Regeringens proposition 2001/02:132

Direktivet om sena betalningar

Prop.

2001/02:132

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 21 februari 2002 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Thomas[REDACTED_EFTERNAMN] (Justitiedepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll Propositionen innehåller förslag som syftar till att genomföra ett EG- direktiv om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner. Direktivet kan beskrivas som ett åtgärdspaket för att stävja dröjsmål med betalningar i affärslivet. Det innehåller bestämmelser om dröjsmålsränta, ersättning för indrivningskostnader, förbud mot oskäliga betalnings- villkor, återtagandeförbehåll och tidsfrister för indrivning av obestridda fordringar. På ett flertal av dessa områden görs i remissen bedömningen att svensk rätt redan i dag uppfyller direktivets krav. I propositionen föreslås att diskontot ersätts av en referensränta som baseras på Riksbankens reporänta. Det föreslås att ränta i vissa fall skall betalas utan att det när kravet framställs behöver anges att underlåtenhet att betala i tid medför skyldighet att betala ränta. Detta skall gälla i för- hållanden mellan näringsidkare liksom när en näringsidkare har en ford- ran på betalning för varor eller tjänster på en myndighet eller ett annat offentligt organ. Det föreslås också några mindre anpassningar när det gäller längden på lagenliga betalningsfrister. Vidare föreslås en möjlighet att förbjuda den fortsatta användningen av oskäliga avtalsvillkor som det allmänna ställer upp för ett avtal med näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. I dag gäller detta endast när det allmänna agerar som näringsidkare. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2002. 1

Innehållsförteckning

Prop. 2001/02:132

1

Förslag till riksdagsbeslut .................................................................

4

2

Lagtext

..............................................................................................

5

2.1

Förslag till lag om ändring i jordabalken ...........................

5

2.2

Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635)...........

7

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag ..........................................

10

2.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare ...................................

11

2.5

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om

företagshypotek ................................................................

12

2.6

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om

koncessionsavgift på televisionens och radions område..

13

2.7

Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)..........

14

2.8

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti .............................................................

16

3

Ärendet och dess beredning............................................................

17

4

Innehållet i direktivet......................................................................

17

5

Genomförande av direktivet ...........................................................

20

6

Ränta

...............................................................................................

21

6.1 ...........................................................

En ny referensränta

21

6.1.1

Referensränta för dröjsmålsränta enligt

.......................................................

räntelagen

21

6.1.2

Referensränta för beräkning av andra slag

............................

av författningsenliga räntor

23

6.1.3

Diskontot som referensränta i avtal och

..............................................................

domar

24

..............

6.1.4

Offentliggörandet av referensräntan

26

6.2 ...............................................

Ränta vid sena betalningar

27

6.2.1

Direktivets och räntelagens tillämpnings-

............................................................

område

27

...............................

6.2.2

Rätten till dröjsmålsränta

27

6.2.3

Från vilken dag skall dröjsmålsränta

...........................................................

betalas?

29

............

6.2.4

En automatisk rätt till dröjsmålsränta

31

...............................

6.2.5

Nivån på dröjsmålsräntan

32

6.2.6

Möjlighet att för vissa kategorier av avtal

.......

föreskriva längre tidsfrister för betalning

33

7

Ersättning ...............................................för indrivningskostnader

33

8

Oskäliga ..............................................................betalningsvillkor

37

8.1 ...........................

Jämkning av oskäliga betalningsvillkor

37

8.2 .............................

Förbud mot oskäliga betalningsvillkor

38

9

Återtagandeförbehåll ......................................................................

41

10

Skyndsam ..............................indrivning av obestridda fordringar

42

11

Ikraftträdande ..........................................................................m.m

43

2

12

Kostnader ........................................................................................

44

Prop. 2001/02:132

13

Författningskommentar...................................................................

45

13.1

Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635)......

45

13.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om

avtalsvillkor mellan näringsidkare ...................................

47

13.3

Övriga förslag till lagändringar........................................

48

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av

den 29 juni 2000 om bekämpande av sena betalningar

vid handelstransaktioner .......................................................

49

Bilaga 2 Sammanfattning av departementspromemorian

Åtgärder mot sena betalningar (Ds 2001:56)........................

58

Bilaga 3

Promemorians lagförslag ......................................................

59

Bilaga 4

Förteckning över remissinstanserna......................................

69

Bilaga 5

Lagrådsremissens lagförslag.................................................

70

Bilaga 6

Lagrådets yttrande.................................................................

82

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 februari 2002....

87

Rättsdatablad

...........................................................................................

88

3

1

Förslag till riksdagsbeslut

Prop. 2001/02:132

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om ändring i jordabalken,

2.

lag om ändring i räntelagen (1975:635),

3.

lag om ändring i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bo-

lag,

4.

lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings- idkare,

5.

lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek,

6.

lag om ändring i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televi- sionens område,

7.

lag om ändring i sjölagen (1994:1009),

8.

lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

4

När en myndighet vid utsökning eller i annat fall fördelar medel mellan rättsägare i fastighet, har borgenär rätt att för fordran, som är förenad med panträtt i fastig- heten, med den företrädesrätt in- teckningen medför enligt lag få betalning ur medlen intill pantbre- vets belopp. I den mån detta 

ej förslår

, erhåller borgenären betal- ning ur medlen genom ett tillägg. Detta får 

icke 

överstiga femton procent av pantbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då fastigheten utmättes, konkursansökan gjordes eller de medel nedsattes som 

eljest 

skall fördelas. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar 

det 

av 

Riksgäldskontoret 

fast- ställda, vid varje tid gällande 

dis- kontot ökat 

med fyra procentenhe- ter. Förändringar i 

diskontot 

som inträffar efter upprättandet av sak- ägarförteckning skall inte beaktas.

2 Lagtext Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 3 § jordabalken 1 skall ha följande ly- delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap. 3 § 2

När en myndighet vid utsökning eller i annat fall fördelar medel mellan rättsägare i fastighet, har en borgenär rätt att för fordran, som är förenad med panträtt i fastig- heten, med den företrädesrätt in- teckningen medför enligt lag få betalning ur medlen intill pant- brevets belopp. I den mån detta inte räcker till , erhåller borgenären betalning ur medlen genom ett tillägg. Detta får inte överstiga femton procent av pantbrevets be- lopp jämte ränta på detta belopp från den dag då fastigheten utmät- tes, konkursansökan gjordes eller de medel nedsattes som i övrigt skall fördelas. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda, vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) ökad med fyra procentenheter. Förändringar i referensräntan som inträffar efter upprättandet av en sakägarförteckning skall inte beak- tas. Har flera pantbrev överlämnats som pant för fordran och har inteck- ningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp.

1

Balken omtryckt 1971:1209.

2

Senaste lydelse 2000:182.

Prop. 2001/02:132 5 En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet Prop. 2001/02:132 har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pantförskri- vet till honom i andra hand.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Har en sakägarförteckning upprättats före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

6

2.2

Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635)

Härigenom föreskrivs 1 i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 46 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 § 2

I annat fall än som avses i 3 § utgår ränta på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller en må- nad efter det borgenären har av- sänt räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gälde- nären är dock ej skyldig att erläg- ga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som ej kan fastställas utan särskild ut- redning, utgår ränta på förfallet belopp från den dag som infaller en månad efter det borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hän- syn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Gäldenä- I annat fall än som avses i 3 § skall ränta betalas på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller trettio dagar efter det att borge- nären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. I fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkes- mässiga verksamhet skall ränta betalas enligt första stycket utan att det när kravet framställs behö- ver anges att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Detsamma gäller när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ på betalning för varor eller tjänster. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning, skall ränta betalas på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständighe- terna skäligen kan begäras av ho-

1

Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekäm- pande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EGT L 200, 8.8.2000, s. 35, Celex 32000L0035).

2

Senaste lydelse 1991:858.

Prop. 2001/02:132 7 ren är dock ej skyldig att erlägga ränta för tid innan kravet och ut- redningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första och andra styckena utgår ränta på förfallen fordran senast från dagen för delgivning av ansö- kan om betalningsföreläggande eller av stämning i mål om utgi- vande av betalning.

Utan hinder av bestämmelserna i andra och tredje styckena utgår ränta på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av två procentenheter. nom. Gäldenären är dock inte Prop. 2001/02:132 skyldig att betala ränta för tiden

innan kravet och utredningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första, andra och tredje styckena skall ränta betalas på förfallen fordran senast från dagen för del- givning av ansökan om betalnings- föreläggande eller av stämning i mål om utgivande av betalning.

Trots bestämmelserna i tredje och fjärde styckena skall ränta betalas på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, från den dag då ska- dan uppkom. 5 § 3

I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av två procentenheter. I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar det av Riks- gäldskontoret fastställda , vid varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som utgår en- ligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till diskontot för tiden till dess att det har slutligt avgjorts vilka så- dana förmåner som utgår endast två procentenheter. 6 § 4

I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av åtta procenten- heter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av per- sonskada skall avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndsla- gen (1972:207), utgör dock tilläg- get till referensräntan endast två procentenheter för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts . 9 § Referensräntan enligt denna lag fastställs för varje kalenderhalvår genom särskilt beslut av Riksban-

3

Senaste lydelse 2000:183.

8

4

Senaste lydelse 2000:183.

ken. Referensräntan skall motsva- Prop. 2001/02:132 ra den ränta som Riksbanken till- lämpade vid den huvudsakliga refinansieringstransaktion som ge- nomfördes närmast före det kalen- derhalvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmast högre halva procentenhet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

Bestämmelsen i 4 § andra stycket gäller inte för krav som framställts före ikraftträdandet.

3.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

9

2.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om handels- bolag och enkla bolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. 6 § 1

För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fast- ställda diskonto som gällde vid räkenskapsårets början med tillägg av två procentenheter. För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda refe- rensränta enligt 9 § räntelagen (1975:635) som gällde vid räken- skapsårets början med ett tillägg av två procentenheter. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. I fråga om räkenskapsår som inleds före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:184. Prop. 2001/02:132 10

2.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare

Härigenom föreskrivs 1 att 1 och 3 §§ lagen (1984:292) om avtals- villkor mellan näringsidkare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § 2

Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller av- ser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kan Marknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i fort- sättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes vägnar. Första stycket gäller även vill- kor som en myndighet eller ett annat offentligt organ ställer upp för ett avtal med en näringsidkare enligt vilket denne skall tillhanda- hålla varor eller tjänster mot be- talning. 3 § Frågor om förbud tas upp efter ansökan. Sådan ansökan får göras endast av en sammanslutning av näringsidkare eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktu- ella avtalsvillkoret har ställts upp. Frågor om förbud tas upp efter ansökan. En sådan ansökan får göras endast av en sammanslut- ning av näringsidkare , av en annan sammanslutning som har ett befo- gat intresse av att företräda när- ingsidkare eller av en enskild när- ingsidkare mot vilken det aktuella avtalsvillkoret har ställts upp. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

1

Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekäm- pande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EGT L 200, 8.8.2000, s. 35, Celex 32000L0035).

2

Senaste lydelse 1999:607.

Prop. 2001/02:132 11

En borgenär som har företags- hypotek till säkerhet för sin ford- ran har rätt att vid utmätning eller i konkurs, med den företrädesrätt inteckningen medför enligt lag, få betalt för fordringen ur egendom som omfattas av hypoteket intill företagshypoteksbrevets belopp. I den mån detta inte 

förslår 

har bor- genären rätt att få betalt ur egen- domen genom ett tillägg. Tillägget får inte överstiga femton procent av hypoteksbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då egendomen utmättes eller kon- kursansökan gjordes. Räntan be- räknas för år enligt en räntefot som motsvarar 

det 

av 

Riksgäldskonto- ret 

fastställda, vid varje tid gällan- de 

diskontot ökat 

med fyra pro- centenheter.

2.5

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek

Härigenom föreslås att 2 kap. 5 § lagen (1984:649) om företagshypo- tek skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. 5 § 1

En borgenär som har företags- hypotek till säkerhet för sin ford- ran har rätt att vid utmätning eller i konkurs, med den företrädesrätt inteckningen medför enligt lag, få betalt för fordringen ur egendom som omfattas av hypoteket intill företagshypoteksbrevets belopp. I den mån detta inte räcker till har borgenären rätt att få betalt ur egendomen genom ett tillägg. Tillägget får inte överstiga femton procent av hypoteksbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då egendomen utmättes eller konkursansökan gjordes. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda, vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) ökad med fyra procentenheter. Har flera hypoteksbrev överlämnats som säkerhet för fordran och har inteckningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter var- andra, skall bestämmelserna i första stycket om hypoteksbrevets belopp avse hypoteksbrevens sammanlagda belopp. Borgenärens rätt till betalning ur egendomen gäller, även om fordring- en har preskriberats eller inte har anmälts av borgenären efter kallelse på okända borgenärer. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om hypoteksbre- vet utgör säkerhet för honom i andra hand. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:185. Prop. 2001/02:132 12

Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande 

den 

av 

Riksbanken 

fastställda 

referens- ränta enligt 9 § räntelagen (1975:635) 

som gällde vid utgång- en av året närmast före det år då återbetalningen äger rum. Radio- och 

TV-verket

 beslutar om ränta.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om Prop. 2001/02:132 koncessionsavgift på televisionens och radions om- råde Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens och radions område 1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 § 2

Om det belopp som programföretaget har betalat för en viss period överstiger vad företaget skall betala enligt 3 eller 4 a § eller enligt beslut av Radio- och TV-verket eller domstol, skall det överskjutande beloppet betalas tillbaka till företaget. Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande det av Riksgäldskontoret fastställda diskonto , som gällde vid utgången av året närmast före det år då åter- betalningen äger rum. Radio- och TV-verket beslutar om ränta. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För återbetalning före år 2003 gäller äldre bestämmelser.

1

Senaste lydelse av lagens rubrik 2001:273.

2

Senaste lydelse 2001:273.

13

2.7

Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § sjölagen (1994:1009) skall ha föl- jande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 § 1

När en myndighet vid utsökning

När en myndighet vid utsökning

eller i något annat fall fördelar

eller i något annat fall fördelar

medel mellan rättsägare i ett skepp

medel mellan rättsägare i ett skepp

eller skeppsbygge har en borgenär

eller skeppsbygge har en borgenär

rätt att för en fordran som är för-

rätt att för en fordran som är för-

enad med panträtt i egendomen,

enad med panträtt i egendomen,

med den företrädesrätt inteckning-

med den företrädesrätt inteckning-

en medför enligt denna eller annan

en medför enligt denna eller annan

lag, få betalning ur medlen intill

lag, få betalning ur medlen intill

pantbrevets belopp. I den mån det-

pantbrevets belopp. I den mån det-

ta inte räcker får borgenären betal-

ta inte räcker får borgenären betal-

ning ur medlen genom ett tillägg.

ning ur medlen genom ett tillägg.

Detta får inte överstiga femton

Detta får inte överstiga femton

procent av pantbrevets

belopp

procent av pantbrevets

belopp

jämte räntan på detta belopp från

jämte räntan på detta belopp från

den dag då egendomen utmättes,

den dag då egendomen utmättes,

konkursansökan

gjordes

eller

de

konkursansökan

gjordes eller

de

medel som av något annat skäl

medel som av något annat skäl

skall fördelas sattes ned. Räntan

skall fördelas sattes ned. Räntan

beräknas för år enligt en räntefot

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av Riksgälds-

som motsvarar den av Riksbanken

kontoret fastställda, vid varje tid

fastställda, vid varje tid gällande

gällande diskontot ökat med fyra

referensräntan

enligt

9 §

ränte-

procentenheter.

Förändringar

i

lagen (1975:635) ökad med fyra

diskontot som inträffar efter upp-

procentenheter.

Förändringar

i

rättandet av en sakägarförteckning

referensräntan som inträffar efter

skall inte beaktas.

upprättandet

av

en

sak-

ägarförteckning skall inte beaktas.

Om flera pantbrev har överlämnats som pant för en fordran och inteck- ningarna har samma företrädesrätt eller gäller omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pant- förskrivet till borgenären i andra hand.

1 Senaste lydelse 2000:187. Prop. 2001/02:132 14 Prop. 2001/02:132

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Har en sakägarförteckning upprättats före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

15

2.8

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

Prop. 2001/02:132

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 § 1

Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad från dagen för be- slutet. Avgiften skall motsvara summan av institutets insättningar till den del de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst 60 procent och högst 140 procent av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäck- ningsgrad, beräknad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapital- täckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Dröjsmålsränta skall tas ut på

Dröjsmålsränta skall tas ut på

avgifter som inte betalas i rätt tid,

avgifter som inte betalas i rätt tid,

om det inte finns särskilda skäl

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

räknas för år enligt en räntefot som

räknas för år enligt en räntefot som

motsvarar det av Riksgälds-

motsvarar den av Riksbanken fast-

kontoret fastställda, vid varje tid

ställda, vid varje tid gällande refe-

gällande diskontot med tillägg av

rensräntan enligt 9 § räntelagen

åtta procentenheter.

(1975:635) med ett tillägg av åtta

procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:815. 16

3

Ärendet och dess beredning

Prop. 2001/02:132

Europaparlamentet och Europeiska unionens råd antog den 29 juni 2000 direktivet (00/35/EG) om bekämpande av sena betalningar vid handels- transaktioner (direktivet om sena betalningar). Direktivet innehåller be- stämmelser om betalningsfrister och ränta, rätt till ersättning för indriv- ningskostnader, skyndsam handläggning vid myndigheter som behandlar betalningskrav samt ogiltighet av och förbud mot grovt oskäliga betal- ningsvillkor. Direktivet skall vara genomfört senast den 8 augusti 2002. Direktivet om sena betalningar finns i bilaga 1 till denna proposition, som innehåller förslag för att genomföra direktivet i svensk rätt. Som ett led i arbetet att genomföra direktivet utarbetades inom Justi- tiedepartementet departementspromemorian Åtgärder mot sena betal- ningar (Ds 2001:56). I promemorian föreslås vissa lagändringar. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2 . Promemorians lagförslag finns i bilaga 3 . En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4 . Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (ärende Ju 2001/7397/L2). Under arbetet med förslagen har överläggningar hållits mellan företrä- dare för ansvariga departement i de nordiska länderna. Vid överlägg- ningarna har man sökt enas om hur direktivet bör tolkas och hur det lämpligen bör genomföras. Lagrådet Regeringen beslutade den 31 januari 2002 att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5 . Lagrådets yttrande finns i bilaga 6 . Regeringen har följt Lagrådets för- slag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.2.4, 6.2.5 och 8.2 samt i författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom ett par rent re- daktionella ändringar gjorts. 4 Innehållet i direktivet

Bakgrund och syfte

Direktivet om sena betalningar innehåller en rad bestämmelser med det

gemensamma syftet att stävja dröjsmål med betalningar. Arbetet inom

EU på detta område har pågått under flera år. I en rekommendation den

12 maj 1995 uppmanade kommissionen medlemsstaterna att ta itu med

problemet med betalningsförseningar (se EGT L 127, 10.6.1995, s. 19).

