Regeringens skrivelse

2000/01:41

Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning vid

förundersökning i brottmål under år 1999

Skr.

2000/01:41

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 9 november 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen redogörs för tillämpningen under år 1999 av såväl bestämmelserna i

rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning som

bestämmelserna i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning.

Innehållsförteckning

1 Ärendet och dess beredning 3

2 Reglerna om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig

kameraövervakning 3

2.1 Allmänt 3

2.2 Hemlig teleavlyssning 4

2.3 Hemlig teleövervakning 4

2.4 Hemlig kameraövervakning 5

3 Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens redovisning 5

3.1 Tillämpningen av hemlig teleavlyssning 5

3.2 Tillämpningen av hemlig teleövervakning 7

3.3 Tillämpningen av hemlig kameraövervakning 9

4 Slutsatser 10

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 november 2000....13

1 Ärendet och dess beredning

I enlighet med riksdagens önskemål (bet. 1981/82:JuU54, rskr. 1981/82:298)

redovisar regeringen årligen hur reglerna om teleavlyssning i rättegångsbalken

har tillämpats. I samband med att reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning ändrades den 1 september 1989 uttalades i lagstiftningsärendet

(prop. 1988/89:124 s. 55) att regeringens redovisning till riksdagen av

tillämpningen av bestämmelserna borde behållas och att en motsvarande

redovisning beträffande hemlig teleövervakning borde lämnas. Likaså uttalades i

det lagstiftningsärende som låg till grund för lagen (1995:1506) om hemlig

kameraövervakning att en redovisning av tillämpningen av bestämmelserna i den

lagen också skulle lämnas (prop. 1995/96:85 s. 37).

Regeringen lämnade den 11 november 1999 en redogörelse till riksdagen för

tillämpningen under år 1998 av bestämmelserna i rättegångsbalken om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt bestämmelserna i lagen om hemlig

kameraövervakningen (skr. 1999/2000:31). Skrivelsen behandlades av riksdagen

under våren 2000 (bet. 1999/2000:JuU8, rskr. 1999/2000:138).

Regeringen lämnar nu motsvarande redogörelse för år 1999. Den bygger i huvudsak

 på uppgifter som Riksåklagaren och Rikspolis-styrelsen gemensamt har lämnat i

en skrivelse till regeringen den 6 september 2000.

2 Reglerna om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig

kameraövervakning

2.1 Allmänt

Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning som

tvångsmedel vid beivrande av brott finns i första hand i 27 kap.

rättegångsbalken. Sådana bestämmelser finns även i lagen (1952:98) med särskilda

 bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, lagen (1988:97) om förfarandet

hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller

krigsfara m.m. samt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll.

Bestämmelser om hemlig kameraövervakning som tvångsmedel vid beivrande av brott

finns i första hand i lagen om hemlig kamera-övervakning. Även lagen med

särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt lagen om förfarandet

 hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller

krigsfara m.m. innehåller bestämmelser i detta hänseende.

För all tvångsmedelsanvändning anses gälla tre allmänna principer. De

tre principerna, som anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § regerings-formen, är

 ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitets-principen.

Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda ett

tvångsmedel skall vara bunden till det ändamål för vilket tvångsmedlet har

beslutats. Behovsprincipen innebär att en myndighet får använda ett tvångsmedel

bara när det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är

tillräcklig. Proportionalitetsprincipen, som är lagfäst i bl.a. 27 kap. 1 §

tredje stycket rättegångsbalken och 3 § första stycket 3 lagen (1995:1506) om

hemlig kameraövervakning, innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka,

räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som finns att

vinna med åtgärden.

2.2 Hemlig teleavlyssning

Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras till eller från

ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller

tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i

meddelandet (27 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken). För att sådan

avlyssning skall få ske krävs att någon är skäligen misstänkt för ett brott för

vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Även försök,

förberedelse eller stämpling till sådant brott omfattas av bestämmelsen, om

gärningen är belagd med straff (27 kap. 18 § andra stycket rättegångsbalken).

För tillstånd till hemlig teleavlyssning krävs vidare att vissa andra rekvisit

är uppfyllda. Åtgärden måste t.ex. vara av synnerlig vikt för utredningen.

