket och Riksarkivet avseende arkivfrågor inför bolagise-

275 ringen av Televerket.

Hämtöver bör nämnas en fråga som rör de festigheter som Televerket    Prop. 1992/93:200 förvaltar för statens räkning. I den mån dessa representerar kulmrvärden kommer de att ges skydd som byggnadsminnen innan de överlåts tiU det nya bofeget.

Jag har i dessa fiägor samrått med chefen för Kulmrdepartementet.

5.3.3 Överförmgen av Televerkets verksainhet m.m. tUl aktiebolag

1 enUghet med det föreslagna bemyndigandet blir det en uppgift för regeringen att genomföra bofegiseringen av Televerket cKh därvid bl.a. faststäUa kapitalstmkmr samt aktiekapitalets storlek i det nya aktie­bolaget. Jag viU här informera om hur bolagiseringen är avsedd att genomföras.

Bolagiseringen av Televerket avses ske genom att Televerket i ett första steg ändrar firma på Teleinvest AB tiU Telia AB. I ett andra steg överfeter staten Televerkets verksamhet, tiUgångar och skulder tiU Fastighets AB Telaris (fastigheterna), Telia Mobitel AB (radicxlivisionen) och TeUa AB (övrig verksamhet). KöpeskiUingen erläggs genom ett kvitt-ningsförfarande varvid staten får nyemitterade aktier i TeUa AB. Över­föringen av tUlgångama sker i huvudsak till bokförda värden.

TeUa AB:s kapitalstmkmr har betydelse för bolagets utvecklingsmöjUg­heter Kapitalstmkmren bör ge en solid bas för bolagets verksamhet. Vidare bör kapitalstmkmren utformas så att prishöjande effekter undvUcs.

Den ingående balansen i Teliakoncemen beräknas uppgå tiU ca 57 mU­jarder kronor, varav det egna kapitalet uppgår till ca 15 mUjarder kronor före avsättning för vissa skatter, avgifter och övriga extraordinära kost­nader som följer av bolagsbUdningen.

Avsikten är att överlåtelsen av Televerkets verksamhet, tiUgångar och skulder skaU regleras i ett avtal melfen staten å ena sidan och TeUa AB, Fastighets AB Telaris och Telia Mobitel AB å andra sidan. Detta över-fetelseavtal skaU bl.a. reglera

-

vilka tUlgångar och skulder samt rämgheter och åtaganden som över­förs tiU respektive bolag,

-

överföring av vissa avtalsförpliktelser såsom leverantörsavtal, abonne­mangsavtal m.m. frän Televerket tiU de nya bolagen,

-

överföring av Televerkets immaterieUa rättigheter tiU bofegen,

-

de  nya  bolagens  förpliktelser  bettäffande  Televerkets pensions­åtaganden samt borgens- och garantiförplUctelser,

-

vissa skatte- och avgiftsftägor i samband med överfetelsen.

AvsUcten är vidare att ett särskilt avtal skaU upprättas meUan staten och TeUa AB om förhållanden som är av tidsbegränsad karaktär och som inte regleras i överlåtelseavtalet. Jag kommer i det följande att närmare redo­göra för frågor som avses regleras i det särskilda avtalet. Avtalet skaU bl.a. omfatta pristak för telefonitjänsten (avsnitt 5.6) ansvaret för upprätt­hållande av olönsamma telefonautomater i glesbygd (avsnitt 5.8.1) samt vissa förhåUanden av betydelse för utvecklingen av konkurrens på tele-

kommunUcationsmarknaden (avsnitt 5.5). Överlåtelseavtalet och det sär-    Prop. 1992/93:200 skUda avtalet avses tecknas före den 1 juU 1993.

Jag viU här informera om att Televerket inför bolagsbUdningen redan under våren 1993 kommer att marknadsföra tjänster under namnet TeUa.

Rikscfegen har beslutat att Riksgäldskontoret skaU te över ansvaret för aflfärsverkens utestaende statUga garantier i samband med ombUdning tiU aktiebolag (prop. 1990/91:150 bU. 1:1, bet. 1990/91 :FiU30, rskr. 1990/91:386). Televerket garanterar i dag Teleinvest AB:s upplåning intiU ett belopp om 19 mUjarder kronor Som en konsekvens av bolagsbUdningen skaU således, i enUghet med riksdagens beslut, de garantier Televerket stäUt för Teleinvest AB:s upplåning överföras från Televerket tiU Riksgäldskontoret. Garantiema kommer därefter successivt att avveckfes. Avsikten är att löptiden på garantiema inte skaU överstiga 24 månader vid den tidpunkt då Televerket ombUdas tiU aktiebofeg. Ingen garanti SkaU förfaUa senare än den 31 december 1998. Som ersätt­ning för att Riksgäldskontoret övertar garantiema skaU TeUa AB erlägga en marknadsmässig s.k. garantiavgift.

5.4   Målsättning och huvudinriktning m.m. för den nya koncemen

Jag har tidigare kortfattat redogjort för Televerkets nuvarande organisa­tion och verksamhet (avsnitt 5.2). Med den redovisningen som bakgmnd viU jag här informera om hur det bolagiserade Televerket är avsett att organiseras samt för verksamhetens målsättning och inriktning.

5.4.1  Koncernens organisation

AvsUcten är att det skall bildas en koncem med TeUa AB som mcxler-bolag. Dämtöver skall det finnas åtta helägda dotterbolag.

Mcxlerbolaget, Telia AB, skall besta av åtta teleregioner med de centrala matrisfimktionema Division Nättjänster respektive Division Tele­tjänster HärtiU kommer Division PersonUga Teletjänster, Division Mate­riel och Service samt Utoildnmgsenheten.

Division Nättjänster skaU ansvara för drift, underhåU, udiyggnad och utveckling av telenätet och tjänster som genereras i nätet, t.ex. avseende telefoni, telefax och hyrda ledningar. Division Teletjänster skaU ansvara för marknadsföring och service beträffande gmndläggande teletjänster tiU hushåU och företag över hela landet, samt för kundplacerad utmstning såsom företagsväxlar och terminaler. Division PersonUga Teletjänster skaU ansvara för tjänster med personlig service av telefonister Övriga enheter skaU svara för moderbolagsintema tjänster

277

TeUakoncernens organisation 1993-07-01

Prop. 1992/93:200

Telia AB

Fastighets AB Telaris

Telia MegaCom AB

Telia Research AB

Swed. TeleCom Int. AB

Telia Data AB

Telia Mobitel AB

Telia Invest AB

Bland de åtta dotterbolagen planeras bolag för rena koncemgemensamma funktioner såsom Fastighets AB Telaris (koncemens festigheter), TeUa Research AB (koncemens FoU-verksamhet) samt TeUa Data AB (kon­cemens dataverksamhet).

Avsikten är att Telefinans AB även fortsätmingsvis skall vara ett aukto­riserat finansbolag som skall finansiera koncemens försäljning av pro­dukter och utmsming tiU företag och organisationer.

TeUa MegaCom AB planeras utgöra ett försäljningsbolag med ansvar för försäljning och marknadsföring tiU större kunder

Swedish TeleCom Intemational AB planeras svara för huvuddelen av koncemens intemationeUa verksamhet.

TeUa Mobitel AB planeras ha hand om mobUa teletjänster

TeUa Investgmppen slutiigen är avsedd att besta av moderbolaget TeUa Invest AB och ett antal speciaUserade dotterbolag, däribland TeU AB, Telemedia AB, Telelarm AB och Svenska Kabel-TV AB.

5.4.2 Målsättningen och huvudinriktningen för verksamheten

De förändringar som nu föreslås på teleområdet innebär en precisering och renodling av statsmaktemas telepoUtiska ansvar respektive ansvaret för att skapa spehegler som möjUggör och stimulerar konkurrens inom teleområdet. Detta skapar fömtsättningar för att renodla statens roU som ägare av TeUa AB i förhåUande till de inttessen som statsmakterna i övrigt har att bevaka inom teleområdet.

Utgångspunkten för staten som ägare är att erhålla avkastning på det egna kapitalet. Det primära målet för verksamheten i TeUa AB är därmed att ge en räntabiUtet på eget kapital och utdehiing tiU ägaren. Det är även vUctigt att företagets effektivitet och finansieUa styrka utvecklas gynn-

278

samt. Ekonomiska nyckeltal för att följa upp detta är bl.a. räntabUitet på    Prop. 1992/93:200 sysselsatt kapital och soUditet.

Under de senaste åren har telemarknaden utvecklats i riktning mot ökad konkurrens. Under samma tid har Televerket utvecklats mot en ökad grad av affärsmässighet och effektivitet. Den snabba CKh dynamiska utvecklingen på telemarknaden kommer att innebära fortsatt skärpta kon-kurrensförhåUanden. Det är mot den bakgmnden nödvändigt att effek­tiviteten förbätttas ytterUgare. Målsättningen firån ägarens sida bör vara att TeUa AB på 2-3 års sikt uppvisar en effektivitet som är i paritet med välskötta större svenska industriföretag. Detta bör avfesas bl.a. genom nyckeltal som exempelvis räntabiUtet på eget kapital, räntabiUtet på sysselsatt kapital ckU soUditet.

Huvudinriktning för TeUa AB bör, Uksom i dag för Televerket, vara att erbjuda telekommunikationstjänster på den svenska telemarknaden. Bolaget bör direkt eUer genom dotter- eUer inttessebolag bedriva denna verksamhet. Annan verksamhet än kämverksamheten kan bedrivas under fömtsättning att denna kompletterar huvudinrikmmgen och att den bidrar tiU att stärka koncemens lönsamhet. En annan fömtsättning är att detta sker under ett rimligt risktagande. Med ett rimUgt risktagande avses att denna verksamhet inte får bedrivas på bekosmad av kärnverksamheten.

5.4.3 Investeringar i telenätet

Televerket har till regeringen lämnat sin tteårsplan för åren 1993-1995. EnUgt Televerket överensstämmer dessa planer med den planerade inriktningen av verksamheten i TeUa AB. Den planerade investerings­verksamheten i TeUa AB kan sammanfattas på följande sätt.

Investeringama för perioden 1993-1995 beräknas sammantaget uppgå tiU knappt 8 mUjarder kronor per år, varav investeringar i det fasta telenätet avses uppgå tiU ca 4 miljarder kronor per år. Detta innebär att den planerade årUga investeringsnivån under perioden 1993-1995 beräknas motsvara 1992 års mvesteringsnivå. Under åren 1990 och 1991 var investeringsnivån ca 10 miljarder kronor per år. Minskningen fr.o.m. år 1992 beror främst på lägre utökningsbehov än tidigare tiU följd av lägre trafiktiUväxt. Dessutom är mvestermgama för mobUtelefoni och i fastigheter fegre.

Mcxlemiseringen av telenätet är avsedd att ges hög prioritet. Moderni­seringen sker i princip genom att stationer och linjenät digitaUseras. Under år 1992 beslutade Televerket att tidigarelägga slutförandet av digi-taUseringen av telenätet med 15 år från år 2015 tiU år 2{XX).

Moderniseringen av stationer innebär bl.a. att elekttomekaniska ste­tioner ersätts av digitala AXE-växlar. Jämsides med kvaUtetiva förbätt­ringar betyder dette att alla kunder, som är ansluma tiU en AXE-station, automatiskt får tiUgång tiU Televerkets PLUS-tjänster t.ex. medflyttning, vidarekoppUng, åtemppringning och specificerad räkning. År 2(X)0 kommer aUa abonnenter att vara ansluma tiU stationer av AXE-typ. Föl­jande sammanställning visar utveckUngen av antalet AXE-ansluma abon-

nenter för åren 1990-1992 samt planeringen för år 1995 respektive år    Prop. 1992/93:200 2000.

År

Antal abonnenter

Andel abonnenter

med AXE

ansluma tiU AXE

1990

2,3 mUjoner

38 %

1991

2,8 mUjoner

47 %

1992  3,3 mUjoner

55 %

1995

-

85 %

2000

-

100 %

Också i Unjenätet pågår mförandet av digital teknUc. Även här är målet att hela linjenätet, med undanteg av lokalUnjenätet, skaU vara digitalt år 2000.

Vid sidan av digitalteknUcen är det mttcxluktionen av fiberoptiska kablar som inneburit den största tekniska innovationen inom telekommunika­tionsområdet. Det beror i första hand på att sådana kablar i förhåUande tiU kosmaden för dem ger en mycket hög kapacitet jämfört med andra modema transmissionsmedia.

Sedan år 1987 har Sverige som ett av de första ländema i världen ett rikstackande digitalt långdistansnät som till stor del baseras på fiber­optiska kablar. Den kommande tteårsperioden kommer enUgt Televerkets planer att innebära en fortsatt satsning pä fiberoptiska transmissions­system.

Mer kvalificerade anspråk från samhälle och näringsUv stäUer också ökade krav på lokalnäten. Det handlar både om att kunna upprätthåUa en mycket hög tiUgängUghet och teknisk kvaUtet samt att kunna möta en ökande efterfiägan på höghastighetsförbmdelser för data- och bUdkom-munikation. För att kunna tiUgcxlose dessa krav går Televerket konse­kvent in för att bygga optobaserade lokalnät där kundbehoven finns, dvs. i första hand i större tatorter

ISDN (Integrated Services Digital Network) innebär att olika nätqänster (telefoni, data och bUd) kan erbjudas i ett och samma nät. Detta ger en möjUghet tiU rationaUsering såväl för kunden som för nätoperatören. Ett pUomät för ISDN är i drift och den kommersiella inttoduktionen beräknas ske under år 1993. Ungefär samtidigt öppnas ett nät meUan ett tjugotal länder i västra Europa där även Sverige ingår.

För att höja kvaUteten i nätet, även i utpräglad glesbygd, krävs nya tekniska lösningar som förenar småskaUghet med hög kosmadseffektivi-tet. I samarbete med leverantörer bedriver Televerket ett omfattande ut­vecklingsarbete på detta område. Bland annat testas olika radiobaserade system. Satsningar på forskning och utveckling rörande teletekniska sy­stem anpassade för glesbygd genomförs under pericxlen 1993-1995.

Som jag har redogjort för i samband med förslaget tiU telelag bör de

280

telepoUtiska målen ges ett delvis nytt innehåU (se avsnitt 4.1). Det

stadiga ansvaret för gmndfeggande telekommunikationer utvidgas med Prop. 1992/93:200 mitt förslag tiU .att omfatta såväl taltelefoni som telefax CKh viss cfetakommunikation. Under de närmaste åren blir det i praktiken TeUa AB som kommer att åläggas att svara för detta (jfr avsnitt 4.3.1). Det ut­vidgade ansvaret kan komma att mnebära en i viss utsträckning ökad eko­nomisk befestning på TeUa AB jämfört med vad som för närvarande gäUer för Televerket. Detta beror emeUertid på hur efterfrågan på tele-fextjänsten cKh enklare former av datakommunikationstjänster kommer att utveckfes. Nämnas kan att antalet klagomål på telefexkvaUteten i dag uppges vara färre än 1(X) stycken per år i hefe landet.

Jag anser inte att ett utvidgat ansvar för gmndfeggande telekommunika­tioner i gmnden förändrar fömtsättningama för omfattiiingen och inriktningen av investeringsverksamheten i TeUa AB. Jag redovisar senare (avsnitt 5.6) utformningen av ett pristak för telefonitjänsten tiU fast anslumingspunkt riktat mot TeUa AB. Jag gör därvid bedömningen att den planerade investeringsverksamheten, såsom den redovisats i Tele­verkets reviderade tteårsplan, kommer att kunna fuUföljas. Denna plan mnebär att ca 90 % av abonnentema har tUlgång tiU s.k. PLUS-tjänster år 1997 och 100 % av abonnentema år 2000.

5.4.4 Kvalitet och service inom telefonitjänsten

Riksdagen har fegt fest mål för Televerkets service och kvaUtet inom telefonitjänsten (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88:402 samt i prop. 1990/91:87, bet. 1990/91:TU28, rskr. 1990/91:369). KvaUtetsmålen avser bl.a. den genomsnittUga framkomUgheten för rikstrafik samt driftssäkerhet i telenätet. Service­målen avser felavhjälpning samt vissa leveranstider Televerket har under de senaste två åren i huvudsak uppfyUt de uppstäUda målen.

Som anförts tidigare (avsnitt 4.4.4) bör det vara möjUgt för Telestyr­elsen att i sin tiiUståndsgivning förena rätten att driva tiUståndspliktig verksamhet med villkor beträffande kvalitet och service avseende telefonitjänsten. I princip anser jag att de kvaUtets- och servicemål avseende telefonitjänsten som lagts fast av riksdagen bör användas vid tiUståndsgivningen för de företag som tiUhandahåller telefonitjänst tiU fast anslutningspunkt, dvs. i första hand TeUa AB. Den närmare utform­ningen av kraven på kvaUtet och service i olika simationer bör emeUertid göras av Telestyrelsen utifiän den gmndläggande inriktningen för verk­samheten på teleområdet, dvs. att det skall tillhandahåUas effektiva tele­kommunikationer tiU lägsta samhäUsekonomiska kosmad. I likhet med vad jag har anfört beträffande telefonitjänst i aUa delar av landet (av­snitt 4.4.4) bör någon särskUd ersätming för tiUståndshavares kosmader för att uppfyUa kvaUtets- och serviceåtaganden som huvudregel inte lämnas.

281

5.5   Vissa särskilda åtgärder för utveckling av konkurrensen på telemarknaden

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Fastighetsnät som i dag ägs av staten och förvaltas av Televerket cKh som överförs till bolag inom Teliakoncemen skall på begäran överlåtas till dem som använder dessa nät. Priset bör varken överstiga bokfört värde eller marknadsvärde.

Telia AB skall i avtal med staten åläggas att upprätdiåUa telefoni i hela landet utan att kompensera sig för särskilt kostsamma anslut­ningar genom samtrafikavgifter.

Skälen för mitt förslag: I ett intemationeUt perspektiv kännetecknas den svenska telemarknaden av fega taxor och en allmänt hög kvaUtet på teletjänster Den svenska telemarknaden kan vid en sådan jämförelse sägas fiingera väl. Som redovisats inledningsvis (avsnitt 2.2) kan vidare konstateras att telemarknaden i Sverige domineras av Televerket, samtidigt som verket under senare år mött en växande konkurrens inom flertalet delmarknader E>et är i denna marknadssimation som det nya telebofeget kommer att verka.

Även om konkurrensen har ökat påtagUgt under senare år kommer TeUa AB under ÖverbUckbar tid att inta en stark position inom stora delar av den svenska telemarknaden. På marknaden för telefoni kommer TeUa AB att ha en klart dominerande ställning. Även på marknaden för stora företagsväxlar kommer Telia AB att ha en fortsatt stark position. Ett företag med en dominerande eUer stark ställning på marknaden har möjUgheter att genom sitt agerande påverka marknadsutvecklingen och konkurrerande företags möjUgheter tiU etablering m.m. Det är mot den bakgmnden motiverat att överväga olika typer av särskUda åtgärder i syfte att tiUskapa och säkerstäUa fömtsättningar för en effektiv konkur­rens på telemarknaden.

I första hand bör en effektiv konkurrens inom telekommunikationsom­rådet på ett övergripande plan säkerstaUas genom den genereUa konkur­renslagstiftningen. Den nya konkurrenslagen (1993:20) som tiäder i kraft den 1 juU 1993 är avsedd att vara ett instmment för samhäUet att motverka konkurrensbegränsningar i näringsUvet i stort. Den innebär att det blir möjUgt att direkt möta konkurrensbegränsningar med ekonomiska sanktioner, som drabbar de företag som vidtar åtgärdema. Regleringen kommer namrUgtvis även att bU tiUämpUg på telemarknaden. Samtidigt kommer i enUghet med de förslag som jag tidigare har redogjort för telelagen att utgöra ett specifikt instmment för statsmakterna inom telekommunikationsområdet (se bl.a. avsnitt 4.9). Telestyrelsen kan komma att spela en central roU när det gäUer att övervaka marknaden och kommer vid behov att kunna föresfe ytterUgare åtgärder som främjar en effektiv konkurrens.

Som jag tidigare har föreslagit (avsnitt 4.1) skaU tUlämpningen av be­stämmelsema i telelagen ske med den gmndläggande inriktningen att en­skUda CKh myndigheter skaU erbjudas tiUgång tiU effektiva telekommu-

282

nUcationer tiU fegsta möjUga samhäUsekonomiska kosmad. Ett av de Prop. 1992/93:200 viktigaste medlen för att uppnå effektiva telekommunikationer, innefett­ande ett mångfacetterat utbud och fega priser, är att se tiU att konkurrens kommer att råda inom ett så brett fält av telemarknaden som möjUgt. En sådan inriktning står också i överensstämmelse med EG-rådets direktiv (90/387/EEG) om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahåUa öppna nät.

I samband med mitt nyss redovisade förslag om bofegsbUdning (av­snitt 5.3.1) har jag berört frågan om en organisatorisk uppdelning av Televerket i en nätdel respektive i en tjänstedel i syfte att öka fömt­sättningama för konkurrens på telemarknaden. Av skäl som jag tidigare redovisat har jag mte ftinnit det motiverat att i samband med bofegs­bUdningen separera nät och tjänstedelama i Televerkets nuvarande verk­samhet. Detta innebär att villkoren för samtrafik med bl.a. det bofegi-serade Televerkets koppfede nät måste ges hög prioritet.

Jag viU i detta sammanhang nämna att staten också, genom Banverket CKh Svenska Kraftnät, medverkat tiU tillkomsten av andra optofibemät. Banverket hyr sedan år 1989 i sm mr ut viss kapacitet i nätet, bl.a. tiU Tele2 AB och Comvik AB genom avtal med Industriförvaltiiings AB KinnevUc. Detta avtal har nyUgen fömyats och Banverket planerar att er­bjuda ett antal användare utanför jämvägssektom att umyttja kapacitet i Banverkets nät. Jag ser positivt på en sådan utveckling. Umymingen av kapacitet i nätet måste givetvis ske i sådana former att jämvägssektoms behov av telekommunikation i första hand säkerstäUs.

Som framhålUts i det tidigare (avsnitt 4.6) är det min uppfattning att det kan finnas vinster att göra, såväl ur ett samhällsekonomiskt perspek­tiv som för den enskUde, om olika teleföretags verksamhet samordnas genom exempelvis samtrafik. Min bedömning är att samtrafik melfen olika operatörers nät är bland det mest betydelsefuUa för att fiämja konkurrensen och därmed möjUghetema att få tiU stånd en fungerande telemarknad. Det är därför som förslaget tiU telelag innehåUer en i princip genereU samtrafikskyldighet beträffande alfe teletjänster Som jag tidigare nämnde anser jag att varje möjUghet tiU samtrafik bör tas tiU vara för att skapa fömtsätmingar för ökad konkurrens i umudet av teletjänster Detta gäUer inte minst i firåga om olika datakommunikations­tjänster Telestyrelsen bör, som berörts i det tidigare (avsnitt 4.9), ha tiU särskUd uppgift att följa samtrafikfrågoma och kunna ingripa genom t.ex. medling. Jag viU erinra om att det i förslaget tiU telelag anges att det vid bestämmandet av de ekonomiska villkoren för samtrafik skaU kunna be­aktas kommersieUt bemngande åtaganden som inte ersätts på annat sätt (se avsnitt 4.6). Mot bakgmnd av den dominerande ställning som Televerket i dag har på den svenska telemarknaden är det emeUertid min uppfattning att TeUa AB i ett initialt skede bör åläggas att upprätmåUa telefoni i hela landet utan att kompensera sig för särskUt kostsamma anslutningar genom samtrafikavgifter Detta avses regleras i avtal meUan staten och TeUa AB.

Jag viU i detta sammanhang nämna några exempel där samtrafik tiU

kosmadsbaserade taxor utgör en betydelsefuU faktor för utvecklingen av

283

konkurrens på området för telefoni. Det gäUer samtiafik meUan TeUas

telenät CKh de nyetablerade GSM-näten samt samtrafik meUan TeUas    Prop. 1992/93:200 telenät CKh Tele2 AB:s nät.

Sammantaget innebär detta att konkurrenslagen, vid sidan av den spe­cifika konkurrensfrämjande reglering som ges i telelagen, kommer att bU det övergripande medlet för att komma tiU rätta med konkurrensbegräns­ande uppträdande på telemarknaden.

Jag viU avslutningsvis återknyte tiU frågan om möjUgheten att skapa konkurrens på marknaden för telefoni genom en utveckling av Tele­verkets kabel-TV-verksamhet (se vidare avsnitt 5.3.1). Som jag tidigare angivit anser jag att möjUghetema för en sådan utveckling i dagsfeget är begränsade varför jag inte fimnit det motiverat att i samband med bofegi­seringen av Televerket, av konkurrensskäl, skUja ut kabel-TV-verksam­heten fiän koncemen. Verksamheten bedrivs redan i ett separat dotter-bofeg tiU Teleinvest AB, Svenska Kabel-TV AB. EnUgt förslaget tiU organisation för den nya Teliakoncemen kommer Svenska Kabel-TV AB att ingå i TeUa Investgmppen fr.o.m den I juU 1993. Jag bedömer det som väsentUgt att kabel-TV-verksamheten bedrivs i ett separat dotter-bofeg inom TeUakoncemen. Jag viU dock inte uteslute att det senare, be­rcKnde på marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen, kan vara motiverat att avskUja kabel-TV-verksamheten från koncemen.

Utrustningsmarknaden

Som nyss nämnts kommer Telia AB att ha en stark position på delar av utmstningsmarknaden, särskUt på marknaden för stora företegsväxlar. Det är angeläget att TeUa AB i sin roU som leverantör av nättjänster erbjuder rättvisa och transparente villkor till utmsmingsleverantörer mom TeUakoncemen respektive utanför koncemen. EnUgt den tidigare redo­visade organisationen för TeUakoncemen per den 1 juU 1993 kommer Division Nättjänster respektive Division Teletjänster att ingå i mcxlerbo­laget TeUa AB.

Försfeget tiU telelag och den nya konkurrensfegen kommer enUgt min bedömning att ge tiUämpande myndigheter fömtsättningar att säkerstäUa att de vUUcor för nättjänster som TeUa AB erbjuder är ickediskri-minerande. Jag viU i dette sammanhang återknyte tiU mina tidigare för­sfeg beträffande bestämmelser om tiUståndsvillkor och tiUsyn. Jag har bl.a. föresfegit skyldighet för tiUståndshavare att använda särskUda redovisningssystem m.m. (jfr avsnitten 4.4.4 och 4.9). TiUståndsmyndig­heten, dvs. Telestyrelsen, kommer med mitt förslag att i samband med tiUståndsgivningen kunna feststäUa krav på tiUståndshavaren när det gäUer särskUda redovisnings- och kalkylsystem. Sådana krav kan stäUas också på delar av tiUståndshavarens verksamhet som inte är tiUståndsplik­tig enUgt telefegen. Jag viU också erinra om att telebofegens priser för olika typer av tjänster skaU vara transparente och vederbörUgen pubUceras i enUghet med EG:s antagna direktiv (ONP). Det jag här an­gett ger enUgt min bedömning bl.a. Telestyrelsen möjUghet tiU nödvändig insyn, uppföljning och konttoU av bl.a. TeUa AB:s prissättning av olika typer av nättjänster

En fiäga som kan ha betydelse för konkurrensen på utmstningsmark­naden är innehavet av festighetsnät. Fram tiU år 1989 hade Televerket monopol på anslutningar av företagsväxlar tiU telenätet. Någon definition av festighetsnät eUer gränsdragning meUan Televerkets nät och nätet fram tiU festigheten har därför mte behövts. Med festighetsnät avses emeUertid som regel ett nät för telekommunikation, som i en första kopplingspunkt ansluts tiU ett allmänt tiUgängUgt telenät. Ett festighetsnät har i allmänhet begränsad geografisk utoredning CKh kan omfatta en eUer flera fastig­heter Merparten av fastighetsnäten ägs fortfarande av staten genom Tele­verket CKh avses komma att tillhöra TeUa AB.

Jag anser att dessa fastighetsnät bör kunna överlåtas tiU dem som an­vänder näten och önskar överta dessa. Min bedömning är att det framför aUt är i samband med förvärv av företagsväxel som detta kommer att bU akmeUt. Överfetelse skaU ske på rimUga och på förhand angivna villkor I fråga om priset vid överlåtelse skaU det varken överstiga bokfört värde eUer marknadsvärde. Vid övertagandet bör möjUghet finnas att få tiU stånd en opartisk värdering. Avsikten är att principema för överlåtelse av festighetsnät skall regleras i avtal meUan staten och Telia AB.

Televerket har i dag exklusivavtal bettäffande distribution av vissa kontorsväxlar. Dessa avtal avvecklas i samband med att Televerket om­bUdas tiU aktiebolag.

Televerket är den dominerande leverantören av större kontorsväxlar i Sverige. Verket har i dag ensamrätt när det gäUer att lämna service på växlarna. I syfte att stärka konkurrensfömtsättningama på utmsmings-marknaden anser jag att ttedjepartsservice, dvs. service firån annan än Televerket, bör tiUåtas för kontorsväxlar som har levererats av Tele­verket. E)etta bör lämpligen ske genom att formeUa hinder för ttedje­partsservice undanröjs i samband med bolagiseringen. EnUgt vad jag er­farit är inrikmmgen hos Televerket redan i dag att skapa fömtsättningar för att ttedjepartsservice skaU vara möjlig. ViUkor för ttedjepartsservice och härmed sammanhängande fiägor avses regleras i avtal mellan staten och TeUa AB.

Jag viU här uppmärksamma ytterUgare några förhållanden som initialt kan vara av betydelse för utvecklingen av konkurrens på telekommunika­tionsmarknaden. I syfte att stimulera konkurrensen avser jag att i avtal med TeUa AB övergångsvis reglera förekomsten av storkundsrabatter vid umyming av teleförbindelser samt av kombinationserbjudanden inom om­rådet för mobUa teletjänster

Jag har i dessa fiägor samrått med chefen för Näringsdepartementet.

Prop. 1992/93:200

5.6  Taxor för telefonitjänsten

Mitt förslag: Regeringen bemyndigas att i avtal med Telia AB reglera taxeutvecklingen för telefonitjänst till fast anslutningspunkt.

285

Skälen för mitt förslag: Fömtsättningama för att få tiU stånd Prop. 1992/93:200 konkurrens inom telefonitjänsten på marknaden för hushåU och mmdre företag är under överskådUg tid begränsade. Som jag har redovisat i samband med förslaget tiU telelag akmaUserar detta förhåUande behov av en reglering av taxoma för telefonitjänsten. En sådan reglering har tiU syfte att skydda hushåU och mindre företag firån aUtför kraftiga prishöj­ningar CKh från överprissättning på gmnd av bristande kostnadseffektivi­tet i tillhandahållandet av tjänsten. Ett ytterUgare motiv för en reglering av taxoma för telefonitjänsten är att minska risken för att TeUa AB:s icke-konkurrensutsatta verksamhet subventionerar den konkurrensutsatta verksamheten.

Ett pristak innebär att taxor för telefonitjänsten inte får överstiga en viss nivå. Inom ramen för taket för den totala prisutvecklingen bestäms prisema av de företag som tillhandahåUer telefonitjänst tiU fast anslut­ningspunkt, dvs. i första hand TeUa AB.

I försfeget tiU telelag är pristaket avsett att utformas som en genereU reglering (avsnitt 4.5.2, 19 § i förslaget tiU telelag). Med hänsyn tiU marknadssimationen på telefoniområdet kommer emeUertid regleringen att träffa i första hand Telia AB. Jag anser att bestämmelser om pristak under de närmaste åren endast bör avse TeUa AB:s priser. Regeringen bör bemyndigas att i avtal med TeUa AB få reglera taxeutvecklingen för telefonitjänst tiU fast anslutiiingspunkt. Jag utesluter dock mte att be­stämmelser om pristak under kommande år kan komma att tiUämpas genereUt på varje företag som tUUiandahåUer telefonitjänst tiU fast an­slutningspunkt.

Såsom angetts vid redovisningen av förslaget tiU telelag kommer Tele­styrelsen att ha tiU uppgift att bl.a. övervaka prisutveckUngen och att följa upp prisregleringen. De bestämmelser om tiUsyn, insyn, uppgifts-lämnande m.m. som föreslagits i anslutning tiU förslaget tiU telefeg och som krävs för en effektiv uppföljning och konttoU av att pristaket efter­levs bör regleras i avtal meUan staten och TeUa AB. Telestyrelsen skaU ha möjUghet att föreslå regeringen de ändringar av regleringen som anses befogade. Sedan telelagen varit i kraft ett par år bör enUgt min mening effektema av pristaket analyseras.

Riksdagen skaU årUgen informeras om prisutvecklingen och om pris­regleringen.

Jag viU i detta sammanhang redogöra för hur ett pristak för TeUa AB:s priser inom telefonitjänsten är avsett att utformas de tte närmaste åren.

Pristakets utformning

Den relevante avvägningen som bör göras när det övervägs att använda prisreglering är om verksamheten på det akmeUa området är konkurrens­utsatt eUer inte. Kosmadssambanden meUan olUca tjänster och olika gmpper av abonnenter inom området för telefonitjänsten är komplexa och kan inte aUtid definieras på ett entydigt sätt. Samtidigt är det konkur­rensen på marknaden som på lång sUa bör bestämma taxestmkmren. KonkurrensbUden är emeUertid under överbUckbar tid sådan att det inte

kan förmodas utvecklas någon nämnvärd konkurrens inom väsentUga    Prop. 1992/93:200

delar av marknaden för telefoni tiU hushåU cKh mindre företeg. Mot den

bakgmnden är en prisreglering nödvändig för att skydda de hushåU och

företeg som inte har någon altemativ leverantör från aUtför kraftiga

prisökningar och överprissättning. En prisreglering bör således enUgt min

bedömning riktes firamför aUt mot den icke konkurrensutsatte delen av

marknaden för telefonitjänsten. Marknadema utrikestelefoni, rikstelefoni

CKh lokal telefoni är i varierande utsträckning utsatte för konkurrens.

Konkurrensen kommer sannolikt att öka framför aUt när det gäUer de

större företegens riks- ckU udandssamtal.

Med denna inriktning kommer pristaket för telefonitjänsten att omfatte alfe permanenmushåU samt företeg med direkttelefon. Detta innebär, med 1992 års uppgifter, att ca 4,6 mUjoner abonnemang som avser perma­nenthushåU samt ca 715 000 abonnemang som avser företag med direkt­telefon kommer att omfattas av prisregleringen. Pristaket kommer däre­mot inte att omfatta de ca 100 000 (större) företag som använder sig av en växel.

Tjänster som bör omfattas av pristaket är fömtom abonnemangs- och samtalsavgifter även engångsavgifter för abonnemang och flyttnings­avgifter

År 1992 uppgick Televerkets totala intäkter för telefoni tiU ca 17 mU­jarder kronor Med här angiven prisreglering skuUe för Televerkets del ca 70 % av intäktema, dvs. ca 12 mUjarder kronor, komma att beröras av pristaket.

Pristaket är avsett att utformas så att den årUga prisutvecklingen knyts tUl nettoprisindex (NPI). För de närmaste fyra åren (1993-1996) bör pristaket sättas tiU NPI minskat med I procent per år med år 1992 som basår.

Inom ramen för prisregleringen bör olika taxestmkmrer utvecklas såsom fegförbmkartaxor och andra rabattsystem. Härigenom säkerstäUs det, i överensstämmelse med de telepoUtiska målen, att aUa kommer att kunna umyttja telefonitjänsten tiU en överkomUg kosmad. Jag viU i detta sammanhang informera om att sådana satsningar för närvarande förbereds inom Televerket och att jag har för avsUct att i arbetet med avtalet meUan staten och TeUa AB verka för att dessa satsningar genomförs.

Med ett pristak, i kombination med fegförbmkartaxor och andra rabatt­system, gör jag bedömningen att de abonnemangsavgifter och taxor för lokalsamtal som Televerket/TeUa AB tiUämpar successivt kommer att öka, medan nu gäUande taxor för riks- och udandssamtal kommer att sänkas, aUt inom ramen för en långsUctig kosmadsanpassning.

Inom ramen för det pristak jag här redovisat bör TeUa AB ha frihet att utforma taxestmkmren.

287

5.7   Funktionsansvaret för telesystemet

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Televerkets återstaende ansvar för telesystemets funktion m.m. skall överföras till annan myndighet.

Regeringen bemyndigas att - utöver vad som följer av bestammel­ser i lag - genomföra detta.

Totalförsvarets behov av telekommunikationer skall, i enlighet med vad som är fallet i dag, finansieras över statsbudgeten.

Skälen för mitt förslag: Televerket har hittiUs varit s.k. fimktions­ansvarig myndighet för telesystemet även om ansvaret under senare år i vissa delar har förts över tiU Telestyrelsen (tidigare Statens telenämnd).

Funktionsansvaret för det svenska telesystemet har traditioneUt varit förbundet med statens roU som ägare av produktionssystemet för teletjänster med telefoner och andra apparater, ledningar och växlar. Med åren har emellertid statens roU ändrats. Ansvaret har som en följd härav kommit att riktas in på det allmänna telenätets funktion, dvs. det nät som Televerket hittiUs skött för statens räkning.

InnehåUet i det statUga funktionsansvaret har mte i aUa delar preciserats av riksdagen eUer regeringen utan får i vissa frågor härledas ur de tele­poUtiska beslut som fettats av statsmaktema. I olika sammanhang har ut­talats att gmnden för ett fungerande aUmänt telekommunikationssystem är ett sammanhåUet telenät som skall tacka hela landet (se t.ex. prop. 1984/85:158 s. 6 och prop. 1987/88:118 s. 16). Häri innefettas att sy­stemet skaU kurma användas av alla. I sismämnda hänseende mgår ansvar för standardisering, hänsyn tiU den intemationeUa teletrafikens behov, tiU handikappades tiUgång tiU telenätet och tiU totalförsvarets behov. Även forskning och utveckling inom telekommunikationsområdet kan anses ingå i funktionsansvaret för telesystemet.

Televerket har också haft i uppdrag att företräda Sverige i det intemationeUa samarbetet på teleområdet.

Televerket förvaltar för närvarande statens aktier i SOS Alarmering AB (SOSAB) och har härigenom fått ett ansvar för samhäUets behov av alarmeringstjänst. Verket har ålagts särskUda uppgifter när det gäUer handUcappades tiUgång tiU telesystemet. Televerket har även ett åtagande när det gäUer att upprätmåUa olönsamma telefonautomater i glesbygd. Televerkets åtagande när det gäUer bl.a. SOSAB, vissa handUcappåt-gärder samt telefonautomater i glesbygd har betraktats som s.k. särskUda samhäUsåtaganden för vUka Televerket kompenserats i särskUd ordning. HandUcappåtgärder inom teleområdet finansieras för närvarande även med anslag över Socialdepartementets huvudtitel. Frågan om hur dessa sam­häUsåtaganden skaU hanteras i fortsättnmgen, sedan Televerket ombUdats tiU aktiebolag, återkommer jag tiU i det följande (avsnitt 5.8).

Telestyrelsen skall för närvarande se tiU att endast utmstning som har registterats får anslutas tiU det aUmänna telenätet, dhekt eUer indirekt. Telestyrelsen har härigenom redan i dag ett ansvar för telesystemet så tiU vida att nätet inte skadas eUer att dess drift och bmkande mte störs. Telestyrelsen har dessutom tidigare fått uppgiften att meddefe tiUstånd tiU

288

innehav och användning av radiosändare samt att tiUdefe frekvenser för    Prop. 1992/93:200 radioanvändningen.   I  förordningen   (1992:895)  med  instmktion   för Telestyrelsen anges vidare att styrelsen har myndighetsansvaret för det intemationeUa standardiseringsarbetet.

Mot bakgmnd av utvecklingen på telekommunikationsområdet med en ökande konkurrens och ett växande antal aktörer är det enUgt min mening nödvändigt att Televerkets myndighetsfunktioner förs över tiU någon annan myndighet. Ansvaret för ett ftingerande svenskt telesystem har som nyss nämnts redan tiU viss del förts över fiän Televerket tiU Telestyr­elsen. I samband med att den föreslagna telefegen träder i kraft bör enUgt min bedömning Telestyrelsen ges det sandade fimktionsansvaret för tele­systemet i Sverige. Jag kommer således i fortsättningen att ange Telestyrelsen som den myndighet som bör överta funktionsansvaret på teleområdet från Televerket cKh att inom kort föresfe regeringen att an­svaret i här angivna redovisade delar förs över tiU Telestyrelsen.

1 funktionsansvaret bör ingå att tUlgodose behovet av teletjänster för handUcappade och för totalförsvaret. Vidare bör ansvaret omfetta upp­gifter i samband med standardisering och intemationeUt samarbete inom telekommunikationsområdet. Det nu sagda Ugger i linje med de uppgifter som jag i enUghet med förslaget tiU telelag avser föreslå regeringen att fegga på Telestyrelsen. Bland dessa kan nämnas den del av funktions­ansvaret som avser nummerplanering och ansvaret för en fiingerande samtrafik.

Ansvaret för forskning och utveckling för handUcappades behov av tele­tjänster bör föras över tiU Transportforskningsberedningen i linje med vad som förelagits om sektorsforskningsansvaret på teleområdet i rege­ringens proposition om statUga forsknings- och utvecklingssatsningar (prop. 1992/93:170).

5.7.1  Totalförsvarets behov av telekommunikationer

I min genomgång av möjUghetema att förena tUlstånd med villkor har jag tagit upp att det finns skäl att ålägga tUlståndshavare att på olika sätt delta i försvarsberedskapen (avsnitt 4.4.4). Det bör dessutom finnas möj­Ughet för regeringen eller Telestyrelsen att meddela föreskrifter om tele­verksamhet under kriser och i krig.

Överbefälhavaren (ÖB) och Överstyrelsen för civU beredskap (ÖCB) redovisade år 1991 i en rapport tiU regeringen sm syn på totalförsvarets behov av telekommunikationer I rapporten framhåUs att Televerket, obe­rcKnde av om verket bolagiseras eUer ej, bör skUjas fiän sitt nuvarande ansvar inom totalförsvarsområdet. Skälet härtiU anges vara konkurrens-sititetionen på telemarknaden. ÖB och ÖCB föreslår att Telestyrelsen blir ny funktionsansvarig myndighet inom totalförsvarsområdet.

Regeringen gav i oktober år 1992 Telestyrelsen i uppdrag att bl.a. tiUsammans med ÖB och ÖCB precisera behoven inom totalförsvarsom­rådet samt föreslå hur dessa praktiskt cKh organisatoriskt skaU kunna tiU­gcxloses. Telestyrelsen avlämnade sin rapport tiU regeringen den 15 februari 1993.

289

19 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Jag har inte funnit anledning att göra någon annan bedömning än den Prop. 1992/93:200 som gjorts av ÖB och ÖCB. Jag förordar att Telestyrelsen ges ansvar för att i samråd med ÖB, ÖCB CKh övriga totalförsvarsmyndigheter säker­stäUa att totalförsvarets krav beaktas i den fredstida verksamheten. I upp­giften bör ingå att föresfe inriktning och mål för beredskapsåtgärder samt att planera och fördefe medel för dessa. Ansvaret bör CKkså omfatta nät­operatöremas beredskapsplanfeggning och personaUconttoU.