Enligt kommissionens meddelande den 9 juli 1997 hade endast ett fåtal

medlemsstater vidtagit några åtgärder samtidigt som den genomsnittliga

betalningstiden hade ökat (se EGT C 216, 17.7.1997, s. 10). I kommis-

sionens meddelande sades därför att ett förslag om minimikrav på natio-

nell lagreglering skulle läggas fram. Vid sidan av kommissionens arbete

har både Europaparlamentet och Ekonomiska och Sociala kommittén

uppmanat till åtgärder på gemenskapsnivå (se EGT C 211, 22.7.1996,

17

s. 42 och CES 607/97, 29.5.1997, EGT C 287, 22.9.1997, s. 92). Kom- Prop. 2001/02:132 missionen lade fram sitt förslag till direktiv den 25 mars 1998 (se EGT C 168, 3.6.1998 s. 13). I motiveringen till kommissionens förslag ges en bild av omfattningen av problemen med betalningsdröjsmål och de konsekvenser som dröjs- målen för med sig. Där framhålls att betalningsdröjsmål är en avgörande orsak till att företag går i konkurs och att en tredjedel i vissa länder hälften av företagen uppfattar betalningsdröjsmål som ett allvarligt problem. Särskilt små och medelstora företag anses lida av betalnings- dröjsmålen. I motiveringen påpekas också att det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller betalningspraxis och bestämmelser om betalningsförseningar. Den genomsnittliga betalningstiden sägs vara mer än tre gånger längre i de sydeuropeiska länderna än i de nordiska. Kommissionen anmärker att skillnaderna leder till snedvridningar av konkurrensen som är oförenliga med den inre marknaden. Innehåll I direktivet om sena betalningar finns bestämmelser om

förutsättningar för och nivå på dröjsmålsränta (artikel 3.1 

ad),

ersättning för indrivningskostnader (artikel 3.1 e),

längre betalningsfrister för vissa avtal (artikel 3.2),

ogiltighet av och förbud mot oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.35),

återtagandeförbehåll (artikel 4) och

tidsfrister för indrivning av obestridda fordringar (artikel 5). Direktivet kan ses som ett åtgärdspaket mot betalningsdröjsmål. Rätten

till en viss minimiränta vid betalningsdröjsmål utgör en hörnsten, en an- nan är rätten till ersättning för indrivningskostnader och en tredje är möj- ligheten att ogiltigförklara sådana betalningsvillkor som är oskäliga för borgenären. Som komplement till dessa civilrättsliga bestämmelser gäller också att medlemsstaterna skall säkerställa att en borgenär kan erhålla en exekutionstitel för en obestridd fordran inom en period av 90 dagar och att oskäliga betalningsvillkor skall kunna förbjudas. Medlemsstaterna får ha bestämmelser som i högre grad gynnar borgenärerna än vad bestäm- melserna i direktivet gör (artikel 6.2). Tillämpningsområde och definitioner (artiklarna 1 och 2) Direktivet är tillämpligt på betalningar som avser ersättning vid handels- transaktioner (artikel 1). Med handelstransaktioner avses transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning (artikel 2). Offentlig myndighet definieras som varje upphandlande myn- dighet eller enhet enligt definitionen i direktiven om offentlig upphand- ling, och företag definieras som varje organisation som handlar inom sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet även om den drivs av en ensam person. Direktivet är alltså inte tillämpligt på betalningar i konsumentförhål- landen eller betalningar mellan myndigheter. Betalningar som avser an- 18 nat än likvid för varor eller tjänster omfattas inte heller. I ingressen Prop. 2001/02:132 nämns som exempel betalningar enligt lagstiftningen om checkar och växlar samt skadestånd och försäkringsersättning (se punkt 13). I direktivet definieras också uttrycken sen betalning , återtagande- förbehåll , den räntesats som Europeiska centralbanken använder för sina huvudsakliga refinansieringstransaktioner och exekutionstitel . Rätt till dröjsmålsränta (artikel 3.1 ad)

Direktivet ger en borgenär en rätt till dröjsmålsränta efter det att förfallo- dagen har passerats. Har någon förfallodag inte bestämts, har borgenären rätt till dröjsmålsränta 30 dagar efter det att gäldenären mottog en faktu- ra. Direktivet innehåller också bestämmelser för vad som gäller i vissa särskilda situationer, t.ex. om det är osäkert vid vilken tidpunkt gäldenä- ren mottog fakturan. Dröjsmålsräntan skall vara den ränta som Europeis- ka centralbanken använder vid refinansieringstransaktioner, referensrän- tan, med ett tillägg av minst sju procent (marginalen). Referensräntan bestäms för ett halvår i taget. För länder som inte är med i tredje etappen av EMU används en motsvarande referensränta som fastställs av med- lemsstatens centralbank. Ersättning för indrivningskostnader (artikel 3.1 e) Enligt direktivet skall en borgenär som haft relevanta kostnader för att driva in betalning få skälig ersättning för dessa. Direktivet ger möjlighet för medlemsstaterna att ha schabloniserade ersättningsnivåer för indriv- ningskostnader. Undantag för vissa avtal (artikel 3.2) Medlemsstaterna får tillåta en längre betalningsfrist, sextio dagar, för vissa kategorier av avtal. Dessa avtal måste anges i nationell lag. Det skall säkerställas att betalningsfristen inte överskrids eller att en obliga- torisk dröjsmålsränta utgår som väsentligt överskrider den lagstadgade räntan. Oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.35)

De bestämmelser som tar sikte på oskäliga betalningsvillkor är av både civilrättslig och näringsrättslig karaktär. Ett betalningsvillkor som är grovt oskäligt mot borgenären skall antingen inte få verkställas eller medföra skadeståndsskyldighet för motparten. Det skall finnas lämpliga och effektiva medel för att förhindra att grovt oskäliga villkor används i framtiden. Återtagandeförbehåll (artikel 4) Direktivet innehåller en bestämmelse om återtagandeförbehåll. Medlems- staterna skall ha bestämmelser som föreskriver att en säljare behåller rät- 19 ten till varor som sålts, när säljaren inte får betalt och ett åter- Prop. 2001/02:132 tagandeförbehåll har avtalats. Det ställs inga krav på hur omfattande rät- ten till återtagande skall vara. Medlemsstaterna får ha bestämmelser som innebär att säljaren i vissa situationer inte har rätt att ta tillbaka varan, t.ex. om varan skall vidareförsäljas eller införlivas i någon annan egen- dom. Indrivning av obestridda fordringar (artikel 5) Medlemsstaterna skall se till att en borgenär kan få en exekutionstitel inom 90 dagar från det att talan väcktes om fordringen är obestridd. Den tid det tar att delge handlingar räknas inte in i tidsfristen, inte heller tids- utdräkt som beror på borgenären, t.ex. i fall en ansökan om en exeku- tionstitel är ofullständig. 5 Genomförande av direktivet Ett EG-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (se artikel 249 i EG-fördraget). Det innebär att staterna inte är bundna av ordalydelsen eller systematiken i ett direktiv om det avsedda resultatet kan uppnås med en annan orda- lydelse eller systematik. Direktivet om sena betalningar är en åtgärd i syfte att genomföra den inre marknaden. Gemensamt för sådana åtgärder är att de syftar till att underlätta eller ta bort hinder för den gränsöverskridande handeln inom EU. Rent inhemska förhållanden tar direktivet inte sikte på. Det är alltså möjligt att genomföra direktivet på så sätt att reglerna görs tillämpliga enbart på gränsöverskridande förhållanden. Ett sådant tillvägagångssätt har dock den stora nackdelen att det skapas två parallella regelsystem. Detta skulle göra regleringen svåröverskådlig och onödigt komplicerad. Gemensamma regler för nationella och gränsöverskridande förhållanden är därför att föredra. Direktivet om sena betalningar är ett s.k. minimidirektiv (se artikel 6.2). Som en utgångspunkt vid genomförandet av direktivet gäller därför att medlemsstaterna får ha ett starkare skydd för borgenärerna än det som direktivet ger. Däremot får de nationella reglerna inte ge borgenärerna ett sämre skydd. Att direktivet syftar till att skapa en minimireglering inne- bär att det finns goda förutsättningar att genomföra reglerna på ett sätt som harmonierar med det existerande svenska regelverket på området. Som har nämnts kan direktivet ses som ett åtgärdspaket mot sena be- talningar. Direktivets bestämmelser berör flera rättsområden, såsom all- män förmögenhetsrätt, processrätt, offentlig rätt och marknadsrätt. Svensk rätt på dessa områden uppfyller till stor del de krav som direk- tivet ställer. Den naturliga utgångspunkten för att genomföra direktivets bestämmelser är därför att göra de ändringar som behövs i de lagar och andra författningar som redan i dag innehåller bestämmelser på de aktu- ella områdena. 20 6 Ränta

6.1

En ny referensränta

6.1.1

Referensränta för dröjsmålsränta enligt räntelagen

Regeringens förslag : En referensränta baserad på Riksbankens repo- ränta ersätter diskontot vid beräkning av dröjsmålsränta enligt räntela- gen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Sveriges riksbank anser att diskontot bör finnas kvar som benämning på den nya referensräntan.

Skälen för regeringens förslag : Enligt direktivet skall nivån på dröjsmålsräntan vara den räntesats som Europeiska centralbanken har tillämpat vid sin senaste huvudsakliga refinansieringstransaktion som utfördes före den första kalenderdagen av det aktuella halvåret, plus åt- minstone sju procentenheter (artikel 3.1 d). Därmed avses den räntesats som används vid sådana transaktioner som görs till fast refinansierings- ränta. Om en huvudsaklig refinansieringstransaktion har genomförts ge- nom ett förfarande med rörlig refinansieringsränta, skall denna räntesats fastställas genom hänvisning till den marginalräntesats som var resultatet av transaktionen. Detta gäller både upphandling till enhetligt pris och upphandling med rörlig ränta (artikel 2.4). Vad direktivet beskriver är en s.k. reporänta. Enligt direktivet skall alltså referensräntan vid beräkningen av nivån på dröjsmålsräntan vara den beskrivna reporäntan. För stater som inte deltar i EMU:s tredje etapp (bl.a. Sverige) uttrycks kravet i fråga om referensränta lite annorlunda. Referensräntan skall i dessa länder vara den motsvarande ränta som fastställs av medlems- statens centralbank. För Sverige skall den alltså vara en reporänta som fastställs av Riksbanken. Riksbankens reporänta används av banken vid refinansieringstransak- tioner (återköpstransaktioner eller s.k. repor eller omvända repor). Såda- na transaktioner är ett slag av marknadsoperationer som Riksbanken genomför i syfte att dra in eller tillföra likviditet i banksystemet för att därmed styra nivån på dagslåneräntan och i förlängningen påverka pris- utvecklingen (inflationen). Riksbanken har sedan år 1994 tillämpat ett s.k. räntestyrningssystem för penningpolitiken. Transaktioner mellan kunder hos finansinstituten skapar dagligen stora över- och underskott av likviditet hos instituten. Uppstår ett överskott hos ett finansinstitut, placeras detta normalt hos ett institut som har under- skott. Alternativet till detta är att aktörerna kan placera överskott eller låna för att täcka underskott i Riksbanken till inlånings- respektive utlå- ningsräntan. Dessa placerings- och lånealternativ, de s.k. stående facilite- terna, säkerställer att dagslåneräntan alltid ligger mellan Riksbankens in- och utlåningsräntor. Nivån på dagslåneräntan påverkar nivån på finansin- stitutens in- och utlåningsräntor, som i sin tur har betydelse för aktivite- ten i ekonomin och därmed för inflationen. Prop. 2001/02:132 21 För att styra dagslåneräntan till en önskad nivå använder sig Riksban- ken av s.k. repotransaktioner (från engelskans repurchase agreement = återköpsavtal). En repa är ett avtal om försäljning och återköp av värde- papper. Riksbanken genomför repotransaktioner en gång i veckan. När Riksbanken köper värdepapper i repotransaktionen tillförs marknaden likviditet, och då Riksbanken en vecka senare säljer tillbaka värdepappe- ren till ett förutbestämt pris dras likviditet in från marknaden. Den ränta Riksbanken tillämpar vid dessa transaktioner är reporäntan, och den ut- gör alltså skillnaden i pris mellan köpet och återförsäljningen. Genom dessa operationer styr Riksbanken likviditeten i banksystemet så att dags- låneräntan ligger i paritet med reporäntan. Nivån på reporäntan ligger alltid mellan Riksbankens in- och utlåningsräntor. Den i detta sammanhang väsentliga slutsatsen är att Riksbankens ränta är en ränta av det slag som direktivet förutsätter. Den kan därför använ- das som referensränta för bestämmande av dröjsmålsräntan för fordringar som täcks av direktivet. En fråga som bör ställas är då om svensk lag måste ändras på den här punkten. Enligt räntelagen (1975:635) är diskontot i dag referensränta vid bestämning av dröjsmålsräntan. Diskontot beräknas fyra gånger om året på basis av de marknadsräntor som har gällt under det föregående kvartalet. Medlemsstaterna får avvika från regleringen i direktivet så länge avvi- kelserna är till borgenärernas fördel. Det skulle alltså i och för sig vara möjligt att ha en annan referensränta än reporäntan. Diskontot beräknas emellertid numera på grundval av tidigare marknadsräntor, medan nivån på reporäntan ytterst styrs av de penningpolitiska målen. Diskontot kan därför mycket väl komma att vara lägre än reporäntan. Så som diskontot bestäms i dag uppfyller det alltså inte direktivets krav på en referensrän- ta. Riksbankens reporänta bör därför enligt regeringen användas som referensränta för beräkning av dröjsmålsränta för fordringar som omfat- tas av direktivet. Ett byte av referensränta enbart för sådana fordringar som omfattas av direktivet skulle leda till att olika dröjsmålsräntor kom att gälla för olika fordringar. Exempelvis ränta på fordringar mellan privatpersoner eller konsumentfordringar skulle beräknas på grundval av diskontot, medan fordringar som avses i direktivet beräknades på grundval av reporäntan. Ett sådant system skulle vara otympligt och skapa gränsdragnings- problem. Skillnaden i räntenivå skulle troligen vara marginell men slumpmässig och omotiverad. Regeringen gör därför bedömningen att reporäntan bör gälla som referensränta även vid beräkning av dröjsmåls- ränta som avser fordringar som faller utanför direktivet. Sist kan anmärkas att Sveriges riksbank föreslår att begreppet diskonto, som ju är välkänt och inarbetat, skall finnas kvar som benämning på den nya referensräntan. Detta skulle emellertid göra att begreppet får en an- nan innebörd än det tidigare haft. Även om innebörden av begreppet i och för sig har ändrats förut, anser regeringen att det är lämpligast att den nya räntan inte kallas för diskonto. Prop. 2001/02:132 22

6.1.2

Referensränta för beräkning av andra slag av författ- ningsenliga räntor

Regeringens förslag : En referensränta baserad på Riksbankens repo- ränta ersätter diskontot även i andra sammanhang där diskontot i dag används som lagstadgad referensränta.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning.

Skälen för regeringens förslag : Diskontot tjänar som referensränta även i andra sammanhang än vid beräkning av dröjsmålsränta enligt rän- telagen. Som exempel kan nämnas beräkning av avkastningsränta enligt 5 § räntelagen, ränta på fordringar som är förenade med panträtt när bor- genären får betalt genom ett tillägg enligt 6 kap. 3 § jordabalken, 2 kap. 5 § lagen (1984:649) om företagshypotek eller 3 kap. 4 § sjölagen samt ränta på insatser enligt 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. Frågan infinner sig om diskontot bör ersättas av repo- räntan som referensränta även vid beräkning av sådana andra författ- ningsenliga räntor. Diskontot har använts som lagenlig referensränta sedan räntelagen trädde i kraft den 1 januari 1976. Dessförinnan användes fasta räntor. Som exempel kan nämnas 9 kap. 10 § handelsbalken som gällde dröjs- målsränta (Betalar han ej å föreskriven tid; gälde sedan sex för hundrade om året). Fördelen med att ha en referensränta som t.ex. diskontot är naturligtvis att lagenliga räntor anpassas till det rådande ränteläget. I andra sammanhang har diskontot använts under betydligt längre tid. Benämningen diskonto kommer från den tid då allmänheten kunde belå- na växlar i Riksbanken. Räntan kallades diskonto. Under efterkrigstiden utgjorde diskontot den ränta som bankerna betalade för sina krediter i Riksbanken. Krediter över ett visst belopp gavs dock till en högre ränta, den s.k. straffräntan. Genom diskontot och straffräntan påverkade Riks- banken bankernas in- och utlåningsräntor. Villkoren och formerna för bankernas upplåning i Riksbanken har för- ändrats med åren. När ränteregleringen avskaffades år 1985, försvann det nära sambandet mellan Riksbankens nyckelräntor och marknadsräntorna. Diskontot och straffräntan styrde emellertid fortfarande kostnaderna för bankernas kortfristiga lån i Riksbanken. År 1986 ersattes dessa räntesat- ser av en räntetrappa. Därmed upphörde diskontot att ha en självständig betydelse som penningpolitiskt instrument. En förändring av diskontot har därefter snarast utgjort en anpassning till rådande ränteläge. År 1988 anmälde Riksbanken att man avsåg att avskaffa diskontot, ef- tersom det inte längre hade någon penningpolitisk betydelse. Frågan be- handlades i en departementspromemoria (Diskontot som referensränta, Ds 1989:76). Diskontot hade dock sedan införandet av räntelagen år 1976 och därefter kommit att få betydelse som referensränta för bestäm- ning av olika slag av räntor i författningar och avtal. Av den anledningen gjordes bedömningen att det inte kunde avskaffas utan avsevärda negati- va effekter. Systemet med diskonto behölls därför tills vidare. Riksbanken bestämde år 1992 nya principer för fastställande av dis- kontot. Detta skulle därefter fastställas varje kvartal och beräknas som Prop. 2001/02:132 23 genomsnittet av de närmast föregående kalenderkvartal dagligen notera- Prop. 2001/02:132 de räntorna för sexmånaders statsskuldväxlar och femåriga statsobliga- tioner, minskat med två och en halv procentenheter och avrundat till närmaste hel eller halv procentenhet. Ytterligare en förändring skedde den 1 juli 2000. Eftersom uppgiften att bestämma och offentliggöra dis- kontot inte längre hade något att göra med Riksbankens uppgifter i öv- rigt, flyttades uppgiften då över till Riksgäldskontoret (se prop. 1999/2000:50). Vad som anförts visar att det knappast finns något självständigt skäl att behålla diskontot som lagenlig referensränta. Tvärtom finns det anled- ning att slopa diskontot, om eventuella negativa effekter av en sådan för- ändring kan bemästras utan stora problem. I ett läge där diskontots hu- vudsakliga funktion som lagstadgad referensränta tas över av en referens- ränta baserad på Riksbankens reporänta finns det uppenbarligen skäl att överväga om denna referensränta kan ersätta diskontot även i övrigt. Det skulle ge den positiva effekten att man slipper arbetet med att fastställa och offentliggöra två referensräntor. Flera omständigheter talar även i övrigt mot att behålla diskontot som en lagstadgad referensränta vid sidan av en referensränta baserad på re- poräntan. Ett system med olika referensräntor i olika författningar kan leda till omotiverade skillnader i räntenivåer som i vart fall i teorin kan vara betydande. Ett sådant system blir också oöverskådligt och svår- begripligt. En särskild fråga är om ett byte av referensränta skulle ge upphov till betydande förändringar i räntenivån. När det beslöts att diskontot skulle beräknas som ett genomsnitt av vissa marknadsräntor, bestämdes också att det skulle göras ett avdrag om 2,5 procent för att det nya diskontot skulle hamna på en nivå motsvarande den gamla. Under den tid som dis- kontot har fastställts på det sätt som i dag gäller har det i stort sett alltid legat något lägre än reporäntan. Vid några få tillfällen har diskontot legat mer än två procent under reporäntan. Att ersätta diskontot med en repo- räntebaserad referensränta kan därför medföra vissa räntehöjningar. I de sammanhang där lagenliga referensräntor är aktuella kan dock en sådan höjning inte anses vara av någon större betydelse. Regeringens slutsats är att reporäntan framdeles genomgående bör an- vändas i stället för diskontot som referensränta enligt lag. Det kan tilläggas att för de fall där en annan ränta än diskontot utpekas som referensränta saknas det anledning att göra någon ändring, se t.ex. 24 § konsumentkreditlagen. I dessa fall har den angivna räntan använts för att den är lämplig i just det sammanhanget.

