Regeringens proposition

2000/01:119

Europa i omvandling - Sveriges utvecklings-

samarbete med Central- och Östeuropa

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 april 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Leif[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ett nytt program för Sveriges utvecklingssamarbete med

Central- och Östeuropa för perioden 2002-2003. Därefter bör det hittills

tidsbegränsade samarbetet övergå i ett permanent anslag.

Regeringen redovisar i propositionen sina överväganden med avseende på det

fortsatta samarbetets inriktning och utformning. Regeringen föreslår att det

övergripande målet för utvecklingssamarbetet skall vara att främja en hållbar

utveckling, fördjupad integration och partnerskap i Östersjöområdet och dess

omgivningar, utifrån behoven i samarbetsländerna och med utnyttjande av den

svenska resursbasen. I samband med att kandidatländerna i närområdet uppnår

medlemskap i Europeiska unionen skall utvecklingssamarbetet med dessa länder

fasas ut. Takten i utfasningen bör bedömas bl.a. utifrån beräknad tidpunkt för

medlemskap, samarbetsländernas behov och absorptionsförmåga samt svensk

kompetens och svenskt intresse.

Följande huvudområden för samarbetet föreslås:

- gemensam säkerhet

- demokratins fördjupning

- ekonomisk omvandling

- social trygghet

- miljö

- utbildning och forskning.

Tre riktlinjer skall styra samarbetet: att främja EU-anpassningen i

kandidatländerna, samt vad avser Ryssland, Ukraina och Vitryssland, att främja

systemförändringar och integration i europeiska samarbetsstrukturer, att främja

relationerna med Sverige samt att låta ett jämställdhetsperspektiv prägla

samarbetet.

Samarbetet föreslås huvudsakligen inriktas på Estland, Lettland, Litauen,

Ryssland, Ukraina och Vitryssland. Dessutom kan vissa insatser fortsatt komma

att bli aktuella i Polen och övriga kandidatländer.

Det samarbete som finansieras under utgiftsområde 7 Internationellt bistånd,

politikområde 9 Samarbete med Central- och Östeuropa, som behandlas i denna

proposition, är en del av ett mer omfattande samarbete som regeringen bedriver

med Central- och Östeuropa.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Ärendet och dess beredning 6

3 Fördjupad integration och hållbar utveckling i Östersjöområdet och

 dess omgivningar 6

4 Samarbetets huvudområden 13

4.1 Gemensam säkerhet 16

4.2 Demokratins fördjupning 22

4.3 Ekonomisk omvandling 30

4.4 Social trygghet 36

4.5 Miljö 39

4.6 Utbildning och forskning 45

5 Riktlinjer för samarbetet 48

5.1 Att främja EU-anpassningen i kandidatländerna, samt

vad avser Ryssland, Ukraina och Vitryssland, att främja

systemförändringar och integration i europeiska samarbetsstrukturer 49

5.2 Att främja relationerna med Sverige 50

5.3 Att låta ett jämställdhetsperspektiv prägla samarbetet 50

6 Programmets geografiska omfattning 51

6.1 Estland 53

6.2 Lettland 56

6.3 Litauen 57

6.4 Polen 59

6.5 Ryssland 61

6.6 Ukraina 64

6.7 Vitryssland 65

6.8 Övriga kandidatländer 68

6.9 Utvecklingsländer i regionen 69

7 Samarbetets kanaler, instrument och styrning 70

7.1 Kanaler 70

7.1.1 Sida 70

7.1.2 Svenska institutet 71

7.2 Instrument 72

7.2.1 Betalningsbalansstöd 73

7.2.2 Den särskilda exportkreditgarantiramen 73

7.2.3 Krediter och garantier 76

7.3 Styrning 77

8 Utvecklingssamarbetets genomförare 79

8.1 Central nivå 79

8.2 Lokal och regional nivå 81

8.3 Enskilda organisationer 82

8.4 Svenskt näringsliv 82

9 Europeiska unionens instrument i regionen 84

9.1 Phare 85

9.2 ISPA 88

9.3 SAPARD 88

9.4 Partnersamverkan (twinning) 89

9.5 Tacis 90

9.6 Interreg III-programmet 91

9.7 Europeiska investeringsbanken 93

9.8 EU:s Nordliga dimension 93

10 Ett internationellt perspektiv - andra aktörer 95

10.1 Mellanstatliga organisationer i Östersjöregionen 95

10.2 Multilateralt samarbete 103

11 Östersjömiljarderna 108

Bilaga 1 Sammanfattning av Att utveckla samarbetet med Central- och

Östeuropa (SOU 2000:122) 111

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 115

Bilaga 3 Sammanställning över remissinstansernas yttranden över Att

utveckla samarbetet med Central- och Östeuropa (SOU 2000:122) 119

Bilaga 4 Förkortningsordlista 123

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 april 2001 125

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner ett nytt program för utvecklingssamarbetet med Central- och

Östeuropa för perioden 2002-2003,

2. godkänner vad regeringen föreslår om det övergripande målet för

utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa (avsnitt 3), samarbetets

huvudområden (avsnitt 4) och riktlinjerna för samarbetet (avsnitt 5),

3. godkänner att samarbetet huvudsakligen skall vara inriktat på Estland,

Lettland, Litauen, Ryssland, Ukraina och Vitryssland (avsnitt 6).

2 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 31 maj 2000 bemyndigade regeringen statsrådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN]

att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utreda samarbetet med

Central- och Östeuropa. Med stöd av bemyndigandet förordnades med verkan från

och med den 1 september 2000 civilekonomen Claes de Neergaard till särskild

utredare. Utredningen om samarbetet med Central- och Östeuropa (UD 2000:02) lade

 i december 2000 fram betänkandet Att utveckla samarbetet med Central- och

Östeuropa (SOU 2000:122).

En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2 och i

bilaga 3 presenteras en sammanställning över de inkomna remissvaren.

3 Fördjupad integration och hållbar utveckling i Östersjöområdet och dess

omgivningar

Regeringens förslag: Ett nytt program för utvecklingssamarbetet med Central- och

 Östeuropa för perioden 2002-2003 skall godkännas. Det övergripande målet skall

vara att främja en hållbar utveckling, fördjupad integration och partnerskap i

Östersjöområdet och dess omgivningar, utifrån behoven i samarbetsländerna och

med utnyttjande av den svenska resursbasen.

Regeringens bedömning: Programmet bör övergå i ett permanent anslag år 2004. Vid

 medlemskap i Europeiska unionen bör utvecklingssamarbetet med kandidatländerna

fasas ut. Utfasningstakten bör bedömas bl.a. utifrån beräknad tidpunkt för

medlemskap, samarbetsländernas behov och absorptionsförmåga samt svensk

kompetens och svenskt intresse.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Till

skillnad från regeringen föreslår utredningen att programperioden skall vara 4-5

 år.

Remissinstanserna: Huvuddelen av instanserna instämmer i förslaget att

programperioden utsträcks till 4-5 år. Ingen motsätter sig förslaget. Ingen

instans kommenterar specifikt det övergripande målet. De flesta

remissinstanserna delar åsikten att utgångspunkten skall vara att

utvecklingssamarbetet utfasas i samband med EU-medlemskapet. Behovet av

flexibilitet i utfasningen understryks emellertid och undantag från utfasningen

föreslås.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Relationerna till länderna i

Central- och Östeuropa är en högt prioriterad fråga för regeringen.

Utvecklingssamarbetet med dessa länder är ett viktigt instrument både för att

främja utvecklingen i länderna och relationerna med Sverige. Att verka för en

utvidgning av EU, fördjupade relationer med Ryssland och Ukraina, en

demokratisering av Vitryssland och ett intensifierat Östersjösamarbete är

centrala element i regeringens politik.

Sveriges samarbete med Central- och Östeuropa syftar till att öka stabiliteten

och stärka säkerheten och välståndet i Europa i allmänhet och i vårt eget

närområde i synnerhet. Denna säkerhet skapas genom att våra grannländer och

deras institutioner genomsyras av demokrati och öppenhet, av ett starkt civilt

samhälle, av pluralism i partiväsendet och oberoende medier, av ett ekonomiskt

system fritt från korruption som i sin tur bidrar till ett handels- och

investeringsvänligt klimat för näringslivet, av en gynnsam välfärdstillväxt

liksom av ett stabilt socialt system och av en god miljö inklusive förbättrad

kärnsäkerhet. På liknande sätt utgör också ett effektivt rättsväsende,

icke-spridning av massförstörelsevapen samt ett demokratiskt och genom en

grundläggande kapacitet trygghetsskapande totalförsvar centrala förutsättningar

för stabilitet och säkerhet hos våra grannar. Insatser på samtliga dessa och

flera närliggande områden förutses inom utvecklingssamarbetet. De insatser som

görs för att främja de berörda ländernas EU-anpassning samt samarbete på central

 och lokal nivå i Östersjöregionen är av stor och långsiktig säkerhetspolitisk

betydelse.

Målet att förverkliga visionen om Östersjöområdet som Europas mest dynamiska

tillväxtregion är också en utgångspunkt för Sveriges strävan att utveckla och

fördjupa samarbetet runt Östersjön. Förutsättningarna är gynnsamma för

samarbetet i Östersjöområdet. Den geografiska närheten, den gemensamma historien

 och kulturarvet, de ökande kontakterna på många plan bidrar till stort

engagemang och ett gemensamt intresse. Det ekonomiska samarbetet runt Östersjön

utvecklas snabbt. Ett omfattande nätverksbyggande mellan företag, institutioner

och personer pågår. Östersjöregionen har potential att bli en av världens mest

snabbväxande regioner och Sverige har ett starkt nationellt intresse att bidra

till den ekonomiska och demokratiska utvecklingen i närområdet. Ett stabilt och

ekonomiskt blomstrande närområde är av stor betydelse för Sveriges ekonomiska

utveckling, tillväxt och sysselsättning. Sverige har en naturlig roll som en av

de ledande aktörerna i Östersjösamarbetet, en uppgift som blir allt viktigare i

takt med EU:s utvidgning. Utvecklingssamarbetet är ett viktigt instrument för

att främja både utvecklingen i länderna och relationerna med Sverige.

EU-utvidgningen

Utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa går nu in i en ny fas, präglad

av det förestående medlemskapet i Europeiska unionen för Estland, Lettland,

Litauen och Polen, där de politiska förändringarna och den ekonomiska

utvecklingen har gått fort. Tio länder i Centraleuropa förhandlar nu om

medlemskap i EU och de första centraleuropeiska länderna förväntas bli antagna

som medlemmar inom de närmaste åren. Reformarbetet har av kandidatländerna

drivits målmedvetet och stabilt och EU-anpassningen har inneburit en stark

drivkraft för utvecklingen.

Anslutningsprocessen för medlemskap i EU inleddes i och med beslut av Europeiska

 rådet i Luxemburg år 1997 och Estland, Polen, Tjeckien, Slovenien, Ungern och

Cypern inledde förhandlingar om medlemskap år 1998. Europeiska rådet i

Helsingfors år 1999 slog fast utvidgningens vikt och inbjöd Bulgarien, Rumänien,

 Litauen, Malta, Lettland och Slovakien att påbörja förhandlingar, vilket skedde

 år 2000. I Helsingfors bekräftades att varje kandidatland skulle bedömas enligt

 egna framsteg, den s.k. differentieringsprincipen. Där bekräftade också att

Turkiet är ett kandidatland. Europeiska rådet i Feira betonade åter igen

utvidgningens historiska vikt, att takten i anslutningsprocessen skulle

upprätthållas samt att varje kandidatland skulle bedömas enligt

differentieringsprincipen. Europeiska rådet i Nice i december 2000 gav

ytterligare momentum till utvidgningsprocessen. Detta skedde bl.a. genom att

Europeiska rådet stödde kommissionens förslag till strategi för de närmaste 18

månaderna. Slutförandet av regeringskonferensen om institutionella reformer gör

EU redo att välkomna som nya medlemmar de kandidatländer som är redo för det

från slutet av år 2002. Detta skulle möjliggöra dessas deltagande i valet till

Europaparlamentet 2004. Någon tidtabell för enskilda länders medlemskap har ännu

 inte fastslagits.

En förutsättning för medlemskapet är att det sker konkreta framsteg i

förhandlingarna. Framstegen måste baseras på kandidatländernas införlivande av

EU:s regelverk i respektive lands lagstiftning, och inte minst deras förmåga att

 tillämpa detsamma. Det är ett omfattande regelverk som kandidatländerna har att

 anpassa sig till. Förhandlingsprocessen blir därför relativt utdragen. För att

påbörja förhandlingar krävs att kandidatlandet har uppnått en institutionell

stabilitet som garanterar demokrati, rättssäkerhet, respekt för mänskliga

rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter, den politiska delen av de

s.k. Köpenhamnskriterierna. Länderna skall vid tidpunkten för medlemskap ha en

fungerande marknadsekonomi som kan möta konkurrens och marknadskrafter inom EU.

Det förutsätts också att landet kan ta på sig de skyldigheter som följer med ett

 medlemskap och ansluta sig till målen för den politiska, ekonomiska och

monetära unionen. Det senare refererar i huvudsak till antagandet av det

gemensamma regelverket. En förutsättning för detta är en tillräcklig

administrativ kapacitet i kandidatländernas myndigheter.

I de årliga översynsrapporter om anpassningen i samtliga kandidatländer som

kommissionen ger ut analyseras detaljerat kandidatlandets uppfyllelse av

medlemskapskriterierna, framsteg gjorda sedan föregående år samt kvarvarande

brister där ytterligare ansträngningar krävs. Särskilt under det senaste året

har samtliga kandidatländer gjort avsevärda framsteg avseende nödvändiga

reformer för medlemskap. Det finns dock inte i dag något kandidatland som

uppfyller samtliga kriterier för medlemskap i EU. Alla kandidatländer måste

därför fortsätta inriktningen på ytterligare reformer för att anta och genomföra

 EU:s regelverk. Dessutom behöver den administrativa kapaciteten överlag

stärkas.

Ryssland, Ukraina och Vitryssland

I Ryssland och Ukraina har reformprocessen präglats av osäkerhet och tagit

längre tid. Övergången till marknadsekonomi och ett öppet, demokratiskt samhälle

 med stabil och öppen förvaltningsapparat har varit långdragen. Under senare tid

 har situationen förbättrats och Ryssland driver nu reformprocessen mer

målmedvetet än tidigare. Även i Ukraina verkar reformprocessen ha fått förnyad

fart även om utvecklingen där alltjämt är tämligen osäker. En fortsatt

målmedveten reformpolitik krävs för att befästa en ekonomiskt, socialt och

miljömässigt hållbar utveckling. I det auktoritära Vitryssland har reformtakten

varit beklagligt låg.

Den snabbare utvecklingen i kandidatländerna och den mer tvekande i Ryssland,

Ukraina och Vitryssland innebär att skillnaderna mellan kandidatländerna och

OSS-länderna har ökat. Detta kan leda till nya skiljelinjer i vårt närområde och

 det är därför en uppgift i utvecklingssamarbetet att verka för att dessa

skillnader i möjligaste mån minimeras. Rysslands och Ukrainas fortsatta

integration i europeiska samarbetsstrukturer är av högsta prioritet. Det är

samtidigt angeläget att främja en demokratisk och reforminriktad utveckling i

Vitryssland. Utvecklingen i Ryssland är en fråga av betydelse för hela Europas

framtid. Regeringen bedömer att ambitionsnivån för samarbetet med Ryssland bör

öka under den kommande perioden med hänsyn till Rysslands stora betydelse för

Europas stabilitet och vikten av att strategiskt stödja reformpolitiken. Ökad

stabilitet och ökat välstånd i Ryssland är ett mycket starkt svenskt och

europeiskt intresse. Komplexitetsgraden i samarbetet kommer på samma gång att

öka kraftigt i och med att samarbetet flyttas österut. Det ställer högre krav på

 långsiktighet i programmet.

Sverige verkar aktivt för ett fördjupat samarbete mellan Ryssland och EU.

Samarbetet mellan EU och Ryssland är av grundläggande betydelse för Europas

säkerhet och utveckling. Relationen kräver långsiktighet och en fördjupad

politisk dialog. Samarbetet mellan EU och Ryssland har sin grund i Partnerskaps-

 och samarbetsavtalet (PSA) som trädde i kraft år 1997. Ett annat centralt

redskap för EU:s relationer med Ryssland är den gemensamma strategi för Ryssland

 som antogs av Europeiska rådet i juni 1999. Viktigt är bl.a. att uppmärksamma

Kaliningrads situation i ljuset av EU:s utvidgning, och bidra till att denna del

 av Ryssland kan utnyttja de fördelar utvidgningen kommer att medföra i form av

bl.a. ökad tillväxt.

PSA-avtalet mellan Ukraina och EU trädde i kraft år 1998. Även för Ukraina har

en gemensam strategi antagits av Europeiska rådet år 1999. Vitrysslands

relationer till EU är sedan år 1997 mycket ansträngda. President Lukasjenka

genomförde en ur demokratisk synpunkt tveksam folkomröstning 1996 och 1997 antog

 EU:s ministerråd ett antal slutsatser som avråder medlemsstaterna från

kontakter på ministernivå med Vitryssland och uppmanar dem att frysa allt

tekniskt bistånd. Endast demokratistödjande, humanitärt och regionalt stöd skall

 ges. Till följd av den bristande demokratiska utvecklingen har EU inte heller

ratificerat ett PSA-avtal med Vitryssland. För att relationerna skall

normaliseras vill EU se betydande förändringar i demokratisk riktning i landet.

Regional integration

Samtidigt som den ekonomiska utvecklingen har tagit fart har fattigdomen ökat

kraftigt i regionen. Även här är skillnaden stor mellan OSS-området och

kandidatländerna med utbredd fattigdom i Ryssland och Ukraina. Enligt

Världsbanken lever ca 20 procent av befolkningen i Ryssland under

fattigdomsgränsen. Inkomstskillnaderna och fattigdomen har ökat även i

kandidatländerna, om än i mindre omfattning. Många faktorer måste samverka för

att fattigdomen skall kunna minska. Den ekonomiska tillväxten måste öka, den

privata sektorn och små och medelstora företag utvecklas. Samtidigt måste

effektiva och ändamålsenliga socialförsäkrings- och pensionssystem utvecklas.

Det svenska utvecklingssamarbetet verkar inom alla dessa områden och bidrar

därmed till att skapa bättre levnadsvillkor. Samarbetet bidrar till förbättrade

förutsättningar för en gynnsam utveckling som i sin tur även bidrar till minskad

 fattigdom. Stora utmaningar kvarstår samtidigt på det sociala området i

samtliga länder i regionen, bl.a. på områden som folkhälsa, smittsamma sjukdomar

 och utsatta barn. Det gäller även prostitution och organiserad människohandel,

främst avseende kvinnor och barn, som är företeelser som har ökat i omfattning

under senare år.

De regionala skillnaderna är ofta betydande, t.ex. mellan städer och landsbygd.

Beslutsfattandet i samarbetsländerna förs successivt ned till lokal och regional

 nivå, men mycket återstår att göra för att decentralisera ansvar och

befogenheter samt för att bygga upp kunskap och kapacitet i kommuner och län.

Kommunreformer är därför angelägna i många länder. Den lokala och regionala

förvaltningen släpar efter även i de mer utvecklade kandidatländerna. Det är

fortfarande viktigt att stödja och stärka det civila samhället för att bygga ett

 stabilt samhälle underifrån. Samarbete på lokal och regional nivå mellan

kommuner och län har därmed en betydelsefull roll att spela, bl.a. för att

motverka dessa skillnader och stödja regional utveckling.

EU:s Nordliga dimension är ett viktigt instrument för att lyfta fram norra

Europas utmaningar och problem, och att söka effektiva lösningar på dem genom

bättre samordning mellan EU:s existerande ramverk, instrument och stödprogram

samt ett utökat samarbete mellan EU, internationella finansiella institutioner,

bilaterala givare och andra aktörer. Det handlar inte minst om att skapa

förutsättningar för ökat gränsöverskridande samarbete på lokal och regional

nivå. I perspektivet av att flera av Östersjöländerna inom några år väntas bli

medlemmar i EU utgör EU:s Nordliga dimension även en brygga mellan bilateralt

samarbete med tredje land och det multilaterala samarbetet inom unionen.

Övergripande mål, budget och tidsperiod

Regeringen föreslår att det övergripande målet för utvecklingssamarbetet med

Central- och Östeuropa skall vara att främja en hållbar utveckling, fördjupad

integration och partnerskap i Östersjöområdet och dess omgivningar, utifrån

behoven i samarbetsländerna och med utnyttjande av den svenska resursbasen.

Syftet är att utvecklingssamarbetet skall förstärka regionen som ett dynamiskt

tillväxtområde präglat av ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbar

utveckling. Skillnaden mellan länderna i regionen skall minska genom stöd för

EU-anpassningen och stöd för närmande mellan Ryssland, Ukraina, Vitryssland och

EU. Samarbetet skall också syfta till att lägga grunden för ett reguljärt

grannlandssamarbete och partnerskap i regionen.

I 2001 års ekonomiska vårproposition har för samarbetet med Central- och

Östeuropa under utgiftsområde 7 beräknats 600 miljoner kronor år 2002 och 900

miljoner kronor år 2003. Medel för samarbetet har hittills anvisats av riksdagen

 i form av treåriga program. Stödet till kandidatländerna står nu inför en

utfasningsperiod som gör att det om några år kan behöva följas upp årligen för

att därmed fånga upp de snabba förändringarna. Samtidigt har Rysslands andel av

programmet ökat kraftigt och Ukraina blev år 1999 ett prioriterat land.

Samarbetet med dessa båda länder måste präglas av ett längre tidsperspektiv.

Regeringen anser därför att programmet för samarbetet med Central- och Östeuropa

 skall övergå i ett permanent anslag år 2004, med samma inriktning som under

åren 2002-2003, på en beräknad nivå om 400 miljoner kronor. Den årliga

uppföljningen kommer då att göras i budgetpropositionen och i årsberättelsen om

Sveriges internationella utvecklingssamarbete.

Utfasning av stödet till kandidatländerna

Relationerna med kandidatländerna är i dag av en annan karaktär än när

samarbetsprogrammet inleddes. Förbindelserna med dessa länder kan sägas befinna

sig i en brytningspunkt, där mindre tonvikt läggs på statsstött

utvecklingssamarbete och samarbetet allt mer går över i reguljärt

grannlandssamarbete, dvs. samarbete utan särskilt statligt stöd. I flera

avseenden har detta mål redan uppnåtts. Parallellt med utvecklingssamarbetet har

 handel, direktinvesteringar och kontakter expanderat mycket kraftigt utan

statens tillskyndan eller finansiering och grannlandssamarbetet är redan

livligt.

Till exempel är samarbetet på lokal och regional nivå runt Östersjön omfattande.

 De direkta kontakterna och de personliga mötena utgör grunden för en ökad

ömsesidig förståelse och respekt för varandras förutsättningar och möjligheter.

Bredden av deltagande i utvecklingssamarbetet genom myndigheter, på lokal och

regional nivå, genom enskilda organisationer och näringsliv ger unika

förutsättningar för nära kontakter och nätverk.

I ljuset av den starkt positiva ekonomiska utvecklingen och en snabb

EU-anpassning befinner vi oss redan i en period av stagnerande och minskande

utvecklingssamarbete med kandidatländerna samtidigt som de normala relationerna

 blir allt tätare. Stödet till Polen har i det närmaste upphört och insatserna i

 Estland är också nära att fasas ut. I Lettland och Litauen har övergången till

grannlandssamarbete inletts. Utfasningen av stödet är till viss del en följd av

en tydlig strategi med utgångspunkt i instruktionerna i riksdagsbeslutet år

1998, dels är det en naturlig följd av utvecklingen. Vissa samarbetsområden

övergår i reguljärt grannlandssamarbete, bl.a. inom infrastrukturområdet där

t.ex. Luftfartsverket, Sjöfartsverket och Vägverket har en löpande samverkan som

 delvis vuxit fram med stöd av utvecklingssamarbetet. Vidare begränsas

samarbetsländernas kapacitet att absorbera bilateralt stöd i takt med att stödet

 från EU utökas. Övergången till reguljärt grannlandssamarbete med Ryssland och

Ukraina har ännu inte kommit lika långt, men denna dimension bör ges ökad

tonvikt under den kommande perioden.

Regeringen anser att det under en övergångstid finns motiv för fortsatt stöd

till samarbetsländerna i syfte att bidra till angelägna reformer. Mot bakgrund

av de framsteg som skett i kandidatländernas politiska och ekonomiska utveckling

 samt med hänsyn till de stora resursöverföringar som sker från EU:s sida

framstår det som naturligt att det svenska bilaterala utvecklingssamarbetet

fasas ut i samband med medlemskapet i EU. Utgångspunkten bör därför vara att

inga nya åtaganden görs efter det att länderna blivit medlemmar i EU. Detta bör

även beaktas när nya åtaganden görs under perioden fram till medlemskap.

Preciserade planer och riktlinjer för utfasningen skall utvecklas i de

landstrategier som antas av regeringen. En årlig uppföljning bör göras av

landstrategierna där, vid behov, dessa kan komma att revideras. Takten i

utfasningen bör bestämmas av beräknad tidpunkt för medlemskap, ländernas behov,

efterfrågan och absorptionsförmåga samt svensk kompetens och svenskt intresse.

Det är viktigt att övergången till reguljärt grannlandssamarbete sker på ett

sådant sätt att de upparbetade kontakterna fortsätter.

Utfasningstakten inom olika områden och formerna och förutsättningarna för

övergången bör närmare utvecklas i dialog med aktörerna i samarbetet. Ett led i

att länka över utvecklingssamarbetet i reguljärt samarbete är kravet på

kostnadsdelning och att samarbetslandet gradvis skall öka sin andel av

finansieringen. Vidare skall det eftersträvas att i ökad utsträckning länka över

 till finansiering via EU. Ett ökat svenskt deltagande i EU:s insatser för

institutionsuppbyggnad genom partnersamverkan (twinning) är en del av detta. En

ökad kompetens hos aktörerna att söka EU-finansiering bör främjas.

Det kommer sannolikt att finnas kvarvarande behov av stöd i kandidatländerna vid

 medlemskapet i EU. Detta behov kommer emellertid att i hög utsträckning mötas

av det kraftigt utökade stödet från EU. Behovet kommer även i ökad utsträckning

att kunna mötas genom kommersiella krediter då ländernas kreditvärdighet på den

öppna marknaden kommer att höjas i ljuset av den ekonomiska utvecklingen.

Regeringen bedömer att ett längre tidsperspektiv är nödvändigt för Ryssland,

Ukraina och Vitryssland, även om utgångspunkten även här är att

utvecklingssamarbetet med dessa länder skall vara av övergående natur. Behoven

är emellertid stora och den komplexa miljön för samarbetet kräver en långsiktig

ansats för samarbetet.

4 Samarbetets huvudområden

Regeringens förslag: Samarbetets huvudområden skall vara:

- gemensam säkerhet

- demokratins fördjupning

- ekonomisk omvandling

- social trygghet

- miljö

- utbildning och forskning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen föreslår emellertid att samarbete på lokal och regional nivå skall

utgöra ett eget huvudområde och att utvecklingssamarbete på det ekonomiska

området och det sociala området skall falla under samma huvudområde.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna instämmer i de av

utredningen föreslagna huvudområdena. Den nya strukturen uppfattas bidra till

ökad tydlighet. Ett par instanser ser ingen anledning att utöka antalet områden.

 Utbildning och forskning som ett huvudområde får allmänt stöd. Förslaget att

göra samarbete på regional och lokal nivå till ett huvudområde får stöd från

kommunförbunden, flertalet kommuner, länsstyrelser och landsting. Flera

instanser menar att marknadsekonomi och social trygghet borde utgöra enskilda

huvudområden.

Skälen för regeringens förslag: I riksdagens beslut i maj 1995 fastställdes de

mål för utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa som sedan dess varit

vägledande för samarbetet. De av riksdagen då fastställda målen för samarbetet

var, att främja en säkerhetsgemenskap, att fördjupa demokratins kultur, att

stödja en socialt hållbar ekonomisk omvandling och att stödja en miljömässigt

hållbar utveckling. Vidare fastställdes i juni 1996 att hela

utvecklingssamarbetet skall präglas av ett jämställdhetsperspektiv. Målen

bekräftades i riksdagsbeslutet om samarbetsprogrammet med Central- och Östeuropa

 våren 1998.

Under programperioden har insatser till stöd för en socialt hållbar ekonomisk

omvandling varit den volymmässigt största kategorin. Andelen av detta som utgör

ekonomiskt samarbete har under perioden sjunkit något, medan den

ambitionshöjning för det sociala området som angavs i riksdagsbeslutet år 1998

fått genomslag och de sociala insatserna har gradvis ökat i omfattning.

Miljöområdet har varit det näst största samarbetsområdet i programmet. Insatser

till stöd för demokratins kultur har ökat något under perioden. Det

säkerhetsfrämjande stödet har utgjort det i monetära termer minsta

samarbetsområdet och har främst riktat sig till de baltiska länderna.

Diagrammet nedan visar hur stödet fördelats under perioden 1998-2000.

Utredningen konstaterar att Sveriges utvecklingssamarbete med Central- och

Östeuropa inneburit ett värdefullt bidrag till reformprocessen och närmandet

till EU i samarbetsländerna. Det har dock varit svårt att mäta måluppfyllelsen i

 de enskilda insatserna då de fyra målen har varit mycket vida i sina

formuleringar och insatserna snarast definitionsmässigt uppfyller målen. Målen

har i praktiken fungerat som verksamhetsområden styrda av ett antal riktlinjer,

vilket också konstaterats i ett flertal tidigare utvärderingar. Mot bakgrund av

detta föreslår utredningen att ett antal huvudområden för utvecklingssamarbetet

ersätter de tidigare målen.

De samarbetsområden som i det hittillsvarande samarbetet utgjort mål har haft

hög relevans under innevarande period. Samarbetet på dessa områden är även

fortsatt av stor betydelse för utvecklingen i regionen, ländernas närmande till

EU och en vidare integration i Europa för OSS-länderna. Det är också områden av

tydligt intresse för att främja relationerna med Sverige och för den svenska

resursbasen.

Mot bakgrund av ovanstående föreslår regeringen att de tidigare fyra målen skall

 ersättas med ett enda övergripande mål, att främja en hållbar utveckling,

fördjupad integration och partnerskap i Östersjöområdet och dess omgivningar,

utifrån behoven i samarbetsländerna och med utnyttjande av den svenska

resursbasen (avsnitt 3). Utvecklingssamarbetet skall vidare delas in i sex

huvudområden. Regeringen föreslår att dessa skall vara:

- gemensam säkerhet

- demokratins fördjupning

- ekonomisk omvandling

- social trygghet

- miljö

- utbildning och forskning.