Tvångsmedlet kan användas både för avlyssning av telefonsamtal och för

upptagning av annan telekommunikation än muntlig sådan, såsom telefax och

datakommunikation. Avlyssning kan, med vissa begränsningar, ske också utanför

allmänt tillgängliga telenät, t.ex. inom större företagsnät.

2.3 Hemlig teleövervakning

Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om

telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss

teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram. Tvångsmedlet

får enligt 27 kap. 19 § rättegångsbalken användas vid förundersökning

beträffande brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än

fängelse i sex månader, vid förundersökning beträffande narkotikabrott med

enbart fängelse i straffskalan samt vid förundersökning beträffande försök,

förberedelse eller stämpling till brott för vilket det inte är föreskrivet

lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är belagd med straff. I

 övrigt gäller motsvarande regler som för hemlig teleavlyssning.

2.4 Hemlig kameraövervakning

Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för

optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om

övervakningen lämnas. Förutsättningarna för att sådan övervakning skall få ske

är i övrigt i huvudsak desamma som för hemlig teleavlyssning. Övervakningen får

endast avse en sådan plats där den misstänkte kan antas komma att uppehålla sig.

 Lagen om hemlig kameraövervakning trädde i kraft den 1 februari 1996. Vid

ikraftträdandet var lagens giltighetstid begränsad till utgången av 1996. Lagens

 giltighetstid har sedan förlängts, nu senast till utgången av år 2001 (prop.

1999/2000:96, bet. 1999/2000:JuU21, rskr. 1999/2000:233, SFS 2000:579).

3 Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens redovisning

3.1 Tillämpningen av hemlig teleavlyssning

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har, som nämnts, i en skrivelse till

regeringen lämnat uppgifter om tillämpningen av bestämmelserna i

rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt om

tillämpningen av bestämmelserna i lagen om hemlig kameraövervakning under år

1999. Redovisningen visar att domstol under år 1999, när det gäller

förundersökning avseende grovt narkotikabrott eller varusmuggling av narkotika

(grovt brott), har meddelat 216 tillstånd att i hemlighet lyssna av

kommunikation till eller från teleadresser som har innehafts eller använts av

misstänkta personer. Som jämförelse anges nedan i diagramform antalet redovisade

 fall de senaste tio åren.

När det gäller andra grova brott har hemlig teleavlyssning använts i 65 fall

under år 1999. Det har gällt förundersökningar huvudsakligen rörande mord,

försök, förberedelse och medhjälp till mord, grovt rån och grov mordbrand. I

enstaka fall har hemlig teleavlyssning också förekommit i förundersökningar

rörande grovt koppleri, grov penningförfalskning, allmänfarlig ödeläggelse och

grovt sabotage. I följande diagram redovisas antalet tillstånd till hemlig

teleavlyssning avseende andra grova brott än grovt narkotikabrott och

varusmuggling av narkotika (grovt brott) under de senaste tio åren.

I nästa diagram anges den redovisade genomsnittliga avlyssningstiden för

motsvarande tidsperiod. Siffrorna är avrundade till antal hela dagar.

Vid en jämförelse mellan de två senaste åren och tidigare år måste en viss

försiktighet iakttas. I redovisningen för 1997 och tidigare år har en

polismyndighet räknat tidsåtgången per avlyssnat abonnemang oavsett om det varit

 inom ramen för samma tillstånd eller inte, medan de andra myndigheterna har

räknat tidsåtgången per meddelat tillstånd. För 1998 och 1999 har dock samma

beräkningsgrund använts, dvs. tidsåtgången per tillstånd.

Avlyssningstiderna varierar kraftigt. Under år 1999 förekom fall där avlyssning

bara pågick i en dag, medan den längsta tiden var 10 månader och 6 dagar. I

några av de fall där tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelats kunde någon

avlyssning inte genomföras på grund av tekniska problem.

Avlyssningen har haft betydelse för förundersökningen beträffande den

misstänkte - dvs. misstanken har bekräftats genom avlyssningen - i drygt 52

procent av fallen under år 1999. Den har inte gett något resultat i drygt 27

procent av fallen och i knappt 21 procent av fallen har avlyssningen avbrutits

med kvarstående misstanke. I det följande diagrammet anges för de senaste tio

åren i hur stor utsträckning avlyssningen redovisats ha haft betydelse för

förundersökningen beträffande den misstänkte. Siffrorna är avrundade till

heltal.