6.1.3

Diskontot som referensränta i avtal och domar

Regeringens bedömning : Diskontot behöver inte bevaras av den an- ledningen att det används som referensränta i avtal, domar m.m. Frå- gan om hur befintliga hänvisningar till diskontot skall tolkas bör inte lagregleras. Regeringen avser att ytterligare överväga frågan om dis- kontot bör behållas under en övergångsperiod.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 24 De flesta av remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den Prop. 2001/02:132 utan någon invändning. Göta hovrätt , Domstolsverket , Sverigs advokat-

samfund , Svenska Inkassoföreningen och Finansbolagens förening anser att diskontot bör behållas under en övergångsperiod. Stockholms tings- rätt , Nämnden för offentlig upphandling , Svenska Bankföreningen, och

Företagarnas riksorganisation förordar en lagreglering av frågan om hur befintliga hänvisningar till diskontot skall tolkas. Riksskatteverket anser att det behövs ett klargörande av att hänvisningar till diskontot skall avse den nya referensräntan vid verkställighet. Skälen för bedömningen Bör diskontot behållas som referensränta för avtal och domar? Det är vanligt att det på andra ställen än i författningar hänvisas till dis- kontot för bestämning av en ränta. Särskilt i avtal torde ofta klausuler om ränta hänvisa till diskontot. Även i domar och beslut från myndigheter kan hänvisningar till diskontot finnas. Frågan är om det finns anledning att behålla diskontot för dessa fall. När det gäller framtida avtal och domar torde det knappast finnas något behov av diskontot. Det finns andra räntor, t.ex. Riksbankens reporänta, som kan fylla den funktionen. För befintliga avtal och domar är situa- tionen något annorlunda. Övergångsproblem kan uppstå om verksam- heten att fastställa diskonto upphör. Att diskontot försvinner innebär en ändrad förutsättning för de existe- rande avtal som hänvisar till diskontot för ränteberäkning. Några remiss- instanser anser att det därför bör införas en bestämmelse om att en sådan hänvisning alltid skall avse referensräntan baserad på reporäntan eller i vart fall en bestämmelse där detta presumeras. En reglering av detta slag för redan ingångna avtal skulle i och för sig förenkla tillämpningen men skulle samtidigt gripa in i rådande avtalsförhållanden och bör undvikas, inte minst med tanke på att den skulle omfatta även avtal inom affärsli- vet. Det synes inte heller finnas något större praktiskt behov av en sådan reglering. Frågan om hur avtal skall tolkas brukar lämnas åt rättstilllämp- ningen. Enligt regeringen talar också i detta fall övervägande skäl mot en lagreglering. Liksom annars får alltså avtalet i första hand tolkas med utgångspunkt i parternas vilja. Detta lär regelmässigt leda till att den nya referensräntan kommer att tillämpas. Några kostsamma eller tidsödande utredningar i tolkningsfrågan torde det sällan finnas anledning att göra. Domar och beslut som innehåller föreskrifter om ränta hänvisar ofta till ett visst lagrum, t.ex. 6 § räntelagen. I dessa fall uppstår i princip inga problem vid ett byte av referensränta. Om domen eller beslutet har avfat- tats så att det hänvisas till diskontot, t.ex. för betalning av dröjsmålsränta, blir det i avsaknad av ett gällande diskonto fråga om att tolka denna före- skrift. Det saknas anledning att lagreglera just denna situation. Sannolikt framstår det också här i allmänhet som naturligt att tillämpa domen eller beslutet så att man i stället för diskontot använder den ränta som ersatt diskontot som referensränta, särskilt när hänvisningen till diskontot åter- speglar en föreskrift med diskontot som referensränta. 25 Enligt regeringens bedömning kan övergångsproblemen knappast mo- Prop. 2001/02:132 tivera ett fasthållande vid en ränta som i övrigt har spelat ut sin roll. Slut- satsen är alltså att verksamheten att fastställa diskonto bör upphöra. Det kan för övrigt tilläggas att den ränta som i dag kallas diskonto inte är det diskonto som räntelagen hänvisade till vid dess tillkomst. I prakti- ken har således referensräntan bytts tidigare. Bör diskontot finnas kvar under en övergångsperiod? Några remissinstanser förordar att diskontot fastställs under en över- gångsperiod. Parterna skulle då få tid att inrätta sig efter den nya situa- tionen och ändra sina avtal i de fall det framstår som lämpligt. Det finns dock problem med två olika parallellt existerande referens- räntor. Bland annat kan tveksamheter ibland uppstå om vilken referens- ränta som skall tillämpas i det enskilda fallet. Detta problem kan gälla både för gamla och nya avtal. En ordning med två referensräntor kan också innebära ökade kostnader för borgenärer som hanterar stora mäng- der likartade räntefordringar. En kortare övergångsperiod skulle inte hel- ler helt lösa eventuella svårigheter att tolka hänvisningar till diskontot i avtal och domar, eftersom hänvisningar till diskontot kommer att finnas kvar under överskådlig tid. Det framstår alltså som tveksamt om det är lämpligt med en övergångsperiod. Regeringen avser dock att ytterligare överväga frågan innan slutlig ställning tas. Uppgiften att fastställa dis- kontot är inte reglerad lag utan i förordningen (1996:311) med instruk- tion för Riksgäldskontoret (se 2 § fjärde punkten).

6.1.4

Offentliggörandet av referensräntan

Regeringens förslag : Riksbanken skall fastställa och offentliggöra nivån på referensräntan och under vilken period den skall gälla.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon

invändning . Sveriges riksbank anser dock att Riksgäldskontoret bör fast-

ställa och offentliggöra referensräntan.

Skälen för regeringens förslag : Direktivet innehåller inga bestäm-

melser om hur referensräntan skall fastställas och offentliggöras. Som

nämnts gäller i dag att Riksgäldskontoret fastställer diskontot. Detta sker

fyra gånger om året, varvid beslutet offentliggörs i Riksgäldskontorets

författningssamling (se 2 § fjärde punkten förordningen [1996:311] med

instruktion för Riksgäldskontoret). Informationen finns också på Riks-

gäldskontorets hemsida.

Den ränta som enligt förslaget kommer att gälla som referensränta är

en ränta som redan i dag bestäms av Riksbanken. Det hindrar i och för

sig inte att Riksgäldskontoret, som löpande får underrättelser om nivån

på reporäntan av Riksbanken, skulle kunna fastställa och offentliggöra

referensräntan. Som Riksbanken påpekar ligger uppgiften att fastställa en

referensränta utanför Riksbankens huvudsakliga arbetsuppgifter. Refe-

rensräntan baseras dock på en ränta som tillhandahålls av national-

bankerna och i andra medlemsstater lär uppgiften komma att läggas på

26

landets nationalbank. För en utomstående framstår det därför som natur- Prop. 2001/02:132 ligt att Riksbanken fastställer och offentliggör referensräntan. Regering- en anser att övervägande skäl talar för att Riksbanken får uppgiften. Den räntenivå som skall gälla enligt direktivet skall fastställas två gånger om året, att gälla för det kommande halvåret. För att ingen tvek- samhet skall uppkomma bör Riksbanken fastställa och offentliggöra refe- rensräntan genom särskilda beslut två gånger om året. De närmare for- merna för hur detta skall ske bör bestämmas av Riksbanken.

6.2

Ränta vid sena betalningar

6.2.1

Direktivets och räntelagens tillämpningsområde

Direktivets reglering om ränta vid sena betalningar (dröjsmålsränta) be- står av bestämmelser om förutsättningarna för dröjsmålsränta, tidpunkten för när dröjsmålsränta börjar löpa och nivån på dröjsmålsräntan. Motsva- rande bestämmelser finns i räntelagen. Till stor del uppfyller dessa be- stämmelser direktivets krav, dvs. bestämmelserna ger borgenären det skydd som direktivet kräver. På några punkter skiljer sig dock regelver- ken åt på ett sådant sätt att ändringar måste göras för att direktivets krav skall uppfyllas. Det gäller dels vilken referensränta som skall användas, dels förutsättningarna för att dröjsmålsränta skall börja löpa och dels be- talningsfristen när förfallodag inte har bestämts i förväg. Det är naturligt att dessa ändringar görs i räntelagen. Direktivet och räntelagen har dock inte samma tillämpningsområde. Direktivet gäller betalningar som avser likvid för varor eller tjänster mellan företag eller mellan företag och myndigheter (handelstransaktioner). Räntelagens till- lämpningsområde är betydligt bredare än direktivets. Lagen är tillämplig på alla penningfordringar på förmögenhetsrättens område och omfattar t.ex. fordringar på grund av konsumentköp och fordringar som inte avser ersättning för varor eller tjänster. Vid genomförandet av direktivets be- stämmelser får alltså ställning tas till om ändringarna bör träffa även and- ra fordringsförhållanden än sådana som har sitt ursprung i handelstrans- aktioner enligt direktivets definition eller om särbestämmelser bör infö- ras. Såvitt gäller frågan om vilken referensränta som skall användas har frågan om tillämpningsområdet diskuterats ovan i avsnitt 6.1.1. Slut- satsen var att den nya referensräntan bör användas för beräkning av dröjsmålsränta även för fordringar som faller utanför direktivets tillämp- ningsområde.

6.2.2

Rätten till dröjsmålsränta

Regeringens bedömning : Räntelagen uppfyller direktivets krav i frå- ga om rätt till dröjsmålsränta.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. 27

Skälen för regeringens bedömning

Prop. 2001/02:132

Borgenärens rätt till dröjsmålsränta

Enligt direktivet skall medlemsstaterna säkerställa att en borgenär är be-

rättigad till dröjsmålsränta om han har fullgjort sina avtalsenliga och lag-

enliga skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet i tid (arti-

kel 3.1 c). Det skall dock inte gälla om gäldenären inte är ansvarig för

dröjsmålet.

En förutsättning för att borgenären skall ha rätt till dröjsmålsränta en-

ligt direktivet är alltså att han har fullgjort sina skyldigheter enligt avtal

och lag. De skyldigheter som borgenären har i detta sammanhang är i

huvudsak, med tanke på direktivets tillämpningsområde, att leverera va-

ror och utföra tjänster. När skyldigheterna har fullgjorts och en förfallen

fordran inte har betalats i tid, har borgenären rätt till dröjsmålsränta.

Räntelagen ger borgenären rätt till dröjsmålsränta om gäldenären inte

har betalat förfallet belopp i tid. I detta ligger också att borgenären skall

ha uppfyllt sina skyldigheter enligt lag och avtal. Har han inte gjort det,

är ju beloppet inte förfallet till betalning. I detta avseende skiljer sig såle-

des inte direktivets och räntelagens bestämmelser åt.

En tvingande eller dispositiv rätt?

Ordalydelsen i den aktuella bestämmelsen i direktivet kan leda tanken till

att borgenärens rätt till ränta är ovillkorlig om förutsättningarna är upp-

fyllda. Det skulle då inte vara möjligt att avtala bort rätten till dröjs-

målsränta. Men sakliga skäl talar för att bestämmelsen ändå bör uppfattas

på det sättet att borgenären enbart skall ha en dispositiv rätt till ränta. En

tvingande regel skulle nämligen komma i konflikt med jämkningsregeln i

artikel 3.3 (se avsnitt 8.1). Om bestämmelsen var tvingande, skulle en

klausul om att ingen dröjsmålsränta skall utgå vid dröjsmål vara ogiltig i

sig. Eftersom det saknas bestämmelser i direktivet om vad som skall gäl-

la i stället i fråga om ränta vid dröjsmål, skulle sannolikt den lagenliga

räntan tillämpas. Ett avtalsvillkor om att dröjsmålsränta inte skall utgå får

ofta anses vara grovt oskäligt mot borgenären. Det gör att även jämk-

ningsregeln blir tillämplig. Enligt dessa bestämmelser kan domstolen

bestämma skäliga betalningsvillkor som avviker från de lagenliga, t.ex.

en lägre dröjsmålsränta än den lagenliga. En tvingande bestämmelse om

rätt till dröjsmålsränta skulle alltså inte harmoniera med jämkningsre-

geln.

Av direktivets systematik följer därför att bestämmelsen om dröjs-

målsränta bör anses tillförsäkra borgenären en dispositiv rätt till ränta

men alltså inte en tvingande sådan rätt. Också på denna punkt överens-

stämmer räntelagen med direktivet.

Undantag från rätten till dröjsmålsränta

Helt undantagslös är inte borgenärens rätt till dröjsmålsränta enligt direk-

tivet. Rätten till ränta gäller, som nämnts, inte om gäldenären inte är an-

svarig för dröjsmålet. Vilka situationer man närmare syftar på, där gälde-

28

nären inte kan hållas ansvarig, framgår inte av bestämmelsen. Räntelagen Prop. 2001/02:132 innehåller en liknande bestämmelse om begränsning av borgenärens rätt till dröjsmålsränta. Eftersom direktivet ger borgenärerna ett s.k. minimi- skydd, får undantaget från borgenärens rätt till ränta inte vara mer omfat- tande än vad direktivet ger utrymme för. I räntelagen ges en möjlighet att utifrån en skälighetsbedömning jämka en ränta (8 §). Det gäller om gäldenären har varit förhindrad att betala i tid på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte har kunnat råda över. Jämkningsmöjligheten är främst av- sedd att tillämpas när gäldenären är en privatperson. I motiven sägs att jämkning skall kunna ske bara vid sådana fall då en underlåtenhet att betala beror på sjukdom eller annan genomgripande personlig händelse. Om gäldenären är en företagare, bör jämkning normalt komma i fråga bara beträffande privata skulder. För småföretagare sägs det emellertid att det någon gång kan finnas anledning att jämka även ränta på andra skulder (se prop. 1986/87:72 s. 19). Möjligheten att jämka rätten till dröjsmålsränta i förhållanden mellan näringsidkare är alltså liten. Den måste bedömas vara klart mer be- gränsad än direktivets undantag och sålunda mer förmånlig för borge- nären. Jämkningsregeln i räntelagen ligger därför väl inom direktivets ram.

6.2.3

Från vilken dag skall dröjsmålsränta betalas?

Regeringens förslag : När förfallotiden inte är avtalad, skall dröjs- målsräntan betalas från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har avsänt en räkning eller på något annat sätt framställt krav på betalning. Denna frist skall gälla även för ränta på fordringar som av- ser skadestånd.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag

När förfallotiden är avtalad

För de fall då en förfallodag eller betalningsperiod har fastställts i avtalet

skall medlemsstaterna säkerställa att dröjsmålsränta skall betalas från

dagen efter förfallodagen eller betalningsperioden (artikel 3.1 a). Med

betalningsperiod avses en tidsperiod under vilken gäldenären skall full-

göra betalningen. Detta kan ske i form av flera delbetalningar under per-

ioden.

Enligt räntelagen gäller att räntan börjar löpa från förfallodagen. Om

betalning skall ske genom delbetalningar, utgår dröjsmålsränta när del-

betalningen har förfallit till betalning (3 §). Bestämmelserna i räntelagen

är alltså mer gynnsamma för borgenären än direktivets krav. Det finns

ingen anledning att ändra på räntelagens bestämmelser i dessa avseen-

den.

29

När förfallotiden inte är avtalad

Prop. 2001/02:132

Direktivet har en särskild reglering som behandlar situationen när för- fallodag eller betalningsperiod inte har fastställts i avtalet (artikel 3.1 b). Enligt huvudregeln skall dröjsmålsränta betalas trettio dagar efter den dag då gäldenären mottog en faktura eller en likvärdig begäran om betal- ning (punkt 1). Om det råder osäkerhet om dagen för mottagande av fak- turan, skall ränta utgå trettio dagar efter dagen för mottagande av varorna eller tjänsten (punkt 2). Om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning innan varorna eller tjänsten mottagits, skall ränta utgå trettio dagar efter mottagandet av varorna eller tjänsten (punkt 3). Om slutligen varorna eller tjänsten skall godkännas eller kontrolleras enligt avtalet eller enligt lag och gäldenären mottar fakturan eller en lik- värdig begäran om betalning tidigare, skall ränta utgå trettio dagar efter den dagen då kontrollen sker (punkt 4). Gäldenären får alltså enligt direktivet trettio dagar på sig att betala ef- ter det att

fakturan mottagits,

varorna eller tjänsten mottagits eller

varorna eller tjänsten godkänts eller kontrollerats enligt avtal eller lag, beroende på vilket som sker senast.

Ungefär motsvarande bestämmelse finns i räntelagen. Ränta utgår på förfallen fordran som inte betalas i tid från den dag som infaller en må- nad efter det att borgenären har avsänt räkning eller på något annat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande att under- låtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta (4 § första stycket). Gäldenären är inte skyldig att erlägga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. Tidpunkten för när dröjsmålsränta börjar löpa enligt huvudregeln i rän- telagen är alltså den dag då borgenären har avsänt fakturan eller på något annat sätt framställt kravet, medan motsvarande tidpunkt i direktivet är den dag då gäldenären har mottagit kravet. Frågan om vilken tidpunkt som bör gälla behandlades i motiven till räntelagen (se prop. 1975:102 s. 86 f.). Som skäl för att låta tidpunkten för avsändandet vara avgörande angavs att det finns praktiska svårigheter för borgenären att visa när mot- tagande har skett och att en regel om mottagningstillfället skulle avvika från den praxis som f.n. allmänt gäller vid utsändande av räkningar och som innebär att betalningsfristen löper från räkningens datum. Det finns inte anledning att nu frångå den bedömningen. Eftersom räntelagens be- stämmelse alltså är mer förmånlig för borgenären än vad direktivet krä- ver, behöver bestämmelsen inte ändras. I direktivet har betalningsfristen innan dröjsmålsränta börjar löpa be- stämts till, som längst, trettio dagar. Motsvarande frist enligt räntelagen är en månad (4 §). I det förslag till räntelag som remitterades till Lagrå- det föreslog regeringen att fristen skulle vara trettio dagar, vilket var den gängse fristen i affärssammanhang. På Lagrådets inrådan ändrades dock fristen till en månad, eftersom det ansågs bättre överensstämma med de principer som allmänt gäller för angivande av frister i lagtext och be- stämmelsen skulle gälla även utanför affärslivet (se prop. 1975:102 s. 155 och 202 f.). När det gäller fordringsförhållanden på det område där direktivet är tillämpligt, dvs. inom affärslivet, kan månadsfristen inte 30 behållas. Att bestämma en annan, kortare, frist än den trettiodagarsperiod Prop. 2001/02:132 som direktivet ställer som maximigräns, t.ex. fyra veckor, är inte motive- rat. Det gäller särskilt som trettiodagarsfristen fortfarande torde vara van- lig inom affärslivet. För att undvika två så snarlika frister som en trettio- dagarsfrist för fordringar inom affärslivet och en månadsfrist för andra fordringar anser regeringen att trettiodagarsfristen bör gälla generellt. Den bör alltså gälla också för fordringar som inte omfattas av direktivet, t.ex. konsumentfordringar och fordringar mellan privatpersoner, och även för fordringar på skadestånd (4 § andra stycket).

6.2.4

En automatisk rätt till dröjsmålsränta

Regeringens förslag : I fordringsförhållanden mellan näringsidkare skall det inte behöva anges att underlåtenhet att betala medför skyl- dighet att betala ränta. Detsamma skall gälla när en näringsidkare har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ som avser betalning för varor eller tjänster.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning.

Skälen för regeringens förslag : Enligt direktivet börjar ränta löpa ef- ter det att betalningsfristen gått ut utan att det krävs någon åtgärd från borgenären (artikel 3.1 b). Enligt räntelagen krävs däremot, för att ränta skall börja löpa, att det i en betalningsanmodan anges att dröjsmål med betalning medför skyldighet att betala ränta (4 § första stycket). Kravet på borgenären att i en betalningsanmodan ange att ränta börjar löpa vid dröjsmål kan inte behållas när det gäller fordringar som omfattas av direktivet (handelstransaktioner). Bestämmelsen i räntelagen är generell och omfattar även t.ex. konsu- mentfordringar och fordringar mellan enskilda. Till skillnad mot vad som gäller i affärslivet torde det i fordringsförhållanden utanför affärslivet vara relativt vanligt att dröjsmålsränta inte krävs. En regel om automatisk ränta skulle inte vara lämplig i fordringsförhållanden mellan privat- personer eller när det gäller fordringar mot konsumenter. Kravet på upplysning om ränta i en betalningsanmodan bör alltså i princip behållas för de fordringar som inte omfattas av direktivet. Direktivet gäller fordringar på betalning för varor eller tjänster. När det gäller fordringsförhållanden mellan näringsidkare saknas det skäl att be- gränsa bestämmelsen till att omfatta endast sådana fordringar. I förhål- landen mellan näringsidkare torde det i allmänhet vara normalt att dröjsmålsränta utgår, och en avgränsning skulle ge upphov till onödiga gränsdragningsproblem. Såvitt gäller fordringar på det allmänna när det allmänna inte agerar som näringsidkare är situationen annorlunda. Direk- tivets bestämmelser är anpassade för affärslivet. Det allmännas verksam- het spänner över ett stort område, och fordringar på det allmänna kan vara av vitt skilda slag. I vissa fall kan en regel om automatisk ränta vara olämplig. För fordringar på det allmänna bör därför regeln om automa- tisk ränta begränsas till att gälla fordringar som avser betalning för varor eller tjänster, dvs. i enlighet med direktivets krav. 31 I lagrådsremissen föreslogs beträffande fordringar på myndigheter eller Prop. 2001/02:132 offentliga organ ingen begränsning i fråga om vilka borgenärer som skul- le ha en automatisk rätt till ränta. Som Lagrådet har förordat bör dock även beträffande dessa fordringar en begränsning lämpligen göras till näringsidkare.