I princip anser jag att kvaUtetshöjande åtgärder för robusta fredstida telenät bör vara ett egeninttesse för TeUa AB och andra företag som tillhandahåUer telenät. Merkosttiader förenade med särskUda beredskaps-åtgärder bör emeUertid, i enUghet med vad som är faUet i dag, finansi­eras över statsbudgeten. En tiUståndshavare bör således kompenseras av staten om han tiU följd av bestämmelser i ett tiUståndsvillkor har att vidta åtgärder som har sin gmnd i beredskaps- cKh försvarsaspekter och som går utöver vad andra verksamheter av betydelse för totalförsvaret blir ålagda. Omfattningen av dessa åtgärder bör tiUs vidare håUas på nu­varande nivå.

Televerkets nuvarande kosmader för totalförsvarsåtgärder uppgår tiU ca 200 mUjoner kronor per år. Televerket har i efterhand kompenserats för dessa kosmader genom en reduktion av inleveransen av vmstmedel tiU staten med motsvarande belopp. Jag anser att Telestyrelsen bör dis­ponera motsvarande belopp för upphandling av nödvändiga tjänster och utmsttiing från de teleföretag som är av inttesse i beredskapssamman-hang. Jag återkommer tiU anslagsfrågorna i det följande (avsnitt 5.9).

Jag har i denna fråga samrått med chefen för Försvarsdepartementet.

5.7.2 Särskilt om standardisering och internationella åtaganden på telekommunikationsområdet

Som en konsekvens av att det övergripande funktionsansvaret för tele­systemet överförs tiU Telestyrelsen bör även ansvaret för standardisering på teleområdet i sin helhet föras över tiU Telestyrelsen. Som nämnts fyUer Telestyrelsen redan i dag en viktig funktion i detta sammanhang. De uppgifter som TeUa AB kan anses få som en operatör bland flera, t.ex. att delta i det pågående nationeUa och mtemationeUa standardise­ringsarbetet i fiägor som inte i första hand avser tekniskt regleringsun­derlag, kan inte anses som en myndighetsfunktion och bör mte heUer tas över av Telestyrelsen.

Huvudregeln när det gäUer Sveriges intemationelfe åtaganden i förhål­lande tiU annan stat är att en överenskommelse med annan stat eUer mellanfoUcUg organisation ingås av regeringen (10 kap. 1 § regerings­formen, RF). I vissa feU måste riksdagen gcxlkänna en bmdande överenskommelse. Regeringen får uppdra åt en förvaltningsmyndighet att ingå intemationeUa överenskommelser i fiägor som inte kräver riks­dagens eUer utrikesnämndens medverkan. EnUgt RF krävs en uttryckUg delegation i dessa feU. En förvalbiingsmyndighet kan i sådant feU sluta

överenskommelser även med en främmande stats regering eUer med

290

något av statens ministerier, vilket har betydelse i de faU motsvarande    Prop. 1992/93:200 förvaltningsuppgifter där handläggs av ett sådant organ.

Att förettäda CKh binda Sverige som stat i det intemationeUa samarbetet torde i aUmänhet anses som en s.k. regufetörsfimlction, dvs. en uppgift för regeringen eUer den myndighet som regeringen har utsett. I vissa faU däremot avser de överenskommelser som ingås på telekommunikations­området enbart operatörsuppgifter

Insfeget av myndighetsutövning i intemationeUa överenskommelser är beroende av avsikten med CKh innehåUet i dessa. Affärsmässigt betingade överenskommelser, som kan ses som en del av en operatörsfiinktion, faUer cfe utanför området för myndighetsutövning. IntemationeUt regleringssamarbete och överenskommelser i syfte att åstadkomma exempelvis bindande enhetUga tekniska standarder skuUe däremot kunna betraktes på annat sätt.

EnUgt 2 § förordningen med instmktion för Televerket bemyndigas verket att träffa de avtal med utiändska teleförvaltningar, trafikföreteg och organisationer som behövs för teleförbindelsema. Frågor om sådana avtal av större betydelse skall dock lämnas över tiU regeringens prövning. I allmänhet har de mtemationeUa överenskommelser som ingåtts sin gmnd i dette bemyndigande. I vissa faU har dock Televerket fån särskUda bemyndiganden.

Eftersom Telestyrelsen kommer att vara regulatören på den svenska telemarknaden är det nödvändigt att skilja meUan olika sfegs intematio­neUa överenskommelser på det sätt som jag här har redogjort för De överenskommelser som har slutits och det samarbete som har sm gmnd i affärsmässiga överväganden meUan operatörer bör inte fiiUföljas av Telestyrelsen. Telestyrelsen bör däremot överta ansvaret för de överens­kommelser som faUer inom området för myndighetsutövning.

De intemationeUa satelUdconventionema beträffande Intelsat, Inmarsat och Eutelsat bör här nämnas särskUt. Dessa satellitorganisationer har inrättats genom överenskommelser uppdelade på en huvudöverenskom­melse, avsedd att ingås mellan steter, och en driftsöverenskommelse, avsedd att ingås meUan statema eUer av dessa utsedda telekommunika­tionsorgan. De som undertecknar driftöverenskommelsen kallas signa-tärer Eftersom satelUtorganisationema konstmerats som juridiska personer har organisationerna tegit över äganderätten tiU de s.k. rymdsektorer som de förvaltar. För Sveriges del har Televerket genom särskUda beslut bemyndigats att vara signatär avseende driftsöverenskom-melsema.

EnUgt min mening bör fiägan om hur det svenska ägandet i satelUt­organisationema skaU utformas övervägas närmare. Därefter bör det faststäUas en lämpUg ordning för hur olUca operatörer skall få tiUgång tiU sateUidcapacitet via något svenskt organ. IntiU dess att dessa fiägor har . klarlagts anser jag att TeUa AB bör förvalte det statUga ägandet i sateUit-organisationema, vilket bör regleras i avtal mellan staten och TeUa AB.

Den verksamhet som jag här har redogjort för, deltagandet i nationeUt

och intemationeUt arbete med harmonisering av regler och standardi­

sering av tekniska krav liksom uppgifter relaterade tiU andra intematio-

291

neUa åteganden inom telekommunUcationsområdet, kan betraktes som

myndighetsfunktioner för Telestyrelsen. Dessa bör på sätt som jag har    Prop. 1992/93:200 redogjort för i förslaget tiU telelag (avsnitt 4.17) finansieras genom att avgifter betafes av dem som berörs av verksamheten.

5.7.3 Ansvaret för forskning och utveckling på telekommunikationsområdet

Televerket har hittiUs haft ett s.k. sektorsforskningsansvar inom telekom­munikationsområdet.

Regeringen har nyUgen lämnat ett förslag tiU inrikttiingen och omfatt­ningen av StetUga forsknings- och utvecklingssatsningar (prop. 1992/93:170). Regeringens försfeg innebär bl.a. en förstärknmg av den övergripande kommunikationsforskningen CKh en ändrad resurs- och ansvarsfördelning meUan forskningsfinansierande och forskningsutförande myndigheter inom Kommunikationsdepartementets verksamhetsområde.

Regeringen föreslår i propositionen bl.a. att stetens ansvar för över­gripande kommunikationsforskning skUjs från det ansvar som steten kan ha som prcxlucent och förvaltare av anfeggningar respektive som ägare av företeg med verksamhet inom kommurukationssektom. I enUghet med dette föreslår regeringen att Televerket bör skiljas från det övergripande sektorsforskningsansvaret på området i samband med att Televerket ombUdas tiU aktiebolag.

Eldigt förslaget skaU sektorsforskningsansvaret på telekommunikations­området föras över från Televerket tiU Transportforskningsberedning (TFB) och tiU Närings- och teknUcutveckUngsverket (NUTEK). TFB föreslås få ansvaret för övergripande kommunUcationspoUtiskt inrikted forskning medan NUTEK föreslås få ansvaret för sådan övergripande forskning inom telekommunikationsområdet som har industripoUtisk inriktning. Myndighetema fömtsätts ha ett nära samarbete i dessa frågor

I fimktionsansvaret för telesystemet ingår som nämnts att beakte ftinktionshindrades tiUgång tiU telesystemet. Televerket har i sin roU som fimktionsansvarig bedrivit viss forsknings-, utvecklings- och demonstra­tionsverksamhet på handUcappområdet. Det är angeläget att FoU-verk-samheten inom detta område kan bibehåUas. Jag anser att FoU-satsningar inom teleområdet rörande fimktionshmdrades behov i fortsättningen bör upphandlas av TFB. Jag återkommer strax tiU denna fråga (avsnitt 5.8).

Regeringen har föreslagit art den forskning och utveckling som staten vfe TFB och NUTEK bedriver på telekommunikationsområdet bör fi­nansieras över statsbudgeten. 1 propositionen om inriktningen och omfatt­ningen av StatUga FoU-satsningar föreslås att totalt 75 mUjoner kronor anvisas för FoU-satsningar inom telekommunikationsområdet under de närmaste tte åren.

292

5.8   Särskilda samhäUsåtaganden på telekommunikations­området

Prop. 1992/93:200

Mitt förslag: Regeringen bemyndigas att tiäffa avtal med Telia AB om upprätthållande av olönsamma telefonautomater i glesbygd.

Funktionshindrade behov av särskilda teletjänster och anpassade teleterminaler skall finansieras på samma sätt som i cfeg, dvs. över statsbudgeten.

Statens andel av kostnadema för alarmeringstjänsten i SOS Alarme­ring AB skall finansieras över statsbudgeten.

Skälen för mitt förslag: Riksdagen har beslutat att vissa verksamheter som Ugger mom Televerkets ansvarsområde men inte ryms inom normala affärsmässiga hänsyn skall särbehandlas ekonomiskt. Televerket skaU särredovisa dessa s.k. särskUda åtaganden och kompenseras i efterhand för kosmadema genom att inleveransen tUl staten reduceras med mot­svarande belopp. Som särskilda åtaganden har angivits totelförsvarsupp-gifter, olönsamma telefonautomater i glesbygd, handUcapphänsyn samt stetens åtegande i SOS Alarmering AB.

Mot bakgmnd av den förestaende ombUdningen av Televerket tiU aktiebolag har, som nyss nämnts. Telestyrelsen efter regeringens uppdrag fegt firam förslag i fråga om det framtida ansvaret för Televerkets särskilda åtaganden och hur dessa bör finansieras.

Jag har nyss (avsnitt 5.7.1) redovisat min syn på totalförsvarets behov av telekommunikationer Jag kommer i det följande att redogöra för hur jag anser att övriga nämnda samhäUsåtaganden inom telekommunikations­området bör lösas sedan Televerket ombUdats tiU aktiebolag.

5.8.1  Olönsamma telefonautomater i glesbygd

Antalet olönsamma telefonautomater i glesbygd beräknas under pericxlen 1992-1995 uppgå tiU ca 1 300 stycken. Det genomsnittUga underskottet per telefonautomat uppgår enUgt Televerket till ca 15 000 kronor Verket beräknar därmed det totala underskottet för dessa telefonautomater tiU ca 20 mUjoner kronor per år. Det finns i dag inga klara riktlinjer om var telefonautomater bör upprätmållas.

Telestyrelsens förslag innebär att Telestyrelsen inledningsvis i samband med tiUståndsgivning enUgt telelagen bör kunna ålägga TeUa AB att utan särskUd ersättning bedriva automatverksamhet med nuvarande omfatt­ning. Även andra operatörer bör enUgt Telestyrelsen kunna åläggas att tillhandahåUa telefonautomater

Jag gör för min del bedömningen att fiägan om bibehåUande av olön­samma telefonautomater i glesbygd inte kan sägas ingå i de telepoUtiska mål som utgör gmnden för mitt förslag tiU telelag. Telefonautomater är som jag ser det i hög grad en alarmerings- och räddningstjänst snarare än en gmndläggande telekommunikationstjänst. Mot bakgmnd av tele-

293

fonautomatemas betydelse i nödsimationer anser jag att nuvarande antal    Prop. 1992/93:200

olönsamma telefonautomater i glesbygd bör upprätmåUas. Jag föreslår att

TeUa AB genom avtal med staten åtar sig att upprätmåUa denna service

utan särskUd ersättning. Avtalsperioden bör i ett första skede omfetta tte

år. Jag anser vidare att det framticfe behovet av telefonautomater i

glesbygd bör ses över mot bakgmnd av den snabba tekniska utvecklingen

inom telekommunikationsområdet, inte minst när det gäUer mobUtelefoni.

5.8.2 Handikappades tUlgång tUl teletjänster och terminaler

Rikscfegen har beslutat att telefonitjänsten cKh teleterminaler skaU utformas så att de så långt som möjUgt kan användas oberoende av handUcapp (prop. 1990/91:87 s. 150, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369). Statens kosmader förenade med detta åtagande har hittiUs finansierats över statsbudgeten, dels genom anslag över ScKialdeparte-mentets huvudtitel, dels genom reduktion av Televerkets inleverans tiU staten. Televerket vidtar hämtöver egna åtgärder för att underlätta för kunder med handikapp att använda verkets tjänster och produkter Det gäUer t.ex. telefonkiosker som dimensioneras för mUstolsbuma samt handUcappanpassning av vissa telefonautomater och telefonapparater Denna typ av handUcappanpassningsåtgärder bettaktas som kommersiellt motiverade och finansieras redan i dagsläget inom ramen för Televerkets verksainhet. Televerket finansierar också den rabatterade nummempplys-ningen för synskadade.

Jag har föresfegit att funktionsansvaret för telesystemet överförs fiän Televerket tiU annan myndighet samt härvid angett att jag - såvitt avser huvuddelarna av detta ansvar - avser föreslå regeringen att utse Tele­styrelsen som ny fimktionsansvarig myndighet. Ansvaret för forskning och utveckling med särskUd inriktning på fiinktionshindrades tiUgång tiU telekommunikationer får emeUertid anses ingå i sektorsforskningsansvaret på telekommunikationsområdet och i Unje härmed upphandlas av Trans-portforskningsberedningen.

Av mina överväganden rörande tiUståndsvUlkoren enUgt telelagen (avsnitt 4.4.4) har framgått att det bör vara möjUgt för Telestyrelsen som tiUståndsmyndighet att, som en fömtsätming för rätten att tillhandahåUa telefonitjänst, stälfe upp villkor med innehållet att tiUstandshavaren skaU se tiU att nummempplysningstjänst, texttelefontjänst och Uknande för handUcappade särskUt viktiga tjänster finns att tiUgå. TiUståndshavare bör då kompenseras för sådana åtaganden. Däremot anser jag inte att det finns tillräckUga skäl att ålägga tiUståndshavare att tillhandahålfe handi-kappanpassade teleterminaler.

Telestyrelsen bör dock i första hand upphandla teletjänster för handi­kappade. Det finns skäl att erinra om att bestämmelser för offentUg upp­handling därvid kan behöva beaktes. Upphandlingen bör ske med biträde av HandUcappinstimtet.

Nummempplysningstjänsten skaU tiUförsäkras genom upphandling av        ; Telestyrelsen.   Jag   anser  att   nummempplysningstjänsten   skaU   vara

avgiftsfri för synskadade cKh andra funktionshindrade som inte kan    Prop. 1992/93:200 umyttja telefonkataloger

Teleterminaler med särskilda funktioner skiljer sig inte från handikapp­hjälpmedel i övrigt och kan, i de fåU fiinktionema inte redan tillhanda­håUs hos utmstningsleverantörema, upphandlas av för handUcapphjälp-medel ansvariga organ, i förste hand inom landstingen. Som jag i det tidigare framhålUt är avsikten att Telestyrelsen skaU åfeggas hefe ansvaret för standardisering på teleområdet. Det är angeläget att fiinktionshindrades behov beaktes i detta sammanhang. Det gäUer CKkså i det intemationelfe standardiseringsarbetet. Inom detta område är det namrUgt att HandUcappinstimtet bittäder Telestyrelsen.

Kosmadema för handUcappades tiUgång tUl teletjänster och termmalut-msbiing bör, på samma sätt som i dag, finansieras över statsbudgeten. Utöver befintUga medel under Socialdepartementets huvudtitel bör medel för upphandling av teletjänster och terminalutmstning anvisas Tele­styrelsen under Kommunikationsdepartementets huvudtitel. HandUcappin­stimtet bör tiUföras medel för kosmader för ett utökat samråd med Telestyrelsen. Jag återkommer tUl anslagsfiägoma i det följande (av­snitt 5.9).

Jag viU erinra om att HandUcapputtedningen (S 1988:03) i sitt slume-tänkande Ett samhäUe för aUa (SOU 1992:52) har behandlat fiägan om rätten tiU gmndfeggande telekommunUcationer Betänkandet remissbe-handlas för närvarande. E>et kan finnas anledning att återkomma tiU vissa frågor på telekommunikationsområdet i den fortsatta beredningen av HandUcapputtedningens försfeg. Jag tänker då bl.a. på förmedlingen av texttelefonsamtal. Ersättning för förmedling av texttelefonsamtal finansi­eras för närvarande med anslag över Socialdepartementets huvudtitel.

Jag har i denna fråga samrått med chefen för Socialdepartementet.

5.8.3 SOS Alarmering AB

Televerket har i dag ett särskilt åtagande i tilUiandahåUandet av den s.k. SOS-tjänsten genom att verket svarar för en andel av kosmadema för SOS Alarmering AB (SOSAB).

SOSAB bUdades år 1972 genom ett avtal meUan Televerket, Svenska Kommunförbundet och Landstingsförbundet. SOSAB ägs tiU hälften av staten genom Teleinvest AB (Televerket) och tiU en Värdedel vardera av Förenade Kommunföretag (Svenska Kommunförbundet) och Landstings­förbundet. Aktiekapitalet i bofeget är 2 mUjoner kronor

Våren 1991 gcxlkände riksdagen ett nytt konsortialavtal för SOSAB (prop. 1990/91:87, bet. 1990/91 :TU28, rskr. 1990/91:369). Televerket tog i avtalet på sig ett ökat kosmadsansvar för 90 000-tjänsten firam tiU år 1994 jämfört med tidigare avtal. I nuvarande konsortialavtal fördefes kostnaderna för respektive SOS-central enUgt fördehiingsprincipen Televerket med 50 %, ansluma landsting med 30 % och ansluma kommuner med 20 %. En fömyad prövning av fördehiingsgmnden för tiden efter år 1994 pågår. EnUgt vad jag erfarit har partema mte kunnat enas om en sådan fördehiing.

Fro.m. verksamhetsåret 1991 kompenseras Televerket för åtegandet   Prop. 1992/93:200 i SOSAB. Dette sker genom att verkets inleverans tiU staten reduceras med ett belopp motsvarande kosmadema för åtagandet. För verksamhets­året 1991 uppgick Televerkets kosmader i SOSAB tiU ca 136 miljoner kronor

Mot bakgmnd av att vissa berörcfe kommuner framfört kritik mot den nuvarande finansieringskonstmktionen har riksdagen bemyndigat rege­ringen att vid behov jämka den i konsortialavtalet faststäUda kostnadsför-dehungen (prop. 1992/93:132, bet. 1992/93:TU11, rskr. 1992/93:152). Beslutet syftar tiU att ge fömtsätmingar för att uppnå en mer affärsmässig refetion mellan SOSAB och berörda kommuner Beslutet ger möjUghet tiU en prissättning som är bättte anpassad tiU kosmadema för enskUcfe tjänster, men skaU inte innebära någon övervältring av kostnadema på staten eUer landstingen.

Det svenska alarmeringssystemet är unikt med den möjUghet som finns tiU snabb och effektiv samordning av räddningsinsatser genom 90 (XK)-numret. EnUgt min bedömning har SOSAB :s verksamhet utvecklats på ett tiUfredsstaUande sätt inom nuvarande ramar. Fömtom de tjänster som erdigt konsortialavtalet utförs åt ägarna har bolaget en omfattande kom­mersieU verksainhet inom alarmeringsområdet. Exempel på kommersieUa tjänster är larmtjänster åt eldistributörer och vattendistributörer

Televerket representerar för närvarande staten som ägare i SOSAB. Samtidigt fiingerar Televerket i dag som leverantör av nätkapacitet tiU SOSAB. FörhåUandet meUan bolaget och verket regleras i kommersieUa avtal. Då nya operatörer successivt uppträder på telemarknaden kan det inte uteslutas att Televerket kan komma att bh en leverantör bland flera tiU SOSAB.

På gmnd av den pågående och förväntade utvecklmgen på tele­marknaden anser jag det mte lämpligt att TeUa AB företräder staten som delägare i SOSAB. Det är mot denna bakgmnd som jag i det tidigare (av­snitt 4.20) föresfegit ändringar i lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler Som en följd av ändringen i fegens 1 § (vUken innebär att staten anges som avtalspart i stäUet för Televerket) bör statens aktier i bolaget förvaltas direkt av regeringen. Stetens kostnader för SOSAB, som i dag finansiieras genom reduktion av Tele­verkets inleverans, bör i fortsättningen finansieras genom anslag på stets-budgetens utgiftssida. Jag återkommer tiU anslagsfirågan i det följande (avsnitt 5.9.)

EnUgt min mening bör nuvarande ägarkonstmktion i bolaget också ses över fiän andra utgångspunkter Det kan t.ex. diskuteras hur ända­målsenUgt det är att vissa medlemmar i Kommunförbundet och Lands­tingsförbundet uppträder som köpare av SOSAB:s tjänster samtidigt som förbunden är ägare i bofeget. Jag har därför för avsikt att med de övriga defegama mitiera en översyn av bolagets framtida ägarstmkmr

Jag har i fiägoma som rör SOSAB samrått med cheferna för Försvars-CKh Socialdepartementen.

296

5.9   Anslagsfrågor för budgetåret 1993/94 m.m.

Prop. 1992/93:200

Telestyrelsen uppbär avgifter erdigt 2 § teleförordningen (1985:765). Dessa avgifter disponeras inte av Telestyrelsen utan levereras tiU in­komsttitel på statsbudgeten. Avgiftema skaU tacka kosmadema för den ansfegsfinansierade verksamhet som före den 1 juU 1992 bedrevs vid Statens telenämnd. Telestyrelsen har vidare regeringens bemyndigande att disponera de avgifter som uppbärs med stöd av kungörelsen om radio­sändare (1967:446). Avgiftema får disponeras för att tacka kosmader inom radicx>mrådet. Etessutom får Telestyrelsen enUgt fertygssäkerhets-förordningen (1988:594) föreskriva om avgifter för tiiUsyn av radiokom-munikationsutmsming och av sådan utmstnings instaUation på fartyg.

Inför bUdandet av Telestyrelsen den 1 juU 1992 angavs att Tele­styrelsens verksainhet borde finansieras med avgifter (prop. 1991/92:163, bet. 1991/92:TU20, rskr. 1991/92:312). Myndighetsuppgifter relaterade tiU lagregler om tiUståndsgivning och tiUsyn m.m. enUgt kommande tele­feg respektive feg om radiokommunikation fömtsattes komma att över­lämnas tiU Telestyrelsen CKh därvid finansieras genom avgifter Tele­styrelsen har mot den bakgmnden, på regeringens uppdrag, utarbetat ett försfeg tiU avgiftssystem och tUl långsUctig finansieringsform för verk­samheten. Uppdraget redovisades i november år 1992.

1 det föregående redovisade förslaget till telelag ges regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer ett bemyndigande att före­skriva om skyldighet att betala avgift för tiUståndsmyndighetens verk­samhet enUgt den fegen.

Förslaget tiU lag om radiokommunikation innehåUer en uttryckUg be­stämmelse om skyldighet för bl.a. tillståndshavare att betala avgifter efter skäUg fördelning av kosmadema. Syftet med bestämmelsen är att tiU­ståndsmyndighetens verksamhet enUgt den fegen skaU finansieras genom avgifter

EnUgt lagen (1992:1527) om teleterminalsutmstning ges vidare ett be­myndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för tiUsynsmyndighetens verksamhet enUgt den lagen.

Jag avser inom kort att föreslå regeringen att Telestyrelsen skaU få tUl uppgift att fiingera som tiUstånds- resp. tiUsynsmyndighet enUgt dessa fegar.

I Telestyrelsens anslagsframställning för budgetåret 1993/94 föresfes att aU verksamhet, fömtom vissa samhäUsåtaganden, skaU finansieras med avgifter Detta innebär att även kosmadema för den verksamhet som under innevarande budgetår finansieras med ansfeg skaU tackas av avgifter Telestyrelsen avser senare att föreslå regeringen en höjning av avgiftema för att kosmadstackning skaU kunna uppnås.

I ansfegsfiamställningen föreslår vidare Telestyrelsen att verksamheten fr.o.m. budgetåret 1993/94 bör finansieras enUgt den s.k. uppdrags-mcxleUen.

I princip aU myndighetsverksamhet enUgt nämnda lagar skaU enUgt mina försfeg finansieras med avgifter Jag tänker här främst på tiUstånds­givning, tiUsyn och föreskrivande verksamhet. Även verksamhet som

består av marknadsövervakning får anses förekomma i avgiftsbetalamas Prop. 1992/93:200 inttesse. Jag anser vidare att deltagandet i nationellt och intemationeUt arbete med harmonisering av regler och standardisering av tekniska krav bör finansieras med avgifter liksom uppgifter relaterade tiU nummerpla­neringen enUgt förslaget tiU telefeg. Även kosmader avseende medlems­avgifter för svenska staten i intemationeUa organ bör tackas med avgifter Som föresfegits i det föregående anser jag emeUertid att myndighetsuppgifter som kommer att utföras av Telestyrelsen för att tiUgcxlose totalförsvarets behov av telekommunikationer samt handUcap­pades tiiUgång tiiU teletjänster och terminaler på samma sätt som i dag bör finansieras över statsbudgeten.

Försfeget tiU telefeg samt förslaget att ombUda Televerket tiU aktie­bofeg får konsekvenser för statsbudgeten på det sätt som principieUt redo­visats i propositionen. Det gäUer Telestyrelsens ansfeg, Telestyrelsens övertagande av vissa samhäUsåtaganden från Televerket i samband med bofegsbUdningen samt statens fortsatta ägande i SOS Alarmering AB. Jag kommer i det följande att behandla anslagsfrågor som en konsekvens av mina förslag för budgetåret 1993/94.

Sjätte huvudtiteln

A.

KommunUcationsdepartementet m.m.

A 5.

Kosmader förenade med statens ägande i SOS Alarmering AB

1993/94     Nytt anslag (förslag)

140 000 000

Jag har i det föregående föreslagit att statens ägande i SOS Alarmering AB förs över direkt tUl regeringen när Televerket ombildas tiU aktie­bofeg. Statens andel av kosmader förenade med alarmeringstjänsten bör föras upp på ett anslag under sjätte huvudtitehi. För budgetåret 1993/94 har jag beräknat statens andel av kosmadema förenade med alarmerings­tjänsten tiU 140 miljoner kronor

Sjätte huvudtiteln

1.

Telekommunikationer

I 1.

Telestyrelsen

1992/93

Anslag

20 000 000

1993/94

Förslag

195 000 000

I 2.

Telestyrelsen: Upphandling av särskilda samhäUsåtaganden

1993/94

Nytt anslag (försfeg)

224 000 000

Telestyrelsen

I Telestyrelsens anslagsfiamstaUning för budgetåret 1993/94 redovisas ett preliminärt medelsbehov enUgt följande (1992 års prisnivå).

298

Kosttmder och intäkter budgetåret 1993/94 (tkr)

Prop. 1992/93:200

Budget

Finansiering

Verksamhetsområden

medelsbehov

Anslag

Avgifter

Frekvensverksamhet

148 907

148 907

Radioutmstning

Teleutmsm. CKh nät

4 438

4 438

Teletjänster

12 359

12 359

SamhäUsåtaganden

17 503

17 503

Summa

183 207

=

17 503     -I-     165 704

Telestyrelsen föreslår att ett anslag med ett formeUt belopp på I 000 kronor anvisas för verksamheten med den mnebörden att Telestyrelsen får disponera avgiftsinkomstema. Styrelsen föreslår vidare att 17,5 mU­joner kronor anvisas för att tacka Telestyrelsens tiUkommande kosmader i firåga om ansvaret för särskUda samhäUsåtaganden. Telestyrelsen har därefter, i febmari år 1993, i samband med redovisnmg av uppdrag avseende Televerkets särskilda åtaganden reviderat resursbehovet.

Telestyrelsen begär regeringens bemyndigande att få disponera en låneram hos Riksgäldskontoret på 8,2 miljoner kronor för mvesteringar i anfeggningstillgångar samt att få disponera en kredit hos Riksgäldskon­toret (räntekonto med kredit) på 18 miljoner kronor

Föredragandens överväganden

Telestyrelsens förvaltningskostnader

För Telestyrelsens förvalmingskosmader för budgetåret 1993/94 beräknar jag medelsbehovet tiU 195 mUjoner kronor Beloppet är beräknat i 1993 års prisnivå. Anslaget för Telestyrelsen har budgeterats utan hänsyn tiU de tekniska justeringar som måste göras tiU följd av ändringen av nivån på lönekosmadspålägget, den ändrade finansieringsformen för Stats-hälsan, övergången tiU lån i RUcsgäldskontoret samt de nya principema för budgeteringar av ansfegen. Riktlinjer för dessa förändringar har redovisats i 1993 års finansplan (prop. 1992/93, bU. 1). Det belopp som kommer att stäUas tiU myndighetens disposition kommer slutiigt att feststäUas enhgt dessa riktlinjer och kan därför avvUca från det nu budgeterade beloppet.

I beräkningen av anslaget för Telestyrelsens verksamhet utgår jag från

fömtsättiiingen att Telestyrelsens verksamhet skall finansieras med

avgifter Beräkningen baseras på att Telestyrelsens intäkter från avgifter

för budgetåret 1993/94 kommer att uppgå tiU 195 mUjoner kronor

Telestyrelsen bör senare, nar telelagen och lagen om radiokommunUcation

299

ttätt i kraft, närmare ange behovet av avgiftsnivåer för att uppfyUa kravet    Prop. 1992/93:2(X) på fiiU kosmadstackning i verksamheten.

I 1993 års finansplan föreslås vidare att en genereU räntebeläggning av de medel som myndigheter disponerar i den egna verksamheten genomförs fr.o.m. budgetåret 1993/94. Myndigheter kommer att tiUdefes ett konto i Riksgäldskontoret tiU vilket anslagsmedel förs en gång per månad. Härigenom tiUgcxloses Telestyrelsens önskemål om räntekonto med kredit.

Telestyrelsen disponerar för innevarande budgetår en låneram om 7 mUjoner kronor Jag föreslår att Telestyrelsen under budgetåret 1993/94 får disponera en låneram i RUcsgäldskontoret om 8,2 mUjoner kronor

Jag kommer inom kort att föreslå regeringen att Telestyrelsen får i uppdrag att se över den nuvarande organisationen mot bakgmnd av de förändringar av verksamheten som följer av mitt förslag tiU ny fegstift­ning m.m. Inrikmingen bör bl.a. vara att effektivisera den regionala organisationen. En ny organisation för Telestyrelsen bör kunna träda i kraft den I juU 1993.

Telestyrelsens upphandling av särskilda samhäUsåtaganden inom tele­området m.m.

För Telestyrelsens upphandling av särskilda samhäUsåtaganden inom teleområdet m.m. för budgetaret 1993/94 beräknar jag medelsbehovet tiU 224 mUjoner kronor, varav 220 miljoner kronor avser totalförsvarsom­rådet och 4 mUjoner kronor avser handikappområdet. Av dessa medel skaU Telestyrelsen, senast före utgången av år 1993, utbetala 1 mUjon kronor tiU HandUcappinstimtet för instimtets biträde tUl Telestyrelsen.

6     Upprättade lagförslag

I enUghet med vad jag nu har anfört har inom Kommunikationsdeparte­mentet upprättats förslag tiU

1.  telefeg,

2.

feg om radiokommunikation,

3.

feg om ändring i brottsbaUcen,

4.

feg om ändring i rättegångsbaUcen,

5.

feg om ändring i radiolagen (1966:755),

6.

feg om ändring i ledningsrättsfegen (1973:1144),

7.

feg om ändring i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer,

8.

feg om ändring i fastighetstaxeringsfegen (1979:1152),

9.

feg om ändring i sekretesslagen (1980:1(X)),

10.   feg om ändring i fegen (1981:1104) om verksamheten hos vissa

regionala alarmeringscentraler,

300

11.

feg om ändring i förvaltiiingslagen (1986:223),

Prop. 1992/93:200

12.

feg om ändring i lagen (1991:572) om särskUd utiänningskonttoU,

13.

feg om ändring i lagen (1992:1527) om teletemunalutmstmng,

14.

feg om ändrmg i fegen (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltiiingsdomstolar,

15.

feg om ändring i fegen (1992:1775) om ändring i sekretessfegen (1980:100)

Försfegen under 3, 4 och 14 har upprättats efter samråd med chefen för Justitiedepartementet, försfeget under 5 efter samråd med chefen för Kulmrdepartementet, försfeget under 6 efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], försfeget under 8 efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], för­sfegen under 9, 11 och 15 efter samråd med statsrådet Laurén samt för­sfeget under 12 efter samråd med chefen för Arbetsmarknadsdeparte­mentet.

Försfegen har granskats av Lagrådet.

Efter Lagrådets granskning har uppmärksammats att tidigare förslag under 9 delvis avsåg ändringar i en bestämmelse som beslutats av riksdagen men som ännu inte trätt i kraft. Förslaget avser nu även ändringar i lagförslag i prop. 1992/93:167 som ännu inte beslutats av riksdagen. Det av Lagrådet granskade fegförslaget har därför defets upp i två försfeg, 9 och 15.

7     Specialmotivering 

7.1   Förslaget till telelag

1%

Paragrafensrjto stycke festställer fegens tillämpningsområde. Vad som avses med televerksamhet fiamgår av andra stycket.

Andra stycket upptar definitioner av vissa begrepp som återkommer i fegen. Dessa bygger såväl på de definitioner som används mom den intemationeUa teleunionen som på EG:s begreppsbestämningar i direktiv på telekommunikationsområdet. De har dock anpassats tiU svenska förhållanden och behovet av reglering här i landet, vilket gör att direkt överensstämmelse med motsvarande definitioner inom ITU CKh EG inte aUtid kan presumeras. Några mera betydande skillnader torde dock inte finnas.

Begreppet tekmeddelande mnefettar att det är någon form av informa­tion som överförs. Överföringsmedium kan besta i radiovågor Det kan CKkså besta i ljus eUer elekttomagnetiska svängningar, varvid särskUt anordnade ledare används.

Tekfonitjänst utgörs av förmedling för annan av sådana telemed­

delanden som består av tal. Inom EG (ONP-dUektivet, 90/387/EEG)

definieras telefoni som det kommersieUa tiUhandahållandet av allmänt

tiUgängUg eUer direkt röstöverföring i realtid via allmänt tiUgängUga nät.

Inom nät som upplåts för telefoni kan också andra telemeddelanden

förmedfes. Det är inte heUer möjUgt att vid varje tiUfälle konstetera om

01

den tjänst som används i ett nät utgörs av telefoni, telefax eUer viss

datakommunikation. Med hänsyn tiU att det stetUga ansvaret nu utvidgas    Prop. 1992/93:200 bör begreppet telefonitjänst i telelagen omfatte teletjänst som inte encfest innefattar överföring av tal utan även att det inom ramen för denna tjänst finns möjUghet tiU överföring av telefåxmeddelanden och datakom­munikation vfe feghastighetsmodem.

Begreppet telefonitjänst är i och för sig inte beroende av på vUket sätt abonnenten är ansluten tiU nätet. Det finns således såväl telefonitjänst tiU fast anslutningspunkt, där abonnentanslutningen är lokaUserad tiU en bestämd punkt, som telefonitjänst med anslutningen vfe radio. I sist­nämncfe faU är det aUtså fråga om mobUtelefoni.

Med televerksamhet avses såväl förmedUngen av telemeddelanden via telenät som tillhandahåUande av faste teleförbmdelser, aUtså förbindelser där hyresmannen enhgt avtal disponerar över en viss överföringskapacitet för förmedling av telemeddelanden.

På förslag av Lagrådet har i andra stycket dels en definition av be­greppet mobil teletjänst tiUagts, dels defimtionen av aUmänt tiUgängUgt teknät i det tiU Lagrådet remitterade förslaget utgått såsom inte er­forderUg. Det sismämnda skaU ses mot bakgmnd av de svårigheter som med hänsyn tiU regleringen inom EG möter att definiera dette begrepp i fegtexten.

Med mobU tektjänst avses i regel teletjänst där det för jmsluöiingen av abonnenter används radiosändare/mottagare. En mobU teletjänst i denna bemärkelse är således inte användningen av sladdlös telefon. VisserUgen används radio i en sådan termmal, men utgångspunkten är den fasta an­slutningspunkten som teleoperatören tiUhandahåller. Det förhållandet att radio används av operatören för att etablera en stationär anslumingspunkt för en abonnent innebär inte heUer att det är fråga om en mobU teletjänst i fegens mening. För att det skall vara fråga om en mobU teletjänst får i allmänhet krävas att abonnenten skaU kunna umyttja tjänsten i huvudsak obercKnde av var han befinner sig inom teleoperatörens tackningsområde.

Genom bestämmelsen i tredje stycket, som erhåUit sin slutUga utform­ning på förslag av Lagrådet, undantas från lagens tUlämpningsområde utsändning tiU allmänheten av program i ljudradio eUer annat som anges i 1 kap. 1 § ttedje stycket första meningen yttrandefrUietsgmndlagen.

2%

Bestämmelsema i denna paragraf anger de gmndfeggande målen för fegregleringen. Myndighetsutövningen på telekommunikationsområdet skaU utgå härifirån och bl.a. tiUståndsprövningen och fastställandet av tiUståndsvUlkoren skaU ske mot bakgmnd av dessa mål, se avsnitt 4.1.

Bestämmelsema i andra stycket berörs i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.4.4.

3%

Bestämmelsen  har sin utgångspunkt i de uttalanden  som  i  skUda

302

sammanhang  har gjorts angående  betydelsen  av  konkurrens  inom

telekommunUcationsområdet. Uttalanden av sådan innebörd förekommer, Prop. 1992/93:200 fömtom det som anges i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.1), bl.a. i prop. 1987/88:118 s.l6, prop. 1990/91:87 s. 146 ff och prop. 1991/92:100 bU. 7, s. 137. Även EG:s reglering har denna inriktiung, vilket bl.a. tar sig uttryck i en strävan mot harmonisering av medlemslän­demas fegbestämmelser för att ge möjUghet tiU konkurrens inom hefe gemenskapen.

Konkurrensen är emeUertid självfallet inte ett mål i sig, utan en mark­nad med konkurrens skaU användas som ett medel för att skapa effektiva telekommunikationer

4%

Vad gäUer televerksamhet som bedrivs med användning av radiosändare krävs enUgi gällande lag tiUstånd enUgt 2 § radiolagen (1966:755). Denna reglering kommer enUgt mitt förslag att ersättas av fegen om radio­kommunikation. TiU den del verksamheten berör förhåUanden som är hänförUga tiU radioanvändningen, såsom frekvenstiUdelning och tekniska specifikationer för utmstiiingen och dess handhavande, skaU vad som föreskrivs i den fegen och därtiU anslutande föreskrifter gäUa. Det är härvid att observera att det för de fall verksamheten är tiUståndspliktig enUgt telefegen är en fömtsättning för tiUstånd enUgt lagen om radio­kommunikation att tiUstånd enUgt telefegen föreUgger

5%

Iragrafen innehåller bestämmelser om tiUståndspUktens omfattning. Bestämmelsema har motiverats bl.a. i avsnitt 4.3.

Vad som avses med allmänt tiUgängUgt telenät framgår av av­snitt 4.3.1.

Som framgår av den aUmänna motiveringen (avsnitt 4.3.1) bygger be­stämmelsen i första stycket första punkten på antegandet att endast ett be­gränsat antal tiUståndsskyldiga som tUlhandahåUer telefonitjänst kommer att finnas under överbUckbar tid. Inte heUer vad gäUer mobUa teletjänster (såväl telefonitjänst som andra teletjänster) torde det komma att röra sig om mer än en begränsad krets.

TiUståndsskyldigheten för den som tiUhandahåUer feste teleförbindelser åt annan fastslås i förste stycket andra punkten. Bestämmelsen motiveras i avsnitt 4.3.3. Det är att notera att tiUståndsskyldigheten gäUer såväl nät­ägaren som den som har hyrt överföringskapacitet av annan för att hyra ut teleförbindelser. TUlståndspUkten är dock inskränkt tUl att enbart gäUa verksamhet i en omfattning som är betydande (jfr avsnitt 4.3.1).

I aruira stycket anges att ett tUlstånd får avse ett visst område eUer hela landet.

Paragrafen har erhåUit sin slutUga utformning på förslag av Lagrådet.

Inom ramen för bestämmelsen kan det finnas skäl att närmare ange vad

som skaU vara styrande för bedömningen av den betydelse som en verk-

303

samhet har. Även i övrigt kan det visa sig vara befogat med föreskrifter

av regeringen eUer av tUlståndsmyndigheten tiU verkstäUighet av bestäm-    Prop. 1992/93:200 melserrte i andra och ttedje stycket. Sådana föreskrifter kan meddelas med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen.

6%

TiUståndsmyndigheten skaU enUgt denna paragraf pröva alfe fiägor om tiUstånd, således även t.ex. frågor om återkaUelse av tiUstånd.

7%

Denna paragraf upptar en möjUghet att få besked på förhand i fiägan om en verksamhet på teleområdet är tiUståndspliktig eUer inte. Eten som an­söker om förhandsbesked måste lämna uppgift om verksamheten, dess omfattning och inriktning, aUt i den utsträckning som det behövs för att myndigheten skaU kunna göra en bedömning av humvida tiUståndsplikt föreUgger Är ansökan om förhandsbesked bristfäUig i något avgörande hänseende får det ankomma på sökanden att komplettera med behövUga uppgifter

Ett förhandsbesked skaU ha en begränsad giltighetstid. Den tid som det skaU gäUa får bestämmas av tiUståndsmyndigheten mot bakgmnd av den utveckling på teleområdet som kan förväntes och hur denna utveckling kan tänkas komma att påverka den ifrågavarande verksamhetens betyd­else för uppnåendet av lagens syften. Vidare bör det av beslutet klart firamgå vilka fömtsättningar som utgjort gmndval för beslutet. Givetvis gäUer förhandsbeskedet endast under dessa fömtsättningar. På förslag av Lagrådet har det särskUt angivna kravet på att ett förhandsbesked skaU ha vunnit fega kraft för att det skaU gälla utmönstrats såsom obehövUgt.

S§

Paragrafens förste stycke innehåller en möjUghet att beslute om undanteg i ett särskUt faU från tiUstandsplikten enUgt 5 §. Med hänsyn tiU att tiU­ståndsskyldigheten redan i 5 § avgränsats tiU att omfatte endast en mycket begränsad krets blir tUlämpningsområdet för denna bestämmelse ytterst snävt. TiUståndsmyndigheten får mot bakgmnd av utvecklingen på telekommunikationsområdet bestämma tiUämpningsområdet genom sin praxis.