Två nya huvudområden skall således införas i utvecklingssamarbetet, social

trygghet samt utbildning och forskning. Förändringen innebär inte en utvidgning

av samarbetets inriktning utan är snarare ett förtydligande. De nya

huvudområdena är en utbrytning av två områden som redan innefattades i de

tidigare målen. Enligt regeringens uppfattning bidrar denna uppdelning till ökad

 klarhet över samarbetets inriktning.

Regeringen anser till skillnad från utredningen att det mot bakgrund av den

tonvikt som läggs på det sociala området inom samarbetet är motiverat att det

skall utgöra ett eget huvudområde. I det hittillsvarande samarbetet har insatser

 på det sociala området redovisats tillsammans med insatser till stöd för

ekonomisk omvandling. Även om nära kopplingar mellan den ekonomiska omvandlingen

 och de sociala förhållandena finns skall de, då strukturen övergår från mål

till huvudområden, utgöra separata huvudområden. Ambitionsnivån på det sociala

området bör vara fortsatt hög.

Regeringen anser vidare att utbildning och forskning skall utgöra ett nytt

huvudområde. Utbildning och forskning sorterar under innevarande programperiod

under målet att främja demokratins kultur. Samarbetsområdet har emellertid även

viktiga effekter på ekonomisk tillväxt och näringslivsintegration i

Östersjöregionen, och mer indirekt även på övriga samarbetsområden. Det är också

 ett viktigt verktyg för att skapa nätverk mellan individer och institutioner i

vårt samarbetsområde, vilket kan lägga grunden för ett reguljärt

grannlandssamarbete i framtiden. Dessutom är verksamheten på området omfattande

och genom att ta ett samlat grepp om den, kan effekterna på både lång och kort

sikt få större genomslagskraft och tydligheten ökas.

Till skillnad från utredningen anser inte regeringen att samarbete på lokal och

regional nivå skall utgöra ett eget huvudområde. De andra huvudområdena avser

verksamhet, medan samarbete på lokal och regional nivå handlar om aktörer som

genomför insatser relaterade till samtliga huvudområden. Uppdelningen av

huvudområden har också betydelse för styrningen och redovisningen av

verksamheten. Samarbete på lokal och regional nivå beskrivs under avsnitt 4.2

och avsnitt 8.

Närmare mål under de sex huvudområdena skall preciseras i regleringsbrevet och

för de olika samarbetsländerna i de landstrategier som skall fastställas av

regeringen. Vidare skall samarbetet inom de sex huvudområdena styras av de tre

riktlinjer som anges i avsnitt 5. Samarbetet skall koordineras med andra aktörer

 för att förstärka de svenska insatserna, säkerställa kostnadseffektivitet och

undvika överlappning. Den nya strukturen skall bidra till ökad tydlighet och

mätbara mål i samarbetet.

I avsnitt 4.1- 4.6 redogörs för de olika huvudområdena.

4.1 Gemensam säkerhet

Regeringens bedömning: Utmärkande för insatserna inom det säkerhetsfrämjande

stödet är att de faller under ett vidgat säkerhetsbegrepp. Målet för samarbetet

bör vara att främja den gemensamma säkerheten i regionen på såväl det militära

som det civila området.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning.

Utredningen föreslår att det säkerhetsfrämjande samarbetet undantas från

utfasning samt att asyl- och migrationspolitisk kompetens formellt blir en del

av rättssamarbetet och inte definieras som säkerhetsfrämjande.

Remissinstanserna: En återkommande synpunkt är att försvarssamarbetet ej bör

utfasas vid tidpunkten för kandidatländernas medlemskap i EU. Totalförsvarets

forskningsinstitut framhåller att samarbetet med Ryssland på det

säkerhetsfrämjande området och även inom den militära sektorn bör utvidgas.

Statens kärnkraftinspektion anser att beredning av insatser för icke-spridning

av kärnvapen, liksom kärnvapennedrustning främst bör hanteras inom

Utrikesdepartementet.

Skälen för regeringens bedömning: Det säkerhetsfrämjande stödet utgör en

hörnsten i svensk Östersjöpolitik. Säkerhet innebär mer än militär säkerhet och

förutsätter även civila, diplomatiska, politiska och ekonomiska insatser. Detta

samlade grepp inom ramen för ett samarbete på det säkerhetspolitiska området är

unikt för Sverige.

Områden för säkerhetsfrämjande stöd bör vara:

- säkerhetspolitisk kompetens

- demokratiskt totalförsvar

- fredsfrämjande insatser

- försvarsmiljöinsatser

- icke-spridning av massförstörelsevapen

- beredskap för olyckor och katastrofer

- gränsbevakning och insatser för stärkt yttre gränskontroll

- asyl- och migrationspolitisk kompetens.

Samarbetet är i första hand inriktat på insatser i Estland, Lettland och

Litauen, Ryssland och Ukraina. Vissa insatser har gjorts i Polen.

Stödet avser främst olika former av kunskapsöverföring och

institutionsuppbyggnad (utbildning och rådgivning), men omfattar även visst

materielstöd. Inom ramarna för det anslag som hanteras av Sida kan stöd i form

av utrustning ske endast i begränsad omfattning och i samband med

kunskapsöverföringsinsatser. Materiellt stöd på det säkerhetsfrämjande området

kan även finansieras över Försvarsdepartementet. Stödet bör befrämja områden

eller problem av gränsöverskridande karaktär och skall gälla frågor av

säkerhetspolitisk betydelse.

Det är viktigt att det säkerhetsfrämjande stödet främjar kandidatländernas

framtida inträde i EU och anpassning till andra internationella

samarbetsstrukturer. Rysslands och Ukrainas integration i europeiska

samarbetsstrukturer har också fortsatt stor betydelse ur ett säkerhetsfrämjande

perspektiv.

Det säkerhetsfrämjande samarbetet bör även präglas av ett

jämställdhetsperspektiv. Detta gäller både de svenska genomförande parterna och

deras motparter i samarbetsländerna. Som exempel på jämställdhetsfrämjande

åtgärder kan nämnas att sträva efter en jämn könsfördelning bland deltagare i

seminarier och utbildningar och särskilda riktade insatser som uppmärksammar

kvinnors roll inom det säkerhetsfrämjande samarbetet.

Målsättningen är på sikt att det säkerhetsfrämjande stödet skall fasas ut och

övergå till ett reguljärt grannlandssamarbete, utan behov av stöd via

utvecklingssamarbetet. Av den utveckling som fortlöpande äger rum i

samarbetsländerna följer dessutom att inriktningen av och formerna för det

säkerhetsfrämjande stödet efter hand behöver anpassas och till vissa delar

förändras.

När Estland, Lettland, Litauen och Polen blir EU-medlemmar förändras på nytt

förutsättningarna för det säkerhetsfrämjande samarbetet, som då delvis bör fasas

 ut. Kopplingen till EU-medlemskapet på vissa av de sektorer som omfattas av det

 säkerhetsfrämjande stödet är emellertid överlag mindre än på andra

samarbetsområden samtidigt som dessa insatser kan bedömas vara av stor betydelse

 för svensk säkerhet. Så gäller inte minst på totalförsvarsområdet där det finns

 mer långsiktiga behov av stöd. Därutöver kan förutses relativt omfattande

stödbehov under en längre tidsperiod inom vissa områden främst vad gäller

Ryssland och Ukraina, vilka inte är kandidatländer.

Sveriges säkerhetsfrämjande samarbete med Central- och Östeuropa utvecklas i en

miljö där många länders bilaterala samarbete flyter in i och samverkar med

multilaterala verksamheter, främst inom förberedelsearbetet för berörda länders

framtida inträde i EU samt inom ramen för Partnerskap för fred. Insatser till

stöd för Estlands, Lettlands, Litauens och Polens EU-integration, särskilt på

det civila området, har särskilt under slutet av 1990-talet kommit att öka i

betydelse. Insatser på det säkerhetsfrämjande området bör i den mån det är

möjligt kanaliseras genom Sida. En ökad professionalitet i projektberedningen

uppnås därmed. Finansiering av projektsamarbete kan också anses vara en

myndighetsfunktion snarare än en uppgift för Regeringskansliet.

Säkerhetsfrämjande insatser på det civila området bereds och beslutas sedan år

1999 till största delen av Sida. Sedan år 2000 gäller denna ordning även för

vissa säkerhetsfrämjande insatser på Försvarsmaktens område. Sida kan här

hantera de insatser som inte bedöms vara av särskild utrikes- eller

säkerhetspolitisk vikt. Det säkerhetsfrämjande samarbetet bereds i

Regeringskansliets interdepartementala arbetsgrupp för det säkerhetsfrämjande

stödet, även kallad Östsäk-gruppen. Arbetsgruppen är ett rådgivande och

samordnande organ inför regeringens, alternativt Sidas beslut.

Nedan följer en beskrivning av de olika delarna i det säkerhetsfrämjande

samarbetet.

Säkerhetspolitisk kompetens

Uppbyggnaden av säkerhetspolitisk kompetens syftade ursprungligen till att

utveckla Estlands, Lettlands och Litauens förmåga att agera internationellt. Med

 tiden har verksamheten alltmer inriktats på nationell säkerhetspolitisk

kompetensuppbyggnad. Fortsatt stöd för den säkerhetspolitiska

kompetensuppbyggnaden i samarbetsländerna kan förväntas.

Detta bör ske genom en bred dialog och stöd till utbildning för en djupare

förståelse av det vidgade säkerhetsbegreppet liksom till sådan oberoende (icke

regeringsanknuten) kompetens som kan främja en bred debatt i säkerhetspolitiska

frågor.

Demokratiskt totalförsvar

Sverige bistår de baltiska staterna i upprättandet av en långsiktig planering av

 de nationella försvarsmakterna med demokratisk kontroll och folklig förankring

som grundläggande principer. Med utgångspunkt i den svenska

totalförsvarsmodellen bör Sverige fortsatt stödja insatser inom detta område.

Sverige har bred kompetens och kan lämna ett betydande bidrag. Svensk

officersutbildning, med dess moderna syn på ledarskap och individens rättigheter

 och ansvar i en demokrati kan lämna ett viktigt bidrag i det avseendet. Som en

naturlig del av denna utbildning ingår även utbildning i folkrätt.

Utbildning av officerare och annan militär personal från Estland, Lettland och

Litauen har utgjort en betydande del av samarbetet. Sverige stödjer utbildning

av baltiska officerare vid svenska militärhögskolor. Därutöver ges även svenskt

stöd till dessa länders gemensamma försvarshögskola BALTDEFCOL i Tartu, Estland,

 där Sverige också leder och koordinerar skolans verksamhet. Svenska officerare

och lärare medverkar i utbildningen.

Ytterligare ett område för stöd är utbildning inom militär krishantering.

Sverige bidrar även med uppbyggande av system för placering och mobilisering av

militär personal i Estland, Lettland och Litauen.

Också inom den ryska försvarsmakten finns stort behov av utbildning i ledarskap,

 demokrati och folkrätt, inom vilka områden Sverige kan lämna ett betydande

bidrag och där ett samarbete har inletts.

Fredsfrämjande insatser

Det är angeläget att fortsatt stödja konkreta åtgärder för att öka kompetensen

inom militära fredsfrämjande insatser, framför allt i Estland, Lettland och

Litauen. Sverige stödjer på detta område den baltiska bataljonen BALTBAT.

Bataljonen har under år 2000 uppgraderats till en fredsfrämjande bataljon med

förmåga att delta i internationella fredsfrämjande insatser. Detta stöd sker

inom ramen för ett multilateralt samarbete där även Finland, Norge, Danmark,

Storbritannien, USA, Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Schweiz deltar.

Stödet till BALTBAT har också lämnats i utbildningssyfte för att främja

deltagande i samarbete inom ramen för Partnerskap för fred. BALTBAT har en marin

 motsvarighet, den gemensamma sjöstyrkan BALTRON, som också är ett

multinationellt projekt med stöd från bl.a. Sverige.

Det multilaterala stödet tenderar nu att minska och Estland, Lettland och

Litauen förväntas successivt överta ett ökat projektansvar. I stället lämnas ett

 ökande stöd till mottagarländernas nationella försvarsmakter.

Utgångspunkten för det fortsatta stödet på Försvarsmaktens område är de

årsplaner som med början av år 2000 årligen utarbetas i samråd med de nationella

 försvarsmakterna i Estland, Lettland och Litauen. Årsplanerna grundas på

ländernas egna prioriteringar. Genom årsplanerna skapas förutsättningar för ett

mer långsiktigt och hållbart samarbete. Stödet omfattar såväl

officersutbildningar som överföring av materielsystem och omfattande

utbildningsinsatser i samband härmed. Det är angeläget att genom internationell

samverkan på det fredsfrämjande området bidra till ett ökat ömsesidigt

förtroende mellan de parter som ingår i samarbetet. Detta gäller framför allt

förhållandet mellan Estland, Lettland, Litauen och Ryssland. Inte minst mot

denna bakgrund finner Sverige dessa länders deltagande i Partnerskap för fred

som angeläget.

Försvarsmiljöinsatser

Miljöinsatser i samband med militär verksamhet är av fortsatt betydelse, även

som en del i utvecklandet av militära organisationer under demokratisk styrning

och integrering av den militära verksamheten i det civila samhället.

Miljöorganisationer och andra icke-statliga organisationer i samarbetsländerna

kan spela en viktig roll i det senare sammanhanget.

Här kan svenskt stöd ges t.ex. i form av utbildningar för försvarsmakterna i

främst Ryssland, Estland, Lettland och Litauen i bl.a. metoder för

riskbedömningar och miljösäker hantering av skadliga ämnen. Sverige stödjer

också ett regionalt utbildningscentrum i försvarsmiljöfrågor i Nemencine,

Litauen. Även stöd till Ukraina på försvarsmiljöområdet kan komma i fråga.

Stöd ges även i form av utbildningsinsatser i hantering av oexploderad

ammunition och kvarlämnad militär materiel samt för kartläggning av dumpad

ammunition och röjning av minor. Det rör sig om tidigare krigsmateriel som utgör

 ett hot för civil säkerhet. Ett annat viktigt område är kompetensöverföring i

fråga om ammunitionsdestruktion.

Icke-spridning av massförstörelsevapen

Genom säkerhetsfrämjande medel ges stöd till Ryssland för uppfyllande av

internationella åtaganden såväl i fråga om kärnvapenförstöring som

kemvapendestruktion. Svenska insatser på området genomförs som regel i samarbete

 med andra givarländer och förväntas öka i omfattning.

Exempel på insatser för att förhindra vidare spridning av kärnvapenmaterial är

utbildningar för stärkande av fysiskt skydd, kärnämneskontroll, relaterad

lagstiftning, eventuell destruktion och inte minst stärkande av system mot

nukleär smuggling. På kemvapenområdet kan kunskapsstöd ges för att stödja den

ryska hanteringen av destruktionsprocessen. Vidare bör även infrastrukturellt

stöd kunna lämnas. Stöd bör även fortsatt lämnas för att förhindra vidare

spridning av biologiskt material och kunskap om detsamma som potentiellt kan

användas för icke fredliga syften. Insatser rörande icke-spridning bör hanteras

av Sida i den mån de inte bedöms vara av särskild utrikes- eller

säkerhetspolitisk vikt.

Beredskap för olyckor och katastrofer

Katastrof- och olycksberedskapen på andra sidan Östersjön var svag i början av

1990-talet men har med hjälp av internationellt stöd snabbt förbättrats.

Samarbetet mellan staterna i Östersjöregionen inom detta verksamhetsområde är i

sig själv en förtroendeskapande åtgärd som har stor säkerhetspolitisk betydelse.

Svenskt stöd har lämnats till upprättandet av fungerande räddningstjänster i

Estland, Lettland och Litauen. Utvecklingen mot ett reguljärt

grannlandssamarbete har här nått långt. Insatser inom specifika områden bör

samtidigt fortsätta. Av betydelse i sammanhanget är också beredskap mot

kärntekniska olyckor.

Fortsättningsvis bör samarbetet i större omfattning inriktas på

olycksförebyggande arbete. Även insatser i Ryssland kan komma i fråga. I

Estland, Lettland och Litauen finns bl.a. fortsatt behov av stöd för

utbildningar rörande farligt gods och oljeskadeskydd. Det kan föreligga behov av

 visst utbildningssamarbete när de operativa räddningsavtalen med respektive

lands räddningstjänst har slutförhandlats. Dessa räddningsavtal avser att i

likhet med nordiskt samarbete ömsesidigt kunna bistå varandra med

räddningstjänstinsatser till lands i samband med allvarliga olyckor. I samband

med röjning av minor lämnas svenskt stöd till uppmätning av nya farleder och

bottenundersökningar i Estland, Lettland och Litauen.

Asyl- och migrationspolitisk kompetens

Utredningen föreslår att asyl- och migrationssamarbetet formellt blir en del av

rättssamarbetet. Beredning av ärenden rörande asyl- och migrationspolitisk

kompetens inom ramen för det säkerhetsfrämjande stödet anses av berörda parter

fungera tillfredsställande. Regeringen anser därför att dessa frågor även

fortsättningsvis bör hanteras inom ramen för det säkerhetsfrämjande samarbetet.

Säkerhetsfrämjande samarbete har bedrivits med Estland, Lettland och Litauen på

det migrationspolitiska området, främst för uppbyggnaden av den nationella

kapaciteten att hantera asyl- och migrationsfrågor. Sverige har ställt

experthjälp till förfogande för utarbetande av lagstiftning, förbättring av

asylprocessen och en humanare flyktingmottagning där integrationsfrågor beaktas.

 Dessa insatser bör fortsätta men i samband med dessa länders EU-inträde övergå

i ett reguljärt grannlandssamarbete. Även beträffande Ryssland, Vitryssland och

Ukraina finns ett samarbete för stärkande av kapaciteten på det

migrationspolitiska området. Här föreligger stort behov av fortsatta insatser

varför svenskt säkerhetsfrämjande stöd bör fortsätta. Stöd till främjande av

regionalt samarbete rörande migration är i sammanhanget av betydelse.

Olaglig immigration kan i vissa fall kopplas samman med annan grov

internationell brottslighet. Åtgärder på området bör därför koordineras med

brottsbekämpning och gränskontrollverksamhet. Insatserna kan också kopplas

samman med utveckling av ett demokratiskt rättssamhälle där utsatta människors

rätt tas till vara oavsett nationell tillhörighet. Samordning av det svenska

stödet bör ske med andra bilaterala och multilaterala aktörer, bl.a. UNHCR, UNDP

 och IOM. Nordisk samverkan är fortsatt av betydelse.

Gränsbevakning och insatser för stärkt yttre gränskontroll

En betydande del av det säkerhetsfrämjande samarbetet (tidigare benämnt

suveränitetsstödet) kom i början av 1990-talet att inriktas på att konsolidera

den återvunna självständigheten i Estland, Lettland och Litauen, bl.a. genom att

 stärka deras kapacitet att kontrollera det egna territoriet. På detta område

saknade dessa länder institutionella erfarenheter att tillämpa vid

självständigheten. Att bygga upp en fungerande gränsbevakningskapacitet var

viktigt för säkerställande av ländernas suveränitet. Gränskontroll samt sjö- och

 luftrumsövervakning hade i början och mitten av 1990-talet hög prioritet.

Uppbyggnad av ett fungerande system för kustbevakning var här en av de tyngsta

komponenterna.

Externt stöd är fortfarande av stor vikt och bör ses inte minst mot bakgrund av

att EU-medlemskap innebär ansvar för kontroll av en del av EU:s yttre gräns.

Effektivare gränskontroll innebär också en ökad säkerhet och stabilitet.

Fortsatt stöd till stärkande av kapaciteten att bevaka gränser och att etablera

 ett effektivt samarbete med berörda myndigheter i grannländerna är en viktig

förutsättning för att uppnå en säkerhetsgemenskap inom det civila området.

Åtgärderna bör koordineras med asyl- och migrationsrättsuppbyggnad. Exempel på

insatser är här tullsamarbete för utveckling av kontrollmetoder och

utbildningsstöd för flygövervakning och hantering av radarsystem.

Det ligger också i svenskt intresse att ha ett fungerande samarbete med de ryska

 tull- och gränskontrollmyndigheterna i närområdet. Samarbete inom

gränsbevakning med Ryssland bör ges fortsatt stöd inom ramen för det

säkerhetsfrämjande samarbetet, vilket också är i enlighet med utredningens

förslag. Det svenska stödet på detta område samordnas nära med EU:s stöd- och

samarbetsprogram, bl.a. inom ramen för Phare.

4.2 Demokratins fördjupning

Regeringens bedömning: Målet för samarbetet bör vara att fördjupa demokratin

genom att bidra till att stärka demokratiska strukturer, främja en demokratisk

kultur och ett aktivt medborgerligt deltagande. Detta bör ske främst genom stöd

till utveckling av ett väl fungerande rättssamhälle, ett starkt civilt samhälle

och samarbete på lokal och regional nivå.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att namnet på det demokratifrämjande

samarbetet skall vara demokratins kultur och ökad värdegemenskap. Dessutom

föreslår man att kampen mot organiserad brottslighet skall sortera under

rättssamarbetet. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser önskar fokusering även på kultur- och

expertutbyte samt fortsatta satsningar på språk- och integrationsstöd till

Estland och Lettland.

Skälen för regeringens bedömning: Demokratiska samhällssystem är en

förutsättning för stabilitet och säkerhet i vårt närområde. Demokrati skall ses

som en process på såväl nationell, regional som lokal nivå, som bärs upp av

stabila demokratiska och rättsliga institutioner och respekt för grundläggande

fri- och rättigheter, och ges innehåll med hjälp av ett fungerande civilt

samhälle med folkligt deltagande.

Den demokratiska utvecklingen i Central- och Östeuropa fortsätter i allt

väsentligt i positiv riktning. Den formella grunden med fria och oberoende val

är i de flesta länder lagd och alla länder i Sveriges prioriterade närområde har

 antagit nya författningar, byggt upp kompetens för att genomföra fria val och

lagt grunden för fria medier. I flera länder är demokratin på god väg att

konsolideras med flera genomförda demokratiska val och ett relativt stabilt

partisystem. Det finns dock fortfarande mycket att göra för att stärka

förtroendet för demokratin och för att bidra till att ett aktivt folkligt

deltagande blir normen i samarbetsländerna. Det civila samhället är, särskilt i

Ryssland, Ukraina och Vitryssland, fortfarande outvecklat.

Regeringen föreslår att verksamheten inom området demokratins fördjupning därför

 skall omfatta demokratisk och rättslig institutionsuppbyggnad och stöd till det

 civila samhället i samarbetsländerna. Målet är att bidra till att konsolidera

och stärka den demokratiska samhällsutvecklingen. I ett vidare perspektiv

innebär det även förbättringar på det ekonomiska och sociala området. I högre

utsträckning skall betonas behovet av en helhetssyn på samspelet mellan

samhällets bärande institutioner och det civila samhället. Genom att stödja och

stärka det civila samhället byggs demokratin upp underifrån vilket i sin tur

påverkar uppbyggnaden av en god förvaltning. Omvänt behöver medborgarna och det

civila samhället att staten garanterar de mänskliga fri- och rättigheterna och

möjliggör deras medverkan i politiken.

De viktigaste områdena inom demokratistödet till Central- och Östeuropa är

rättssamarbetet, samarbete på lokal och regional nivå, jämställdhet, stöd till

uppbyggnaden av ett civilt samhälle genom stöd till enskilda organisationer,

folkrörelser, fria och oberoende media och kulturutbyte samt språk- och

integrationsstödet till ryskspråkiga i Estland och Lettland.

Rättssamarbete

Rättssystemen i länderna i Central- och Östeuropa har fortfarande en bra bit att

 gå innan arvet från den sovjetiska tiden med synen på de rättsliga

institutionerna som maktens instrument helt har vänts till dess motsats, där

systemet inger förtroende och skapar säkerhet och stabilitet i samhället.

Rättssäkerheten är fortfarande otillräcklig och straffskalorna stela med få

alternativa påföljdsformer. Medborgarnas tilltro till rättssystemet är

fortfarande låg.

EU ställer höga krav på kandidatländerna att de skall ha en väl fungerande

rättslig infrastruktur och ett effektivt rättsväsende. En hållbar demokratisk

utveckling kräver fungerande rättsliga institutioner och tilltro till

rättssamhället och därmed fortsatt reform av hela rättssektorn. Det gäller såväl

 polisväsendet, domstolsväsendet, åklagare och kriminalvård som utbildningsnivån

 inom rättsväsendet.

I syfte att stärka den svenska resursbasen, förbättra den politiska förankringen

 av samarbetet och få till stånd samordning av arbetet på rättsområdet och

mellan de rättsvårdande myndigheterna i Sverige bildades efter regeringsbeslut i

 december 1996 Kommittén för utvecklingssamarbete på rättsområdet (KUR). KUR

presenterade i ett delbetänkande i juni 1998 sina förslag till hur det svenska

internationella rättssamarbetet, särskilt med de baltiska kandidatländerna,

skulle intensifieras. Förslagen bekräftades i KUR:s slutbetänkande, SOU 1999:32

Utvecklingssamarbete på rättsområdet, året därpå. I enlighet med förslagen i KUR

 ingicks i december 1998 regeringsavtal med de tre baltiska länderna, som senare

 följdes upp i överenskomna handlingsplaner och riktlinjer.

Samarbetsperspektivet har alltmer gått från ett ursprungligt projekttänkande

till en mer långsiktig processyn, samtidigt som det har blivit tydligt att det

bilaterala samarbetet måste rymma både den bilaterala dimensionen av

problematiken och dess EU-dimension. Dels skall EU:s regelverk introduceras i

kandidatländerna, dels måste dessa kunna övertyga omvärlden om att de är

fungerande rättssamhällen. Beredskapen att fatta de nödvändiga besluten varierar

 inom samarbetsländerna och är i vissa fall svagare på den politiska nivån än på

 den tekniska. Dock har samarbetet fått positiva reaktioner i samarbetsländerna.

Det har tagit viss tid att finna formerna för samarbetet. De fyra myndigheterna

Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren, Domstolsverket och Kriminalvårdsstyrelsen har

 engagerat sig i varierande utsträckning. Det mest aktiva och hittills

framgångsrika samarbetet återfinns på den operativa nivån, t.ex. inom

direktsamarbetet mellan fängelser eller mellan polismyndigheter i Sverige och i

de baltiska länderna. På senare tid har också Brottsförebyggande rådet och

Ekobrottsmyndigheten engagerat sig i rättssamarbetet.

I linje med de svenska prioriteringarna och i takt med att kandidatländerna

närmar sig EU-medlemskap och stödet till dessa därmed fasas ut, bör i mån av

resurser förutsättningarna för utökat samarbete på rättsområdet med Ryssland och

 Ukraina undersökas. En viss ökning av aktiviteter på rättsområdet i dessa

länder sker redan. Ryssland har uttryckt intresse av att inleda ett

rättssamarbete med Sverige och Kriminalvårdsstyrelsen genomförde år 2000 en

Sida-finansierad förstudie avseende möjligheter till bilateralt

utvecklingssamarbete med Ukraina.

Under rättssamarbetet sorterar även kampen mot organiserad brottslighet. Detta

är en av de största utmaningarna för att trygga demokratin i Östersjöregionen.

För att uppnå detta mål bedrivs verksamheter inom en rad olika områden och

forum. Exempelvis spelar samarbetet inom ramen för Interpol här en betydande

roll.

Regeringen anser det av stor vikt att fortsatt stärka förmågan hos myndigheterna

 runt Östersjön att bekämpa den ökande internationella brottsligheten. Detta

arbete är särskilt betydande sett i ljuset av det ökande problem som

människohandel, i synnerhet handel med kvinnor och barn, utgör. Att stärka det

praktiska samarbetet och kunskapsöverföring mellan berörda myndigheter är

väsentligt, exempelvis inom ramen för samarbete mellan polismyndigheter, genom

att utveckla nätverk mellan de inblandade myndigheterna men även att genom

utvecklingssamarbetet bidra till att stärka den rättskultur och de institutioner

 som i våra samarbetsländer styr brottsbekämpning.

Samarbete på lokal och regional nivå

Intresset i Sverige för att stödja länderna i Central- och Östeuropa, framför

allt de baltiska länderna, är mycket omfattande och jämförs ibland med en

folkrörelse. Regeringen tillmäter samarbetet på lokal och regional nivå stor

betydelse. Detta har visat sig vara ett betydande instrument för utveckling av

lokala och regionala förvaltningar för att förankra och utveckla demokratin.

Samtidigt som det bidrar till att förstärka grannlandsrelationerna och till att

skapa ett värdefullt kontaktnät inför framtiden inom EU, är det ett viktigt

bidrag till den demokratiska processen.

Samarbetet på lokal och regional nivå omfattar verksamhet som bedrivs av andra

aktörer än staten, det vill säga främst kommuner och landsting, regionförbund

samt sammanslutningar på subnationell nivå. Härtill kommer även länsstyrelserna,

 vilka bedriver samarbete på regional nivå. Till följd av de stora politiska

förändringarna under 1990-talet i Central- och Östeuropa och Sveriges medlemskap

 i EU har kommuners, landstings och länsstyrelsers internationella engagemang

ökat väsentligt.

Relationerna till Central- och Östeuropa kommer så småningom att övergå i

reguljärt grannlandssamarbete. En sådan utveckling kan redan i dag skönjas för

så vitt angår Polen och Estland. Utvecklingen går inte lika fort i Lettland och

Litauen men dock betydligt fortare än i Ryssland, Ukraina och Vitryssland. Med

avseende på de tre sistnämnda länderna förutses det lokala och regionala

samarbetet att i mån av resurser behöva öka. De särskilda insatser som har

påbörjats i Kaliningrad bör fördjupas med hänsyn till att provinsen om några år

kommer att vara omgiven av EU-medlemsstater.

Fler än 200 av Sveriges 289 kommuner har någon form för vänortsrelation med

grannarna i öster. Sida ställer årligen mellan 20 och 30 miljoner kronor till

Svenska Kommunförbundets disposition för stöd till det fördjupade

vänortssamarbetet med Central- och Östeuropa. Drygt hälften av alla projekt är

inriktade på samarbete med orter i de baltiska länderna men samarbete bedrivs

också främst med Polen, Ryssland och Ukraina. Demokrati- och miljöfrågor,

samarbete kring skola, och bl.a. social omsorg dominerar. Demokratibegreppet ges

 här en vid tolkning att omfatta frågor om samhällsstyrning och ansvarstagande

på kommunal nivå samt kommunikation. Det ges också ibland ett mer tekniskt

innehåll som t.ex. IT-frågor och sektorsvisa planerings- och styrsystem när det

gäller kommunal infrastruktur. Inom miljösektorn handlar projekten huvudsakligen

 om genomförande av lokala Agenda 21-program, t.ex. lokala miljöutredningar,

avfallshantering, samt vatten- och avloppsfrågor. Samarbetet på

utbildningsområdet handlar huvudsakligen om skolan och dess arbetssätt men också

 om pedagogiskt erfarenhetsutbyte. Sociala insatser har främst gällt barn- och

äldreomsorg samt insatser för handikappade. Utöver det fördjupade

vänortssamarbetet har Svenska Kommunförbundet också bl.a. gjort insatser för

upprättande av ett gemensamt kommunförbund i Litauen och för att ändra

kommunallagstiftningen i Ukraina.