6.2.5

Nivån på dröjsmålsräntan

Regeringens bedömning : Den lagstadgade dröjsmålsräntan skall även fortsättningsvis vara referensräntan med ett tillägg av åtta pro- centenheter.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon

invändning. Juridiska fakutetsnämnden vid Lunds universitet anser dock att ett tillägg av sju procent är tillräckligt.

Skälen för regeringens bedömning : Enligt direktivet skall räntenivån för dröjsmålsräntan vara summan av den reporänta som beskrivs (refe- rensräntan) och åtminstone sju procentenheter, såvida inte annat anges i avtalet (artikel 3.1 d). Dröjsmålsräntan skall alltså bestå av referensräntan och ett tillägg.

Enligt motsvarande bestämmelse i räntelagen är tillägget vid beräkning av dröjsmålsränta åtta procentenheter (6 §). Tillägget är alltså tillräckligt stort för att uppfylla direktivets krav. Som Lagrådet har påpekat innebär ett byte av referensränta från dis- kontot till reporäntan i praktiken att dröjsmålsräntan blir högre än den annars skulle ha varit (f.n. är diskontot 1,5 procent och reporäntan 3,75 procent). Det kan därför övervägas om tillägget bör minskas till de sju procent som direktivet föreskriver. Diskontot beräknas numera som ge- nomsnittet av vissa marknadsräntor med ett avdrag av två och en halv procent. Avdraget gjordes för att diskontot skulle hamna på samma nivå som tidigare. Sedan det nya beräkningssättet infördes har emellertid skillnaden mellan marknadsräntorna och den penningpolitiska styrräntan minskat betydligt. I förhållande till dagens räntenivåer kan alltså avdra- get sägas vara alltför stort och diskontot därmed för lågt i förhållande till vad som gällde tidigare och vid räntelagen tillkomst. Hade diskontot fort- satt att fastställas enligt de principer och förutsättningar som gällde vid räntelagens tillkomst, skulle diskontot sannolikt ha varit i nivå med repo- räntan. I de sammanhang där lagenliga räntor som bygger på referensrän- ta används lär den skillnad i ränteläge som bytet av referensränta kan antas ge upphov till knappast vara av någon avgörande betydelse. Med hänsyn till detta gör regeringen bedömningen att skillnaden i ränteläge inte motiverar att storleken på tillägget ändras. En annan fråga är om ett tillägg på åtta procent ändå är för högt, sär- skilt i tider när ränteläget i övrigt är lågt. För att komma tillrätta med problemet att tillägget uppfattas som alltför högt eller lågt beroende på vilken nivå referensräntan har skulle även tillägget behöva göras rör- ligt. En sådan kontruktion är dock inte möjlig enligt direktivet, i vart fall inte fullt ut. I dagens läge kan ett tillägg på sju procent visserligen tyckas vara tillräckligt som kompensation och påtryckningsmedel, men detta är 32 enligt regeringen inte skäl nog att ändra en sedan länge använd nivå på Prop. 2001/02:132 tillägget.

6.2.6

Möjlighet att för vissa kategorier av avtal föreskriva läng- re tidsfrister för betalning

Regeringens bedömning : Det saknas skäl att införa författnings- bestämmelser om längre betalningsfrister för vissa kategorier av ford- ringar.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaterna kan för vissa kategorier av avtal fastställa den tidsfrist efter vilken ränta skall betalas till högst 60 dagar (artikel 3.2). Det gäller under förutsättning att med- lemsstaterna antingen hindrar avtalsparterna från att överskrida denna tidsfrist eller fastställer en obligatorisk högre räntesats som väsentligt överskrider den lagstadgade räntan. Detta är alltså en möjlighet att avvika från den trettiodagarsfrist som annars gäller (jfr artikel 3.1 b).

Något behov för svensk del av att lagstifta om längre betalningsfrister beträffande vissa typer av avtal torde inte finnas. Parterna har ju möjlig- het att själva komma överens i avtalet om en senarelagd förfallodag, om det skulle finnas behov av en längre betalningsfrist.

7

Ersättning för indrivningskostnader

Regeringens bedömning : Direktivets krav att borgenären skall ha rätt

till skälig ersättning för indrivningskostnader är uppfyllda genom re-

dan befintliga bestämmelser.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

De flesta av remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den

utan någon invändning. Några av dem menar att direktivet bör föranleda

vissa ändringar. Finansbolagens förening och Sveriges Inkassoorganisa-

tion

anser att schablonersättningar för indrivningskostnader bör differen-

tieras i förhållande till skuldens storlek. Sveriges Inkassoorganisation

och Företagarnas Riksorganisation anser att det bör införas ersättnings-

möjligheter för processkostnader hos kronofogdemyndigheten.

Skälen för regeringens bedömning

Regleringen i direktivet

Enligt direktivet skall borgenären ha rätt till ersättning för vissa indriv-

ningskostnader (se närmare nedan). Enligt svensk lag har borgenärerna

redan i dag till skillnad från vad som gäller i många andra medlems-

stater en relativt omfattande rätt till ersättning för sådana kostnader. I

33

själva verket ligger de nordiska medlemsstaternas reglering i stor ut-

Prop. 2001/02:132

sträckning till grund för direktivets bestämmelse i denna del. Sverige

hörde till de stater som i förhandlingarna om direktivet starkt före-

språkade en bestämmelse om rätt till ersättning för indrivningskostnader.

Medlemsstaterna skall säkerställa att, utom i de fall då gäldenären inte

är ansvarig för dröjsmålet, borgenären skall ha rätt till skälig ersättning

för alla relevanta indrivningskostnader som han har ådragit sig till följd

av gäldenärens sena betalning (artikel 3.1 e). Indrivningskostnaderna

skall stå i överensstämmelse med principerna om öppenhet och propor-

tionalitet när det gäller skulden i fråga. Med iakttagande av dessa princi-

per får medlemsstaterna fastställa högsta belopp för indrivningskostnader

för skulder av olika storlek.

Kostnaderna skall alltså vara relevanta och orsakade av betalnings-

dröjsmålet. Kravet på att kostnaderna skall vara relevanta får ses som en

viss inskränkning i borgenärens rätt till ersättning. Rätten till ersättning

torde alltså gälla bara för kostnader som är betydelsefulla i samman-

hanget.

I stort sett bör kostnader för inkasso, rättegångar och utsökning om-

fattas av bestämmelsen. Kostnader för fakturering faller däremot utanför.

Det gäller redan på grund av att detta inte är en kostnad som orsakas av

något betalningsdröjsmål. Kostnader för påminnelser kan visserligen sä-

gas vara orsakade av ett betalningsdröjsmål men kan knappast anses vara

en indrivningskostnad i direktivets mening. Avsikten med en påminnelse

är ju att gäldenären själv, utan påtryckning, skall betala fordringen. Det

är då knappast fråga om indrivning (engelska: recovery). Påminnelse-

kostnader får sålunda anses falla utanför begreppet indrivningskostnader.

En borgenär kan ansöka om att en gäldenär försätts i konkurs i syfte att

utöva påtryckning för att få betalt för sin fordran. Det egentliga syftet

bakom borgenärers rätt att ansöka om gäldenärers försättande i konkurs

är emellertid att borgenären skall kunna bevaka sin rätt i förhållande till

andra borgenärer när gäldenären är insolvent. Därför kan även borgenä-

rer vars fordringar inte har förfallit till betalning ansöka om konkurs.

Kostnader som en borgenär har haft för att ansöka om en gäldenärs för-

sättande i konkurs bör alltså inte heller anses vara indrivningskostnader

enligt direktivet.

Sammanfattningsvis måste nationell rätt innehålla regler som ger bor-

genären rätt till ersättning för inkassokostnader, rättegångskostnader

och utsökningskostnader.

Inkassokostnader

Regler om ersättning för inkassokostnader finns i lagen (1981:739) om

ersättning för inkassokostnader m.m. Ersättning utgår för krav rörande

skulden, om kravbrev som har utformats på ett sådant sätt som anges i

5 § inkassolagen (1974:182) har lämnats över eller sänts till gäldenären.

Ersättning utgår också för upprättande av en fullständig plan för amorte-

ring av återstående del av skulden, om planen har tillkommit i samråd

med gäldenären samt har satts upp skriftligt och lämnats över eller sänts

till gäldenären (3 §). Ersättningsskyldigheten gäller dock endast om kost-

naderna har varit skäligen påkallade för att ta tillvara borgenärens rätt

(4 § första stycket). Ersättningen är schabloniserad (se 4 § andra stycket

34

stycket och förordningen [1981:1057] om ersättning för inkassokostnader Prop. 2001/02:132 m.m.). Rättegångskostnader Fordringar kan drivas in genom att borgenären ansöker om betalnings- föreläggande (summarisk process). Ersättning för kostnader i den sum- mariska processen utgår om ett utslag meddelas. Ersättning utgår för eget arbete och för arvode till ombud eller biträde, i regel enligt schablon, samt för vissa kostnader (se 1 och 3 §§ förordningen [1991:340] om er- sättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräck- ning hos kronofogdemyndighet). Det är också möjligt för borgenären att vända sig direkt till domstol. Har gäldenären inte gjort någon invändning mot fordringsanspråket, är det dock meningen att den summariska processen skall användas i första hand. Sålunda är ersättningen i sådana fall begränsad till vad borgenären skulle ha fått om målet i stället hade avgjorts genom den summariska processen (18 kap. 3 a § rättegångsbalken). I andra fall är huvudregeln att ersättning för rättegångskostnader skall motsvara kostnaden för rätte- gångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt (18 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken). Särskilda bestämmelser gäller om målet rör ett mindre värde (se 1 kap. 3 d § och 18 kap. 8 a § rättegångsbalken). Ersättningen för rättegångs- kostnader är då begränsad och schabloniserad. Utsökningskostnader Betalar inte gäldenären frivilligt trots att det finns ett utslag eller en dom, kan borgenären vända sig till kronofogdemyndigheten för verkställighet (utsökning). Vad som gäller i fråga om kostnadsersättning i utsöknings- mål beror i viss mån på om målet är allmänt eller enskilt. Allmänna mål är huvudsakligen sådana som gäller indrivning av offentligrättsliga ford- ringar, medan enskilda mål gäller indrivning av huvudsakligen privat- rättsliga fordringar. Direktivets bestämmelser avser endast fordringar som grundar sig på s.k. handelstransaktioner, dvs. fordringar på betalning som grundas på avtal om köp eller liknande av varor eller tjänster mellan företag eller mellan företag och offentliga organ (se artikel 1 och 2.1). Indrivning av sådana fordringar skall enligt utsökningsbalken behandlas som enskilda mål även när staten eller annan företrädare för det allmänna är part. En borgenärs kostnader för utsökning kan sägas vara av två slag, dels kostnader som en borgenär kan ha för upprättande av en ansökan och kostnader för en eventuell inställelse m.m., processkostnader , dels kost- nader som uppkommer för kronofogdemyndighetens åtgärder som vidtas på grund av ansökningen, förrättningskostnader . Processkostnader ersätts inte enligt svensk rätt. Mot bakgrund av att saken redan har prövats och att det nu endast är fråga om verkställighet har det antagits att en borgenär i allmänhet inte behöver anlita biträde eller vidta någon annan kostnadskrävande åtgärd för att bevaka sin rätt 35 och att detta också gäller för gäldenären. Något egentligt behov av er- sättning för processkostnader vid kronofogdemyndigheten har därför inte ansetts föreligga (se prop. 1980/81 s. 827 f.). För förrättningskostnader tar staten ut ersättning genom olika utsök- ningsavgifter enligt förordningen (1992:1094) om avgifter vid krono- fogdemyndigheterna. Utsökningsavgifterna skall motsvara statens kost- nader i processen. En grundavgift tas ut när en ansökan om verkställighet lämnas in. En förberedelseavgift tas ut inför en exekutiv försäljning av viss egendom, t.ex. fastighet, skepp eller luftfartyg. En försäljningsavgift tas ut när egendom säljs exekutivt. Särskilda avgifter tas ut för t.ex. anli- tande av värderingsman och mäklare samt för transporter och maga- sinering. Som princip skall gäldenären svara för förrättningskostnaderna. Gentemot staten svarar dock även borgenären. Borgenären kan åläggas att betala förrättningskostnader i förskott men har sedan rätt att få ersätt- ning för dessa utlägg av gäldenären. Skulle gäldenären invända mot för- rättningen och invändningen godtas eller borgenären återkalla ansök- ningen, får borgenären dock stå för kostnaderna slutligt. Överklagas ett beslut i ett utsökningsmål till domstol, kommer det att behandlas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Rättegångs- kostnadsreglerna i rättegångsbalken tillämpas i fråga om ärenden där enskilda är motparter till varandra (32 §). Som enskild part ses även of- fentliga organ, om de i ärendet har samma ställning som en privat fysisk eller juridisk person (se prop. 1995/96:115 s. 118). De fordrings- förhållanden som direktivet tar sikte på är grundade på privaträttsliga avtal. Rättegångskostnadsreglerna i rättegångsbalken bör alltså bli till- lämpliga även när offentliga organ är inblandade i sådana fordrings- förhållanden som direktivet reglerar. Direktivets krav är uppfyllda Den nu gjorda genomgången visar att en borgenär enligt svensk rätt har en omfattande rätt till ersättning för indrivningskostnader orsakade av en gäldenärs betalningsdröjsmål när det gäller sådana fordringsanspråk som direktivet är tillämpligt på. Att ersättning i vissa fall utgår efter schablon, t.ex. inkassoersättning eller ersättning vid den summariska processen, är något som direktivet uttryckligen ger utrymme för (se artikel 3.1 e sista meningen). När det talas om att medlemsstaterna får fastställa högsta (schablon-)belopp för indrivningskostnader för skulder av olika storlek, får det anses vara en möjlighet, inte en skyldighet. Det är bara på en punkt som det skulle kunna råda viss tvekan om svensk rätts överensstämmelse med direktivet. Det gäller rätten till er- sättning för processkostnader vid kronofogdemyndigheten. Som framgått finns det ingen rätt till ersättning för sådana kostnader enligt svensk rätt. Frågan är om direktivet kan anses kräva en sådan rätt. Svaret på den frågan hänger bl.a. samman med hur utsöknings- processen är utformad. Till skillnad mot vad som gäller i andra länder har kronofogdemyndigheten en långt gående skyldighet att efterforska till- gångar hos gäldenären ex officio. De processkostnader som en part kan vidkännas för att ta tillvara sin rätt i ett utsökningsmål hos krono- fogdemyndigheten är bl.a. av det skälet i allmänhet obetydliga. Direk- tivet kräver endast att ersättning skall utgå för relevanta kostnader. Efter- Prop. 2001/02:132 36 som det saknas egentligt behov av ersättning för processkostnader hos Prop. 2001/02:132 kronofogdemyndigheten, anser regeringen att den omständigheten att ersättning inte utgår för dessa kostnader ligger i linje med direktivet. Regeringens slutsats är alltså att svensk rätt innehåller de regler om er- sättning för indrivningskostnader som kan anses krävas enligt direktivet. I denna del behövs alltså inga lagstiftningsåtgärder. 8 Oskäliga betalningsvillkor

8.1

Jämkning av oskäliga betalningsvillkor

Regeringens bedömning : Bestämmelsen i 36 § avtalslagen ger möj- lighet att jämka betalningssvillkor i den omfattning som direktivet kräver.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. Finansbolagens förening anser dock att frågan bör analy- seras vidare. Skälen för regeringens bedömning: Direktivet innehåller en bestäm- melse om jämkning av vissa betalningsvillkor som är grovt oskäliga mot borgenären (artikel 3.3). Medlemsstaterna skall se till att en överens- kommelse om tidpunkt för betalning eller om konsekvenserna av sen betalning som inte överensstämmer med direktivets bestämmelser om dröjsmålsränta (se artikel 3.1 

bd

 och artikel 3.2) antingen inte skall vara verkställbar eller skall ge upphov till skadeståndsskyldighet, om överens- kommelsen är grovt oskälig mot borgenären. Därvid skall hänsyn tas till bl.a. om gäldenären har objektiva skäl att avvika från bestämmelserna i direktivet om dröjsmålsränta.

Vad bestämmelsen i första hand torde ta sikte på är villkor som be- gränsar eller tar bort borgenärens rätt till ränta vid dröjsmål utan att kompensation utgår på något annat sätt. I svensk rätt finns det en generell möjlighet att jämka avtalsvillkor som bedöms vara oskäliga i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rätts- handlingar på förmögenhetsrättens område. Villkor får jämkas eller läm- nas utan avseende om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets inne- håll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållan- den och omständigheterna i övrigt. Om villkoret har sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kan krävas att detta i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. De situationer som nämns i bestämmelsen i direktivet (överenskommelser om tidpunkt för betalning och om konse- kvenser av sena betalningar) ryms inom tillämpningsområdet för 36 §. Följden av att en överenskommelse bedöms vara grovt oskälig mot borgenären skall enligt direktivet vara att den antingen inte skall vara verkställbar eller att den skall ge upphov till skadeståndsskyldighet. Enligt 36 § gäller att villkor får jämkas eller lämnas utan avseende. Ge- nom möjligheten att lämna villkor utan avseende får direktivets krav an- 37 ses vara uppfyllt, eftersom en överenskommelse som lämnas utan avse- Prop. 2001/02:132 ende inte kan verkställas. Svensk rätt går längre än direktivet genom att 36 § slår till redan om villkoret är oskäligt. Det krävs alltså inte, som enligt direktivet, grov oskälighet, men direktivet tillåter detta (se artikel 6.2). I direktivet anges att alla omständigheter skall beaktas vid bedöm- ningen av om en överenskommelse är grovt oskälig. Det anges några specifika omständigheter som skall beaktas, nämligen handelsbruk och produktens beskaffenhet samt om gäldenären har objektiva skäl att avvi- ka från direktivets bestämmelser. I 36 § nämns avtalets innehåll, omstän- digheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och om- ständigheterna i övrigt. Det måste anses tillräckligt för att uppfylla direk- tivets krav. Handelsbruk och produktens beskaffenhet blir beaktade vid en bedömning enligt 36 §, eftersom just dessa omständigheter framstår som centrala. I sista meningen i bestämmelsen i direktivet sägs att om en överens- kommelse fastställs vara grovt oskälig skall de lagstadgade villkoren gäl- la, såvida inte de nationella domstolarna fastställer andra villkor som är skäliga. När det hänvisas till de lagstadgade villkoren, torde medlems- staternas nationella bestämmelser avses. Enligt direktivet skall alltså an- tingen villkor enligt nationell lag eller villkor som bestämts av en dom- stol träda in i stället för den överenskommelse som bedömts vara grovt oskälig. Vid en jämkning enligt 36 § kan båda lösningarna bli aktuella. Om en domstol skulle anse att en avtalad dröjsmålsränta är oskäligt låg, kan domstolen bestämma att räntesatsen skall vara den lagstadgade eller fastställa en annan räntesats, enligt vad den finner skäligt med hänsyn till omständigheterna. Om en domstol lämnar ett villkor helt utan avseende, kommer dispositiv rätt att reglera frågan om räntan. Även en sådan lös- ning stämmer med direktivet. Regeringen gör alltså bedömningen att 36 § ger möjlighet att jämka överenskommelser beträffande betalningsförseningar i den omfattning som direktivet kräver och att den även i övrigt innebär att direktivets ef- tersträvade resultat uppnås. Några lagändringar behöver följaktligen inte göras med anledning av direktivets bestämmelse.

8.2

Förbud mot oskäliga betalningsvillkor

Regeringens förslag: Avtalsvillkorslagen skall omfatta även villkor som ställs upp av en myndighet eller ett annat offentligt organ för ett avtal med näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster. Alla sammanslutningar som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare skall ha möjlighet att föra talan om förbud mot avtalsvillkor vid Marknadsdomstolen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag 38

Direktivets krav

Prop. 2001/02:132

Vid sidan av de civilrättsliga reglerna om grovt oskäliga betalningsvill-

kor innehåller direktivet näringsrättsliga bestämmelser som skall hindra

ett fortsatt bruk av sådana oskäliga betalningsvillkor. Medlemsstaterna

skall säkerställa att det i borgenärers och konkurrenters intresse finns

lämpliga och effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av

villkor som är grovt oskäliga (artikel 3.4).

Lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (avtals-

villkorslagen) ger en sådan möjlighet. I 1 § finns regler för villkor som

en näringsidkare uppställer vid avtal med en annan näringsidkare. Om ett

sådant villkor är att anse som oskäligt, kan Marknadsdomstolen förbjuda

näringsidkaren att i fortsättningen uppställa samma eller väsentligen

samma villkor i liknande fall. Bestämmelserna i avtalsvillkorslagen skil-

jer sig dock på en del punkter från direktivets bestämmelser.