AnmälningspUkt enUgt andra stycket kan komma i fråga dels beträf­fande sådana verksamheter som inte omfattes av bestämmelserna i 5 §, dvs. verksamheter med tiUhandahåUande av andra teletjänster än tele­fonitjänst, mobU teletjänst eUer fasta teleförbindelser, dels nu nämnda verksamhetsslag som inte har sådan betydelse som anges i 5 §. Anmäl­ningsplikten skaU ha sin gmnd i att det firån allmän synpunkt finns anledning att följa verksamheten. Detta innebär bl.a. att verksamhet som är av endast obetydUg omfattning faUer utanför bestämmelsens tiUämp­ningsområde. Vid bedömningen härav är sådana förhållanden som angetts

i den allmänna motiveringen i fiäga om tiUståndspUktens avgränsning av    Prop. 1992/93:200 betydelse (se avsnitt 4.3.1).

9%

Bestämmelsen motiveras i avsnitt 4.4.3.

70

§

Paragrafen upptar bestämmelser om återkaUelse av tiUstånd. Om verksamheten drivs i strid med fegen eUer föreskrifter eUer villkor som meddefets med stöd av fegen skaU detta föranleda att tUlståndet åter­kaUas. Det skaU dock finnas ett rimUgt utiymme för tiUståndshavaren att efter påpekande från myndigheten rätta det felaktiga beteendet. E>et kan fömtsättas att den vanUgaste formen för myndighetens åtgärd härvidfeg blir ett uttryckUgt föreläggande. Även andra former kan dock tänkas. Huvudsaken är att tiUståndshavaren otvetydigt får klart för sig det felaktiga beteendet och vad som skall göras för att rätta tUl det. Åter­kaUelse får endast i undantegsfåU ske om inte tiUståndshavaren har fått tiUfäUe tiU rättelse. Sker rättelse bör det därefter inte komma i fråga att återkaUa tUlståndet.

ÅterkaUelse skaU inte ske om avvikelsen fiän bestämmelsema är av mindre betydelse. Vid bedömningen härav får det övervägas i vilken utsträckning det felaktiga beteendet har betydelse för uppnåendet av de i 2 och 3 §§ angivna målen. I det sammanhanget bör det tes hänsyn tiU i vilken grad det felaktiga beteendet påverkar enskilda teleanvändare och andra operatörer Givetvis har en snar rättelse av huvuddelen av ett felaktigt beteende också betydelse. Om myndigheten finner att avvUcelsen får anses vara av mindre betydelse har myndigheten ändå möjUghet att med användnmg av föreläggandemstimtet, förettädesvis i kombmation med vite, se tiU att rättelse åstedkoms.

Beslut i frågor om återkallelse skaU fattes av tiUståndsmyndigheten, se under 6 §.

11%

Se avsnitt 4.4.1 i den aUmänna motiveringen. Paragrafen har fått sin slutUga utformning på försfeg av Lagrådet.

12%

Se avsnitt 4.4.2 och 4.4.3 i den allmänna motiveringen. På försfeg av

Lagrådet har paragrafens förste stycke jämkats språkUgt i förtydUgande

syfte så att det klarare firamgår att ett förfarande med allmän inbjudan tiU

ansökan är avsett att tiUämpas bara vid knapphet i fråga om frekvens­

uttymme.

305

20 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Andra stycket har på försfeg av Lagrådet .förtydUgats på så sätt att    Prop. 1992/93:200 bemyndigandet att meddela föreskrifter uttryckUgen anges avse de sakUga gmnder som skaU tiUämpas vid prövning enUgt förste stycket. Med stöd av  8 kap.   13 §  regeringsformen  kan  verkstaUighetsföreskrifter  med avseende på själva förfarandet meddelas.

13%

Paragrafen upptar bestämmelser om tiUståndsvillkor Beslut om sådana skaU fattas av tiUståndsmyndigheten i samband med att en ansökan om tiUstånd prövas eUer i samband med att ett tiUståndsvillkors gUtighetstid löper ut.

Ete bakomUggande syften som skaU styra tiUståndsmyndighetens beslut finns angivna i 2 och 3 §§. Beträffande målen för regleringen hänvisas tiU specialmotiveringen tiU 2 och 3 §§ och där gjorda hänvisningar.

Exemplifieringarna i andra stycket har motiverats i avsnitt 4.4.4.

Beträffande de finansiermgsfrågor som akmaUseras i samband med villkorsbestämningen hänvisas tUl avsnitten 5.7-5.9.

Orden "kriser och i krig" i andra stycket punkten 6 har på förslag av Lagrådet bytts ut mot "höjd beredskap". Härigenom erhålls en klarare avgränsning av bestämmelsens tiUämpningsområde.

14%

TiU skillnad firån huvudregehi i fiäga om tiUstånd att driva televerksam­het (jfr 9 §) skaU tUlståndsvillkor gälla för en bestamd tid. GUtighetstiden för tiUståndsvillkor skaU i varje enskilt fåU bestämmas med utgångspunkt i bl.a. förväntade tekniska förändringar, marknadsförändringar som kan fömtses och rimliga krav på avkasming på nödvändiga investeringar Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4.5) är det med hänsyn tiU bl.a. den snabba tekniska utveckUngen på telekommunika­tionsområdet inte orimUgt att tiUståndsvUlkoren kan omprövas efter refetivt korta tidspericxler. Det är givetvis möjUgt att ange olika lång gUtighetstid för olika tiUståndsvillkor

Bestämmelsen i övrigt anger de särskUda fåU då det kan komma i fråga att ändra ett tiUståndsvillkor under löpande viUkorspericxI. Om förbehåU gjorts när ett villkor beslutats, bör ändring av villkoret i enUghet med vad som förbehåUits kunna göras. När förbehåll används bör i beslutet noga anges fömtsätmingama för att de ändringar eUer tiUägg förbehåUet gäUer skaU få genomföras.

15%

Bestämmelsen tar sUcte på att ett fimktionsansvar för det sammanhåUna telenätet skaU kunna upprätmållas. I paragrafen ges gmnden för det krav på teknisk säkerhet i verksamheten som skall kunna föreskrivas för den som inom ett allmänt tiUgängligt telenät tiUhandahåUer teletjänster eUer

fasta teleförbindelser (jfr avsnitt 4.5.1 i den aUmänna motiveringen). Ett    Prop. 1992/93:200 normgivningsbemyndigande avseende sådana krav ges i 17 §.

16%

Bestämmelsen har sin gmnd i strävandena att göra allmänt tiUgängUga nät öppna för uikoppUng. Det får därför inte förekomma att den som är mnehavare av ett nät för ansluttiing tiU nätet stäUer upp krav, som mte kan motiveras utifrån de i paragrafen angivna gmndema. Dessa utveckfes närmare i den aUmänna motiveringen, avsnitt 4.5.1.

Såsom angetts i den allmänna motiveringen utgör inte upprätmållandet av vanUga kommersieUa vUUcor hinder i nu angiven bemärkelse. Vad som i detta sammanhang avses med kommersieUa viUkor är exempelvis att det skaU vara tillåtet art vägra vidare upplåtelse av förbindelsen om inte betalning för tjänsten erläggs inom för branschen normal tidrymd. Det skaU vidare vara möjUgt att i den ordning som gäUer allmänt för avtalsförhåUanden göra gällande påföljder för konttaktsbrott, vidta rimUga åtgärder för att säkra betalning, företa sedvanUg kreditprövning, etc. 1 vissa faU, t.ex. vid leveransvägran eUer inhiberande av prestationen tiU följd av anteciperad mora, kan frågan om åtgärdens rättsenlighet vara tveksam. Sådana fåll torde emellertid mestadels kunna lösas utifrån gäUande avtalsrättsUga principer, dvs. om åtgärden varit avtalsrättsUgt motiverad torde den kunna accepteras också utifrån de syften som är bärande för bestämmelsen i telelagen.

Paragrafen reglerar inte skyldigheten att öppna nät för samttafik eUer att hyra ut festa teleförbmdelser. En sådan skyldighet kan emellertid följa av 20 § eUer, såvitt gäller udiyming av fasta teleförbindelser, av tiUståndsvUUcor

17%

Se avsnitt 4.5.1 i den allmänna motiveringen.

/S

§

Paragrafen upptar bestämmelser om tUlståndshavares taxor för telefoni­tjänst tiU fest ansluttiingspunkt och för umyming av festa teleförbmdelser med avseende på verksamhet inom allmänt tiUgängligt telenät.

Med att taxesättiiingen skaU gmnda sig på tiUståndshavarens kosmader avses detsamma som det inom EG använda begreppet "kosmadsorien­terad".

Föreskriften att taxoma skaU håUas tiUgängUga av tiUståndshavama

skaU inte uppfettas så art det däri mnefettas ett krav på en aktiv

pubUceringsåtgärd. Den bör förstas så att taxoma på förfrågan skaU tUl­

handahållas. En annan sak är att det av praktiska skäl och som ett

element i konkurrensen kan vara motiverat för den enskUde tiUstånds­

havaren att feta taxoma bU mera aUmänt pubUcerade.

*

19%

Prop. 1992/93:200

Bestämmelsen innebär att regeringen, ttots att det i något hänseende kan komma att strida mot kravet i 18 § på kosmadsanpassad prissättning, kan meddela bestämmelser om högsta pris för telefonitjänst. En reglering med sådant innehåU finns för närvarande i bifegan tiU teleförordningen (1985:765).

Bestämmelsen har en sådan utformning att det inom dess ram är möjUgt för regeringen att göra en pristaksbestämmelse tillämpUg endast på en viss användarkategori.

Av avgränsningen tiU telefonitjänst tiU fast anslutningspunkt följer att bestämmelsen inte medger pristak för mobUtelefoni.

20%

Anslutningen mellan telenät och teletjänster och således utväxlingen av teletjänster sker i dag på annat sätt än vad som i snäv bemärkelse betecknas som samtrafik. Ett skäl härför är bristande teknisk kompatibiUtet melfen tjänster som inte är identiska. Det i bestämmelsen använda uttrycket samtrafik innefattar därför även anslutningsformer, t.ex. anslutning av tjänster på abonnentvillkor, som gör att med samttafik jämförbara förhåUanden åstadkoms.

Av paragrafens första stycke följer en skyldighet för den som har fått tiUstånd att tiUhandahåUa telefonitjänst mom ett aUmänt tiUgängUgt tele­nät att på begäran upplåta det disponerade telenätet för samtrafik med annan tiUståndshavares motsvarande verksamhet. Denna skyldighet för tiUståndshavare gäller även i förhåUande tiU den som är anmälnings­skyldig enUgt 8 § såvitt avser telefonitjänst inom allmänt tiUgängUgt telenät. Om samtrafik upprättas med den som är anmälningsskyldig har tiUståndshavaren motsvarande rätt tiU samtrafik i förhåUande tiU den anmälningsskyldige. Samtrafikskyldigheten har närmare utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.6.

I andra stycket anges de gmnder som skaU gälfe i fiäga om ersättning för samtrafik avseende telefonitjänsten. Se avsnitt 4.6 i den allmänna motiveringen.

En motsvarande skyldighet tiU samtrafik som beträffande telefonitjäns­ten skaU enUgt tredje stycket gäUa även annan teletjänst. Denna skyldig­het skaU gäUa för den som inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät tillhanda­håUer sådan teletjänst i en omfattning som kan anses betydande (jfr 5 §). Skyldigheten gäUer i förhåUande tiU tiUståndshavare eUer en anmälnings­skyldig som tillhandahåUer teletjänster enUgt telelagen. Om samtrafik upprättas med en anmälningsskyldig har den som på begäran har medgett samtrafik rätt tiU samtrafik med motsvarande verksainhet som drivs av den anmälningsskyldige. Sismämnda ömsesidighet i skyldigheten tiU samti-afik har på förslag av Lagrådet kommit tiU klarare uttryck i fegtexten. Vissa andra redaktioneUa ändringar har också gjorts i paragrafens första och andra stycke på förslag av Lagrådet.

Såvitt avser annan teletjänst än telefonitjänsten skaU ersättningen vid

308

samttafik bestämmas på marknadsmässiga vilUcor, se avsnitt 4.6.

Bestämmelsen i fiärde stycket har fegts tiU på förslag av Lagrådet.    Prop. 1992/93:200 Bestämmelsen innebär att skyldigheten tiU samtrafik inskränks i de faU då sådan trafik i beaktansvärd utsträckning skuUe begränsa en samtrafik-skyldigs möjUghet att i den egna verksamheten umyttja den nätkapacitet han förfogar över

27 

§

I paragrafen anges syftet med nummerplaneringen mot bakgmnd av denna frågas stora betydelse för ett effektivt telesystem. Här regleras CKkså ansvaret för nummerplaneringen. Innebörden i att nummerplaner skaU faststäUas av myndighet CKh att myndigheten skaU ha möjUghet att te initiativ tiU att ändra en plan har motiverats utförUgt i avsnitt 4.7.

YtterUgare föreskrifter som närmsu-e anger gmndema för nummerpla­nernas stmkmr bör, efter regeringens bemyndigande, meddefes av tiUståndsmyndigheten. Se även 32 §.

22%

Bestämmelsen anger den skyldighet som skaU gälla genereUt för den som tillhandahåller teletjänster inom allmänt tiUgängUgt telenät att följa de planer som har fastställts enUgt 21 §. Skyldigheten är inte inskränkt tiU tiUståndshavare utan avser varje slag av teletjänst under fömtsättning att den förmedlas inom eUer i samttafik med ett allmänt tiUgängUgt telenät. Regleringen har sin gmnd i den stora betydelsen av att det allmänt tiU­gängUga telenätet fungerar tiUfredsstäUande.

23%

Se den allmänna motiveringen, avsnitt 4.16. Paragrafen har fått sin slutUga utformning på förslag av Lagrådet.

24%

I denna paragraf, som motsvarar 27 § i uttedningens försfeg, anges att

ett telemeddelande får avlyssnas i televerksamhet endast i den utsttäck­

ning som det är nödvändigt för att verksamheten skaU kunna drivas. Be­

stämmelsen fesdägger möjUgheten tiU och gränsen för den tekniska

avlyssning av teletrafiken som är nödvändig för att konttoUera telesy­

stemets funktion i skUda hänseenden. Betämmelsen, som gäUer för tele­

företag i såväl enskUd som allmän regi, skaU ses mot bakgmnd av

strafibestämmelsen i 4 kap. 8 § brottsbalken, där den kan ha avgörande

betydelse för bedömningen av om någon olovUgen har berett sig tiUgång

tiU ett telemeddelande. Samtidigt har bestämmelsen formulerats på sådant

sätt att den ger en gräns för den avlyssning som får ske i televerksamhet.

Härigenom kan det integritetsintrång som avlyssningen kan innebära för-

309

väntes bU begränsaS tiU vad som är oundgängUgen nödvändigt.

25 %

Prop. 1992/93:200

I denna paragrafs första stycke ges en bestämmelse som innebär att den som i enskUd televerksamhet har fått del av eUer tiUgång tiU uppgift om teleabonnemang, innehåUet i ett telemeddelande eUer annan uppgift som angår ett särskUt telemeddelande inte obehörigen får föra vidare eUer umyttja det han fått del av eUer tiUgång tiU. Etenna tystnadsplikt motsvarar i huvudsak vad som i dag gäUer inom Televerket enUgt 9 kap. 8 § andra och ttedje styckena sekretesslagen (1980:1(X)). Utöver tele-meddelandens innehåU omfattar tysmadspUkten således telefonnummer och vissa andra personuppgifter om teleabonnenter liksom andra upp­gifter som angår ett särskUt telemeddelande, t.ex. mellan vilka abonne­mang som ett telefonsamtal har förmedlats.

De personer som avses med bestämmelsen är de som är eUer har varit verksamma i angivet sammanhang, främst på gmndval av anställning eUer uppdrag av eUer hos företag som driver televerksamhet.

Endast den som obehörigen för en uppgift vidare bryter mot tysmads­pUkten. TysmadspUkten kan således efterges av den enskUde. Vidare kan det av andra föreskrifter, t.ex. de i 27 § telelagen, följa att uppgifter skaU lämnas ut. I de angivna fållen sker udämnandet av uppgifter inte obehörigen. Den som bryter mot föreskriven tysmadsplikt kan dömas tiU ansvar för brott mot tysmadsplUrt enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

Bestämmelsen i paragrafens första stycke motsvarar efter redaktioneUa ändringar 28 § första stycket i uttedningens förslag med det förtydUgande tiUägget att förbudet att obehörigen föra vidare eUer umyttja en uppgift även gäUer i det fall att någon inte direkt tegit del av den men väl fått tiUgång tiU den, t.ex. genom en bandupptegning eUer annan registtering.

I paragrafens andra stycke, som motsvarar 29 § förste stycket i utted­ningens förslag, anges att tysmadspUkten enligt förste stycket inte gäUer i förhåUande tiU den som har tegit del i utväxUngen av ett telemeddelande eUer som annars är dess avsändare eUer mottegare. Med undanteg för ett telemeddelandes innehåU gäller tysmadspUkten mte heUer i förhåUande tiU innehavare av ett abonnemang som använts för ett telemeddelande. Bestämmelsen ger möjUghet för en betalningsansvarig abonnent att få uppgifter om t.ex utväxlade telefonsamtal som debiteras honom. Bestäm­melsen gör det också möjUgt för en abonnent att få vete vUka uppgifter om hans abonnemang som finns hos ett teleföreteg. Regleringen innefattar emeUertid inte någon skyldighet för den som driver tele­verksamhet att lämna ut sådana uppgifter Även bestämmelsema i andra stycket motsvarar i huvudsak vad som för närvarande gäUer enUgt sek­retessfegen för verksamheten inom Televerket.

26%

EnUgt denna paragraf, som med redaktioneUa ändringar i huvudsak

motsvarar 28 § andra stycket i uttedningens förslag, gäUer tysmadsplikt

i enskUd televerksamhet för uppgift som hänför sig tiU åtgärd enUgt

27 kap. 9 § rättegångsbalken och angelägenhet som avser användning av

310

hemhg teleavlyssning eUer hemUg teleövervakning enUgt 27 kap. 18 eUer

19 § rättegångsbaUcen. Bestämmelsen motsvarar i väsentUg utsträckning    Prop. 1992/93:200 vad som i dag gäUer inom Televerket enUgt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Denna tystnadsplikt är så väsentUg att meddelarliriheten enUgt tryckfrihetsförordningen bör genombrytes. Se tiU denna fråga specialmotiveringen tiU ändringen i 16 kap. 1 § sekretessfegen.

27%

I denna paragraf, som med redaktionelfe ändringar i huvudsak motsvarar 29 § andra och ttedje styckena i uttedningens försfeg, ges bestämmelser som tiUgodoser myndigheters behov av uppgifter om teleabonnemang för delgivning enUgt delgivningsfegen (1970:428) och brottsuttedande myn­digheters behov av sådana uppgifter och uppgifter som angår särskUda telemeddelanden om de angår misstanke om brott, i fråga om uppgifter av sismämnt sfeg endast brott av aUvarUgare art, CKh som omfattas av tysmadspUkten enUgt 25 § första stycket. Prövningen av om en uppgift skaU lämnas ut skaU tiU skillnad fiän motsvarande reglering i sekre­tesslagen i samtUga feU göras av den begärande myndigheten. TiU skillnad från bestämmelsema i sekretesslagen innefattar denna paragraf inte heUer något genombrott i tysmadspUkten för uppgifter om ett telemeddelandes innehåU. De brottsuttedande myndighetemas behov i detta hänseende är tUlgodosett genom bestämmelserna i firämst rätte­gångsbalken om hemUg teleavlyssning.

Bestämmelsemas närmare innebörd och skälen härför redovisas i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.10.3).

På inrådan av Lagrådet har paragrafen redigerats om något.

28%

Denna paragraf motsvarar 30 § i uttedningens förslag.

Iförsta stycket slås fast att de närmast föregående paragraferna som rör tysmadsplikt inte gäller i det allmännas verksainhet. Där gäUer i stäUet bestämmelsema i sekretessfegen (1980:100).

Iragrafens andra stycke klargör förhåUandet melfen cfetalagens (1973:289) bestämmelser om tysmadsplikt för personuppgifter i person­register och bestämmelsen om tysmadsplikt i 25 § första stycket telefegen. Bestämmelsen är motiverad av den speciaheglering som ges i telefegen om tysmadsplikt och den i 27 § telelagen reglerade skyldig­heten för enskUda att lämna ut uppgifter

29%

I denna paragraf anges att den som i annat faU än som avses i 25 § första stycket och 26 § i radiomottagare har avlyssnat eUer på annat sätt med användande av sådan mottagare fått tiUgång tiU ett radiobefordrat tele­meddelande som inte är avsett för honom själv eUer för allmänheten inte

311 

obehörigen får föra det vidare.

Bestämmelsen har sin nuvarande motsvarighet i 3 a § första stycket och    Prop. 1992/93:200 del av andra stycket radiolagen (1966:755) med tiUägg av det självklara undantaget  för  telemeddelanden  avsedda  för den  avlyssnande  eUer allmänheten.   Bestämmelsens   närmare  innebörd   och   skälen  härför redovisas i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.10.3).

30%

Beträffande erkännande av teleoperatör enUgt den intemationelfe telekon­ventionen hänvisas tiU avsnitt 4.8. Bestämmelsen innebär att före­skriftsmakten delegeras.

Beslut i firåga om erkännande av teleoperatör bör kunna överkfegas på samma sätt som tiUståndsbeslut.

37 

§

Som anges i bestämmelsen är det tiUståndsmyndigheten som skaU se tiU att i varje enskUt fåU den som omfattas av regleringen efterlever

1.

fegen,

2.

föreskrifter som meddelats med stöd av bemyndigande i fegen och

3.

villkor som har beslutats med stöd av lagen. TiUsynsuppgiften omfattar härigenom hefe regleringsområdet såväl i

firåga om den övergripande funktionen av telesystemet enUgt 2 och 3 §§ som tekniska, operationeUa och ekonomiska fiägor i andra feU.

De som omfattas av 5 och 8 §§ är skyldiga att lämna de uppgifter som myndigheten anser behövs för tillsynen. Det kan vara fråga om dels ett genereUt uppgiftslämnande, dels upplysningar eUer handlingar som behövs i ett särskUt faU. Initiativet tiU att ta in uppgifter kan vara myndighetens, men det kan också ha sm gmnd i en anmälan tiU myndig­heten om att t.ex. en tiUståndshavare inte följer föreskrifter eUer sär­skUda villkor

Uppgifter torde i många faU kunna hämtas in formlöst vid kontakter meUan myndigheten och aktörer på marknaden. EnUgt 33 § finns emeUertid möjUghet för myndigheten att begära uppgifter efter förelägg­ande som får förenas med vite. I sista hand, eUer i brådskande fåU, kan myndigheten - om det är nödvändigt - få verkstäUighet hos kronofogde­myndigheten av beslut som avser åtgärdema för tiUsynen enUgt para­grafens andra stycke.

32-33 %%

1 J2 § tes upp tiUstandsmyndighetens verksamhet för att åstadkomma att avtal om samtrafik meUan tiUståndshavare träffas och fasta teleför­bindelser tillhandahåUs, aUt i enUghet med lagens syften. AvsUcten är att detta skaU ske inom ramen för myndighetens tiUsynsverksamhet. Givetvis kommer myndigheten i denna verksamhet även att behöva ägna sig åt andra uppgifter än de som nämns i denna paragraf. Den inbördes

prioriteringen av de olika uppgiftema får göras av myndigheten inom    Prop. 1992/93:200 ramen för de övergripande syftena med regleringen. Det förhåUandet att frågor om samtrafik, upplåtelse av teleförbmdelser och nummerplanering har tagits upp i paragrafen är betingat av den genereUt sett stora betydelse som dessa fiägor har.

I 32 § stryks under att tiUståndsmyndigheten vid tiUsynen särskUt skaU följa bl.a. samtrafikfrågoma. Det är att observera att samtrafikskyldig­heten som sådan följer redan av bestämmelsema i 20 §.

Bestämmelserna i 32 § andra stycket anger det sätt som myndigheten bör agera på i firågor som rör villkor för samtrafik, eUer i övrigt tiU-lämpning av fegen eUer av föreskrifter eUer tiUståndsvillkor som har meddefets med stöd av fegen. Regleringen, som utformats på det sätt som Lagrådet har förordat, innebär att tiUståndsmyndigheten är skyldig att ingripa om det uppkommer tvister rörande exempelvis samtrafikvillkor, umyming av festa teleförbindelser eUer i vissa feU frågor om nummerpla­nering. Om det inte finns skäl att omedelbart ingripa med exempelvis ett föreläggande eUer förbud, bör myndigheten genom att medla meUan partema söka åstadkomma att den akmeUa tvisten får sin lösning. Tyngdpunkten i myndighetens agerande bör Ugga på medlings- och förhandUngsinsatser.

1 det remitterade förslaget tiU 32 § angavs att myndigheten fömtom att medla kunde ingripa i tvister med förelägganden och förbud enUgt 33 §. På förslag av Lagrådet har hänvisningen tiU 33 § utgått, eftersom denna kunde ge det felaktiga intrycket att uppräkningen var uttömmande. Såväl de i 33 § angivna möjligheterna tUl ingripande, dvs. förelägganden och förbud, som återkaUelse av tiUstånd enligt 10 § kan dock i tiUämpUga feU användas i tiUsynsverksamheten. TiUståndsmyndighetens agerande i tvister om samtrafik m.m. behandlas i avsnitt 4.9 i den allmänna motive­ringen.

1 33 % regleras tiUståndsmyndighetens möjUgheter att använda förelägganden och förbud enUgt fegen. Förelägganden och förbud kan an­vändas för efterlevnaden av lagen eUer av tiUståndsvillkor eUer före­skrifter som har meddelats med stöd av fegen. Förelägganden och förbud får förenas med vite, jfr 36 §. Bestämmelser om vite ges i fegen (1985:206) om viten.

34%

Punkt 1; se avsnitt 4.2.

Punkt 2; se avsnitt 4.5.2.

Punkt 3; se avsnitt 4.10.3.

Ansvar för den som bryter tysmadsplUaen i 25 eUer 26 § regleras i 20 kap. 3 § brottsbalken.

313

35 %

Prop. 1992/93:200

EnUgt denna bestämmelse kan den som med uppsåt eUer av oaktsamhet bryter mot den i 29 § föreskrivna tysmadspUkten, med undantag för ringa feU, dömas tiU böter

36%

Bestämmelsen i denna paragraf, som fegts tiU på försfeg av Lagrådet, innebär att den som mte rättat sig efter ett vitesförefeggande enUgt 33 § eUer som har överträtt ett vitesförbud som meddefets enUgt samma be­stämmelse inte får dömas tiU ansvar enUgt en straffbestämmelse i telefegen för en gärning som omfattas av förefeggandet eUer förbudet.

37%

Första stycket reglerar rätten att överkfega beslut som har meddefets i särskUda faU enUgt lagen och enhgt föreskrifter som regeringen har meddelat med stöd av lagen. Här innefattas beslut avseende bl.a. be­vUjande av tiUstånd, förhandsbesked, tiUståndsvillkor, anmälningsplikt, återkaUelse av tiUstand, förbud och förelägganden, erkännande av operatör enUgt den intemationeUa telekonventionen, feststäUande av nummerplan samt påförande av avgifter Utanför det överkfegbara området faUer sådana i 32 § angivna oförbindande yttranden som tiUståndsmyndigheten på begäran av part kan avge beträffande villkor för samtrafik eUer umyming av fasta teleförbindelser (se avsnitt 4.9). Se i övrigt avsnitt 4.15 i den allmänna motiveringen.

55 §

Paragrafen ger möjUghet för regeringen att med stöd av 13 kap. 6 § regeringsformen under krig och under med krig likartade förhållanden meddefe föreskrifter som enUgt gmndlag annars skuUe meddefes i feg. De bestämmelser som härvid avses är exempelvis föreskrifter om in­skränkning av telettafiken för att tiUgodose försvarets behov.

I enUghet med vad som uttalats i propositionen 1992/93:76 om höjd be­redskap har i enUghet med vad Lagrådet förordat orden "extraordinära förhåUanden" i paragrafens första stycke i det tiU Lagrådet remitterade förslaget här bytts ut mot "utomordentUga förhåUanden".

Eftersom det finns ett behov av att kunna meddela föreskrifter om den fredstida planeringen för totalförsvarets umyttjande av telekommunUca­tioner under krig CKh likartade förhåUanden har ett sådant bemyndigande för regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer tagits upp i ett nytt andra stycke. Detta är i enUghet med ett försfeg av Lagrådet.

Med stöd av bemyndigandet i andra stycket kan vid behov föreskrifter

som rör bl.a. krigstelekatalog för civUa myndigheter och organ och som

rör uttagning av s.k. prioriterade teleabonnemang och krigsabonnent-

314

planer meddelas redan under fredstid (jfr avsnitt 4.1 i den allmänna    Prop. 1992/93:200 motiveringen).

Ur systematisk synpunkt har på inrådan av Lagrådet paragrafen pla­cerats sist i fegen. Paragrafens första stycke har sm motsvarighet i 14 § i det tiU Lagrådet remitterade försfeget.

Övergångsbestämmelserna

Genom övergångsbestämmelsema (punkt 2) ges skäUgt rådmm för den som driver tiUståndspliktig verksamhet att komma in med en ansökan om tiUstånd. Det förhållandet att tiUståndsmyndigheten inte har tegit ställning tiU en ansökan inverkar inte på fömtsättningama att övergångsvis driva sådan verksainhet som omfattas av fegen.

I det tiU Lagrådet remitterade förslaget fanns i en punkt 3 i övergångs­bestämmelsema en speciaheglering angående mobife teletjänster Jag delar Lagrådets uppfattning att det inte föreUgger något praktiskt behov av denna bestämmelse. Den bör därför som Lagrådet förordat utgå ur förslaget. Detta innebär att den som vid fegens Ucraftträdande bedriver tiUståndspliktig verksamhet i vad avser mobUa teletjänster har att enUgt den genereUt avfettade punkt 2 i övergångsbestämmelsema ansöka om tUlstånd hos tiUståndsmyndigheten senast den 30 september 1993. De som i dag har tiUstånd innefettande frekvenstiUdelning för sådan verk­samhet enUgt radiolagens (1966:755) bestämmelser kommer inte att bU föremål för ett förfarande med allmän inbjudan tiU ansökan, eftersom det inte är fråga om nya eller väsentiigt ändrade tjänster

7.2 Förslaget till lag om radiokommunikation

Som redovisats i den allmänna motiveringen är föreskrifter om använd­ning av radiosändare tiU sin namr fri- och rättighetsbegränsande i den mening som avses i 2 kap. regeringsformen. Den föreslagna fegen är därför avsedd att vara heltackande inom sitt område. En följd härav är att delegationsbestämmelser förekommer mycket sparsamt i lagen.

Det sagda hindrar inte att det finns behov av vissa kompletterande regler. Dessa fömtsätts ges sådant innehåU och vara av den karaktären att de skaU kunna rymmas inom den ram som sätts av bestämmelserna i 8 kap. 13 § första stycket 1 regeringsformen. Den utfyllnad av fegreglema som behövs i sådana feU får alltså ske i form av verk­stälUghetsföreskrifter beslutade av regermgen eUer, efter bemyndigande från regeringen, av en förvaltningsmyndighet.

7 

§

Paragrafens första stycke innehåUer en bestämning av fegens tiUämp­ningsområde.

315

Eten exakta betydelsen av begreppen radioanläggningar och radiovågor    Prop. 1992/93:200 framgår av 2 §. Beträffande vad som avses med innehav respektive an­vändning hänvisas tiU specialmotiveringen tiU 3 §.

Med användning av radiovågor för kommunikation avses aUa former av informationsöverföring genom användning av radiovågor Det kan vara både enkelriktad och dubbehiktad överföring. Som exempel på de båda slagen kan anföras TV cKh mobUtelefon.

Genom tUlägget "m.m." innefettas i tUlämpningsområdet också sådan användning av radio som inte uppfattas som kommunUcation. Etet vik­tigaste torde vara radar. Det ges CKkså uöymine att meddefe vissa be­stämmelser om anordningar som inte utgör radiosändeu-e i vanUg bemärk­ else, t.ex. apparater som umyttjar radiofrekvent energi för värmealstring. Regler för sismämnda sfeg av anordningar behövs framför äUt för att säkra att sådana inte kommer tiU användning på ett sätt som gör att de stör den användning av radiovågor som sker för kommunikationsändamål och radar.

I andra och tredje styckena anges det övergripande syftet med den föreslagna fegen. Det framgår där att lagen skaU firämja ett effektivt umyttjande av möjUghetema tiU radiokommunUcationer och andra an­vändningar av radiovågor Med andra användningar avses i detta samman­hang främst radiobestämning. Även om användningen av radiofrekvent energi i pfestsvetsar, värmeapparater och liknande anläggningar ofta innebär att det inte är den egentUga radiovågen som umyttjas bör också sådana användningssätt omfattas av kravet på effektivitet.

Kravet på effektivitet i radioanvändningen har belysts bl.a. i den aU­männa motiveringen.

I syftesbestämningen innefattas att radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informationsfriheten särskUt skall beaktes. Detta innebär att sådana radioanvändningar som har särskUd betydelse fiän yttrande- och informationsfrihetssynpunkt skall ha ett visst företräde vid konkurrens med andra radioanvändningar. Bestämmelsen bygger på före­skriften i 3 kap. 2 § andra stycket ytttandefrihetsgmndfegen enhgt vilken det allmänna skaU eftersttäva att radiofrekvensema tes i anspråk på ett sätt som leder tiU vidaste möjUga yttrandefrihet och informationsfrihet. Effekten av bestämmelsen bör vara att inte endast de frekvenser som behövs för utsändning av mndradioprogram i ljudradio och television skaU ha företräde fiamför radioanvändningar med mindre betydelse från yttrandefrihetssynpunkt, utan att även mndradioverksamhetemas behov av frekvenser för distribution av program tiU sändama och insamling av programmaterial skaU omfettes av dette företräde. Förettädet åir dock inte avsett att vara absolut. Etet bör även finnas utrymme för att te hänsyn tiU behov av frekvenser för sådana verksamheter som mte har den angivna betydelsen för yttrande- och informationsfriheten. Angående bakgmnden tiU gmndlagsbestämmelsen hänvisas tiU prop. 1990/91:64 s. 116.

316

2 %

Prop. 1992/93:200

Paragrafen innehåUer en rad definitioner som i förevarande sammanhang ersätter de definitioner som finns i 1 § radiolagen. Etefinitionema har i flera fall bestämts med utgångspunkt i det intemationelfe radioregle­mentet (RR).

Etefinitionen av radiovågor stämmer helt överens med den definition som är integen i RR.

Definitionen av radiokommunikation bygger också på RR:s begreppsbe­stämningar. I reglementet definieras radiokommunikation som tele­kommunikation med hjälp av radiovågor Telekommunikation i sin mr är enhgt reglementet varje överföring, sändning eUer mottegning av tecken, signaler, text, bUder eUer meddelande av varje sfeg med tiäd, radio, optiska eUer andra elekttomagnetiska system. Etet är att märka att varje led i kommunikationen i sig utgör radiokommunikation. Således är enUgt definitionen också verksamhet som innefattar endast mottegning av radiovågor att anse som radiokommunikation.

En särskUd fiäga är om varje utsändning av radiovågor är att anse som radiokommunikation. Uppräkningen fkt i och för sig anses vara endast en exemplifiering av olika sätt att befordra meddelanden. Etet avgörande torde vara om överföringen, sändningen eUer mottagningen innehåUer något meddelande (jfr motsvarigheten i RR "inteUigence of any namre"). EmeUertid skuUe begreppet "signaler" möjUgen kunna uppfettes som neutralt i dette hänseende och föranleda tvekan om det måste innefatta någon form av meddelande. EnUgt den tekniska vokabulär som är faststäUd av Intemational Electtotechnical Commission (Intemational Electtotechnical Vocabulary, 1988, 701-01-02) skaU med signal dock anses "A physical phenomenon, one or more of whose characteristics may vary to represent information". Om vanliga tekniska begreppsbe­stämningar skaU gäUa bör det alltså för att radiokommunikation skaU anses vara för handen krävas att signalen innehåUer någon form av information. En ren bärvåg, aUtså en bärvåg som inte är modulerad, kan därför vanUgtvis mte anses utgöra en signal. En annan sak är att det är möjUgt att för signalering använda en anordning som sänder ut en högfrekvent våg genom att sätte på och stänga av den med bestämda intervaU. Är anordningen avsedd att användas på dette sätt för att överföra information bör dette anses som ett slag av radiokommunika­tion. En ren bärvågsutsändning utan dette ändamål torde dock inte UppfyUa kraven på att utgöra radiokommunikation..

EnUgt radiolagens förarbeten skaU begreppet "radiosändning" anses omfatte aUa former av meddelanden, vari innefattes bl.a. radarsändning (prop. 1966:149 s. 35). Med hänvisning tiU vad som nyss anförts bör dock radar vanUgtvis inte anses som radiokommunikation. Den utsända radiovågen kan nämUgen knappast anses vara bärare av någon informa­tion. Informationen utvinns i stäUet genom mätning av egenskaperna hos den mottagna radiovågen. För att radaranvändningar, såsom t.ex. över­vaknings-, lokaUserings- och mätradar, inte skaU komma att fåUa utanför den föreslagna regleringen har begreppet radiobestämning införts. Defini-

tionen av detta begrepp stämmer i huvudsak överens med RR:s begrepp    Prop. 1992/93:200 "radiodetermination".

Vid radiobestämning tjänstgör aUtså radiovågoma inte som medium för överföring av information meUan två punkter, utan informationen erhåUs genom att man med utgångspunkt i radiovågomas umredningsegenskaper kan bestämma att ett föremål befinner sig på en bestämd pfets, förflyttar sig med viss hastighet, ete.

Med de använcfe definitionema avses givetvis inte att påverka inne­börden av t.ex. begreppet telemeddelande som används i 4 kap. 8 § brottsbalken.

Genom definitionema av radioanläggning, radiosändare och radiomot­tagare kferfeggs att pfestsvetsar, mikrovågsugnar cKh andra apparater för användning av radiofrekvent energi tiU uppvärmningsändamål m.m. inte skaU anses som radiosändare enUgt denna feg. Att elektriska apparater som tiU följd av sin funktion har den bieffekten att de alstrar radiofre­kventa signaler, som kan störa radiokommunUcation och radiobestämning, inte heUer är att anse som radioanläggningar enUgt denna lag torde därmed också sta klart. Den sistnämnda kategorin av utmsmingar utgörs av exempelvis elektriska motorer, effekttegulatorer med halvledare och högspänningständsystem.

En radioanläggning kan besta av antingen en radiosändare eUer av en radiomottagare. Den kan också utgöras av en anordning som i sig inrymmer både dessa delar. Itet kunde kanske ha legat närmast tiU hands att i definition använda beteckningen "anläggning". Detta hade emeUertid fett kunnat uppfattas som att det måste röra sig om en storleksmässigt betydande apparat för att vara en radioanläggning. Beteckningen "anord-nmg" har valts för att undvUca en sådan missuppfattning.

3%

1 paragrafens första stycke fastslås det genereUt gäUande kravet på tiUstånd för att inneha eUer använda radiosändare. Bestämmelsen motsvaras av 2 § första stycket radiolagen.

TiUståndskravet gäUer endast för sändare. Eftersom något motsvarande krav inte stäUs upp avseende radiomottagare får sådana innehas och användas av envar. I radiolagen fiamgår detta för närvarande uttryckUgen av 3 §. I I kap. 3 § ttedje stycket yttrandefiihetsgmndlagen finns också ett skydd för innehav och användning av sådana tekniska hjälpmedel som behövs för att kunna te emot radioprogram.

Etet har inte ansetts nödvändigt att i fegen erinra om de bestämmelser som för närvarande finns i lagen (1988:15) om förbud mot radarvamare.

Som utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.12,4) kan det dock förekomma att det stäUs tekniska krav även på radiomottagaren. Kraven blir cfe en fömtsätming för tiUståndsgivningen. Det faller då i första hand på innehavaren av tiUståndet beträffande radiosändaren att se tiU att mottagaren uppfyUer kraven.

Som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.12.2) tar den motsvarande bestämmelsen i radiofegen upp fegens geografiska tillämp-

mngsområde. På förslag av Lagrådet har en uttryckUg reglering av denna    Prop. 1992/93:200 fråga behålUts och omfattar i samma utsträcknmg såväl radiosändare som ofuUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverkning av radiosän­dare. Således anges att tiUståndskravet gäUer här i riket eUer på svenskt fertyg eUer luftfartyg utomlands.

För belysning av fiägan om vem som skaU anses som innehavare och användare av en radiosändare hänvisas tiU den aUmänna motiveringen (avsnitt 4.12.2).

Bestämmelsen i paragrafens aruira stycke motsvaras av 2 § andra stycket radiofegen medan tredje stycket har sm motsvarighet i 2 § ttedje stycket radiofegen. Nuvarande bestämmelse om överfetelse m.m. av radiosändare innebär att överlåtelse eUer upplåtelse av radiosändare, ofuUständig radiosändare eUer byggsats för tiUverkning av radiosändare inte får ske tiU den som saknar tiUstånd tiU innehav eUer användning av sådana anordningar ckU

föremål. I den föreslagna bestämmelsen föreskrivs som huvudregel att överlåtelse eUer upplåtelse inte får ske tiU någon som saknar tiUstånd. Överlåtelse eller upplåtelse skaU dock kunna ske tiU någon som inte skaU inneha eUer använda radiosändaren om denne visar att den som skaU inneha eUer använda radiosändaren har tiUstånd. Ändringen är föranledd av det numera vanUga förfarandet att radiosändare inte ägs av den som innehar eller använder den utan av ett leasingföretag eUer motsvarande. Att då kräva att säljaren av en radiosän­dare skaU vara skyldig att begära att leasingföretaget, som ju är den civilrättslige förvärvaren av radiosändaren, skaU ha tiUstånd innan en överlåtelse kan ske Ugger knappast i Unje med tankarna bakom tiU­ståndskravet. Däremot bör aUtså som fömtsätming för överlåtelse gäUa att det visas att tUlstånd finns för avsedd innehavare eUer användare.

Genom bestämmelsen tydliggörs också att Sverige uppfyller kravet i RR på att användningen av radiosändare får ske endast efter någon form av tiUståndsförfarande.

Fömtom för radiosändare gäUer föreskriftema för ofuUständiga radio­sändare och byggsatser för radiosändare.

4%

Etenna föreskrift klarlägger att de undantag från den individueUa tiUstandsplikten som följer av bestammelsema i 6, 7 och 8 §§ mte skaU uppfattas som en frihet från att omfattes av regleringen i övrigt. Trots att något individueUt tiUstånd tiU innehav och användning av radiosändare inte är meddelat gäUer ändå exempelvis reglema i 15 § (i den mån en myndighetsfiinktion motiverar avgiftsutteg; se specialmotiveringen tiU denna paragraO och 16 § för radiosändarens innehavare. Däremot innebär förhåUandet att en sändare omfattes av ett undanteg att det utan individueUt tiUstånd också är tiUåtet att införa den tiU riket.