Som framgår av diagrammet är andelen fall där avlyssningen haft betydelse

relativt konstant.

Under år 1999 har det förekommit tre fall där en ansökan om hemlig

teleavlyssning lämnats utan bifall av domstol.

Beträffande två förundersökningar om grovt rån har Rikspolisstyrelsen uppgett

att tillstånd till hemlig teleavlyssning sökts och beviljats för avlyssning av

telemeddelanden som fanns lagrade hos en teleoperatör i en s.k. röstbrevlåda.

Tillstånden söktes och beviljades, enligt Rikspolis-styrelsen, med motiveringen

att sådana telemeddelanden måste anses vara under befordran.

3.2 Tillämpningen av hemlig teleövervakning

Av Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens redovisning framgår att det under år

1999 lämnades tillstånd till hemlig teleövervakning i 297 fall. Av redovisningen

 framgår även att i så gott som samtliga fall där hemlig teleavlyssning

beviljats har även tillstånd till hemlig teleövervakning meddelats. Av meddelade

 tillstånd till hemlig teleövervakning avsåg 219 fall grovt narkotikabrott eller

 varusmuggling av narkotika (grovt brott). Övriga fall avsåg främst mord,

försök, förberedelse och medhjälp till mord, grov mordbrand, grovt rån, grovt

koppleri, grov egenmäktighet med barn och grov varusmuggling. I två fall har

tillstånd till hemlig teleövervakning meddelats efter framställning från

Ekobrotts-myndigheten. Dessa fall avsåg varusmuggling (grovt brott) och

förberedelse till sådant brott. Som en jämförelse anges i följande diagram

antalet redovisade tillstånd för varje år sedan 1990, det första år som

redovisningen av tillämpningen av hemlig teleövervakning omfattade ett helt

kalenderår.

Som framgår har hemlig teleövervakning använts i betydligt fler antal fall under

 de senaste fyra åren än under tidigare år. Denna antalsmässiga ökning kan

främst hänföras till förundersökningar rörande grovt narkotikabrott och

varusmuggling av narkotika (grovt brott).

I nästa diagram anges den redovisade genomsnittliga övervaknings-tiden för

motsvarande tidsperiod. Siffrorna är avrundade till antal hela dagar.

Av samma skäl som angetts i fråga om hemlig teleavlyssning kan en säker

jämförelse mellan de två senaste åren och tidigare år inte göras.

Liksom vid hemlig teleavlyssning varierar övervakningstiderna kraftigt. Under år

 1999 förekom fall där teleövervakningen bara pågick i en dag, medan den längsta

 tiden var 4 månader och 29 dagar.

Av intresse är också vilken betydelse övervakningen har haft för

förundersökningen beträffande den misstänkte. Under år 1999 hade övervakningen

betydelse i drygt 48 procent av fallen. Den har inte gett något resultat i 29

procent av fallen och den har avbrutits med kvarstående misstanke i knappt 23

procent av fallen. I det följande diagrammet anges för varje år sedan 1990 i hur

 stor utsträckning övervakningen redovisats ha haft betydelse för

förundersökningen beträffande den misstänkte. Siffrorna är avrundade till

heltal.

Under 1999 har domstol i tre fall lämnat en ansökan om tillstånd till hemlig

teleövervakning utan bifall. Dessa fall avser samma ärenden där domstol lämnat

en ansökan om tillstånd till hemlig teleavlyssning utan bifall, vilka redovisats

 ovan.

3.3 Tillämpningen av hemlig kameraövervakning

Av Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens redovisning framgår att det under år

1999 lämnades tillstånd till hemlig kameraövervakning i 30 fall. Av dessa avsåg

27 grovt narkotikabrott eller varusmuggling av narkotika (grovt brott). Övriga

fall avsåg mord och försök till mord.

Den genomsnittliga tiden för hemlig kameraövervakning år 1999 var knappt 32

dagar. Motsvarande siffror för 1997, som var det första hela år då

bestämmelserna om hemlig kameraövervakning tillämpades, och 1998 var 47

respektive 38 dagar. Även här får jämförelser göras med viss försiktighet. Tiden

 varierade i de enskilda fallen år 1999 från en dag till 4 månader och 21 dagar.