Tillämpningsområdet

Avtalsvillkorslagen gäller som nämnts mellan näringsidkare. Med när-

ingsidkare förstås en fysisk eller juridisk person som driver verksamhet

av ekonomisk natur. Det innebär att lagen är tillämplig också på statliga

och kommunala organ som bedriver näringsverksamhet. När det gäller

betalningsvillkor mellan näringsidkare uppfyller avtalsvillkorslagen di-

rektivets krav.

Direktivet är tillämpligt på offentliga myndigheter, varmed förstås var-

je upphandlande myndighet eller enhet enligt definitionen i direktiven

om offentlig upphandling (se artikel 2.1). Upphandlande myndighet defi-

nieras i dessa direktiv som statliga, regionala eller lokala myndigheter,

organ som lyder under offentlig rätt och sammanslutningar av en eller

flera av dessa myndigheter eller organ som lyder under offentlig rätt.

Direktivet omfattar alltså även offentliga organ som inte bedriver när-

ingsverksamhet. Exempelvis inköp till skolor och sjukhus som bedrivs i

offentlig regi är handelstransaktioner som omfattas av direktivet. Avtals-

villkorslagens tillämpningsområde är således på denna punkt smalare än

direktivets. Tillämpningsområdet för avtalsvillkorslagen måste därför

breddas så att alla offentliga organ som skaffar varor eller tjänster mot

ersättning omfattas. Det får därvid övervägas vilka begränsningar som

bör gälla för offenliga organ som inte bedriver näringsverksamhet.

Direktivet är tillämpligt på avtal om tillhandahållande av varor och

tjänster. Exempelvis fast egendom och immaterialrättigheter omfattas

inte. Man kunde i och för sig tänka sig att avtalsvillkorslagen även här

fick ett bredare tillämpningsområde än direktivet. Den nu aktuella ut-

vidgningen är emellertid föranledd av direktivets krav, och något egent-

ligt behov av den har inte konstaterats för svensk del. I praktiken torde

det vara ett jämförelsevis obetydligt antal upphandlingsavtal som inte

gäller varor eller tjänster. Enligt regeringens bedömning finns därför inte

skäl att gå längre än vad direktivet kräver på denna punkt.

Direktivet är i princip begränsat till räntevillkor, medan avtalsvillkors-

lagen gäller för alla typer av villkor. Som Lagrådet har anfört får det

dock anses föreligga tillräckligt starka skäl för ett vidare tillämpningsom-

39

råde. Möjligheten till förbud bör alltså inte vara begränsad till betal- Prop. 2001/02:132 ningsvillkor utan gälla även andra avtalsvillkor. Direktivet omfattar endast villkor som ställs upp när det allmänna in- förskaffar varor eller tjänster, dvs. när det allmänna befinner sig i gälde- närsrollen. Villkor som ställs upp när det allmänna säljer varor eller tjänster omfattas inte av direktivet. I förstone kunde det verka naturligt att införa en neutral reglering i avtalsvillkorslagen. Direktivet skulle inte hindra detta. Reglerna i direktivet, liksom reglerna i avtalsvillkorslagen, är emellertid avsedda för affärslivet. När ett offentligt organ levererar varor eller tjänster, sker detta ofta inte på affärsmässiga villkor. Konse- kvenserna av en sådan utvidgning skulle därför vara svårförutsedda sam- tidigt som det är tveksamt om det finns något behov. När det allmänna driver verksamhet av ekonomisk natur, omfattas villkor som ställs upp redan i dag av avtalsvillkorslagen oavsett om det allmänna uppträder som köpare eller säljare. I sammanhanget kan nämnas att Lagrådet vid antagandet av avtals- villkorslagen föreslog en utvidgning av tillämpningsområdet som i stort sett överensstämmer med den nu föreslagna (se prop. 1983/84:92 s. 26 f.). Förutsättningarna för förbud Direktivet kräver att det skall finnas lämpliga och effektiva medel för att förhindra den fortsatta användningen av grovt oskäliga villkor (artikel 3.4), varvid alla omständigheter i fallet inklusive gott handelsbruk och produktens beskaffenhet skall beaktas. Vid en bedömning av om ett avtalsvillkor är att anse som oskäligt skall enligt avtalsvillkorslagen särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som intar en underlägsen ställning (2 §). Det innebär i realiteten att det skall göras en bedömning med hänsyn till alla omständigheter men med särskild hänsyn till det utpekade skyddsbehovet. Detta betyder i sin tur att det skall tas hänsyn även till sådana omständigheter som nämns i direktivtexten. Detta framgår tydligt av motiven (se prop. 1983/84:92 s. 20), och det bedöms inte nödvändigt att peka ut omständigheterna även i lagtexten. Enligt avtalsvillkorslagen gäller vidare att ett förbud skall meddelas endast om det är påkallat från allmän synpunkt (2 § andra stycket). Det skall kunna antas att ett visst avtal eller ett visst villkor kommer att an- vändas under liknande omständigheter mot andra näringsidkare. Om det inte finns skäl för ett sådant antagande, bör Marknadsdomstolen lämna talan utan bifall (se prop. 1983/84:92 s. 21 f.). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i direktivet. Den uttryckli- ga avsikten med bestämmelsen i direktivet är dock att förhindra den fort- satta användningen av ett villkor. När en fortsatt användning av ett vill- kor inte är aktuell, behöver det rimligen inte heller finnas möjlighet att meddela ett förbud. Sålunda är direktivets begränsning av syftet väsentli- gen likvärdig med den begränsning som avtalsvillkorslagen innehåller genom att förbudet skall vara påkallat från allmän synpunkt. Lagen bör därför kunna behållas oförändrad på denna punkt. 40

Talerätt

Prop. 2001/02:132

Direktivet innehåller också en bestämmelse om talerätt i frågor om för-

bud mot grovt oskäliga betalningsvillkor (artikel 3.5). Vissa organisatio-

ner skall kunna vidta rättsliga åtgärder vid nationella domstolar eller and-

ra myndigheter i syfte att förhindra den fortsatta användningen av grovt

oskäliga villkor. Detta gäller organisationer som officiellt erkänns som

företrädare för små eller medelstora företag eller som har ett legitimt in-

tresse att företräda sådana företag.

Motsvarande bestämmelse i avtalsvillkorslagen ger en sammanslutning

av näringsidkare, eller en enskild näringsidkare mot vilken det aktuella

villkoret har uppställts, rätt att ansöka om förbud (3 §). I stort sett torde

kretsen taleberättigade vara densamma enligt lagen som enligt direktivet.

Det kan dock finnas organisationer som har ett legitimt skäl att företräda

näringsidkare som inte samtidigt är sammanslutningar av näringsidkare.

Detta kan bero på organisationsformen. Med den nuvarande avgräns-

ningen i avtalsvillkorslagen skulle sådana organisationer uteslutas ur

kretsen taleberättigade. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen änd-

ras till att omfatta även sådana sammanslutningar.

9 Återtagandeförbehåll

Regeringens bedömning : Direktivets bestämmelser om återtagande- förbehåll föranleder inga ändringar i svensk rätt.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. Skälen för regeringens bedömning : Direktivet innehåller bestämmel- ser om återtagandeförbehåll (artikel 4). De lyder:

1. Medlemsstaterna skall i enlighet med de nationella bestämmelser som är tillämpliga på grundval av internationell privaträtt föreskriva att säljaren behåller rätten till varorna tills full betalning erlagts om köparen och säljaren uttryckligen avtalat om ett återtagandeförbe- håll innan varorna levererades. 2. Medlemsstaterna får anta eller bibehålla bestämmelser om delbetalningar som köparen redan erlagt. Hänvisningen till nationella bestämmelser i punkten 1 innebär att det inte är fråga om någon harmonisering av nationella regler om återtagande- förbehåll, ens på miniminivå. Så länge nationell rätt erkänner ett återta- gandeförbehålls giltighet enligt ett annat lands lag, vilket är syftet med bestämmelsen, behövs ingen särskild föreskrift härom i lagen. Visserli- gen sägs att medlemsstaterna skall föreskriva att säljaren behåller rät- ten till varorna enligt den tillämpliga lagen, men liksom i andra samman- hang behövs ingen särskild genomförandeåtgärd om rättsläget är tillräck- ligt klart. Att märka är också att det i den engelska versionen sägs: Member States shall provide in conformity with the applicable national provisions designated by private international law. 41 Syftet med bestämmelsen i direktivet är alltså att stadga en skyldighet Prop. 2001/02:132 för medlemsstaterna att erkänna giltigheten av avtal om återtagande- förbehåll med de begränsningar som gäller enligt det lands lag som är tillämplig på giltighetsfrågan. Syftet framgår tydligt av ingressen (se punkt 21). Hur långtgående säljarens rätt att återta varor skall vara när andra till säljaren motstående intressen gör sig gällande, t.ex. i en obestånds- situation eller när köparen förfogat över varorna, lämnas till den nationel- la rätten i fråga att bestämma. Några krav på ändringar i svensk rätt följer alltså inte av bestämmelsen i direktivet. Det kan i och för sig hävdas att bestämmelsen inte säger något annat än det självklara, nämligen att tillämplig lag skall tillämpas. Vid förhand- lingarna om direktivet hävdades emellertid, särskilt från kommissionen, att det behövdes en uttrycklig bestämmelse i direktivet för att säkerställa att ingen medlemsstat vägrade erkänna återtagandeförbehåll som är gilti- ga enligt ett annat lands lag den i sammanhanget tillämpliga lagen men inte giltiga enligt det egna landets lag. Det skulle också kunna häv- das att bestämmelsen är avsedd för den situationen att i en tvist ett visst lands lag är tillämplig på frågan om förbehållets giltighet mellan parter- na, medan ett annat lands lag är tillämplig på frågan om förbehållets sak- rättsliga giltighet. Det skulle kunna göras gällande att direktivet skall anses innebära att om förbehållet är sakrättsligt giltigt enligt den lag som gäller för giltighet mellan parterna så måste det ges sakrättslig giltighet även enligt den andra statens lag. Så skall bestämmelsen dock inte tolkas. Ser man bara till ordalydelsen är det förvisso inte den mest närliggande tolkningen. I förhandlingarna gjordes också helt klart att det inte var av- sikten att genom en sådan omväg delvis harmonisera sakrätten, något som av flera parter inte heller ansågs möjligt enligt den rättsliga grund som direktivet vilar på. Enligt svensk rätt erkänns återtagandeförbehåll när de är giltiga enligt den lag som är tillämplig på frågan om giltighet. Det gäller oavsett om det är giltigheten mellan parterna eller den sakrättsliga giltigheten som är i fråga. Några krav på ändringar i svensk rätt följer alltså inte av be- stämmelsen i direktivet. Bestämmelsen i artikel 4.2 om att medlemsstaterna får anta eller bibe- hålla bestämmelser om delbetalningar som köparen redan har erlagt ford- rar inga genomförandeåtgärder för svenskt vidkommande.

10

Skyndsam indrivning av obestridda fordringar

Regeringens bedömning: Den summariska processen vid krono- fogdemyndigheten uppfyller direktivets krav på skyndsamhet när det gäller möjligheten att få en exekutionstitel för en obestridd fordran.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller lämnar den utan någon invändning. 42

Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet skall en borge- Prop. 2001/02:132 när kunna få en exekutionstitel inom normalt nittio dagar från ansökan, under förutsättning att gäldenären inte kommer med någon invändning (artikel 5.1). Dessa villkor skall gälla för alla borgenärer som är etablera- de i EG (artikel 5.2). I tidsfristen skall inte inräknas den tid det tar att delge gäldenären handlingarna eller den tidsfördröjning som har orsakats av borgenären, t.ex. genom att denne gett in en ofullständig ansökan (ar- tikel 5.3). Några sådana tidsfrister finns inte i svenska författningar. Vad som sägs i direktivet är för övrigt ingen tidsfrist i egentlig mening utan en längsta normaltid som medlemsstaterna måste säkerställa. Det normala tillvägagångssättet för en borgenär som har en förfallen obestridd fordran i Sverige är att använda sig av den summariska proces- sen vid kronofogdemyndigheten. Förfarandet regleras i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Om det inte finns anled- ning för myndigheten att invända mot borgenärens ansökan, skall gälde- nären föreläggas att yttra sig över den inom viss tid från det att han del- gavs ansökningen. Tiden får inte utan särskilda skäl bestämmas till mer än två veckor (25 §). Om gäldenären inte bestrider ansökningen inom den angivna tiden, skall myndigheten snarast utfärda ett utslag (42 §). Enligt statistik från Riksskatteverket för år 2000 är den andelen av må- len som avslutas inom tre månader 86 procent (Årsredovisning för skat- teförvaltningen och exekutionsväsendet, Budgetåret 2000, Riksskattever- ket, s. 3). Då ingår i tremånadersperioden tiden för eventuella komplette- ringar och delgivning av handlingarna. Om ett ärende inte har avslutats inom tre månader, beror det regelmässigt på att handlingarna inte har kunnat delges. Den summariska processen vid kronofogdemyndigheten får alltså sä- gas uppfylla direktivets krav på snabbhet. Eftersom samma villkor gäller för alla borgenärer, är också kravet att samma villkor skall gälla för alla borgenärer som är etablerade i EG tillgodosett. 11 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag : Lagändringarna skall träda i kraft den 1 juli 2002. Har krav på betalning i fordringsförhållanden mellan näringsid- kare framställts före ikraftträdandet, gäller för rätt till ränta äldre be- stämmelser beträffande utformningen av kravet. Detsamma gäller för fordringar mot en myndighet eller ett annat offentligt organ som avser betalning för varor eller tjänster. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Regeringens bedömning : Ändringarna i lagen om avtalsvillkor mel- lan näringsidkare föranleder inga övergångsbestämmelser. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- ringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget och delar bedömningen eller lämnar dem utan någon invändning. 43 Skälen för regeringens förslag och bedömning: Medlemsstaterna Prop. 2001/02:132 skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för

att följa direktivet senast den 8 augusti 2002 (artikel 6.1). Förslagen med- för inga omfattande omställningsåtgärder. Det är lämpligt att de före- slagna lagändringarna träder i kraft den 1 juli 2002. Artikel 6.3 ger medlemsstaterna möjlighet att utesluta

skulder som är föremål för ett insolvensförfarande mot gäldenären,

avtal som har ingåtts före den 8 augusti 2002 och

räntefordringar som understiger 5 euro.

Någon anledning att göra sådana generella undantag finns inte. Där- emot behövs vissa övergångsbestämmelser. Det är inte givet att den nya trettiodagarsfristen för betalning efter det att borgenären avsänt eller på annat sätt framställt ett krav på betalning bör gälla när en betalningsanmodan har framställts före ikraftträdandet. Med hänsyn till att skillnaden mellan gällande rätt (en månad) och 30- dagarsfristen är så liten kan det dock inte anses nödvändigt att låta den gamla regeln bestå för dessa situationer en kort tid efter ikraftträdandet. Bestämmelsen om att näringsidkare i vissa fall inte behöver ange i en betalningsanmodan att ränta kommer att utgå vid dröjsmål bör däremot inte gälla för tiden före ikraftträdandet. Har borgenären i en betalnings- anmodan inte angivit att ränta utgår vid dröjsmål, bör någon dröjsmåls- ränta alltså inte utgå om anmodan har sänts före ikraftträdandet. Ränta som avser tid före ikraftträdandet bör beräknas enligt de gamla bestämmelserna, dvs. på basis av diskontot. Detta gäller såväl vid beräk- ning av dröjsmålsränta enligt räntelagen som vid beräkning av andra lag- enliga räntor där byte av referensränta sker enligt förslagen i denna pro- memoria. Vidgningen av tillämpningsområdet för avtalsvillkorslagen föranleder ingen övergångsbestämmelse. Det innebär att ett förbud kan avse ett vill- kor som ett offentligt organ har uppställt i ett avtal före ikraftträdandet. Men förbudet kan inte direkt påverka det bestående avtalsförhållandet mellan parterna, och det behövs således inga övergångsbestämmelser för att förhindra en sådan effekt. Vidare kan det antas att en talan om ett för- bud mot ett sådant villkor förs endast om det förmodas att villkoret kommer att tillämpas även i framtiden. 12 Kostnader Förslagen torde inte föranleda några ökade kostnader för staten. Över- gången till den s.k. reporäntan som referensränta för författningsenliga räntor gör att Riksgäldskontoret kan befrias från uppgiften att räkna fram diskontot. Till viss del överförs dessa kostnader till Riksbanken, som enligt förslaget skall fastställa och offentliggöra den nya referensräntan. Eftersom denna ränta redan finns tillgänglig, uppkommer endast kostna- der för själva fastställandebeslutet och offentliggörandet. Totalt sett bör kostnaderna för staten minska marginellt. Att företagen skall få snabbare betalt är själva syftet med direktivets bestämmelser. Härvid bör vissa positiva ekonomiska effekter uppkomma, även om förändringarna jämfört med gällande svensk rätt är små. Mini- 44 miharmoniseringen bör också leda till en något enklare situation för före- Prop. 2001/02:132 tag i borgenärsrollen, framför allt genom att de inte behöver informera andra näringsidkare eller det allmänna om att utebliven eller försenad betalning medför skyldighet att betala dröjsmålsränta. 13 Författningskommentar

13.1

Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635)

4 § I annat fall än som avses i 3 § skall ränta betalas på förfallen ford- ran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp med angivande att un- derlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. I fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet skall ränta betalas enligt första stycket utan att det när kra- vet framställs behöver anges att underlåtenhet att betala medför skyldig- het att utge ränta. Detsamma gäller när en näringsidkare i sin yrkesmäs- siga verksamhet har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ på betalning för varor eller tjänster. Avser fordringen skadestånd eller annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning, skall ränta betalas på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan kravet och utredningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första, andra och tredje styckena skall ränta betalas på förfallen fordran senast från dagen för delgivning av ansökan om betalningsföreläggande eller av stämning i mål om utgivan- de av betalning. Trots bestämmelserna i tredje och fjärde styckena skall ränta betalas på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, från den dag då skadan uppkom.

Paragrafen behandlar utgångspunkten för beräkning av dröjsmålsränta när förfallodagen inte är bestämd i förväg. Ändringarna har behandlats i avsnitt 6.2.3. I första stycket har tidpunkten för när ränta skall börja löpa ändrats från en månad till trettio dagar. Detta är en anpassning till direktivets krav (se artikel 3.1 b).

Andra stycket är nytt. Det innehåller ett undantag från skyldigheten att meddela gäldenären att underlåtenhet att betala i tid medför skyldighet att betala ränta. Bestämmelsen i första meningen innebär att en närings- idkare som i sin yrkesmässiga verksamhet framställer krav på betalning inte behöver ange att ränta utgår vid underlåtenhet att betala under förut- sättning att gäldenären också är näringsidkare och skulden uppstått i de- ras affärsförhållande. Begreppet näringsidkare avser här, liksom i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare, en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Det krävs inte att verksamheten drivs i privaträttslig form eller i vinstsyfte. Detta innebär att även offentliga organ kan agera som näringsidkare. Genom bestämmelsen i andra meningen utsträcks undantaget till att omfatta även andra fordringar mot offentliga organ, dvs. fordringar mot offentliga organ som inte kan betraktas som näringsidkare, t.ex. en ford- 45 ran på en kommun som gjort inköp för skolverksamhet eller sjukvård. Fordringarna skall avse betalning för varor eller tjänster. Fast egendom, immaterialrätter m.m. omfattas således inte. Det spelar ingen roll om fordringen grundar sig på ett avtal om köp, leasing eller hyra. Även i det- ta fall krävs att borgenären är näringsidkare. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Även i tredje stycket , som reglerar utgångspunkten för beräkning av dröjsmålsränta på fordringar på skadestånd, har tidpunkten för när ränta skall börja löpa ändrats från en månad till trettio dagar. Detta är en följd av ändringen i första stycket och beror på att det inte är lämpligt att ha två snarlika frister för liknande situationer. I fjärde och femte styckena har endast redaktionella ändringar gjorts. 5 § I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av två procentenheter. I paragrafen bestäms den s.k. avkastningsräntan. Ändringen är en följd av bytet av referensränta, se kommentaren till 9 §. 6 § I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av åtta procentenheter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som en skadeli- dande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan endast två procentenheter för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts.