319

5 §

Prop. 1992/93:200

I paragrafens rjto stycke slås fast att fiägor om tiUstånd skaU prövas av den myndighet som regeringen bestämmer. TiU skillnad fiän vad som gäUer enUgt radiofegen (2 § förste stycket) får aUtså regeringen ingen beslutsrätt i något enskUt tiUståndsärende. Dette hänger samman med den ordnmg för överprövning av beslut i tiUståndsärenden som föresfes, där överprövning skaU ske av domstol (se avsnitt 4.15).

Eten föresfegna ordningen mnebär att regeringen inte får möjUghet att påverka praxis i tiUståndsfrågor I den mån regeringen skuUe anse att det finns behov av ändring i tiUämpningen får sådan åstadkonunas genom att försfeg om ändring i fegen förefeggs rikscfegen. Ett sådant förfårande får anses sta bäst i överensstämmelse med den betydelse som tiUdelning av frekvenser cKh utformning av villkor i övrigt för användning av radio tillmäts firån yttrandefrihetssynpunkt.

Även med den nu angivna ordnmgen, där regeringen mte har att fetta beslut i enskUda ärenden, föreligger en viss möjUghet tiU styming från regeringen genom utfärdande av verkstälUghetsföreskrifter tiU den föreslagna fegen. Något utrymme att tiUföra materieUt sett nya bestäm­melser i denna form finns dock inte.

Av bestämmelsens andra stycke framgår att tiUsyn över radioanvänd­ningen skaU ankomma på samma myndighet som har funktionen att vara tiUståndsmyndighet.

Tredje-femte styckena, som har tillkommit på Lagrådets inrådan, ger tiUståndsmyndigheten rätt att i tiUsynsverksamheten dels få upplysning och handUngar samt tiUttäde tiU områden m.m., dels meddefe förelägg­anden, dels få verkstälUghet. Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.14.1) kan det inom ramen för tiUsynsverksamheten bl.a. bh akmeUt att inspektera radioanläggningar. Syftet är då i regel att konttoUera att de villkor som meddelats med stöd av 11 § efterlevs.

I allmänhet torde de upplysningar och handUngar som behövs för tiUsynen kunna hämtas in formlöst vid kontakter mellan myndigheten och tiUståndshavama. Om ett sådant agerande inte leder tiU resultat eUer om det behövs av annat skäl är det möjUgt att begära uppgifter efter föreläggande som får förenas med vite. I sista hand, eUer i brådskande feU, kan myndigheten - om det är nödvändigt - få verkstäUighet hos kronofogdemyndigheten av beslut som avser åtgärdema för tiUsynen enUgt ttedje stycket.

6%

Bestämmelserna i denna paragraf mnebär att försvarsmakten inte behöver ha tiUstånd för innehav eUer användning av radiosändare, oftiUständiga radiosändare eUer byggsatser för tiUverkning av radiosändare. Av detta undanteg följer bl.a. att försvarsmakten också får införa radiosändare etc. utan att ha tiUstånd.

Bettäffande vad som avses med försvarsmakten hänvisas tUl special­

motiveringen tiU 9 §.

320

Av bestämmelsen i förste styckets andra mening följer att det är tiU- Prop. 1992/93:200 ståndsmyndigheten som har beslutanderätten avseende frekvenstiUdelning för försvarsmaktens radioanvändning cKh i fråga om att feststäUa villkoren för radioanvändningen inom försvarsmakten. Innan beslut fettes skaU tiUståndsmyndigheten höra Överbefälhavaren. Beslutet om frekvens­tiUdelning m.m. behöver inte innebära att tiUståndsmyndigheten i detalj fegger fast frekvensumyttjandet. Inom ramen för vad som bestämts om frekvensumyttjande m.m. kan försvaret även i framtiden refetivt själv­ständigt disponera tiUdefet utrymme.

Med hänsyn tiU den koppling som i 9 § görs tiU försvarets behov måste det finnas en dialog meUan Överbefälhavaren cKh tiUståndsmyndigheten för att detta behov skaU kunna faststäUas vid varje tid. Försvarets frekvensbehov fär därvid anses ha en prioriterad ställning i förhållande tiU den civife användningen. Detta kan emeUertid inte innebära att försvaret aUtid skaU ha företräde. Det får ankomma på berörda myndig­heter att närmare faststäUa vad som skaU anses utgöra en rimUg avvägning meUan de inblandade inttessena.

7

§

StetUga myndigheters användning av radiosändare i övrigt är inte undantegen från tiUståndsplikt. EmeUertid är stetUga myndigheters innehav av radiosändare i vissa fall inte tiUståndspUktigt. AvsUcten med dette är att det inte skaU uppsta tveksamhet om att myndigheter som i myndighetsutövande verksamhet mer eUer mindre tiUfälUgt kan komma att inneha radioanläggningar som de inte skaU använda inte behöver söka tiUstånd för enbart innehavet. Det gäller exempelvis poUs- och mllmyn-dighetemas befettning med gods som tes om hand i verksamheten. På försfeg av Lagrådet har bestämmelsen utformats så att den begränsade räckvidden av undanteget från tiUstandsplikten klart skaU fiamgå.

8%

Paragrafen  motsvaras  vad  gäUer  radiosändare  på  utiändskt  fårtyg, luftfartyg eUer motorfordon av bestämmelserna i 4 § radiofegen.

Bestämmelsema mnebär att det blir möjUgt för regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer att genom föreskrifter undante vissa radiosändare från kravet på tiUstånd. Efter påpekande från Lagrådet har paragrafen formulerats om i förtydUgande syfte.

TiU skillnad fiän mdividueUt beslutede tiUstånd föreskrivs mte något krav på att rätten att inneha och använda radiosändare med stöd av dessa bestämmelser skaU gäUa för bestämd tid. Det är i och för sig inget som hindrar att föreskriftema innehåUer bestämmelser om dette, men för de fleste faU torde undanteget från tiUståndspUkten gäUa så länge före­skriftema är i kraft.

Frågan om det rör sig om utiändskt fartyg osv. får bedömas utifrån

registteringsförhåUandena eUer vad som eljest anses vara avgörande

321

enhgt de regler som i övrigt gäUer för resp. slag av tiansportmedel.

21 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

9 §

Prop. 1992/93:200

Paragrafen innehåUer de bestämmelser mot vilka ansökningar om tiUstånd att inneha och använda radiosändare skaU prövas. Övervägandena bakom bestämmelsema, som inte har någon motsvarighet i radiofegen, har redovisats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 4.12.4.

För prövning av ansökan frän den som önskar inneha radiosändare utan att CKkså ha rätt att använda den skaU bestämmelsema i 10 § gälfe. I de faU ansökan gäUer en ofiiUständig radiosändare eUer en byggsats för tiU­verkning av radiosändare blir dock bestämmelserna i 9 § att tillämpa om det är avsUcten att en radiosändare skaU färdigstäUas och komma tiU an­vändning.

Ansökan om att inneha radiosändare för provnings- CKh demonstra­tionsverksamhet, t.ex. av tiUverkare och försäljare, skaU prövas enhgt bestämmelsema i denna paragraf om tiUståndet är avsett att innefette en rätt att använda anläggningen.

En kanske självklar fömtsättning för att tiUstånd tiU användning av radiosändare skaU kunna bevUjas är att det genom en uppgift i ansökan eUer på annat sätt är klarfegt vilket slag av radioanvändning som tiU­ståndet skaU gäUa. Detta sammanhänger med att myndighetens plane­ringsverksamhet i enUghet med den intemationelfe regleringen bygger på att frekvensområden av tekniska och andra skäl avsätts för viss typ av an­vändning. Etenna uppgift är därför av betydelse bl.a. för att tiUstånds­myndigheten skaU kunna pröva om den i första punkten upptagna fömt­sättningen för bifaU tiU ansökan föreUgger Dessutom måste givetvis den sökte radioanvändningen vara möjUg att identifiera.

Prövningen enligt punkt 1 skaU ha sin utgångspunkt i den radioan­vändnmg som vid ansökningstiUfäUet är tiUåten i Sverige och i de länder som kan komma att påverkas av radiosändningen. Eten sökta använd­ningen får inte vara sådan att det finns risk för att den tiUåma befintUga radioanvändningen kan bU skadUgt påverkad. Vad som skaU innefettas i begreppet "skadlig påverkan" får bedömas utifiän den radioanvändning som det i varje särskUt faU är fiäga om. KvaUtetskraven måste helt namrUgt kunna variera med olika sfegs radioanvändning. Etet kan exempelvis knappast stäUas särskUt långt gående krav på firihet från skadUg påverkan fiän andra radioanvändare i de faU det gäUer tiUstånd tiU användning av radio på koUektiva band (amatörradio, fartygsradio, etc). Det torde vara närmast självklart att påverkan från annan trafik måste accepteras för dessa användningar. När det gäUer tiUdelning av frekvenser för sluma radionät, aUtså radionät där endast ett begränsat antal radioanvändare förekommer på frekvensen, Ugger det i sakens namr att kraven på frihet fiän skadUg påverkan måste stäUas i vart faU så högt att nätet går att använda för det ändamål som är fömtsett vid tiUstånds­givningen. Vilken kvaUtet på informationsöverföringen som skaU kunna krävas får bedömas med ledning av användningsändamålet men också mot bakgmnd av den trängselsimation som råder inom det frekvens­område som sökanden önskar få plats i.

Inom ramen för prövningen enUgt denna punkt Ugger också att bedöma om sökanden eUer den som i sökandens stäUe skaU handha radiosändaren

har tillräckUga kunskaper för att hantera radiosändaren. Detta har Prop. 1992/93:200 firamför aUt betydelse inom de slag av radioanvändnmg som umyttjar gemensamma frekvenser Med stöd av denna bestämmelse ges det således utrymme för att upprätmåUa kravet på viss kompetens exempelvis för den som viU bedriva amatörradioverksamhet eUer tjänstgöra som radio­operatör på fartyg eUer luftfartyg. De detaljerade krav som därvid behöver uppstäUas kan utformas som verkstälUghetsföreskrifter För de faU tiUståndshavaren inte själv skaU sköta radioanläggningen, t.ex. fartygsradio, bör kravet på anUtande av operatör med särskUd kompetens också vara en del av de med tiUståndet förenade villkoren.

I bedömningen av sökandens personUga kompetens att hantera en radioanfeggning bör också innefattas ett visst mått av prövning om sökanden kan förväntas följa de villkor som ett tiUstånd förenas med. Den som vid tiUfäUet för prövningen nyUgen har överträtt bestäm­melsema i fegen eUer använt en radiosändare i strid med villkoren för ett tiUstånd kan sålunda ibland misstänkas använda radioanläggningen så att det uppstår risk för skadlig påverkan på annan radioanvändning om tiUstånd bevUjas.

De i punkt 2 uppstäUda kraven på anläggningens tekniska beskaffenhet torde i praktiken ofta kunna återföras tiU de bedömningar som gjorts i intemationeUa fora för standardisering. Genom att delte i det intematio­neUa standardiseringsarbetet kan såväl tiUverkare och användare som tiUståndsmyndigheten påverka prcxluktemas prestanda. Etet sagda hindrar inte att det kommer att finnas utrymme att inom ramen för denna be­stämmelse utforma nationeUa preciseringar

Ete krav som skaU ställas på radioanläggningen skaU vara sådana att de mot bakgmnd av den trängselsimation som råder, skillnader i kosmader meUan olika tekniska lösningar och tidsperspektivet för möjUghetema av att kunna införa det ena eUer det andra altemativet firamstår som rimUga. Att i genereUa ordalag närmare beskriva vad som bör vara avgörande vid prövningen är knappast möjUgt, uten får överlämnas åt tiUståndsmyn­digheten och överprövande domstolar. Dessa får mera detaljerat för de olika simationer som kan tänkas uppkomma bestämma vilka krav som skaU staUas på anläggningamas tekniska beskaffenhet.

I betydande utsträckning torde sådana krav på den tekniska beskaffen­het som genereUt bör gäUa för bestämda sfeg av radioanläggningar kunna meddelas i form av verkstälUghetsföreskrifter Med dessa föreskrifter som gmnd kan förfarandet med typgodkännande av anläggningarna förekomma även i framtiden.

Beträffande prövningen enUgt punkt 3 hänvisas tiU vad som sagts i specialmotiveringen tiU 1 § om radiokommunikationens betydelse för yttrande- och informationsfriheten och tiU den allmänna motiveringen (avsnitt 4.12.4).

Prövningen enligt punkt 4 kan ge upphov tiU särskUda problem med

hänsyn tiU att uppgifter om planering av utbyggnad av befintUga radioan­

vändningar bör ges skydd enUgt 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100)

genom ändring i bifegan tiU sekretessförordningen (1980:657). Bestäm­

melsema i 14 kap. 5 § sekretessfegen blir då att tiUämpa i förhåUande tiU

323

en sökande som viU bU tiUdelad sådana frekvenser som kan innebära att

skäUgheten av beredskapen för utveckUngen av den befintUga radioan-    Prop. 1992/93:200 vändningen sätts i firåga.

Även när en sökande nekas tiUstånd med hänvismng tiU att de önskade frekvensema enUgt bestämmelsen i punkt 5 behövs för försvarsmakten kan just berörda problem uppkomma; se vidare den allmänna motivering­en, avsnitt 4.12.4.

Med försvarsmakten avses i denna lag de myndigheter som upptas i 6 § förordningen (1983:276) om verksamheten inom försvaret. Det rör sig aUtså om försvarsmaktens organisation i fred. BehövUga frekvenser för dennas verksamhet skaU således feststäUas av tiUståndsmyndigheten CKh därmed utgöra bakgmnd tiU ställningstaganden frän myndigheten i enskUda tiUståndsprövningsärenden. Etetta skaU, som framgår av 6 §, ske efter hörande av Överbefälhavaren.

Etet frekvensbehov som tUlkommer i en krigssimation eUer motsvaran­de regleras med stöd av 20 §.

Andra stycket, som på förslag av Lagrådet bmtits ut från första stycket och omarbetats redaktioneUt, innehåUer regler om anknytningen tiU de andra slag av tiUstånd som krävs enUgt särskUd lagstiftning. Föreskrifter om tiUstånd av detta slag finns för närvarande i radiofegen, närradiolagen (1982:459), fegen (1981:508) om radiotidnmgar och fegen (1986:3) om mndradiosändning av finländska televisionsprogram (jfr även försfeget tiU telefeg).

Beträffande mnebörden av bestämmelsen bör i detta sammanhang anmärkas att förhållandena kan vara långt mera komplexa än vad som framgår av ordalydelsen. Det kan t.ex. förekomma feU då fömtsättningar enUgt den här föresfegna lagen (i fråga om frekvens, sändarens effekt, antennens beskaffenhet m.m.) måste faststäUas innan ståndpunkt tas tiU om koncession skall meddelas enUgt annan lag. Som ett exempel kan anges ett fåU där det för koncessionsändamålet anses lämpUgast att in­nehavaren utses efter ett anbudsförfarande. Etet kan väl tänkas att varken anbud eUer prövning av sådana kan ske utan att även bestämda fömt­sättningar och villkor enUgt detta fegförslag beaktas. Även om den föresfegna regelns ordalydelse kan antyda en mer begränsad tiUämpUghet omfattar den även ett sådant faU.

Formuleringen av bestämmelsen är avsedd att möjUggöra att den som skaU ha tUlstånd enUgt den andra lagen är annan än den som skaU ha tiUstånd enUgt denna lag. Även verksamhet som innebär tillhandahållande av sändartjänster tiU dem som är tiUståndshavare enUgt annan feg skaU således kunna förekomma. Ändamålet med den sökte användningen enUgt denna lag skaU i sådant fåU vara sändarverksamhet för de specieUa tiU­ståndshavama.

70

§

Bestämmelsen reglerar möjUghetema att få tiUstånd tiU enbart innehav av radiosändare, ofiiUständiga radiosändare CKh byggsatser för tiUverkning av radiosändare. Det torde vara relativt ovanUgt att någon önskar inneha en radiosändare utan att också använda den. En viss restriktivitet i

tiUståndsgivningen för enbart innehav får anses motiverad av inttesset av    Prop. 1992/93:200

att sådana radiosändare ttots aUt inte kommer tiU användning och därmed

riskerar störa tiUåten radioanvändning. Mot bakgmnd härav bör tiUstånd

tiU enbart innehav bevUjas endast om särskUda skäl för dette finns.

SärskUda skäl kan exempelvis vara att anfeggningen skaU finnas på ett

museum eUer för liknande utställningsändamål. Ett sådant skäl kan också

utgöras av ett samlarinttesse hos sökanden. I de faU tiUverkare eUer

försäljare av radiosändare inte har behov att praktiskt prova eUer demon-

sttera anfeggningar ckU därför inte behöver ett användartiUstånd kan

motiv finnas för att ge innehavartiUstånd.

När det gäUer tiUstånd tiU innehav av ofiiUständiga radiosändare ckU byggsatser för tiUverkning av radiosändare bör motsvarande skäl som angetts för radiosändare motivera tiUstånd för enbart innehav. Det bör dock påpekas att den som ansöker om tiUstånd för förvärv av en byggsats för tiUverkning av radiosändare, i den mån det inte omfattes av ett genereUt tiUstånd enUgt 8 §, normalt sett får anses ansöka om tiUstånd att CKkså använda den färdigstäUda radiosändaren.

1 den mån det finns behov av villkor för innehavet får tiUståndsmyndig­heten förena tiUståndsbeslutet med sådana. Ete skaU i så feU vara begränsade tiU vad som är nödvändigt för att förebygga att anläggningen skaU kunna komma att störa radioanvändning.

77 

§

Paragrafen, som i enUghet med förslag från Lagrådet omarbetets redaktioneUt, reglerar innehållet i tiUståndsbesluten.

För att bestämmelsema skaU bU akmella måste prövningen av en ansökan ha utfaUit tiU förmån för sökanden. Har prövningen enUgt 9 § lett tiU att ansökan helt eUer delvis inte kan bifåUas måste givetvis beslutet motiveras i den ordning som föreskrivs i 20 § förvaltningslagen (1986:223).

TiUståndsbeslutets mnehåU skaU helt kunna återföras tiU de för­håUanden som varit av betydelse vid prövningen enUgt reglema i 9 §. Dette leder tiU att festställandet av de vUUcor med vUka tiUståndet således förenas kommer att utgöra en bekräftelse på att tiUståndsmyndigheten har accepterat de av sökanden angivna fömtsättningama för radioanvänd­ningen. I den mån sökanden inte har deklarerat någon särskUd mstäUning i sm ansökan får tiUståndsmyndigheten tiUföra de ytterUgare villkor för radioanvändningen som är nödvändiga för att användningen skaU ske inom de ramar som tiUämpnmgen av 9 § innebär.

Av första stycket firamgår att tiUståndet skaU avse en viss radioan­vändning. Etet skaU aUtså av tiUståndsbeslutet klart kunna utiäsas dels vilket slag av radioanvändning det rör, exempelvis landmobU radio, fast radio eUer en kombination därav, dels för viUcet ändamål som radioan­feggningen skaU användas. Etessa förhåUanden har nämUgen betydelse bl.a. som utgångspunkter för den prövning som har gjorts enUgt 9 § och för tiUståndsmyndighetens bedömningar av förvänted trafikmängd. Att dette fiamgår av beslutet är vUctigt med hänsyn tiU att riktigheten av tiU-

ståndsmyndighetens avgörande skaU kunna konttoUeras. Etet har också    Prop. 1992/93:200 betydelse i en simation cfe det är akmeUt att i något avseende förändra tiUståndsvUlkoren.

Som påpekats i specialmotiveringen tiU 9 § kan det för sådana radioan­vändningar som nyttjar gemensamma frekvenser (exempelvis fartygsradio och luftfartygsradio) finnas skäl att i tiUståndsbeslutet som krav för rätt tiU användning av radioanläggningen bestämma att den som sköter an­feggningen skaU ha särskUd kompetens för detta.

Under punkt 6 i paragrafen kan inordnas villkor som först efter en tids umyttjande av radioanläggningen blir akmeUa att tiUämpa. Så är faUet då den som får ett tUlstånd att etablera ett radionät för landmobU kom­munikation kan behöva defe den tiUdelade frekvensen med tillkommande tiUståndshavare.

1 det remitterade försfeget angavs uttryckUgen sådana villkor som är betingade av villkor som hänger samman med sådant tUlstånd för radioanvändning som måste föreUgga enUgt annan lag. Innebär ett sådant villkor att en tiUståndshavare enligt den andra lagstiftningen skaU vara skyldig att acceptera ändrade tekniska villkor i något visst angivet avseende bör detta gäUa även för tiUståndet enUgt denna lag. Villkor av nu angivet sfeg får namrUgen inte vara aUtför allmänt utformade. Etet bör således inte vara villkor av standardkaraktär. Det måste vara möjUgt för tiUståndshavaren att överbUcka vilka konsekvenser för hans radioanvänd-ningsmöjUgheter som villkoren kan ha. NamrUgtvis skaU vUUcor av nyss angivet sfeg vara möjUga att överklaga. På Lagrådets inrådan har dessa villkor inte uttryckUgen angetts i fegtexten. VUUcoren innefattas i stäUet i punkt 7, dvs. annat som är av betydelse för ett effektivt frekvensut­nyttjande.

1 övrigt hänvisas tiU avsnitt 4.12.5.

72 

§

Paragrafens första stycke motsvaras av 2 § första stycket sista meningen radiolagen. Någon motsvarighet tiU resterande delar av paragrafen finns inte i radiolagen.

Av den allmänna motiveringen, avsnitt 4.12.6, fiamgår att tiUstånds­tiden skaU bestämmas självständigt i varje särskUt faU. Förhållandet att det skaU göras en bestämning av tiUståndstiden för varje tiUstånd skaU inte toUcas så att det är fråga om en bedömning efter firitt skön. EnhetUg-het i tillämpningen måste givetvis eftersträvas.

Lagrådet har påpekat att den i fegrådsremissen föreslagna bestäm­melsen gav intryck av att vara uttömmande, ttots att det i den allmänna motiveringen uttalades att tiUståndskrav bör bestämmas utifrån de bedömningsgmnder som enUgt 9 § skaU gälla för tiUståndsgivningen. I enUghet med Lagrådets synpunkter har paragrafen förtydUgats och anger det som särskUt skaU beaktas när tiUståndstiden bestäms. Bestämmandet av tiUståndstiden skaU alltså ske med utgångspunkt i 9 § och med särskUt

beaktande av angivna förhåUanden. Etet kan antas att för samma sfeg av

326

radioanvändning det ofta finns anlednmg att  ha  samma  längd  på    Prop. 1992/93:200 tiUståndstiden om likartade radioanläggningar nyttjas.

Som fiamhåUs i den allmänna motiveringen kommer en tiUstånds­havare, vars tiUstånd löper ut, normalt sett att ha företräde tiU nytt tiUstånd med i huvudsak samma villkor om inte utveckUngen inom det akmeUa frekvensområdet gör att annat sfeg av radioanvändning skaU införas. Etet kan dock inte uteslutas att tiUståndshavaren därvid måste acceptera förändringar. Inte heUer är det givet att samma längd på tiU­ståndstiden som tidigare gäUt kan påräknas. Utgångspunktema för bestämningen av tiUståndstiden kan ju ha förändrats sedan förra be-slutstiUfäUet.

13-14 %%

Bestämmelsema saknar motsvarighet i radiolagen. Ete är avsedda att uttömmande reglera under vilka förhåUanden det mot tiUståndshavarens vUja får beslutas om ändringar i tillståndsvillkoren (innefattande bl.a. frekvenstUldelningen) och om återkallelse av tillståndet. Om det bedöms att det finns anledning tUl andra ändringar av tiUståndsviUkoren än som kan inordnas under bestämmelsema i paragrafen får dessa ansta tiU dess tiUståndstiden löpt ut.

Bettäffande motiven tiU bestämmelserna hänvisas tiU den aUmänna motiveringen, avsnitt 4.12.6.

En anmälan från tiUstandshavaren under löpande tiUståndstid om att radioanvändningen har upphört och att han därför inte längre önskar ha kvar tiUståndet skall innebära att tUlståndet skaU upphöra. I en sådan simation har myndigheten att återkalla tiUståndet. Etenna fräga bör UttryckUgt regleras med hänsyn tiU föreskriften att tiUstånd skaU gäUa för bestämd tid och tiU avgiftsskyldigheten för tiUståndshavare. Beroende på hur regeringen eUer myndigheten föreskriver om avgiftsuttaget enUgt 15 § kan upphörandet av tiUståndet dock inte aUtid innebära att avgifts­skyldigheten bortfaller förrän vid närmast följande debiteringstiUfäUe.

Såsom exempel på avvikelser av mindre betydelse enUgt 13 % första stycket punkt 1 kan anges smärre fel i radioanläggningen och i denna ingående antennanläggning som omgående rättats tiU efter påpekande. Också marginella överträdelser av gränsema för tiUåtet trafikerings­område får hänföras hit. Däremot bör förändringar i radioanläggningen syftande tiU att öka sändarstyrkan utöver den tiUåma normalt inte anses vara av mindre betydelse. Som angetts i den allmänna motiveringen skaU en återkaUelse i här angivet faU föregås av ett förefeggande om att vidta rättelse - utom då starka skäl talar för ett omedelbart ingripande, se avsnitt 4.12.6.

Första stycket punkt 2 har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter I förhåUande tiU det remitterade förslaget har bestämmelsen vidare - i överensstammelse med motiven - förtydUgats genom en ut­tryckUg hänvisning tiU 9 § andra stycket. Ett förhåUande som kan för­anleda att tiUståndet återkaUas med åberopande av denna punkt är således om radioanvändningen som tiUståndet gäUer har bestatt i att utföra

sändartjänster åt sådana tiUståndshavare som avses i 9 § andra stycket Prop. 1992/93:200 CKh de medgivanden som avses där har återkallats eUer på annat sätt upphört att gälfe. I så faU skall radioanvändningen för det angivna ändamålet upphöra. TiUståndet bör då återkaUas. Etet finns emeUertid anledning att avvakte med stäUningstegandet tiU dess det står klart att tiU­ståndshavaren inte kommer att få ett nytt motsvarande sändamppdrag. TiU dess detta står klart bör särskUda skäl mot återkaUelse anses föreUgga.

SärskUda skäl mot återkaUelse kan cKicså anses föreUgga om skillnader­na i omfattningen av radioanvändningen mellan vad som angetts i tUl­ståndsvillkoren och vad som visat sig bU det verkUga utfåUet inte är större än att detta förhållande inte har någon betydelse för möjUghetema att umyttja akmeUa frekvenser effektivt.

I 7i § första stycket punkt 3 regleras återkaUelse på gmnd av att tiUståndshavaren har lämnat felaktiga uppgifter tiU tiUståndsmyndigheten. Etet är givet att återkallelse enUgt denna punkt skaU ske endast om de felaktiga uppgiftema i något avseende av betydelse har påverkat tiUståndet. I enUghet med vad Lagrådet har förordat har bestämmelsen förtydUgats i detta hänseende.

EnUgt 13 % tredje stycket får ett tiUstånd i angivna faU återkaUas endast om det inte är tiUräckUgt att tiUståndsvUlkoren ändras. På sätt som förordats av Lagrådet ges denna möjUghet tiU flexibiUtet i tiUämpningen beträffande den i första stycket punkt 2 angivna simationen. En sådan flexibiUtet föreligger också när förhåUanden som avses i första stycket punkt 3 eUer 4 föreligger Först om det bedöms vara otiUräckUgt att ändra villkoren får således återkallelse ske. Eten möjUghet att ändra viUkor som ges här gäller uteslutande då angivna simationer föreUgger.

MöjUghetema tiU återkaUelse av tiUstånd eUer ändring av tiUståndsviU­kor tiU följd av art den radiotekniska situationen har förändrats är avsedda att vara ytterst begränsade. Etetta markeras i 14 § med att "syn­nerUga skäl" måste föreUgga för att en sådan åtgärd skaU få vidtas. Bedömningen av om det finns synnerUga skäl skaU göras främst utifrån frekvenseffektivitetsaspekter Fömtom de mera tekniskt betingade skälen för en sådan åtgärd måste i bedömnmgen också vägas in de ekonomiska och andra omständigheter som från tiUståndshavarens synpunkt talar mot en återkaUelse eUer ändring. I detta sammanhang kan det finnas skäl att också beakta i vilken utsträckning som en tiUståndshavare kan tänkas få ersättning av en tiUkommande radioanvändare. Sismämnda förhållande kan emeUertid inte ensamt avgöra om en återkaUelse eUer ändring får ske.

På sätt som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.12.6) har vid riksdagsbehandUngen av regeringens proposition om privat lokalradio m.m. (prop. 1992/93:70, bet. 1992/93:KU 15, rskr. 1992/93:168) uttalats att tiUståndshavare som bedriver mndradiosändning i vissa faU kan behöva byta frekvens. 1 enUghet med vad Lagrådet har föreslagit ges en bestämmelse härom i 74 § andra stycket.

Ett särskUt faU som kan motivera villkorsändring är således att nya

radioanvändare skaU ges möjUghet att bedriva mndradiosändning. Om det

328

är nödvändigt för att ge fömtsätmingar för tillkommande sådan radio-

användnmg,   skaU   frekvensändring  kunna  ske  beträffande  befintUg    Prop. 1992/93:200 mndradiosändning.

Med tillkommande radioanvändning avses i första hand mndradiosänd­ning enUgt den nyUgen antagna lokalradiolagen ckU närradiolagen (1982:459). Även annan förekommande radioanvändning för mndradio­sändning och fiamtida former av mndradiosändning kommer emeUertid att omfattas av bestämmelsen.

Med mndradiosändning förstas detsamma som i radiofegen (1966:755).

75 §

I paragrafen fastslås att gmnden för uttag av avgifter vid ansökningar om tiUstånd skaU vara att kostiiadema för tUlståndsmyndighetens verksamhet enUgt fegen tacks. Uttag dämtöver får mte förekomma. Ändringar i kosmaden för myndighetsverksamheten kan leda tiU att avgiftsuttaget kan komma att variera.

Avgift får tes ut av alla kategorier av tiUståndshavare. En begränsning härvidlag är att avgiftsutteget måste vara motiverat av något slag av myndighetsfunktion inom ramen för myndighetens verksamhet. I den mån det för någon särskild kategori av tiUståndshavare bedöms finnas anledning tiU tiUståndsbefrielse, jfr 4 § andra stycket kungörelsen (1967:446) om radiosändare, får det ankomma på steten att tacka den därå belöpande andelen av myndighetskosmadema.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 4.16) har fiamförts att föreskrifter om avgiftemas storlek för olika slag av radioanvändning bör få meddelas i form av verkstälUghetsföreskrifter

76 §

Bestämmelsema om stömingar från radiomottegare motsvaras av 3 § andra stycket radiolagen och har motiverats i avsnitt 4.13.2. Paragrafen har fått sin slutiiga utformning på förslag av Lagrådet. Bestämmelser om vite ges i lagen (1985:206) om viten.

77

§

Genom denna paragraf avses att ge utrymme för regler om villkor avseende elektriska och elekttoniska anläggningar som inte är radioan-feggningar enUgt definitionen av detta begrepp i 2 § men som är avsedda att alstra radiofrekvent energi. Eten allmänna motiveringen tiU bestäm­melsema finns i avsnitt 4.13.2.

Den gmpp av anläggningar som alstrar eUer umyttjar radiofrekvent

energi utan att vara radiosändare omfattar anläggningar där överföringen

av energi sker antingen vfe ledning, vfe närfältet eUer via radiovågor I

det första faUet avser användningen kommunikation, i det andra

kommunikation på korta avstånd eUer alstring av olika former av värme

och i det ttedje faUet också alstting av värme. Dessutom förekommer

användnmg av radiofrekvent energi för apparaters intema funktion. Det    Prop. 1992/93:200 är av betydelse för att inte störningar skaU uppkomma på radiokom­munikation eUer radiobestämmng att användningen sker under bestämda villkor Villkor som kan komma i fråga kan avse tiUåtet frekvensområde, högsta tiUåma fältstyrkenivå, etc.

Sådana elektriska eUer elekttoniska anfeggningar som inte omfattas av bestämmelsema i första och andra styckena men ändå är avsedda att sända ut radiovågor kan förbjudas. Genom utformningen av föreskriftema kan regeringen feta ett förbud gäUa endast under bestämda fömtsätt­ningar. Den fiämsta målgmppen för bestämmelsen torde vara sådana anordningar som genom att utsäncfe en bärvåg utan informationsinnehåU kan störa radiokommunikation eUer radiobestämning.

75 §

Ansvarsbestämmelsen har i huvudsak oförändrad överförts från radio­fegen. DcKk har straffmaximum sänkts från ett år tiU sex månader och i samband härmed bestämmelsen angetts omfatta såväl uppsåtUgt som oaktsamt brott. Dessutom har tiUförts en bestämmelse om ansvar för den som bryter mot en föreskrift enUgt 17 § ttedje stycket.

Den som utan tiUstånd använder radiosändare på utiändskt fartyg, luftfartyg eUer motorfordon utan att omfattas av undantag enUgt 8 §, kan drabbas av straff enUgt första stycket punkten 1. Angående geografiskt tiUämpningsområde, se specialmotiveringen tiU 3 §.

7P§

EnUgt paragrafen får tUlståndsmyndighetens beslut enligt lagen, fiämst tiUståndsfrågor, överklagas tiU länsrätten. Med frågor om tUlstånd avses alfe förvaltningsbeslut som rör inte bara frågan om tiUstånd skaU bevUjas eUer inte, utan också frågor om tiUståndsvUlkorens innehåU och tiUståndstidens längd. Dessutom omfattas beslut av myndigheten enUgt 16 § andra stycket och 17 § andra stycket.

Etet har inte någon betydelse för möjUghetema tiU överprövning om tiUståndsmyndighetens beslut i tiUståndsfrågor är föranlett av en ansökan eUer om ärendet har tagits upp av myndigheten ex officio. Sismämnda slag av ärenden kan förekomma exempelvis om det finns anledning att pröva om skäl för återkaUelse av ett tiUstånd föreUgger

Paragrafen gäUer inte beslut som avses i 6 §.

20%

ParagTafens första stycke har tillkommit på försfeg av Lagrådet. Här ges en reglering som svarar mot nuvarande bestämmelser i förordningen . (1980:140) om användning av radiosändare under krig m.m. Innebörden är att meddelade tiUstånd upphör att gäUa om Sverige kommer i krig och att detta sker utan föregående förordnande av regeringen. På motsvarande

sätt som i 1980 års förordning görs undantag för de tiUstånd som har Prop. 1992/93:200 meddefets för statUga myndigheter och kommuner samt enskUda organisationer cKh företag som är av särskUd betydelse för totalförsvaret. Andra stycket utgör gmnd för regermgens befogenhet enhgt 13 kap. 6 § regeringsformen att i en krigssimation eUer motsvarande meddela sådana föreskrifter om innehav och användning av radiosändare som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

Övergångsbestämmelserna

Nu gäUande ordning innebär att statUga myndigbeter får inneha och använda radiosändare tiU följd av bestämmelserna i 2 § kungörelsen (1967:446) om radiosändare. Sådana radiosändare skaU dock anmälas tiU Telestyrelsen som meddelar frekvenser m.m. EnUgt den föresfegna lagen skaU StatUga myndigheters användning av radiosändare vara tiUstånds­pliktig. För att det skaU finnas tid för en smidig övergång bör tiU­ståndspUkten för StatUga myndigheters sändare inte gäUa omedelbart vid fegens Ucraftträdande utan först fr.o.m. den 1 juU 1994. Av praktiska skäl behövs en övergångsreglering även för dem som har tiUstånd enUgt gäUande bestämmelser

7.3  Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

Ändringen i 4 kap. 8 § brottsbaUcen innebär att tiUämpningsområdet för straffbestämmelsen om brytande av post- eUer telehemUghet utvidgas tiU att omfatta meddelanden som post- eller telebefordringsföretag förmedlar som postförsändelser eller telemeddelanden, oavsett om företaget är en myndighet eUer en enskUd person. Hämtöver har vissa redaktioneUa ändringar gjorts.

I fråga om innebörden av uttrycket post och telebefordringsföretag hänvisas tiU den allmänna motiveringen (avsnitt 4.10.3).

7.4 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

27 kap. 3-4, 9 och 11 §§

Eten sakUga ändringen i dessa bestämmelser innefattar en nödvändig anpassning tiU den nya simation som uppstår tiU följd av bofegiseringen av Televerket och ytterUgare förekomst av enskUda företag som driver televerksamhet CKh innebär att tiUämpningsområdet för bestämmelsema i 27 kap. 3-4 §§ utvidgas tiU att omfatta post- och telebefordringsföretag oavsett om de drivs i aUmän eUer enskUd regi.

Bestämmelsema i 27 kap. 9 och 11 §§ har redan enUgt sin nuvarande lydelse en sådan genereU innebörd och omfattar även andra befordrings­företag som inte driver post- eUer televerksamhet. Här kan därför begreppet "befordringsföreteg" användas.

Ändringama i övrigt är närmast redaktioneUa och innefattar bl.a. att

331

OtidsenUga uttryck som "telegrafanstalt" och "anstaltens föreståndare"

ersätts med "befordringsföretag" i olika böjningsformer i syfte att åstad-    Prop. 1992/93:200 komma en terminologi som är akmeU och enhetUg.

Anmärkas bör att begreppet "anstaltens föreståndare" i 27 kap. 9 § andra stycket har spelat ut sin roU. Etet är i detta sammanhang tiUräckUgt att tiden för ett förordnande börjar gäUa från den dag då befordringsföre­taget delges ett förordnande enUgt bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428). Detsamma gäUer i fråga om en sådan föreståndares åUggande enUgt samma paragrafs ttedje stycke. Etet ankommer här ytterst på befordringsföretagets ledning att svara för att en sådan anmälan som avses i bestämmelsen görs utan dröjsmål.

27 kap. 18%

Ändringen i denna paragraf innebär att tiUämpningsområdet för bestäm­melsen om hemUg teleavlyssning utvidgas så att att den kommer att omfatta telemeddelanden som befordras via ett allmänt tiUgängligt telenät och oavsett om det sker genom en myndighet eUer ett enskUt företag som driver televerksamhet. Beträffande den närmare innebörden av ändringen i sak och skälen härför hänvisas tiU den aUmänna motiveringen (av­snitt 4.17).

Begreppet telemeddelande, som finns definierat i 1 § förslaget tiU telefeg, omfattar bl.a. telefonsamtal, telefåxmeddelanden och telegram. I fråga om tysmadsplikt i televerksamhet vid användning av hendig teleavlyssning hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 4.17) och tiU specialmotiveringen tiU 26 § förslaget tiU telelag och tiU ändringen i 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

27 kap. 19%

Ändringen i denna paragraf innebär att tiUämpningsområdet för bestäm­melsen om hemUg teleövervakning utvidgas så att den kommer att om­fatta telemeddelanden som har expedierats eUer bestäUts tiU eUer från en viss teleanläggning som är ansluten tiU ett allmänt tiUgängUgt telenät och oavsett om dessa meddelanden har befordrats genom en myndighet eUer ett enskUt företag som driver televerksamhet.

Vissa redaktioneUa ändringar har också gjorts i bestämmelsen. Genom att det anges att uppgifter om telemeddelanden i hemUghet hämtas in feggs tyngdpunkten vid tvångsmedelsanvändningen uttryckUgen på den myndighet som begär och får rättens tiUstånd tiU åtgärden.

Beträffande den närmare innebörden av ändringen i sak och skälen härför hänvisas tiU den allmänna motiveringen (avsnitt 4.17). I fråga om tystnadspUkt hänvisas tiU den allmänna motiveringen (avsnitt 4.17) och tiU specialmotiveringen tiU 26 § telelagen CKh tiU ändringen i 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

I 5 § fegen (1952:98) med särskUda bestämmelser om tvångsmedel i

vissa brottmål och i 28 § lagen (1988:97) om förfarandet hos kom­

munema, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eUer

332

krigsfåra m.m. finns det hänvisningar tiU 27 kap. 18 och 19 §§ rätte-

gångsbaUcen. En motsvarande ändring av tiUämpningsområdet för dessa    Prop. 1992/93:200 fegar blir därför följden av de föreslagna ändringama i rättegångsbalken.

27 kap. 25%

Bestämmelsen, som är ny, ger den som har fått tiUstånd tiU hemUg teleavlyssning eUer hendig teleövervakning de befogenheter som behövs för att kunna verkstäUa åtgärdema. I övrigt hänvisas tiU den allmänna motiveringen (avsnitt 4.17).

7.5 Förslaget till lag om ändring i radiolagen (1966:755)

2-4%%

Rätten att inneha och använda radiosändare regleras genom de nya bestämmelserna i förslaget tUl lag om radiokommunikation. Dessa ersätter i de flesta faU föreskriftema i radiolagen.

Beträffande radiolagens bestämmelser om mottagare ges emeUertid, med undantag av 3 § andra stycket, inte några motsvarande bestämmelser i den nya fegen. Föreskriften i 3 § första stycket radiofegen om rätt för envar att inneha mottagare har ansetts onödig och har därför utgått, se speciahnotiveringen tiU 3 § i förslaget tiU lag om radiokommunUcation. I konsekvens härmed har erinringarna om fegen (1989:41) om TV-avgift och fegen (1988:15) om förbud mot radarvamare utgått.

3a%

Upphävandet av bestämmelsen har sin gmnd i att en i väsentUga delar motsvarande reglering har tagits in i telelagen, se avsnitt 4.10.3 och specialmotiveringen tiU 29 § försfeget tiU telelag. Eftersom navigerings­mottagare kan användas för att avlyssna telemeddelande bör inte undantaget för sådana mottagare kvarsta.

27-22

§§

Den ändrade lydelsen av 21 § har sin gmnd i att straflfbestämmelsema, utom såvitt avser sändning av radioprogram, i huvudsak oförändrade har tagits in i 18 § i förslaget tiU feg om radiokommunikation, se avsnitt 4.14.2 i den allmänna motiveringen.

Ändringen i 22 § innebär, frånsett redaktioneUa ändringar, att sttaff-bestämmelsen för den som bryter mot 3 § andra stycket radiofegen eUer 3 a § första eUer andra stycket samma feg utgår tiU följd av att dessa bestämmelser i sin heUiet utmönstras.

En ny bestämmelse om straff för den som bryter mot tysmadspUkten enhgt 29 § förslaget tiU telelag finns i detta lagförslags 35 §.

333

övergångsbestämmelserna

Prop. 1992/93:200

TiUståndsbeslut som har meddelats enUgt radiolagen skaU ha fortsart gUtighet för den som ansöker om tiUstånd enUgt fegen om radiokom­munikation före den 1 januari 1994. Ett tiUståndsbeslut gäller tiU dess en sådan ansökan slutUgt har avgjorts.

För beslut som har meddelats före den nya lagens Ucraftträdande bör äldre föreskrifter tiUämpas vid överklagande. Något överlämnande av överkfeganden fiän regeringen tiU länsrätten skaU mte ske.

7.6   Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Ändringen i 2 § ledningsrättslagen motiveras i avsnitt 4.18.

I firåga om handläggningen av ärenden om ledningsrätt bör fiamhåUas att det i fell då det är oklart om exempelvis kravet på allmäninttesse är uppfyUt kan vara lämpUgt att festighetsbildningsmyndigheten inhämtar yttrande fiän Telestyrelsen.