Landstingen är främst verksamma inom hälso- och sjukvårdssidan i samverkan på

riksnivå med Hälso- och sjukvårdens Östeuropakommitté (ÖEK), ALMI Öst m.fl. De

hittillsvarande insatserna har främst skett inom sjukvårdsområdet, vård av

utvecklingsstörda, tandvård och sjuksköterskeutbildning. Vissa insatser har även

 gjorts för jordbruks- och skogsutbildning.

Länsstyrelsesamarbetet omfattar framför allt kunskapsöverförings- och

rådgivningsinsatser i de tre baltiska länderna inom områdena näringsliv, miljö,

lantbruk, förvaltning, byggnadsvård, turism och civilförsvar. Några

länsstyrelser har också utvecklat samarbete med olika regioner i Ryssland.

Andra viktiga aktörer på lokal och regional nivå i östsamarbetet är de

storregionala organisationerna, i vilka kommuner, landsting, regionförbund,

regionala kommunförbund, länsstyrelser och handelskammare ingår som medlemmar.

Det gäller Mälardalsrådet, Stockholmsregionen, Östersjöpaletten, Baltic

Network/East Sweden, Sydsam och North Sweden. Storregionernas engagemang i

östsamarbetet omfattar näringslivsfrågor, högre utbildning, forskning, trafik-

och miljöfrågor och inte minst utnyttjande av strukturfonder, Interreg- och

andra EU-program.

Östersjöinstitutet i Karlskrona arbetar med regionalt och lokalt samarbete med

norra Polen, Litauen och Kaliningrad och har byggt upp ett speciellt kontaktnät

som även stärker den sydsvenska identiteten.

I enlighet med den generella ambitionen till utfasning, bör

utvecklingssamarbetet med Estland, Lettland och Litauen trappas ner i takt med

att EU-medlemskapet närmar sig. Åtgärder som uppmuntrar en övergång till

reguljärt grannlandssamarbete kan vara ökad kostnadsdelning mellan parterna,

ökad samfinansiering och utnyttjande av EU-instrument, kompetensutveckling i

Sverige och i kandidatländerna i hantering av EU-projekt, ökad koordinering med

andra givarländer samt ökad egenfinansiering.

Jämställdhet

Demokrati består bl.a. av aktivt medborgerligt deltagande, och ingen verklig

demokratisering kan sägas ha skett utan kvinnors medverkan. Resultaten av

jämställdhetsarbetet under den senaste samarbetsperioden har dock varit

blandade. Motståndet mot att över huvud taget diskutera jämställdhetsfrågor var

inledningsvis mycket stort hos många samarbetsparter, både kvinnor och män, i

samarbetsländerna. Jämställdhet upplevdes av många som förknippad med den gångna

 regimens system av formella kvoteringar och därmed komprometterad. Eftersom

riksdagens beslut förutsätter en efterfrågan i samarbetsländerna för att

insatser skall göras och denna efterfrågan var mycket svag, stötte svenska

initiativ på betydande svårigheter.

Samtidigt innebar övergången till demokrati och marknadsekonomi ökade skillnader

 mellan kvinnor och män inom de flesta samhällsområden, inte minst på

arbetsmarknaden, där kvinnor fortfarande utgör majoriteten av de arbetslösa och

därmed också majoriteten av de fattiga. Kvinnors obetalda hemarbete ökade i takt

 med den sociala nedrustning som i viss mån följde i den ekonomiska

omvandlingens spår. Vidare föll den kvinnliga representationen mycket kraftigt i

 de visserligen maktlösa politiska församlingarna direkt efter Sovjetunionens

sönderfall. Samhällsomvandlingen har även inneburit slitningar i den privata

sfären vilket bl.a. tagit sig uttryck i ökad alkoholkonsumtion bland män med

försämrat hälsotillstånd och fallande livslängd som följd. Parallellt har

medvetenheten om våldet mot kvinnor ökat.

Det finns dock en rad positiva tecken som tyder på en förändrad inställning och

ett mer aktivt främjande av jämställdheten. Motståndet mot att arbeta för

jämställdhet har nu i viss utsträckning brutits, åtminstone såtillvida att

insikten i länderna generellt är större om att frågan måste upp på dagordningen.

 Kraven från EU på kandidatländerna om att uppmärksamma jämställdhet har haft

tydlig verkan på deras ansträngningar på området. EG:s direktiv på

jämställdhetsområdet begränsas till arbetsmarknadsområdet. I dag finns principen

 om icke-diskriminering på grund av kön i alla ansökarländers respektive

författning. Direktiv om lika tillgång till arbete, utbildning och lön håller på

 att införas. Däremot saknas i de flesta kandidatländer direktiv om

föräldraledighet, och tillämpningen av existerande lagar brister i många fall.

Litauen har vidare, som första land, antagit en jämställdhetslag och inrättat en

 jämställdhetsombudsmannafunktion. Jämställdhetsenheter och -rådgivare finns

inom olika ministerier i Estland, Lettland och Polen. Stödet till särskilda

insatser på jämställdhetsområdet i kandidatländerna kan på grund av framstegen

som gjorts förutses kunna trappas ned inför EU-medlemskapet.

I Ryssland och Ukraina är bilden däremot mindre entydig på ministerienivå. Förre

 borgmästaren i S:t Petersburg utnämnde en jämställdhetsrådgivare, och det är

tydligt att jämställdhetsfrågan har aktualiserats på vissa håll.

Majoriteten av de svenska insatserna på området under den senaste

samarbetsperioden var ämnade att på olika områden stärka kvinnors ställning. En

tendens finns till att i ökad utsträckning inrikta stödet på att stärka

samverkan mellan kvinnor och män.

De sociala problem som har drabbat män och indirekt kvinnor, har ökat

förutsättningarna för att inleda diskussion om mansrollen och att även män har

något att vinna på ökad jämställdhet. Ett flertal projekt med detta fokus har

också initierats, bl.a. i Ryssland där en seminarieserie genomförs om män och

jämställdhet med deltagare i ledande positioner i samhället som har möjlighet

att påverka och förändra mansbilden. Seminarier på temat mannens roll och mäns

våld mot kvinnor genomförs också i Ukraina. Fokus på samverkan mellan kvinnor

och män är ett viktigt medel för att engagera även männen i samarbetsländerna i

jämställdhetsarbetet.

Utveckling av könsuppdelad statistik har ett stort strategiskt värde. Insatser

har genomförts i Ryssland och Ukraina. I Ryssland finns nu häften med

grundläggande könsuppdelad statistik för samtliga län i nordvästra Ryssland samt

 för hela Ryssland. Motsvarande arbete pågår i Ukraina. I Polen och Litauen har

seminarier hållits för att förbereda statistikinsatser. I Estland och Lettland

har svenskt stöd erbjudits men insatser ännu inte kommit igång, bl.a. till följd

 av brist på intresse från de lokala statistikmyndigheterna.

Ett flertal insatser har genomförts som syftar till att stärka kvinnors

deltagande och representation i politiska församlingar, bl.a. i Ryssland,

Ukraina och Estland. Aktiviteterna har handlat om seminarier, handlingsplaner

och nätverksbyggande, där syftet har varit dels att förmedla en insikt om att

både kvinnor och män har viktiga erfarenheter att bidra med, dels att stärka

kvinnors kompetens och självförtroende. Utbildningssatsningar har också gjorts

på kopplingen mellan journalistik, jämställdhet och demokrati.

Utmaningen inför nästa samarbetsperiod är att öka intresset hos motparterna, att

 uppmuntra tillämpningen av existerande lagar på jämställdhetsområdet samt att

få större genomslagskraft i de insatser som görs. Exempelvis bör regionala

insatser uppmuntras, där kompetens från samarbetsländer som är långt framme på

jämställdhetsområdet, såsom Litauen, förs över till samarbetsländer där

jämställdheten är mer eftersatt. På så vis kan motståndet mot att diskutera

frågorna brytas med hjälp av argument från länder där samma motstånd redan har

minskat.

Vidare bör vertikala kontakter i frågan stimuleras. Många politiker i

samarbetsländerna talar positivt om jämställdhet, men för att få genomslagskraft

 behöver denna vilja föras vidare ner till myndigheter och beslutsfattare på

lägre nivåer. Här kan enskilda organisationer spela en viktig roll. Slutligen

bör vikten av att ta med ett jämställdhetsperspektiv samt av att föregå med gott

 exempel förmedlas på ett effektivt sätt till de genomförande svenska parterna.

Språk- och integrationsstöd

En betydande del av invånarantalet i både Estland och Lettland utgörs av

rysktalande, varav majoriteten är icke-medborgare. Integrationen av dessa är

avgörande för ländernas ekonomiska, politiska och sociala utveckling inför ett

framtida EU-medlemskap. I Estland beräknas ca 27 procent av befolkningen ha

ryska som modersmål och drygt 14 procent av befolkningen saknar medborgarskap. I

 Lettland är andelen icke-medborgare ca 20 procent och knappt 40 procent av

befolkningen i sin helhet har ryska som modersmål. Det största hindret för

medborgarskap är bristande kunskaper i estniska respektive lettiska samt

kunskaper om författningen, vilket krävs för medborgarskap. Detta krav

tillsammans med många ryskspråkigas bristande intresse och motivation för att

genomgå naturaliseringsprocessen har medfört att denna stannat upp under senare

år. Häri ligger fortfarande en stor utmaning, inte minst inför ett inträde i EU.

Framsteg på området har emellertid gjorts. Bland annat har båda länderna antagit

 nationella integrationsprogram. Fortfarande är dock frågan föremål för politisk

 debatt.

Svenska institutet har sedan år 1993 administrerat ett större antal riktade

insatser för integrering av de rysktalande i Estland och Lettland. Insatserna

har främst gått till enskilda organisationer och kulturstöd med inriktning på

integration samt till media.

Sverige har även via UNDP:s språkprogram stött integrationsfrämjande åtgärder

för de rysktalande icke-medborgarna i både Estland och Lettland. Dessa har

främst omfattat stöd till språkutbildning i lettiska och estniska. De båda

språkprogrammen har haft en betydande effekt, dels på grund av att de nationella

 regeringarna inte tidigare avsatte egna resurser för att möta behoven, dels

genom att sammanförandet av flera givares resurser under UNDP har gett en större

 kritisk massa som dessutom skapat synergieffekter samt att de bidragit till att

 regeringarna gått vidare med att utarbeta en statlig integrationspolitik och

statliga integrationsprogram.

Regeringen bedömer att fortsatta satsningar på integrationsområdet i Estland och

 Lettland är nödvändiga. I takt med att insatserna breddas till att omfatta

samhällsintegration i mer vid bemärkelse, bör också Sida involveras mer än vad

som hittills har varit fallet. Samtidigt bör stödet inriktas så att det

uppmuntrar de nationella regeringarna att ta över en allt större del av både det

 administrativa och det finansiella ansvaret själva. Därefter bör stödet fasas

ut.

Stöd till det civila samhället

Enskilda organisationer och folkrörelser spelar stor roll i utvecklingen av

demokratiska samhällen i allmänhet och det civila samhället i synnerhet. Här

spelar den svenska resursbasen med en mycket väl utbyggd folkrörelsetradition en

 mycket viktig roll som samarbetspart och som förebild. Genom att skapa kanaler

för folkligt engagemang och delaktighet skapas förutsättningar för en

långsiktigt hållbar demokratisk utveckling, både på organisations- och

individnivå. Samarbetsorganisationerna stärks i sin roll som samhällsaktörer och

 medlemmarna själva tillägnar sig nya synsätt och ställer krav på att de egna

organisationerna skall fungera demokratiskt. Gränsöverskridande kontakter och

nätverk på gräsrotsnivå är synnerligen viktiga för att sprida kunskap om och

förtrogenhet med en demokratisk kultur och skapar goda förutsättningar för en

övergång till reguljärt grannlandssamarbete. Denna utveckling är särskilt tydlig

 i de baltiska länderna och Polen, vilket innebär att stödet till dessa länder

kan fasas ut vid EU-medlemskap. Behoven av mer långsiktigt stöd inom detta

område finns dock kvar i OSS-länderna. Enskilda organisationers och

folkrörelsers roll som aktörer i det svenska utvecklingssamarbetet med Central-

och Östeuropa behandlas närmare i avsnitt 8.

Kulturutbytet är av stor betydelse för det civila samhället och i förlängningen

för demokratiutvecklingen i stort. Övergången till marknadsekonomi i Central-

och Östeuropa ledde till genomgripande sociala och kulturella förändringar. Det

kulturella samarbetet med vårt prioriterade närområde bör främst koncentreras på

 att uppmuntra människor att utnyttja sin yttrandefrihet genom kulturella

uttrycksformer.

Målet är att främja kulturell mångfald och skapande och därigenom stärka

kulturens och demokratins ställning i samarbetsländerna. En vidgad förståelse

för kulturens betydelse tydliggör vilken roll företrädare för ett fritt

kulturliv kan spela i samhällsdebatten och det demokratiska samhällets framväxt.

 Ett ömsesidigt erfarenhetsutbyte berikar också det svenska kulturlivet och

fördjupar förståelsen för demokratins komplexitet.

Samarbetet på kulturområdet i Central- och Östeuropa samordnas huvudsakligen av

Svenska institutet. Stöd ges till verksamheter som konst- och

utställningsprojekt samt dans- och teaterutbyten, främst i Lettland och Estland.

 Större projekt har genomförts med goda resultat. De har bl.a. inneburit att

seminarier, utbytesverksamhet och andra riktade evenemang arrangerats i samband

med kulturhändelser i Sverige och övriga Östersjöländer samt Vitryssland och

Ukraina. Samarbetet med Ryssland, Ukraina och Vitryssland väntas öka under de

närmaste åren.

Sverige stöder framväxten och fortlevnaden av fria och oberoende medier, framför

 allt genom utbildning av journalister från länderna i vårt prioriterade

närområde. Utbildningarna består främst av fortbildningar i ämnen av relevans

för den fortsatta demokratiska utvecklingen, såsom kritisk politisk granskning,

och ges huvudsakligen i Ryssland. Satsningar sker också i Ukraina och i viss

utsträckning i Vitryssland.

Expertutbytet i Svenska institutets regi har stor betydelse för

demokratiutvecklingen i samarbetsländerna, särskilt i OSS-länderna. Stöd ges

till svenska organisationer för tillskapandet av nätverk och kunskapsutbyte inom

 områden som jämställdhet, barnrättsliga frågor, lokal demokrati och miljö.

Av stor vikt för utvecklingen av ett starkt civilt samhälle är förekomsten av

oberoende fackliga organisationer i samarbetsländerna. LO/TCO:s biståndsnämnd

är en av de största mottagarna av det stöd som Sida ger till enskilda

organisationer, s.k. ramorganisationer. Biståndsnämnden slussar sedan vidare

medlen till sina medlemsorganisationer som utför projekten. Sedan år 1995 har

bidrag även getts via Sida till politiska partier eller partianknutna

organisationer i Sverige som i sin tur ger stöd till sina systerorganisationer i

 Central- och Östeuropa. Insatserna syftar till långsiktig demokratisk

uppbyggnad av ett pluralistiskt partisystem med dithörande

intresseorganisationer. Tonvikten ligger på kunskaps- och institutionsutveckling

 och aktiviteterna har i huvudsak bestått av policyutveckling, organisations-

och kampanjarbete. Politiska partier är de viktigaste mottagarna av stödet, men

en tendens kan märkas att andelen kvinno- och ungdomsförbund samt oberoende

organisationer har ökat på senare år. Värdet av stödet har förutom de rent

demokratifrämjande aspekterna varit uppbyggnaden av kontaktnät mellan

organisationerna. Det är av stor vikt att detta samarbete koordineras med

övrigt demokratifrämjande stöd som finansieras över anslaget. Vidare bör

särskilda satsningar göras i länder där partisystemet är förhållandevis

outvecklat.

4.3 Ekonomisk omvandling

Regeringens bedömning: Stödet för ekonomisk omvandling bör syfta till att stärka

 den ekonomiska reformprocessen och skapa väl fungerande marknadsekonomier.

Insatserna i kandidatländerna förväntas minska under den kommande perioden mot

bakgrund av framstegen i den ekonomiska utvecklingen, medan fokus förskjuts mot

Ryssland och Ukraina.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Till skillnad från regeringen anser utredningen emellertid

att insatser på det sociala området och rättssamarbetet skall grupperas

tillsammans med samarbete på det ekonomiska området.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser lyfter fram vikten av EU:s

institutionsuppbyggande insatser genom partnersamverkan på förvaltningsområdet

och understryker behovet av tilläggsfinansiering. Endast ett fåtal synpunkter

har lämnats på huvudområdets inriktning.

Skälen för regeringens bedömning: Efter 10 års omvandlingsprocess i länderna i

Central- och Östeuropa kan stora framsteg i den ekonomiska utvecklingen noteras.

 En återhämtning efter den ryska krisen år 1998 tog sin början under år 1999 och

 regionen som helhet har de senaste åren uppvisat en positiv tillväxt. Valutorna

 är stabila och inflationen låg. Bakom den positiva bilden kan emellertid stora

regionala skillnader noteras, både vad gäller den ekonomiska utvecklingen och i

vilken mån reformprocessen framskridit.

I Estland, Lettland, Litauen och Polen har reformprocessen i allt väsentligt

drivits målmedvetet och stabilt. De baltiska länderna och Polen har nått långt i

 sin ekonomiska omvandling och räknas nu som marknadsekonomier. Den ekonomiska

politik som förs är i allt högre grad inriktad mot konvergens med EU. Handeln

har riktats om och EU utgör nu den viktigaste export och importmarknaden.

Länderna kan i stor utsträckning möta behovet av kapital på den öppna marknaden.

 Kostnaderna för EU-anpassningen och Nato-medlemskap är höga. En utmaning de

närmaste åren blir att hålla de offentliga utgifterna under kontroll samtidigt

som de politiska ambitionerna i form av EU-anpassning och Nato-medlemskap måste

finansieras. Stödet från EU, både genom förmedlemskapsstöd och nya

kreditmöjligheter hos Europeiska investeringsbanken, är omfattande. Mot detta

skall ställas fortsatt stora finansieringsbehov t.ex. för miljöanpassning.

Marknadsekonomins institutioner behöver fortsatt stärkas och reformerna

konsolideras. En modernisering och effektivisering av den offentliga sektorn

kommer att vara nödvändig för att säkra hållbarheten i de offentliga finanserna.

 Den administrativa kapaciteten behöver fortsatt utvecklas i kandidatländerna,

både centralt och på lokal och regional nivå. Förvaltningen är ett av

nyckelområdena för EU-anpassningen. Den lokala och regionala förvaltningen

kommer att ha en viktig roll i att hantera de strukturfondsmedel som kommer att

bli tillgängliga vid EU-medlemskapet. Den sociala situationen i länderna är tätt

 sammankopplad med en hållbar ekonomisk tillväxt. En positiv social utveckling

skapar legitimitet för den ekonomiska omvandlingen och EU-anpassningen. Vidare

är det viktigt att ta till vara både mäns och kvinnors kompetens för att

maximalt utnyttja landets resurser.

I OSS har den ekonomiska reformprocessen varit mer utdragen men en mer positiv

utveckling kan nu skönjas. En tydligt positiv tillväxt noterades i Ryssland mot

slutet av 1990-talet. Även Ukraina har för första gången på länge uppvisat en

positiv ekonomisk utveckling och reformprocessens tempo har höjts. Det finns

emellertid fortfarande motstånd i vissa kretsar mot reformer och privatisering

och den framtida utvecklingen är alltjämt osäker. Den positiva utvecklingen i

Ryssland på senare år har delvis betingats av tillfälliga faktorer. Rubelns

kraftiga depreciering i samband med den finansiella krisen år 1998 innebar att

importsubstituerande produktion åter blev lönsam. De höga råvarupriserna, främst

 på olja, har också varit en viktig faktor och ekonomin är känslig för

fluktuationer i råvarupriserna. Nödvändiga strukturella reformer har inletts,

bl.a. har beslut om en skattereform tagits. Många reformer på det ekonomiska

området återstår dock. Ett ekonomiskt och socialt reformprogram har presenterats

 och det är viktigt att detta genomförs medan det statsfinansiella läget är

relativt gynnsamt. Rysslands skuldbetalningar tar stora resurser i anspråk. Det

samma gäller Ukraina.

För Ryssland och Ukraina är det nödvändigt att skapa stabila marknadsekonomiska

institutioner för att attrahera utländskt kapital och för att motverka

kapitalflykt. En utvecklad privat sektor är en förutsättning för tillväxt och

högre sysselsättning. Stabila institutioner och tydliga spelregler är av största

 vikt i detta sammanhang och för utvecklingen av den privata sektorn och privat

företagande. Av avgörande betydelse är att äganderätt och investerarskydd

utvecklas. På detta område har utvecklingen inom lantmäteriområdet, där svenska

aktörer varit aktiva, en viktig roll att spela. Av avgörande betydelse är också

att ett stabilt bank- och finanssystem etableras. Stabilitet krävs för ökat

sparande och utveckling av företagande och investeringar. Anslutning till

Världshandelsorganisationen WTO är av stor betydelse för den ekonomiska

utvecklingen på sikt.

Inom det hittillsvarande samarbetsprogrammet har insatser till stöd för den

ekonomiska omvandlingen redovisats tillsammans med insatser på det sociala

området under det gemensamma målet att stödja en socialt hållbar ekonomisk

omvandling. Det har hittills utgjort det i särklass största samarbetsområdet.

Under perioden år 1989 till år 1997 har 57 procent av insatserna fallit under

detta mål. På det ekonomiska området har insatserna i huvudsak skett inom fyra

sektorer, näringslivsfrämjande, infrastruktur, fysisk planering och lantmäteri

samt förvaltningsinsatser.

Stödet för ekonomisk omvandling har under den senaste programperioden minskat

till kandidatländerna mot bakgrund av framstegen i den ekonomiska utvecklingen.

På flera områden har samarbetet i hög grad övergått i reguljärt

grannlandssamarbete. Regeringen bedömer att denna utveckling kommer att

fortsätta och att behovet av insatser på området i kandidatländerna kommer att

minska även framgent. Behov av visst fortsatt bilateralt svenskt stöd under

perioden kan dock komma att kvarstå som komplement till EU-stödet, i synnerhet

på förvaltningsområdet. Regeringen bedömer att det svenska stödet för ekonomisk

omvandling kommer att förskjutas mot Ryssland och Ukraina där insatser inom

detta huvudområde kommer att ha fortsatt stor betydelse. Enligt regeringens

bedömning finns det där förutsättning för en bredare ansats, i synnerhet för

näringlivsfrämjande stöd och förvaltningsstöd, i både Ryssland och Ukraina.

Med tanke på att många biståndsgivare är verksamma inom området bör det svenska

stödet komplettera och samordnas med detta stöd.

Då demokratisk institutionsuppbyggnad är en av de viktigare komponenterna i

demokratifrämjande bedömer regeringen att rättssamarbetet skall kvarstå inom det

 demokratirelaterade samarbetsområdet och inte sortera under det ekonomiska

området.

Näringlivsfrämjande stöd

Det näringslivsfrämjande stödet har varit en av de mest framträdande delarna i

samarbetet. Syftet med insatserna är att stödja och främja den ekonomiska

omvandlingen i samarbetsländerna samtidigt som förutsättningar för ett reguljärt

 grannlandssamarbete skapas. Utvecklingen av handel, industri och samarbete inom

 privat sektor spelar en stor roll.

Det näringslivsfrämjande samarbetet har huvudsakligen inriktat sig på insatser

för utveckling av små och medelstora företag, t.ex. genom programmen StartÖst

och AdvantageEast. Kompetenshöjande insatser har gjorts t.ex. genom

företagsledarutbildningar bl.a. Kaliningrad International Business School och

Nordpraktik. Insatser har därtill gjorts för att utveckla näringslivets

organisationer (handelskammare, exportråd etc.) samt institutioner, lagar och

regelverk som stödjer näringslivets utveckling. Stora insatser har därtill

gjorts för utveckling av bank- och finansmarknaderna, främst av Swedfund

Financial Markets AB, i de baltiska länderna. Medel har även avsatts för

samfinansiering med andra bilaterala aktörer och utvecklingsbanker i framför

allt vattenreningsanläggningar av betydelse för vattenkvalitén i Östersjön.

Härvid har svenska konsulter och projektexportföretag getts viktiga plattformar

för utökat samarbete i regionen.

Ett framgångsrikt jämställdhetsprojekt har varit utbildningen i kvinnligt

ledarskap vid Institute for Women and Management i S:t Petersburg i Ryssland.

Institutet bildades för att omskola kvinnor från främst nedlagda

forskningsinstitut och företag med militär anknytning. Ett motsvarande institut

har bildats vid universitetet i Murmansk.

I takt med att näringslivet i kandidatländerna har konsoliderats och dess

samarbete med svenskt näringsliv på ett naturligt sätt har integrerats i

regionen och förstärkts har insatserna på det området minskat i de baltiska

länderna och Polen. Regeringen bedömer att det statsstödda näringslivssamarbetet

 med kandidatländerna kommer att minska även fortsättningsvis.

Enligt regeringens bedömning kommer de näringslivsfrämjande insatserna i

Ryssland och Ukraina att bli än mer betydelsefulla under de kommande åren.

Förekomsten av välstrukturerade och genomförbara nationella reformprogram bör

skapa förutsättningar för ett bredare bilateralt stöd med god förankring på

efterfrågesidan. Samtidigt är det viktigt att insatser inte dubblerar stöd från

andra aktörer samt att insatserna kontinuerligt omprövas i ljuset av behoven och

 för att hålla hög effektivitet. Svenska insatser kan göras för att förstärka

lagstiftning och myndighetsutövning i syfte att bidra till att utveckla och

konsolidera de institutioner som är nödvändiga för ett stabilt och gott

näringslivsklimat. I tillämpliga fall bör en tillnärmning till europeiska

institutioner och regelverk eftersträvas. Särskilt bör insatser som underlättar

för små och medelstora företag beaktas. Kompetensutbildning t.ex. genom

företagsledarutbildning bör fortgå. Fortsatta insatser på bank- och

finansområdena är betydelsefulla. Insatser med anknytning till svenska företags

investeringar i Ryssland och Ukraina kan bli aktuella t.ex. genom insatser vad

gäller utbildning, miljöskydd och institutionsutveckling. Insatser som syftar

till att undanröja handelshinder kan också vara motiverade.

Riktade insatser för att stärka kvinnors situation på arbetsmarknaden och

uppmuntra kvinnligt egenföretagande är också motiverade. Satsningen på utlåning

till kvinnliga företagare inom ramen för Baltiska investeringsprogrammet har

blivit en stor framgång. Ytterligare insatser kan ske genom att dels ge ökad

kunskap om företagande, dels öka insikten hos beslutsfattare om att kvinnors

kompetens finns och är värdefull, för att på så vis bryta rådande attityder och

maktstrukturer som gör det svårare för kvinnor att hävda sig på arbetsmarknaden.

Regeringen bedömer att ett nära samarbete och samfinansiering med de

internationella finansiella organisationerna kvarstår som ett betydelsefullt

sätt för Sverige att medverka till ekonomisk omvandling i såväl kandidatländerna

 som OSS. Medverkan i projekt som finansieras av institutionerna ger därtill

svenska företag och konsulter möjlighet att komma in på nya marknader. De

konsultfonder vid Världsbanken, Europeiska utvecklingsbanken, det

internationella finansieringsbolaget (IFC) och Nordiska investeringsbanken som

Sverige bidragit till är betydelsefulla för samarbetet, även i kandidatländerna.

 Konsultfonderna underlättar för svenskt näringsliv att delta i förberedelser

och genomförande av projekt inom olika sektorer. Även riskkapitalsatsningar via

Swedfund erbjuder möjligheter att bidra till svenska företagssatsningar i

samarbetsländerna.

Förvaltningsinsatser

Det svenska stödet till de offentliga förvaltningarna har omfattat en rad olika

insatser inom områden som statistik, skatter, arbetsmarknadsinsatser, offentlig

upphandling och EU-integrationsstöd. Insatser har även skett för att främja

kandidatländernas anpassning inom ramen för jordbrukspolitiken. Utredningen

anser att förvaltningssamarbetet har haft hög relevans för reformprocessen i

samarbetsländerna och menar att detta motiverar fortsatta ambitiösa satsningar.

En förbättrad administrativ kapacitet och bättre administrativ förmåga är

nyckelområden för EU-anpassningen och fortsatta behov i kandidatländerna

kvarstår. På detta område bedömer regeringen dock att betydande stöd och

rådgivning kommer att kanaliseras via EU, och att det bilaterala

förvaltningsstödet till kandidatländerna bör kunna minska framöver. Stöd på

detta område bör i ökad utsträckning ske genom EU:s program, främst genom

partnersamverkan, och regeringen anser det viktigt att svenska parter deltar i

denna form av samarbete.

I Ryssland och Ukraina förväntas insatser på förvaltningsområdet vara fortsatt

betydelsefulla, bl.a. krävs det fortsatta reformer av budgetprocessen och

samverkan mellan olika förvaltningsnivåer liksom förbättringar av finansiell

styrning och revision inom förvaltningen. Ett nära samarbete har utvecklats

mellan de svenska och ryska finansdepartementen inom ramen för det s.k.

svensk-ryska samarbetsprogrammet. Det är väsentligt att bygga vidare på detta

program i det fortsatta bilaterala samarbetet mellan de båda länderna inom de

nämnda områdena. Andra angelägna områden är finans- och skatteadministration,

offentlig statistik, utveckling av arbetsmarknadens institutioner och

tullförvaltning. Fortsatt integration i världsekonomin bör också främjas.

WTO-medlemskap är en vital del av detta. Samordning av insatserna med de

internationella finansiella institutionerna och stödet genom EU bör

eftersträvas.

Utveckling av förvaltning på lokal och regional nivå är fortsatt mycket viktigt

såväl i kandidatländerna som i OSS-området. Samarbete på lokal och regional nivå

 har en viktig roll härvidlag.