 Det kan även noteras att kameraövervakningen i några fall inte genomfördes

trots att tillstånd meddelats.

Den hemliga kameraövervakningen har enligt redovisningen haft betydelse för

förundersökningen beträffande den misstänkte i hälften av alla fall. I drygt 23

procent av fallen har övervakningen inte gett något resultat och i knappt 27

procent av fallen har åtgärden avbrutits med kvarstående brottsmisstanke. Av

diagrammet nedan framgår hur över-vakningen har påverkat förundersökningen

beträffande den misstänkte under de år som lagstiftningen varit i kraft.

4 Slutsatser

Av redovisningen framgår att tvångsmedlen, i likhet med tidigare år, främst har

använts i förundersökningar där det funnits misstankar om organiserad eller

annars omfattande handel med narkotika och där andra spaningsmetoder har prövats

 utan resultat eller redan från början visat sig vara otillräckliga. Huvudsyftet

 har fortfarande varit att avslöja den mera omfattande narkotikasmugglingen till

 Sverige och försäljningen av narkotika inom landet.

Antalet teleavlyssningar på grund av misstanke om grov narkotika-brottslighet

har ökat avsevärt sedan år 1969, då möjligheten att ingripa med detta

tvångsmedel infördes för den typen av brottslighet. Antalet tillstånd under de

senaste tio åren har pendlat mellan 214 och 333. Sedan 1995 har dock antalet

tillstånd sjunkit från 333 till 216 under år 1999.

Den totala andelen fall av hemlig teleavlyssning där åtgärden har haft betydelse

 för förundersökningen har varit relativt konstant under 1990- talet. Med

undantag för 1997 så har andelen varit mellan 45 och 56 procent.

 När det gäller narkotikasituationen i Sverige konstaterar regeringen att denna

är allvarlig. Särskilt allvarlig förefaller utvecklingen vara när det gäller

vissa narkotikapreparat, som under år 1999 beslagtagits i avsevärt ökad mängd

jämfört med tidigare år. Så har t.ex. tagits i beslag 418 kilo kokain jämfört

med drygt 18 kilo år 1998, 1108 kilo cannabis jämfört med 391 kilo år 1998 och

drygt 73 000 ecstasypreparat jämfört med drygt 21 000 år 1998. När det gäller

mängden beslagtagen heroin och amfetamin ligger denna fortfarande på en

oroväckande hög nivå även om den minskat något i förhållande till föregående år.

 Knappt 64 kilo heroin och drygt 128 kilo amfetamin beslagtogs 1999 jämfört med

drygt 70 kilo heroin och 134 kilo amfetamin år 1998.

I likhet med de senaste årens skrivelser konstaterar således regeringen att

läget på narkotikaområdet är djupt oroande och att hemlig teleavlyssning kommit

till användning i ett stort antal utredningar av sådana brott.

Vidare har en relativt omfattande avlyssning skett på grund av misstankar om

bl.a. mord, grovt rån och grov mordbrand. Det kan konstateras att hemlig

teleavlyssning även under år 1999 har varit framgångsrik och haft betydelse för

den brottsbeivrande verksamheten. Det kan därför inte komma i fråga att avstå

från hemlig teleavlyssning i kampen mot narkotikabrottslighet och annan grov

brottslighet.

I två förundersökningar har åklagare sökt och beviljats tillstånd till hemlig

teleavlyssning för avlyssning av telemeddelanden som lagrats hos en teleoperatör

 i en s.k. röstbrevlåda med motiveringen att sådana meddelanden måste anses vara

 under befordran. Regeringen har i lagrådsremissen Hemlig avlyssning m.m. som

lämnades till Lagrådet under våren innevarande år utgått ifrån att sådana

meddelanden i stället skulle anses vara befordrade och därvid dragit slutsatsen

att tillstånd till avlyssning av sådana meddelanden inte skulle kunna lämnas.

Rättsläget torde genom domstolarnas beslut ha klarnat.