Ete föresfegna ändringama i ledningsrättsfegen är givetvis inte avsedda att ändra innebörden av bl.a. uttrycket allmän teleledning vid tiUämp­ningen av fegen (1992:1461) om verkan av vissa förbehåll vid överfetelse av festighet som tillhör staten, m.m. (jfr 2 kap. 4 § jordabalken).

7,7   Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

9 kap. 8% och 14 kap. 2 §

Ändringen i 9 kap. 8 § och 14 kap. 2 § innebär att tUlämpningsområdet för den sekretess och den uppgiftsskyldighet som i dag gäUer hos Tele­verket utvidgas tiU att omfatta myndigheter som driver televerksamhet. Samtidigt införs i telelagen en erinran om att i det allmännas verksamhet gäUer bestämmelsema i sekretesslagen i stäUet för bestämmelsema om tysmadsplikt och uppgiftsskyldighet i televerksamhet i telefegen.

Ändringen i 14 kap. 8 § ärde stycket innebär att sekretess för uppgift vid särskUd sambandstjänst inom totalförsvaret utvidgas tiU att omfatta uppgifter som utomstaende utväxlar på aUa telenät, såväl allmänna som enskUda.

7.8   Lag om ändring i lagen (1992:1775) om ändring i sekretesslagen (1980:100)

16 kap. 1 §

Ändringen i denna paragraf innebär att den meddelarfrihet som föreskrivs 1 kap. I § ttedje stycket tryckfrihetsförordningen (TF) och I kap. 2 § yttrandefrihetsgmndlagen (YGL) med stöd av 7 kap. 3 § första stycket 3 TF och 5 kap. 3 § första stycket 3 YGL genombryts i fråga om tyst-

nadspUkt enUgt 25 § första stycket och 26 § i den förslagna telelagen.    Prop. 1992/93:200 Etetta motsvarar vad som i dag föreskrivs i denna bestämmelse för den sekretess som gäller inom Televerket enUgt 5 kap. 1 § och 9 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen.

7.9   Övriga förslag till lagändringar

Ändringarna i fegen (1975:88) med bemyndigande att meddefe föreskrif­ter om trafik, transporter och kommunikationer, fastighetstaxeringsfegen (1979:1152), fegen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler, förvalttungslagen (1986:223), fegen (1991:572) om SärskUd utiänningskonttoU, fegen (1992:1527) om teleterminalutmstning och fegen (1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om aUmänna förvaltningsdomstolar kräver inga särskUda kommentarer utöver vad som anförts i den allmänna motiveringen.

8     Hemställan

Jag hemstäUer att regeringen

dels föreslår riksdagen att ante förslagen tiU

1.  telefeg,

2.

feg om radiokommunikation,

3.

feg om ändring i brottsbalken,

4.

feg om ändring i rättegångsbalken,

5.

feg om ändring i radiolagen (1966:755),

6.

feg om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144),

7.

lag om ändring i fegen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer,

8.

feg om ändring i fastighetstaxeringsfegen (1979:1152),

9.

feg om ändring i sekretesslagen (1980:100),

10.

feg om ändring i fegen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler,

11.

feg om ändring i förvalmingslagen (1986:223),

12.

lag om ändring i fegen (1991:572) om särskUd utiännings­konttoU,

13.

feg om ändring i fegen (1992:1527) om teleterminalutmst-mng,

14.

feg om ändring i fegen (1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om aUmänna förvaltiiingsdomstolar,

15.

lag om ändring i lagen (1992:1775) om ändring i sekretess­fegen (1980:100),

dels föreslår riksdagen att

16.

gcxlkänna att Televerket ombUdas till ett av steten hefegt aktiebolag den 1 juU 1993 (avsnitt 5.3),

17.

bemyndiga regeringen att genomföra bolagiseringen och

överföra Televerkets verksamhet med tiUgångar och skulder tiU

335

TeUa AB resp. tiU de av TeUa AB hefegda dotterbolagen TeUa    Prop. 1992/93:200 Mobitel AB och Fastighets AB Telaris (avsnitt 5.3),

18.

gcxlkänna vad jag förordat om vissa särskUda åtgärder för utveckling av konkurrensen på telemarknaden beträffande fastig­hetsnät (avsnitt 5.5),

19.

bemyndiga regeringen att genom avtal med TeUa AB åfegga dette bofeg att upprätthålfe telefoni i hefe landet utan kompensation genom samtrafikavgifter (avsnitt 5.5),

20.

bemyndiga regeringen att träffa avtal med TeUa AB om taxe­utveckling för telefonitjänst tiU fest anslutningspunkt (avsnitt 5.6),

21.

bemyndiga regeringen att utöver vad som följer av lämnade fegförsfeg överföra Televerkets ansvar för telesystemets funktion m.m. tiU annan myndighet (avsnitt 5.7),

22.

gcxlkänna vad jag föreslagit om finansieringen av totalförsva­rets behov av telekommunikationer samt handikappades behov av särskUda teletjänster och anpassade terminaler (avsnitt 5.7 och 5.8),

23.

bemyndiga regeringen att träffa avtal med TeUa AB om upprätthåUande av olönsamma telefonautomater i glesbygd (avsnitt 5.8),

24.

godkänna vad jag anfört om stetens andel av kosmadema för alarmeringstjänsten i SOS Alarmering AB (avsnitt 5.8),

25.

tiU Kostnader förenade med statens ägande i SOS Alarmering AB för budgetåret 1993/94 anvisa ett reservationsansfeg på 140 000 000 kronor (avsnitt 5.9),

26.

tiU Telestyrelsen för budgetåret 1993/94 anvisa ett ramanslag på 195 000 000 kronor (avsnitt 5.9),

27.

tiU Telestyrelsen: Upphandling av särskilda samhäUsåtag­anden för budgetåret 1993/94 anvisa ett reservationsanslag på 224 000 000 kronor (avsnitt 5.9), samt

28.

godkänna att Telestyrelsen budgetåret 1993/94 får disponera en låneram i Riksgäldskontoret på 8 200 

(XX) 

kronor

Vidare hemstäUer jag att regermgen ger riksdagen tiUfaUe att te del av vad jag anfört om

29.

målsättning och huvudmrikmmg m.m. för Teliakoncemen (avsnitt 5.4), och

30.

vissa särskUda åtgärder för utveckling av konkurrens på telemarknaden (avsnitt 5.5).

9    Beslut

Regeringen ansluter sig tiU föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och de ändmål han har hemstäUt om.

336

Telelagsutredningens sammanfattning av

Prop. 1992/93:200

betänkandet (SOU 1992:70) Telelag

Bilaga i

Bakgrund

Ete tekniska och ekonomiska förändringama under senare år har betytt mycket för telekommunikationemas utveckling. Datortekniken med aUt mindre CKh kraftfullare mikroelekttoniska komponenter har härvid spefet en stor roU. Ett nytt viktigt överföringsmedium är fibertekniken. Eten optiska fibem cKh den nya överföringstekniken möjUggör en kraftigt ökad överföringskapacitet. HärtiU kommer satelUter ckU radiolänksystem som jämte de optiska fibrerna gjort det möjUgt att snabbt ckU refetivt biUigt eteblera nya konkurrerande nät. I takt med att informationsud)ytet och intemationaUseringen har ökat har telekommunUcationema bUvit aUt vUctigare för ekonomiers tiUväxt och för utvecklingen av industri och handel. Den snabba tekniska utvecklingen och den intemationeUa UberaU­seringen på telekommunikationsområdet kan förväntes medföra föränd­ringar CKh en väsentUgt ökad konkurrens på den svenska teletjänst­marknaden. Antalet enskUda operatörer, såväl svenska som utiändska, torde komma att öka. En annan viktig faktor är telekommunikationers betydelse socialt, kulmreUt och regionalpoUtiskt.

Förändringama mnebär en helt ny simation på telekommunikationsom­rådet. Nya regler krävs för att dels säkra de telepoUtiska mål som steten StäUer upp, dels utveckla den konkurrens på marknaden som den nya tekniken och andra förändringar möjUggjort.

Uppdraget

Mot bakgmnd av det nya regelverk som sålunda krävs består mitt uppdrag i att utarbete förslag tiU en telelag och de övriga författnings­ändringar som kan behövas. Jag skall också fegga fram försfeg om att återstaende delar av Televerkets myndighetsutövning skaU flyttas över tiU någon annan myndighet. I det sammanhanget noteras att radioområdet redan har behandlats av Frekvensrättsuttedningen i betänkandet (SOU 1991:107) Lag om radiokommunikation, m.m. Etet skaU också nämnas att Televerket avses ombUdas tiU aktiebolag den 1 januari 1993 (prop. 1991/92:100 bU. 7).

Uppdraget består således av två huvuddelar. Jag behandlar myndig­hetsutövningen först och därefter förslaget tiU telefeg samt sist övriga förslag.

Myndighetsutövning

En stor del av myndighetsutövningen har tidigare flyttats över tiU Stetens telenämnd, som den 1 juU 1992 tiUsammans med frekvensförvaltningen inom Televerket har ombUdats tiU Telestyrelsen. Läget är aUtså nu det att vi har Telestyrelsen som föreskrivande myndighet och Televerket som

337

22 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

praktiskt utövande organ med funktioner såväl inom den civUa sektom Prop. 1992/93:200 som inom totalförsvaret. I firamtiden får vi, såvitt man kan se, flera Bilaga I operatörer CKh flera telenät av olika sfeg. Etet nya telebofeg, som Televerket enUgt planema skaU ombUdas tiU, blir aUtså en av dessa operatörer/nätinnehavare. I en sådan situation krävs det att en firistaende myndighet får ansvaret för att telesystemet i dess helhet skaU ftmgera, aUtså funktionsansvaret. Häri mnefettas ansvar för standardisering, tiUgängUghet tiU samhäUets alarmeringstjänst CKh totalförsvarsaspekter Etetta gäUer såväl den civUa sidan som den miUtära. Jag föreslår att Telestyrelsen skaU anförttos fiinktionsansvaret för telekommunikations­systemet i Sverige.

Bland övriga myndighetsfunktioner som nu föreslås flyttas över tiU Telestyrelsen kan nämnas Televerkets uppdrag att företräda Sverige i det intemationelfe samarbetet på telekommunikationsområdet ckU

att ingå intemationeUa överenskommelser

Beträffande forskningen på telekommunikationsområdet ansluter jag mig tiU Transportforskningsuttedningens förslag (SOU 1992:55) att Tele­verkets nuvarande sektoransvar för forskning och utveckling skaU tas över av och delas mellan Transportforskningsberedningen (övergripande kommunikationspoUtiskt inrikted forskning) och Närings- och teknik­utvecklingsverket (övergripande forskning med industripoUtisk inrikt-nmg).

En viktig del av myndighetsansvaret gäller nummerplanema. Jag kommer närmare m på denna fråga i samband med att jag behandlar Telelagen, som även i övrigt medför nya uppgifter för Telestyrelsen.

Med det sagda skiljs regulators- och operatörsfunktionema åt fiiUt ut. Dette Ugger helt i linje med utveckUngen inom EG.

Telelagen

I dhektiven sägs att en gmndläggande utgångspunkt är att steten genom en telelag skaU ges fömtsättningar att styra och konttoUera verksamheten på telekommunikationsområdet så att gällande telepoUtiska mål kan uppfyUas. Etet sägs också att en telelag skaU vara konkurrensneuttal och bygga på likabehandUng.

Beträffande de telepoUtiska målen gäller 1988 års beslut om inriktning av telepoUtiken (prop. 1987/88:118, TU28, rskr. 402) och riksdagsbe­slutet år 1991 med anledning av propositionen om näringspoUtik för tiUväxt (prop. 1990/91:87, TU28, rskr. 369). Mitt försfeg tiU telelag bygger på de mål för och den inriktning av telepoUtiken som stats­maktema sålunda har bestämt.

I fråga om konkurrensaspekten har jag noterat de uttalanden som nyUgen har gjorts om önskvärdheten och behovet av en effektiv konkurrens (prop. 1991/92:100 bU. 7). I fegförslaget sägs att det vid tiUämpningen av lagen skaU eftersträvas att det skapas utrymme för och upprätmåUs en effektiv konkurrens inom aUa delar av telekommunika­tionsområdet såsom ett medel att uppnå de syften som fegen skaU främja.

33o

Lagförsfeget är utformat med hänsyn tagen tUl EG:s rättsakter (du-ektiv    Prop. 1992/93:200 m.m.) på telekommunikationsområdet. Vidare bör framhåUas att det är    Bilaga 1 så uppfegt att den föresfegna fegen om radiokommunikation, m.m. skaU gälfe jämsides med telelagen.

TiUståndsplikt m.m.

Den första komponenten i ett nytt regelsystem som nämns i direktiven är ett evenmeUt krav på tiUstånd för att få bedriva kommersieU televerksam­het. Sverige är ett av de få länder som i dag inte har någon tiU­ståndsplikt. Mot den bakgmnden krävs det starka skäl för att införa tiUståndskrav. Man kan komma långt med föreskrifter i feg, regerings­förordningar CKh myndighetsförfattningar för att garantera att de telepoU­tiska målen nås och konkurrens skapas och upprätAåUs. Men man når inte ända fram den vägen. Etet behövs mdividueUt utformade villkor i det enskUda faUet - villkor som är mer eUer mindre skräddarsydda. För att få stadga i systemet bör sådana villkor knytas tiU ett tiUstånd. Härigenom och genom en dialog meUan tUlståndsmyndigheten (Telestyrelsen) och det enskUda företaget skapas bättte fömtsätmingar för ett obyråkratiskt förfårande än med en rad detaljföreskrifter i olika förfatbiingar. Även för att uppfyUa EG:s direktiv på telekommunikationsområdet är det lämpUgt med individueUa bestämmelser som ges formen av villkor

Under uttedningsarbetets gång har ingående övervägts olika sätt att avgränsa tiUståndsplUcten. Min utgångspunkt har då varit att söka minimera regleringen. Den avgränsning av tiUståndspUkten som görs (se nedan) skaU ses just mot den bakgmnden. Endast ett begränsat antal operatörer kommer att behöva tiUstånd. Att avgränsningen görs direkt i lag i StäUet för att lämnas över tUl myndigheten innebär cKkså minsta möjUga byråkrati i förfarandet och leder därmed tiU att kosmadema begränsas.

För viUca skaU det krävas tiUstånd?

1.   Den som inom allmänt tiUgängligt teknät tillhandahålkr tekfoni-

tjänster till fasta anslutningspunkter Med allmänt tiUgängUgt telenät

avses telenät som står tiU förfogande för användning av allmänheten.

Med telefoni menas den bastjänst som det erdigt de telepoUtiska

målen åUgger staten att tillhandahålfe. Att reglera just denna tjänst är

med gäUande telepoUtiska mål ofirånkomUgt.

Utanför telefonitjänsten feUer exempelvis olika tiUäggstjänster med anknytning tiU dateverksamhet. Dessa blir aUtså tiUståndsfria enUgt försfeget.

2.                                                                                           Den som iru>m allmänt tiUgängUgt teknät tillhandahåller mobila

tektjänster (alltså inte bara telefoni). En anledning tiU denna bredare

tiUståndspUkt är att bristen på frekvensutrymme gör en komplet­

terande reglering nödvändig för att ge underlag för att utse dem som

339

skaU få tiUstand (se SOU 1991:107). En samordning av förfårandet

enUgt telelagen och enUgt fegen om radiokommunikation, m.m. bör    Prop. 1992/93:200

givetvis ske.

Bilaga I

3. Den som irwm allmänt tillgängligt teknät hyr ut förbindelser. Motivet tiU tiUståndsplikt ckU - inte minst - därmed förenade villkor är den stora betydelse som denna verksamhetsgren har för kon­kurrens CKh effektiva telekommunikationer, ett förhållande som har stmkits under kraftigt inom EG.

Såsom framgått skaU tiUståndspUkten begränsas tiU att gäUa endast för tjänster cKh förbindelser som tillhandahåUs inom allmänt tiUgängUgt telenät. En ytterUgare begränsning föresfes. Eten innebär att tiUstånd skaU krävas baia om verksamheten har sådan omfattning att den har betydelse för att skapa effektiva telekommunikationer CKh konkurrens. Etet är aUtså endast i sådana £aU som tiUstånd skall behövas. Etet skaU bU möjUgt att få förhandsbesked från tiUståndsmyndigheten om tiUståndsplUcten.

TUlståndssystemet föresfes bU kompletterat med ett anmälningsför­farande. Anmälningsskyldighet skaU kunna gälla för dem som mom allmänt tiUgängUgt telenät tillhandahåUer teletjänster men som inte omfattes av tiUståndsplUcten. Även anmälningsförfarandet bör vara begränsat och användas bara i den mån det finns ett behov av att följa den verksamhet som bedrivs.

M skaU krävas för att få tillstånd?

Ingen behovsprövning skaU förekomma. Presumtionen skaU vara för tiUstånd. Endast om det finns särskild anledning att tto att en sökande inte kommer att kunna uppfylla tiUståndsviUkoren skaU han diskvaU-ficeras. - Beträffande mobUa teletjänster måste det dessutom vara möjUgt att begränsa antalet tiUståndshavare för en viss tjänst på gmnd av bristen på frekvensutrymme.

Bedrivs verksamheten i strid med telelagen eUer i strid med föreskrifter eUer villkor som meddelats med stöd av lagen skaU ett tiUstånd åter­kalfes. Även ett sådant beslut fettas av Telestyrelsen.

TillståndsvilUior

TiUstånd kan förenas med de villkor som behövs för att de telepoUtiska målen skaU nås och för att främja och upprätmåUa konkurrens. Villkoren skaU fastställas av Telestyrelsen. 1 12 § av försfeget tUl telefeg ges exempel på vad villkor kan avse. I lagen sägs CKkså att staten kan ingå avtal med en eUer flera tiUståndshavare i syfte att garantera att enskUda får tiUgång tiU telefonitjänst. Härmed avses att vissa teletjänster, t.ex. för handUcappades behov, kan upphandlas av staten.

340

Taxor

Prop. 1992/93:200

Abonnenttaxor för telefonitjänst och taxor för umyming av förbindelser,

i båcfe faUen inom aUmänt tiUgängUgt telenät, skaU vara kosmadsorien­terade. Etetta är i linje med EG:s ONP-direktiv.

Vidare skaU regeringen, med beaktande av telefegens syfte att var och en skaU kunna umyttja telefonitjänsten, kunna föreskriva att taxor för sådan tjänst tiU fast anslutningspunkt inte får överstiga en viss lUvå. Etetta är aUtså en, som det bmkar kaUas, pristaksbestämmelse. Eten formelfe karaktären på bestämmelsen hindrar givetvis inte att det kommer tiU stånd en sådan ombalansering av taxoma som aUmänt anses nödvändig för att fiämja bl.a. en sund konkurrens.

Samtrck m.m.

I direktiven sägs att det fömtsättningslöst bör uttedas hur samtrafikviU­koren (avseende trafik meUan olika operatörer) bör regleras författnings-mässigt och att det också bör övervägas om en evenmeU skyldighet för operatörer att öppna sina nät för samtrafik bör regleras i feg eUer i form av villkor för tiUstånd. I fegförslaget sägs uttryckUgen att en tiUstånds­havares verksamhet när det gäller telefonitjänst mom allmänt tiUgängUgt telenät skaU bedrivas så att samtrafik med annan tiUståndshavares verksamhet kan förekomma. Beträffande avgiftema för sådan samtrafik sägs vidare i fegförslaget, i överensstämmelse med ONP-reglemas inriktning, att de skall vara rättvisa och skäliga med hänsyn tiU kosma­dema för prestationema. Skälig hänsyn får tas tiU kosmader för särskUda uppgifter som en operatör kan ha i enlighet med vUlkor i ett tiUstånd. Jag återkommer tiU tvistelösning nedan under TiUsyn.

Utrustning som är avsedd att anslutas till teknät

EG:s direktiv om teleterminaler, dvs. telefoner, telefåxapparater, modem m.m., omfattas av EES-avtalet. Direktivet bör införUvas med svensk rätt bl.a. genom vissa bestämmelser i telelagen. Etet bör sålunda föreskrivas att endast sådan terminalutmstning som uppfyUer krav bettäffande teknisk utformning, märkning, konttoU m.m. får marknadsföras och anslutas tiU allmänt tUlgängUgt telenät.

Nummerplanering

I dag sköts nummerplaneringen av Televerket. I framtiden, med flera

konkurrerande operatörer, krävs det samordning för denna viktiga

uppgift. Etet är namrUgt att Telestyrelsen får det övergripande ansvaret

för samordningen. Myndigheten skall faststäUa de nummerplaner som

behövs, men operatörema får ta fram det nödvändiga underlaget. Vid

behov skaU myndigheten kunna medla meUan operatörer och mgripa på

annat sätt - se under TiUsyn.

341

Finansieringsfrågor

Prop. 1992/93:200

Myndighetsverksamheten enUgt telelagen skaU finansieras genom att

°

tiUståndshavama och de som är anmälningsskyldiga betalar avgifter Etessa skaU bestämmas av regeringen eUer efter regeringens bemyn­digande av Telestyrelsen. De skaU för tiUståndshavamas del uttaxeras efter bmttoomsättningen CKh innehålfe en fast och en rörUg del. Beträffande dem som är anmälningsskyldiga förordas att avgiften håUs feg. Eten skaU i de feUen bestämmas utifrån sådana faktorer som nätets storlek, utbudets omfattning CKh den geografiska spridningen.

Beträffande finansiering av särskUda samhäUsåtaganden konstateras att någon eUer några tiUståndshavare med dominerande ställning enUgt tiUståndsviUkoren kan bU skyldiga att tillhandahålfe telefonitjänst på likartade villkor i hela landet. Viss kompensation för denna skyldighet kan lämnas genom att åUggandet beaktas när de ekonomiska villkoren för samtrafikavtal bestäms. Något särskUt system med ekonomiska bidrag från andra tiUståndshavare förordas däremot mte för närvarande.

HandUcappades behov av särskUda teletjänster och anpassade terminaler fömtsätts finansieras på samma sätt som i dag, dvs. genom medel ur statsbudgeten. Detsamma föreslås beträffande finansieringen av total­försvarets behov av telekommunikationer

Tillsyn

TiUsynsmyndigheten, dvs. Telestyrelsen, föreslås få olika befogenheter för att kunna utföra sitt arbete. Eten skaU bl.a. kunna meddela de förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av telelagen och av de villkor och föreskrifter som har meddelats med stöd av fegen. Ett föreläggande får förenas med vite.

Ett viktigt område av tiUsynen avser samtrafiken mellan olika tiUstånds­havare och verksamhet med umyming av förbindelser mom allmänt tiUgängUgt telenät. Det rör sig här om rättsförhåUanden mellan två eUer flera rättssubjekt. SamtrafikviUkoren får därför ses utifrån ett privat­rättsUgt betraktelsesätt. Operatörema får alltså förhandla med varandra och försöka komma överens, t.ex. om ersättningen för samtrafik. I direktiven sägs att en lämpUg ordning för tvistelösning skaU övervägas. Här kan tänkas olUca mcxleUer, där Telestyrelsen medverkar i större eUer mindre utsträckning. EnUgt det förslag som feggs fram skaU Telestyr­elsen i första hand fungera som medlare. Om en part begär det kan styrelsen yttra sig om erbjudna tekniska, operationeUa och ekonomiska villkor för samtrafik eUer för umyming av förbindelser. Telestyrelsen skaU också kunna meddela förelägganden ckU förbud för att komma tiU rätta med en ttedskande operatör I sista hand kan det bU fråga om att återkaUa ett tiUstånd. Etetta förfårande, som syftar tUl sruibba avgöran­den, stämmer väl överens med det synsätt som kommit tiU uttryck i EG-direktiven på området.

Även nummerplaneringen fömtsätts bU föremål för tiUsyn på i princip

samma sätt som beskrivits för samtrafik.

342

Vissa intemationelki frågor

Prop. 1992/93:200

Etet föreslås att frågor om erkännande av privat teleoperatör enUgt 1982

°

års konvention om den intemationeUa teleunionen (Recognized Private Operating Agency, RPOA) skaU prövas av Telestyrelsen. Ett sådant erkännande kan i intemationelfe sammanhang ha stor betydelse för den enskUde operatören. Etet fömtsätts att möjUghetema tQl samordning av detta förfarande med tiUståndsförfarandet tas tiU vara.

Överkkigarule

AUa beslut av tiUståndsmyndigheten i särskUda faU skaU kunna över­kfegas tiU kammarrätten. Etet gäUer t.ex. beslut om tiUstånd ckU om tiUståndsvillkor, förhandsbesked, beslut om festställande av nummerplan samt förelägganden och förbud.

1 motiven tiU försfeget anges att utvecklingen inom förvaltningspro-cessen nu visserUgen går i den riktningen att beslut av en förvalttiings­myndighet skall överklagas tiU länsrätten. Etet framhåUs emeUertid att det är synnerUgen angeläget att instanskedjan på detta område, som är under omdaning, görs så kort som möjUgt för att snabbt få fram slutUga avgöranden.

Övriga frågor

Tystnadsplikt m.m.

I telefegen föreslås en bestämmelse om tysmadsplikt för den som i televerksamhet har fått del av uppgifter om bl.a. teleabonnemang, innehåUet i ett telemeddelande eUer andra uppgifter som angår ett särskUt telemeddelande. TysmadspUkten skaU kunna brytes endast i vissa specificerade faU.

Hendig teleavlyssning m.m.

Rättegångsbalkens bestämmelser om hendig teleavlyssning och hemUg teleövervakning anpassas tiU vad den nya simationen med private operatörer kräver Polisen föreslås få tiUgång tiU teleanläggnmgar i samband med avlyssning och övervakning utan inskränkning tiU allmänt tiUgängUgt telenät. Etessutom föreslås ändringar i rättegångsbalkens regler om beslag. Etessa berör även postområdet.

Ledningsrätt

Ledningsrättslagen föreslås förtydUgad. Försfeget mnebär att det görs

klart att det går att få ledningsrätt för sådana teleledningar, som

tiUgcxloser ett visst krav på allmäninttesse, oavsett om ledningama

innehas av ett allmänt eUer ett enskilt rättssubjekt.

343

Ikraftträdande

Prop. 1992/93:200

De nya bestämmelsema föreslås ttäda i kraft den 1 januari 1993. Ete som      ' * vid  fegens  Ucraftträdande  bedriver tiUståndspliktig  verksamhet  skaU ansöka om tiUstånd enUgt lagen senast den 31 mars 1993.

344

Förteckning över remissinstanser m.fl. som yttrat        Prop. 1992/93:200

sig över Telelagsutredningens förslag

Bilaga 2

Efter remiss har yttranden inkommit firån Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i StcKkhohn, Riksåklagaren, RikspoUsstyrelsen, Kommers­koUegium, Överbefälhavaren, Televerket, Banverket, Transportforsk­ningsberedningen, Telestyrelsen, Stetskontoret, Riksrevisionsverket, Konsumentverket, Konkurrensverket, Närings- CKh teknikutvecklings­verket. Överstyrelsen för civU beredskap, Radiofegsutiednmgen, Datalagsuttedningen, Datestraffrättsuttedningen, STATTEL-delegationen, Informationstekniska standardiseringen. Svenska kommunförbundet, IntemationeUa Handelskammarens Svenska Nationalkommitté, Leveran­törföreningen Kontor cKh Date, Sveriges Industriförbund, Ete handi­kappades Riksförbund, HandUcappförbundens Centralkommitte, Syn­skadades Riksförbund, SOS Alarmering AB, ComvUc GSM AB, AB NordicTel och Tele2 AB.

Ytttanden har dessutom kommit in från Riksdagens ombudsmän, Stetens räddningsverk. Glesbygdsmyndigheten, StetsanstäUdas Förbund, Näringslivets Telekommitté, BT Worldwide (Sweden) AB och Neuro­logiskt HandUcappades Riksförbund.

345

Sammanfattning av Frekvensrättsutredningens

Prop. 1992/93:200

förslag i betänkandet (SOU 1991:107) Lag om

Uaga 3

radiokommunikation, m.m.

Bakgmnd

Radiovågor är en form av elekttomagnetisk strålning, som utbreder sig fritt i rymden med en hastighet av 300 000 km/sek. Genom en rad upptackter cKh uppfinningar i slutet av 1800-talet CKh i början av 19(X)-talet har vi fått kunskaper om radiovågor cKh om möjUghetema att använda oss av detta namrfenomen.

Radiovågor används fiämst för överföring av information. Ett annat sätt att använcfe radiovågor är radar, där det genom mätning av egen­skaper hos den utsända och reflekterade radiosignalen blir möjUgt att be­stämma position, förflyttiiingshastighet m.m. hos ett föremål (radiobe­stämning).

Användningen av radiovågor har varit lagreglerad i Sverige under praktiskt taget hela 1900-talet. Genomgående i aUa lagar som har gäUt på radioområdet har varit att den som viU använda radiosändare måste ha tiUstånd tiU detta.

EnUgt nuvarande ordning prövas frågor om tiUstånd av en särskUd enhet inom televerket, frekvensförvalötingen. Varken radiolagen (1966:755), som innehåller nu gäUande föreskrifter om tiiUståndsskyldig-heten, eUer den därtUl anslutande regeringsförfattningen innehåUer några bestämmelser om vad som skaU vara avgörande vid prövningen av ansökningar om rätt att använda radiosändare.

Uppdraget

Uttedningens huvuduppgift har varit att utarbeta förslag tiU bestämmelser i feg om tiUstånd för innehav cKh användning av radiosändare samt om fördelmngen av radiofrekvenser

I de inledande delama av uttednmgens betänkande ges en översiktUg beskrivning av radiotekniken och vad den kan användas tiU. För att ge en bakgmnd redovisas också det intemationelfe arbetet på radioområdet, förhåUandena inom några andra länder samt den nu gäUande svenska regleringen CKh den praxis som har utbUdats inom ramen för denna.

Utgångspunkter för en ny reglering

Som en mledning tiU uttedningens överväganden belyses vissa utgångs­punkter som är av betydelse för förslagen tiU nya fegbestämmelser för användnmg av radio.

Uttedningen konsteterar därvid att radio kan umyttjas inom ett flertal

olika områden. Radio används sålunda för utsändningar tiU allmänheten

av ljudradio- och televisionsprogram. Etet umyttjas som förbindelse­

medium inom såväl det faste telenätet som inom oUka mobUtelefoni-

4

system. Över huvud teget används radio i många tiUämpningar där

överföring av mformation behöver ske och där det av olika skäl inte är    Prop. 1992/93:200

lämpUgare med något annat överföringssätt.

Bilaga 3

Ett gmndläggande krav för att det skaU vara möjUgt att umyttja radio för kommunikation är att denna kan ske mom ett frekvensområde, där påverkan från användningen av andra radiosändare eUer firån andra strål-käUor inte förekommer Med andra ord måste det för en bestämd radioanvändning kunna fömtsattes att de som skaU umyttja radioanfegg­ningen är ensamma i användningen av ett bestämt frekvensområde. TiUståndsverksamheten syftar bl.a. tiU att fördefe det tekniskt användbara frekvensområdet på oUka användningsområden och på skUda radioan­vändare.

EnUgt 2 kap. 1 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tiUförsäkrad yttrandefrihet cKh informationsfrihet. Radio har med den tekniska utvecklingen komnut att få en aUt större betydelse för medborgarnas möjUgheter att utöva dessa friheter Uttedningen har fimnit att föreskrifter om krav på tiUstånd för rätten att använda radio bör anses som begränsning av yttrandefriheten i den mening som avses i regerings­formen. Regler med denna innebörd får utfärdas endast under vissa i regeringsformen närmare angivna fömtsättningar. Etessutom måste regleringen i sin helhet beslutas av riksdagen. Någon delegation av rätten att ge föreskrifter med sådant innehåU får således inte förekomma.

EnUgt 3 kap. 2 § andra stycket ytttandefrihetsgmndfegen skaU det allmänna eftersträva att radiofrekvensema tes i anspråk på ett sätt som leder tiU vidaste möjUga yttrandefrihet och mformationsfrihet.

TiU följd av radiovågomas umredning måste hänsyn tes inte endast tiU den inhemska radioanvändningen utan även tiU den radioanvändning som sker i andra länder Sverige har genom sitt medlemskap i den intematio­neUa teleunionen Udärt sig vissa foUcrättsUgt bindande förpliktelser syftande tiU att radioanvändningen skaU samordnas mellan ländema så att stömingar så långt möjUgt undviks meUan olika radioanvändare.

En ny lagstiftning

Bestämmelserna om krav på tiUstånd för innehav eUer användning av radiosändare finns för närvarande i radiolagen som också innehåUer föreskrifter om mndradio, aUtså programverksamhet för ljudradio och television. Ete bestämmelser som uttedningen har i uppgift att utarbete är avsedda att vara gemensamma för alfe sfeg av radioanvändning. Från systematisk synpunkt är det därför lämpUgt att dessa bestämmelser får bUda en särskUd lag.

Eten nya lagen bör gäUa anordningar som är avsedda för radiokommunikation eUer för radiobestämning. I den utsträckning det är motiverat av att skydda radiokommunUcation och radiobestämmng från stömingar bör fegen också ge utiymme för föreskrifter om vilUcor för an­vändning av vissa andra elektriska anläggningar än radiosändare.

TiUståndspUkt bör, i Ukhet med nuvarande ordning, gälfe för den som innehar eUer använder en radiosändare. Normalt bör meddelat tiUstånd avse såväl rätt att inneha som att använda radiosändare. TUlståndspUkten

bör gäUa också för den som inför radiosändare tiU riket. Överlåtelse eUer    Prop. 1992/93:200 upplåtelse av radiosändare bör, med visst undanteg, få ske endast tiU den    Bilaga 3 som har tiUstånd.

För att det med någon grad av effektivitet skaU vara möjUgt att använda radio måste det finnas en planering av frekvensumyttjandet. För närvarande görs denna planering av frekvensförvaltiiingen. Eten uppgjorda planen, vilken bygger bl.a. på vad som överenskommits intemationeUt, är en betydelsefiiU bakgmnd när ställning tes tiU ansökningar om tiUstånd tiU användning av radiosändare. Uttedningens försfeg innebär att det även i framtiden skaU finnas en nationeU frekvens­plan. LUcsom nu skaU den faststäUas av myndigheten på radicKmrådet. Planen skaU dock inte vara bindande för enskUda ckU myndigheter, utan prövningen av ansökningar om tiUstånd att inneha eUer använda radiosändare skaU ske direkt på gmndval av bestämmelserna i fegen.

Bestämmelser om tiUståndsgivning

Eten som viU få tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändare skaU ansöka om dette. Ansökningarna skaU prövas av tiUståndsmyndigheten.

TiUståndsprövningen skaU göras med tiUämpning av de bestämmelser om dette som finns i fegen.

Bestämmelsema för tUlståndsprövningen är tänkte att leda tiU att en ordning bettäffande användningen av radio upprätmåUs i syfte att så många som möjUgt skaU kunna få rätt att använda radio och att radio­användningen skaU ske på ett effektivt sätt.

Bestämmelsema för tiUståndsgivning är enUgt uttedningens försfeg uppbyggda så att en ansökan om att få använda radiosändare skaU bevUjas om inte i lagen angivna hinder mot bifaU föreUgger Ett sådant hinder för bifaU tiU ansökan är att radioanvändnmgen riskerar att skadUgt påverka annan tiUåten radioanvändning i Sverige eUer i utlandet. Ett annat hinder är att radioanläggningen mte uppfyUer rimUga tekniska krav. BifaU tiU sökandens radioanvändnmg får inte leda tiU att sådan radioanvändning som är av särskild vUct för den firfe åsUctsbUdningen mte kan förekomma. Den sökte radioanvändningen får inte heUer leda tiU att rimUg beredskap för utveckling av befintUga och nya radioanvändningar inte kan upprätmåUas. Ett annat hinder mot bifåU skaU vara att radio­användningen kommer att inkräkta på det frekvensutrymme som behövs för försvarsmakten.

Dessutom fömtsätts för bifaU tiU en ansökan om rätt att använda radiosändare för sådan verksamhet som är särskUt reglerad i annan feg att medgivande enUgt den lagstiftnmgen föreUgger Sådana särskUda fegbestämmelser finns i dag på mndradioområdet men kan i firamtiden förväntas inom andra områden, t.ex för kommersieU televerksamhet.

De av oss föreslagna bedömningsgmndema för tiUståndsprövningen är

utformade främst med den utgångspunkten att det vid varje tiUfäUe är

fräga om att pröva ansökan från en sökande. När det kan antas finnas

inttesse från flera möjUga sökande att under i huvudsak likartade tekniska

348 förhåUanden bedriva en viss omfattande radioverksamhet, t.ex ett nytt

radiosystem för mobU kommunikation som vänder sig tiU en betydande    Prop. 1992/93:200 del av alhnänheten, bör tiUståndsmyndigheten ha möjUghet att genom ett    Bilaga 3 förfårande med inbjudan tiU ansökan se tiU att samtUga inttessenters ansökningar kan prövas i ett sammanhang.

TiUståndsbeslut

Beslut om tiUstånd skaU gäUa en bestämd radioanvändning. Etet skaU dessutom innefatta de villkor som skaU gälfe för radioanvändningen. Villkoren skaU bestämmas i enUghet med de ovan angivna bedömnings­gmndema för tiUståndsprövnmg.

Av tiUståndsvUlkoren skaU framgå vilken frekvens som den ifrågava­rande radioanvändningen tiUdefes. I den mån det är behövUgt skaU som vilUcor för tUlståndet också bestämmas om radiosändarens tekniska beskaffenhet, antennplats, trafikområde och övriga förhåUanden som kan vara av betydelse för att nå ett effektivt frekvensumyttjande.

Uttedningen föreslår vidare att ett tiUstånd aUtid skaU gäUa för en bestämd tid. TiUståndstiden skaU med utgångspunkt i sökandens önskemål bestämmas särskUt för varje radioanvändning mot bakgmnd av de fömtsättningar som är styrande för tiUståndsgivningen. Därvid skaU dessutom beaktes den förväntede utveckUngen på radioteknikområdet, den ekonomiska nyttan som tiUståndshavaren bör anses berättigad att räkna med samt evenmeU anknytning tiU ett särskUt tiUstånd enUgt annan feg.

Ingrepp mot tillstånd

TiUstånd skaU inte förlängas automatiskt.

Under löpande tiUståndstid skaU tiUståndshavaren vara skyddad från ingrepp i form av återkallelse eUer förändring av tiUståndsvillkor Ingrepp skaU dock kunna göras bl.a. om tiUståndshavaren inte har följt villkoren och om tiUstandet inte umyttjats eUer har umyttjats i en utsträckning som inte svarar mot det behov som var fömtsatt vid tiUståndsbeslutet. Vidare skaU tiUstånd undantegsvis kunna återkallas eUer villkoren för radioanvändningen ändras om det är motiverat av ändringar i radiotekniken eUer ändringar i radioanvändningen i udandet pä gmnd av intemationeUa överenskommelser.

TiUståndspUktens omfattning

Uttedningen föreslår att skyldigheten att ha tiUstånd för innehav och användning av radiosändare skall gäUa för aUa med undanteg för försvarsmakten. Övriga stetUga myndigheters användning av radio skaU, på samma sätt som gäller vid privat användning av radiosändare, vara bercKnde av tiUstånd.

TiUståndsmyndigheten skaU efter bemyndigande från regeringen kunna föreskriva om undantag firån kravet på mdividueUt tiUstånd betiäffande

radiosändare som används på särskUt bestämda gemensamma frekvenser    Prop. 1992/93:2(X) Vidare skaU föreskrifter om undanteg från tiUstandsplikten kunna utfärdas    Bilaga 3 för radiosändare på utiändskt fertyg, luftfartyg eUer motorfordon samt för radiosändare i övrigt som innehas eUer används av en person som inte har hemvist i Sverige.

Radiostömingar

Uttedningen föreslår vissa bestämmelser om åtgärder för att komma tiU rätte med stömingar av radiokommunikation cKh radiobestämning. Bestämmelsema i fegen ger således rätt för tiiUståndsmyndigheten att förelägga tiUståndshavare CKh innehavare av en radiomottegare att vidte åtgärder mot stömingar från sina radioanläggningar. För vissa andra elektriska anfeggningar än radioanläggningar skaU det finnas möjUghet att ge bestämmelser i syfte att undvika att sådana anfeggningar kommer att störa radioanvändning enUgt denna lag.

överklagande

Eten nuvarande ordningen innebär att regeringen som siste instans överprövar frekvensförvalmingens beslut i tiUståndsfrågor Uttedningen föreslår att tUlståndsmyndighetens beslut skaU kunna överklagas tUl länsrätten. Siste instans i frågor om tillstånd blir därmed normalt kammarrätten.

Avgifter

Uttedningen föreslår att tiUståndshavama skaU vara skyldiga att genom avgifter finansiera de kosmader som är förenade med tiUståndsmyndig­hetens verksamhet enhgt lagen. Avgiftema skaU bestämmas så att varje tiUståndshavare får betala en skäUg andel av kosmadema för myndig­hetsverksamheten .

övrigt

TiUståndsmyndigheten skaU ha tiUsyn över radioanvändningen. I denna uppgift bör mgå bl.a. att se tiU att störmngar meUan oUka radioanvändningar åtgärdas, att information ges om fömtsättningar för radioanvändning och att metcxler för frekvenstiUdelnmg i olika tänkbara simationer utvecklas.

EnUgt uttedningens uppskattningar kommer genomförandet av förslagen inte att föranleda någon ökning av totalkosmadema för Steten.

De föreslagna bestämmelsema i lagen om radiokommunikation, m.m.

är så utformade att regleringen mom EG kan beaktes vid tiUstånds­

prövningen. Något behov av särskUd lagharmonisering dämtöver

35O

torde för närvarande inte finnas vid ett svenskt närmande tiU EG.

Förteckning över remissinstanser m.fl, som yttrat        Prop. 1992/93:200

sig över Frekvensrättsutredningens förslag

B'iaga 4

Efter remiss har yttranden inkommit från Justitiekanslem, Hovrätten för Västra Sverige, Kammarrätten i StcKkhohn, Länsrätten i StcKkholms län. Riksåklagaren, RikspoUsstyrelsen, KommerskoUegium, Överbefäl­havaren, Statens räddningsverk, Televerket, Stetens telenämnd, Stetens jämvägar. Banverket, Sjöfartsverket, Luftfartsverket, GeneralmUstyrel­sen, Närradionämnden, Stetskontoret, Riksrevisionsverket, Närings-fVihetsombudsmannen, Stetens pris- och konkurrensverk, VattenfeU AB, Affärsverket Svenska Kraftnät, Standardiseringskommissionen i Sverige, IntemationeUa Handelskammarens Svenska Nationalkommitté (ICC), Leverantörföreningen Kontor och Date (LKD), NäringsUvets Tele-kommitte (NTK), Sveriges Industriförbund, Svenska åkeriförbundet, SOS Alarmering AB, Sveriges Radio AB, Nordisk Television AB, Industriför­valtnings AB KinnevUc, Nordic Tel Holdings AB och Föreningen Sveriges Sändare Amatörer (SSA).

Ytttanden har dessutom kommit in från Svenska Elektriska Kommis­sionen (SEK), Närings- och teknUcutveckUngsverket, Röda korset och MobU Tele Leverantörema.