Lantmäteri

Stabila regler om fast egendom utgör i en demokrati- och rättsstat grunden för

fastighetsägarens rättigheter, ansvar och skyldigheter. Fungerande system för

fastighets- och landskapsinformation är en viktig förutsättning för exempelvis

bank och kreditverksamhet, fysisk planering, fastighetsbeskattning,

fastighetsförmedling och miljöövervakning. Insatser syftande till att stödja

uppbyggnaden av en väl fungerande lantmäteriverksamhet innebär främst ett stöd

till att bygga upp stabila fastighets- och inskrivningsregister. Samarbetet

inkluderar även insatser inom områdena fastighetsvärdering och

fastighetstaxering men också teknik-, juridik-, lednings- och styrningsfrågor.

Gjorda insatser, som har bedrivits framgångsrikt och tagit stora resurser i

anspråk, har således utgjort ett viktigt samarbetsområde i regionen.

Omfattningen av arbetet var inledningsvis störst i de baltiska länderna. Sedan

ett par år har insatserna minskat i dessa länder medan samarbetet med Ryssland

och Ukraina har utökats kraftigt. Insatser görs både på regional och federal

nivå i Ryssland. Även ett mer begränsat samarbete med Vitryssland och Polen med

flera länder har ägt rum.

Regeringen bedömer att samarbetet inom lantmäteriområdet kommer att spela en

fortsatt viktig roll i samarbetet med Ryssland och Ukraina.

 Infrastruktur

Samarbetet på infrastrukturområdet i kandidatländerna har varit omfattande i det

 hittillsvarande samarbetet. Insatser har bl.a. gjorts för att bygga upp de

baltiska ländernas sjöfarts-, luftfarts- och vägförvaltningar. Utredningen anser

 att samarbetet under flera år varit av stor betydelse. Dess omfattning har

emellertid minskat under senare år. I flera fall har det övergått i reguljärt

grannlandssamarbete, t.ex. mellan luft- och sjöfartsmyndigheterna. I ljuset av

detta är en fortsatt nedtoning av infrastruktursamarbetet i kandidatländerna

logisk, inte minst med tanke på att EU:s stöd till infrastruktursatsningar ökat

väsentligt i och med tillkomsten av det nya stödprogrammet för miljö och

infrastruktur, ISPA. Satsningarna på infrastrukturområdet i Ryssland och Ukraina

 har varit begränsade och förutses förbli så även under de närmaste åren.

Beredskap bör emellertid finnas för strategiska insatser i samverkan med andra

givare eller med svenska företag.

4.4 Social trygghet

Regeringens bedömning: Stödet till den sociala sektorn bör syfta till att skapa

social trygghet genom uppbyggnad av hållbara socialtjänst- och

socialförsäkringssystem, förbättring av folkhälsan, reformer av hälso- och

sjukvårdssystemen och den sociala omsorgssektorn. Särskilda insatser bör göras

för att hindra spridningen av smittsamma sjukdomar.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Utredningen föreslår också att området att främja en

socialt hållbar ekonomisk utveckling byter namn till marknadsekonomi och social

trygghet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till fortsatt fokusering på det

 sociala området. Dock ifrågasätts från flera håll, bl.a. Sida, att lägga

marknadsekonomi och social trygghet under samma huvudområde, då de inte anses ha

 en naturlig koppling till varandra.

Skälen för regeringens bedömning: En snabb ekonomisk omvandling har skett i

regionen, särskilt i kandidatländerna. Den ekonomiska tillväxten har tagit fart

i hela regionen. Tillväxten är emellertid ojämnt fördelad mellan grupper i

samhället. Ett viktigt element i den ekonomiska utvecklingen är den sociala

dimensionen. En dräglig social situation och en rimlig fördelningspolitik är en

förutsättning för hållbar tillväxt. Det sociala området har en allt viktigare

roll att spela i samarbetet i regionen. Det finns mycket att göra på det sociala

 området, både i kandidatländerna och i OSS-länderna. Enligt Europeiska

utvecklingsbanken (EBRD) återfinns nästan 85 procent av de fattiga i vårt

närområde i OSS-länderna. Världsbankens siffror visar att cirka 20 procent av

befolkningen i Ryssland lever under fattigdomsstrecket och därmed svarar

Ryssland för ca 60 procent av fattigdomen i hela Central- och Östeuropa.

I kandidatländerna har inkomstklyftorna och fattigdomen också ökat men i

långsammare takt än i Ryssland och Ukraina. Situationen är också annorlunda

genom att tillväxten har varit starkare och en sysselsättningsintensiv

servicesektor har blomstrat. De sociala transfereringarna har hållits uppe i

viss mån vilket har lett till en större acceptans för reformpolitiken. Eftersom

huvuddelen av det sociala området inte finns i EU:s regelverk, används

förmedlemskapsstödet endast i vissa fall för sociala frågor.

Det finns också stora skillnader mellan kandidatländerna. Enligt siffror för år

1999 ligger Estland och Polen i en mellangrupp bland kandidatländerna som helhet

 med 36 respektive 37 procent av EU:s genomsnittliga BNP per capita och ligger

därmed bäst till bland kandidatländerna i vårt närområde. Motsvarande siffror

för Lettland och Litauen är 25-30 procent. Stora regionala skillnader i

levnadsnivå kan även märkas inom de enskilda kandidatländerna, mellan stad och

landsbygd och i många fall mellan de östra och de västra delarna.

De sociala problem som har följt i den ekonomiska omvandlingens spår drabbar

kvinnor och män olika. Det har bl.a. getts uttryck i fallande livslängd och hög

alkoholkonsumtion hos män, och ökat våld mot kvinnor. I takt med att den

offentligt finansierade sociala sektorn har minskat, har också kvinnors obetalda

 hemarbete ökat.

I riksdagsbeslutet om samarbetet med Central- och Östeuropa år 1998 togs beslut

om en ambitionshöjning på det sociala området. Detta har följts upp under

perioden. De sociala insatserna har gradvis ökat i omfattning. Stora satsningar

har gjorts i Lettland, Litauen och Ryssland. Tonvikt har legat på

systemförändringar i de sociala skyddsnäten, socialarbetarutbildning och hälso-

och sjukvårdsområdet. Även enskilda organisationer har stor betydelse för

insatser på det sociala området liksom samarbete på lokal och regional nivå.

Samarbete på lokal och regional nivå bidrar till uppbyggnaden av en kommunal

basservice.

Utredningen konstaterar att de systemförändrande insatserna har varit mest

relevanta. Flera omfattande samverkansprojekt har genomförts av Sida i nära

samarbete med Världsbanken. Samarbetet är knutet till projekt där krediter från

Världsbanken används för finansiering av investeringar, medan de svenska medlen

främst används för tekniska rådgivningsinsatser i form av konsulter,

institutionella representanter eller annan expertis. Sidas stöd förmedlas via

fonder som förvaltas av särskilda projektsamordningskontor som i sin tur

upphandlar de avsedda tjänsterna i Sverige. Projekten har bl.a. rört

hälsosektorns omstrukturering och pensionssystemets omläggning i Lettland samt

motsvarande omstrukturering av hälsosektorn respektive uppbyggnaden av en modern

 socialförvaltning och socialtjänst på kommunal nivå i Litauen.

En andra grupp insatser verkställs genom Östeuropakommittén (ÖEK). ÖEK är en

fristående allmännyttig ideell förening med flertalet parter i den svenska

hälso- och sjukvården som medlemmar. ÖEK bildades år 1992 som ett svar på en

stark vilja i Sverige att stödja de då just åter självständiga baltiska staterna

 i deras omstrukturering av de nationella hälso- och sjukvårdssystemen. ÖEK:s

verksamhet finansieras av Sida, som också anger riktlinjer för hur samarbetet

skall bedrivas. ÖEK förmedlar sedan normalt Sidas medel vidare till svenska

ansökande som verkställer samarbetet. Hela sjukvårdsområdet omfattas, där

särskilda satsningar görs på exempelvis psykiatri och bekämpningen av smittsamma

 sjukdomar. Då det inte är möjligt att i Central- och Östeuropa ha samma

avgränsning mellan hälso- och sjukvård och sociala insatser som i Sverige,

stöder ÖEK även vissa anknutna sociala projekt.

ÖEK:s insatser har alltmer gått från en initial tonvikt på kliniskt samarbete,

ofta med inriktning på överföring av modern teknik och kunnande i form av

systersamarbete mellan två institutioner, till att ta upp system-, struktur- och

 metodfrågor i sjukvården på en policynivå. Syftet är att bidra till en

långsiktig kapacitetsutveckling och till en förändring av attityder och metoder.

Socialhögskolan i Stockholm bidrar sedan flera år till reformarbetet i Central-

och Östeuropa genom utbildnings- och rådgivningsinsatser, finansierade via Sida.

 En omfattande insats har gjorts för utbildning av blivande socialchefer och

socialarbetare i flera länder - personalkategorier som inte existerade i det

tidigare sovjetsamhället. I S:t Petersburg medverkar Socialhögskolan i ett

metodutvecklingsarbete inom socialtjänsten. Huvudinriktningen är

kunskapsöverföring inom områden som vård av äldre, av funktionshindrade och av

barn och ungdomar. Samtidigt lämnas bidrag till lagstiftningsarbetet och andra

delar av reformarbetet inom det sociala området. Modell-socialkontor har

inrättats i staden. I Litauen deltar Socialhögskolan inom ramen för det nyss

nämnda Världsbanksprojektet i arbetet med att utveckla en modell för

kommunbaserat socialt arbete för att minska antalet personer med fysiska eller

mentala funktionshinder, som är hänvisade till ett liv på institution.

Det har också funnits ett stort behov av stöd inom området sexualupplysning.

Abortfrekvensen ökar liksom förekomsten av sexuellt överförbara sjukdomar.

Dessutom ökar antalet hiv/aids-smittade. I frånvaro av såväl tydliga strukturer

som insikt och ambition på beslutsfattarnivå tar det dock lång tid att nå

långsiktiga effekter. Insatser till stöd för sexualundervisning genomförs i

Estland och Ryssland och internationella kurser med temat reproduktiv hälsa

genomförs varje år med deltagare från hela regionen.

Flera andra svenska aktörer är engagerade i sociala projekt i de baltiska

länderna, Ryssland och Ukraina, socialförvaltningar i svenska kommuner, statliga

 myndigheter, institut och högskolor. Insatser genomförs också av enskilda

organisationer och myndigheter som Svenska handikapporganisationers

internationella biståndsförening (SHIA), Folkhälsoinstitutet,

Smittskyddsinstitutet, Riksförsäkringsverket och RFSU.

Det framtida samarbetet

De negativa effekterna på det sociala området av den ekonomiska

omstruktureringen i samarbetsländerna kvarstår alltjämt. De sociala klyftorna

upplevs som alltför märkbara av stora delar av ländernas befolkning och riskerar

 i värsta fall att försvaga det folkliga stödet för reformprocessen. En

utveckling på det sociala området är nödvändig för att skapa legitimitet för

reformprocessen och för anpassningen till EU. Regeringen anser därför att det

sociala området skall ha fortsatt hög prioritet i både kandidatländerna och i

Ryssland, Ukraina och, om förutsättningarna tillåter, Vitryssland.

Enligt regeringens mening bör stödet fortsatt koncentreras till områden som

bistår ländernas egna strävanden till reformering av hälso- och sjukvård och

social omsorg. Socialförsäkringssystemen måste effektiviseras ytterligare för

att de offentliga utgifterna inte skall rusa i höjden, samtidigt som de

försäkrades intressen skall tillvaratas. De statliga intäkterna kommer att

minska i takt med att privatiseringen blir slutförd. Strukturella reformer i

pensionssystemen är nödvändiga. Insatserna skall även syfta till att minska de

sociala klyftorna.

På socialtjänstområdet har Sverige en unik kompetens som är efterfrågad i

samarbetsländerna. Dessa saknar i allt väsentligt socialarbetare med modern

utbildning, och reformer av systemet är nödvändiga. Särskild uppmärksamhet bör

ges till grupper vars ställning i samhället är extra svag, såsom

funktionshindrade, misshandlade kvinnor, institutionaliserade barn samt kvinnor

och barn som utsatts för sexuell exploatering genom exempelvis människohandel.

Regeringen bedömer att den allvarliga smittskyddssituationen i Central- och

Östeuropa kräver stor uppmärksamhet. Tuberkulos, hiv/aids och difterisjukdomar,

liksom sexuellt överförbara sjukdomar såsom syfilis och gonorré, är exempel på

sjukdomar som har ökat kraftigt i Östersjöregionen. Satsningar förutses bl.a.

inom ramen för Östersjöstaternas råd, där en aktionsgrupp har lagt fram ett

handlingsprogram och fortsätter att samordna insatser för kontroll av smittsamma

 sjukdomar i regionen.

Inom folkhälsoområdet är också preventiva insatser inom området sexualupplysning

 av särskild vikt. Utbildningsinsatser med inriktning på ungdomar är ett exempel

 på en viktig åtgärd.

Våld mot kvinnor och barn är ett allvarligt och ökande problem. I Ryssland och

Litauen har stöd lämnats till insatser för centra som tar hand om misshandlade

kvinnor och deras barn. För att nå långsiktiga effekter i bekämpandet av våld

mot kvinnor är det viktigt att inte begränsa insatserna till att lindra de

direkta effekterna utan framför allt att verka i förebyggande syfte. Detta

gäller även det ökande problemet med människohandel, särskilt med kvinnor och

barn. Förutom förebyggande insatser för att komma tillrätta med de sociala och

ekonomiska orsakerna till problemet, bör informationsinsatser samt stöd till

återintegreringsprogram för offer för människohandel ägnas särskild

uppmärksamhet.

Vidare anser regeringen att investeringar även i mån av resurser bör kunna göras

 på det sociala området. Sålunda kommer samarbete i framtiden att kunna ske

mellan Sida och Världsbankens sociala investeringsfonder.

I syfte att låta samarbetet präglas av ett jämställdhetsperspektiv och eftersom

insatser inom den sociala sektorn i allmänhet har potential att ha en betydande

direkt och indirekt effekt på kvinnors situation och jämställdheten i samhället

i stort, är det viktigt att regelmässigt göra en grundlig analys av hur enskilda

 program och insatser påverkar förhållandena för kvinnor respektive män i

samhället.

4.5 Miljö

Regeringens bedömning: Målet för Sveriges miljöinsatser i Central- och Östeuropa

 bör vara att bevara, skydda och förbättra miljön, särskilt i och omkring

Östersjön samt att stödja en hållbar utveckling.

Målet med det svenska kärnsäkerhetsprogrammet bör vara att minska sannolikheten

för att en kärnkraftolycka skall inträffa vid något av kärnkraftverken i

samarbetsområdet samt att sätta in sådana åtgärder att uppenbara säkerhets- och

strålskyddsrisker undanröjs i de reaktoranläggningar som av energibalansskäl

inte omedelbart kan stängas samt att stärka de oberoende säkerhets- och

strålskyddsmyndigheterna.

Målet på kärnavfallsområdet, inklusive använt kärnbränsle, bör vara att avfallet

 skall tas om hand, mellanlagras och slutförvaras på ett från säkerhets- och

miljösynpunkt acceptabelt sätt.

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i denna del. Dessa

har i huvudsak godtagit utredarens förslag.

Skälen för regeringens bedömning: Målet för Sveriges miljöinsatser i Central-

och Östeuropa är att bevara, skydda och förbättra miljön, särskilt i och omkring

 Östersjön och stödja en hållbar utveckling. Viktiga utgångspunkter för det

svenska miljöstödet är Helsingforskommissionens (HELCOM) Åtgärdsprogram för

Östersjön och Agenda 21 för Östersjöområdet - Baltic 21 - vilket antogs vid

Östersjöstaternas råds (CBSS) ministermöte år 1998. Åtgärdsprogrammet bidrar

också till en hållbar utveckling i hela Östersjöns avrinningsområde. Agenda 21

för Östersjöområdet inkluderar mål och scenarier för hållbar utveckling i ett

30-årigt perspektiv liksom ett handlingsprogram som omfattar samma område och

länder som CBSS. Verksamheten är nu inne i sin genomförandefas och flera projekt

 kommer att bli angelägna att stödja de närmaste åren. För kandidatländerna bör

det svenska stödet inriktas på de krav som ställs inför dessa länders kommande

EU-medlemskap. Under den kommande perioden förutses behov av svenska bidrag till

 gemensamma initiativ för miljön i närområdet, t.ex. inom ramen för EU:s

Nordliga dimension. Regeringen anser att de internationella

finansieringsorganens medverkan är av stor betydelse för genomförandet av målen

för den nordliga dimensionen. Regeringen välkomnar särskilt initiativ till

förstärkt samverkan på miljöområdet och understryker vikten av aktiv svensk

medverkan.

Under perioden 1989-2000 har Sverige gjort insatser på miljö- och energiområdet,

 exklusive kärnsäkerhet och strålskydd för totalt 1,191 miljarder kronor vilket

i huvudsak har kanaliserats via Sida/BITS.

Miljösamarbetet har inriktats på att bevara och förbättra miljön i och kring

Östersjön. Centrala inslag har varit förvaltningsstöd, institutionsuppbyggnad

och stöd till investeringar för vattenförsörjning och avloppsrening inom ramen

för Åtgärdsprogrammet för Östersjön. Andra uppmärksammade områden har gällt

minskad miljöpåverkan från jordbruket, liksom avfallshantering och behandling av

 oljespill och fartygsavfall. Detta betyder att omfattande insatser genomförts

för att förebygga och avhjälpa utsläpp i den marina miljön.

Det bilaterala stödet via Sida har hittills resulterat i sex nya

avloppsreningsverk i drift i de baltiska länderna, investeringar och förbättrad

VA-service i sex polska städer, en anläggning för hantering av fartygsavfall och

 oljespill, samt investeringsavtal, för ytterligare fyra avloppsreningsverk och

två avfallsdeponier, samt miljösäkring av en anläggning för miljöfarligt och

radioaktivt slagg i Sillamäe, Estland. Sammanlagt berörs drygt 2,6 miljoner

människor av investeringarna i avloppsrening.

Det institutionella stöd som getts framför allt till miljömyndigheter genom

Naturvårdsverket har bl.a. resulterat i överföring samt förberedelser för

tillämpning av EU:s lagstiftning särskilt inom områdena kemikaliehantering,

naturvård och vattenvård, samt bidragit till samarbetet inom Baltic 21 inom

sektorerna industri, turism och skog. I Ryssland arbetar Naturvårdsverket med

att stärka de regionala myndigheterna. Stödet har också bidragit till

upprättandet av avtal och överenskommelser mellan länder som delar gemensamma

vatten, floden Daugava (Ryssland, Vitryssland och Lettland) och Peipussjön

(Ryssland, Estland). På jordbruksområdet har "Baltic Agricultural Action

Run-Off Programme", som genomförs av Sveriges Lantbruksuniversitet fungerat som

modell för ett större program med stöd av Globala miljöfonden (GEF).

Sverige deltar i det multilaterala miljösamarbetet med Central- och Östeuropa

och med de Centralasiatiska staterna inom ramen för EfE, Environment for

Europe-processen. År 1998 beslutades att processen skulle drivas vidare med

delvis nytt fokus på OSS-länderna samt de Central- och Östeuropeiska länder som

inte är ansökarländer till EU. Kopplat till denna process finns ett antal

organisationer bl.a. Task Force for the Implementation of the Environmental

Action Programme in Central and Eastern Europe, placerad vid OECD i Paris.

Syftet med organisationen är att hjälpa länderna att utveckla en

kostnadseffektiv och konkret miljöpolitik som uppnår väsentliga miljömål.

Enligt ESBO-konventionen, från år 1991, skall miljökonsekvensbeskrivningar göras

 av alla större projekt med gränsöverskridande miljöpåverkan. Det är därför

viktigt att miljökonsekvensbeskrivningar görs i alla relevanta fall för projekt

som får svenskt stöd.

Samarbetet på miljöområdet skall även präglas av ett jämställdhetsperspektiv.

Hänsyn bör tas till könsfördelning vad gäller sammansättning av expertgrupper,

deltagande i utbildning, studiebesök och andra moment i samarbetsprojekten samt

vilka åtgärder som kan vidtas för att säkerställa att könsfördelningen blir

jämn. Än viktigare är att analysera vilken effekt enskilda program och insatser

har för kvinnor respektive män samt vilka konsekvenser valet av samarbetsparter

på både svensk sida och på mottagarsidan har för utvecklingen i riktning mot

ökad jämställdhet i samhället i stort.

Miljöinsatser i kandidatländerna

I de baltiska länderna prioriterades åtaganden enligt HELCOM:s Åtgärdsprogram

för Östersjön och investeringar i vatten- och avloppssektorn tidigt i

reformprocessen. Flera större projekt har genomförts med stöd av främst Sida,

men stora investeringsbehov kvarstår. De EU-direktiv på miljöområdet som

kandidatländerna har störst svårigheter med att uppnå gäller vatten- och

avloppsfrågor, avfallshantering och luftföroreningar. Dessa kräver mycket stora

investeringar och administrativ kapacitet. EU kommer via EU:s stödprogram för

miljö och infrastruktur - ISPA - att ge omfattande stöd inom dessa sektorer, men

 behovet av prioriteringar och samordning mellan olika finansiärer inför

kommande investeringar ökar. Det är regeringens bedömning att det är angeläget

med fortsatt bilateralt stöd, och att utveckla effektiva finansieringsinstrument

 och samarbetsformer med EU liksom med de övriga nordiska länderna, Nordiska

Investeringsbanken (NIB), Nordiska miljöfinansieringsbolaget (NEFCO), Europeiska

 utvecklingsbanken (EBRD) och Europeiska investeringsbanken (EIB). Omfattningen

av det bilaterala stödet bedöms dock gradvis kunna minska.

Miljöinsatser i Ryssland och Ukraina

I Ryssland och Ukraina har stöd till investeringar startat senare än i de

baltiska länderna, bl.a. beroende på att förutsättningarna finansiellt och

institutionellt är mycket svagare. På senare år har stora insatser gjorts inom

det svenska miljöprogrammet för att stärka kapaciteten, bereda projekt och skapa

 förutsättningar för investeringar. I Ryssland har under år 2000 två

finansieringsavtal inom vatten- och avloppssektorn i Kaliningrad och S:t

Petersburg kunnat ingås, tack vare stabilare ekonomi och som ett resultat av

institutionella insatser. Sida medverkar i projektförberedelser för

VA-investeringar i ett tiotal ryska städer inom Östersjöns avrinningsområde.

Sida kommer även att stödja genomförandet av ett projekt för att miljösäkra

anläggningen för miljöfarligt avfall i Krasny Bor, 3 mil sydöst om S:t

Petersburg. Även i Ukraina medverkar Sida i beredningen av VA-investeringar och

finansieringsavtal förväntas ingås under år 2001.

Investeringsprojekten och förberedelserna görs i samverkan med Världsbanken och

EBRD, andra nordiska länder samt i ökande grad i samarbete med NIB och NEFCO

inom ramen för handlingsplanen för EU:s Nordliga dimension. Även EIB kommer inom

 en nära framtid att medverka i finansiering av miljöprojekt i Ryssland.

Samarbetsformer och finansieringsinstrument bör kunna utvecklas ytterligare för

att stärka reformprocesserna.

Naturvårdsverket och flera länsstyrelser bedriver institutionellt samarbete med

miljömyndigheter i nordvästra Ryssland. Detta samarbete är främst inriktat på

naturvård, miljöutbildning, miljöinformation, vattenvård och

lagstiftningsfrågor.

Det är regeringens bedömning att fortsatta svenska insatser på miljöområdet i

Ryssland och Ukraina är angelägna. Det bilaterala stödet bör ske i nära

samverkan med och komplettera det stöd som lämnas på gemensam nordisk basis

genom NIB och NEFCO. Dessutom bör det bilaterala stödets katalytiska funktion

utnyttjas i syfte att få fram resurser från andra lån- och biståndsgivare.

Energi

Det är ett stort svenskt intresse att minska riskerna med kärnkraften i vårt

samarbetsområde samt att utveckla ett energisystem kring Östersjön, baserat på

marknadsekonomiska principer, som är säkert, effektivt, väl dimensionerat och

miljömässigt uthålligt, det vill säga i överensstämmelse med kraven på ett

uthålligt energisystem i Baltic 21. De svenska utvecklingsinsatserna på

energiområdet har inriktats på energieffektivisering och institutionell

uppbyggnad inom värmeförsörjningen, samt på ett utökat utnyttjande av förnybara

energislag.

Insatserna på området för energieffektivisering har framför allt syftat till att

 minska energiförluster och höja effektiviteten inom befintliga anläggningar.

Många av dessa insatser har genomförts i anslutning till större

investeringsprojekt för rehabilitering av fjärrvärmeanläggningar som också

omfattat förstudier, institutionellt stöd i genomförandet och

demonstrationsprojekt för att visa svensk teknik. Ett omfattande projekt har

slutförts i Estland i samarbete med Världsbanken. Större liknande projekt på

fjärrvärmeområdet förbereds nu i Riga och Vilnius också dessa i samarbete med

Världsbanken och ytterligare projekt kan bli aktuella. Projekt för

energieffektivisering genomförs också för skolor, sjukhus och daghem i Ukrainas

huvudstad Kiev.

Insatser inriktade på kapacitetsuppbyggnad och institutionell utveckling har

haft som syfte att möjliggöra en övergång till en energisektor baserad på

marknadsekonomiska principer som bättre kan tillgodose behovet av

miljöförbättringar. Insatserna har omfattat bl.a. organisationsutveckling i

staden Gattjina i Ryssland och utbildningsprogram för ledande befattningshavare

i fjärrvärmebolag från närområdet.

Utöver de ovannämnda utvecklingsinsatserna inom energiområdet som genomförts av

Sida, har Statens energimyndighet genomfört projekt inom ramen för det särskilda

 klimatpolitiska programmet. Dessa projekt har främst inriktats på minskade

koldioxidutsläpp genom att stimulera ett utökat utnyttjande av förnybara

energislag, men har även omfattat vissa energieffektiviseringsinsatser.

Fortsatta svenska insatser inom energiområdet i Ryssland och Ukraina kan

förväntas, t.ex. på fjärrvärmeområdet. De svenska insatserna bör inriktas på att

 öka effektiviteten i produktion, distribution och användning av såväl värme som

 elektricitet liksom att minska utsläppen från energiproduktionsanläggningar. I

tillämpliga fall bör insatserna utformas så att minskning i utsläpp av

växthusgaser skall kunna tillgodoräknas Sverige i enlighet med

klimatkonventionens och Kyotoprotokollets s.k. flexibla mekanismer.

I samband med att Östersjöregionens energiministrar möttes i Helsingfors i

oktober 1999 beslutades om riktlinjer för det fortsatta energisamarbetet inom

ramen för Östersjöstaternas råd (CBSS). Energiministrarna beslutade vid detta

möte att integrera arbetet inom Baltic 21:s energisektor med energiministrarnas

samarbete. Inom detta mellanstatliga energisamarbete behandlas bl.a.

möjligheten till utveckling av regionala marknader för el och gas samt frågan om

 Östersjöregionen som ett försöksområde för Kyotoprotokollets flexibla

mekanismer. Den senare frågan kan komma att innebära ett behov av finansiering

från Sverige och övriga nordiska länder av en institution som samordnar och

agerar mellanhand vid genomförandet av krediterbara utsläppsreduktioner, ett

s.k. clearing house.

Kraftföretagen i regionen studerar i ett gemensamt, delvis EU-finansierat

projekt (Baltic Ring), förutsättningar för en regional marknad för el. En

slutsats i projektets första rapport är att harmonisering av skatter, miljökrav

och andra rambetingelser för handel är en viktig förutsättning för att en sådan

marknad skall kunna utvecklas. Denna fråga hanteras inom det mellanstatliga

energisamarbetet i tät dialog med industrin och andra aktörer. En regional

elmarknad bedöms kunna leda till miljöförbättringar och effektivare

resursanvändning.

Regeringen avser att verka för internationellt koordinerade åtgärder i syfte att

 underlätta för Litauen att i god tid och på ett miljömässigt hållbart sätt

anpassa sitt energisystem till de nya förutsättningar som en nedläggning av

Ignalinareaktorerna medför. I projektet Baltic Ring har en elförbindelse mellan

Litauen och Polen identifierats som en av de felande länkarna i ett regionalt

sammankopplat elnät. En sådan förbindelse skulle också underlätta Litauens

elförsörjning efter en stängning av Ignalinaverket. Detta skulle även skapa

möjligheter till miljöförbättringar och minskad risk för störningar i

elenergiförsörjningen. Genom att regionens elnät kopplas ihop med det

västeuropeiska elnätet ökar möjligheten för en energihandel på en avreglerad

marknad inom ett utvidgat EU och med Ryssland. Även en elförbindelse mellan

Estland och Finland har identifierats som intressant.

Kärnsäkerhet och strålskydd

De svenska insatserna för att förbättra kärnsäkerheten och strålskyddet i

Central- och Östeuropa har pågått sedan år 1992. Sammanlagt har ca 600 miljoner

kronor anslagits för bilaterala insatser för detta ändamål. Utöver de bilaterala

 insatserna har Sverige bidragit med ca 48 miljoner kronor till Tjernobylfonden,

 med 85 miljoner kronor till Kärnsäkerhetsfonden och 50 miljoner kronor till

Fonden för avveckling av Ignalina. Samtliga tre fonder är administrerade av

EBRD.

Målet med det svenska kärnsäkerhetsprogrammet, kanaliserat via Statens

kärnkraftinspektion (SKI) och Statens strålskyddsinstitut (SSI), är att så långt

 som möjligt minska sannolikheten för att en kärnkraftolycka med stora

radioaktiva utsläpp skall inträffa vid något av kärnkraftverken i

samarbetsområdet. Samarbetet inriktas på att effektivt komplettera de

internationella programmen och att sätta in sådana åtgärder att uppenbara

säkerhets- och strålskyddsrisker undanröjs i de reaktoranläggningar som av

energibalansskäl inte omedelbart kan stängas samt att stärka de oberoende

säkerhets- och beredskapsmyndigheternas kompetens. Vad gäller beredskapen mot

kärntekniska olyckor är syftet att skapa tekniska förutsättningar och goda

relationer för en samverkan inom hela Östersjöområdet med system för tidig

varning, automatisk strålningsövervakning och gemensamma beredskapsövningar.

Stödet till kandidatländernas anpassning till EU:s regelverk ställer också krav

på strålskyddsinsatser utanför kärnkraftsverksamheten. Statens

strålskyddsinstitut utvecklar i detta sammanhang stödet till kandidatländernas

arbete för patientstrålskyddet inom sjukvården och övervakning av den

radioekologiska miljön.