I paragrafen bestäms nivån på dröjsmålsräntan. Frågan om nivån på dröjsmålsräntan har diskuterats i avsnitt 6.2.5. Ändringarna i paragrafen är föranledda av bytet av referensränta, se kommentaren till 9 §. 9 § Referensränta enligt denna lag fastställs för varje kalenderhalvår genom särskilt beslut av Riksbanken. Referensräntan skall motsvara den ränta som Riksbanken tillämpade vid den huvudsakliga refinansierings- transaktion som genomfördes närmast före det kalenderhalvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmast högre halva procenten- het. Paragrafen är ny. Enligt första meningen skall Riksbanken fastställa refe- rensräntan genom särskilt beslut. Referensräntan skall fastställas två gånger per år att gälla för det kommande halvåret. Eftersom räntenivån är känd (se andra meningen), ligger det inga överväganden bakom beslutet att fastställa räntan. Bestämmelsens syfte är bara att det skall bli tydligt utsagt vilken räntenivån är. Därmed kommer ingen tveksamhet att kunna råda. Frågan om fastställande och offentliggörande har behandlats i av- snitt 6.1.4.

Andra meningen innehåller en definition av referensräntan. Referensräntan är en s.k. reporänta som fastställs av Riksbanken och används vid refinansieringstransaktioner (återköpstransaktioner) i syfte att styra den allmänna räntenivån (se avsnitt 6.1). Definitionen är hämtad från direktivets motsvarande bestämmelser (se artiklarna 3.1 d och 2.4). Med kalenderhalvår avses perioderna januari till och med juni samt juli till och med december. Den ränta som skall gälla som referensränta under ett kommande kalenderhalvår skall alltså baseras på den reporänta som gäller vid ingången av det nya halvåret. En avrundning skall ske uppåt till närmaste halva procentenhet så att referensräntan alltid uppgår Prop. 2001/02:132 46 halva procentenhet så att referensräntan alltid uppgår till jämn hel eller Prop. 2001/02:132 halv procentenhet. Avrundningen är avsedd att förenkla beräkningen av ränta. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

Bestämmelsen i 4 § andra stycket gäller inte för krav som framställts före ikraftträdandet.

3.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Övergångsbestämmelserna har behandlats i avsnitt 11. Bestämmelsen i andra punkten innebär att en näringsidkare i den situation som avses i 4 § andra stycket inte har rätt till ränta om han i en betalningsanmodan som har avsänts före ikraftträdandet inte har angett att dröjsmål med betal- ningen leder till att dröjsmålsränta börjar löpa. Det gäller även om ford- ringen förfaller efter ikraftträdandet. Frågan har behandlats i avsnitt 6.2.4. Enligt tredje punkten skall ränta beräknas med diskontot som referens- ränta för tid före ikraftträdandet. Det innebär att för beräkning av ränta på fordringar som förfallit till betalning före ikraftträdandet gäller diskontot som referensränta för tiden fram till ikraftträdandet. Övergångsbestämmelserna reglerar inte vad som skall gälla för ränta på fordringar som enligt avtal eller beslut skall beräknas på basis av dis- kontot, se avsnitt 6.1.3.

13.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare

1 § Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller avser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kan Marknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i fort- sättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes vägnar. Första stycket gäller även villkor som en myndighet eller ett annat of- fentligt organ ställer upp för ett avtal med en näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning.

I paragrafen har införts ett nytt andra stycke. Ändringen har behandlats i

avsnitt 8.2. Tillämpningsområdet av lagen har vidgats till att omfatta

även avtalsvillkor som ställs upp i fall där offentliga organ skaffar varor

eller tjänster. I vissa fall är ett offenligt organ att jämställa med närings-

idkare (se prop. 1983/84:92 s. 11, 26 och 28 samt kommentaren ovan till

4 § räntelagen). Villkor som ställs upp i avtal med sådana offenliga organ

omfattas redan av första stycket. Ändringen innebär alltså att även sådana

villkor som ställs upp när ett offentligt organ inte agerar som närings-

idkare omfattas av lagen i vissa fall, t.ex. villkor i ett avtal om köp av

sjukvårdutrustning till ett sjukhus i offentlig regi. Endast villkor i avtal

som innebär att det allmänna skaffar varor eller tjänster, dvs. uppträder

som betalande, omfattas. Villkor i avtal där det allmänna säljer varor el-

ler tjänster omfattas således inte (se vidare avsnitt 8.2). Bestämmelsen

har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

47

Prop. 2001/02:132 3 § Frågor om förbud tas upp efter ansökan. En sådan ansökan får göras endast av en sammanslutning av näringsidkare , av en annan samman- slutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktuella avtalsvillkoret har ställts upp. I paragrafen bestäms vem som har talerätt vid Marknadsdomstolen enligt förevarande lag. Ändringen innebär att paragrafen anpassas till direk- tivets krav och att kretsen taleberättigade vidgas. I och med ändringen gäller att också andra sammanslutningar kan ha talerätt under förut- sättning att de har ett befogat intresse att företräda näringsidkare. Be- greppet befogat intresse är avsett att motsvara direktivets krav. I direkti- vet talas om legitimt intresse (eng. legitimate interest). Frågan om det finns ett befogat intresse för att företräda näringsidkare får avgöras utifrån en objektiv bedömning där sammanslutningens ändamål torde ha avgörande betydelse.

13.3

Övriga förslag till lagändringar

Ändringarna i de övriga lagar som omfattas av förslaget är föranledda av att dessa lagar har bestämmelser som hänvisar till räntelagen och att rän- telagens bestämmelser om referensränta har ändrats. Vid utformningen av övergångsbestämmelserna har Lagrådets förslag följts. 48 Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekämpande av sena betal- ningar vid handelstransaktioner EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenska- pen, särskilt artikel 95 i detta, med beaktande av kommissionens förslag 1 , med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande 2 , enligt förfarandet i artikel 251 i fördraget 3 , mot bakgrund av det gemen- samma utkast som godkändes av förlikningskommittén den 4 maj 2000, och av följande skäl:

(1)

Europaparlamentet uppmanade i sin resolution om det integrerade programmet för små och medelstora företag och hantverksföretag

4 kommissionen att lägga fram förslag för att lösa problemen med sena betalningar.

(2)

Den 12 maj 1995 antog kommissionen en rekommendation om be- talningsfrister vid handelstransaktioner

5 .

(3)

I sin resolution om kommissionens rekommendation om betal- ningsfrister vid handelstransaktioner

6 uppmanade Europaparla- mentet kommissionen att omarbeta sin rekommendation till ett för- slag till ett rådsdirektiv och att lägga fram det så snart som möjligt. Prop. 2001/02:132 Bilaga 1

1

EGT C 168, 3.6.1998, s. 13 och EGT C 374, 3.12.1998, s. 4.

2

EGT C 407, 28.12.1998, s. 50.

3

Europaparlamentets yttrande av den 17 september 1998 (EGT C 313, 12.10.1998, s. 142), rådets gemensamma ståndpunkt av den 29 juli 1999 (EGT C 284, 6.10.1999, s. 1) och Eu- ropaparlamentets beslut av den 16 december 1999 (ännu ej offentliggjort i EGT). Europa- parlamentets beslut av den 15 juni 2000 och rådets beslut av den 18 maj 2000.

4

EGT C 323, 21.11.1994, s. 19.

5

EGT L 127, 10.6.1995, s. 19.

6 EGT C 211, 22.7.1996, s. 43.

49

(4) Den 29 maj 1997 antog Ekonomiska och sociala kommittén ett ytt-

Prop. 2001/02:132

rande om kommissionens grönbok om offentlig upphandling inom

Bilaga 1

Europeiska unionen: Överväganden inför framtiden 7 .

(5)

Den 4 juni 1997 offentliggjorde kommissionen en handlingsplan för den inre marknaden, i vilken det underströks att sena betalningar är på väg att bli ett allt allvarligare hinder för att den inre marknaden skall bli en framgång.

(6)

Den 17 juli 1997 offentliggjorde kommissionen en rapport om be- talningsförseningar vid handelstransaktioner

8 i vilken en samman- fattande utvärdering gjordes av vad kommissionens rekommenda- tion av den 12 maj 1995 hade givit för resultat.

(7)

Alltför långa betalningsperioder och sena betalningar medför att företag, särskilt små och medelstora, utsätts för betungande admi- nistrativa och ekonomiska bördor. Dessa problem utgör dessutom en huvudorsak till att företag kommer på obestånd som hotar deras fortsatta existens och leder till att många arbetstillfällen går förlora- de.

(8)

I vissa medlemsstater avviker de avtalsenliga betalningsfristerna betydligt från genomsnittet i gemenskapen.

(9)

Skillnaderna mellan medlemsstaterna i fråga om regler och praxis när det gäller betalningar utgör ett hinder för en väl fungerande inre marknad.

(10)

Detta får till följd att handelstransaktioner mellan medlemsstaterna begränsas avsevärt. Detta strider mot artikel 14 i fördraget eftersom företagare skall kunna bedriva handel på hela den inre marknaden på sådana villkor som säkerställer att gränsöverskridande transak- tioner inte medför större risker än inrikes försäljning. Det skulle leda till en snedvridning av konkurrensen om väsentligt olika regler tillämpades på inrikes och gränsöverskridande transaktioner.

(11)

Av den senaste statistiken framgår det att situationen med sena be- talningar, milt uttryckt, inte har förbättrats i många medlemsstater sedan rekommendationen av den 12 maj 1995 antogs.

(12)

Målet att bekämpa sena betalningar på den inre marknaden kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna var för sig och kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Direktivet överensstämmer därför helt och hållet med subsidiaritetsprincipens och proportionalitetsprincipens krav i enlighet med artikel 5 i för- draget.

7

EGT C 287, 22.9.1997, s. 92.

50

8

EGT C 216, 17.7.1997, s. 10.

(13) Detta direktiv bör begränsas till betalningar som görs som ersätt-

Prop. 2001/02:132

ning vid handelstransaktioner och reglerar inte transaktioner med

Bilaga 1

konsumenter, räntor i samband med andra betalningar, t.ex. betal-

ningar enligt lagstiftningen om checkar och växlar eller betalningar

av skadestånd, inbegripet betalningar från försäkringsbolag.

(14)

Det faktum att fria yrkesutövare omfattas av det här direktivet bety- der inte att medlemsstaterna måste behandla dem som företag eller näringsidkare för syften som inte omfattas av detta direktiv.

(15)

I detta direktiv ges enbart en definition av uttrycket exeku- tionstitel, men de olika förfarandena för verkställighet av en sådan titel och villkoren för att inställa eller förordna om uppskov med verkställigheten av en sådan titel regleras inte.

(16)

Sen betalning är ett avtalsbrott som har blivit ekonomiskt intressant för gäldenärer i de flesta medlemsstater genom att dröjsmålsräntan är låg och/eller indrivningsförfarandena långsamma. Det krävs en avgörande förändring som inbegriper ersättning till borgenärerna för de kostnader som uppstått, för att vända denna utveckling och för att säkerställa att konsekvenserna av sena betalningar avhåller från sådana betalningar.

(17)

Skälig ersättning för indrivningskostnader skall inte påverka till- lämpningen av nationella bestämmelser enligt vilka en nationell domstol kan bevilja borgenären skadestånd för annan skada som or- sakats av gäldenärens betalningsförsening, men det bör även beak- tas att sådana kostnader eventuellt redan ersätts genom dröjsmåls- räntan för betalningsförseningen.

(18)

I detta direktiv beaktas frågan om långa avtalsenliga betalnings- frister och särskilt att det finns vissa kategorier av avtal där en läng- re betalningsperiod tillsammans med en inskränkning i avtalsfrihe- ten eller en högre ränta kan vara motiverad.

(19)

Detta direktiv bör förbjuda missbruk av avtalsfriheten till borge- närens nackdel. I de fall syftet med ett avtal i huvudsak är att förse gäldenären med ytterligare likviditet på bekostnad av borgenären el- ler då huvudentreprenören ålägger sina leverantörer eller underleve- rantörer betalningsvillkor som inte kan motiveras på grundval av de villkor som huvudentreprenören själv beviljats, kan detta anses ut- göra sådant missbruk. Direktivet påverkar inte nationella bestäm- melser med avseende på det sätt på vilket avtal ingås eller som re- glerar giltighet av avtalsvillkor som är oskäliga för gäldenären.

(20)

Konsekvenserna av sena betalningar kan endast verka avskräckande om de är förenade med indrivningsförfaranden som är snabba och effektiva för borgenären. I enlighet med 

icke-diskriminerings- principen i artikel 12 i fördraget bör dessa förfaranden vara tillgäng- liga för alla borgenärer som är etablerade i gemenskapen. 51

(21) Det är önskvärt att se till att borgenärerna kan göra gällande ett åter-

Prop. 2001/02:132

tagandeförbehåll på ett icke-diskriminerande sätt över hela gemen-

Bilaga 1

skapen om återtagandeförbehållet är giltigt enligt de tillämpliga na-

tionella bestämmelser som skall tillämpas på grundval av interna-

tionell privaträtt.

(22)

Detta direktiv bör reglera samtliga handelstransaktioner oberoende av om de ingås mellan privata eller offentliga företag eller mellan företag och offentliga myndigheter, med beaktande av att de sist- nämnda verkställer ett stort antal betalningar till företag. Direktivet bör följaktligen också reglera alla handelstransaktioner mellan hu- vudentreprenörer och deras leverantörer eller underleverantörer.

(23)

I artikel 5 i detta direktiv krävs att indrivningsförfarandet avseende obestridda fordringar slutförs inom en kort tidsperiod i enlighet med nationell lagstiftning, men den artikeln ålägger inte medlems- staterna att anta ett särskilt förfarande eller ändra sina nuvarande rättsliga förfaranden på ett speciellt sätt.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Tillämpningsområde Bestämmelserna i detta direktiv skall gälla alla betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner. Artikel 2 Definitioner I detta direktiv avses med

1.

handelstransaktioner : transaktioner mellan företag eller mellan fö- retag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor el- ler tillhandahållande av tjänster mot ersättning,

offentlig myndighet : varje upphandlande myndighet eller enhet en- ligt definitionen i direktiven om offentlig upphandling (92/50/EEG 9 , 93/36/EEG 10 , 93/37/EEG 11 och 93/38/EEG 12 ),

företag : varje organisation som handlar inom sin oberoende eko- nomiska eller yrkesmässiga verksamhet, även om den drivs av en ensam person,

9 EGT L 209, 24.7.1992, s. 1.

10

EGT L 199, 9.8.1993, s. 1.

11

EGT L 199, 9.8.1993, s. 54.

52

12

EGT L 199, 9.8.1993, s. 84.

2.

sen betalning : överskridande av den avtalsenliga eller lagstadgade tidsfristen för betalning,

3.

återtagandeförbehåll : avtalsbestämmelse på grundval av vilken säljaren behåller äganderätten till de berörda varorna tills full betal- ning erlagts.

4.

den räntesats som Europeiska centralbanken använder för sina hu- vudsakliga refinansieringstransaktioner

: den räntesats som används vid sådana transaktioner som görs till fast refinansieringsränta. Om en huvudsaklig refinansieringstransaktion har genomförts genom ett förfarande med rörlig refinansieringsränta skall denna räntesats fastställas genom hänvisning till den marginalräntesats som var re- sultatet av transaktionen. Detta gäller både upphandling till enhet- ligt pris och upphandling med rörlig ränta.

5.

exekutionstitel : beslut, dom eller utslag om betalning som meddelas av en domstol eller annan behörig myndighet antingen för omedel- bar betalning eller betalning genom avbetalningar och som gör det möjligt för borgenären att erhålla betalning för sin fordran av gäl- denären genom verkställighet; härunder inbegrips beslut, dom eller utslag om betalning som är interimistiskt verkställbar(t) och förblir detta även om gäldenären överklagar avgörandet. Artikel 3 Ränta vid sen betalning

1.

Medlemsstaterna skall säkerställa

a)

att ränta i enlighet med punkt d skall betalas från dagen efter den förfallodag eller den betalningsperiod som fastställs i avtalet,

b)

att, om förfallodagen eller betalningsperioden inte fastställs i avta- let, ränta automatiskt skall betalas utan att det krävs en påminnelse

i)

30 dagar efter den dag då gäldenären mottog fakturan eller en likvärdig begäran om betalning, eller

ii)

om det råder osäkerhet om dagen för mottagande av fakturan el- ler en likvärdig begäran om betalning, 30 dagar efter dagen för mottagande av varorna eller tjänsten, eller

iii)

om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning innan varorna eller tjänsten mottagits, 30 dagar efter dagen för mottagande av varorna eller tjänsten, eller

iv)

om ett förfarande för godkännande eller kontroll, genom vilket varornas eller tjänstens överensstämmelse med avtalet skall

konstateras, föreskrivs i lag eller i avtalet och om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning tidigare Prop. 2001/02:132 Bilaga 1 53

eller den dag då mottagandet eller kontrollen sker, 30 dagar ef-

Prop. 2001/02:132

ter den sistnämnda dagen,

Bilaga 1

c)

att borgenären skall vara berättigad till dröjsmålsränta om

i)

borgenären har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldig- heter och

ii)

inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, dock inte om gäl- denären inte är ansvarig för dröjsmålet.

d)

att räntenivån för dröjsmålsränta (den lagstadgade räntan) som gäl- denären är skyldig att betala skall vara summan av den räntesats som Europeiska centralbanken har tillämpat vid sin senaste huvud- sakliga refinansieringstransaktion som utfördes före den första ka- lenderdagen av det aktuella halvåret (referensräntan) plus åtminsto- ne 7 procentenheter (marginalen), såvida inte annat anges i avtalet. För en medlemsstat som inte deltar i tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen skall den ovan avsedda referensräntan vara den motsvarande ränta som fastställs av medlemsstatens central- bank. I båda fallen skall den referensränta som gällde den första ka- lenderdagen av det aktuella halvåret tillämpas under de följande sex månaderna.

e)

att, utom i de fall då gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet, bor- genären skall ha rätt att kräva skälig ersättning från gäldenären för alla relevanta indrivningskostnader som borgenären ådragit sig till följd av gäldenärens sena betalning. Dessa indrivningskostnader skall stå i överensstämmelse med principerna om öppenhet och proportionalitet när det gäller skulden i fråga. Medlemsstaterna får, med iakttagande av principerna ovan, fastställa högsta belopp för indrivningskostnader för skulder av olika storlek.

2.

För vissa kategorier av avtal som skall anges i nationell lagstiftning får medlemsstaterna fastställa den tidsfrist efter vilken ränta skall betalas till högst 60 dagar, under förutsättning att de antingen hindrar avtalspar- terna från att överskrida denna tidsfrist eller fastställer en obligatorisk räntesats som väsentligen överskrider den lagstadgade räntan.

3.

Medlemsstaterna skall se till att en överenskommelse om tidpunkt för betalning eller konsekvenserna av sen betalning som inte överens- stämmer med bestämmelserna i punkt 1 

b-d och punkt 2 antingen inte skall vara verkställbar eller skall ge upphov till skadeståndskrav om överenskommelsen, när alla omständigheter i fallet beaktas, inklusive gott handelsbruk och produktens beskaffenhet, är grovt oskälig mot bor- genären. När det fastställs om en överenskommelse är grovt oskälig mot borgenären skall hänsyn tas till bland annat om gäldenären har objektiva skäl att avvika från bestämmelserna i punkt 1 b-d och punkt 2. Om en sådan överenskommelse fastställs vara grovt oskälig skall de lagstadgade villkoren gälla, såvida inte de nationella domstolarna fastställer andra villkor som är skäliga. 54

4. Medlemsstaterna skall säkerställa att det i borgenärers och konkur-

Prop. 2001/02:132

renters intresse finns lämpliga och effektiva medel för att förhindra fort-

Bilaga 1

satt tillämpning av villkor som är grovt oskäliga i den mening som avses

i punkt 3.

5. De medel som avses i punkt 4 skall omfatta bestämmelser med vars

hjälp organisationer som officiellt erkänts som företrädare för, eller som

har ett legitimt intresse i, att företräda små och medelstora företag, kan

vidta rättsliga åtgärder i enlighet med den berörda nationella lagstift-

ningen vid domstolar eller vid behöriga administrativa myndigheter på

grundval av att avtalsvillkor som ställts upp för allmän tillämpning är

grovt oskäliga i den mening som avses i punkt 3, så att de kan vidta

lämpliga och effektiva åtgärder för att förhindra fortsatt tillämpning av

sådana villkor.