351

Lagrådsremissens lagförslag

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5 1      Förslag till

Telelag 

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1      §    Itenna feg innehåUer bestämmelser om televerksamhet.

1 fegen avses med

tekmeddelande: ljud, text, bUd, date eUer information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eUer genom ljus eUer elekttomagnetiska svängningar som umyttjar särskUt anordnade ledare,

tektjänst: förmedUng av telemeddelande för någon annan,

tekfonitjänst: teletjänst bestaende i överföring av tal och som medger överföring av telefåxmeddelanden samt datakommunUcation vfe låghastig­hetsmodem,

tekverksamhet: förmedling av telemeddelanden vfe telenät eUer tiU­handahåUande av förbindelser för sådan verksamhet,

teknät: anläggning för förmedling av telemeddelanden,

allmänt tillgängligt teknät: telenät som står tiU förfogande för använd­ning av allmänheten.

Med televerksamhet avses inte utsändning av radioprogram tiU allmän­heten. Uttrycket radioprogram har därvid samma betydelse som i ytt­randefrihetsgmndlagen (1991:1469).

2 § Bestämmelsema i lagen syftar till att enskilda och myndigheter

skaU få tUlgång tiU effektiva telekommunikationer tiU fegsta möjUga

samhäUsekonomiska kosmad. Bland annat skaU var och en härvid få

möjlighet att från sin stadigvarande bostad eUer sitt festa verksamhets­

stäUe umyttja telefonitjänst inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att enskUda och myndigheter skaU tiUförsäkras tiUgång tiU teletjänster eUer förbindelser genom upphandling.

3

§ Vid tiUämpningen av fegen skaU man sträva efter att skapa utrymme för och upprätAålfe en effektiv konkurrens inom aUa delar av telekommunikationsområdet såsom ett medel att uppnå de i 2 § angivna syftena.

4

§ För sådan televerksamhet som innefettar användning av radiosän­dare gäUer, utöver denna lag, fegen (1992:000) om radiokommunikation.

352

TUlståndsplikt, förhandsbesked, tillståndsmyndighet m.m.

Prop. 1992/93:200

5 §    TUlstånd enUgt denna feg krävs för rätten att inom ett aUmänt

*

tiUgängUgt telenät tillhandahåUa

1. telefonitjänst, eUer

2. mobU teletjänst.

TUlståndspUkten gäUer endast verksamhet som är betydande i firåga om umredningsområde, antalet användare eUer annat jämförbart förhållande.

TiUstånd krävs vidare för rätten att mom ett allmänt tiUgängUgt telenät mot ersätttiing tillhandahåUa förbmdelser, om upplåtelsen görs av nätets ägare eUer av någon annan som disponerar kapacitet i nätet och tiU­handahåUer förbindelser i en omfatöimg som är betydande.

TUlstånd får avse ett visst område eUer hefe landet.

6 § Frågor om tiUstånd prövas av den myndighet som regeringen be­

stämmer (tUlståndsmyndigheten).

TUlståndsmyndigheten skaU efter ansökan meddefe förhandsbesked om tiUstånd enligt 5 § behövs för viss televerksamhet. Ett förhandsbesked som har vunnit laga kraft gäUer för den tid och under de fömtsättningar i övrigt som anges i beskedet.

7 § TiUståndsmyndigheten får medge undanteg frän tiUståndspUkten

enUgt 5 §, om det finns särskilda skäl. I sådant fåU får tiUståndspUkten

ersättas med en anmälningspUkt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om anmälningsplUct för den som inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät tillhandahåUer teletjänster som inte omfattes av tiUståndsplUcten enligt 5 §.

Beslut och föreskrifter om anmälningspUkt får meddelas endast i den utsträcknmg som det behövs från allmän synpunkt för att följa ut­vecklingen på telekommunUcationsområdet.

8

§ Ett tiUstånd skaU gälfe tills vidare. Om det finns särskUda skäl får ett tiUstånd bestämmas tiU att avse en viss tid.

9

§ Ett tiUstånd skaU återkaUas om verksamheten bedrivs i sttid med denna lag eUer i strid med föreskrifter eUer villkor som har meddefets med stöd av fegen och avvUcelsen inte kan anses vara av mmdre betydelse. ÅterkaUelse får ske först sedan tUlståndshavaren har lämnats tiUfäUe att vidta rättelse, om inte särskUda skäl föreUgger

GäUer avvUcelsen endast en viss del av verksamheten får återkaUelsen begränsas tiU denna del.

Tdlståndsprövning

10 § Den som söker tiUstånd enUgt 5 § skaU bevUjas tiUstånd i begärd

omfatttiing. TiUstånd får dock vägras om den sökande saknar fömtsätt­

ningar att bedriva verksamheten varaktigt och med god kapacitet och

353

23 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

kvaUtet.   För tiUstånd  enUgt 5 §  första  stycket 2  gäUer dessutom    Prop. 1992/93:200

bestämmelsema i 11 §.

BUaga 5

11 § För tillhandahåUande av mobUa teletjänster inom ett allmänt tiU­gängUgt telenät skaU tiUståndshavare utses efter ett förfårande med allmän inbjudan tiU ansökan. Etetta gäUer när det är fräga om nya eUer väsentUgt ändrade tjänster ckU det kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tiUräckUgt för att ge tiUstånd åt aUa som viU driva sådan verksamhet.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddefe föreskrifter om vad som skaU gäUa för att utse tiUståndshavare enUgt första stycket.

TdlståndsvUlkor m.m.

12 § TiUstånd enligt 5 § att driva televerksamhet får förenas med viU­

kor

TiUståndsvillkor kan avse bl.a. skyldighet för tiUståndshavare

1.

att på vissa villkor tillhandahålla telefonitjänst åt var och en som efterfrågar denna tjänst,

2.

att med beaktande av tiUgängUg kapacitet på vissa villkor tUlhanda­hålfe förbindelser åt den som efterfrägar sådana,

3.

att bedriva verksamheten under de fömtsättningar som följer av de intemationeUa överenskommelser som Sverige har biträtt,

4.

att i verksamheten te hänsyn tiU handUcappades behov av särskUda teletjänster,

5.

att medverka tiU att telemeddelanden kan förmedfes tiU samhäUets alarmerings- och räddningstjänst,

6.

att beakte totalförsvarets behov av telekommunikationer under kriser CKh i krig,

7.

art årUgen redovisa sin verksainhet i de delar som berörs av tiU­ståndet efter för verksamheten särskUt avpassade principer samt att stälfe redovisningen tiU förfogande för tiUståndsmyndigheten eUer den som em-visas av myndigheten,

8.

att på skähga viUkor tiU annan tiUståndshavare lämna ut sådana pubUcerade uppgifter om enskUdas teleabonnemang som inte omfattes av tysbiadsplikt enhgt 25 § förste stycket I denna feg, samt

9.

att på skähga villkor i egen telekatalog pubUcera ckU i sin verksam­het tiU allmänheten lämna ut uppgifter om enskUdas teleabonnemang hos annan tiUståndshavare i den utsträckning de inte omfattes av tystnadsplikt enUgt denna feg.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­defe föreskrifter om tiUståndsvillkor

13 § TiUståndsvillkor skaU gälfe för en bestämd tid. Ändring av tiU­

ståndsviUkor under löpande viUkorspericxI får ske endast enUgt förbehåU

i meddefede villkor eUer efter medgivande av tiUståndshavaren cKh efter

354

hörande av annan tiUståndshavare vars verksamhet direkt påverkas av    Prop. 1992/93:200

ändringen.

Bilaga 5

14 § Är Sverige i krig eUer krigsfera eUer råder det sådana extra-ordmära förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfera, får regeringen meddefe de föreskrifter om televerksamhet som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

mihandahåUande av teletjänster m.m.

15

§ Eten som inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tillhandahåUer teletjänster eUer förbmdelser skaU tiUgodose rimUga krav på teknisk säkerhet.

16

§ TiUståndshavare enUgt denna lag får, vid sidan av normafe kommersieUa vUUcor, mte stäUa upp andra krav för ansluttiing tiU telenät än sådana som är nödvändiga för att möjUggöra samverkan melfen tele­tjänster eUer som behövs för att förebygga att nätet eUer dess användare skadas eUer att nätets drift störs.

17

§ Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om krav enUgt 15 och 16 §§.

Taxor för teletjänster m.m.

18

§ TiUståndshavares taxor för användning av telefonitjänst tiU en fast ansluttiingspunkt inom ett allmänt tiUgängUgt telenät och för tUUiandahål­lande av förbindelser inom ett sådant nät skaU gmnda sig på tiUstånds­havarens kosmader Taxoma skall hålfes allmänt tiUgängUga av tiU­ståndshavama.

19

§ Regeringen får, utan funder av 18 §, föreskriva att taxor för tele­fonitjänst tiU en fast ansluttiingspunkt inom ett allmänt tiUgängUgt telenät inte får överstiga en viss nivå.

Samtrafik

20 § Den som har tiUstånd enUgt 5 § att tillhandahåUa telefonitjänst inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät är skyldig att bedriva samttafik med motsvarande verksamhet som drivs av en annan tUlståndshavare eUer av den som är anmäbiingsskyldig, om så begärs. Om samttafik upprättas med en anmäbiingsskyldig, har tiUståndshavaren rätt tiU samttafik med motsvarande verksamhet som drivs av den anmälningsskyldige.

Ersättningen för förmedUng av telefonitjänster enUgt första stycket skaU vara rättvis och skäUg med hänsyn tiU kosmadema för prestationema.

SkäUg hänsyn fär därvid tas tiU kosmader för särskUda uppgifter enUgt    Prop. 1992/93:200

upplåtarens tiUståndsvUlkor

Bilaga 5

Eten som inom ett aUmänt tiUgängUgt telenät tillhandahåUer annan teletjänst än telefonitjänst i sådan omfattning som avses i 5 § andra stycket är skyldig att på marknadsmässiga viUkor bedriva samtrafik med en tiUståndshavare eUer en anmälningsskyldig som tillhandahåUer tele­tjänster erdigt denna feg, om så begärs. Om samtrafik upprättas med en anmälningsskyldig har den som på begäran har medgett samtrafik rätt tiU samtrafik även med den anmälningsskyldige.

Niunmerplanering

21 § Nummerplaner skaU upprättas i syfte att skapa effektiva telekom­

munikationer.

Nummerplanema festställs av regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela föreskrifter för nummerplanema och får ta initiativ tiU att ändra dessa.

22 § Eten som tUlhandahåUer teletjänster mom ett allmänt tiUgängUgt

telenät eUer i samtrafik med ett sådant telenät är skyldig att följa

feststäUda nummerplaner

Avgift för myndighetsverksamheten

23 § Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om skyldighet att betala avgift för tiUståndsmyndighetens verk­samhet enUgt denna lag.

Tystnadsplikt m.m.

24

§ Ett telemeddelande får avlyssnas i televerksamhet endast i den utsträckning som det är nödvändigt för att driva verksamheten.

25

§ Eten som i televerksamhet har fått del av eUer tiUgång tiU

1. uppgift om teleabonnemang,

2.

innehåUet i ett telemeddelande, eUer

3.

annan uppgift som angår ett särskUt telemeddelande får inte obehörigen föra uppgiften vidare eUer umyttja den.

Tysmadsplikt erdigt första stycket gäUer inte i förhållande tiU den som har tagit del i utväxlingen av ett telemeddelande eUer som på annat sätt har sänt eUer tagit emot ett sådant meddelande. Tysmadsplikt i fråga om uppgifter som avses i första stycket 1 och 3 gäUer mte heUer i förhåUan­de tiU innehavare av ett abonnemang som använts för ett telemeddelande.

356

26 § TystttedspUkt enUgt 25 § första stycket gäUer även för uppgift som    Prop. 1992/93:200

hänför sig tUi

Bilaga 5

1.   åtgärden att kvarhålla försändelser enUgt 27 kap. 9 § rättegångs­

balken och

2.   angefegenhet som avser användning av hemUg teleavlyssning eUer

hemUg teleövervakning enUgt 27 kap. 18 eUer 19 § rättegångsbalken.

27 § Trots bestämmelsema i 25 § första stycket skaU

1.   uppgift som avses i 25 § första stycket 1 lämnas tiU en myndighet

som i ett särskUt fåU behöver en sådan uppgift för delgivning enhgt

delgivningsfegen (1970:428), om det enhgt myndighetens bedömning kan

antas att den som söks för delgivning håUer sig undan eUer det annars

finns synnerUga skäl,

2.

uppgift som avses i 25 § första stycket 1 som angår misstanke om brott lämnas tiU åklagarmyndighet, poUsmyndighet eUer någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta enUgt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter,

3.

uppgift som avses i 25 § första stycket 3 och som angår misstanke om brott lämnas tiU åklagarmyndighet, poUsmyndighet eUer någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om det för brottet inte är före­skrivet lindrigare straff än fängelse i två år.

28 § I det allmännas verksamhet skaU, i stäUet för 25-27 §§, be­

stämmelsema i sekretesslagen (1980:1(X)) tUlämpas.

För annan personuppgift som ingår i personregister i televerksamhet än som avses i 25 § första stycket gäUer bestämmelsema i datalagen (1973:289).

29 § Den som i annat faU än som avses i 25 § första stycket och 26 §

i radiomottagare har avlyssnat eUer på annat sätt med användande av

sådan mottagare fått tiUgång tiU ett radiobefordrat telemeddelande som

inte är avsett för honom själv eller för allmänheten får inte obehörigen

föra det vidare.

Vissa internationella frågor

30 § Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de föreskrifter som behövs i fräga om erkännande av tele­operatör enUgt den intemationeUa telekonventionen (TTU).

TiUsyn m.m.

31 § TUlståndsmyndigheten skall ha tiUsyn över efterlevnaden av denna feg och av de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av fegen.

TiUståndsmyndigheten har rätt att för tiUsynen

357

1. på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs, och

2. fä tiiUttäde tiU områden, lokaler och andra uttymmen, dock inte    Prop. 1992/93:200

bostader, där verksamhet som omfettas av denna lag bedrivs.

Bilaga 5

TiUståndsmyndigheten har rätt att få verkstälUghet hos kronofogdemyn­digheten av beslut som avser åtgärder för tilUsynen enhgt föregående stycke.

32 § TiUståndsmyndigheten skaU vid tiUsynen ägna särskUd upp­

märksamhet åt att avtal om samtrafik och om uppfetelse av förbindelser

träffas i enUghet med denna feg och meddefede tiUståndsvillkor Etet-

samma gäUer i tiUämpUga delar även i fråga om nummerplanering.

Om en tiUståndshavare eUer anmälningsskyldig inte följer bestämmel­sema i denna feg eUer föreskrifter eUer tiUståndsvillkor som har med­defets med stöd av fegen, skaU tiUståndsmyndigheten skyndsamt under­söka förhåUandena. Myndigheten kan därvid

1. medfe i förhandlingar,

2.

på begäran yttra sig över om erbjudna tekniska, operationeUa och ekonomiska villkor för samtrafik eUer för umyming av förbindelser är godtagbara enUgt denna lag, eUer

3.

ingripa enUgt 33 §.

33 § TiUståndsmyndigheten får meddefe de förelägganden och förbud

som behövs för efterlevnaden av denna feg eUer av villkor eUer

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Sådana förelägganden

CKh förbud får förenas med vite.

Överklagande, straffbestämmelser m.m.

34 §  TiUståndsmyndighetens beslut enligt denna lag får överkfegas hos

länsrätten.

Beslut enUgt denna feg, som inte avser återkaUelse av tiUstånd eUer påförande av avgift, gäller omedelbart om inte annat har bestämts.

TiUståndsmyndigheten och domstol som prövar ett överklagande får bestämma att ett beslut om återkaUelse av tiUstånd skaU gäUa omedelbart, om det finns särskUda skäl för det.

35 § TiU böter eUer fängelse i högst sex månader döms den som med

uppsåt eUer av oaktsamhet

1.

utan tiUstånd bedriver verksamhet som är tiUståndspliktig erdigt denna lag,

2.

begär eUer tar emot ersättning efter ett högre pris än som är medgivet i en föreskrift som avses i 19 §, eUer

3. inte följer en myndighets begäran att lämna uppgifter enUgt 27 §.

Bestämmelser om ansvar för den som bryter mot den föreskrivna

tysmadspUkten i 25 eUer 26 § finns i brottsbalken.

358

36 § Eten som med uppsåt eUer av oaktsamhet bryter mot den före-    Prop. 1992/93:200 skrivna tysmadspUkten i 29 § döms tiU böter I ringa faU döms mte tiU    Bilaga 5 ansvar.

1.

Etenna feg träder i kraft den 1 juU 1993.

2.

Ansökan om tiUstånd av den som vid fegens ikraftträdande bedriver tiUståndspliktig verksamhet skaU ha kommit in tiU tiUståndsmyndigheten senast den 30 september 1993. Verksamheten får fortsätta efter det att fegen har trätt i kraft tiU dess en sådan ansökan om tiUstånd har avgjorts.

3.   Eten som vid lagens ikraftträdande inom ett allmänt tiUgängUgt

telenät tillhandahåUer eUer avser att tillhandahåUa mobUa teletjänster och

enUgt bestämmelserna i 2 § radiofegen (1966:755) har meddefets tiUstånd

att inneha CKh använda radiosändare skaU för verksamheten anses ha

tiUstånd enUgt 5 § telefegen. TiUståndshavaren skaU anmäfe sin verksam­

het tiU tiUståndsmyndigheten. Anmälan skaU ha kommit in senast den 30

september 1993. TiUståndsmyndigheten skaU så snart som möjUgt fast­

stäUa tiUståndstid och tiUståndsvillkor enUgt telelagen. Trots att beslut i

dessa frågor inte har meddelats får dock sådan verksamhet fortsätta efter

det att fegen har trätt i kraft.

359

2      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om radiokommunikation

Bilaga 5

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Etenna feg innehåUer bestämmelser om innehav och användning av

radioardäggningar samt om användning av radiovågor för kommunika­

tion, m.m.

Bestämmelserna i fegen syftar tiU att, med bealctande av vad som i annan feg kan vara särskUt föreskrivet om viss radioanvändning, firämja ett effektivt nyttjande av möjUghetema tiU radiokommunikationer och andra användningar av radiovågor

Vid tillämpningen av fegen skaU radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informationsfriheten beaktas särskUt.

2 §    I denna lag avses med

radiovågor: elekttomagnetiska vågor med fegre frekvens än 3 000 giga­hertz som utbreder sig utan särskUt anordnad ledare,

radiokommunikation: överföring, utsändning eUer mottagning av teck­en, signaler, skrift, bUder, ljud eUer meddelande av varje sfeg med hjälp av radiovågor,

radiobestänming: bestämning av position, hastighet eUer andra känne­tecken hos ett föremål med ledning av radiovågomas utbredningsegenska­per,

radioanläggning: en anordmng avsedd för radiokommunikation eUer radiobestämning genom sändning av radiovågor (radiosändare) och mot­tagning av radiovågor (radiomottagare).

TiUståndsplUct

3 § För att få inneha eUer använda radiosändare krävs tiUstånd enUgt

denna feg. TiUstånd krävs även för innehav av dels radiosändare som är

ofiiUständiga, dels byggsatser för tUlverkning av radiosändare.

Endast den som har tiUstånd enUgt första stycket får tiU Sverige införa radiosändare, ofuUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverkning av radiosändare.

Radiosändare, ofiiUständiga radiosändare och byggsatser för tiUverk­ning av radiosändare får inte överfetas eUer uppfetas tiU någon som saknar tiUstånd eidigt första stycket. Överfetelse eUer uppfetelse får dock ske tiU någon som inte skaU inneha eUer använda radiosändaren under fömtsättning att denne visar att den som skaU inneha eUer använda radiosändaren har tiUstånd enligt första stycket.

4 §    Eten som enUgt 6, 7 eUer 8 § är undantegen fiän tiUståndspUkt skaU

,

behandlas som om han hade tiUstånd enUgt 3 § förste stycket.

TUlståndsmyndighet

Prop. 1992/93:200

5 §    Frågor om tiUstånd enUgt denna lag prövas av den myndighet som

regeringen bestämmer (tiUståndsmyndigheten).

TiUståndsmyndigheten skaU ha tiUsyn över efterlevnaden av denna lag och av de föreskrifter som är meddelade med stöd av fegen.

Undantag från tillståndsplikten

6

§ Det krav på tiUstånd som föreskrivs i 3 § förste stycket gäUer inte för försvarsmakten. Efter hörande av Överbefälhavaren beslutar tiU­ståndsmyndigheten om frekvenstiUdelning för försvarsmakten ckU de ytterUgare villkor som behövs.

7

§ Kravet på tiUstånd för innehav av radiosändare gäUer inte för StetUga myndigheter

8

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i enskUda faU beslute om undantag från tiUstandsplikten enhgt 3 § första stycket i fräga om

1.    radiosändare som umyttjar särskUt bestämda, gemensamma

frekvenser,

2.

radiosändare på utiändska fårtyg, luftfartyg eUer motorfordon, och

3.

radiosändare som innehas eller används av en person som inte har hemvist i Sverige.

Undantag enligt första stycket 1 får vUUcoras av att den radioanläggning i vilken sändaren mgår uppfyUer bestämda tekniska krav.

Undantag enligt första stycket 2 eUer 3 får föreskrivas endast om innehavet är tiUåtet i hemlandet.

TUlståndsgivning

9 §    TiUstånd att inneha cKh använda radiosändare skaU på ansökan meddefes, om

1.   det kan antas att radiosändaren kommer att användas på ett sådant

sätt att annan tUlåten radioanvändning i Sverige och i utlandet inte

riskerar att bU skadUgt påverkad,

2.

radiosändaren, tiUsammans med avsedd radiomottagare, är så be­skaffad i tekniskt hänseende att den uppfyUer rimUga krav på en effektiv frekvensanvändning och på möjUgheten att verka i den mUjö som den är avsedd för,

3.

det kan antas att användningen inte kommer att hindra sådan radio­kommunikation som är särskilt vUctig med hänsyn tiU den frfe åsUcts­bUdningen,

4.

radioanvändningen inte kommer att ta i anspråk frekvensutrymme som behövs för att upprätmåUa en rimUg beredskap för utveckUng av befintUga CKh nya radioanvändningar.

2.

det kan antes att användningen inte kommer att mkräkte på det    Prop. 1992/93:200 frekvensutrymme som behövs för försvarsmakten, och

Bilaga 5

3.

sökanden eUer någon annan som sökanden utför sändningsuppdrag för har tiUstånd för den verksamhet för vUken radiosändaren skaU umyttjas i de faU dette krävs enUgt annan feg eUer enUgt bestämmelser meddefede med stöd av feg.

10 § TiUstånd att inneha cKh använda radiosändare skaU avse en viss

radioanvändning. TiUståndsbeslutet skaU ange frekvenstiUdelningen samt

i den mån det behövs

1. antennens CKh i övrigt radiosändarens beskaffenhet,

2.

det geografiska område inom vilket en mobU radiosändare får användas,

3.

var antennen tiU en fast radiosändare skaU vara befegen, samt

4.

kompetenskrav för handhavandet av radioanläggnmgen, dehiing av frekvensutrymme, tiUståndsvillkor för verksamhet med radioanvändning enUgt annan feg, eUer andra villkor som är av betydelse för ett effektivt frekvensumyttjande.

11 § TiUstånd att enbart inneha radiosändare samt tiUstånd att mneha

ofuUständiga radiosändare eller byggsatser för tUlverkning av radiosända­

re får meddelas endast om det finns särskilda skäl för det.

TiUståndstid

12 § TiUstånd skaU gälla för en bestämd tid. Vid bestämmande av tiUståndstiden skaU följande beaktes:

1. firamtida förändringar i radioanvändningen,

2.

den tid som sändaren är avsedd att användas,

3.

den tekniska utveckling som kan väntes,

4.

den tid som krävs för att uppnå ett rimUgt ekononuskt utbyte av ut­mstningen, CKh

5.

sådant medgivande som avses i 9 § 6.

ÅterkaUelse av tUlstånd och ändring av tiUståndsvillkor

13 § Ett tUlstånd skaU återkaUas om

1.    radiosändaren har använts i strid med tiUståndsviUkoren och

avvikelsen mte kan anses vara av mindre betydelse,

2.

radiosändaren uppenbarUgen inte har använts i en omfattning som svarar mot tiUståndsvUlkoren och särskUda skäl inte talar mot återkal­lelse,

3.

tiUståndet har påverkats av felaktiga uppgifter fiän sökanden,

4.

förändringar inom radiotekniken eUer ändringar i radioanvändningen i utlandet på gmnd av intemationeUa överenskommelser som Sverige anslutit sig tiU medfört att ett nytt tiUstånd med samma viUkor inte skuUe

kunna meddelas, eUer

362

5. tiUståndshavaren begär att tiUståndet skaU återkaUas.

Återkallelse enhgt förste stycket I får, om inte omedelbar återkaUelse    Prop. 1992/93:200 krävs för att förhindra fortsatt missbmk, ske först om tiUståndshavaren    Bilaga 5 inte har följt ett förefeggande att tUlämpa meddelade tiUståndsvillkor Ett sådant förefeggande meddelas av den myndighet som regeringen bestäm­mer CKh får förenas med vite.

I faU som avses i första stycket 3 och 4 får tiUståndet återkaUas endast om det inte är tiUräckUgt att tiUståndsvUlkoren ändras.

ÅterkaUelse av tUlstånd eUer ändring av frekvenstiUdehiing eUer andra tiUståndsvillkor på gmnd av ändringar inom radiotekniken får beslutas endast om det med hänsyn tiU inttesset av en effektiv användning av radiofrekvenser finns synnerUga skäl för en sådan åtgärd. Därvid skaU beaktes i vilken utsträckning rimhgt ekonomiskt utbyte av utmstningen uppnåtts, effektema på tiUståndshavarens verksamhet av en återkaUelse eUer förändring av tiUståndsviUkoren samt omständighetema i övrigt.

Avgift för tillstånd

14 § För att tacka kosmadema för tiUståndsmyndighetens verksamhet enUgt denna feg skaU den som får ett tiUstånd betala en avgift. Avgiften skaU tas ut enligt gmnder som leder tiU att kosmadema med skälig andel fördefes på innehavare med olUca typer av tiUstånd. SärskUd avgift får tas ut för kosmadema att behandla en ansökan om tiUstånd. Avgifter påförs av tiUståndsmyndigheten.

Åtgärder mot störningar

15 § Om en radiosändare stör användningen av andra radioanläggningar,

skaU den som har tillstånd tiU att inneha och använda radiosändaren

ombesörja avstöming eUer i möjligaste mån minska störningen. Om en

radiomottagare stör någon annans mottagning, skaU den som innehar den

störande radiomottagaren ombesörja avstöming eUer på annat sätt se tiU

att störningarna upphör

Eten myndighet som regeringen bestämmer får förelägga tiUstånds­havare respektive innehavare av störande radiomottagare att vidta de åtgärder som bedöms vara nödvändiga för att åstadkomma att stöming­ama upphör eUer minskar. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

16 § Elektriska eUer elekttoniska anläggningar som, utan att vara

radioanläggningar, är avsedda att alstia radiofrekvent energi för

kommunikationsändamål eUer för industrieUt, vetenskapUgt, medicmskt

eUer något liknande ändamål, får användas endast under bestämda

viUkor Föreskrifter om villkor för sådana anfeggningar meddefes av

regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer.

Eten myndighet som regeringen bestämmer får meddefe de förefegg­

anden CKh förbud som behövs i ett enskUt feU för att föreskriftema i

första stycket skaU följas. Ett sådant föreläggande eUer förbud får förenas

med vite.

363

Regeringen får meddefe föreskrifter om förbud mot att inneha andra    Prop. 1992/93:200 elekttiska eUer elekttoniska anläggningar som, utan att vara radioanlägg-    Bilaga 5 ningar, är avsedda att sända radiovågor

Straff m.m.

17 § TiU böter eUer fängelse i högst sex månader döms den som med uppsåt eUer av oaktsamhet

1.   innehar eUer använder radiosändare utan att ha tUlstånd enUgt 3 §

första stycket eUer använder radiosändare i strid med ett vUlkor som har

bestämts vid meddelandet av ett sådant tiUstånd,

2.

innehar en ofuUständig radiosändare eUer byggsats för tiUverkning av radiosändare utan att ha tiUstånd enhgt 3 § första stycket,

3.

överfeter eller upplåter en radiosändare, ofuUständig radiosändare eUer byggsats för tiUverkning av radiosändare i strid med bestäm­melsema i 3 § ttedje stycket, eUer

4.

bryter mot en föreskrift som har meddefets med stöd av 16 § ttedje stycket.

Sådana radiosändare, ofiiUständiga radiosändare, byggsatser för tUl­verkning av radiosändare eller elektriska anläggmngar som har varit föremål för brott enligt första stycket kan förklaras förverkade. Be­stämmelserna i 36 kap. brottsbalken skaU därvid tillämpas.

Bestämmelser om ansvar för den som bryter mot 3 § andra stycket finns i fegen (1960:418) om straff för vamsmuggUng.

Överklagande

18 § TiUståndsmyndighetens beslut enhgt denna feg får överkfegas hos länsrätten.

Första stycket gäller inte beslut som avses i 6 §.

Beslut enUgt denna lag, som mte gäller påförande av avgifter, skaU gäUa omedelbart om inte annat har bestämts.

Användning av radiosändare i krig m.m.

19 § Är Sverige i krig eUer krigsfåra eUer råder det sådana extta-ordinära förhåUanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfåra, får regeringen meddela de föreskrifter om tiUstånd att inneha och använda radiosändare som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

1.

Denna feg ttäder i kraft den 1 juU 1993.

2.

Kravet på tUlstånd enhgt denna lag för statiiga myndigheter gäUer först firån och med den 1 juU 1994.

364

3. Ett tiUstånd som har meddefets enhgt äldre föreskrifter skaU fortsätta    Prop. 1992/93:200 att gälfe enUgt dessa för den som ansöker om tiUstånd enhgt denna feg    Bilaga 5 före den 1 januari 1994 tiU dess en sådan ansökan har avgjorts.

365

3      Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Prop. 1992/93:200 Bilaga S

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 8 § brottsbalken skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap. 8§

Om någon olovUgen bereder sig tiUgång tiU meddelande, vilket såsom postförsändelse eUer såsom tekfonsamtal, tekgram elkr annat telemeddelande är under befordran genom allmän befordringsanstaU, dömes för brytande av post- eller telehemUghet tiU böter eUer fängel­se i högst två år.

Den som olovUgen bereder sig tiUgång tiU ett meddelande, som ett post- elkr tekbefordringsföretag förmedlar sompostförsärulelse elkr tekmeddelande, döms för brytande av post- eUer telehemUghet tiU böter eUer fängelse i högst två år.

Etenna feg träder i kraft den I juU 1993.

366

4      Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Härigenom föreskrivs i fiäga om rättegångsbaUcen dels att 27 kap. 3-4, 9, 11, samt 18-19 §§ skaU ha följande lydelse, dels att det i 27 kap. skaU införas en ny paragraf, 25 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

27 3 Brev, telegram eUer annan för­sändelse, som finnes i post- eller tekverkets vård, må tagas i beslag alknast om för brottet är stadgat fängelse i ett år eUer däröver samt försändelsen hos mottagaren skulk vara underkastad beslag.

Föreslagen lydelse kap.

Brev, telegram eUer annan för­sändelse som finns hos ett post-eller tekbefordringsföretag, får tas i besfeg endast om det för brottet äi föreskrivet fängelse i ett år eUer däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren.

4

§

Den som med fega rätt griper eUer anhåUer misstänkt eller verk­ställer häktning, husrannsakan eUer kroppsvisitation må lägga beslag å föremål, som därvid påträffas.

Föremål, som eljest påträffas, må efter beslut av undersöknmgsle-daren eUer åklagaren tagas i be­sfeg. År fara i dröjsmål, må även utan sådant beslut åtgärden vidta­gas av poUsman, dock ej i firåga om försändelse / post- eller tele-grafrerkets vård.

\krkstälks beslag av annan än undersökningsledaren eUer åkfe­garen och har denne ej beslutat be­slaget, skaU anmälan skyndsamt göras hos honom, som har att omedelbart pröva, om besfeget skaU besta.

Den som med fega rätt griper eUer anhåUer en misstänkt eUer verkstäUer häktning, husrannsakan eUer kroppsvisitation får lägga be­slag på föremål som därvid på­träffas.

Föremål, som på annat sätt på­träffas, får tas i besfeg efter beslut av undersökningsledaren eUer åkla­garen. Vid fera i dröjsmål, får även utan sådant beslut åtgärden vidtas av poUsman, om det inte är fråga om en försändelse som avses i 3%.

\krkställs besfeg av någon annan än undersökningsledaren eUer åklagaren och har denne inte be­slutat besfeget, skaU anmälan skyndsamt göras hos honom, som omedelbart skall pröva om besfeget skaU besta.

'Senaste lydelse 1964:166.

367

9§

Nuvarande lydelse

Ar anledning, att försändelse, som må tagas i beslag, skall in­komma tiU post-, tekgraf-, jäm­vägs- elkr annan befordrings­anstaU, äge rätten förordna, att försändelsen, när den inkommer, skaU kvarhållas, tiU dess firågan om besfeg blivU avgjord. Fråga därom må upptagas aUenast på yrkande av undersökningsledaren eUer åkfegaren.

Förordnande skaU meddefes att gäUa viss tid, högst en månad, från den dag, cfe förordnandet delgavs anstaltens föreståndare. I förord­nandet skaU intagas underrättelse, att meddelande om åtgärden icke må utan tiUstånd av undersöknings­ledaren eUer åklagaren lämnas av­sändaren, mottagaren eUer annan.

När försändelse på gmnd av för ordnande kvarhålUts, skaU före­ståndaren utan dröjsmål göra an­mälan hos den som begärt förord­nandet; denne har att omedelbart pröva, om beslag skaU äga rum.

Föreslagen lydelse

Rätten får förordna, att försän­delse som får tas i besfeg och som väntas komma in tiU ett beford­ringsföretag skall, när den kommer in, hållas kvar, tUl dess frågan om besfeg har avgjorts. Fråga därom får tas upp endast på yrkande av undersökningsledaren eUer åkfe­garen.

Ett förordnande skaU meddelas att gäUa viss tid, högst en månad, firån den dag då förordnandet del­gavs befordringsföretaget. 1 förord­nandet skaU det tas in en under­rättelse om att meddelande om åt­gärden inte utan tiUstånd av under­sökningsledaren eUer åklagaren r lämnas till avsändaren, mottegaren eUer någon annan.

När en försändelse på gmnd av ett förordnande hålUts kvar, skaU befordringsföretaget utan dröjsmål göra anmälan hos den som har begärt förordnandet. Denne skall omedelbart pröva, om beslag skall ske.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

11 §

Är den, fiän vilken beslag sker, ej närvarande vid besfeget, skaU han utan dröjsmål underrättes därom och huru förfarits med det besfegtegna. Har försändelse hos post-, tekgraf-, jämvägs- elkr annan befordringsanstaU tegits i beslag, skaU, så snart det kan ske utan men för uttedningen, motta­garen underrättas ckU, om avsän­daren är känd, även denne.

Om den från vilken besfeg sker, inte är närvarande vid beslaget, skaU han utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Har försänd­else hos ett befordringsföretag tegits i beslag, skaU, så snart det kan ske utan men för uttedningen, mottegaren underrättas och, om av­sändaren är känd, även denne.

368

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 HemUg teleavlyssning innebär att samtal elkr andra telemed­delanden, som befordras av tek­verket tiU eUer från en viss tekfon­apparat elkr annan teleanfeggning, i hemUghet avlyssnas eUer upptas genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehåUet i med-

Hemhg teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras via ett alknäm tillgängligt teknät tUl eUer firån en viss teleanfeggning, i hemUghet avlyssnas eUer tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehåUet i med­delandet, delandet. HemUg teleavlyssning får användas vid fömndersökning angående

1.  brott för viUcet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två

år eUer

2.  försök, förberedelse eUer stämpling tUl sådant brott, om sådan

gärning är befegd med straff.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

19 §'

HemUg teleövervakning innebär att uppgifter i hemUghet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eUer bestäUts tiU eUer firån en viss teleanläggning som är ansluten till ett albnänt tillgängligt telenät eUer att en sådan an-feggning stängs av för telemed-delarulen.

HemUg teleövervakning innebär att uppgifter i hemUghet lämrms av tekverket om samtal eller andra telemeddelanden som har expedi­erats eUer bestäUts tiU eUer från en viss telefonapparat eller annan teleanläggning eUer att en sådan anläggning avstängs för samtal elkr meddelanden.

HemUg teleövervakning får användas vid fömndersökning angående

1.  brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

2.

brott enUgt 1 § narkotUcasttafflagen (1968:64) eUer sådant brott enUgt 1 § fegen (1960:418) om straff för vamsmuggling som avser narkotika eUer

3.

försök, förberedelse eUer stämpUng tiU brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är befegd med straff.

25 §

Har rätten kimnat tillstånd tiU hemlig tekavlyssning elkr hemlig teleövervakning, får de tekniska hjälpmedel som behövs för avlyss-

Senaste lydelse 1989:650. 'Senaste lydelse 1989:650.

369

24 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 200

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5 ningen elkr övervakningen ans-Mas, urulerhålkis och återtas.

Etenna feg ttäder i kraft den 1 juU 1993.

370

5      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i radiolagen (1966:755)

BUaga 5

Härigenom föreskrivs i fråga om radiolagen (1966:755)'

dels att 2-4 §§ skaU upphöra att gäUa,

dels att 21 CKh 22 §§ skaU ha följande lydelse.

Nuvararule lydelse

Föreskigen lydelse

2%

Radiosändare får här i riket eller på svenskt fartyg elkr luftfartyg utom riket innehas elkr användas endast av den som erhålUt tillstånd av regeringen elkr myndighet som regeringen bestämmer. Sådara till­stånd erfordras även för innehav här i riket av radiosärulare som är ofallständig eller av byggsats för tillverkning av radiosändare. Till­stårui meddelas för viss tid.

Irförsel till riket av radiosän­dare, ofallstärulig radiosändare eller byggsats för tiUverkning av radiosändare är tillåten endast för den som har tillstårui enligt första stycket.

Radiosändare, ofallständig radio­sändare elkr byggsats för tillverk­ning av radiosärulare får ej över­låtas elkr upplåtas till den som saknar tillstånd enligt första stycket.

Regeringen elkr myndighet som regeringen bestämmer äger för­ordna om avgift för innehav av radiosändare.

3§ Mottagare får innehas och an­vändas av var och en. Bestäm­melser om avgift för innehav av vissa mottagare finns i lagen (1989:41) om TV-avgift.

'Lagen omtryckt 1991:1066.

371

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5

Mottagare för inte användas på sådant sätt att mottagning på andra pkuser störs.

Om radarvarnare finns särskilda bestämmelser i lagen (1988:15) om förbud mot radarvamare.

3a§

Den som i mottagare har avlyss­nat tekfonsamtal, tekgram elkr anrutt tekmeddelande får ej obehörigen föra detta vidare.

Anordning, som automatiskt regi­strerar innehållet i radio- eller trådsändning, får användas till­sammans med mottagaren endast om regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer medger det i SärskiU fall. Sådant medgivaruk krävs dock ej om registreringen avser säruining som uppenbarUgen är avsedd för allmänheten.

Bestämmelsema i denna paragraf om mottagare avse även återgiv­ningsanordning som är ansluten tiU mottagaren. Bestämmelsema i paragrafen gälla ej navigerings­mottagare.

4§

Bestämmelsema i 2 % första, andra ochjjärde styckena samt 3 % äga ej tillämpning på radiosändare eller mottagare på utländskt fartyg, luftfartyg elkr motorfordon.

Regeringen elkr nvndighet som regeringen bestämmer äger med­dela föreskrifter för innehav och användning av sådan radiosändare och mottagare.

21 § TUl böter eUer fängelse i högst      TiU böter eUer fängelse i högst ett år döms den som

372

Nuvarande lydelse

1.

innehar eller använder radio­sändare utan att ha tillstårui enligt 2 % första stycket elkr använder radiosändare i strid mot vilUu)r som föreskrivits vid meddelande av sådant tillstårui,

2.

innehar ofallstärulig radiosän­dare elkr byggsats för tillverkning av radiosärulare utan att ha er­hålUt tillstånd enligt 2 § första stycket,

3.

uppsåtligen elkr av oaktsam­het överlåter elkr upplåter radio­särulare, ofallständig radiosändare elkr byggsats för tillverkning av radiosändare i strid mot bestäm­melsen i 2 % tredje stycket,

4.

sänder radioprogram utan er­forderUgt tiUstånd, eller

5.

bryter mot föreskrift som med­delats med stöd av 4 % aruira stycket om det ej är fråga om radiosändare elkr mottagare på örlogsfartyg, militärt luftfartyg elkr militärt motorfordon.

Sändare som använts såsom hjälpmedel vid brott enhgt förste stycket 4 och radiosändare, ofall­stärulig radiosärulare eller byggsats för tillverkning av radiosändare som varit föremål för brott enligt första stycket 1, 2 elkr 3 kan förklaras förverkad. Bestämmel­sema i 36 kap. brottsbalken skaU därvid tiUämpas.

Om ansvar för den som bryter mot 2 % andra stycket finns bestäm­melser i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Föreskigen lydelse

ett år döms den som sänder radio­program utan erforderUgt tiUstånd.

Sändare som använts jc?m hjälp­medel vid brott enUgt förste stycket kan förklaras förverkad. Bestämmelsema i 36 kap. brotts­balken skaU därvid tiUämpas.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

373

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

22 § TiU böter döms den som

I. underfeter att fiiUgöra anmähiingsskyldighet som avses i 20 § första eUer andra stycket, eUer

2. UppsåtUgen eUer av oaktsam­het lämnar ofallständig eUer oriktig uppgift i anmälan som avses i 20 § första eUer andra stycket, om ej gärningen är befegd med straff i brottsbaUcen.

Till böter döms den som bryter mot föreskriftema i 3 § andra stycket elkr 3 a% första eller andra stycket. Detsamma gäller den som vid ftiUgörande av ersätt­ningsskyldighet som avses i 20 § ttedje stycket uppsåtUgen eUer av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, om mte gärningen är belagd med sttaff i brottsbaUcen.

2.

uppsåtUgen eUer av oaktsam­het lämnar ofallständiga eUer oriktiga uppgifter i en anmälan som avses i 20 § första eUer andra stycket, om inte gärningen är befegd med straff i brottsbalken, elkr

3.

vid ftiUgörande av tien upp­giftsskyldighet som avses i 20 § ttedje stycket uppsåtUgen eUer av oaktsandiet lämnar oriktiga upp­gifter, om inte gärningen är belagd med straff i brottsbaUcen.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

1.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juU 1993.

2.

TiUståndsbeslut som har meddefets enhgt de upphävda paragraferna skaU fortsätta att gäUa i enUghet med vad som anges i punkten 3 i övergångsbestämmelsema tiU lagen (1993:000) om radiokommunikation.

3.

1 fräga om ärenden som har avgjorts i första uistans före Ucraft-tiädandet skaU äldre föreskrifter tiUämpas i fråga om såväl förfarandet som ärendenas prövning i sak.