Det svenska stödet är framför allt koncentrerat till kärnkraftverket Ignalina i

Litauen. Detta arbete håller nu på att ändra karaktär genom Litauens beslut att

senast år 2005 stänga reaktor I. Beslutet innebär att det svenska stödarbetet

koncentreras allt mer på avvecklings- och avfallsfrågor. Det svenska bilaterala

insatserna bör effektivt komplettera de insatser som görs via den av EBRD

administrerade internationella fonden för Ignalinas avveckling. Sverige deltar

dock fortsatt i ett samarbete för säkerhetshöjande insatser vid Ignalina i syfte

 att minska sannolikheten för att en kärnkraftsolycka med stora radioaktiva

utsläpp skall inträffa, fram till stängningen av anläggningen.

I Ryssland förväntas arbetet att fortsätta med att stödja färdigställandet av en

 fullständig säkerhetsanalys av Leningradverket, den första av sitt slag i

Ryssland. Insatser bör vidare göras för att stärka strålskyddet. Stödet bör

också fortsätta med säkerhetshöjande åtgärder och säkerhetsanalyser vid Kola

kärnkraftverk.

För använt kärnbränsle och radioaktivt avfall är målet att avfallet skall tas om

 hand, mellanlagras och slutförvaras på ett från säkerhets- och miljösynpunkt

acceptabelt sätt. På detta område riktar Sverige särskild uppmärksamhet mot det

använda kärnbränslet och det radioaktiva avfallet i nordvästra Ryssland.

Behovet av stöd till Ryssland på områdena reaktorsäkerhet, utbränt kärnbränsle

och radioaktivt avfall är stort. Möjligheterna att bistå Ryssland på dessa

områden begränsas dock på grund av avsaknaden av ett juridiskt ramverk som bl.a.

 reglerar frågor om tullar, skatter och ansvar i händelse av en atomskada. En

multilateral förhandlingsprocess med Ryssland och ett antal potentiella

givarstater, däribland Sverige, pågår för att försöka lösa dessa frågor.

Regeringen är beredd, så snart de juridiska frågorna fått en acceptabel lösning,

 att förstärka stödet till Ryssland, på dessa områden.

4.6 Utbildning och forskning

Regeringens bedömning: Samarbete inom utbildning och forskning bör utgöra ett

eget huvudområde och syfta till att stärka forsknings- och

utbildningskapaciteten i samarbetsländerna samt att skapa fungerande och

långsiktiga nätverk mellan främst universitet och högskolor i Sverige och i vårt

 prioriterade närområde.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Utredningen föreslår även

att en strategi för hur samarbetet bör ske utarbetas i samverkan med berörda

aktörer.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan har överlag

varit mycket positiva till att skapa ett eget huvudområde för utbildning och

forskning. Sida ställer sig dock tvekande med motiveringen att samarbetet redan

ingår i existerande huvudområden.

Skälen för regeringens bedömning: Samarbete på utbildnings- och

forskningsområdet är ett viktigt verktyg för att stödja reformprocessen och

generera ekonomisk tillväxt i Central- och Östeuropa. Insatserna gynnar

utvecklingen av kompetens hos individer och grupper, inte minst hos den yngre

generationen, som i sin tur kan bidra till en dynamisk och väl avvägd

reformagenda. Samarbetet kan därmed stärka basen för framtidens ledarskikt i

samarbetsländerna och motverka en bestående "brain-drain". Samarbetet mellan

lärosäten i Sverige och i vårt närområde och skapandet av breda kontaktytor och

nätverk främjar vidare framväxten av en gemensam värdegrund och ett starkt

civilt samhälle. Sammantaget är detta något som på sikt bidrar till uppfyllandet

 av samtliga mål för samarbetet med Central- och Östeuropa, men särskilt gynnar

ekonomisk utveckling och demokratins förankring i samhället.

Insatser hittills

Verksamheten inom utbildnings- och forskningsområdet har hittills skett på olika

 nivåer. Svenska institutet har varit en av de viktigaste aktörerna och

administrerar bl.a. sedan år 1997 Visbyprogrammet och Östersjöstipendierna,

sedan år 2000 Nya Visbyprogrammet. Nya Visbyprogrammet är ett stipendie- och

utbytesprogram för Östersjöregionen vars mål är dels att bidra till att

utvecklingen runt Östersjön fortskrider och att den ekonomiska och politiska

reformprocessen påskyndas, dels att stärka samarbetet och förbindelserna mellan

länderna i Östersjöområdet samt öka förståelsen för varandras kulturer.

Programmet avser utbyte och samarbete inom olika nivåer och sektorer av

utbildningssystemet och riktar sig till studerande, forskare, lärare och

administrativ personal. Förutom områdena forskning och högskoleutbildning

omfattas även utbildning på gymnasienivå, vuxenutbildning, inklusive

folkbildning och arbetsmarknadsutbildning, samt utbildningsinsatser inom kultur-

 och mediasektorn. Ett exempel på en verksamhet som har fått stöd via

Visbyprogrammet är Baltic University Programme som koordineras av Uppsala

universitet. Programmet består av ett nätverk mellan ca 160 universitet och

högskolor från 14 länder i Östersjöregionen.

Handelshögskolan och Juristhögskolan i Riga är två exempel på svenska initiativ

som har effekter på utvecklingen i hela regionen. Ambitionen är beträffande båda

 högskolorna att de efter ett inledningsskede skall gå över till lettiskt eller

sambaltiskt huvudmannaskap.

Sverige har också sedan år 1998 gett bidrag till utbildning av ryska, ukrainska

och vitryska nationalekonomer inom ramen för Eurasia Foundations projekt

"Economics Education and Research Consortium" (EERC). Projektet består av en

tvåårig grundutbildning i Kiev. Dessutom ges bidrag till en svensk professur för

 en hemvändande rysk ekonomie doktor samt till vitryska studenter som vill

studera i Kiev.

Bidrag ges vidare till svenskundervisning i Central- och Östeuropa via Svenska

institutet. Stödet förmedlas i form av lektorer i svenska språket, läromedel och

 bokgåvor samt fortbildning och sommarkurser i Sverige för lärare och studenter.

 Svenskundervisningen är ett viktigt instrument för att knyta bestående band

mellan Sverige och samarbetsländerna och används även som en komponent i andra

utbildningsinsatser.

Inom forskningsområdet ges årligt bidrag till den verksamhet som Östekonomiska

institutet bedriver med i huvudsak akademisk forskning om övergångsekonomierna.

Övergripande syfte

Samarbetet på utbildnings- och forskningsområdet skall ha som utgångspunkt

behovet av att fortsatt stärka reformprocessen och bidra till en hållbar

utveckling i samarbetsländerna. Satsningar bör därför ske på kunskapsområden

till stöd för fortsatta reformer och på dem som är särskilt svagt företrädda i

samarbetsländerna. Satsningarna skall vidare ha förankring i de övriga

prioriterade huvudområdena. För att få störst genomslagskraft bör samarbetet

anpassas efter de riktlinjer som tas fram i landstrategierna för de aktuella

länderna.

Kontakter med Sverige och det svenska utbildnings- och forskningsväsendet bör

också främjas. Det finns en stor resurspotential i många samarbetsländer,

särskilt på det naturvetenskapliga området, som kan vara till gagn för det

svenska forskningsväsendet.

Samarbetet skall präglas av ett jämställdhetsperspektiv. Här bör beaktas

könsfördelningen bland deltagare i olika program samt vilka åtgärder som kan

vidtas för att säkerställa att fördelningen blir jämn. Än viktigare är att

analysera hur valet av samarbetsområde och samarbetspartner på både svensk sida

och mottagarsidan kan påverka utvecklingen i riktning mot ökad jämställdhet i

samhället i stort. Särskilda riktade utbildningsinsatser kan här vara på sin

plats.

Det framtida samarbetet

Generellt bör tyngdpunkten i utbildnings- och forskningssamarbetet fortsätta att

 ligga på bidrag till att stärka forsknings- och utbildningskapaciteten i

samarbetsländerna. Viktigt är också att skapa fungerande och långsiktiga nätverk

 mellan universitet och högskolor i Sverige och i vårt prioriterade närområde.

Dessa nätverk kan i sin tur lägga grunden för ett reguljärt grannlandssamarbete

i framtiden. Individuell stipendiering har en viktig funktion för både främjande

 av institutionssamarbete och skapandet av kontaktytor och nätverk mellan

individer.

Utvecklingen av forskningskapaciteten i samarbetsländerna bör få särskild

prioritet. Rekryteringsläget är på många håll svagt till forskarutbildning och

lärartjänster. Institutions- och kompetensuppbyggnad behövs, särskilt av

handledningskompetensen på magister- och forskarutbildningsnivå och modern

pedagogisk metodik behöver överföras. Dessa satsningar behövs för att stärka

forskarkompetensen, vilket i sin tur kan bidra till att försörja både

universitet och samhället i stort med högkvalificerad arbetskraft.

En bestående "brain-drain" av akademisk och annan kompetens från

samarbetsländerna till Sverige och andra västländer bör motverkas, där

nyutbildade på grund av brist på resurser inom den akademiska sektorn förblir

utomlands i stället för att verka i hemlandet och bidra till landets utveckling.

 Detta är särskilt allvarligt då många av de lärare och forskare som stannat

kvar inom utbildningsväsendet tillhör den äldre generationen. Ett underskott på

kvalificerade lärare och forskare riskerar därmed att uppstå. Företräde bör

därför ges till sådana samarbetsprojekt som genom sin konstruktion motverkar

riskerna för bestående "brain-drain". Ett exempel på en sådan projekttyp är den

s.k. "sandwich-modellen", där studenter på grund- och forskarutbildningsnivå ges

 tillfälle att studera vissa perioder i Sverige mot att man genomför huvuddelen

av och slutför sin utbildning i hemlandet. Särskilda "återvändarstipendier" till

 studerande som vistas i Sverige under en längre tid kan vara en annan lösning.

Med dessa modeller kan både svenska och samarbetslandets intressen tillgodoses

och ett kontinuerligt kunskapsutbyte ske.

Folkbildning är ett viktigt område, dels för att uppmuntra den i Sverige länge

tillämpade principen om livslångt lärande och kompetensutveckling även efter

avslutad grund- och akademisk utbildning, dels för att folkrörelser och

folkbildning är betydelsefulla för framväxten av ett livskraftigt civilt

samhälle. Mycket sker redan på detta område. Svenska ABF är en central aktör i

samarbetet med folkbildningsaktörer i närområdet. ABF:s estniska motpart[REDACTED_EFTERNAMN] är

i sig ett resultat av samarbete med Sverige som tillkom som svar på behovet av

en bred och folkligt orienterad vuxenutbildning i frågor som aktualiserats av

övergången till demokrati och marknadsekonomi, och har utvecklats snabbt med

hjälp av stöd från ABF via bl.a. Visbyprogrammet.

Som ett led i kandidatländernas EU-anpassning och den därav följande utfasningen

 av det bilaterala stödet till dessa skulle Sverige kunna bidra med

kompetensöverföring, t.ex. när det gäller EU-stöd inom utbildning och forskning.

5 Riktlinjer för samarbetet

Regeringens förslag: Utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa skall

styras av tre riktlinjer:

- att främja EU-anpassningen i kandidatländerna, samt vad avser Ryssland,

Ukraina och Vitryssland, att främja systemförändringar och integration i

europeiska samarbetsstrukturer

- att främja relationerna med Sverige

- att låta ett jämställdhetsperspektiv prägla samarbetet.

Utredningens förslag: Till skillnad från regeringen föreslår utredningen att

utvecklingssamarbetet skall styras av fem riktlinjer, av vilka två är

överordnade. De två överordnade riktlinjerna föreslås vara att främja

EU-anpassningen i kandidatländerna och systemförändringar och europaintegration

i Ryssland, Ukraina och Vitryssland samt att främja relationerna med Sverige. De

 tre underordnade riktlinjerna skall vara mellanstatligt regionalt samarbete, en

 successiv avveckling samt koordinering med nationella och internationella

aktörer. Utredningen anser också att allt samarbete skall präglas av ett

jämställdhetsperspektiv utan att ange närmare hur det skall ta sig uttryck.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna instämmer i utredningens

förslag till riktlinjer. Sida anser emellertid att konstruktionen med riktlinjer

 på olika nivåer skapar otydlighet. Vikten av ett jämställdhetsperspektiv i

samarbetet framhålls av flera instanser.

Skälen för regeringens förslag: Riktlinjerna skall vara vägledande för vilka

insatser som skall genomföras inom varje huvudområde med utgångspunkt i det

övergripande målet för samarbetet. Regeringen bedömer att den av utredningen

föreslagna strukturen där två nivåer av riktlinjer anges skulle innebära

otydlighet. De tre underordnade riktlinjerna som utredningen föreslår kan

tillgodoses i utvecklingssamarbetet utan att dessa anges som riktlinjer för

samarbetet. Mellanstatligt regionalt samarbete och koordinering av samarbetet

med andra aktörer behandlas närmare i avsnitt 10. En successiv avveckling av

utvecklingssamarbetet är en grundläggande princip och har utvecklats närmare i

avsnitt 3. Regeringen föreslår att jämställdhetsperspektivet skall vara en

riktlinje för utvecklingssamarbetet i enlighet med tidigare program och i

enlighet med ambitionen att öka genomslagskraften på jämställdhetsområdet.

De tre riktlinjer som regeringen föreslår beskrivs närmare nedan.

5.1 Att främja EU-anpassningen i kandidatländerna, samt vad avser Ryssland,

Ukraina och Vitryssland, att främja systemförändringar och integration i

europeiska samarbetsstrukturer

I riksdagsbeslutet om samarbetet med Central- och Östeuropa år 1998 fastställdes

 att det svenska utvecklingssamarbetet skall stödja samarbetsländernas

EU-integration. Detta har haft en starkt styrande roll i utvecklingssamarbetet.

Utredningens allmänna bedömning är att samarbetet i detta avseende är väl

uppfyllt.

Regeringen föreslår att utvecklingssamarbetet med kandidatländerna även

fortsättningsvis i huvudsak skall inriktas på sådana insatser som främjar

EU-anpassningen. EU-utvidgningen är en av de högst prioriterade frågorna för

regeringen och utvecklingssamarbetet skall bidra till att underlätta denna

process. Det speglar såväl kandidatländernas behov av att få stöd för att

underlätta anpassningen till EG:s regelverk som Sveriges starka intresse av att

kandidatländerna i regionen så snart som möjligt upptas som medlemmar i EU. Det

innebär att insatser som främjar EU-anpassningen skall prioriteras och tonvikten

 skall ligga på att bidra till att länderna uppfyller EU:s regelverk. En viktig

uppgift är även att bistå kandidatländerna i att utöka sin kapacitet att själva

driva EU-anpassningen vidare varvid samarbetsländernas nationella

handlingsplaner bör vara vägledande.

I 1998 års riksdagsbeslut angavs vidare att en prioritet för samarbetet skulle

vara att på olika sätt stödja Ryssland och Ukrainas vidare integration i Europa

och till europeiska samarbetsstrukturer. Utredningen konstaterar att samarbetet

med Ryssland och Ukraina bidrar till detta genom att stödja en ekonomisk

omställning, en bredare och starkare europeisk kontaktyta och utbyte av

erfarenheter. Regeringen föreslår att en riktlinje för stödet till Ryssland,

Ukraina och Vitryssland även fortsättningsvis skall vara att främja ländernas

integration i europeiska samarbetsstrukturer och att främja systemförändringar.

Tonvikten i utvecklingssamarbetet skall därför vara på insatser som bidrar till

detta. Ett viktigt syfte med utvecklingssamarbetet är att motverka nya politiska

 skiljelinjer i spåren av utvidgningen och bidra till stabilitet och säkerhet i

regionen.

5.2 Att främja relationerna med Sverige

Utvecklingssamarbetet i regionen har inriktats på sektorer inom vilka Sverige

har komparativa fördelar, dvs. där den svenska resursbasen har särskild

efterfrågad kompetens i form av tjänster, system och varor. Utredningen

konstaterar att utnyttjandet av den svenska resursbasen är gott. Enligt Sidas

uppskattning är återflödet till svenska aktörer, inklusive myndigheter,

organisationer och företag totalt ca 90 - 95 procent. Syftet med samarbetet har

också varit att lägga grunden för reguljärt grannlandssamarbete utan särskilt

statligt stöd.

Regeringen anser att främjandet av relationerna till Sverige och att därigenom

långsiktigt stärka relationerna mellan Sverige och samarbetsländerna är en

självklar och viktig del i utvecklingssamarbetet med länderna i Central- och

Östeuropa. Relationsbyggandet med Sverige är också ett led i övergången till

reguljärt grannlandssamarbete. Regeringen föreslår att främjandet av

relationerna med Sverige skall utgöra en riktlinje för utvecklingssamarbetet.

Med samarbetsländernas behov som utgångspunkt skall insatserna inriktas på

sådana områden där Sverige har erkänd och efterfrågad kompetens. Svenska

intressen skall tillgodoses såväl i utformningen av programmet som i dess

genomförande och den svenska resursbasen utnyttjas. Vidare skall aktörer i

Sverige ges tillfälle att delta i planeringen av insatserna och medverka i det

arbete som sker i detta syfte hos myndigheterna, t.ex. landstrategiprocessen, på

 ett tidigt stadium.

5.3 Att låta ett jämställdhetsperspektiv prägla samarbetet

Riksdagen beslutade i juni 1996 att ett jämställdhetsperspektiv skall prägla

hela utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa. Detta innebär att

utvecklingssamarbetet i stort skall utformas så att det bidrar till ökad

jämställdhet mellan kvinnor och män i samarbetsländerna och att planerade

enskilda insatser skall analyseras utifrån de effekter de kan ha på kvinnor och

män.

Som ett led i detta arbete skall alla insatser utformas så att både kvinnor och

män kan påverka, ta del av och själva bidra till utvecklingen. För varje insats

skall analyseras hur jämställdhetsperspektivet har vägts in och hur insatserna

har påverkat förhållandet för kvinnor respektive män i målgruppen. I insatser

där jämställdhetsperspektiv saknas skall utrönas om insatsen kunde haft

jämställdhetseffekter med ett alternativt upplägg.

All rapportering, alla översyner och utvärderingar utförda av departementet och

dess myndigheter skall redovisas med en uppdelning av fakta och analys för såväl

 kvinnor som män. Existerande handlingsplaner på jämställdhetsområdet, både på

departements- och myndighetsnivå, skall regelbundet följas upp och uppdateras.

Vidare bör jämställdhetsmålen i regleringsbrev och landstrategier formuleras så

att de blir så operativa som möjligt.

I syfte att genomföra ovanstående, kan regelbundna utbildningsinsatser för

berörd personal även fortsättningsvis komma att behövas.

Som ett komplement till principen om att alla insatser skall präglas av ett

jämställdhetsperspektiv, kan särskilda insatser riktade till enbart kvinnor

eller män vara nödvändiga. Dessa diskuteras utförligare under respektive

huvudområde.

För att få största möjliga genomslag i jämställdhetssatsningarna, är det

nödvändigt med ett aktivt engagemang från svensk sida på alla nivåer, både i

dialogen med samarbetsländerna, men i lika hög grad i dialogen med de svenska

parterna. Lika nödvändigt är det dock att arbeta utifrån samarbetslandets egna

mål, prioriteringar, behov och förutsättningar.

Den svenska resursbasen bör utnyttjas i så hög utsträckning som möjligt.

Satsningarna på jämställdhetsområdet bör därför koncentreras på de områden där

det finns särskild svensk kompetens och lång svensk erfarenhet. Som exempel kan

nämnas könsuppdelad statistik, socialförsäkringssystem, lagstiftningsarbete på

jämställdhetsområdet, ledarskapskurser för kvinnor, reproduktiv hälsa samt

frågor om män och jämställdhet.

6 Programmets geografiska omfattning

Regeringens förslag: Sveriges utvecklingssamarbete med Central- och Östeuropa

skall inriktas på närområdet, dvs. Estland, Lettland, Litauen, Ryssland, Ukraina

 och Vitryssland.

Regeringens bedömning: Utvecklingssamarbetet med Polen har i det närmaste fasats

 ut, men enstaka ytterligare insatser kan bli aktuella. Utvecklingssamarbetet

med Ryssland bör ha fortsatt hög prioritet. Ambitionsnivån bör vara fortsatt hög

 även beträffande Ukraina. Insatserna bör kunna breddas i Vitryssland.

Geografisk koncentration bör eftersträvas i Ryssland och Ukraina.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Till

skillnad från regeringen anser utredningen att endast insatser på

demokratiområdet bör ske i Vitryssland.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer med utredningens förslag

om geografisk koncentration. Främst lyfts behovet av geografisk koncentration i

Ryssland och Ukraina fram .

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Sveriges utvecklingssamarbete med

Central- och Östeuropa har sedan dess början inriktats på närområdet. Samarbetet

 har huvudsakligen varit inriktat på Estland, Lettland, Litauen, Polen, Ryssland

 och Ukraina. Syftet har varit att lägga grunden för ett nära reguljärt

grannlandssamarbete utan särskilt statligt stöd runt det gemensamma Östersjön

och dess omgivningar. Samarbetet har drivits av ett intresse att bidra till ökad

 säkerhet, ökat välstånd och nära kontakter inom närområdet.

I de baltiska länderna har utvecklingssamarbetet i hög grad syftat till att

stödja ländernas anpassning till ett medlemskap i EU. Även insatser på det

sociala området har fått en starkare betoning under den gångna

samarbetsperioden. Det säkerhetsfrämjande stödet har också varit betydelsefullt

i samarbetet med de baltiska länderna. Det statligt finansierade

utvecklingssamarbetet har gradvis minskat under perioden i ljuset av den snabba

utvecklingen i länderna och den gradvisa övergången inom flera områden till ett

reguljärt samarbete. Denna utveckling har kommit längst i Estland, men har även

 tagit sin början i Lettland och Litauen.

Utvecklingssamarbetet med Polen har i enlighet med landstrategin i det närmaste

fasats ut under perioden. Samarbetet har i hög grad övergått i reguljärt

grannlandssamarbete. Insatser har gjorts på miljöområdet och enstaka

förvaltningsinsatser till stöd för EU-anpassningen.

Utvecklingssamarbetet med Ryssland har expanderat kraftigt under perioden.

Ökningen har främst skett inom det ekonomiska och sociala området samt miljö.

Även samarbetet med Ukraina har expanderat om än i mindre omfattning än i

Ryssland, särskilt på det sociala området och inom förvaltningen. Samarbetet med

 Vitryssland har begränsats av den politiska situationen. Vissa insatser har

gjorts där, huvudsakligen inom demokratiområdet.

Insatser har även skett i övriga kandidatländer, huvudsakligen inom ramen för

partnersamverkan, bidrag till konsultfonder och internationella kurser.

Ett par särskilda satsningar har gjorts under perioden. Under år 1999

genomfördes en satsning kallad "Polen i fokus". Satsningen var bred och innehöll

 framför allt ett antal Sverigemanifestationer i Polen arrangerade av svenska

län och kommuner. Manifestationerna bestod av allmänt Sverigefrämjande,

kompetensöverföring, näringslivssatsningar och information om EU. Vidare utsåg

regeringen år 2000 till de "Baltiska ländernas år". Satsningen hade tre mål

varav det första var att främja de bilaterala kontakterna med Sverige och de

baltiska länderna på alla plan, framför allt inom näringslivet. Övriga två mål

syftade till att stödja och underlätta för de baltiska länderna i sitt närmande

till EU, dels vad gäller EU-information till befolkningen, dels genom att

förbättra kunskaperna om de baltiska länderna bland EU-länderna.

Regeringen föreslår att utvecklingssamarbetet även fortsättningsvis skall

behålla karaktären av ett närområdesprogram. Samarbetet skall rikta sig till

samma länder som hittills, med undantag av Polen som förutses fasas ut inom den

närmaste perioden. Utvecklingssamarbetet med Estland, Lettland och Litauen skall

 fortgå men gradvis fasas ut under tiden fram till medlemskap i EU. Eftersom det

 ännu är för tidigt att säga när i tiden detta kan komma att ske är det

väsentligt att noga följa utvecklingen i dessa länder och tillämpa flexibilitet

i planeringen av insatserna. Enstaka insatser i övriga kandidatländer kan bli

aktuella.

Regeringen bedömer att ambitionsnivån vad gäller Ryssland bör vara fortsatt hög

under den kommande perioden. Mot bakgrund av de stora behoven i Ryssland och de

begränsade resurserna som står till förfogande för programmet är det nödvändigt

att tillämpa principen om geografisk koncentration. Samarbetet i Ryssland bör

huvudsakligen inriktas på nordvästra Ryssland och Moskva. Ambitionsnivån

avseende Ukraina bör också vara fortsatt hög. Även här bör geografisk

koncentration eftersträvas.

Regeringen bedömer att samarbetet med Vitryssland kan utvecklas inom ramarna för

 de nu tillämpade slutsatserna från EU:s ministerråd. Beredskap bör finnas för

ett ytterligare breddat samarbete när de politiska och ekonomiska

förutsättningarna för detta föreligger.

I takt med ökad andel av samarbetet som inriktar sig på Ryssland och Ukraina

ökar också komplexitetsgraden i samarbetet. Det ställer högre krav på

långsiktighet och styrning.

I följande avsnitt lämnas en redogörelse för utvecklingen i samarbetsländerna,

det hittillsvarande samarbetet samt förslag på fortsatta prioriteringar i

samarbetet. Närmare riktlinjer för det framtida samarbetet för respektive land

skall fastställas i de landstrategier som skall antas av regeringen för samtliga

 länder med undantag av Polen (avsnitt 7).

6.1 Estland

Sedan Estland blev självständigt år 1991 har en omfattande politisk och

ekonomisk omvandling skett. Estland är i dag en fungerande parlamentarisk

demokrati med stabila institutioner som garanterar upprätthållandet av

rättsstatens funktioner. Det politiska läget bedöms som stabilt. De

utrikespolitiska prioriteringarna ligger fast och utgörs i första hand av

medlemskap i EU och Nato. Estland inledde medlemskapsförhandlingar med EU år

1998.

Estlands ekonomiska omvandling började tidigt och har präglats av kontinuitet.

Estland är nu att betrakta som en fungerande marknadsekonomi. En lyckad

privatiseringsprocess jämte omstrukturering av näringslivs- och finanssektorn

har skapat förutsättningar för ett gynnsamt företags- och investeringsklimat,

vilket i sig bidragit till omfattande utländska investeringar. Den ekonomiska

tillväxten har varit mycket god. En tillfällig nedgång inträdde efter den ryska

krisen år 1998 men tillväxten tog ny fart under hösten 1999 och ökade kraftigt

under år 2000. Estland blev under år 2000 medlem i WTO.

EU är Estlands viktigaste handelspartner och svarar för drygt 70 procent av den

totala handeln. Det tidigare beroendet av den ryska marknaden är numera litet.

Sverige utgör Estlands andra enskilt största handelspartner ifråga om både

export och import. De viktigaste handelsvarorna är verkstads- (inklusive

elektroniska) och textilprodukter, insatsvaror för industrin samt trävaror.

Sverige är största utländska investerare i Estland och svarar för ca 40 procent

av direktinvesteringarna. Svenska investeringar återfinns främst inom

finanssektorn.

Trots den goda ekonomiska utvecklingen och det ökande välståndet är den sociala

situationen i landet mycket ojämn. Bitvis är fattigdomen utbredd med en hög grad

 av arbetslöshet och ökande narkotikamissbruk. Klyftorna är stora mellan stad

och landsbygd. Särskilt utsatta är regionerna i nordöstra och sydöstra Estland.

De växande sociala klyftorna drabbar inte minst barn och ungdomar. För att

bekämpa problemen har regeringen utarbetat ett särskilt program för utsatta

regioner och grupper.

De mänskliga rättigheterna respekteras av den estniska regeringen och

myndigheterna. Inte minst anslutningsprocessen till EU verkar pådrivande för

framväxten av hållbara legala, sociala och materiella förutsättningar som

garanti för att de mänskliga rättigheterna respekteras. Integrationen av den

rysktalande befolkningsgruppen har gjort stora framsteg. Det kvarstår enligt

OSSE:s utvärderingar endast ett fåtal aspekter där insatser behöver vidtas för

att främja integration av den rysktalande befolkningen.

Goda framsteg har gjorts vad gäller anpassningen till EU:s gemensamma regelverk

inklusive uppbyggnaden av den institutionella strukturen, särskilt inom den inre

 marknaden. Områden där fortsatta anpassningar krävs är bl.a. beskattning,

tullfrågor, jordbruk och fiske, regionalpolitik samt inrikes och rättsliga

frågor. Det är genomgående viktigt att fortsatta ansträngningar görs för att

stärka den administrativa kapaciteten inom svaga områden, inte minst inom den

judiciella sektorn.

På miljöområdet återstår trots framstegen fortfarande en hel del arbete för att

Estland skall uppfylla de krav som ställs inför EU-medlemskap. Anpassningen till

 EU:s lagstiftning kräver stora investeringar. Tre problematiska områden är

vattenrening, avfallshantering och naturskydd. En till miljöområdet nära kopplad

 fråga är behovet av omstrukturering av oljeskifferindustrin i nordöstra Estland

 vilket kommer att kräva omfattande insatser.

Det svenska utvecklingssamarbetet med Estland har under perioden 1998-2000

uppgått till ca 111 miljoner kronor. Samarbetet har huvudsakligen inriktats på

det sociala och ekonomiska området samt på demokratisamarbetet och huvuddelen av

 insatserna har varit direkt relaterade antingen till Estlands EU-integration

eller till den sociala sektorn.

Inom det säkerhetsfrämjande stödet har insatser inom institutionsutveckling och

kunskapsöverföring varit framträdande. Stöd har bl.a. avsatts för utbildning av

marin- och arméofficerare, uppbyggnad av ett estniskt pliktverk samt till

gemensamma baltiska projekt såsom en baltisk försvarshögskola samt

minröjningsprojekt. Insatser inom det säkerhetsfrämjande stödet bedöms vara

fortsatt viktiga.

Stödet på rättsområdet har ökat och fokus har gradvis förskjutits från

ministerienivå till myndighetsnivå. Sektorer som berörts är bl.a. polisväsendet,

 domstolsväsendet och fängelser. Fortsatta insatser inom rättssamarbetet är

angelägna under den kommande samarbetsperioden, med siktet inställt på utfasning

 i samband med Estlands EU-medlemskap.

Estland har också fått stöd inom området utbildning och forskning, främst via

det av Svenska institutet administrerade Visbyprogrammet och, sedan år 2000, Nya

 Visbyprogrammet. Här väntas fortsatta svenska insatser med inriktning mot

reguljära grannlandsrelationer i framtiden.