Artikel 4 Återtagandeförbehåll

1.

Medlemsstaterna skall i enlighet med de nationella bestämmelser som är tillämpliga på grundval av internationell privaträtt föreskriva att säljaren behåller rätten till varorna tills full betalning erlagts om köparen och säljaren uttryckligen avtalat om ett återtagandeförbehåll innan varor- na levererades.

2.

Medlemsstaterna får anta eller bibehålla bestämmelser om delbetal- ningar som köparen redan erlagt.

Artikel 5 Indrivning av obestridda fordringar

1.

Medlemsstaterna skall säkerställa att en exekutionstitel, oavsett skuldens storlek, normalt kan erhållas inom 90 kalenderdagar från den dag då borgenären väckte talan eller gav in en ansökan vid domstol eller annan behörig myndighet, under förutsättning att gäldenären inte bestri- der skulden eller invänder mot delar av förfarandet. Denna skyldighet skall fullgöras av medlemsstaterna i enlighet med respektive nationella lagar och andra författningar.

2.

Enligt respektive nationella lagar och andra författningar skall samma villkor gälla för alla borgenärer som är etablerade i Europeiska gemenskapen.

3.

Tidsfristen på 90 kalenderdagar i punkt 1 skall inte omfatta föl- jande:

a)

Tidsfristerna för delgivning av handlingar.

b)

Eventuella förseningar som orsakats av borgenären, så som den tid

som ägnas åt att korrigera ansökningar.

55

4. Denna artikel skall inte påverka tillämpningen av bestämmelserna i

Prop. 2001/02:132

Brysselkonventionen om domstols behörighet och verkställighet av do-

Bilaga 1

mar på privaträttens område 13 .

Artikel 6 Överföring till nationell lagstiftning 1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser i lagar och and- ra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 8 augusti 2000. De skall genast underrätta kommissionen om detta. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hän- visning till detta direktiv eller åtföljas av sådan hänvisning vid offentlig- görandet. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

2.

Medlemsstaterna får behålla eller sätta i kraft bestämmelser som är mer gynnsamma för borgenären än de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv.

3.

Vid överföringen av detta direktiv får medlemsstaterna utesluta

a)

skulder som är föremål för ett insolvensförfarande mot gäldenären,

b)

avtal som har ingåtts före den 8 augusti 2000, och

c)

räntefordringar som understiger 5 euro.

4.

Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det om- råde som omfattas av detta direktiv.

5.

Kommissionen skall två år efter den 8 augusti 2002 genomföra en översyn av bland annat den lagstadgade räntan, avtalsreglerade betal- ningsfrister och sena betalningar, för att bedöma inverkan på handels- transaktioner och hur lagstiftningen fungerar i praktiken. Resultatet av denna och andra översyner skall meddelas Europaparlamentet och rådet, och i förekommande fall åtföljas av förslag till åtgärder för att förbättra direktivet.

Artikel 7 Ikraftträdande Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeis- ka gemenskapernas officiella tidning.

13 Konsoliderad version EGT L 27, 26.1.1998, s. 3.

56

Artikel 8

Prop. 2001/02:132

Adressater

Bilaga 1

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna

Utfärdat i Luxemburg den 29 juni 2000.

På Europaparlamentets vägnar

På rådets vägnar

N. FONTAINE

M. MARQUES DA COSTA

Ordförande

Ordförande

57 Sammanfattning av departementspromemorian Åt- gärder mot sena betalningar (Ds 2001:56) Prop. 2001/02:132 Bilaga 2 Promemorian innehåller förslag som syftar till att genomföra EG- direktivet (00/35/EG) om bekämpande av sena betalningar vid handels- transaktioner. Direktivet kan beskrivas som ett åtgärdspaket i syfte att stävja dröjsmål med betalningar i affärslivet. Det innehåller bl.a. bestäm- melser om dröjsmålsränta, ersättning för indrivningskostnader, ogiltighet och förbud mot oskäliga betalningsvillkor, återtagandeförbehåll och tids- frister för indrivning av obestridda fordringar. På ett flertal av dessa om- råden görs i promemorian bedömningen att svensk rätt redan i dag upp- fyller direktivets krav. I promemorian föreslås att diskontot ersätts av en referensränta som baseras på Riksbankens reporänta. Vidare föreslås att ränta i vissa fall skall betalas utan att det skall behöva anges när kravet framställs att un- derlåtenhet att betala i tid medför skyldighet att betala ränta. Detta före- slås gälla i förhållanden mellan näringsidkare liksom när det allmänna är gäldenär i handelstransaktioner. Det föreslås också några mindre anpass- ningar i fråga om längden på lagenliga betalningsfrister. Vidare föreslås att den fortsatta användningen av oskäliga avtalsvillkor skall kunna för- bjudas när staten, en kommun eller ett annat offentligt organ köper, lea- sar, hyr eller på annat sätt skaffar varor eller tjänster. I dag gäller detta endast i de fall då det allmänna agerar som näringsidkare. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2002. 58

Promemorians lagförslag 1 Förslag till lag om ändring i jordabalken Härigenom föreskrivs att 6 kap. 3 § jordabalken skall ha följande ly- delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6

kap.

3 §

När en myndighet vid utsökning

När en myndighet vid utsökning

eller i annat fall fördelar medel

eller i annat fall fördelar medel

mellan rättsägare i fastighet, har

mellan rättsägare i fastighet, har

borgenär rätt att för fordran, som

borgenär rätt att för fordran, som

är förenad med panträtt i fastig-

är förenad med panträtt i fastig-

heten, med den företrädesrätt in-

heten,

med den

företrädesrätt

teckningen medför enligt lag få

inteckningen medför enligt lag få

betalning ur medlen intill pant-

betalning ur medlen intill pant-

brevets belopp. I den mån detta ej

brevets belopp. I den mån detta

förslår , erhåller borgenären betal-

inte räcker till , erhåller borgenären

ning ur medlen genom ett tillägg.

betalning ur medlen genom ett

Detta får icke överstiga femton

tillägg. Detta får inte överstiga

procent av pantbrevets

belopp

femton

procent

av

pantbrevets

jämte ränta på detta belopp från

belopp jämte ränta på detta belopp

den dag då fastig heten utmättes,

från den dag då fastigheten utmät-

konkursansökan gjordes

eller de

tes, konkursansökan

gjordes eller

medel nedsattes som eljest skall

de medel nedsattes som i övrigt

fördelas. Räntan beräknas för år

skall fördelas. Räntan beräknas för

enligt en räntefot som motsvarar

år enligt en räntefot som motsvarar

det av Riksgäldskontoret fast-

den av Riksbanken fastställda, vid

ställda, vid varje tid gällande dis-

varje tid

gällande

referensräntan

kontot ökat med fyra procent-

enligt

9 §

räntelagen ökad med

enheter. Förändringar i diskontot

fyra procentenheter. Förändringar i

som inträffar efter upprättandet av

referensräntan som inträffar efter

sakägarförteckning skall inte beak-

upprättandet av en sakägarförteck-

tas.

ning skall inte beaktas.

Har flera pantbrev överlämnats som pant för fordran och har inteck- ningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pantförskri- vet till honom i andra hand. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 59 2 Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 46 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 § 1

I annat fall än som avses i 3 § utgår ränta på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller en må- nad efter det borgenären har av- sänt räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gälde- nären är dock ej skyldig att erläg- ga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som ej kan fastställas utan särskild ut- redning, utgår ränta på förfallet belopp från den dag som infaller en månad efter det borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hän- syn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Gäldenä- ren är dock ej skyldig att erlägga ränta för tid innan kravet och ut- redningen har kommit honom till handa. I annat fall än som avses i 3 § skall ränta betalas på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller trettio dagar efter det att borge- nären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. I fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmäs- siga verksamhet, skall ränta beta- las enligt första stycket utan att det behöver anges när kravet fram- ställs att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Detsamma gäller när någon har en fordran på staten, en kommun eller ett annat offentligt organ på betalning för varor eller tjänster. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning, skall ränta betalas på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständighe- terna skäligen kan begäras av ho- nom. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tid in- nan kravet och utredningen har kommit honom till handa.

1 Senaste lydelse 1991:858. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 60 Oavsett vad som föreskrivs i första och andra styckena utgår ränta på förfallen fordran senast från dagen för delgivning av ansö- kan om betalningsföreläggande eller av stämning i mål om utgi- vande av betalning.

Utan hinder av bestämmelserna i andra och tredje styckena utgår ränta på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av två procentenheter.

Oavsett vad som föreskrivs i Prop. 2001/02:132 första, andra och tredje styckena Bilaga 3

skall ränta betalas på förfallen fordran senast från dagen för del- givning av ansökan om betalnings- föreläggande eller av stämning i mål om utgivande av betalning.

Trots bestämmelserna i tredje och fjärde styckena skall ränta betalas på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. 5 § 2

I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av två procentenheter. I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar det av Riks- gäldskontoret fastställda , vid varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som utgår en- ligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till diskontot för tiden till dess att det har slutligt avgjorts vilka såda- na förmåner som utgår endast två procentenheter. 6 § 3

I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av åtta procenten- heter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av per- sonskada skall avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndsla- gen (1972:207), utgör dock tilläg- get till referensräntan för tiden till dess att det har slutligt avgjorts vilka sådana förmåner som ges endast två procentenheter. 9 § Som referensränta enligt denna lag används den ränta som Riks- banken tillämpade vid den senaste huvudsakliga refinansieringstran- saktionen före det kalenderhalvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmast högre halva

2

Senaste lydelse 2000:183.

61

3

Senaste lydelse 2000:183.

procentenhet. Riksbanken faststäl-

Prop. 2001/02:132

ler referensräntan genom

särskilt

Bilaga 3

beslut två gånger varje år.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

Bestämmelsen i 4 § andra stycket gäller inte för krav som framställts före ikraftträdandet.

3.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

62 3 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om handels- bolag och enkla bolag Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om handels- bolag och enkla bolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. 6 § 1

För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fast- ställda diskonto som gällde vid räkenskapsårets början med tillägg av två procentenheter. För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda refe- rensränta enligt 9 § räntelagen (1975:635) som gällde vid räken- skapsårets början med tillägg av två procentenheter. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:184. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 63 4 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvill- kor mellan näringsidkare Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § 1

Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller av- ser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kan Marknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i fort- sättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes vägnar. Första stycket gäller även vill- kor som ställs upp när staten, en kommun eller ett annat offentligt organ köper, leasar, hyr eller på annat sätt skaffar varor eller tjänster mot betalning. 3 § Frågor om förbud tas upp efter ansökan. Sådan ansökan får göras endast av en sammanslutning av näringsidkare eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktu- ella avtalsvillkoret har ställts upp. Frågor om förbud tas upp efter ansökan. En sådan ansökan får göras endast av en sammanslut- ning av näringsidkare eller en an- nan sammanslutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare , eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktu- ella avtalsvillkoret har ställts upp. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

1 Senaste lydelse 1999:607. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 64

Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande 

den 

av 

Riksbanken 

fastställda 

referens- ränta enligt 9 § räntelagen

(1975:635) som gällde vid utgång- en 

av 

året närmast före det år då återbetalningen äger rum. Radio- och 

TV-verket

 beslutar om ränta.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om konces- sionsavgift på televisionens område Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens område skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 § 1

Om det belopp som programföretaget har betalat för en viss period överstiger vad företaget skall betala enligt 3 eller 4 a § eller enligt beslut av Radio- och TV-verket eller domstol, skall det överskjutande beloppet betalas tillbaka till företaget. Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande det av Riksgäldskontoret fastställda diskonto , som gällde vid utgången av året närmast före det år då åter- betalningen äger rum. Radio- och TV-verket beslutar om ränta. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2001:273.

65

6 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § sjölagen (1994:1009) skall ha föl- jande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 § 1

När en myndighet vid utsökning

När en myndighet vid utsökning

eller i något annat fall fördelar

eller i något annat fall fördelar

medel mellan rättsägare i ett skepp

medel mellan rättsägare i ett skepp

eller skeppsbygge har en borgenär

eller skeppsbygge har en borgenär

rätt att för en fordran som är för-

rätt att för en fordran som är för-

enad med panträtt i egendomen,

enad med panträtt i egendomen,

med den företrädesrätt inteck-

med den företrädesrätt inteck-

ningen medför enligt denna eller

ningen medför enligt denna eller

annan lag, få betalning ur medlen

annan lag, få betalning ur medlen

intill pantbrevets belopp. I den

intill pantbrevets belopp. I den

mån detta inte räcker får borge-

mån detta inte räcker får borge-

nären betalning ur medlen genom

nären betalning ur medlen genom

ett tillägg. Detta får inte överstiga

ett tillägg. Detta får inte överstiga

femton

procent av pantbrevets

femton

procent av

pantbrevets

belopp jämte räntan på detta be-

belopp jämte räntan på detta be-

lopp från den dag då egendomen

lopp från den dag då egendomen

utmättes,

konkursansökan gjordes

utmättes,

konkursansökan gjordes

eller de medel som av något annat

eller de medel som av något annat

skäl skall fördelas sattes ned. Rän-

skäl skall fördelas sattes ned. Rän-

tan beräknas för år enligt en ränte-

tan beräknas för år enligt en ränte-

fot som motsvarar det av Riks-

fot som motsvarar den av Riks-

gäldskontoret fastställda, vid varje

banken fastställda, vid varje tid

tid gällande diskontot ökat med

gällande referensräntan enligt 9 §

fyra procentenheter. Förändringar i

räntelagen (1975:635)

ökad med

diskontot som inträffar efter upp-

fyra procentenheter. Förändringar i

rättandet av en sakägarförteckning

referensräntan som inträffar efter

skall inte beaktas.

upprättandet av en sakägarför-

teckning skall inte beaktas.

Om flera pantbrev har överlämnats som pant för en fordran och inteck- ningarna har samma företrädesrätt eller gäller omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pantför- skrivet till borgenären i andra hand.

1 Senaste lydelse 2000:187. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 66

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3 67 7 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insätt- ningsgaranti Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:132 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 § 1

Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad från dagen för be- slutet. Avgiften skall motsvara summan av institutets insättningar till den del de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst 60 procent och högst 140 procent av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäcknings- grad, beräknad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Dröjsmålsränta skall tas ut på

Dröjsmålsränta skall tas ut på

avgifter som inte betalas i rätt tid,

avgifter som inte betalas i rätt tid,

om det inte finns särskilda skäl

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

räknas för år enligt en räntefot som

räknas för år enligt en räntefot som

motsvarar det av Riksgälds-

motsvarar den av Riksbanken fast-

kontoret fastställda, vid varje tid

ställda, vid varje tid gällande refe-

gällande diskontot med tillägg av

rensräntan enligt 9 § räntelagen

åtta procentenheter.

(1975:635) med tillägg av åtta

procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:815. 68 Förteckning över remissinstanserna Prop. 2001/02:132 Bilaga 4 Efter remiss har yttrande över promemorian avgetts av Sveriges riks- bank, Göta hovrätt, Stockholms tingsrätt, Marknadsdomstolen, Justitie- kanslern, Kommerskollegium, Konsumentverket, Domstolsverket, Riks- gäldskontoret, Riksskatteverket, Riksrevisionsverket, Statskontoret, Nämnden för offentlig upphandling, Boverket, Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Handelshögskolan i Stockholm, Sveriges advokatsamfund, Svensk Han- del, Svenskt Näringsliv, Svenska Bankföreningen, Finansbolagens före- ning, Sveriges Försäkringsförbund, Företagarnas Riksorganisation, Svenska Inkassoföreningen och Sveriges Inkassoorganisation. 69

När en myndighet vid utsökning eller i annat fall fördelar medel mellan rättsägare i fastighet, har borgenär rätt att för fordran, som är förenad med panträtt i fastig- heten, med den företrädesrätt in- teckningen medför enligt lag få betalning ur medlen intill pantbre- vets belopp. I den mån detta 

ej förslår

, erhåller borgenären betal- ning ur medlen genom ett tillägg. Detta får 

icke 

överstiga femton procent av pantbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då fastigheten utmättes, konkursansökan gjordes eller de medel nedsattes som 

eljest 

skall fördelas. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar 

det 

av 

Riksgäldskontoret 

fast- ställda, vid varje tid gällande 

dis- kontot ökat 

med fyra procentenhe- ter. Förändringar i 

diskontot 

som inträffar efter upprättandet av sak- ägarförteckning skall inte beaktas.

Lagrådsremissens lagförslag 1 Förslag till lag om ändring i jordabalken Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 3 § jordabalken 1 skall ha följande ly- delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap. 3 § 2

När en myndighet vid utsökning eller i annat fall fördelar medel mellan rättsägare i fastighet, har en borgenär rätt att för fordran, som är förenad med panträtt i fastig- heten, med den företrädesrätt in- teckningen medför enligt lag få betalning ur medlen intill pant- brevets belopp. I den mån detta inte räcker till , erhåller borgenären betalning ur medlen genom ett tillägg. Detta får inte överstiga femton procent av pantbrevets be- lopp jämte ränta på detta belopp från den dag då fastigheten utmät- tes, konkursansökan gjordes eller de medel nedsattes som i övrigt skall fördelas. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda, vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) ökad med fyra procentenheter. Förändringar i referensräntan som inträffar efter upprättandet av en sakägarförteckning skall inte beak- tas. Har flera pantbrev överlämnats som pant för fordran och har inteck- ningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pantförskri- vet till honom i andra hand.

1

Balken omtryckt 1971:1209.

70

2

Senaste lydelse 2000:182.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Prop. 2001/02:132 71 2 Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs 1 i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 46 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 § 2

I annat fall än som avses i 3 § utgår ränta på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller en må- nad efter det borgenären har av- sänt räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gälde- nären är dock ej skyldig att erläg- ga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som ej kan fastställas utan särskild ut- redning, utgår ränta på förfallet belopp från den dag som infaller en månad efter det borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hän- syn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Gäldenä- ren är dock ej skyldig att erlägga

I annat fall än som avses i 3 § skall ränta betalas på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller trettio dagar efter det att borge- nären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp med angivande att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa. I fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkes- mässiga verksamhet skall ränta betalas enligt första stycket utan att det när kravet framställs behö- ver anges att underlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Detsamma gäller när någon har en fordran på staten, en kom- mun eller ett annat offentligt or- gan på betalning för varor eller tjänster. Avser fordringen skadestånd el- ler annan liknande ersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning, skall ränta betalas på förfallet belopp från den dag som infaller trettio dagar efter det att borgenären har framställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn till omständighe- terna skäligen kan begäras av ho- nom. Gäldenären är dock inte

1

Jfr Europaparlamentets och rådet direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekäm- pande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EGT L 200, 8.8.2000, s. 35, Celex 32000L0035).

2

Senaste lydelse 1991:858.

Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 72 ränta för tid innan kravet och ut- redningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första och andra styckena utgår ränta på förfallen fordran senast från dagen för delgivning av ansö- kan om betalningsföreläggande eller av stämning i mål om utgi- vande av betalning.

Utan hinder av bestämmelserna i andra och tredje styckena utgår ränta på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av två procentenheter. skyldig att betala ränta för tiden Prop. 2001/02:132 innan kravet och utredningen har kommit honom till handa. Oavsett vad som föreskrivs i första, andra och tredje styckena skall ränta betalas på förfallen fordran senast från dagen för del- givning av ansökan om betalnings- föreläggande eller av stämning i mål om utgivande av betalning.

Trots bestämmelserna i tredje och fjärde styckena skall ränta betalas på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott och inte skall utges som livränta, från den dag då ska- dan uppkom. 5 § 3

I fall som avses i 2 § andra stycket beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av två procentenheter. I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar det av Riks- gäldskontoret fastställda , vid varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som utgår en- ligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till diskontot för tiden till dess att det har slutligt avgjorts vilka såda- na förmåner som utgår endast två procentenheter. 6 § 4

I fall som avses i 3 eller 4 § be- räknas ränta för år enligt en ränte- fot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av åtta procenten- heter. Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av per- sonskada skall avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndsla- gen (1972:207), utgör dock tilläg- get till referensräntan för tiden till dess att det har slutligt avgjorts vilka sådana förmåner som ges endast två procentenheter. 9 § Referensränta enligt denna lag är den ränta som Riksbanken till- lämpade vid den huvudsakliga refinansieringstransaktion som ge-

3

Senaste lydelse 2000:183.