När det gäller den nedgång som skett under de senaste två åren av antalet

tillstånd kan en bidragande orsak vara den tekniska utvecklingen som innebär att

 internationella frågor alltmer hamnar i förgrunden. Gärningar begås oftare över

 gränserna och modern teknik används i stor utsträckning av brottslingar i

samband med deras brottsliga verksamhet. Frågor som tidigare har kunnat lösas på

 nationell nivå genom nationella tvångsmedel kräver numera i stor utsträckning

internationellt samarbete. Inom EU har under våren en konvention om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål mellan EU:s medlemsstater antagits. I konventionen

finns för första gången frågan om internationell avlyssning av telemeddelanden

behandlad. Texten är teknikneutral och omfattar inte bara avlyssning av

telefonsamtal utan skall tolkas i sin vidaste bemärkelse. När konventionen har

trätt i kraft kommer det att finnas goda möjligheter att i svenska

förundersökningar använda sig av teleavlyssning inom EU. Även inom Europarådet

pågår arbete med en konvention som tar upp frågan om avlyssning av

telemeddelanden, särskilt rörande datorrelaterad brottslighet. Arbetet syftar

till att underlätta effektiva åtgärder mot brott som begås genom

gränsöverskridande nätverk.

 Även när det gäller hemlig teleövervakning har åtgärden i första hand använts

vid förundersökningar rörande narkotikabrott. Antalet tillstånd har ökat

kraftigt sedan 1996. Det kan, som påpekats i tidigare skrivelser, till stor del

förklaras med att praxis utvecklats dithän att ansökningar om tillstånd till

hemlig teleavlyssning nästan alltid kombineras med en ansökan om tillstånd till

hemlig teleövervakning. En orsak till det kan vara att användandet av andra

kommunikationssätt, t.ex. kommunikation via dator och fax, ökat. Detta har

inneburit att information om ett telemeddelande fått allt större betydelse och

utgör ett viktigt komplement till teleavlyssning vid utredning av brott.

När det gäller tvångsmedlet hemlig kameraövervakning har användningen av detta

minskat under år 1999. Antalet meddelade tillstånd är det lägsta som redovisats

sedan lagstiftningen trädde i kraft i början av 1996. Den hemliga

kameraövervakningen har trots den minskade användningen visat sig vara ett

värdefullt och personal-besparande komplement i polisens spaningsarbete. Spaning

 har kunnat utföras i situationer där det annars inte skulle ha varit möjligt.

Enligt vad som redovisats har den hemliga kameraövervakningen genomförts med

hänsyn tagen till för övervakningen ovidkommande personers integritet.

Vid all tvångsmedelsanvändning måste en avvägning ske mellan vilken nytta denna

kan föra med sig och vilken grad av intrång i den enskildes personliga

integritet som kan accepteras. Regeringen har när det gäller integritetsfrågor

tidigare gett till känna att en parlamentarisk utredning med uppgift att

kartlägga, analysera och utvärdera sådan lagstiftning som berör den enskildes

integritet skall tillsättas. Direktiv till en sådan utredning bereds för

närvarande inom Justitiedepartementet och ett regeringsbeslut i saken kan

förväntas inom kort.

Vidare innehåller lagrådsremissen Hemlig avlyssning m.m. förslag till

bestämmelser om införande av s.k. offentliga ombud. Dessa ombud föreslås bli

åklagarens motpart vid förhandlingar inför domstol rörande bl.a. hemlig

teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kamera-övervakning och en av

deras uppgifter föreslås bli att särskilt framhålla integritetsskyddsaspekterna

i dessa ärenden. Lagrådet framhöll vid sin behandling av remissen särskilt

vikten av att frågan om användning av överskottsinformation löses så att

rättssäkerhetsgarantierna förstärks, något som också får betydelse för nu

aktuella tvångsmedel. Förslaget bereds nu vidare inom Justitiedepartementet.

Avslutningsvis konstaterar regeringen att samtliga ovan nämnda tvångsmedel har

visat sig vara värdefulla hjälpmedel i kampen mot den grova, många gånger

organiserade, brottsligheten. Samtidigt är det mycket viktigt att noga följa

utvecklingen när det gäller såväl hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning

som hemlig kameraövervakning. Den årliga redovisningen från Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen ger en värdefull inblick i hur reglerna tillämpas och i de

förändringar som skett i förhållande till tidigare år.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 november 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande:[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar skrivelsen 2000/01:41 Hemlig teleavlyssning, hemlig

teleövervakning och hemlig kameraövervakning vid förundersökning i brottmål

under år 1999.

Skr. 2000/01:41

13

1