Samarbetet på det ekonomiska området har fasats ut alltmer, i enlighet med

landstrategins riktlinjer. I stället har insatser på det sociala området

prioriterats, bl.a. omstrukturering av den estniska sjukvårdssektorn där stora

behov föreligger. Sida finansierar en utvecklingsplan för Mustamäe sjukhus.

Andra insatser omfattar bl.a. bekämpandet av tuberkulos, vård av handikappade

och arbetshälsa. Fortsatt prioritering av det sociala området bedöms angeläget.

Det svenska språk- och integrationsstödet till Estland har kanaliserats dels

genom UNDP, dels genom Svenska institutet. Insatserna har hittills främst

inriktats på språkundervisning, men har gradvis även kommit att omfatta mer

socio-ekonomiskt inriktade projekt. UNDP avvecklar under år 2001 helt sin

verksamhet i Estland. De fortsatta internationella integrationsinsatserna kommer

 att samordnas inom ramen för det nationella integrationsprogrammet för perioden

 2000-2007 under ansvar av integrationsministern. Fortsatta svenska insatser

under den kommande programperioden bedöms som angelägna, men stödet skall

inriktas så att det uppmuntrar nationellt ansvarstagande, både administrativt

och finansiellt, för att därefter kunna fasas ut.

Insatserna på miljöområdet har varit inriktade på att hjälpa Estland att

uppfylla de miljörelaterade krav som ställs inför det kommande EU-medlemskapet.

En stor del av insatserna har skett regionalt och i samordning med andra givare

(utvecklingsbankerna, EU m.fl.). Fokus har legat på förbättring av vatten- och

avloppssituationen. Två aktuella bilaterala Sidaprojekt är stöd till

avloppsrening i Narva samt rening av den radioaktivt förorenade Sillamäedammen i

 nordöstra Estland. Regeringen bedömer att fortsatta insatser på miljöområdet är

 angelägna, liksom utveckling av effektiva finansieringsinstrument och

samarbetsformer med EU och andra aktörer på området. Omfattningen av stödet

bedöms dock gradvis kunna minska.

Det fördjupade vänortssamarbetet mellan Sverige och Estland är mycket utvecklat

och involverar ett stort antal kommuner, län och landsting. Samarbetet berör

bl.a. lokalt självstyre, institutionell utveckling, social omstrukturering,

företagande och miljö.

6.2 Lettland

Den inrikespolitiska situationen har i Lettland till viss del präglats av

relativt återkommande regeringsskiften sedan den återupprättade

självständigheten år 1991. Landet är dock en fungerande parlamentarisk

demokrati. De långsiktiga utrikespolitiska prioriteringarna ligger fast,

medlemskap i EU och Nato står högst på dagordningen. Förhandlingar om

EU-medlemskap inleddes år 2000.

Stabiliseringen av den lettiska ekonomin fortsätter och landet har nu återhämtat

 sig från den nedgång som drabbade ekonomin i augusti 1998 till följd av den

dåvarande ryska krisen. Under år 2000 ökade BNP med 6,6 procent. Arbetslösheten

har minskat, men är fortfarande hög i vissa regioner, framför allt på

landsbygden och i östra delen av landet. Lettland var det första baltiska landet

 som blev medlem i WTO.

I dag går ca 65 procent av exporten till EU-länder samtidigt som ca 55 procent

av importen till Lettland har sitt ursprung inom EU. Sverige är i dag näst

största handelspartner och fjärde största ursprungsland för utländska

direktinvesteringar. Sammantaget finns ca 400 svenska företag registrerade i

Lettland, av vilka drygt hälften anses vara aktiva. En viktig del av de

ekonomiska relationerna med Ryssland utgör den ryska transittrafiken genom

Lettland (10-15 procent av BNP). Viktiga områden för svenska investeringar är

bl.a. bankväsendet, telekommunikation, livsmedel, media samt trävarusektorn.

Lettland har stabila institutioner som garanterar parlamentarisk demokrati,

rättsstat, grundläggande mänskliga rättigheter och internationella normer för

skydd av minoriteter. Av landets invånare saknar ännu ca 20 procent

medborgarskap. som en följd av folkomflyttningar under den sovjetiska tiden.

Huvuddelen av dessa är av ryskt ursprung. Arbetet med integrationen av de

nationella minoriteterna, och då främst den ryska, har i Lettland gjort stora

framsteg de senaste åren. Lettland har i det närmaste uppfyllt OSSE:s

rekommendationer vad gäller lagstiftning och det som nu återstår rör främst

genomförandet.

Framstegen inom miljöområdet i Lettland är ojämna. I vissa sektorer, så som inom

 luftrening har man nått relativt långt med arbetet att anpassa lagstiftningen

till EU:s regelverk. Inom andra områden, t.ex. vattenrening återstår mer arbete.

 Den administrativa kapaciteten inom området måste förbättras. Mycket stora

kostnader är förknippade med de nödvändiga investeringarna inom miljösektorn.

I kommissionens översynsrapport från november 2000 fick Lettland relativt goda

omdömen som belyser framstegen sedan förra året. Lettland brottas framför allt

med brister i den administrativa kapaciteten att genomföra EU:s regelverk.

Vidare återstår insatser på det rättsliga området, liksom i arbetet med

slutförande av privatiseringsprocessen. Som de flesta av kandidatländerna

förväntas även jordbruksfrågorna vålla vissa svårigheter för Lettland.

Sammantaget är Sverige, jämte Danmark, det enskilt största bilaterala

givarlandet till Lettland i utvecklingssamarbetet sett över tiden sedan år 1990.

 Under perioden 1998-2000 uppgick det svenska stödet till ca 182 miljoner

kronor.

Det säkerhetsfrämjande stödet har fått en ökad profil och Sverige har bidragit

till att stärka den lettiska försvarskapaciteten. Insatser inom det

säkerhetsfrämjande området bedöms vara fortsatt viktiga.

Stöd till den sociala sektorn har prioriterats högt. Den största insatsen har

omfattat konsultfonder hos Världsbanken för projekt för utbyggnad av system för

socialförsäkringar, socialtjänst samt pensions, hälso- och sjukvårdsreformer.

Ett annat exempel är ett projekt för arbetsskydd. Fortsatt prioritering av det

sociala området bedöms angeläget.

Sverige har bidragit med stöd till uppbyggnad och drivande av skolorna Stockholm

 School of Economics in Riga (SSER) och Riga Graduate School of Law (RGSL),

vilka båda åtnjuter ett mycket gott rykte i alla tre baltiska länderna. Vad

gäller utbildnings- och forskningssamarbetet i stort, väntas fortsatt stora

svenska insatser med inriktning mot normala grannlandsrelationer i framtiden.

Bidrag har lämnats till den lettiska samhällsintegrationen. Här har inte minst

stödet till språkprogrammet, riktat mot landets icke-lettisktalande lärare och

tjänstemän, som kanaliseras genom UNDP i Lettland, varit viktigt. Svenska

institutet har även genomfört ett antal mer riktade punktinsatser. Fortsatt

svenskt stöd kommer att behövas även under de kommande åren, men inriktningen

bör förskjutas mot genomförande av det nationella integrationsprogrammet och

stöd till den lettiska regeringen att ta över en allt större del av både det

administrativa och finansiella ansvaret själv, så att stödet därefter kan fasas

ut. Ett fortsatt viktigt inslag i samarbetet är det fördjupade vänortssamarbetet

 och landstings- och länsstyrelsesamarbetet. Stödet till detta samarbete bör

trappas ner i takt med att Lettlands EU-medlemskap närmar sig, för att stegvis

kunna övergå till ett reguljärt grannlandssamarbete.

Miljösamarbetet inkluderar under senare år en serie direkta miljöinvesteringar,

tillsammans med stöd till uppbyggnaden av förvaltningens kapacitet på olika

nivåer. Regeringen bedömer att fortsatta insatser på miljöområdet är angelägna,

liksom utveckling av effektiva finansieringsinstrument och samarbetsformer med

EU och andra aktörer på området. Omfattningen av stödet bedöms dock gradvis

kunna minska.

6.3 Litauen

Den politiska utvecklingen i Litauen har under senare år varit stabil. De

utrikes- och säkerhetspolitiska prioriteringarna har legat fast. Dessa är

fortsatt arbete för EU- och Nato-medlemskap samt goda grannrelationer. Litauen

inledde medlemskapsförhandlingar med EU år 2000.

Litauen har börjat återhämta sig från den ryska krisen i augusti 1998, och år

2000 uppnådde man en ekonomisk tillväxt på dryga två procent efter 1999 års

kräftgång. Arbetslösheten stiger och under år 2000 ökade den med 27,3 procent

jämfört med år 1999. Den officiella siffran ligger nu på drygt 13 procent.

Litauen betraktas som en fungerande marknadsekonomi enligt EU:s senaste

översynsrapport, med en kapacitet att på medellång sikt klara konkurrenstrycket

på den inre marknaden. De strukturella reformerna kommer sannolikt att fortsätta

 inom industri-, energi- och banksektorn. Den stora jordbrukssektorn dras

alltjämt med produktivitetsproblem. Skillnaderna mellan stad och landsbygd blir

allt tydligare.

Knappt 50 procent av litauisk export går i dag till EU-marknader, medan endast

15 procent går till OSS. Sveriges handel med Litauen har ökat de senaste åren,

men utgör dock en liten del av den totala svenska handeln. Sverige utgör

Litauens elfte enskilt största handelspartner ifråga om export och sjunde

största partner vad gäller import. Litauen inbjöds att bli medlem i WTO den 8

december 2000. Sverige var under åren 1998 och 1999 den enskilt störste

investeraren i Litauen. De svenska investeringarna syns framför allt inom bank-,

 telekom- och massmediasektorerna.

I Litauen är fattigdomen framför allt ett glesbygdsproblem, medan 7 procent av

stadsbefolkningen hamnar under fattigdomsstrecket, är motsvarande siffra på

landsbygden närmare 30 procent. Runt en femtedel av den yrkesverksamma

befolkningen är sysselsatt inom jordbruket, som emellertid bara bidrar med ca 5

 procent av landets BNP. Jordbruket består framför allt av små och ineffektiva

självhushåll. På senare år har antalet fall av TBC och hiv/aids ökat dramatiskt.

 Sjukvården lider av allvarlig resursbrist, liksom utbildningssystemet.

Ignalinafrågan är mycket känslig i Litauen och fortsatt utländskt stöd kommer

att behövas ett antal år framöver. Litauen har åtagit sig att stänga den ena

reaktorn senast år 2005. Beslut om den andra reaktorn är tänkt att fattas senast

 år 2004. EU har till Litauen uttryckt att man förväntar sig att denna reaktor

skall stängas senast år 2009. Vid en givarkonferens i juni 2000 mobiliserades

215 miljoner euro för avveckling av den första reaktorn. Utvecklingen av

konventionell produktionskapacitet är av central betydelse för den omställning

av det litauiska energisystemet som nu förestår. Det är också viktigt att

åtgärder vidtas för att hantera de sociala konsekvenserna av denna omställning.

Litauen har anslutit sig till de viktigaste konventionerna om mänskliga

rättigheter och situationen i landet vad avser mänskliga rättigheter är överlag

god. Den litauiska regeringen är medveten om brister som finns och arbetar på

att stärka de medborgerliga såväl som sociala och ekonomiska rättigheterna, samt

 på att förbättra förhållanden inom instanser där människor tas i förvar (t.ex.

fängelser och häkten). Lagstiftningsmässigt går arbetet framåt, men

genomförandet släpar efter på vissa områden. Under år 2000 inrättade man en

barnombudsman, man antog en ny strafflagstiftning, en ny civillag, en lag om

individens rätt till information från myndigheter samt ratificerade den

europeiska ramkonventionen för nationella minoriteter. Sedan år 1999 har Litauen

 en jämställdhetsombudsman.

Litauen bedöms göra framsteg i sina kortsiktiga prioriteringar i

EU-anpassningsprocessen och särskilt lyfts framstegen inom det ekonomiska

området fram. De områden där man har mest kvar att göra är inom jordbruket,

skattesystemet och avseende förstärkning av den administrativa kapaciteten

inbegripet rättsväsendet. Även på miljöområdet återstår mycket avseende

genomförande av de regler och lagar som antas, speciellt rörande vatten-,

avfalls- och industriföroreningar, som kräver stora investeringar.

Under perioden 1998-2000 uppgick det svenska stödet till ca 192 miljoner kronor.

 Insatser har skett bl.a. inom rättsväsende, offentlig förvaltning, hälsovård,

social omsorg, infrastruktur och kommunal utveckling samt inom jordbruks- och

miljöfrågor.

Svenskt stöd till Litauen inom det säkerhetsfrämjande området har expanderat

under år 2000 och Sverige har bidragit till att stärka den litauiska

försvarskapaciteten. Insatser inom det säkerhetsfrämjande stödet bedöms vara

fortsatt viktiga.

Sverige är den enskilt största bidragsgivaren till säkerhetshöjande åtgärder vid

 kärnkraftverket Ignalina, med ett sammanlagt bidrag på drygt 345 miljoner

kronor. Det svenska stödet till Ignalina håller gradvis på att ändra karaktär

genom den litauiska regeringens beslut att senast år 2005 stänga reaktor I.

Beslutet innebär att det svenska stödarbetet kommer att mer koncentreras på

avvecklings- och avfallsfrågor.

På det sociala området har större insatser gjorts tillsammans med Världsbanken

inom hälsovård och socialtjänsten, inriktat bl.a. på funktionshindrade och barns

 särskilda behov. Ett fortsatt stöd på det sociala området bedöms som

nödvändigt.

Svenska institutet har, främst via Visbyprogrammet och, sedan år 2000, Nya

Visbyprogrammet, gjort betydande insatser inom utbildning och forskning, vilka

väntas fortsätta under den kommande samarbetsperioden.

Inom miljöområdet har större svenska insatser gjorts i bl.a. vatten- och

avloppsrening i städerna Klaipeda, Kaunas och Siauliai, liksom inom utvecklingen

 av jord- och skogsbruk. Fortsatt bilateralt stöd, med sikte på en gradvis

nedtrappning, inom miljöområdet bedöms angelägna.

6.4 Polen

Den inrikespolitiska situationen i Polen är stabil, även om konsolideringen av

partiväsendet ännu inte är fullbordad. Sedan lång tid tillbaka har Polen haft

två allt överskuggande mål för sin utrikespolitik - medlemskap i Nato och EU. År

 1998 inledde Polen sina förhandlingar med EU om medlemskap och regeringen har

satt den 1 januari år 2003 som anslutningsdatum. I mars år 1999 anslöts Polen

till Nato. Vid årsskiftet 1998/99 genomfördes fyra omfattande reformer i landet.

 Det gällde en ny administrativ indelning av landet, från 49 län till 16, och

samtidigt decentraliserades sjukvård och utbildning till länen, samt genomfördes

 en pensionsreform, delvis efter svenskt mönster.

Polens ekonomi har återhämtat sig efter den ryska krisen. BNP-tillväxten år 2000

 bedöms hamna på drygt 4 procent, och inflationen är fallande och bedöms

understiga 9 procent. Privatiseringarna fortskrider, omstruktureringen av kol-

och stålindustrin och det statliga järnvägsbolaget har inletts, men ännu utan

påtagliga resultat.

Av den polska exporten går 70 procent till EU och drygt 61 procent av importen

kommer från EU. Den bilaterala handeln med Sverige ökar alltjämt. Exporten har

ökat med 6 procent medan importen ökat med hela 33 procent, och den utgör 1,7

procent av Sveriges totala export. Importen utgör 1,2 procent av totalimporten.

De svenska investeringarna i Polen ökade starkt under år 2000, och fram till och

 med första halvåret 2000 uppgår de svenska investeringarna i Polen under

1990-talet till 1,3 miljarder USD.

Ett stort problem är att den fortsatt starka tillväxten i ekonomin inte

genererar tillräckligt många arbetstillfällen. Arbetslösheten översteg vid

årsskiftet 15 procent, i vissa regioner är den så hög som närmare 25 procent.

Arbetslösheten ökar och omstruktureringarna kommer ytterligare att späda på

arbetslösheten med flera hundra tusen personer. Närmare 80 procent av de

arbetslösa har inte rätt till arbetslöshetsersättning. Det finns otillräckligt

med bostäder i Polen, uppskattningar gör gällande att ca 1,5 miljoner nya

behöver byggas. Ett problem är att den nyproduktion som sker inte kommer de

grupper till del som behöver bostäder för att kunna flytta till de orter där

arbetstillfällen erbjuds. Runt 25 procent av landets befolkning är sysselsatt i

jordbruket.

Demokratin är väl etablerad i Polen, och landet uppfyller det politiska

Köpenhamnskriteriet väl. De orosmoln som kan identifieras är korruption och

alltför små resurser för rättsväsendet, vilka utgör grogrund för korruption.

Det finns i Polen en medvetenhet om att miljökapitlet framstår som det svåraste

för landet i EU-förhandlingarna. För att klara EU:s miljökrav bedöms Polen

behöva investera uppemot 40 miljarder euro, vilket är en omöjlighet på kort

sikt. Detta belopp kan sättas i relation till de utländska investeringarna i

Polen under 1990-talet som uppgick till ca 40 miljarder euro. På miljöområdet

kommer det under överskådlig tid finnas stora behov av tekniskt kunnande, vilket

 inte minst borde kunna utnyttjas av svenskt näringsliv. Polen välkomnar

kommersiella investeringar på miljöområdet.

Polen fick i 1999 års översynsrapport från kommissionen relativt hård kritik. I

rapporten som kom hösten 2000 var tongångarna mer positiva och den mottogs väl i

 Warszawa. Harmoniseringstakten har ökat efter inrättandet av ett särskilt

utskott för harmonisering av lagar i parlamentet.

Utvecklingssamarbetet med Polen har gradvis minskat under senare år. Under

perioden uppgick det svenska stödet till ca 130 miljoner kronor. Samarbetet har

huvudsakligen varit inriktat på miljöområdet, med två stora insatser inom ramen

för Ekofonden. Övrigt samarbete har varit begränsat, med huvudsaklig inriktning

på stöd till den offentliga förvaltningen.

Vänortssamarbetet mellan Sverige och Polen är väl utvecklat. Satsningen "Polen i

 fokus" innehöll vänortskomponenter och betecknas av en oberoende utvärderare

som en framgång. Det bärande temat i satsningen utgjordes av s.k. Sverigedagar

som arrangerades av svenska län och kommuner i polska regioner och städer.

Uppföljningsmedel om en miljon kronor anslogs av regeringen i maj 2000 till de

arrangerande svenska regionerna avsett för olika aktiviteter. En grundtanke i

satsningen var att relationerna på alla nivåer i samhället skulle ha samma

intensitet som den med EU-länderna.

Utfasningen av utvecklingssamarbetet med Polen pågår och skall fortgå under

perioden fram till medlemskap. I undantagsfall kan insatser av särskilt stort

gemensamt intresse stödjas under denna period. Ingen ny landstrategi för Polen

kommer att antas av regeringen.

6.5 Ryssland

Efter de politiska omvälvningarna under 1990-talet har den politiska situationen

 i Ryssland stabiliserats. Reformpolitiken hade under slutet av nittiotalet

avstannat, men det förefaller nu finnas en intention hos den nya ryska ledningen

 att genomföra nödvändiga strukturella reformer och fortsätta den ekonomiska

omstruktureringen. Politiken har blivit mer förutsägbar och den har en tydligare

 inriktning mot marknadsekonomi än vad som var fallet under 1990-talet.

Relationerna till Europa går mot ett ökat samarbete och integration. Några

bakslag har dock ägt rum de senaste åren. Kriget i Tjetjenien, som återupptogs

hösten 1999, påverkade Rysslands relation till Europa negativt. EU upphörde med

delar av biståndet till Ryssland och Rysslands rösträtt i Europarådets

parlamentariska församling suspenderades.

Den ekonomiska omstruktureringen har varit mycket långdragen i Ryssland och är

fortfarande långt ifrån avslutad. Ekonomin har stabiliserats något de senaste

åren, och för första gången uppvisat en tydlig positiv tillväxt.

Industriproduktionen och de inhemska investeringarna har också ökat, medan

inflationen stabiliserats på en relativt låg nivå. Ryssland har under 1990-talet

 haft ett svårt statsfinansiellt läge med betydande budgetunderskott. År 2000

uppvisade budgeten ett överskott, vilket förväntas kvarstå år 2001. Överskottet

i statsfinanserna är dock känsligt för förändringar på världsmarknaden, eftersom

 de ökade statsintäkterna till stor del kommer från exportintäkter på råvaror.

Ryssland har dessutom en stor utlandsskuld som skall betalas under de närmaste

åren. År 2003 kommer betalningarna enligt amorteringsplanen att öka kraftigt,

vilket riskerar att rubba en fortsatt balans i budgeten. Många reformer på det

ekonomiska planet återstår att genomföra. En skattereform godkändes år 2000,

vilken bl.a. innebär en förenkling av skattesystemet och en lägre och enhetligt

skattesats. Reformprocessen kommer av allt att döma fortsätta, men kan bli

fortsatt utdragen.

Omvandlingen från plan- till marknadsekonomi har medfört ökade sociala klyftor

mellan grupper i det ryska samhället. Särskilt utsatta grupper som pensionärer,

handikappade, barn och missbrukare är ibland ekonomiskt marginaliserade i

Ryssland. Fattigdomen är på sina håll utbredd, även om tillförlitlig statistik

saknas. Avsaknaden av sociala reformer och skyddsnät har uppmärksammats av EU,

som länge har efterfrågat förändringar inom socialförsäkringssystemet. Den nya

regeringen har i sitt program åtagit sig att genomföra reformer i denna

riktning.

De 89 regionerna i Ryssland uppvisar stora skillnader vad gäller ekonomiska

förutsättningar, lagstiftning och politisk styre. Tillväxt och investeringar är

starkt koncentrerade till Moskvaregionen.

Ryssland har successivt integrerats i de europeiska samarbetsstrukturerna.

Avtalet om partnerskap och samarbete (PSA) med EU trädde i kraft den 1 december

1997. EU är Rysslands viktigaste handelspartner och står för en betydande del av

 de utländska direktinvesteringarna i den ryska ekonomin.

Vid toppmötet EU-Ryssland i Paris i oktober 2000 beslutades att inleda en dialog

 på energiområdet mellan EU och Ryssland som skall ligga till grund för ett

partnerskap på energiområdet. Dialogen förutses främst omfatta förutsättningar

för ökade olje- och gasleveranser från Ryssland till EU samt förbättringar av

det ryska investeringsklimatet inklusive möjligheter till energibesparande

åtgärder.

Det svenska utvecklingssamarbetet med Ryssland ökade enligt regeringens

prioriteringar under slutet av 1990-talet. Under perioden 1998-2000 uppgick

stödet till ca 762 miljoner kronor. Ökningen har främst legat inom det

ekonomiska och sociala samarbetet, samt miljösamarbetet. Samarbetet är

fortfarande huvudsakligen inriktat på att bygga upp institutioner och att

överföra kunskap. Hög prioritet har getts till uppbyggnad av det civila

samhället, med särskild uppmärksamhet på den ekonomiska omstruktureringen.

Inom det ekonomiska och sociala området har samarbetet inom lantmäteriområdet

ökat under de senaste åren. Det näringslivsfrämjande stödet har fortsatt inom

småföretagsutveckling och ledarutbildning. Det sociala samarbetet har

intensifierats i bl.a. S:t Petersburg, Archangelsk, Leningrads län, Murmansk och

 i övriga Barentsregionen.

Rådgivning och utbildning har sedan år 1992 skett inom ett samarbetsprogram

mellan Finansdepartementet och det ryska finansministeriet. Programmet omfattar

statlig budgetprocess, allmän och statlig revision, förvaltning av statsskulden,

 skattepolitik och skatteadministration. Det säkerhetsfrämjande samarbetet har

inriktats främst på icke-spridning och nedrustning samt samarbete kring

kärnämneskontrollen via Statens kärnkraftinspektion. Inom demokratisamarbetet

lämnas stöd till medborgarorganisationer och utbildning för politiker, samt

journalistutbildning.

Exempel på miljösamarbete är vatten- och avloppsprojekt i Kaliningrad, S:t

Petersburg och Leningrads län, där kunskapsöverföring kombineras med

investeringar. Liknande insatser genomförs inom energiområdet i Gattjina och

Archangelsk. Stödet inom kärnsäkerhets- och strålskyddsområdena fortsätter.

Regeringen har i utvecklingssamarbetet prioriterat de nordvästra delarna av

Ryssland, vilket omfattar städerna S:t Petersburg, Archangelsk, Murmansk,

Kaliningrad, Pskov och Novgorod med kringliggande län samt Karelen. Tanken är

att en geografisk koncentrering möjliggör synbara effekter av insatserna, och

motverkar splittring av de begränsade svenska resurserna. För att de svenska

insatserna i nordvästra Ryssland skall ge spridningseffekter till övriga

regioner, krävs att federala strukturer uppmärksammas på de förändringar som

insatserna givit upphov till. Detta motiverar även insatser på federal nivå. Det

 har också betonats att den geografiska koncentrationen inte hindrar insatser i

andra regioner. Det gäller t.ex. i andra regioner där en insats kan vara av

strategisk betydelse för det svensk-ryska samarbetet på sikt. Projekt i mindre

reformbenägna regioner i den europeiska delen av Ryssland kan också vara

motiverade, lämpligen som en utvidgning av redan existerande projekt i den

nordvästra delen. Insatser i dessa regioner skulle kunna få relativt stor effekt

 och bidra till attitydförändringar. Den geografiska prioriteringen för

samarbetet bör kvarstå.

Det är främst genom en fördjupning av demokratin, omvandlingen till

marknadsekonomi, uppbyggnad av ett modernt näringsliv och utvecklingen av

moderna sociala system som välståndet kan öka för den ryska befolkningen.

Fördjupningen av demokratin sker långsamt i Ryssland och det civila samhället är

 fortfarande svagt och behöver stöd för att utvecklas. Demokratistöd genom

förvaltningssamarbete, särskilt på lokal och regional nivå, är därför relevant

även under den kommande perioden. Fortsatt stöd till lokala demokratiprojekt,

enskilda organisationer bör också tillmätas stor vikt, liksom satsningar på

oberoende medier. Här skulle en utökning kunna göras inom journalistik och

media, inom utbildning för politiker och rörande de mänskliga rättigheterna.

Svenska institutets kultur-, utbildnings- och forskningsutbytesprogram är också

av vikt för den demokratiska utvecklingen. Ett ökat samarbete inom det rättsliga

 området bör i mån av resurser eftersträvas.

Inkomstskillnaderna i Ryssland är mycket stora och den sociala situationen svår

för stora grupper i samhället. Svenska erfarenheter inom det sociala området är

därför fortfarande av relevans för Ryssland. En social omsorg som lindrar de

negativa konsekvenserna av omstruktureringen är en förutsättning för att den

utdragna ekonomiska reformprocessen skall bli framgångsrik. Samarbetet inom de

sociala sektorerna bör ta upp fler av problemen rörande barnens situation, t.ex.

 barn- och mödravård, arbete med barn med funktionshinder och på olika typer av

institutioner. Åtgärder mot spridning av TBC och hiv/aids, som har en mycket

snabb spridning i Ryssland, bör också ges mer uppmärksamhet. Inom detta område

torde samarbete med internationella organisationer som Världsbanken, UNAIDS och

WHO, som startar mer omfattande projekt i landet, vara den mest effektiva vägen

till framgång.

Stöd bedöms behövas framöver för Rysslands integrering i europeiska

institutioner, en fråga som aktualiseras genom att flera blivande EU-medlemmar

har gemensamma gränser med Ryssland. Det säkerhetsfrämjande samarbetet inom

icke-spridning, nedrustning och kärnsäkerhet bedöms vara fortsatt viktigt.

Särskild uppmärksamhet bör ges åt att integrera Kaliningrad, som gränsar till

Polen och Litauen, i ett regionalt samarbete. Regionen Pskov gränsar också till

flera kandidatländer och bör ges uppmärksamhet i detta hänseende. Gräns- och

tullsamarbeten i Östersjöområdet är viktiga även för att underlätta Sveriges och

 EU:s handel med Ryssland. På det migrationspolitiska området har betydelsefulla

 program för kunskapsöverföring genomförts för att en migrationspolitisk

rättsordning skall skapas. Mot bakgrund av existerande migrationsproblem bör

fortsatta insatser inom området vara motiverade.

En genomgående jämställdhetsprägel har hittills inte fått fullt genomslag i

samarbetet med Ryssland. Vissa insatser görs, som t.ex. ledarskapsutbildning för

 kvinnor, kriscentra och könsuppdelad statistik men mer ansträngningar bör göras

 för att uppfylla kravet på ett jämställdhetsperspektiv. Särskilda insatser bör

kunna göras för kvinnors deltagande i bl.a. det politiska livet.

6.6 Ukraina

Ukraina blev självständigt år 1991, och redan från början deklarerade den nya

statens ledning att Ukrainas utveckling framöver skulle gå i den europeiska

integrationens riktning. Den deklarerade reformviljan var tämligen omfattande,

och under några år syntes den också i verkligheten vara stor. Dessvärre har dock

 det reformpaket som president Kutjma presenterade bromsats upp betydligt, och

Ukraina är i dag ett land som tycks ha drabbats av något som liknar dödläge

såväl vad gäller ekonomiska reformer som den demokratiska utvecklingen. Landet

är för närvarande splittrat av inrikespolitiska problem.

De mänskliga rättigheterna respekteras officiellt av regering och myndigheter,

men mångfalden brott mot dessa rättigheter talar för att lagar och förordningar

inte följs. Inte minst inom mediaområdet har under de senaste månaderna brott

mot de mänskliga rättigheterna kunnat konstateras. Ukrainska myndigheters

svårigheter att acceptera normala demokratiska spelregler som pressfrihet,

yttrandefrihet och demonstrationsfrihet har medfört att landets ledning rönt

stark kritik, inte minst från EU:s sida. Mot denna bakgrund framstår behovet av

fortsatta insatser inte minst på demokratiområdet påkallade.

Dock har den ekonomiska utvecklingen för första gången på länge nu visat

positiva resultat, vilket om trenden fortsätter kan leda till ökade utländska

investeringar i landet. Det finns emellertid fortfarande ett starkt motstånd i

vissa kretsar mot en snabbare privatisering och genomgripande strukturreformer.

Samtidigt har Ukraina förlorat en del av sina nyckelindustrier till Ryssland,

som genom att ta över aktiemajoriteten i vissa av dem inkasserar delar av den

omfattande ukrainska energiskulden. Ryssland förblir också den största

handelspartnern för Ukraina.