73

4

Senaste lydelse 2000:183.

nomfördes närmast före det kalen- Prop. 2001/02:132 derhalvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmast högre halva procentenhet. Riksbanken fastställer referensräntan genom särskilt beslut två gånger varje år.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

2.

Bestämmelsen i 4 § andra stycket gäller inte för krav som framställts före ikraftträdandet.

3.

För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

74

3

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om handels- bolag och enkla bolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. 6 § 1

För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fast- ställda diskonto som gällde vid räkenskapsårets början med tillägg av två procentenheter. För varje räkenskapsår skall en bolagsman tillgodoräknas dels ränta på den insats han hade kvar i bolaget vid räkenskapsårets bör- jan, dels ett skäligt arvode för sin förvaltning av bolagets ange- lägenheter. Räntan skall beräknas enligt den räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda refe- rensränta enligt 9 § räntelagen (1975:635) som gällde vid räken- skapsårets början med ett tillägg av två procentenheter. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:184. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 75

4

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om av- talsvillkor mellan näringsidkare

Härigenom föreskrivs 1 att 1 och 3 §§ lagen (1984:292) om avtals- villkor mellan näringsidkare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § 2

Om ett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller av- ser att ingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kan Marknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i fort- sättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan också riktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan som handlar på dennes vägnar. Första stycket gäller även vill- kor som ställs upp när staten, en kommun eller ett annat offentligt organ köper, leasar, hyr eller på annat sätt skaffar varor eller tjänster mot betalning. 3 § Frågor om förbud tas upp efter ansökan. Sådan ansökan får göras endast av en sammanslutning av näringsidkare eller av en enskild näringsidkare mot vilken det aktu- ella avtalsvillkoret har ställts upp. Frågor om förbud tas upp efter ansökan. En sådan ansökan får göras endast av en sammanslut- ning av näringsidkare , av en annan sammanslutning som har ett befo- gat intresse av att företräda när- ingsidkare eller av en enskild när- ingsidkare mot vilken det aktuella avtalsvillkoret har ställts upp. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002.

1

Jfr Europaparlamentets och rådet direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekäm- pande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EGT L 200, 8.8.2000, s. 35, Celex 32000L0035).

2

Senaste lydelse 1999:607.

Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 76

En borgenär som har företags- hypotek till säkerhet för sin ford- ran har rätt att vid utmätning eller i konkurs, med den företrädesrätt inteckningen medför enligt lag, få betalt för fordringen ur egendom som omfattas av hypoteket intill företagshypoteksbrevets belopp. I den mån detta inte 

förslår 

har bor- genären rätt att få betalt ur egen- domen genom ett tillägg. Tillägget får inte överstiga femton procent av hypoteksbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då egendomen utmättes eller kon- kursansökan gjordes. Räntan be- räknas för år enligt en räntefot som motsvarar 

det 

av 

Riksgäldskonto- ret 

fastställda, vid varje tid gällan- de 

diskontot ökat 

med fyra pro- centenheter.

5

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om före- tagshypotek

Härigenom föreslås att 5 § lagen (1984:649) om företagshypotek skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. 5 § 1

En borgenär som har företags- hypotek till säkerhet för sin ford- ran har rätt att vid utmätning eller i konkurs, med den företrädesrätt inteckningen medför enligt lag, få betalt för fordringen ur egendom som omfattas av hypoteket intill företagshypoteksbrevets belopp. I den mån detta inte räcker till har borgenären rätt att få betalt ur egendomen genom ett tillägg. Tillägget får inte överstiga femton procent av hypoteksbrevets belopp jämte ränta på detta belopp från den dag då egendomen utmättes eller konkursansökan gjordes. Räntan beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar den av Riksbanken fastställda, vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635) ökad med fyra procentenheter. Har flera hypoteksbrev överlämnats som säkerhet för fordran och har inteckningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter var- andra, skall bestämmelserna i första stycket om hypoteksbrevets belopp avse hypoteksbrevens sammanlagda belopp. Borgenärens rätt till betalning ur egendomen gäller, även om fordring- en har preskriberats eller inte har anmälts av borgenären efter kallelse på okända borgenärer. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om hypoteksbre- vet utgör säkerhet för honom i andra hand. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:185. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 77

Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande 

den 

av 

Riksbanken 

fastställda 

referens- ränta enligt 9 § räntelagen (1975:635) 

som gällde vid utgång- en av året närmast före det år då återbetalningen äger rum. Radio- och 

TV-verket

 beslutar om ränta.

6

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om kon- cessionsavgift på televisionens och radions område

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens och radions område skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 § 1

Om det belopp som programföretaget har betalat för en viss period överstiger vad företaget skall betala enligt 3 eller 4 a § eller enligt beslut av Radio- och TV-verket eller domstol, skall det överskjutande beloppet betalas tillbaka till företaget. Ränta skall betalas på belopp som återbetalas. Räntan beräknas efter en räntesats motsvarande det av Riksgäldskontoret fastställda diskonto , som gällde vid utgången av året närmast före det år då åter- betalningen äger rum. Radio- och TV-verket beslutar om ränta. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2001:273. 78 7 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § sjölagen (1994:1009) skall ha föl- jande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 § 1

När en myndighet vid utsökning

När en myndighet vid utsökning

eller i något annat fall fördelar

eller i något annat fall fördelar

medel mellan rättsägare i ett skepp

medel mellan rättsägare i ett skepp

eller skeppsbygge har en borgenär

eller skeppsbygge har en borgenär

rätt att för en fordran som är för-

rätt att för en fordran som är för-

enad med panträtt i egendomen,

enad med panträtt i egendomen,

med den företrädesrätt inteckning-

med den företrädesrätt inteckning-

en medför enligt denna eller annan

en medför enligt denna eller annan

lag, få betalning ur medlen intill

lag, få betalning ur medlen intill

pantbrevets belopp. I den mån det-

pantbrevets belopp. I den mån det-

ta inte räcker får borgenären betal-

ta inte räcker får borgenären betal-

ning ur medlen genom ett tillägg.

ning ur medlen genom ett tillägg.

Detta får inte överstiga femton

Detta får inte överstiga femton

procent av pantbrevets

belopp

procent av pantbrevets

belopp

jämte räntan på detta belopp från

jämte räntan på detta belopp från

den dag då egendomen utmättes,

den dag då egendomen utmättes,

konkursansökan

gjordes

eller

de

konkursansökan

gjordes eller

de

medel som av något annat skäl

medel som av något annat skäl

skall fördelas sattes ned. Räntan

skall fördelas sattes ned. Räntan

beräknas för år enligt en räntefot

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av Riksgälds-

som motsvarar den av Riksbanken

kontoret fastställda, vid varje tid

fastställda, vid varje tid gällande

gällande diskontot ökat med fyra

referensräntan

enligt

9 §

ränte-

procentenheter.

Förändringar

i

lagen (1975:635) ökad med fyra

diskontot som inträffar efter upp-

procentenheter.

Förändringar

i

rättandet av en sakägarförteckning

referensräntan som inträffar efter

skall inte beaktas.

upprättandet

av

en

sak-

ägarförteckning skall inte beaktas.

Om flera pantbrev har överlämnats som pant för en fordran och inteck- ningarna har samma företrädesrätt eller gäller omedelbart efter varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse pant- brevens sammanlagda belopp. En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är pant- förskrivet till borgenären i andra hand.

1 Senaste lydelse 2000:187. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 79

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5 80

8

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om in- sättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti skall ha följande lydelse. Prop. 2001/02:132 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 § 1

Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad från dagen för be- slutet. Avgiften skall motsvara summan av institutets insättningar till den del de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst 60 procent och högst 140 procent av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäck- ningsgrad, beräknad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapital- täckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Dröjsmålsränta skall tas ut på

Dröjsmålsränta skall tas ut på

avgifter som inte betalas i rätt tid,

avgifter som inte betalas i rätt tid,

om det inte finns särskilda skäl

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

mot det. Dröjsmålsränta skall be-

räknas för år enligt en räntefot som

räknas för år enligt en räntefot som

motsvarar det av Riksgälds-

motsvarar den av Riksbanken fast-

kontoret fastställda, vid varje tid

ställda, vid varje tid gällande refe-

gällande diskontot med tillägg av

rensräntan enligt 9 § räntelagen

åtta procentenheter.

(1975:635) med ett tillägg av åtta

procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2002. För beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

1 Senaste lydelse 2000:815. 81

Lagrådets yttrande

Prop. 2001/02:132

Bilaga 6

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2002-02-08

Närvarande : f.d. justitierådet Hans Danelius, regeringsrådet Gustaf
[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Dag Victor.

Enligt en lagrådsremiss den 31 januari 2002 (Justitiedepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i jordabalken,

2.

lag om ändring i räntelagen (1975:635),

3.

lag om ändring i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bo-

lag,

4.

lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings- idkare,

5.

lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek,

6.

lag om ändring i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televi- sionens område,

7.

lag om ändring i sjölagen (1994:1009),

8.

lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Fredrik Lud-

wigs. Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet : Förslaget till lag om ändring i jordabalken Övergångsbestämmelserna I det tillägg som en borgenär är berättigad till enligt 6 kap. 3 § första stycket ingår en räntedel. Förslaget i fjärde meningen innebär att ränta skall beräknas på grundval av den vid varje tidpunkt gällande refe- rensräntan. Enligt den föreslagna femte meningen skall förändringar i referensräntan som inträffar efter upprättandet av en sakägarförteckning inte beaktas. I den nuvarande lydelsen av de båda meningarna hänvisas till diskontot och förändringar i detta. I de föreslagna övergångsbestämmelserna sägs enbart att äldre be- stämmelser gäller för beräkning av ränta som avser tid före ikraft- trädandet. Någon övergångsbestämmelse som tar sikte på den situationen att en sakägarförteckning upprättats före ikraftträdandet finns inte. Enligt Lagrådets mening finns det behov av att klarlägga att ränteberäkningen i detta fall även fortsättningsvis skall ske på grundval av det vid upprät- tandet av sakägarförteckningen gällande diskontot. Lagrådet förordar därför att övergångsbestämmelserna kompletteras med följande avslu- tande mening: Har en sakägarförteckning upprättats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. 82

Förslaget till lag om ändring i räntelagen

Prop. 2001/02:132

Allmänt

Bilaga 6

Ränta på förfallna fordringar skall enligt 5 och 6 §§ räntelagen beräknas

på grundval av diskontot men med tillägg av vissa för olika fall varieran-

de procentenheter. Diskontot fastställs kvartalsvis av Riksgäldskontoret

(tidigare av Riksbanken) och beräknas sedan våren 1992 som genomsnit-

tet av de under närmast föregående kalenderkvartal dagligen noterade

räntorna för sexmånaders statsskuldväxlar och femåriga statsobligationer,

minskat med två och en halv procentenheter och avrundat till närmaste

hela eller halva procentenhet (jfr prop. 1999/2000:50 s. 15).

Det föreslås nu att diskontot som grundval för ränteberäkning skall er-

sättas av en referensränta som fastställs av Riksbanken halvårsvis och

motsvarar den ränta som Riksbanken tillämpade vid den huvudsakliga

refinansieringstransaktion som genomfördes närmast före det kalender-

halvår under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmaste högre halva

procentenhet (reporäntan). En sådan beräkning av referensräntan över-

ensstämmer väl med vad som föreskrivs i det bakomliggande EG-

direktivet och föranleder i och för sig inga erinringar från Lagrådets sida.

Lagrådets konstaterar emellertid att referensräntan kan förväntas bli

väsentligt högre än det på angivet sätt beräknade diskontot (f.n. är dis-

kontot 1,5 % och reporäntan 3,75 %) och eftersom de procentenheter

som enligt 5 och 6 §§ räntelagen skall läggas till diskontot i förslaget

behålls oförändrade som tillägg till referensräntan, blir resultatet sanno-

likt en väsentlig förhöjning av den ränta som skall utgå vid betalnings-

dröjsmål. Den närmare nivån på dröjsmålsräntan får emellertid anses

vara en lämplighetsfråga, på vilken Lagrådet inte har anledning att an-

lägga några synpunkter.

Det bör ändå anmärkas att de föreslagna förändringarna kan komma att

ge anledning till tvister om tolkningen av avtalsklausuler som i fråga om

ränta hänvisar till diskontot. Hur sådana tvister skall lösas är knappast en

fråga för lagstiftaren. Avgörande får i stället bli den verkliga eller hypo-

tetiska partsviljan, dvs. om parterna kan anses ha velat anknyta en avtals-

klausul till en viss låg räntenivå, representerad av diskontot, eller till den

allmänna räntenivå som vid varje tidpunkt gäller vid försenade betal-

ningar.

4 §

Enligt första stycket beror gäldenärens skyldighet att betala ränta på om

borgenären framställt krav med angivande att underlåtenhet att betala

medför skyldighet att utge ränta. I det föreslagna andra stycket görs vissa

undantag från den regeln. Enligt vad som anförs i lagrådsremissen (s. 31)

bör kravet på upplysning i en betalningsanmodan behållas för fordringar

som inte omfattas av det direktiv som ligger bakom remissens förslag.

Direktivet är begränsat till handelstransaktioner varmed enligt artikel 2.1

avses transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga

myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av

tjänster mot ersättning. Enligt andra stycket andra meningen i förslaget

görs dock ett generellt undantag i fråga om fordran på ett offentligt organ

83

som avser betalning för varor eller tjänster. Någon motivering för denna

Prop. 2001/02:132

avvikelse från direktivet lämnas inte i remissen. Även om det torde kun-

Bilaga 6

na anföras skäl för ett sådant generellt undantag synes dessa skäl lika väl

kunna åberopas för att göra ett motsvarande generellt undantag i fråga

om fordran på näringsidkare. På det underlag som nu föreligger förordar

därför Lagrådet att även undantaget beträffande fordran på ett offentligt

organ begränsas till handelstransaktioner.

Det i andra stycket andra meningen angivna undantaget avser enligt

förslaget fordran på staten, en kommun eller ett annat offentligt organ.

Formuleringen ger intrycket att endast svenska offentliga organ skulle

omfattas. Även utländska offentliga organ synes emellertid böra omfat-

tas. En annan sak är att svensk lag i många fall inte kommer att vara till-

lämplig på fordringar mot utländska offentliga organ.

Lagrådet förordar mot den nu angivna bakgrunden att andra stycket

andra meningen ges exempelvis följande lydelse:

Detsamma gäller för fordran avseende varor eller tjänster som en när-

ingsidkare har mot en myndighet eller ett annat offentligt organ.

9 §

I paragrafen finns bestämmelser om referensräntans storlek. I första me-

ningen ges vad som närmast framstår som en legaldefinition av referens-

ränta. Enligt andra meningen ankommer det på Riksbanken att två gånger

om året fastställa referensräntan genom ett särskilt beslut. Det synes

önskvärt att bestämmelsen utformas på ett sådant sätt att man undviker

onödiga tvister om huruvida Riksbanken bestämt referensräntan på ett

riktigt sätt. Detta kan ske om man först klargör att Riksbanken skall fast-

ställa referensräntan och därefter anger den princip som Riksbanken har

att tillämpa när den fattar sådana beslut. Lagrådet förordar att paragrafen

ges exempelvis följande lydelse:

Referensränta enligt denna lag fastställs för varje kalenderhalvår ge-

nom särskilt beslut av Riksbanken. Referensräntan skall motsvara den

ränta som Riksbanken tillämpade vid den huvudsakliga refinan-

sieringstransaktion som genomfördes närmast före det kalenderhalvår

under vilket räntan skall gälla, avrundad till närmaste högre hela eller

halva procentenhet.

Förslaget till lag om ändring i lagen om handelsbolag och enkla bolag

Övergångsbestämmelserna

Den föreslagna ändringen i 2 kap. 6 § innebär att den ränta som en han-

delsbolagsman skall tillgodoräknas skall beräknas på grundval av refe-

rensräntan vid räkenskapsårets början och inte som nu det vid det

tillfället gällande diskontot. Enligt de föreslagna övergångsbestämmel-

serna gäller äldre bestämmelser för ränta som avser tid före ikraftträdan-

det den 1 juli 2002. De nya bestämmelserna förutsätts alltså gälla för rän-

ta som avser tid efter ikraftträdandet.

De föreslagna övergångsbestämmelserna synes inte helt anpassade till

regleringen i 2 kap. 6 §. Ett exempel kan illustrera. Om räkenskapsåret

löper under tiden den 1 januari - den 31 december 2002 skall ränteberäk-

84

ningen för första halvåret 2002 ske på grundval av det diskonto som

Prop. 2001/02:132

gällde den 1 januari 2002. Ränteberäkningen för andra halvåret 2002

Bilaga 6

skall ske enligt de nya reglerna, vilket innebär att ränta skall beräknas på

grundval av referensräntan den 1 januari 2002. Någon referensränta fast-

ställs emellertid inte för tid före den 1 juli 2002.

En justering av övergångsbestämmelserna är därför påkallad. Närmast

till hands är att tillämpa äldre bestämmelser på ett räkenskapsår som på-

går vid ikraftträdandet. Följande formulering kan användas:

I fråga om räkenskapsår som inletts före ikraftträdandet gäller äldre

bestämmelser.

Förslaget till lag om ändring i lagen om avtalsvillkor mellan näringsid- kare 1 § I andra stycket föreslås en ny bestämmelse enligt vilken möjligheten till förbud mot avtalsvillkor också skall gälla i förhållande till offentliga or- gan. Förslaget har, utan att detta framhålls i motiven, ett väsentligt vidare tillämpningsområde än det bakomliggande direktivet. Medan direktivet i princip är begränsat till räntevillkor avser förslaget således alla former av avtalsvillkor. Som framgår av Lagrådets yttrande när lagen antogs (prop. 1983/84:92 s. 26 f.) får det emellertid anses föreligga tillräckligt starka skäl för ett sådant vidare tillämpningsområde. Lagrådet har därför ingen erinran mot förslaget i denna del. Av lagtextens lydelse framgår inte klart att förslaget är avsett att vara begränsat till villkor som det offentliga organet ställer upp liksom inte heller att den som berörs av villkoret skall vara näringsidkare. Med hän- syn till regleringen i 3 § måste detta emellertid antas ha varit avsikten. När det gäller lagtextens utformning vill Lagrådet också hänvisa till vad som anförts under 4 § förslaget till lag om ändring i räntelagen. Med beaktande av det anförda förordar Lagrådet att det nya andra stycket ges exempelvis följande lydelse: Första stycket gäller även villkor som en myndighet eller ett annat of- fentligt organ ställer upp för ett avtal med en näringsidkare enligt vilket denne skall tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. Förslaget till lag om ändring i lagen om koncessionsavgift på televisio- nens och radions område Övergångsbestämmelserna Enligt förslaget gäller äldre bestämmelser för beräkning av ränta på åter- betalat belopp som avser tid före den 1 juli 2002. Det förutsätts alltså att en uppdelning på tid före och efter ikraftträdandet kan göras. Enligt 9 § andra stycket skall ränta vid återbetalning beräknas på grundval av det vid utgången av året närmast före återbetalningsåret gäl- lande diskontot (nuvarande lydelse) eller den då gällande referensräntan (föreslagen lydelse). Det diskonto som gällde den 31 december 2001 kommer alltså att styra ränteberäkningen vid återbetalningar under år 2002 medan den referensränta som gäller den 31 december 2002 kommer 85

att styra ränteberäkningen vid återbetalningar under år 2003. Lagrådet

Prop. 2001/02:132

föreslår att övergångsbestämmelserna formuleras enligt följande:

Bilaga 6

För återbetalning före år 2003 gäller äldre bestämmelser.

Förslaget till lag om ändring i sjölagen Övergångsbestämmelserna I konsekvens med vad Lagrådet anfört i kommentaren till förslaget till lag om ändring i jordabalken bör övergångsbestämmelserna kompletteras med en avslutande mening av följande lydelse: Har en sakägarförteckning upprättats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Övriga lagförslag Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. 86

Justitiedepartementet Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 februari 2002 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bod- ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Regeringen beslutar proposition 2001/02:132 Direktivet om sena betal- ningar Prop. 2001/02:132 87

Rättsdatablad

Prop. 2001/02:132

Författningsrubrik

Bestämmelser som

Celexnummer för bak-

inför, ändrar, upp-

omliggande EG-regler

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Lag om ändring i

32000L0035

räntelagen (1975:635)

Lag om ändring i lagen

32000L0035

(1984:292) om avtals-

villkor mellan närings-

idkare

88