Senaste lydelse 1991:2028.

374

6      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Bilaga 5

Härigenom föreskrivs att 2 § ledningsrättslagen (1973:1144) skaU ha följande lydelse.

Nuvanmde lydelse

Föreslagen lydelse

2§' Lagen gäUer för ledningar av följande sfeg,

1.  allmän teleledning samt annan 1. teleledning som ingår i tek-

allmän svagsttömsledning för sig- kommunikationssystem för allmänt

nalering, fjänmanövrering, date- ändamål samt allmän svagsttöms-

överföring eUer liknande ändamål,    ledning    för    signalering,    Qärr-

manövrering, dateöverföring eUer liknande ändamål,

2.    elektrisk starksttömsledning 2. elektrisk starksttömsledning

för vilken koncession fordras eUer för vilken koncession fordras eUer,

som ingår i tekkommunika- som behövs för sådana ledningar

tionssystem,

som avses i 1,

3. vatten- eUer avloppsledning som

a)

ingår i aUmän va-anläggning,

b)

förser samhälle med vatten eUer därifrån bortför avloppsvatten eUer annan orenUghet,

c)   gagnar näringsverksamhet eUer kommunikationsanläggning av

betydelse för riket eUer viss ort eUer

d)   medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan och inte

tiUgcxloser endast en enstaka fastighets husbehov,

4.  ledning genom vUken fiärrvärme, olja, gas eUer annan råvara eUer

prcxiukt transporteras från produktionsställe, upplag eUer festpfets och

som

a)     tiUgodoser ett allmänt behov,

b)   gagnar näringsverksamhet eUer kommunikationsanläggning av

betydelse för riket eUer viss ort eUer

c)     medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan.

Lagen gäUer ej om utrymme för ledning kan upplåtes med stöd av anfeggrangslagen (1973:1149).

Etenna feg träder i kraft den I juU 1993.

'Senaste lydelse 1992:1213.

375

7    Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fräga om sekretesslagen (1980:100)' att 9 kap.

8 §, 14 kap. 2 § och 16 kap. 1 § skaU ha följande lydelse.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap. 8§

Sekretess gäUer inom Postverket för uppgift som angår särskUd postför­sändelse. Om sekretess inte följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas tiU den som är försändelsens avsändare eUer mottegare. Sekretess gäUer inom Postverket även för uppgift om enskUds förbindelse med postghorörelsen eUer bank.

Sekretess gäUer inom Televerket för uppgift som angår särskUt tele­fonsamtal eUer annat telemed­delande. Om sekretess mte följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas tiU den som har tegit del i telefonsamtalet eUer annars är telemeddelandets av­sändare eUer mottegare eUer som innehar apparat som har använts för telemeddelandet.

Sekretess gäUer hos Postverket, lekverket och annan myndighet som handhar allmän samfärdsel för uppgift som angår enskUds för­bindelse med samfärdselverksam­heten och som inte avses i förste eUer andra stycket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde Uder skada eUer men. Sekretessen hos Postverket för uppgift om enskUds adress gäUer dock endast, om det kan antes att röjande av uppgiften skuUe medföra fåra för att någon utsätts för övergrepp eUer annat aUvarUgt men.

Sekretess gäUer hos rttyndighet som driver televerksamhet för uppgift som angår särskUt tele­fonsamtal eUer annat telemed­delande. Om sekretess inte följer av annan bestämmelse, får dock sådan uppgift lämnas tiU den som har tegit del i telefonsamtalet eUer annars är telemeddelandets av­sändare eUer mottegare eUer som innehar apparat som har använts för telemeddelandet.

Sekretess gäUer hos Postverket och annan myndighet som handhar aUmän samfärdsel för uppgift som angår enskUds förbindelse med samfärdselverksamheten och som inte avses i förste eUer andra stycket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den en­skUde Uder skada eUer men. Sekre­tessen hos Postverket för uppgift om enskUds adress gäUer dock endast, om det kan antes att röjande av uppgiften skuUe med­föra fåra för att någon utsätts för övergrepp eUer annat aUvarUgt men.

'Lagen omtryckt 1992:1474.

376

Nuvarande lydelse

Sekretess gäUer för uppgift vid särskUd sambandstjänst inom total­försvaret, om uppgiften avser telemeddelande som utomstaende utväxlar på allmänt telenät.

Sekretess gäUer i ärenden som

Föreslagen lydelse

Sekretess gäUer för uppgift vid särskUd sambandstjänst inom total­försvaret, om uppgiften avser telemeddelande som utomstaende utväxlar på telenät, avser TV-avgifter för uppgift om enskUds personUga eUer ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskUde eUer någon honom närstaende Uder skacfe eUer men om upp­giften röjs.

1 fiäga om uppgift i allmän handUng gäUer sekretessen enhgt förste stycket ttedje meningen samt tredje CKh femte styckena i högst tjugo är.

14 kap. 2§ Sekretess hindrar inte att uppgift i annat feU än som avses i 1 § lämnas tiU myndighet, om uppgiften behövs där för

1.  fömndersökning, rättegång, ärende om discipUnansvar eUer skUjande

firån anställning eUer annat jämförbart rättsUgt förfarande vid myndig­

heten mot någon rörande hans deltegande i verksamheten vid den

myndighet där uppgiften förekommer,

2.

omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eUer

3.

tiUsyn över eUer revision hos den myndighet där uppgiften före­kommer

Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntUgt eUer skriftUgt yttrande av sakkunnig tiU domstol eUer myndighet som bedriver fömndersökning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift om enskUds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas tiU en myn­dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt del-givmngslagen (1970:428). Uppgift hos en myndighet som driver tek­verksamhet om enskUds telefon­nummer får dock, om den enskUde hos myndigheten begärt att abonne­manget skaU håUas hemUgt och uppgiften omfattes av sekretess enUgt 9 kap. 8 § ttedje stycket, lämnas ut endast om den myndig­het som begär uppgiften finner att det kan antes att den som söks för delgivning håUer sig undan eUer att

Sekretess hindrar inte att uppgift om enskUds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas tiU en myn­dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt del­givningslagen (1970:428). Uppgift hos Televerket om enskUds tele­fonnummer får dock, om den enskUde hos Televerket begärt att abonnemanget skaU håUas hemUgt och uppgiften omfattes av sekretess enUgt 9 kap. 8 § ttedje stycket, lämnas ut endast om den myndig­het som begär uppgiften finner att det kan antes att den som söks för delgivning håUer sig undan eUer att det annars finns synnerUga skäl.

det annars finns synnerUga skäl. Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas tiU åklagarmyndighet, poUsmyndighet eUer annan myndighet som har att

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

377

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5 ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet CKh dette kan antes föranleda annan påföljd än böter

För uppgift som omfattes av sekretess enhgt 7 kap. 1-6 CKh 33 §§, 8 kap. 8 § försto stycket, 9 eUer 15 § eUer 9 kap. 4 eUer 7 §, 8 § förste eUer andra stycket eUer 9 § andra stycket gäUer vad som föreskrivs i ärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för viUcet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enhgt 7 kap. 1, 4 eUer 33 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enUgt 3, 4 eUer 6 kap. brottsbalken mot någon som inte har fyUt arton år lämnas tiU åkfegarmyndighet eUer poUsmyndighet.

Tredje cKh Qärde styckena gäUer inte uppgift som omfattes av sekretess enhgt 9 kap. 9 § förste stycket.

Sekretess enhgt 7 kap. 1 § CKh 4 § första och ttedje styckena hindrar inte att uppgift om enskUd, som mte fy Ut arton år eUer som fortgående missbmkar alkohol, narkotUca eUer flyktiga lösningsmedel, eUer när­staende tiU denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten tiU. annan sådan myndighet, om det behövs för att den enskUde skaU fä nödvändig vård, behandling eUer annat stöd. Etetsamma gäUer i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller närstaende tiU henne, om det behövs för en nödvändig insats tiU skydd för det väntade bamet.

378

Nuvarande lydelse

Prop. 1992/93:200

BUaga 5 16 kap.

1§ Att friheten enhgt I kap. I § tryckfirUietsförordmngen och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgmndlagen att meddefe CKh offenthggöra uppgifter i vissa faU är begränsad firamgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 ckU 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1 CKh 3 tryckfirihetsförordningen cKh av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgmndfegen. Ete faU av uppsåtUgt åsidosättande av tysmadsplikt, i vilka nämncfe frihet enUgt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgmnd­fegen i övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

3. denna feg enUgt

3 kap. 1 §

såvitt  avser  uppgift  hos Riks-

banken

5 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om kvarhål-

lande av försändelse på beford­ringsanstaU eUer om hendig tele­avlyssning CKh hemUg teleöver­vakning på gmnd av beslut av domstol, undersökningsledare eUer åklagare

5 kap. 2-4 §§

Senaste lydelse 1992:1775.

379

Föreskigen lydelse

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5 16 kap.

1§ Att friheten enUgt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgmndfegen att meddela CKh offenthggöra uppgifter i vissa faU är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. I § första stycket samt 3 § första stycket 1 cKh 2 yttrandefirihetsgmndfegen. De faU av UppsåtUgt åsidosättande av tysbiadsplikt, i vilka nämnda frihet enhgt 7 kap. 3 § första stycket 3 ckU 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgmnd­fegen i övrigt är begränsad, är de där tysttiadsplikten följer av

3. denna lag enhgt

3 kap. 1 §

såvitt  avser  uppgift  hos Riks-

banken

5 kap. 1 §

såvitt avser uppgift om kvarhål-

fende av försändelse på beford­ringsföretag eUer om hendig tele­avlyssning och hemhg teleöver­vakning på gmnd av beslut av domstol, undersökningsledare eUer åkfegare

5 kap. 2-4 §§

9.   25 § första  stycket teklagen      såvitt avser uppgift om innehåUet

(1993:000)

i ett telemeddelande eUer annan

uppgift   som   angår   ett   särskUt sådant meddelande

såvitt avser uppgift om kvarhål-fende av försändelse på beford­ringsföretag eUer om hendig tele­avlyssning och hendig teleöver­vakning på gmnd av beslut av domstol, undersökningsledare eUer åklagare

26 § telelagen (1993:000)

Etenna feg ttäder i kraft den 1 juU 1993.

Senaste lydelse 1992:1775.

380

8      Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1975:88) med bemyndigande att

Bilaga 5

meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer

Härigenom föreskrivs att 1 § fegen (1975:88) med bemyndigande att meddefe föreskrifter om trafik, transporter ckU kommunikationer' skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Regeringen bemyndigas att meddefe föreskrifter som avses i 8 kap. 3 eUer 5 § regeringsformen, om föreskriftema gäUer

1. befordran i spårbunden trafik som är avsedd för allmänheten,

2.  sådan befordran i vägtrafik som ombesörjes av jämvägsföretag tiU

komplettering av eUer som ersättning för jämvägsbefordran som avses

under I,

4.

posmefordran eller telekom-       4. posmefordran, munikationer,

5.

rätt att driva sjöfart inom Sveriges sjöterritorium med utiändskt fartyg,

6.

trafikregler, sjövägmärken eUer säkerhetsanordningar för sjötrafiken inom Sveriges sjöterritorium eUer för sjöttafiken med svenska fårtyg, sjö­flygplan och svävare utanför Sveriges sjöterritorium,

7.

skeppsmäming,

8.

trafik på väg eUer i terräng,

9.

fordons beskaffenhet och utmstning,

10.   registtering eUer annan konttoU av fordon,

11.  skyldighet för kommunema att tillhandahåUa föreskrifter och andra

uppgifter som rör förhåUandena i trafiken,

12.

riksfärdtjänst,

13.

tUlstånd att bmka svävare,

14.

kör- och vUotider vid vägtransporter samt förbud mot vissa typer av beräkningar av lön tiU förare vid sådana transporter

Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifter för granskning eUer konttoU enUgt bestämmelse som avses i första stycket 9, 10 eUer 13. Regeringen bemyndigas också att besluta föreskrifter om avgifter för fårledsverksamheten samt om avgifter för skeppsmätning och avgifter för tiUstånd enUgt första stycket 5.

Etenna lag träder i kraft den 1 juh 1993.

'Lagen omtryckt 1978:233. Senaste lydelse 1992:592.

381

9 Förslag till

Lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 2 § fastighetstaxeringsfegen (1979:1152) skaU ha följande lydelse.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

2 kap.

2§'

Byggnader skaU indefes i de byggnadstyper som anges i det följande.

Specialbyggnad Kommunikationsbyggnad

Med specialbyggnad avses

Garage, hangar, lokstaU, ter­minal, stationsbyggnad, expedi­tionsbyggnad, vänmaU, gcxlsmaga-sin, reparationsverkstad och lik­nande, ombyggnaden används för allmänna kommunikationsändamål.

Byggnad som används i Post­verkets, Tekverkets, Statens järn­vägars. Luftfartsverkets, Ban­verkets, Svensk Rundradio Aktie­bolags, Sveriges Radio Aktiebo­lags, Sveriges Television Aktie­bolags CKh Sveriges UtbUdnings­radio Aktiebolags verksamhet.

'Senaste lydelse 1992:1667.

382

Föreslagen lydelse

2 kap.

2§'

Byggnader skaU indefes i de byggnadstyper som anges i det följande.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Specialbyggnad

Med specialbyggnad avses

KommunUcationsbyggnad

Garage, hangar, lokstaU, ter­minal, stationsbyggnad, expedi­tionsbyggnad, vänmaU, godsmaga­sin, reparationsverkstad och lik­nande, ombyggnaden används för allmänna kommunikationsändamål.

Byggnad som används i Post­verkets, Stetens järnvägars. Luft­fartsverkets, Banverkets, Svensk Rundradio Aktiebofegs, Sveriges Radio Aktiebolags, Sveriges Tele­vision Aktiebolags och Sveriges UmUdmngsradio Aktiebolags verk­samhet.

Etenna feg träder i kraft den 1 juh 1993.

'Senaste lydelse 1992:1667.

383

10    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten hos        Bilaga 5 vissa regionala alarmeringscentraler

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ fegen (1981:1104) om verksam­heten hos vissa regionafe alarmeringscentraler skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1§

Denna feg gäUer verksamheten Denna feg gäUer verksamheten

hos regionafe alarmeringscentraler

hos regionafe alarmeringscentraler

som har tiU syfte att möjUggöra

som har tiU syfte att möjUggöra

snabba och effektiva hjälpinsatser

snabba och effektiva hjälpuisatser

i nödsimationer och som har upp-

i nödsimationer och som har upp­

rättets efter avtal med televerket.

rättats efter avtal med staten.

2§

Den som svarar för afermerings- Eten som svarar för alarmerings­

centraler som anges i 1 § får inte centraler som anges i 1 § får inte

utan tiUstand av regeringen spela utan tiUstånd av regeringen spela

in telefonsamtal, varigenom någon in telefonsamtal, varigenom någon

avser att tUlkalla eller annars avser att tillkalla eUer annars

komma i förbindelse med poUs, komma i förbindelse med poUs,

brandkår, ambulans eUer något brandkår, ambulans eUer något

annat hjälporgan och som be- annat hjälporgan och som be­

fordras genom Tekverket tiU eUer fordras via ett allmänt tiUgängUgt

från en sådan central.

teknät  tiU  eUer  från  en  sådan

central.

TiUstånd får även i den utsträckning som krävs för snabba och effektiva hjälpinsatser innefatta rätt att

1.  avlyssna och spela in sådana telefonsamtal som avses i första stycket

och som har koppfets vidare av en alarmeringscentral tiU ett hjälporgan,

2.  avbryta pågående telefonsamtal för att samtal skaU kunna kopplas

vidare från en alarmeringscenttal tiU ett hjälporgan.

Etenna lag träder i kraft den 1 juU 1993.

384

11    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

Bilaga 5

Härigenom föreskrivs att 10 § förvalttungslagen (1986:223) skaU ha följande lydelse.

Nuvararule lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

En handling anses komma in tiU En handling anses komma in tiU

en myndighet den dag då hand- en myndighet den cfeg då hand­

Ungen, eUer en avi om en betald Ungen, eUer en avi om en betald

postförsändelse som innehåUer postförsändelse som innehåUer

handlingen, anländer tiU myndig- handlingen, anländer tiU myndig­

heten eUer kommer en behörig heten eUer kommer en behörig

tjänsteman tiU hända. Underrättas tjänsteman tiU banda. Underrättas

en myndighet särskUt om att ett en myndighet särskUt om att ett

telegram tiiU myndigheten finns hos telegram tiU myndigheten finns hos

televerket, anses telegrammet ett företag som driver tekverksam-

komma in redan när underrättelsen het, anses telegrammet komma in

når en behörig tjänsteman.

redan när underrättelsen når en

behörig tjänsteman.

Kan det antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats i myndighetens lokal eUer avskUts för myndigheten på en postanstalt, anses den ha kommit ui den dagen, om den kommer en behörig tjänsteman tiU hända närmast följande arbetsdag.

Ett telegram eUer annat meddelande som inte är underskrivet skaU bekräftas av avsändaren genom en egenhändigt undertecknad handling, om myndigheten begär det.

Etenna lag träder i kraft den I juU 1993.

385

25 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 200

12    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Härigenom föreskrivs att 20 CKh 22 §§ fegen (1991:572) om särskUd utiänningskonttoU skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

20

För ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket kan rätten, om det finns synnerUga skäl, meddefe RikspoUsstyrelsen eUer en poUsmyn­dighet tiUstånd enUgt 27 kap. rättegångsbaUcen tiU hemUg teleavlyssning eUer, om det är tiUräckUgt, hemhg teleövervakning.

Rätten kan för ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket, om det finns synnerUga skäl, även meddela RikspoUsstyrelsen eUer en poUsmyndighet tiUstånd att när­mare undersöka, öppna eUer granska post- eUer telegrafförsän­delser, brev, andra sluma hand­lingar eUer paket som har stäUts tiU udänningen eUer som avsänts fiän honom och som påträffas vid husrannsakan, kroppsvisitation eUer kroppsbesikming eUer som finns hos Posten, tekgrafen, jäm-vägen elkr annan befordringsan­staU.

I det tiUstånd som avses i andra stycket kan rätten förordna att en försändelse som avses i tiUståndet och som ankommer tiU en be­fordringsanstaU, skaU håUas kvar tiU dess den närmare undersökts, öppnats eUer granskats. Förord­nandet skaU innehåUa underrättelse om att meddelande om åtgärden inte får lämnas tiU avsändaren, mottagaren eUer någon annan, utan tiUstånd av den som har begärt åt­gärden.

Rätten kan för ett sådant ändamål som avses i 19 § första stycket, om det finns synnerUga skäl, även meddela RikspoUsstyrelsen eUer en polismyndighet tillstånd att närmare undersöka, öppna eUer granska post- eUer telegrafförsän­delser, brev, andra sluma hand-Ungar eUer paket som har stäUts tUl udänningen eUer som avsänts från honom och som påttäffas vid husrannsakan, kroppsvisitation eUer kroppsbesUctning eUer som finns hos ett befordringsföretag.

I det tiUstånd som avses i andra stycket kan rätten förordna att en försändelse som avses i tiUståndet och som ankommer tiU ett be­fordringsföretag, skaU hålfes kvar tiU dess den närmare undersökts, öppnats eUer granskats. Förord­nandet skaU innehålfe underrättelse om att meddelande om åtgärden inte får lämnas tUl avsändaren, mottagaren eUer någon annan, utan tiUstånd av den som har begärt åt­gärden.

386

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

22 

§

En upptagning eUer uppteckning som har gjorts vid hemUg teleavlyss­ning skaU granskas snarast möjUgt. Granskiungen får utföras encfest av rätten, RikspoUsstyrelsen, en poUsmyndighet eUer en åkfegare. Om upptagmngen eUer uppteckningen innehåUer något som inte är av betydelse för det ändamål som har föranlett avlyssningen, skaU den i denna del omedelbart förstöras efter granskningen.

En försändelse eUer någon annan En försändelse eUer någon annan handling som omfattas av tUlstånd    handling som omfattas av tiUstånd

eidigt 20 § får inte närmare under­sökas, öppnas eUer granskas av någon annan än rätten, RikspoUs­styrelsen, en poUsmyndighet eUer en åkfegare. En sådan handling skaU undersökas snarast möjligt. När undersökningen har slutförts, skaU en försändelse som finns hos en befordringsanstaU tiUstäUas den tiU vilken försändelsen är stäUd och en annan handling återlämnas tiU den hos vilken handlingen påträffats, om den mte tas i beslag.

enUgt 20 § får inte närmare under­sökas, öppnas eUer granskas av någon annan än rätten, RikspoUs­styrelsen, en poUsmyndighet eUer en åklagare. En sådan handling skaU undersökas snarast möjUgt. När undersökningen har slutförts, skaU en försändelse som finns hos ett befordringsföretag tiUstäUas den tiU vilken försändelsen är stäUd och en annan handling återlämnas tiU den hos vilken handlingen påträffats, om den inte tas i beslag.

Prop. 1992/93:200 Bilaga 5

Denna feg träder i kraft den 1 juU 1993.

387

13    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1992:1527) om teleterminal-

Bilaga 5

utrustning

Härigenom föreskrivs att Ucraftträdandebestämmelsen tiU fegen (1992:1527) om teleterminalutmstiiuig skaU ändras så att fegen ttäder i kraft den 1 juU 1993.

388

14    Förslag till

Prop. 1992/93:200

Lag om ändring i lagen (1992:1529) om ändring i lagen

Bilaga 5

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att 14 § och Ucraftträdandebestämmelsen tiU fegen (1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om aUmänna förvalttungs-domstolar skaU ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreskigen lydelse

14 § Länsrätt prövar

1.

mål enligt skatte-, taxerings-, uppbörds-, folkbokförmgs- och bU-registerförfatttiingama samt fegen (1989:479) om ersättning för kosmader i ärenden och mål om skatt, m.m. i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar,

2.

mål enUgt socialtjänstiagen (1980:620), fegen (1990:52) med sär­skUda bestämmelser om vård av unga, fegen (1988:870) om vård av missbmkare i vissa faU, fegen (1988:153) om bistånd åt asylsökande m.fl., fegen (1985:568) om särskUda omsorger om psykiskt utvecklings­störda m.fl., fegen (1985:569) om införande av fegen (1985:568) om särskUda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl., fegen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m., fegen (1991:1128) om psykiattisk tvångsvård, fegen (1991:1129) om rättspsykfettisk vård, smittskyddslagen (1988:1472), karantänslagen (1989:290), fegen (1970:375) om udämning tiU Danmark, Finland, Island eUer Norge för verkstälUghet av beslut om vård eUer behandUng, körkortsfegen (1977:477) och lagen (1989:14) om erkännande och verkstäUighet av utiändska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av bam, aUt i den utsträckning som är föreskrivet i dessa fegar samt mål eidigt 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

3.

mål som avses i 24 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksainhet,

4.

mål som avses i 6 § första stycket lagen (1985:206) om viten,

5.

mål som överklagas från allmän försäkringskassa i den utsträckning som är särskilt föreskrivet,

6.

mål som avses i 12 § lagen (1992:1527) om teleterminalutmstiimg,

7.

mål om överprövning enUgt 6 kap. fegen (1992:1528) om offentUg upphandling.

Mål som överklagas från Riksförsäkringsverket med tiUämpnmg av 20 kap. 11 § fegen (1962:381) om allmän försäkring prövas av Läns­rätten i Stockholms län.

Länsrätten i Stockholms län

prövar även mål enUgt tekkigen

(1993:000) och mål enligt kigen

(1993:000) om radiokommunikation

i den utsträckning som är före-

3g9

skrivet i dessa lagar.

26 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 200

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:200

Bilaga 5

Länsrätten i Östergötiands län prövar mål enUgt luftfartslagen (1957:297) i den utsträckning som är föreskrivet i den fegen.

Förekommer vid mer än en länsrätt fiera mål enhgt skatte-, taxerings-eUer uppbördsförfattningama som har nära samband med varandra, får målen handfeggas vid en av länsrätterna, om det kan ske utan avsevärd ofegenhet för någon enskUd. Närmare föreskrifter om överlämnande av mål mellan länsrätter meddefes av regeringen.

Etenna feg träder i kraft den Etenna feg träder i kraft, i fråga

1 januari 1993 i vad gäller 14 § om 14 § första stycket punkten 2

första stycket punkten 2 och i den 1 januari 1993, i fråga om

övrigt den cfeg regeringen bestäm- 14 % första stycket punkten 6 och

mer

14 % tredje stycket den 1 juU 1993

och i övrigt den dag regeringen

bestämmer.

390

Lagrådet

Prop. 1992/93:200

Bilaga 6 Utdrag ur protokoU vid sammanträde 1993-03-11

Närvarande: justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Holstad, f.d. kansUchefen i Rikscfegens justitieutskott Bjöm Edqvist.

Enhgt protokoU vid regeringssammanträde den 4 febmari 1993 har rege­ringen på hemstäUan av statsrädet OdeU beslutat mhämta fegrådets yttran­de över försfeg tiU

1.  telefeg,

2.

feg om radiokommunikation,

3.

feg om ändring i brottsbalken,

4.

feg om ändring i rättegångsbalken,

5.

lag om ändring i radiolagen (1966:755),

6.

lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144),

7.

feg om ändring i fegen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer,

8.

feg om ändring i fastighetstaxeringsfegen (1979:1152),

9.

feg om ändring i sekretesslagen (1980:100),

10.   feg om ändring i lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler,

11.

feg om ändring i förvalmingslagen (1986:223),

12.

feg om ändring i lagen (1991:572) om särskUd utiänningskonttoU,

13.

lag om ändring i lagen (1992:1527) om teleterminalutmstning,

14.

feg om ändring i lagen (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289) om alhnänna förvalttungsdomstolar.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessom Göran[REDACTED_EFTERNAMN] och kammarrättsassessom Dag Valinder Förslagen föranleder följande yttiande av kigrådet:

Inledande synpunkter

I remissen läggs fram försfeg tiU telelag och feg om radiokommunikation samt vissa följdändringar i brottsbalken, rättegångsbalken och ett flertal andra fegar. TUl gmnd för förslagen Ugger två betänkanden avgivna av Telelagsuttedningen respektive Frekvensrättsuttedningen.

Teleområdet har karakteriserats av att det rått ett om än inte rättsUgt så dock faktiskt monopol för Televerket. Något behov av en övergrip­ande författningsreglering på området har därför inte ftmnits. Simationen har nu ändrats genom den förestaende omvandlingen av Televerket tiU aktiebolag och en ökande nationeU och intemationeU konkurrens inom telekommunikationsområdet. Eten nya simationen med flera teleoperatörer på marknaden har gjort en lagreglering av televerksamheten nödvändig. Av betydelse i sammanhanget är också den rättsUga utvecklingen på området inom EG.

391

På radioområdet har, när det gäUer förfatöimgsreglering, rått ett annat Prop. 1992/93:200 förhåUande än på telekommunikationsområdet i övrigt. TiU följd av den Bilaga 6 begränsade tiUgången tiU radiofrekvenser har behovet av tiUståndsregle­ring här varit större. Bestämmelser om tUlståndsskyldighet för innehav CKh användning av radiosändare finns för närvarande i radiolagen (1966:755). I fegrådsremissen föresfes att dessa bestämmelser förs över tiU den nya fegen om radiokommunikation. Kvar i radiofegen blir i huvudsak bestämmelser som anger fömtsättningama för rätten att sända radioprogram i mndradiosändning.

Etet sätt på vilket regeringsformens ckU yttrandefrihetsgmndfegens bestämmelser beaktats vid utformningen av förslagen tiU telefeg och feg om radiokommunikation föranleder mgen erinran frän fegrådets sida.

I detta sammanhang viU fegrådet emeUertid uppehåUa sig något vid en särskUd gmndlagsfråga som berörs i den allmänna motiveringen tiU förslaget tiU lag om radiokommunikation (avsnitt 4.12).

Lagrådet syftar på den under förarbetena tiU yttrandefrihetsgmndlagen uppmärksammade frågan om en längre gående konkretisering i gmnd-fegen av de principer som skaU tiUämpas vid fördelning av radiofre­kvenser. 1 det lagstiftningsärendet noterades att en särskUd uttedare hade i uppdrag att utarbeta förslag tiU feg om fördelning av radiofrekvenser (Frekvensrättsuttedningen). Det befanns också i det ärendet vara an­ledning att avvakte resultetet av dette uttedningsarbete innan firågan om att närmare precisera yttrandefrihetsgmndlagens föreskrifter om fre­kvensfördeUiing kunde tes upp. I dette hänseende gjorde lagrådet i sitt yttrande bl.a. ett uttelande av innebörd att lagrådet utgick från att frågan om en sådan precisering skuUe tes upp vid den aviserade lagstiftningen om frekvensfördelningen.

Frekvensrättsuttedningen har i sitt betänkande SOU 1991:107 s. 150) med anledning av lagrådets uttalande övervägt humvida någon del av den reglering som uttedningen föreslår har den karaktären att den förtjänar att inflyte i yttrandefrihetsgmndlagen. Uttedningen har emeUertid funnit att reglema på gmnd av den nära anknytningen tiU rent tekniska för­hållanden mte är lämpade att inflyte i gmndfeg. Mot bakgmnd härav har uttedningen inte ansett det ändamålsenUgt att utforma några gmndlags-föreskrifter

I ansluming tiU sin redovisning av frågan i den alhnänna motiveringen tiU förslaget om lag om radiokommunUcation förklarar föredragande stetsrådet att frägan om en närmare precisering av yttrandefrihetsgmnd­fegens föreskrift om frekvensfördelning övervägs. Vid fegrådsföredrag­ningen har upplysts att övervägandena sker inom regeringskansUet.

Lagrådet anser det beklagUgt att frågan om en komplettering av gmndlagsbestämmelsema inte på det sätt som fömtsattes i gmndlags-ärendet tegits upp tUl behandling i förevarande lagstiftningsärende. Med bealctande av att Frekvensrättsuttedningen inte hade utformat något förslag tiU kompletterande gmndlagsregler och med hänsyn tiU att frågan nu övervägs inom regeringskansUet avstår lagrådet från att göra några uttalanden i saken.

Som tidigare nämnts Ugger betänkanden från två skUda uttedningar tiU

392

gmnd för de remitterade lagförslagen. På gmnd av en viss tidspress har

förslagen mte fått den bearbettung i systematiskt hänseende som varit Prop. 1992/93:200 önskvärd. Dette förhåUande har lett tiU att bestämmelser i de båda Bilaga 6 fegama som är avsedda att fyUa likartade funktioner fått en från varandra avvikande utformnmg; något som kan komma att medföra tolknings­svårigheter vid tillämpningen av bestämmelserna. En annan sammanfat­tande observation är att den allmänna motiveringen tiU försfegen är omfångsrik CKh i viss mån svåröverskådUg. HärtiU kommer att fram­ställningen tyngs av en mängd detaljfrågor som lämpUgen borde ha förts in i specialmotiveringama. Etessa är nu mycket kortfettede CKh ibland hänvisas endast tiU omfattande och oprecisa uttalanden i den allmänna motiveringen. Etet kan mot bakgmnd härav befaras att motiven inte aUtid kommer att ge avsedd vägledning för rättstiUämpningen.

Lagrädsremissen föranleder aUtså vissa invändningar frän fegrådets sida. Etessa är dock mte av så aUvarUg namr att fegrådet viU motsatte sig att försfegen feggs tiU gmnd för lagstiftning.

Lagrådet kommer i det följande att lägga fram förslag tiU några sakUga ändringar i de remitterade förslagen. Bl.a. har beaktets vissa uttalanden som riksdagen nyUgen gjort i samband med antegandet av lagstiftning om privat lokalradio m.m. I övrigt föreslår lagrådet omformuleringar av en del bestämmelser i förtydligande syfte och för att få en närmare överensstämmelse med vad som sägs i motiven.

Förslaget tUl telelag

/§

I paragrafens andra stycke upptes definitioner av vissa begrepp som återfinns i fegen.

Begreppet "mobU teletjänst" förekommer i det remitterade fegförsfegets 5 och 11 §§. Enligt lagrådets mening bör även dette begrepp definieras. Etefinitionen kan tes in närmast efter definitionen av begreppet "tele­tjänst". Eten nya definitionen kan ges försfegsvis följande lydelse.

"mobU tektjänst: teletjänst där abonnentanslutmng upprättas med hjälp av radio,"

Bland de begrepp som definieras i 1 § ingår "allmänt tiUgängUgt telenät". Därmed avses enUgt paragrafen "telenät som står tiU förfogande för användrung av allmänheten". Vad som förstas med "allmänheten" behandlas utförUgt både i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.3.1) och i specialmotiveringen tiU 1 §. AvsUcten är att "allmänheten" skaU betyda inte bara "alfe och envar utan någon som helst begränsning" utan också "en på visst sätt avgränsad målgmpp". Som exempel anges det faUet att alfe inom ett visst geografiskt område kan ansluta sig tiU ett nät. Ett annat exempel om nämns är att anslutningsmöjUghet i praktiken erbjuds för verksamheter med funktioneU gemenskap.

EnUgt fegrådets mening ger den föreslagna definitionen ett intryck av

att begreppet "allmänt tiUgängligt telenät" har en annan innebörd än som

eidigt motiven avsetts. En definition av begreppet i fegtexten synes inte

erforderUg. Mot denna bakgmnd förordar lagrådet att den föreslagna

393

definitionen får utgå.

EnUgt   remissen   skaU   fiän   lagens   tiUämpningsområde   undantas    Prop. 1992/93:200 utsändning tiU aUmänheten av radioprogram i den mening som detta    Bilaga 6 begrepp Har erdigt yttrandefrihetsgmndlagen. En bestämmelse härom föreslås upptagen som ett ttedje stycke i förevarande paragraf.

Lagrådet, som i denna del viU hänvisa tiU lydelsen av I kap. 1 § ttedje stycket yttrandefrihetsgmndlagen cKh tiiU uttalanden CKh försfeg under förarbetena tiU det fegmmmet, prop. 1990/91:64 s. 107 samt prop. 1986/87:151 s. 298 och 311, förordar att undantagsbestämmelsen i förtydhgande syfte ges följande lydelse.

"Med televerksamhet avses inte utsändning tiU allmänheten av program i ljudradio eUer annat som anges i 1 kap. I § ttedje stycket första meningen yttrandefrihetsgmndlagen."

5%

Paragrafen föreslås innehålla bestämmelser om tiUståndspUkt. Förslaget föranleder mte någon sakUg invändning frän lagrådets sida. Vad som i ttedje stycket sägs om tillhandahållande av teleförbindelser mot ersättning kan emeUertid leda till missförstånd. Orden "mot ersättiiing" bör därför utgå. Även vissa andra redaktioneUa ändringar bör göras. Lagrådet föreslår att 5 § ges följande lydelse.

"TiUstånd enUgt denna lag krävs för rätten att inom ett allmänt tiU­gängUgt telenät tillhandahålla

1.   telefonitjänst eUer mobU teletjänst, om verksamheten har en omfatt­

ning som med avseende på utbredningsomräde, antalet användare eUer

annat jämförbart förhåUande är betydande, eUer

2.   fasta teleförbindelser, om upplåtelsen görs av nätets ägare eUer av

någon annan som disponerar kapacitet i nätet och tillhandahåUer sådana

förbindelser i en omfattning som är betydande.

TiUstånd får avse ett visst område eUer hefe landet."

6§

I paragrafens första stycke slås fast att frågor om tiUstånd skaU prövas av den myndighet som regeringen bestämmer, medan andra stycket innehåUer bestämmelser om förhandsbesked. EnUgt fegrådets mening är bestämmelsen om tiUståndsmyndighet av sådan vUct att första stycket bör brytas ut tiU en särskUd paragraf, som lämpUgen bör betecknas som 6 §.

Ete föresfegna bestämmelsema i 6 § andra stycket ålägger tiU­ståndsmyndigheten en skyldighet att på begäran lämna förhandsbesked humvida tiUstånd behövs för viss televerksamhet. Ett förhandsbesked, som har vunnit laga kraft, skaU enUgt förslaget gäUa för den tid och under de fömtsätmingar i övrigt som anges i beskedet.

EnUgt fegrådets uppfattning saknas anledning att uppstälfe ett krav på

att ett förhandsbesked skaU ha vunnit laga kraft för att beskedet skaU

gäUa. Lagrådet föreslår med hänsyn härtiU att i den föreslagna 6 § andra

stycket andra meningen orden "som har vunnit fega kraft" får utgå. 1

394

enhghet med lagrådets förslag bettäffande första stycket bör andra stycket   Prop. 1992/93:200

utgöra en särskUd paragraf. Eten bör betecknas som 7 §.

Bilaga 6

7%

Paragrafen får med fegrådets förslag i ansluttung tiU 6 § beteckmngen 8§.

8%

Paragrafen får med fegrådets förslag beteckmngen 9 §.

EnUgt det remitterade försfeget skaU ett tiUstånd gäUa tiUs vidare. Om det finns särskUda skäl får dock ett tiUstånd bestämmas tiU att avse en viss tid. Bestämmelsen har i fegrådsremissen kommenterats i avsnitt 4.4.3.

Vid föredragningen inför lagrådet har upplysts att möjUgheten att tidsbegränsa ett tUlstånd, såvitt nu kan överbUckas, är avsedd att användas endast när fråga är om tiiUstånd tiU verksamhet som avser tillhandahåUande av mobife teletjänster Vidare har upplysts att det är avsett att tidsbegränsning i regel skaU göras i sådana feU. Mot denna bakgmnd föreslår lagrådet att paragrafen ges följande lydelse.

"Ett tiUstånd skall gäUa tiUs vidare. TiUstånd som avser tillhandahål­lande av mobU teletjänst får dock tidsbegränsas."

9%

Paragrafen får med fegrådets förslag beteckmngen 10 §.

10%

I den allmänna motiveringen tiU 10 § (avsnitt 4.4.1) anförs att pröv­ningen av en ansökan om tiUstånd enUgt 5 § skaU göras med utgångspunkt i att den bör leda tiU ett positivt utfaU för sökanden. Samtidigt uttalas att tiUståndskravet med därtiU hörande möjUgheter att bestämma vUUcor för verksamheten närmast är motiverat av behovet att kunna styra de största aktörema. Syftet härmed sägs vara bl.a. att nå fömtsättiiingar för en fiingerande marknad med ett flertal teleoperatörer Etet anges också finnas behov av att se tiU att sociafe och regionafe åtaganden inom ramen för telepoUtiken bUr uppfyUda.

För att övervägandena bakom regleringen skaU framgå tydUgare bör paragrafen enUgt lagrådets mening - utan ändring i sak av den avsedda presumtionen att en ansökan skall bifaUas - omredigeras något. Vidare bör paragrafen i enUghet med fegrådets försfeg i det föregående betecknas som 11 § och hänvisningen tUl 11 § ändras tiU 12 §.

Lagrådet föreslår att den nya 11 § ges följande lydelse.

"TUlstånd enUgt 5 § skaU bevUjas om inte den sökande saknar fömt-

395

sätttiingar att bedriva verksamheten varaktigt och med god kapacitet och

kvaUtet. SärskUda bestämmelser om tiUstånd att tiUhandahålfe mobU    Prop. 1992/93:200

teletjänst i vissa fåU finns i 12 §."

Bilaga 6

11%

Av den allmänna motiveringen (avsnitten 4.4.2 CKh 4.4.3) framgår att det i paragrafens första stycke beskrivna förfarandet är avsett att tillämpas bara vid knapphet i fråga om frekvensutrymme. Första stycket bör omarbetas redaktioneUt så att den avsedda innebörden framgår klarare.

Av den allmänna motiveringen kan vidare utfesas att möjUgheten tiU delegation enhgt andra stycket är avsedd att användas för att ge föreskrifter angående de sakhga gmnder som skaU tiUämpas vid den ifiägavarande tiUståndsprövningen. Även på den punkten finns skäl att ändra fegtexten i förtydUgande syfte. 1 anslutning härtiU erinrar fegrådet om att regeringen inom ramen för bestämmelsema i 8 kap. 13 § regeringsformen har möjUghet att besluta närmare föreskrifter angående själva förfarandet. SlutUgen bör paragrafen i enhghet med fegrådets förslag i det föregående betecknas som 12 §.

Lagrådet föreslår att den nya 12 § ges följande lydelse.

"När fråga uppkommer om att meddela tiUstånd att mom ett allmänt tiUgängUgt telenät tiUhandahåUa nya eUer väsentUgt ändrade mobUa teletjänster och det kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tUhäckhgt för att ge tiUstånd åt aUa som viU driva sådan verksamhet, skaU prövningen ske efter ett förfarande med allmän inbjudan tiU ansökan.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddefe föreskrifter om de sakUga gmnder som skaU tiUämpas vid prövmng erdigt första stycket."

72 

§

Av 12 § andra stycket 6 firamgår att tiUstånd får förenas med villkor om skyldighet för tiUståndshavare att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer under kriser och i krig. EnUgt fegrådets mening bör orden "kriser och i krig" bytes ut mot begreppet "höjd beredskap" [jfr lagen (1992:1403) om höjd beredskap]. Därigenom erhåUs en klarare avgränsning av bestämmelsens tillämpningsområde. Paragrafen får med fegrådets förslag beteckningen 13 §.

13%

Paragrafen får med fegrådets förslag beteckmngen 14 §.

14%

Paragrafen är avsedd att möjUggöra för regeringen att enUgt 13 kap. 6 §

396

regeringsformen under krig och vissa därmed likartade förhållanden

meddefe föreskrifter som annars skuUe meddelas i lag. Etessa för-    Prop. 1992/93:200 hållanden har i fegmmmet betecknats som "extraordinära förhållanden".    Bilaga 6

Lagrådet erinrar om att fegrådet i samband med granskningen av remissen med förslag tiU feg om beredskapshöjningar - i vilket försfeg också hade används beteckningen "extraordinära förhållanden" -hänvisade tiU att i 13 kap. 6 § regeringsformen liksom i ett antal fiiUmaktsfegar användes uttrycket "utomordentUga förhåUanden", ckU för­ordade att det uttrycket genomgående borde behåUas tiUs vidare. I propositionen 1992/93:76 om höjd beredskap följde regeringen fegrådets försfeg. Något skäl att i nu förevarande fegförsfeg ändra uttryckssätt kan fegrådet inte finna. Lagrådet förordar därför att uttrycket "extraordinära förhåUanden" byts ut mot "utomordentUga förhåUanden".

Bemyndigandet ger inga möjUgheter att redan i fredstid utlärda föreskrifter som rör totalförsvaret. Vid föredragningen inför fegrådet har upplysts att det finns ett behov av att kunna meddefe föreskrifter om den fredstida planeringen för totalförsvarets umyttjande av telekommunika­tioner under krig och likartade förhåUanden. Ett bemyndigande av detta innehåU bör tas in som ett nytt stycke.

I förslaget tiU lag om radiokommunikation har en regel om bemyn­digande motsvarande det i 14 § placerats sist i fegförslaget. Lagrådet anser att en sådan placering från systematisk synpunkt är att föredra, och förordar att även i telefegen bestämmelsen som rör krigsförhåUanden m.m. får komma sist.

Lagrådet föreslår att bestämmelsen, som bör betecknas som 38 §, får följande lydelse:

"Är Sverige i krig eUer krigsfåra eUer råder det sådana utomordentUga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfara, får regeringen meddefe de föreskrifter om televerksamhet som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt.

Regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den fredstida planeringen för totalförsvarets behov av telekommunikationer under sådana förhåUanden som anges i första stycket."

20%

Buagrafen innehåUer bestämmelser om samtrafik. Med samtrafik torde här avses den prcKess som innebär att koppfed teletrafik som trans­porteras i ett nät överlämnas för fortsatt transport i ett annat nät (jfr SOU 1992:70 Telefeg s. 246).

I paragrafens första stycke åläggs den som har tiUstånd att tUlhanda­håUa telefonitjänst inom aUmänt tiUgängUgt telenät skyldighet att på begäran bedriva samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av annan tiUståndshavare eUer av den som är anmälningsskyldig. Vidare föreskrivs i ttedje stycket för vissa feU en motsvarande skyldighet för den som tillhandahåUer annan teletjänst än telefonitjänst.

397

27 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 200

Bestämmelsema bygger på att det skaU råda ömsesidighet i fråga om    Prop. 1992/93:200 skyldigheten  tiU   samtrafik.   Om   samtrafik  upprättas   gäUer  därför    Bilaga 6 skyldigheten samma sfeg av verksamhet hos båda parter Etetta har dock inte kommit tiU klart uttryck i fegtexten såvitt avser skyldigheten tiU sambafik enUgt ttedje stycket. En komplettering bör därför göras i ö-edje stycket sista meningen.

En obegränsad skyldighet att medge samttafik skuUe kunna för den som tiUhandahåUer teletjänster medföra betydande svårigheter att själv umyttja telenätet. EnUgt fegrådets menmg kan det inte vara rimUgt. Skyldigheten att bedriva samtrafik bör därför inte gälfe, om sådan trafik skuUe i beaktansvärd utsträckning begränsa möjUgheten för den som tillhandahåUer teletjänster att i den egna verksamheten umyttja den nätkapacitet som han förfogar över En bestämmelse av sådant innehåU bör tas in i ett nytt Qärde stycke. Även vissa redaktionelfe ändringar bör göras i paragrafen. Om fegrådets förslag tiU ändring av 5 § godtes bör också hänvisningen i ttedje stycket tiU 5 § andra stycket ändras. Lagrådet föreslår att 20 § får följande lydelse:

"Eten som har tUlstånd enligt 5 § att tilUiandahåUa telefonitjänst inom ett allmänt tUlgängUgt telenät är skyldig att på begäran bedriva samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av en annan tiUståndshavare eUer av den som är anmälningsskyldig. Om samtrafik upprättes med en anmälningsskyldig, har tiUståndshavaren rätt tiU samtrafik med mot­svarande verksainhet som drivs av den anmälningsskyldige.

Ersätmingen för förmedling av telefonitjänster erdigt förste stycket skaU vara rättvis och skälig med hänsyn tUl kosmadema för prestetionema. Vid beräkning av ersättningen får skälig hänsyn tes tiU kosmader för sär­skUda uppgifter enUgt upplåtarens tiUståndsvUlkor

Eten som inom ett allmänt tiUgängUgt telenät tillhandahåUer annan teletjänst än telefonitjänst i sådan omfattning som avses i 5 § förste stycket 1 är skyldig att, om så begärs, på marknadsmässiga villkor bedriva samtrafik med en tiUståndshavare eUer en anmälningsskyldig som tillhandahåUer teletjänster enUgt denna feg. Om samtrafik upprättes med en anmälningsskyldig har den som på begäran har medgett samtrafik rätt tiU samtrafik med motsvarande verksamhet som drivs av den anmäl­ningsskyldige.

Eten som mom ett allmänt tiUgängligt telenät tillhandahåUer teletjänst är inte skyldig att bedriva samttafik i den mån sådan trafik skuUe i beaktansvärd utsträckning begränsa hans möjUghet att i den egna verksamheten umyttja den nädcapacitet han förfogar över"

23%

Av den föresfegna bestämmelsen framgår inte vem eUer vilka som på gmnd av de föreskrifter som kan komma att meddelas kan åläggas avgiftsskyldighet. EnUgt lagrådets mening bör bestämmelsen preciseras i det hänseendet. Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse.

398

"Regeringen eUer den  myndighet som regeringen bestämmer  får    Prop. 1992/93:200 föreskriva om skyldighet för den som bedriver televerksamhet eUer    Bilaga 6 ansöker om tiUstånd att bedriva sådan verksamhet eUer ansöker om förhandsbesked enUgt 7 § att betafe avgift för tiUståndsmyndighetens verksamhet enUgt denna feg."

27%

Iten som träffas av tysmadsplikt enUgt 25 § förste stycket får enUgt fegmmmet inte obehörigen föra vidare eUer umyttja det som han fått del av eUer tiUgång tiU.

I 27 § lämnas föreskrifter om skyldighet att ttots tystttedsplikten i närmare angivna faU tiU myndighet lämna uppgifter som avses i 25 § förste stycket I resp. 3. Etet gäUer här uppgifter vilka behövs för delgivning enUgt delgivningslagen samt uppgifter angående misstanke om brott vilka begärts av myndighet som har att ingripa mot brottet.

EnUgt fegrådets mening bör paragrafen omredigeras något, bl.a. så att det tydUgare framgår att det här föreskrivs en skyldighet som inte står i motsatsställning tiU förbudet i 25 § att - obehörigen - föra en uppgift vidare. Paragrafen kan ges förslagsvis följande lydelse.

"Eten som driver televerksamhet och därvid har fått del av eUer tiUgång tiU uppgift som avses i 25 § första stycket skaU på begäran lämna

1.   uppgift, som avses i 25 § första stycket 1, tiU en myndighet som i

ett särskUt faU behöver en sådan uppgift för delgivning enUgt delgiv­

ningslagen (1970:428), om myndigheten finner att det kan antas att den

som söks för delgivning håller sig undan eUer att det annars finns

synnerUga skäl,

2.

uppgift, som avses i 25 § första stycket 1 och som angår misstanke om brott, tiU åklagarmyndighet, poUsmyndighet eUer någon annan myndighet som har att mgripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta enUgt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter,

3.

uppgift, som avses i 25 § första stycket 3 CKh som angår misstanke om brott, tiU åklagarmyndighet, poUsmyndighet eUer någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straffan fängelse i två år."

32%

I paragrafens andra stycke finns bestämmelser angående skyldighet för tiUståndsmyndigheten att vara verksam vid vissa tvister som rör tillämpning av fegen.

I den aUmänna motiveringen (avsnitt 4.9) behandlas frågor rörande den

tiUsyn som skaU utövas av tiUståndsmyndigheten och angående behovet

av ett förfårande för lösning av tvister rörande samtrafik och vissa andra

tvister När det gäller tvister angående samtrafik åsyftas dels tvister som

kan uppsta rörande viUkor när avtal om samtrafik skaU ingås, dels tvister

399

rörande tillämpningen av sådana avtal. I övrigt nämns tvister angående

toUcnmgen av viUkor som skaU gäUa vid upplåtelser av fasta teleförbm-    Prop, 1992/93:200 delser samt tvister angående användningen av befintUga nummerplaner.    Bilaga 6 Etet föresfes att tiiUståndsmyndigheten skaU få som uppgift att mom ramen för tiUsynsverksamheten verka för att tvister av nu nämnda slag blir lösta. Myndigheten skaU enUgt försfeget kunna agera som medlare. Däremot skaU myndigheten inte ha rätt att med bindande verkan sUta partemas intema meUanhavande. Etet är emeUertid avsett att myndigheten för att åstadkomma en lösning skaU kunna använda sig av förefegganden och förbud enUgt 33 § fegförsfeget. Om detta sägs i remissen bl.a. följande-Ett förefeggande eUer förbud kan få olika form beroende på akmeU frägeställning. Etet kan gälfe att en part skaU inlecfe förhandlingar eUer föresfe avtalsvillkor inom viss tid. Vidare kan myndigheten förbjuda tillämpning av vissa villkor I samband med förefegganden och förbud kan det vara ändamålsenUgt att Telestyrelsen i gmndema för ett beslut mer eUer mindre ingående anger hur ett godtagbart villkor bör vara utformat. Strävan att åstedkomma villkor som är förenUga med bestäm­melsema i telefegen skall vara gmnden för myndighetens ingripanden. - Om partema inte kan komma överens, kan aUtså Telestyrelsen kraftfuUt påverka partema i riktning mot en överenskommelse genom att utfärda förbud eUer föreläggande. Ett sådant beslut, som i allmänhet bör gälfe omedelbart, skaU kunna överklagas.

Lagrådet viU mot bakgmnd av dessa uttalanden fiamhåUa att avfattningen av 33 § i och för sig ger vissa möjUgheter för tUlståndsmyndigheten att utfärda förelägganden och förbud av det sfeg som särskUt nämns i renussen. MöjUghetema att tiUämpa 33 § i de ifrägavarande tvistema begränsas emeUertid av att det måste röra sig om "förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av denna lag eUer av tiUståndsviU­kor eUer föreskrifter som har meddelats med stöd av fegen". Sålunda torde det vara uteslutet bl.a. att förelägga en part att godte vissa avtals­villkor

När det gäller avfattningen av 32 § andra stycket innebär förslaget att tiUståndsmyndighetens skyldighet att ingripa görs beroende av att en tiUståndshavare eUer anmälningsskyldig inte följer bestämmelsema i telefegen eUer föreskrifter eUer villkor som har meddelats med stöd av fegen. Denna avgränsning torde ge bestämmelsen ett betydUgt snävare tillämpningsområde än som avsetts. En lämpUgare lösning torde vara att föreskriva skyldighet för myndigheten att ingripa i tvister som rör villkor för samtrafik eUer i övrigt tiUämpning av fegen eUer av föreskrifter eUer tiUståndsvillkor som meddelats med stöd av fegen.

EnUgt det remitterade försfeget skaU tiUståndsmyndigheten kunna medfe i förhandlingar (punkt 1), på begäran avge yttrande av visst innehåU (punkt 2) CKh ingripa erdigt 33 § (punkt 3). Det framgår av motiveringen att uppräkningen inte är avsedd att vara uttömmande.

Lagrådet har ingen erinran mot försfeget såvitt gäUer punktema 1 och 2. I firåga om punkten 2 viU lagrådet endast tiUägga att det av den allmänna motiveringen framgår att det inte är avsett att ett yttrande av

400

det slag som anges där skaU vara bmdande för partema. Mot den bak-    Prop. 1992/93:200

gmnden torde det inte vara möjUgt att överklaga ett sådant yttrande.

Bilaga 6

Vad beträffar punkten 3 föreslår lagrådet att den får utgå. Hänvis­ningen där tiU 33 § kan ge det felaktiga intrycket att uppräkningen är ut­tömmande. Om hänvismngen ändå skaU behåUas bör bestämmelsen lämpUgen kompletteras med en hänvisning tiU möjUgheten enUgt 9 § (med fegrådets förslag 10 §) att återkaUa ett tiUstånd.

Utöver vad som följer av det sagda bör några mindre redaktioneUa ändringar göras i 32 §. Paragrafen kan ges försfegsvis följande lydelse.

"TiUståndsmyndigheten skaU vid tiUsynen ägna särskUd uppmärksamhet åt att avtal om samtrafik och om upplåtelse av faste teleförbindelser träffas i enhghet med denna feg och meddefede tiUståndsvillkor samt åt att överenskommelser ingås angående användningen av nummerresurser enUgt feststäUcfe nummerplaner.

Uppkommer tvist som rör vUUcor för samttafik eUer i övrigt tiUämp­ning av fegen eUer av föreskrifter eUer tiUståndsvillkor som har meddelats med stöd av lagen, skaU tiUståndsmyndigheten skyndsamt undersöka förhåUandena och, om särskUda skäl inte talar för annat, medfe meUan partema. I tvist som nu sagts kan tiUståndsmyndigheten på begäran av part yttra sig över om erbjudna tekniska, operationelfe och ekonomiska villkor för samtrafik eller umyming av faste teleförbindelser är gcxltegbara."

34 och 36 %%

Under mbriken Överklagande, straffbestammelser m.m. ges i 34 § bestämmelser om överklagande av tiUståndsmyndighetens beslut enUgt lagen och om interimistisk giltighet av vissa beslut samt i 35 och 36 §§ olika straffbestämmelser m.m. I förslaget tUl feg om radiokommunikation har bestämmelser om straff m.m. och om överklagande tagits in i motsatt ordningsföljd.

Lagrädet, som inte har något att erinra mot de nu förevarande bestäm­melsemas mnehåU, förordar att paragrafema i förslaget tiU telelag tas in under mbriker och i ordningsföljd på motsvarande sätt som skett i förslaget tiU lag om radiokommunikation.

Som lagrädet i andra ärenden uttalat bör en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande eUer ett vitesförbud mte CKkså föranleda straff­ansvar. Med tanke på att de förfaranden som kriminaUseras i förslaget tiU telefeg kan komma att omfattas av vitesförefeggande eUer vitesförbud enUgt 33 § förordar därför fegrådet att det omedelbart efter 36 § i det remitterade förslaget tas in en ny paragraf, 37 §, av följande innehåU.

"Den som inte har rättat sig efter ett vitesförefeggande enUgt 33 § eUer som har överträtt ett vitesförbud enhgt samma paragraf får mte dömas tiU ansvar enUgt denna lag för en gärning som omfattas av förefeggandet eUer förbudet."

401

övergångsbestämmelserna

Prop. 1992/93:200

I punkterna 2 CKh 3 finns föreskrifter som syftar tiU att ge i första hand

°

dem som vid ikraftträdandet bedriver verksainhet som är tiUståndspliktig enUgt den nya fegen en möjUghet att fortsätta verksamheten i väntan på att tiUståndsmyndigheten prövar om och på vilka villkor verksamheten kan gcxltas enhgt de nya reglema. Lagrädet har ingen erinran mot de bestämmelser som föresfes i punkten 2. När det gäUer punkten 3, som innehåUer specialbestämmelser angående mobUa teletjänster, kan flera invändningar göras. Bland annat strider de föresfegna bestämmelserna delvis mot de regler som föreslås i punkten 2. TiU detta kommer att det framstår som högst tveksamt om det finns något praktiskt behov av den föresfegna speciahegleringen. Mot denna bakgmnd föreslår fegrådet att punkten 3 får utgå ur förslaget.

Förslaget tiU lag om radiokommunikation

i

§

1 2 § första stycket radiolagen finns f.n. en bestämmelse som anger det enUgt den lagen gällande tUlståndskravets geografiska tiUämpnings­område. EnUgt lagrådets mening bör i förtydhgande syfte en motsvarande reglering tes m i 3 § förste stycket i förevarande fegförslag. Regleringen bör - tiU skillnad mot vad som gäUer enUgt radiolagen - fiiUt ut omfatta också radiosändare som är ofiiUständiga och byggsatser för tiUverkning av radiosändare. Lagrådet föreslår att 3 § första stycket ges följande lydelse.

"För att här i landet eUer på ett svenskt fertyg eUer luftfartyg utom­lands få inneha eUer använda en radiosändare krävs tiUstånd enUgt denna feg. Krav på tiUstånd gäller i samma utsträckning för att få inneha en radiosändare som är ofuUständig eUer en byggsats för tiUverkning av radiosändare."

5%

I förevarande paragraf föreskrivs att frågor om tiUstånd enUgt fegen prövas av den myndighet som regeringen bestämmer (tiUståndsmyndig­heten). Där ges också en föreskrift om att denna myndighet skaU ha tiUsyn över efterlevnaden av fegen och av de föreskrifter som meddelats med stöd av den.

1 den allmänna motiveringen (avsnitt 4.15.1) nämns att inom ramen för tiUsynsverksamheten också bör rymmas inspektioner av radioanlägg­ningar och kontioUer av att användare uppfyUer föreskriven behörighet. Vid föredragningen uiför fegrådet har uppgetts att det av denna anledning finns behov av fegreglering rörande rätten att få upplysningar och hand­lingar samt tiUträde tiU omräden och lokaler m.m. där verksamhet som omfattas av fegen bedrivs.

Mot denna bakgmnd förordar fegrådet att paragrafen, delvis med 31 §

402

försfeget tiU telelag som förebUd, byggs ut med tte nya stycken om dels

rätt art få upplysningar ckU tiUträde, dels rätt att meddela förelägganden,    Prop. 1992/93:200 dels rätt att få verkstälUghet. Ete nya styckena kan ges följande lydelse.      Bilaga 6 "TiUståndsmyndigheten har rätt att för tUlsynen

1. på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs, och

2.   få tiUträde tiU områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte

bostader, där verksamhet som omfattas av denna feg bedrivs.

För genomförande av tiUsynen får tiUståndsmyndigheten meddefe de förefegganden som behövs. Ett sådant förefeggande får förenas med vite.

TiUståndsmyndigheten har rätt att få verkstäUighet hos kronofogde­myndigheten av beslut som avser åtgärder för tiUsynen enhgt ttedje stycket."

7%

Under föredragningen inför fegrådet har upplysts att det föresfegna undantaget från tiUståndskravet i fråga om innehav är avsett enbart för faU då utmsbiingen innehas tiUfäUigt. Som exempel har nämnts poUs-och mUmyndigheters befattning med gods som tas om hand i den brottsbekämpande verksamheten. Undantaget skaU aUtså inte vara tiUämpUgt när innehavet har något samband med en sändningsverksamhet som bedrivs av myndigheten. Att undantaget har denna begränsade räckvidd kan inte utiäsas av 7 §. För att den avsedda innebörden skaU framgå föreslår fegrådet att 7 § ges följande lydelse.

"Kravet på tiUstånd enligt 3 § första stycket gäller inte för statUga myndigheters innehav tUl följd av särskilda föreskrifter"

S

§

1 förevarande paragraf föreskrivs att regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer får i enskUda faU besluta om undanteg från tiUstandsplikten enUgt 3 § förste stycket i fråga om närmare angivna sfeg av radiosändare.

Av uttalanden på flera håll i den allmänna motiveringen och special­motiveringen fiamgår att avsUcten med paragrafen är att regeringen eUer den myndighet som regeringen bestämmer skaU kunna genom genereUa föreskrifter undante vissa radiosändare från tiUståndskravet.

För att dette skaU framgå av fegmmmet bör orden "i enskUcfe faU beslute" bytes ut mot "föreskriva".

9%

I förtydUgande syfte bör föreskriften i 9 § 6 brytas ut och tes in i ett nytt andra stycke. Etet innebär att ordet "och" i punkten 5 flyttes upp och placeras sist i punkten 4. Det nya andra stycket bör samtidigt omarbetes redaktioneUt.

403

Lagrådet föreslår att 9 § andra stycket får följande lydelse.

Prop. 1992/93:200

"TUlstånd att inneha och använda radiosändare för sådana utsändningar    Bilaga 6 som fömtsätter att sökanden eUer någon annan som sökanden utför sändningsuppdrag åt  fått  medgivande eidigt annan  lag eUer enUgt bestämmelser meddefede med stöd av annan feg, får meddefes encfest om sådant medgivande föreUgger"

10%

I paragrafen föreskrivs att tiUstånd att inneha cKh använda radiosändare skaU avse en viss radioanvändning och att tiUståndsbeslutet skaU ange frekvenstiUdelningen. 1 övrigt finns en uppräkning av olika typer av villkor som, om det behövs, skaU anges i ett beslut om tiUstånd.

EnUgt lagrådets mening skuUe paragrafen vinna i ÖverskådUghet på en viss redaktioneU omarbetning. LUcsom i det remitterade förslaget bör den inledas med en föreskrift om att tiUstånd att inneha och använda radiosändare skaU avse en viss radioanvändning. Därefter bör följa en bestämmelse som innebär att tiUståndsbeslut i den mån det behövs skaU förenas med vilUcor av vissa angivna typer Bland villkoren torde det inte vara nödvändigt att uttryckligen nämna "tiUståndsvillkor för verksamhet med radioanvändning enUgt annan feg". Etette villkor bör kunna hänföras tiU "andra villkor som är av betydelse för ett effektivt frekvens­umyttjande". Att i lagtexten uttryckUgen ange att villkoren skaU tes upp i beslutet är inte påkallat. En skyldighet att redovisa villkoren i beslutet följer av allmänna förvalmingsrättUga gmndsatser angående avfettning av beslut.

Lagrådet föreslår att 10 § ges följande lydelse.

"TiUstånd att inneha och använda radiosändare skaU avse en viss radioanvändning.

När ett tiUstånd bevUjas skaU i den mån det behövs tiUståndet förenas med villkor angående

1. den frekvens som sökanden tiUdelats,

2.

antennens och i övrigt radiosändarens beskaffenhet,

3.

det geografiska område mom vilket en mobU radiosändare får användas,

4.

var antennen tiU en fast radiosändare skaU vara befegen,

5.

kompetenskrav för den som skaU handha radioanfeggningen,

6.

skyldighet för sökanden att defe frekvensutrymme med någon annan, samt

7.

annat som är av betydelse för ett effektivt frekvensumyttjande."

11%

Etenna paragraf bör enhgt fegrådets mening av systematiska skäl pfeceras omedelbart efter 9 § och ges beteckningen 10 §. TiU följd härav bör fegförslagets 10 § betecknas som 11 §.

404

12 §

Prop. 1992/93:200

Paragrafens utformning ger intryck av att däri uttömmande regleras vad

*

som skaU beaktes vid bestämmandet av tiUståndstiden. I den allmänna motiveringen (avsnitt 4.13.6) görs emeUertid på flera stäUen uttalanden som går ut på att tiUståndstiden bör bestämmas utifrån de bedömnings­gmnder som enUgt 9 § skaU gäUa för tiUståndsgivningen. Av uttalandena kan den slutsatsen dras att vid bestämmandet av tiden särskUt skaU beaktas de omständigheter som anges i 12 §. Mot denna bakgmnd bör paragrafen förtydUgas så att den bättre avspeglar den avsedda inne­börden.

Lagrådet föreslår att i 12 § andra stycket efter orden "skaU följande" tes ui uttrycket "särskUt".

Som en följd av fegrådets försfeg tiU omredigering av 9 § bör hän­vismngen i 12 § andra stycket 5 tiU 9 § 6 ändras tUl 9 § andra stycket.

13%

Paragrafen är, enUgt vad som anförs i specialmotiveringen, avsedd att reglera under vilka förhåUanden det får beslutes om återkaUelse av tiUstånd och om ändringar i tiUståndsvUlkoren.

I paragrafens förste stycke beskrivs i fem punkter olika faU då tiUstånd skaU återkallas. Punkt 1 avser det fallet då radiosändaren har använts i strid med tiUståndsvillkor och avvUcelsen inte kan anses vara av mindre betydelse. Punkt 2 gäUer när radiosändaren uppenbarUgen inte har använts i en omfattning som svarar mot tiUståndsvUlkoren och särskUda skäl inte talar mot återkaUelse. Punkt 3 behandlar den simationen att tiUståndet har påverkats av felaktiga uppgifter från sökanden.

I andra stycket föreskrivs att återkaUelse enUgt punkt 1 får ske - med visst undanteg - först om tiUståndshavaren inte har följt ett förefeggande att tiUämpa meddelade tiUståndsvillkor

För fåU som avses i punktema 3 och 4 ges en särskUd reglering i paragrafens ttedje stycke. Där föreskrivs för dessa feU att tiUståndet får återkaUas endast om det inte är tiUräckUgt att tiUståndsvUUcoren ändras.

Av uttalanden i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.13.6) angående 13 § förste stycket 2 firamgår att regleringen i den punkten avser fåU när radiosändaren inte använts eUer använts i mindre utsträckning än som fömtsätts vid tiUståndsgivningen; regleringen skaU aUtså vara ett av in­stmmenten att nå ett effektivt frekvensumyttjande. Etet bör sålunda inte vara tiUåtet att skaffa sig visst frekvensutrymme för evenmeUt fiamtida bmk eUer för spekufetion. Rörande tiUämpningen av punkt 2 sägs i den allmänna motiveringen bl.a. att mindre avvikelser knappast bör motivera ingrepp. Den avfettning som punkt 2 fått i det remitterade förslaget speglar mindre väl den avsedda innebörden. Eten bör därför omformu­leras, bl.a. så att det tydUgt fiamgår att det skaU vara fräga om en användning i betydUgt mindre omfattning än som fömtsätts. Lagrädet föreslår att punkt 2 ges följande lydelse.

405

"2. radiosändaren har använts i en betydUgt mindre omfatmmg än vad    Prop. 1992/93:200 som svarar mot tiUståndsviUkoren och särskUda skäl inte talar mot    Bilaga 6 återkaUelse,"

Lagrådet finner vidare att det för fåU som avses med punkt 2 kan vara påkaUat med den möjUghet tiU flexibiUtet i tillämpningen som enUgt föreskriften i paragrafens ttedje stycke föreUgger i faU enUgt punktema 3 CKh 4. Lagrådet förordar därför att ttedje stycket ges följande lydelse.

"I faU som avses i förste stycket 2, 3 och 4 får tiUståndet återkalfes endast om det inte är tUlräckUgt att tiUståndsviUkoren ändras."

Föreskriften i förste stycket 3 att ett tUlstånd skaU återkaUas om det har påverkats av felaktiga uppgifter från den sökande har enhgt fegrådets mening givits en väl kategorisk avfettning. Även om faUet omfattas av regleringen i paragrafens tredje stycke bör punkten förses med någon reservation. Lagrådet förordar att punkt 3 ges följande lydelse.

"3. tiUståndet i något avseende av betydelse har påverkats av felaktiga uppgifter fiän sökanden."

I 13 § Qärde stycket ges närmare föreskrifter om bl.a. återkaUelse av tiUstånd och ändring av frekvenstiUdelning på gmnd av förändringar inom radiotekniken.

I anslutning tiU fegrådets förslag i det följande om införande i en ny paragraf av en bestämmelse om ändring av frekvenstiUdelning i visst fåU föreslås att 13 § Qärde stycket förs över som ett första stycke tiU den nya paragrafen. Eten bör betecknas som 14 §,

Under ärendets beredning har lagrådet uppmärksammat vissa uttalanden av riksdagen vid behandlingen av ett regeringsförslag om privat lokal­radio m.m., vilka har anknyming tiU detta ärende (prop. 1992/93:70, bet. 1992/93:KU15, rskr. 1992/93:168). Med anlednmg av det nämnda rege-ringsförsfeget har riksdagen beslutat om en lokalradiolag och om änd­ringar i bl.a. radiofegen och närradiolagen (1982:459). Eten nya feg­stiftningen, som - med visst undanteg - träder i kraft den 1 april 1993, innebär att private, reklamfinansierade ljudradiosändningar tiUåts. Regel­verket är utformat så att självständiga, lokalt förankrade radiostetioner främjas. Den nya formen av radio kallas lokalradio. SändmngstiUstånd skaU ge tiUståndshavaren rätt att bedriva sändningar som skaU kunna tes emot med god hörbarhet inom ett angivet sändningsområde. Sändnings­områdenas utsträckning skaU bestämmas med beaktande av vad som är tekniskt möjhgt att nå fiän sändare med lämpUgt läge, hur möjhghetema att te emot sändningar påverkas på andra håU samt vad som är namrUga, lokala inttesseområden. AUa delar av det frekvensområde som är tiU­gängUgt för mndradiosändningar av ljudradio bör kunna umyttjas för lokahadion.

Konstimtionsutskottet, som i ärendet tegit emot ett yttrande från kulmr-utskottet, anförde i sitt betänkande bl.a. följande.

För att tiUgängUga frekvensrcsurser skaU kunna umyttjas så effektivt

som möjUgt kan, som kulmmtskottet har anfört, befintUga tiUstånds­

havare behöva ändra frekvens under tiUståndspericxlen. Med hänsyn tiU

att en sändningsfrekvens kan vara inarbetad bör frekvensbytena - i

såväl privat lokalradio som närradio - dock begränsas tiU de faU då det

406

är nödvändigt för att nya användare skaU ha möjUghet att bedriva    Prop. 1992/93:200

radiosändnmg.

Bilaga 6

Etet anförda gav riksdagen som sin mening regeringen tillkänna.

Under fegrådsföredragningen av nu förevarande ärende har framförts att rikscfegens tiUkännagivande bör leda tiU att det i förslaget tiU feg om radiokommunikation tes in en ny bestämmelse om ändring av frekvens­tiUdelning för mndradiosändning. EnUgt fegrådets mening kan en sådan bestämmelse ges följande lydelse cKh - såsom angetts i det föregående - tes in i den nya 14 § som ett andra stycke efter bestämmelsema i 13 § Qärde stycket i det remitterade förslaget.

"Ändring av frekvenstiUdehiing för mndradiosändning får beslutes, om det är nödvändigt för att nya användare skaU få möjUghet att bedriva sådan verksamhet."

14%

Paragrafen får med fegrådets försfeg beteckningen 15 §.

15%

Etenna paragraf får med fegrådets förslag beteckningen 16 §.

För att bestämmelsemas avsedda innebörd skaU framgå tydUgare föreslår fegrådet att paragrafen ges följande lydelse.

"Om en radiosändare stör användningen av en annan radioanläggnmg skaU den som har tiUstånd tiU att inneha och använda radiosändaren ombesörja att störningen upphör eller i görUgaste mån minskas. Motsvarande skyldighet gäller för innehavare av en radiomottegare som stör användningen av en annan radiomottegare.

Iten myndighet som regeringen bestämmer får förefegga den som enUgt förste stycket är skyldig att vidte åtgärder mot en störning att fiiUgöra denna skyldighet. Ett sådant föreläggande får förenas med vite."

16-18 §§

Iragrafema bör med lagrådets försfeg betecknas som 17-19 §§.

19%

Paragrafen får med fegrådets förslag beteckningen 20 §.

Paragrafen innehåUer ett bemyndigande för regeringen att under krig och likartade förhåUanden meddela föreskrifter som annars skuUe meddelas i feg. Paragrafen har utformats på samma sätt som 14 § i försfeget tiU telelag. Lagrådet föreslår att bestämmelsen ändras redaktio­neUt i enUghet med vad fegrådet föreslagit beträffande nämnda paragraf.

EnUgt förordningen (1980:140) om användning av radiosändare under

4q

krig m.m.,  som är en s.k. fullmaktsförordning, skaU tiUstånd som

meddefets enhgt 1 § kungörelsen (1967:446) om radiosändare automatiskt    Prop. 1992/93:200

upphöra att gäUa när riket kommer i krig. I samband med föredragningen    Bilaga 6

inför fegrådet har upplysts att det, även beträffande tiUstånd enUgt lagen

om radiokommunikation, finns ett behov av att tiUstånden skaU upphöra

att gäUa, om Sverige kommer i krig, och att dette sker utan föregående

förordnande av regeringen. På motsvarande sätt som reglerats i 1980 års

förordning bör undantag göras för tiUstånd som har meddefets för stetUga

myndigheter ckU kommuner samt enskUda organisationer ckU företag som

är av särskUd betydelse för totalförsvaret.

Lagrådet föreslår att bestämmelser av denna innebörd tas in i 20 § före bemyndigandebestämmelsen.

Lagrådet föreslår att 20 § får följande lydelse:

"Är Sverige i krig upphör gUtigheten av de tiUstånd som har beslutats enUgt 3 § och av de undanteg firån tiUstandsplikten som har beslutets med stöd av 8 §. Etetta gäUer inte tiUstånd som har meddefets statUga myndigheter eUer kommuner eUer tiUstånd som har meddelats enskUda organisationer eUer företag som under krig skaU bedriva verksamhet som är av särskUd betydelse för totalförsvaret.

Är Sverige i krig eUer i krigsfera eUer råder det sådana utomordentUga förhåUanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eUer av att Sverige har varit i krig eUer krigsfåra, får regeringen meddela de föreskrifter om tiUstånd att inneha och använda radiosändare som behövs med hänsyn tiU landets försvar eUer säkerhet i övrigt."

Förslaget tiU lag om ändring i brottsbalken

Beträffande straffbestämmelsen om brytande av post- eUer telehemUghet i 4 kap. 8 § brottsbaUcen föreslås i remissen en viss ändring, bl.a. så att den kommer att gälla genereUt i fråga om post- och telebefordrings­företag oavsett om de drivs i allmän eUer enskUd ägo. Etetta hänger samman med regleringen i förslaget tiU telelag.

Också i ett annat avseende föreslås en ändring i paragrafen som har samband med regleringen i förslaget tiU telelag. För närvarande anges som skyddsobjekt i fegmmmet bl.a. "telefonsamtal, telegram eUer annat telemeddelande". Etetta uttryck föreslås bli ersatt med "telemeddelande". Lagrådet, som härvidlag vUl hänvisa tiU den definition av begreppet telemeddelande som ges i 1 § andra stycket försfeget tiU telelag, har inget att erinra mot de föreslagna ändringama i 4 kap. 8 § brottsbalken.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar försfegen utan erinran.

408

Innehållsförteckning

Prop. 1992/93:200

Proposition........................................................ 

..... 

1

Propositionens huvudsakUga innehåU   ................... 

I

Propositionens fegförslag    .................................. 

4

1

Försfeg tiU Telefeg.............     ....................... 

4

2

Försfeg tiU Lag om radiokommunikation   ............ 

12

3

Försfeg tiU Lag om ändring i brottsbalken   ......... 

... 

18

4

Försfeg tiU Lag om ändring i rättegångsbalken...... 

19

5

Förslag tiU Lag om ändring i radiofegen (1966:755) 

... 

23

6

Försfeg tiU Lag om ändring i ledningsrätts­fegen (1973:1144)         

27

7

Förslag tiU Lag om ändring i fegen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om

trafik, transporter och kommunikationer..............     28

8

Förslag tiU Lag om ändring i fastighetstaxe­ringslagen (1979:1152)     29

9

Förslag tiU Lag om ändring i sekretess­fegen (1980:100)           31

10

Förslag tiU Lag om ändring i fegen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmerings­centraler .......................................      34

11

Förslag tiU Lag om ändring i förvaltnings­lagen (1986:223)       35

12

Förslag tiU Lag om ändring i lagen (1991:572)

om särskUd utiänningskonttoU...........................      36

13     Förslag tiU Lag om ändring i fegen (1992:1527)

om teleterminalutmstning.................................      38

14

Förslag tiU Lag om ändring i lagen (1992:1529) om ändring i fegen (1971:289) om allmänna förvalt­ningsdomstolar  ........................      39

15

Förslag tUl Lag om ändring i fegen (1992:1775)

om ändring i sekretessfegen (1980:100).............. 

.. 

41

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanträde den 25 mars

1993................................................................ 

... 

44

1

Inledning....................................................... 

... 

44

2

Allmän bakgmnd.............................................. 

49

2.1........................................................ Telekommunikationer - teknikutveckling och

marknadsförändringar   .............................      49

2.1.1

Inledning....................................... 

49

2.1.2

Allmänt om telemarknaden................ 

.. 

50

2.2

Telemarknaden i Sverige   ......................... 

52

2.3

Radiokommunikation - radiotekniken och använd­ningen av radiovågor       

55

3   Nuvarande ordning - författningsreglering m.m. pä

telekommunikationsomrädet   ........................... 

56

3.1    IntemationeU reglering på telekommunikations­

området ............................................... 

.. 

57

"

3.2

NationeUa regler på teleområdet.................. 

61    Prop. 1992/93:200

3.3

Nationelfe regler på radioområdet................ 

... 

62

3.3.1

Radiofegen..................................... 

... 

62

3.3.2

Vissa andra föreskrifter..................... 

63

3.4  TiUståndsgivning CKh frekvenstiUdelning....... 

... 

64

3.4.1

Försvarets radioanvändning............... 

... 

64

3.4.2

Omfettningen av tiUståndsprövningen. 

... 

65

3.4.3

Bedömningsgmnder   ....................... 

... 

65

3.4.4

Vissa särskUda tiUståndstyper   ........ 

67

Allmän motivering tiU fegförsfegen...................... 

... 

67

En telefeg   .................................................. 

... 

70

4.1

Gmndläggande utgångspunkter för en telefeg - de telepoUtiska målen          

70

4.2

Regleringsstiiikmr på teleområdet................. 

84

4.3

Avgränsningen av tiUståndspliktig verksamhet 

... 

86

4.3.1   TiUstånd för tillhandahåUande av

telefonitjänst................................. 

... 

90

4.3.2   TiUstånd för tillhandahåUande av

mobUa teletjänster   ....................... 

... 

92

4.3.3   TiUstånd för verksamhet med umyming

av fasta teleförbindelser................... 

... 

95

4.3.4

Förhandsbesked.............................. 

... 

98

4.3.5

AnmälningsplUa för viss annan tele­verksamhet          

99

4.4   TiUståndsprövning och tiUstandsvillkor.......... 

. 

102

4.4.1

TiUståndsprövnmg i allmänhet............ 

. 

105

4.4.2

TiUståndsprövning för tillhandahåUande

av mobUa teletjänster   ................... 

106

4.4.3

TUlståndstidens längd   ................... 

. 

108

4.4.4

TUlståndsvUUcor............................. 

109

4.4.5

TiUståndsvillkorens gUtighetstid......... 

. 

118

4.5........................................................ Tillhandahållande av teletjänster och tele­

förbindelser   .......................................... 

120

4.5.1

Bestämmelser om öppna nät.............. 

. 

120

4.5.2

Bestämmelser om teletaxor CKh om pristak  ...

124

4.6

Samtrafikfrågor........................................ 

. 

131

4.7

Nummerplanering...................................... 

. 

143

4.8

Erkännande av teleoperatör enhgt Intemationelfe telekonventionen som s.k. RPOA (Recognized Private Operatmg Agency)   ..... 

. 

146

4.9

TUlsyn m.m............................................. 

. 

150

4.10

Integritetsskydd för teleanvändare.............. 

. 

155

4.10.1

Nuvarande ordning.......................... 

155

4.10.2

Integritetsfirågans behandUng i det intemationeUa samarbetet       

159

4.10.3

En ändrad och delvis ny reglering av

mtegritetsskyddet för teleanvändare... 

161                          410

En feg om radiokommunUcation.......................... 

. 

168    Prop. 1992/93:200

4.11

Utgångspunkter för en ny reglering.............. 

168

4.12

En ny reglering med tiUståndskrav   ............ 

176

4.12.1

Regleringens tillämpningsområde......... 

. 

176

4.12.2

TiUståndskrav och vissa avgränsnings-

fiägor........................................... 

179

4.12.3

Eten nationelfe frekvensplaneringen.... 

185

4.12.4

Gmndema för att ge tiUstånd och för

att tiUdela frekvenser   ................... 

191

4.12.5

SärskUt om tiUståndsbeslutets mnehåU. 

214

4.12.6

TiUståndstid samt ändring och återkaUelse

av tiUstånd.................................... 

219

4.12.7 Undantag firån tiUståndspUkten......... 

. 

232

4.13 Åtgärder mot störningar på radiokommunikation 

236

4.13.1

Bakgmnd....................................... 

237

4.13.2

Kompletterande bestämmelser om

stömingar på radiokommunikation   .... 

239

4.14 Övriga frågor   ........................................ 

. 

244

4.14.1

TiUsyn över radioanvändningen   ....... 

244

4.14.2

Sttaffbestämmelser......................... 

246

4.14.3

Ucraftttädandefrägor................... ; .

248

4.15

Överkfegande m.m.................................... 

249

4.16

Finansiering av myndighetsverksamhet m.m... 

. 

252

Andra lagstiftningsfrågor.................................. 

256

4.17 HemUg teleavlyssnmg och hendig teleövervakning ....

256

4.17.1

Nuvarande ordning.......................... 

. 

256

4.17.2

Ändrad reglering i fråga om tvångsmedel

som rör televerksamhet m.m.............. 

. 

258

4.18

Ledningsrätt för teleledningar   ................... 

262

4.19

Övriga fegändringar   ............................... 

. 

267

En förändrad verksamhetsform för Televerket   .... 

. 

270

5.1

Tidigare överväganden CKh genomförda uttedningar . . .

270

5.2

Televerkets organisation och verksamhet...... 

. 

271

5.3

OmbUdningen av Televerket tiU aktiebolag.... 

. 

272

5.3.1

Televerkets verksamhetsform m.m...... 

. 

273

5.3.2

Stetsmaktemas styming, insyn och

konttoU........................................ 

275

5.3.3  Överföringen av Televerkets verksamhet

m.m. tiU aktiebolag   ...................... 

. 

276

5.4  Målsätming och huvudinrikttiing m.m. för den

nya koncemen......................................... 

277

5.4.1

Koncemens organisation   ................ 

. 

277

5.4.2

Målsättningen och huvudinriktningen för verksamheten        

278

5.4.3

Investeringar i telenätet................... 

. 

279

5.4.4

Kvahtet och service inom telefoni­tjänsten            

281

411

5.5

Vissa särskUda åtgärder för UtveckUng av kon-

Prop. 1992/93:200 kurrensen på telemarknaden   ............................................................ 

282

5.6

Taxor för telefonitjänsten   ........................ 

285

5.7

Funktionsansvaret för telesystemet.............. 

288

5.7.1

Totalförsvarets behov av telekommunika­tioner     

289

5.7.2

SärskUt om standardisering och intema­tionelfe åteganden på telekommunikations­området   ............ 

290

5.7.3

Ansvaret för forskning och utveckling på telekommunikationsområdet   

292

5.8........................................................ SärskUcfe samhäUsåtaganden på telekommunikations­

området ................................................ 

293

5.8.1

Olönsamma telefonautomater i glesbygd 

293

5.8.2

HandUcappades tiUgång tiiU teletjänster

och terminaler................................ 

294

5.8.3  SOS Alarmering AB.......................... 

. 

295

5.9   Anslagsfrågor för budgetåret 1993/94 m.m.... 

297

6

Upprättade lagförslag   .................................... 

300

7

Specialmotivering............................................ 

. 

301

7.1

Försfeget tiU telelag   .............................. 

301

7.2

Förslaget tiU lag om radiokommunikation....... 

315

7.3

Förslaget tiU lag om ändring i brottsbalken   . 

331

7.4

Förslaget tiU lag om ändring i rättegångsbalken             

331

7.5

Försfeget tiU lag om ändring i radio­fegen (1966:755)        

333

7.6

Förslaget tUl lag om ändring i ledningsrätts­fegen (1973:1144)      

334

7.7

Förslaget tiU lag om ändring i sekretess­fegen (1980:100)            

334

7.8

Lag om ändring i fegen (1992:1775) om ändring i sekretessfegen (1980:100)      

............................................................ 

334

7.9

Övriga förslag tiU lagändringar.................... 

335

8

Hemställan..................................................... 

335

9

Beslut........................................................... 

. 

336

Bifega 1   Telefegsuttedningens sammanfattning av betänkandet

(SOU 1992:70) Telelag   ...........................    337

Bifega 2   Förteckning över remissinstanser m.fl. som ytttat

sig över Telefegsuttedningens försfeg.......... 345

BUaga 3 Sammanfattning av Frekvensrättsuttedningens för­

slag i betankandet (SOU 1991:107) Lag om radio­

kommunikation, m.m..................................    346

BUaga 4   Förteckning över remissmstanser m.fl. som yttrat

sig över Frekvensrättsuttedningens försfeg... 351

BUaga 5   Lagrådsremissens lagförslag   ..................    352

BUaga 6  Lagrådets yttrande   ..............................    391

412

gotab   43419, Stockholm 1993