Den sociala situationen är fortfarande prekär för ett stort antal människor, och

 först nyligen har innestående löner och pensioner börjat betalas ut. Stora

klyftor finns mellan ett fåtal rika och ett flertal fattiga. Även i Ukraina har

- liksom i flertalet forna sovjetrepubliker - en "oligark- och maffiakultur"

brett ut sig vilken inte minst drabbar den generation som i dag växer upp i

Ukraina.

Även på jämställdhetsområdet finns påtagliga problem.

Ukraina har sedan några år tillbaka räknats bland de prioriterade länderna i det

 svenska utvecklingssamarbetet. Valet av Ukraina som ett prioriterat land har

sin bakgrund dels i dess geografiska belägenhet, dels i de behov Ukraina, liksom

 andra forna sovjetrepubliker, har av utländskt stöd för att på ett konstruktivt

 sätt kunna gå vidare med att utveckla ett nytt samhälle byggt på demokratiska

reformer, marknadsekonomiska och rättsstatliga principer. Ukraina ligger

dessutom i relativ geografisk närhet till Sverige. I det vidare perspektivet är

Ukraina genom sitt geopolitiska läge också ett land som anses spela en

nyckelroll; ett stabilt Ukraina ger ett stabilt Europa. För Sveriges del är

handelsutbytet med Ukraina ringa även om det långsamt ökar. De flesta stora

svenska företag finns representerade i Ukraina, men trögheten i systemet gör att

 svensk industri hellre söker efter handelspartners med färre byråkratiska

hinder i andra länder.

Det svenska stödet under perioden 1998-2000 uppgick till ca 173 miljoner kronor.

 Av svenska insatser inom utvecklingssamarbetet kan nämnas jämställdhetsprojekt

för att öka det kvinnliga deltagandet i politiken, projekt för fortbildning av

socialarbetare, modernisering av arbetsmarknadsutbildningen i Ukraina,

utbildning för ukrainska miljöjournalister, ett forsknings- och

informationscentrum för försäkringsfrågor samt satsningar på utsatta barn.

Insatser på lantmäteriområdet har också varit betydelsefulla.

Inte minst i samband med EU:s kommande utvidgning är det viktigt att Ukraina

finns kvar bland de länder som kan åtnjuta svenskt stöd i form av fortsatt

utvecklingssamarbete. I dag gränsar Ukraina till fyra länder som ingår i kretsen

 av kandidatländer. Ukraina kommer därmed om ett antal år också att gränsa

direkt till fyra av EU:s medlemsstater.

Det är inte minst viktigt att svenska insatser fortsatt kan erbjudas ett land

som genomgår en omfattande omvälvning och ett systemskifte. Den ukrainska

reformtakten har som tidigare sagts varit påfallande långsam. Trots detta ligger

 det i Sveriges liksom i övriga EU-länders intresse att Ukraina kommer närmare

Europa och det är därför motiverat med ett fortsatt svenskt stöd. Samtidigt är

det av vikt att noga följa den demokratiska utvecklingen.

I det framtida samarbetet bör större insatser göras på demokratiområdet, genom

ytterligare stöd till icke-statliga organisationer och medier samt stöd till

ökad politisk öppenhet. Samarbetet på lokal och regional nivå bör utvecklas.

Det sociala området bör ha fortsatt hög prioritet. Det näringslivsfrämjande

samarbetet och insatser på förvaltningsområdet bör vara fortsatt betydelsefulla.

 Även insatser på miljö - och energiområdet är angelägna. Det svenska

migrationspolitiska samarbetet för att stärka uppbyggnaden av asyl- och

migrationsrätten är unikt i EU-medlemskretsen och insatser bör kunna genomföras

även framgent.

6.7 Vitryssland

Den politiska situationen i Vitryssland har de senaste åren präglats av

president Aleksandr Lukasjenkas auktoritära maktutövning. Genom hot om

repressalier dämpas den politiska aktiviteten hos de medborgare som är missnöjda

 med dagens situation i landet. Medierna är i princip statsstyrda, med undantag

för ett mindre antal oberoende tidningar. Det är inte ovanligt att

oppositionella, enskilda organisationer och oberoende medier utsätts för olika

typer av diskriminerande behandling av myndigheterna. Flera kända politiker som

i olika grad stått i opposition till Lukasjenka har spårlöst försvunnit de

senaste åren. Det parlamentsval som ägde rum år 2000 har inte erkänts som

demokratiskt av det internationella samfundet.

Den vitryska ekonomin är svag. Några genomgående reformer har inte genomförts.

Inflationen uppskattas ligga på omkring 200 procent år 2000 och BNP-tillväxten

vara 2-3 procent. Den positiva tillväxten kan delvis förklaras av generösa

statliga krediter som stimulerar efterfrågan. Utländska direktinvesteringar är

mycket begränsade i Vitryssland, bl.a. till följd av stor politisk risk och

oförmånlig lagstiftning. Privatiseringsprocessen har avstannat, och den privata

sektorns andel av BNP uppgår till ungefär 20 procent. Levnadsstandarden är låg

och andelen av befolkningen som lever under existensminimum är ökande, vilket på

 senare tid ökat kritiken mot landets president. Ett positivt tecken är att

vitryska myndigheter visat ökad vilja till samarbete med IMF om reformer.

Det vitryska folket är fortfarande relativt isolerat från omvärlden. Det har

mycket begränsad tillgång till oberoende nyhetsrapportering och har få kontakter

 med utlandet. En tanke med EU:s och Sveriges utvecklingssamarbete är att minska

 befolkningens isolering genom att uppmuntra kontakter mellan enskilda

organisationer i länderna.

Ryssland är fortfarande Vitrysslands viktigaste handelspartner, men EU:s andel

av handeln har ökat de senaste åren. Relationerna till EU är annars mycket

ansträngda. EU:s ministerråd antog år 1997 ett antal rådsslutsatser, som bl.a.

uppmanar medlemsstaterna att frysa allt tekniskt bistånd till Vitryssland med

undantag av humanitärt och regionalt bistånd samt sådant bistånd som direkt

stödjer demokratiseringsprocessen. Rådsslutsatserna tillkom efter de misslyckade

 trepartssamtalen mellan EU, regimen och oppositionen i Vitryssland. Samtalen

var tänkta att lösa det konstitutionella dödläge som hade uppkommit efter

folkomröstningen år 1996, som trots sin rådgivande karaktär och klara

demokratiska brister ledde till att parlamentet upplöstes och att en vertikal

maktstruktur under en närmast enväldig president upprättades.

Sveriges utvecklingssamarbete är sedan år 1997 begränsat till humanitära och

regionala åtgärder samt åtgärder för att bygga upp demokratin. Under år 2000

uppgick Sidas bistånd till drygt 22 miljoner kronor. Insatser till stöd för

demokrati och mänskliga rättigheter, samt inom miljöområdet prioriteras.

Samarbetet sker främst genom enskilda organisationer. I Sidas strategi för

Vitryssland finns en beredskap att öka samarbetet när de politiska

förutsättningarna föreligger.

Grundtanken är att stödja det civila samhället och på så sätt stimulera ett

demokratiskt tänkande och skapa förutsättningar för demokrati underifrån. Sedan

år 1997 har ett omfattande samarbete växt fram mellan svenska enskilda

organisationer och vitryska motsvarigheter. Ett väl utbyggt nätverk finns nu

mellan organisationer i Sverige och Vitryssland. Dessa arbetar bl.a. med lokal

demokrati, mänskliga rättigheter och miljöprojekt.

En annan viktig aspekt av utvecklingssamarbetet är strävan att underlätta

internationella kontakter för vitryssarna. Gränsöverskridande projekt, där

erfarenheter från reformarbetet i grannländer som Polen, Lettland och Litauen

tas med, kan väntas få ökad betydelse.

Viktiga nu pågående projekt i Vitryssland är Forum Syd-programmet, genom vilket

ett femtiotal enskilda organisationer har inlett samarbete med vitryska

motsvarigheter. Ett annat stort projekt är utbildning av vitryska journalister

genom högskolan i Kalmar. Svenska Kommunförbundet har sedan år 1998 utvecklat

ett projekt för lokal demokrati, där vitryska politiker genomfört studiebesök i

Sverige, och startat ett vänortssamarbete. Det finns också ett samarbete med

vitryska lantmätare som anknyter till den jordreform som inleddes för några år

sedan, och ett samarbete för utbildning inom den sociala sektorn. Vitryssland

uppvisar stora brister i demokrati, ekonomisk utveckling, miljövård och sociala

förhållanden. Även om ett maktskifte skulle äga rum i landet kommer dessa

brister att kvarstå en längre tid. Det bör därför finnas utrymme för förstärkta

insatser på dessa områden inom det svenska utvecklingssamarbetet.

Rådsslutsatserna från år 1997 bör inte leda till att omfattningen av biståndet

begränsas. Bredare insatser kan göras på det regionala, humanitära och

demokratistödjande området. Trots att den nuvarande regimen trycker ner

oberoende institutioner håller ett civilt samhälle på att byggas upp i landet

som förtjänar ökat stöd från Europa. En demokratisk utveckling kan stimuleras

genom att vitryska befolkningens isolering minskas, och ett ökat utbyte sker

med europeiska institutioner.

Det samarbete med enskilda organisationer som har byggts upp de senaste åren bör

 ges fortsatt prioritet. Insatser på rättsområdet, samarbeten som rör de

mänskliga rättigheterna och lokal demokrati är särskilt viktiga. Samarbetet

rörande kunskapsöverföring på migrationsområdet har påbörjats och bör fortsätta.

 Med tanke på mediesituationen i landet bör stöd till oberoende tidningar och

etermedia ges särskild uppmärksamhet. Här kan en fortsättning ske av de

utbildningsinsatser som genomförs sedan några år tillbaka, men möjligheterna att

 ge materiellt stöd till oberoende medier bör också undersökas. Svenska

institutets utbildnings- och forskningssamarbete har genom sina kontaktskapande

effekter också betydelse för demokratiutvecklingen.

Inom det sociala området bör åtgärder inriktade på utbildning kunna initieras.

Stöd till bekämpandet av TBC och hiv, som har en snabb spridning i landet, är

också av vikt framöver. Tänkbara framtida projekt som stöder den ekonomiska

omstruktureringen är sådana som riktar sig till små och medelstora företag.

Projekt som stöder utvecklingen mot en marknadsekonomi är också ett stöd för en

demokratisk politisk utveckling.

6.8 Övriga kandidatländer

UD har sedan år 1997 haft en särskild budget för bilateralt EU-integrationsstöd

som även varit inriktat på de övriga sex central- och östeuropeiska

kandidatländerna Ungern, Tjeckien, Slovenien, Slovakien, Bulgarien och Rumänien.

 Sammanlagt 19 miljoner kronor har avsatts sedan år 1997. Stödet har haft två

komponenter, dels har det arrangerats seminarier, studiebesök och personutbyten

för överföring av svenska kunskaper om och erfarenheter av EU, ett stöd som

administreras av UD, dels har svenskt deltagande i EU:s insatser för

institutionsuppbyggande genom partnersamverkan, (twinning) i kandidatländerna

underlättats.

Det bilaterala EU-integrationsstödet utgår från ett intresse från

kandidatländernas sida att ta del av svenska erfarenheter, dels av

förberedelserna för de svenska EU-förhandlingarna, dels av själva

förhandlingarna, och dels av medlemskapet. Medlen finansierar studiebesök i

Sverige, deltagande i konferenser och seminarier, expertbesök, förhandlingsspel,

 m.m.

Under den treårsperiod som stödverksamheten har bedrivits har den visat sig

betydelsefull för att stärka rollen av Sverige som utvidgningsvän. De kontakter

som har knutits har även spelat en stor roll för det hittills framgångsrika

svenska deltagandet i partnersamverkan för partnersamverkan.

Från och med den 1 januari 2001 överfördes från UD till Sida projektansvaret för

 det svenska deltagandet i EU:s insatser genom partnersamverkan. De svenska

myndigheterna får därigenom en motpart för förberedelsefas och

projektgenomförande. Sidas stora erfarenhet av projektarbete ger myndigheterna

gott stöd i detta arbete. Dessutom uppnås bättre samordning med det

utvecklingssamarbete Sida redan bedriver.

Från och med den 1 januari 2001 överfördes även det svenska kontaktmannaskapet

för TAEIX från UD till Sida.

TAEIX är en stödform inom kommissionens utvidgningsdirektorat som sedan år 1997

inriktat sin verksamhet på att bistå kandidatländerna med

EU-utbildningsaktiviteter på EU-regelverkets samtliga områden. Kännetäcknande

för TAEIX-insatser är att ett specifikt kunskapsbehov skall finnas i ett

kandidatland som kan matchas med expertkunskap från en organisation eller

myndighet i medlemsstaterna. Insatserna är korta och ofta av expertkaraktär.

Verksamheten är ett komplement till bl.a. partnersamverkan, som är betydligt mer

 långsiktigt och omfattande. TAIEX utgör en bra stödform för kortare och

väldefinierade insatser i kandidatländerna som svenska myndigheter och

organisationer bör kunna utnyttja i större utsträckning än hittills.

Det bilaterala EU-integrationsstödet har utgjort ett bra sätt att förmedla

kunskap om EU-processerna, särskilt till de kandidatländer som inte nås av

närområdessamarbetet. Det framtida bilaterala EU-integrationsstödet bör i

huvudsak inriktas på enskilda och väl avgränsade insatser till stöd för Sveriges

 utvidgningspolitik.

Insatser i övriga kandidatländer har även gjorts genom internationella kurser

och genom de konsultfonder Sverige bidragit till i de internationella

finansiella institutionerna. Insatser har också genomförts genom Svenska

institutet inom områdena utbildning och forskning, kultur- och expertutbyte samt

 svenskundervisning.

6.9 Utvecklingsländer i regionen

Ett antal länder i Central- och Östeuropa klassificeras som utvecklingsländer

enligt OECD:s biståndsorgan DAC (Development Assistance Committee). Resursflöden

 till dessa länder som uppfyller vissa villkor avseende bl.a. förmånlighet och

ändamål räknas som bistånd. De länder i regionen som omfattas är länderna på

västra Balkan, Moldavien, södra Kaukasus och Centralasien. Utvecklingssamarbetet

 med dessa länder omfattas inte av denna proposition utan finansieras i stället

över politikområde 8 Internationellt utvecklingssamarbete under en särskild

delpost, Europa. Biståndet hanteras liksom för övriga länder i regionen genom

Sida-Öst.

Albanien, Bosnien-Hercegovina, Förbundsrepubliken Jugoslavien (FRJ), Kroatien

och Makedonien utgör tillsammans regionen västra Balkan. Det är ett område som

under 1990-talet har växt fram som en stor mottagare av humanitär hjälp och är

en växande samarbetspartner för svenskt utvecklingssamarbete. Totalt har ca 3

miljarder kronor kanaliserats till regionen i form av humanitär hjälp och

utvecklingssamarbete sedan år 1991. Dessa insatser har även kompletterats med

omfattande sekondering av svensk personal till internationella organisationers

arbete på västra Balkan. Sverige har även bidragit genom deltagande i flera

fredsbevarande missioner i området.

Sida-Öst disponerar sedan januari 1998 särskilda medel från biståndsanslaget för

 utvecklingsländerna med de länder i f.d. Sovjetunionen som av DAC

klassificerats som utvecklingsländer. Bland dessa intar Moldavien en

särställning vad gäller svenskt stöd. Ett omfattande svenskt stödprogram har

byggts upp under de senaste åren och Sverige är nu en av de största bilaterala

givarna. Det svenska biståndet till södra Kaukasus har efter hand övergått från

rent humanitära insatser till utvecklingssamarbete. Projekten har hittills

huvudsakligen varit inriktade framför allt på Georgien och Armenien. Även i

Centralasien var stödet inledningsvis i huvudsak i form av humanitärt bistånd.

Mot bakgrund av den efter hand förändrade politiska och ekonomiska situationen i

 länderna, har insatserna ändrat karaktär och nu bedrivs ett mer långsiktigt

utvecklingssamarbete.

Biståndet till de s.k. DAC-länderna skall finansieras över politikområde 8

Internationellt utvecklingssamarbete. För vissa begränsade insatser, exempelvis

för regionala projekt som omfattar flera länder, inklusive icke-DAC-länder,

eller då särskilda skäl föreligger, kan dock även bidrag från politikområde 9

aktualiseras.

7 Samarbetets kanaler, instrument och styrning

7.1 Kanaler

Regeringens bedömning: De kanaler som finns för utvecklingssamarbetet med

Central- och Östeuropa fungerar väl och kompletterar varandra. Samordningen av

insatserna bör fortsatt ske inom Utrikesdepartementet och huvuddelen av

samarbetet bör kanaliseras genom Sida.

Vissa av utredningens förslag av teknisk natur är redan tillgodosedda, medan

andra kan regeringen inte ta definitiv ställning till nu.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att Sida bemyndigas få besluta om

placering av fältpersonal i Ryssland och Ukraina samt att Sida får ansvar för

stöd till förberedelser av insatser genom partnersamverkan (twinning).

Utredningen anser att ökad harmonisering bör eftersträvas mellan anslaget för

utvecklingssamarbete med Central- och Östeuropa och anslaget för internationellt

 utvecklingssamarbete.

Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har yttrat sig över utredningens

förslag. De flesta av dessa instämmer i behovet av fältpersonal och stödjer

förslaget att Sida bemyndigas få placera fältpersonal i Ryssland och Ukraina.

Skälen för regeringens bedömning: Utrikesdepartementet bär huvudansvaret för

samarbetet med Central- och Östeuropa. UD har en samordnande roll och bereder

regeringens beslut om medelsfördelning mellan kanalerna samt styrning och

uppföljning av dessa. Anslaget för samarbetet fördelas mellan UD, Sida och

Svenska institutet. Sida och Svenska institutet ansvarar för planering och

genomförandet av huvuddelen av insatserna.

7.1.1 Sida

Styrelsen för internationellt utvecklingssamarbete (Sida) är den centrala

förvaltningsmyndigheten för Sveriges bilaterala utvecklingssamarbete med

utvecklingsländer och för samarbetet med länder i Central- och Östeuropa. Inom

Sida handläggs huvuddelen av samarbetsinsatserna i Central- och Östeuropa av en

särskild avdelning, Sida-Öst.

Sidas verksamhet spänner över ett brett fält. Insatserna omfattar allt från

demokratistöd, institutionellt stöd på det ekonomiska och sociala området,

näringslivsfrämjande insatser, insatser på miljö- och energiområdet och

säkerhetsfrämjande.

Vad avser säkerhetsfrämjandet så administrerar Sida det säkerhetsfrämjande

stödet till Central- och Östeuropa som bedrivs inom ramen för de civila

myndigheternas verksamhet. År 2000 utökades Sidas mandat till att även avse

insatser inom gränsbevakning, säkerhetspolitisk kompetens, demokratiskt

totalförsvar och fredsfrämjande åtgärder.

Sida ansvarar vidare för beredning och beslut i ärenden som rör projektbidrag

till multilaterala organisationer och som inte innebär stöd till reguljär

budget. I ärenden av principiell vikt sker samråd med Utrikesdepartementet.

Två av utredningens förslag är redan tillgodosedda. Sida är från och med år 2001

 nationell kontaktpunkt och huvudansvarig för att främja och samordna svenskt

deltagande i EU:s insatser genom partnersamverkan. I regleringsbrevet för år

2001 står att Sida under året får använda medel från sitt anslag för samarbete

med Central- och Östeuropa för en tjänst vid ambassaden i Moskva och en tjänst

vid ambassaden i Kiev

Sida-Öst är ansvarig också för samarbetet med västra Balkan, Moldavien, Kaukasus

 och Centralasien, vilket finansieras från anslaget för Internationellt

utvecklingssamarbete. Regeringen konstaterar att en ökad harmonisering av

bestämmelserna mellan de två östanslagen för närvarande inte är möjlig att ta

ställning till mot bakgrund av skillnaderna i samarbetsländernas behovsbild och

anslagens karaktär.

Regeringen bedömer att Sida-Östs insatser varit av stort värde både för

reformprocessen och EU-närmandet i samarbetsländerna och för Sverige. Ett

flertal insatser har bidragit till en utveckling mot normalt

grannlandssamarbete. Sida-Östs organisation har varit effektiv och

ändamålsenlig. Regeringen bedömer det som viktigt att Sida fortsatt

vidareutvecklar dialogen och samarbetet med svenskt näringsliv, enskilda

organisationer och statliga och kommunala myndigheter.

7.1.2 Svenska institutet

Svenska institutet (SI) har till uppgift att sprida kunskap om Sverige i

utlandet och att svara för utbyte med andra länder inom kultur, utbildning,

forskning och samhällsliv i övrigt. Verksamheten har under senare år allt mer

inriktats på samarbetet med Central- och Östeuropa, med insatser inom utbildning

 och forskning, kultur- och expertutbyte samt svenskundervisning. Ungefär två

tredjedelar av den totala budgeten går till insatser i regionen, inräknat vad

som anslås inom utgiftsområde 7.9:1.2 samt Nya Visbyprogrammet som finansieras

genom Östersjömiljard 1.

SI:s verksamhet har under innevarande programperiod kategoriserats som

demokratistöd. Regeringen föreslår nu att ett nytt huvudområde skapas med

inriktning på utbildning och forskning, för att öka tydligheten och

genomslagskraften i samarbetet då verksamheten på området är omfattande. Detta

innebär för Svenska institutets del att dess verksamhet kommer att delas upp på

två huvudområden, utbildning och forskning samt demokratins fördjupning. Under

det sistnämnda kommer således verksamheten inom kultur- och expertutbytesområdet

 att falla.

Svenska institutet har administrerat en stor del av det språk- och

integrationsstöd som Sverige har lämnat för integration av de ryskspråkiga

minoriteterna i Estland och Lettland. I takt med att fokus även läggs på

samhällsintegration i en vidare bemärkelse, kommer handläggningsansvaret för

stödet att delas med Sida.

Regeringen anser att Svenska institutet har varit en föregångare vad gäller att

applicera ett främjandeperspektiv på utvecklingssamarbetet med Central- och

Östeuropa. Institutets verksamhet har haft ett stort värde för

demokratiutvecklingen och för skapandet av nätverk mellan individer och

institutioner i vårt närområde, vilket bidrar till utvecklingen av ett reguljärt

 grannlandssamarbete i framtiden. Regeringen bedömer det som viktigt att

institutets verksamhet i Central- och Östeuropa, i synnerhet inom utbildning och

 forskning, sker med beaktande av de övriga prioriterade samarbetsområdena

ekonomisk omvandling, social trygghet samt miljö. Av särskild vikt är en ökad

genomslagskraft i arbetet att integrera ett jämställdhetsperspektiv i

verksamheten.

7.2 Instrument

Regeringens bedömning: Utvecklingssamarbetet bör liksom hittills huvudsakligen

inriktas på kunskapsöverföring, som kan kompletteras med andra instrument för

att insatserna skall uppnå så goda resultat som möjligt. Stöd för investeringar

bör kunna göras såväl på miljö- och energiområdet som inom den sociala sektorn.

Utredningens förslag om kreditinstrument kan regeringen inte ta definitiv

ställning till nu.

Den särskilda exportkreditgarantiramen bör finnas kvar, men någon ytterligare

avsättning för förlusttäckning bedöms för närvarande inte vara aktuell.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att en utökning av Nordiska

investeringsbankens ram för miljöinvesteringar prövas. Som ett alternativ bör

förslaget om en låneram för Sida prövas. Regeringen bör verka för att Europeiska

 investeringsbanken får ett utlåningsmandat för projekt av stort europeiskt

intresse i OSS. Frågan om en särskild exportkreditgarantiram behandlas inte av

utredningen.

Remissinstanserna: Några instanser är tveksamma till om efterfrågan på ett

svenskt kreditinstrument i första hand skall tillgodoses via en utökad ram till

Nordiska investeringsbanken och förespråkar istället ett bilateralt instrument.

Att Sida bör få möjlighet att finansiera investeringar via kredit- och

garantiinstrument anser flera av instanserna. Några tillstyrker betänkandets

förslag att tillåta Nordiska investeringsbanken att bevilja lån inom

miljöområdet i nordvästra Ryssland och de baltiska länderna.

Skälen för regeringens bedömning: För att genomföra insatser i Central- och

Östeuropa förfogar Sverige över flera olika instrument såsom tekniskt samarbete,

 garantier för finansiellt stöd och exportkreditgarantier samt medel för

investeringar och riskkapital. Hittills har insatserna i första hand bestått av

tekniskt samarbete och kunskapsöverföring. Det tekniska samarbetet omfattar

främst institutionsuppbyggnad av allt mer långsiktig och fördjupad karaktär.

Kunskapsöverföring har utgjort och bör även i fortsättningen utgöra kärnan inom

samtliga verksamhetsområden. Detta skapar långsiktighet och hållbarhet i stödet

och medverkar till utveckling mot ett normalt grannlandssamarbete. Investeringar

 med gåvomedel (samt i mycket begränsad utsträckning garanti- respektive

kreditmedel) har hittills kunnat göras inom miljö- och energisamarbetet samt

inom stödet till små och medelstora företag via StartÖstprogrammet.

Riskkapitalinvesteringar och kreditgivning kan även göras inom ramen för

Swedfunds verksamhet.

Regeringen anser att stöd för investeringar i fortsättningen även bör kunna

lämnas inom den sociala sektorn, exempelvis i samarbete med Världsbankens

sociala investeringsfonder. Förslaget behandlas närmare i avsnitt 4.4.

Finansiering av utrustning inom ramen för tekniskt samarbete bör liksom tidigare

 i princip endast komma i fråga om den utgör nödvändig specialutrustning inom

ramen för kunskapsprojekt och kunskapsöverföring såvida inte särskilda skäl

motiverar annat.

Regeringen anser att samarbetet även i fortsättningen bör bedrivas genom

utnyttjande av flera olika instrument för att insatserna skall uppnå så goda

resultat som möjligt.

7.2.1 Betalningsbalansstöd

För att hjälpa länderna i Central- och Östeuropa som i början av 1990-talet inte

 hade någon möjlighet att finansiera sina underskott i bytesbalansen har Sverige

 utfäst betalningsbalansstöd i form av lån. Under perioden 1991/92-1994/95

utfäste Sverige betalningsbalansstöd till 11 länder. Flera av lånen har

förfallit till betalning och återbetalning har skett. Den totala utestående

lånesumman omfattar ca 560 miljoner kronor. Ytterligare två lån kommer att

förfalla till betalning år 2001 och de återstående fyra lånen kommer att

invärderas av Riksgäldskontoret enligt den nya garantimodellen, vilket innebär

att en engångsvis garantiavgift betalas från anslaget och Riksgäldskontoret står

 för eventuella framtida infrianden av garantierna. Genom det svenska

medlemskapet i EU deltar Sverige från och med år 1995 i EU:s gemensamma

utlåning, som garanteras mot EU:s budget. Regeringen bedömer därför att något

behov av ytterligare bilaterala insatser från svensk sida inte längre finns.

7.2.2 Den särskilda exportkreditgarantiramen

Riksdagen beslutade år 1993 att inrätta en särskild exportkreditgarantiram om en

 miljard kronor för de baltiska länderna och Ryssland. I samband med att ramen

våren 1995 utvidgades till två miljarder kronor vidgades landkretsen med

Kazakstan, Ukraina och Vitryssland för affärer som samfinansieras med

internationella finansinstitutioner.

Syftet med ramen är att bidra till att utveckla näringsliv och infrastruktur i

berörda länder samt att bidra till ett varaktigt samarbete mellan de berörda

länderna och svenska företag. Regeringen har uppdragit åt Exportkreditnämnden

(EKN) att administrera verksamheten.

En utvärdering av exportkreditgarantiramen för perioden 1993-1997 gjordes i

början av år 1998. Den ledde bl.a. till att ramen höjdes till 2,5 miljarder

kronor. Med hänsyn till den ekonomiska krisen i Ryssland har dock dessa

ytterligare medel inte ställts till EKN:s förfogande. Regeringen har sedan år

1993 avsatt totalt 500 miljoner kronor för eventuella skadeförluster, vilket

belastar anslaget för samarbete med Central- och Östeuropa.

Det har framgått av rapporter från Exportkreditnämnden att omfattningen av den

särskilda garantiverksamheten har gått tillbaka väsentligt. Som underlag för ett

 ställningstagande till exportkreditgarantiramens framtid har regeringen bett

EKN att avge en rapport med en analys och bedömning av verksamheten.

Utvecklingen av hittillsvarande verksamhet

Av Exportkreditnämndens rapport framgår att de baltiska staterna dominerade

under de första åren, men att Ryssland numera är det största landet vad gäller

utfärdade garantiförbindelser. De riktlinjer som tidigare gällde och som tog

fasta på s.k. projektrisker, dvs. projekt där möjligheten till återbetalning

genererades av projektet självt, ändrades genom ett nytt beslut år 1996 till

förmån för en mer generellt inriktad prövning av återbetalningsförmågan och

lönsamheten i aktuella affärer. Riktlinjerna närmade sig därmed de principer

som tillämpas i EKN:s ordinarie verksamhet, dock med möjlighet att i viss

utsträckning ta något större risker.

Om man ser på verksamheten sedan år 1993 fördelad på branscher framgår att

ungefär en tredjedel avser transportindustrin. Det har sin bakgrund i den

tidigare helt övervägande men även senare relativt starka inriktningen i

exportkreditgarantiramens riktlinjer på valutaintjänande projekt. Den relativa

betydelsen av transportindustrin i den särskilda garantiverksamheten har snarast

 ökat under senare tid i takt med att förutsättningen för annan branschrelaterad

 garantigivning försämrats.

Andra viktiga inslag i verksamheten är leveranser av utrustning till sågverk och

 annan skogsindustriell verksamhet samt till livsmedelsindustrin. De större och

tidigare hos Exportkreditnämnden välkända exportföretagen intar en framträdande

roll och beräknas ha svarat för ca 70 procent av totalt utfärdade

garantiförbindelser.

Av utvärderingen framgår att vissa av de branscher som varit framträdande i

garantigivningen också förekommer i störst utsträckning bland aktuella

problemärenden, t.ex. projekt med anknytning till skogsindustrin och

transportsektorn.

Den 30 september 2000 uppgick anmälda dröjsmål under ramen till totalt 124,6

miljoner kronor. Utestående skadereglerade fordringar uppgick samtidigt till

123,4 miljoner kronor. Som slutlig förlust på utestående skadefordringar hade

dittills avskrivits ett belopp om ca 42 miljoner kronor.

Då summan av utestående icke återvunna skadefordringar och hittills gjorda

avskrivningar för definitiv förlust överstiger det belopp som totalt betalats in

 som premier i den särskilda garantiverksamheten har EKN varit tvungna att täcka

 underskottet genom att ta i anspråk medel ur den särskilda förlustreserv om 500

 miljoner kronor som avsatts på statsbudgeten. Sammanlagt har 101 miljoner

kronor tagits i anspråk t.o.m. mars 2001. EKN har gjort ett försök till

bedömning av det slutliga utfallet av alla hittills ingångna garantiåtaganden

vilken pekar på en betydande förbrukning av förlustreserven.

Exportkreditnämnden gör bedömningen att den särskilda garantiverksamheten

framför allt under de första åren har varit av betydelse för utveckling av

industriell verksamhet inom ett flertal branscher i berörda länder och att den

också har bidragit till att tillvarata värdefulla affärsmöjligheter för svenska

företag. Företrädare för exportörerna framhåller den betydelse som verksamheten

haft för att vinna fotfäste på de aktuella marknaderna. I förlängningen har det

möjliggjort att exportören har kunnat ta risker utan EKN:s medverkan, antingen

som följd av förbättrade förhållanden i importlandet och på finansmarknaden

eller som följd av att man funnit det värt att satsa också på sådana marknader

där EKN inte medger garanti.

Förutsättningar för fortsatt särskild garantiverksamhet

Med tiden har omfattningen av den särskilda garantiverksamheten väsentligt gått

tillbaka. Bakom denna utveckling ligger en successivt förbättrad risksituation

på de baltiska länderna vilket ökat möjligheterna att inom den ordinarie

verksamheten möta efterfrågan på garantier, i förening med det dramatiskt

försämrade riskläget på Ryssland hösten 1998, då Exportkreditnämnden stängde

större delen av garantigivningen för landet. Vad gäller övriga länder Ukraina,

Vitryssland och Kazakstan, där det finns ett krav på samfinansiering med

internationella finansinstitutioner, har några sådana projekt ännu inte kommit

till stånd.

Regeringen bedömer att det kan finnas fortsatt behov av en särskild

exportkreditgarantiram. Det finns en stor efterfrågan på garantier för större

projekt i Ryssland, samtidigt som riskerna givetvis är betydande till följd av

osäkerhet när det gäller kreditvärdighet och betalningsvilja. EKN och EKN:s

systerinstitut inom EU stängde för garantigivning på Ryssland efter krisen i

augusti 1998, även inom den särskilda ramen. En försiktig öppning beslutades

hösten 2000.

Regeringen understryker vikten av att Exportkreditnämnden vidtar åtgärder för

att i största möjliga utsträckning begränsa riskerna för förluster under den

särskilda garantiramen. Det är särskilt angeläget att omfattningen av eventuella

 ytterligare skadereglering inte överstiger den ram som har avsatts för

förlusttäckning inom ramen för samarbetsanslaget, dvs. 500 miljoner kronor.

Mot bakgrund av vad som har anförts om utvecklingen av efterfrågan på garantier

under den särskilda ramen, och med tanke på riskläget i Ryssland och Ukraina och

 med hänsyn till principiella överväganden, gör regeringen bedömningen att någon

 ytterligare avsättning för att täcka eventuella förluster under den särskilda

ramen för närvarande inte är aktuell. EKN svarar för att verksamheten under den

särskilda ramen drivs vidare på ett sådant sätt att risken för att det för

förlusttäckning anslagna beloppet överskrids minimeras.

7.2.3 Krediter och garantier

Utredningen har behandlat användningen av krediter och garantier i samarbetet

med Central- och Östeuropa. För närvarande begränsas Sidas möjligheter att delta

 i finansiering av investeringar till gåvofinansiering av miljö- och

energiprojekt.

För att krediter skall kunna lämnas inom det svenska samarbetet med Central- och

 Östeuropa och därmed möjliggöra svensk medverkan i finansieringen av större

miljö- och energiprojekt, särskilt i Ryssland och Ukraina, har Sida föreslagit

att regeringen inrättar en garantiram om 500 miljoner kronor att utnyttjas för

statlig garantigivning för miljö- och energiprojekt. Sidas förslag har

vidareutvecklats inom regeringskansliet i samband med beslut om uppdrag till

Sida att tillsammans med Världsbanken medverka i genomförandet av ett större

fjärrvärmeprojekt i Riga. Modellen bygger på att Riksgäldskontoret utfärdar

garanti för fordringsförlust gentemot långivaren och att premien till

Riksgäldskontoret betalas via anslaget för samarbete med Central- och Östeuropa.

 Krediten är obunden, i enlighet med internationella överenskommelser på området

Utredningen har gjort bedömningen att finansieringsmöjligheterna i

kandidatländerna idag är betydande via EU:s förmedlemskapsstöd och de

internationella finansieringsinstitutionerna. I Ryssland och Ukraina är behoven

större och tillgången på långfristiga krediter betydligt mer begränsad. Såväl i

Ryssland som Ukraina är dock kreditrisken hög och möjligheten att erhålla

statliga garantier svår att bedöma, varför premienivån blir mycket hög för en

svensk garanti, kanske i nivå 20 procent för Ryssland. Mot bakgrund av dessa

höga kostnader har utredningen övervägt alternativa användningar av de statliga

medlen, i första hand en utökning av kreditramen för Nordiska

investeringsbankens miljöinvesteringslån. Därutöver föreslås att Sverige i EU

verkar för att Europeiska investeringsbanken får utlåningsmandat för projekt av

stort europeiskt intresse i OSS-området.

Regeringen konstaterar att det finns flera förslag till kredit- och

garantilösningar, dels helt bilaterala instrument, dels nordiska

kreditinstrument i Nordiska investeringsbankens regi. Regeringen anser att den

modell som tillämpats i Riga-ärendet är intressant som ett sätt att få till

stånd svensk medverkan i ett begränsat antal större infrastrukturprojekt i

samarbetsländerna, inte minst inom miljö-och energisektorn. Hittills har dock

bedömningen gjorts att modellen kan ifrågasättas med hänsyn till bestämmelser i

budgetlagen, mot bakgrund av kravet på periodicering av premiebetalningar och

det faktum att samarbetanslaget är tidsbegränsat. Det är därför, med hänsyn till

 gällande förutsättningar, inte nu möjligt att tillämpa ett system vare sig

enligt Sidas förslag eller Riga-modellen.

Förslaget om en utökad kreditram för Nordiska investeringsbanken framstår som

ett intressant alternativ. Ett definitivt ställningstagande i denna fråga är

dock inte möjlig eftersom något formellt förslag ännu inte har presenterats av

banken. Till bilden hör att Sverige inom EU vunnit gehör för en begränsad

öppning för Europeiska investeringsbanken att delta i miljöprojekt i Ryssland.

7.3 Styrning

Regeringens bedömning: Landstrategierna bör i högre grad differentieras och

tydligare spegla förhållandena i de olika länderna. Myndigheter, enskilda

organisationer, näringslivet och andra aktörer bör delta på ett tidigt stadium i

 processen.

En databas bör upprättas över samtliga bilaterala insatser i Central- och

Östeuropa.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens vad gäller landstrategier

 och databas. Utredningen föreslår att medelstilldelning bör ske per

länderområden istället för per samarbetsområden.

Remissinstanserna: De som yttrat sig i dessa frågor stödjer förslaget om att

landstrategierna differentieras och ytterligare konkretiseras. De flesta av

dessa framhåller, och instämmer i rekommendationen, att Sida bör föra en dialog

med näringslivet om utformningen av landstrategierna.

Alla som yttrat sig är positiva till upprättandet av en databas för samtliga

svenska bilaterala samarbetsprojekt.

Skälen för regeringens bedömning: De styrinstrument som regeringen i huvudsak

har till förfogande i förhållande till de statliga myndigheterna förutom

instruktioner i förordningar är regleringsbrevet och landstrategierna. I

regleringsbrevet anges allmänna riktlinjer för myndigheternas verksamhet.

Regeringen styr också genom medelstilldelning i en viss struktur. Hittills har

medelstilldelningen skett per samarbetsområden, medan utredningen anser att det

borde ske per länderområden. Hur medelstilldelningen skall ske inom det nya

programmet kommer regeringen att ta ställning till i samband med det pågående

utvecklingsarbetet inom Regeringskansliet om statlig styrning.

Landstrategier

Landstrategier för Estland, Lettland, Litauen, Polen, Ryssland och Ukraina har

under den gångna samarbetsperioden antagits av regeringen. Landstrategierna

syftar till att inom varje enskilt mål för samarbetet ytterligare precisera de

sektorer och riktlinjer som skall gälla i respektive land i avsikt att

operationalisera detsamma.

Enligt utredningen har metoden att styra med landstrategier fungerat väl. En

längre giltighetsperiod för landstrategierna i kombination med årliga operativa

landplaner hade emellertid kunnat minska den relativt stora resursåtgången för

att ta fram dessa. Utredningen menar också att formerna för att engagera flera

aktörer i processen med att ta fram landstrategierna kan utvecklas bl.a. genom

att inleda diskussion med näringslivet på ett tidigt stadium. Utredningen har

dock inte sett behov att ompröva landstrategierna som styrinstrument, men

föreslår förbättringar, i synnerhet genom en större anpassning till

landspecifika förhållanden.

Regeringen anser att landstrategier liksom under nuvarande samarbetsprogram bör

upprättas för Estland, Lettland, Litauen, Ryssland och Ukraina. Då

utvecklingssamarbetet med Polen i hög grad redan har fasats ut behövs ingen

ytterligare landstrategi. En landstrategi bör för första gången göras för

Vitryssland. Regeringen anser att landstragierna bör avse en treårsperiod och

att det därefter finns skäl att upprätta nya landstrategier.

Regeringen instämmer i utredningens bedömning att landstrategierna i högre grad

bör differentieras och tydligare spegla förhållandena i de olika länderna. En

ökad konkretiseringsgrad skall eftersträvas för att göra strategierna mer

operativa.

Regeringen anser att ett brett deltagande i framtagandet av strategierna är

viktigt och att myndigheter, företrädare för kommuner, landsting och regioner,

enskilda organisationer, näringsliv och andra aktörer skall delta i processen på

 ett tidigt stadium.

Regeringen anser vidare att utfasningstakten av utvecklingssamarbetet på olika

områden för kandidatländerna bör fastställas i landstrategierna. Även i detta

avseende är en nära dialog med samarbetets aktörer viktig.

Regering bedömer att det är lämpligt mot bakgrund av den snabba utvecklingen i

regionen att en årlig uppföljning av landstrategierna görs. Vid behov - om

förutsättningarna för samarbetet väsentligen ändras - kan landstrategierna

revideras.

Databas över utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa

En databas över samarbetet med Central- och Östeuropa upprättades i samband med

en översyn av samarbetsprogrammet år 1994. Under den senaste programperioden har

 databasen dock inte kunnat underhållas. För närvarande finns således ingen

samlad databas över samarbetet med regionen att tillgå, vilket utgör en stor

brist. Utredningen föreslår att en databas över samarbetet upprättas. Regeringen

 instämmer i bedömningen och anser att en databas över samtliga bilaterala

insatser i Central- och Östeuropa skall upprättas i syfte att samla och redovisa

 projektinformation för att förbättra planering och uppföljning av samarbetet.

Alla aktörer, inklusive enskilda organisationer, skall rapportera till databasen

 om sina insatser för att göra informationen så fullständig som möjligt.

Möjligheterna att samordna insatserna ökar därmed.

8 Utvecklingssamarbetets genomförare

Sammanfattning: Genomförandet av utvecklingssamarbetet har underlättats och

fått en bred förankring genom att det skett på många nivåer i samhället, såväl

på central som regional och lokal nivå, genom myndigheter, enskilda

organisationer och näringslivet. Detta breda engagemang är betydelsefullt för

ett framgångsrikt utvecklingssamarbete och för övergången till ett reguljärt

grannlandssamarbete.

Förutsättningarna för samarbete är gynnsamma i Östersjöområdet. Den geografiska

närheten, den gemensamma historien och kulturarvet, de täta kontakterna på många

 plan bidrar till unika förutsättningar, ett stort engagemang och ett gemensamt

intresse för samarbetet. Genomförandet av samarbetet har underlättats genom att

det skett på många nivåer i samhället, såväl på central som på regional och

lokal nivå. Statliga myndigheter på central nivå, länsstyrelser, landsting,

regionförbund och kommuner, enskilda organisationer och folkrörelser har skapat

ett brett engagemang i hela utvecklingssamarbetet som givit detta en närmast

unik karaktär. Utredningen konstaterar att de svenska parterna utför allt mer

professionella insatser inom samarbetet med Central- och Östeuropa.

 Sverige är starkt engagerat i omvandlingsprocessen i närområdet. Det

engagemanget har haft en betydelsefull effekt på utvecklingen i

samarbetsländerna och har också skapat förutsättningar för att

utvecklingssamarbetet verkligen skall kunna övergå i reguljärt

grannlandssamarbete. Det är främst i samarbetet med de baltiska länderna och

Polen detta hittills haft störst genomslag. Regeringen anser att detta breda

engagemang i utvecklingssamarbetet är mycket betydelsefullt och har skapat

mervärde.

Regeringen anser att samarbetets aktörer inom olika sektorer och på olika nivåer

 bör beredas tillfälle att delta i landstrategiprocessen på ett tidigt stadium

för att få en bred förankring av samarbetet.

8.1 Central nivå

De statliga myndigheterna har under flera år spelat en avgörande roll i

samarbetet med Central- och Östeuropa. De har bidragit till utvecklingen i

samarbetsländerna och samtidigt har inom många områden grunden lagts för ett

reguljärt grannlandssamarbete. Som exempel kan nämnas Luftfartsverket,

Sjöfartsverket, Vägverket, Naturvårdsverket och Kustbevakningen som i dag har

ett omfattande bilateralt projektsamarbete som växt fram ur

utvecklingssamarbetet. Även svenska universitet och högskolor har bidragit med

värdefull kompetens i samarbetet med Central- och Östeuropa och har byggt upp

nätverk som har förutsättningar att förbli livaktiga efter utfasningen av

utvecklingssamarbetet.

För utvecklingen av ett reguljärt grannlandssamarbete har utvecklingssamarbetet

bidragit dels genom den kompetens som byggts upp hos grannländers myndigheter

och ministerier, dels genom att personliga kontakter och nätverk etablerats

vilket har bidragit till samarbetsrelationer.

Statliga myndigheter kommer även framgent att spela en betydelsefull roll i

samarbetet, i det bilaterala samarbetet men också genom deltagande i EU:s

institutionsuppbyggande insatser genom partnersamverkan (twinning). Frågan om

kompletterande bilateralt stöd för deltagande i partnersamverkan ses för

närvarande över.

Exempel på andra aktörer på central nivå är Stiftelsen Östekonomiska Institutet

(ÖEI) som grundades år 1989 gemensamt av staten och näringslivet. Institutets

syfte är att främja kunnandet i Sverige om de ekonomiska förhållandena i

Östeuropa. Institutet riktar sig till både stat och näringsliv och förmedlar

forskningsresultat genom publikationer och seminarier. Institutet är även

verksamt internationellt genom att delta i forskningsprojekt och konferenser.

Staten har genom ett nytt avtal år 1999 förbundit sig att bidra till institutets

 verksamhet t.o.m. år 2004. Statens bidrag uppgår till 4,6 miljoner kronor

årligen.

ÖEI är främst inriktad på forskning om omställningsprocessen i

övergångsekonomierna. Institutet bidrar också till att motverka s.k.

"brain-drain" i samarbetsländerna genom att få forskare som studerat utomlands

att återvända hem. ÖEI har nyligen etablerat forskningsinstitutet CEFIR i

Moskva. Ett forskningsinstitut, BICEPS, har också etablerats i Riga med hjälp av

 finansiering från staten. ÖEI uppfyller en viktig funktion såväl inom forskning

 som utbildning och policyrådgivning.

Ytterligare en viktig aktör är Swedfund International AB som är ett av staten

helägt aktiebolag. Dess huvuduppgift är att genom riskkapital tillsammans med

svenska företag i samriskprojekt medverka till överföring av svenskt

näringslivskunnande till bl.a. länder i Central- och Östeuropa. Syftet är att

främja den industriella och ekonomiska utvecklingen i dessa länder. Stöd ges i

form av aktiekapital och lån för utveckling av bärkraftiga företag.

Efter ett regeringsbeslut år 1995 avsattes 240 miljoner kronor för

riskkapitalinvesteringar i affärsbanker i Baltikum. Verksamheten har bedrivits

genom Swedfund Financial Markets AB (SFM), dotterbolag till Swedfund

International AB. Avsikten har varit att de svenska investeringarna skulle

hjälpa till att stabilisera kreditmarknaden och verka för ett sunt bankväsende.

I strategin har ingått att långsiktigt förvalta aktieinnehavet, med avsikt att

sälja det när lokala eller rent kommersiella intressen kan ta över

aktieposterna. SFM har sedan starten gjort ett tjugotal investeringar i banker i

 Baltikum och har med stor framgång genomfört sitt uppdrag. I samband med

försäljningen av aktierna i tre baltiska banker under hösten 2000 avslutade

Swedfund Financial Markets huvuddelen av sin verksamhet. Satsningen beräknas ha

genererat en vinst för Swedfund på 220 miljoner kronor.

Av propositionen 2000/2001:1 utgiftsområde 7, framgår att huvudansvaret för

satsningar av riskkapital i Central- och Östeuropa fortsatt kvarstår hos

Swedfund och att en tydlig uppdelning görs mellan denna verksamhet och Swedfunds

 verksamhet i u-länder. Regeringen överväger en omstrukturering av

Swedfundkoncernen.

8.2 Lokal och regional nivå

Ett mycket rikt samarbete finns också mellan lokala och regionala aktörer.

Samarbetet på lokal och regional nivå omfattar verksamhet som bedrivs av andra

aktörer än staten, det vill säga främst kommuner och landsting, regionförbund

samt sammanslutningar på subnationell nivå. Härtill kommer även länsstyrelserna,

 vilka bedriver samarbete på regional nivå. Till följd av de politiska

förändringarna under början av 1990-talet i Central- och Östeuropa och Sveriges

inträde i EU ökade svenska kommun- och regionförbindelser med Östeuropa

explosionsartat. Ett stort antal kommuner, landsting och länsstyrelser har i dag

 egna internationella strategier, tar initiativ till och sköter egna

förbindelser med utlandet.

Det regionala och lokala samarbetet har under 1990-talet visat sig utgöra ett

effektivt instrument för främjande av den demokratiska processen i våra

grannländer. Samtidigt har samarbetet bidragit till att förstärka

grannlandsrelationerna och till att skapa ett värdefullt kontaktnät inför

framtiden inom Europeiska unionen.

Den centrala nivån representeras av Regeringskansliet samt centrala

intresseföreningar för kommuner och landsting, Svenska Kommunförbundet och

Landstingsförbundet.

Flera olika former av regelbundna informella kontakter förekommer mellan kommun-

 och landstingsförbunden och Regeringskansliet.

Den regionala nivån representeras av länsstyrelser, landsting och regionförbund

medan kommunerna företräder den lokala nivån. Kommunerna är de största

internationella aktörerna på lokal nivå. Fler än 200 av Sveriges 289 kommuner

har vänortssamarbete med Central- och Östeuropa.

Länsstyrelserna anknyter ofta sitt kontaktsystem till existerande vänorts- och

vänregionsamarbete. Även om länsstyrelsernas och de folkvalda organens

(landstings och kommuners) mandat är av fundamentalt olika slag är det inte

ovanligt att dessa parter tillsammans, ibland i kombination med

regionsammanslutningar och enskilda organisationer, samverkar kring projekt med

regional inriktning.

Landstingens engagemang är betydligt mindre än kommunernas men har under senare

år ökat betydligt, särskilt vad gäller medverkan i EU:s interregionala projekt.

Lokala och nya regionalt baserade aktörer samverkar för att etablera sig i

internationella sammanhang, framför allt inom ramen för EU-medlemskapet. I dag

är nästan alla svenska kommuner representerade i Bryssel genom något organ för

interregional samverkan t.ex. regionkontoren för West Sweden, Sydsam, East

Sweden, North Sweden, Mälardalsrådet och Stockholmsregionen. Syftet med

verksamheten är att öka regionens aktiviteter inom EU och verka för

möjligheterna att söka och få bidrag från EU:s många stödprogram.

Östersjöinstitutet i Karlskrona har ett omfattade samarbete på regional och

lokal nivå med framför allt norra Polen, Litauen och Kaliningrad.

8.3 Enskilda organisationer

Svenska enskilda organisationer har också en central roll i

utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa. De är aktiva inom ett flertal

områden såsom sociala frågor, miljö och utbildning. Allra viktigast är dock den

roll de spelar i utvecklingen av en demokratisk kultur och ett civilt samhälle i

 samarbetsländerna.

Svenska enskilda organisationer har i många fall bättre förutsättningar än

regeringen och myndigheter att få genomslag i sina insatser, inte minst därför

att enskilda organisationer i samarbetsländerna i många fall har ersatt den

verksamhet som i Sverige bedrivs av statliga och kommunala myndigheter, särskilt

 på det sociala området. En annan viktig del i samarbetet är dock att uppmuntra

kontakter och utbyte av erfarenheter mellan samarbetslandets myndigheter och

enskilda organisationer. Vidare skapar gränsöverskridande kontakter och nätverk

på gräsrotsnivå goda förutsättningar för en övergång till reguljärt

grannlandssamarbete utan särskilt statligt stöd.

Hörnstenen i samarbetet består i att bygga upp och stärka lokala organisationer

i samarbetsländerna, med tydlig tonvikt på partnerskap, kompetensutveckling,

långsiktighet och enskilda organisationers specifika roll i det civila

samhället. På så vis kan organisationerna stärkas i sitt arbete så att de kan

hävda sig i dialogen med myndigheter och beslutsfattare i samarbetslandet.

Sida fördelar större delen av de medel som finns tillgängliga för

utvecklingsinsatser via enskilda organisationer till sina s.k.

ramorganisationer, vilka senare i sin tur fördelar medlen vidare till sina

medlemmar. De tre största mottagarna är Forum Syd, LO/TCO:s biståndsfond och

Olof Palmes internationella center. Sedan år 1995 har bidrag även getts via Sida

 till politiska partier eller partianknutna organisationer i Sverige som i sin

tur ger stöd till sina systerorganisationer i Central- och Östeuropa. Dessutom

ger både Sida och Svenska institutet bidrag till studieförbund med verksamhet i

samarbetsländerna.

I syfte att förbättra samordningen organisationerna emellan och öka kapaciteten

och effektiviteten i arbetet, har Sida under senare tid genomfört

årsgenomgångar, seminarier och systemrevisioner tillsammans med enskilda

organisationer för att diskutera metodutvecklingsfrågor och

organisationsutveckling.

8.4 Svenskt näringsliv

Näringslivets deltagande i utvecklingssamarbetet är av stor vikt för att bidra

till utvecklingen i samarbetsländerna. Utvecklingssamarbetet innebär dessutom

betydande möjligheter för svenska företag. Den svenska resursbasen används

nästan uteslutande i projekten och utvecklingssamarbetet kan på flera olika sätt

 bidra på ett positivt sätt för företagen, såväl direkt som indirekt.

Utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa bidrar till att stärka den

miljö inom vilken svenska företag verkar i samarbetsländerna. Samarbetet bidrar

till att stärka kompetensen i samarbetsländerna, utveckla och förstärka

marknadens institutioner och främja stabila regelverk i närområdet.

Förutsättningarna för svenska företags engagemang i samarbetsländerna förbättras

 därmed. Bankstödet via Swedfund Financial Markets AB till de baltiska länderna

är ett sådant exempel.

Vidare innebär utvecklingssamarbetet också möjligheter för företag att genom

upphandling delta i olika projekt. Samarbetet inriktar sig på en rad områden som

 är av intresse för svenskt näringsliv och svensk kompetens, t.ex. miljö. En god

 utväxling på insatserna främjas genom samverkan med aktiviteter som finansieras

 under Östersjömiljard 2.

De konsultfonder som Sverige bidragit till via internationella finansiella

organisationer innebär också en möjlighet för svenska konsulter och företag att

komma in på samarbetsländernas marknader. De omfattande samfinansieringar som

genomförs i samarbete med t.ex. Världsbanken och EBRD innebär också möjligheter

för svenska företag. Möjligheterna har ytterligare stärkts genom regeringens

åtgärd att placera projektexportfrämjare i Bryssel mot EU-institutionerna, i

London mot EBRD och i Washington mot Världsbanken samt den förstärkning som

skett av Regeringskansliets projektexportsekretariat i Stockholm. Härigenom har

svenska konsulter och företag getts nya ingångar till dessa institutioner. Av

stor betydelse är att Sida fortsatt verkar för att svenska lösningar och svenska

 företag i så hög grad som möjligt skall användas i de projekt som genomförs

tillsammans med dessa organisationer. Även riskkapitalsatsningar via Swedfund

erbjuder möjligheter att bidra till svenska företagssatsningar i

samarbetsländerna.

Den särskilda exportkreditgarantiramen har haft betydelse för svenska företag

genom ett stöd till etablering i länder som EKN inte kunnat erbjuda i den

ordinarie verksamheten. Insatser med anknytning till svenska företags

investeringar i Ryssland och Ukraina har genomförts genom insatser för att höja

kompetensen hos parterna i samarbetslandet.

Regeringen anser att det är viktigt att ansvariga myndigheter fortsätter

utveckla positiva samarbetsrelationer med svenska företag och organisationer,

som har ett intresse av att verka i samarbetsländerna, förutsatt att de

initiativ som aktualiseras faller inom ramen för riktlinjerna för

utvecklingssamarbetet och gällande landstrategier. De ansvariga myndigheterna

bör således uppmärksamma idéer från svenska företag och organisationer som

faller inom ramen för utvecklingssamarbetets riktlinjer och föra en dialog om

dessa med berörda aktörer

.

9 Europeiska unionens instrument i regionen

Regeringens bedömning: Det svenska stödet bör samordnas med stödet från EU och

utgöra ett komplement till detta. Sverige bör aktivt delta i policyformuleringen

 och verka för ökad effektivitet.

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på trögheten och svårigheterna

med att använda EU-finansiering och anser att det svenska bilaterala stödet är

mer flexibelt. Behovet av koordinering mellan det bilaterala stödet och

EU-stödet samt mellan olika EU-instrument, i synnerhet Interreg och Phare/Tacis,

 lyfts fram. Den försämrade möjligheten att tillvarata svenska intressen då

EU-finansiering används i ökad utsträckning lyfts fram. Behovet av

tilläggsfinansiering då EU-finansiering används betonas av såväl myndigheter som

 kommuner och länsstyrelser.

Skälen för regeringens bedömning: Europeiska unionen är en viktig aktör inom

utvecklingssamarbetet med länderna i Central- och Östeuropa. En kraftig

nivåhöjning av stödet till kandidatländerna har skett från och med år 2000.

Budgeten för förmedlemskapsstöden uppgår till 3120 miljoner euro per år under

perioden 2000- 2006. Vidare kommer länderna efter medlemskap i EU att åtnjuta

stöd från EU:s interna stödformer, t.ex. strukturfonder. De kraftigt utökade

resurserna understryker behovet av koordinering mellan det svenska bilaterala

stödet till samarbetsländerna och EU:s stöd, inte minst mot bakgrund av att

kandidatländernas förmåga att absorbera stödet är begränsad. Koordinering sker

både i fält och genom att Sida deltar i möten med styrkommittéerna för Phare och

 Tacis. Unionens stöd till Ryssland, Ukraina och Vitryssland är av en betydligt

mindre storlek än stödet till kandidatländerna men ändå omfattande i relation

till de bilaterala svenska insatserna. Regeringen anser att det svenska stödet

bör samordnas med stödet från EU och utgöra ett komplement till detta.

De svenska aktörerna bör sträva efter att i ökad utsträckning utnyttja EU:s

finansieringsinstrument och växla över det bilaterala utvecklingssamarbetet till

 finansiering via EU. EU:s institutionsuppbyggande insatser genom

partnersamverkan (twinning) utgör ett viktigt instrument för att främja

utvecklingen i länderna som svenska parter bör använda sig av. EU:s stöd för

samarbete på lokal och regional nivå bör också utnyttjas i högre grad. För att

uppnå en ökad användning av EU:s stöd är det av vikt att stärka kunskapen bland

de svenska aktörerna om EU:s stödformer.

Sverige bör aktivt delta i policyformuleringen av EU:s stöd till regionen mot

bakgrund av bilaterala erfarenheter och prioriteringar. Deltagande i

policyarbetet bidrar även till ökad samordning av svenska insatser och

EU-insatser.

EU:s stödprogram har ofta kritiserats för att vara långsamma och byråkratiska.

Även utredningen konstaterar att tiden mellan projektförberedelse och

genomförande inom EU-programmen är avsevärd. Programmen är också mer

administrativt tunga för såväl EU-partnern som samverkanspartnern. Det

bilaterala stödet anses mer flexibelt och snabbt. En omorganisering av EU:s stöd

 är för närvarande under genomförande. Regeringen anser att Sverige bör verka

för att EU:s stöd blir mer effektivt, bl.a. genom ökad öppenhet i

upphandlingsprocessen, förenklade upphandlingsförfaranden samt bättre

betalningsrutiner. Sverige bör också verka för en bättre samordning mellan de

olika EU-instrumenten.

Upphandling

De svenska exportörernas andel av projektexporten, dvs. upphandlingar från

multilaterala finansierings- och biståndsorgan, har länge varit låg i

förhållande till den svenska resursbasens kunnande och kapacitet och till

Sveriges bidrag till dessa organisationer. Sveriges andel när det gäller

leveranser av konsulttjänster till EU:s biståndsprogram brukar ligga mellan 1

procent och 1,5 procent. Jämfört med Sveriges andel av BNP i förhållande till

andra länders borde den ligga på 2,5 procent

Den svenska medlemsavgiften till EU (drygt 20 miljarder kronor) utgör ca 2,8

procent av de totala medlemsavgifterna. Det totala anslaget per år till

biståndsprogrammen Phare, ISPA, SAPARD och Tacis är ca 3,56 miljarder euro.

Sveriges andel därav är ca 100 miljoner euro eller ca 860 miljoner kronor. Det

finns ingen direkt koppling mellan denna svenska andel och återflödet till

Sverige i form av kontrakt för genomförande av EU:s olika program. En

målsättning har dock varit 3 procent upphandling till svenska företag.

Sedan år 1998 finns en utsänd person med uppgift att främja projektexport på

Sveriges representation i Bryssel som arbetar för att bistå svenska företag i

upphandlingen av kontrakt genom EU-programmen. Främjaren arbetar aktivt med

spridande av strategisk information om affärsmöjligheter, upphandlingsregler

m.m.

I det följande beskrivs de instrument som EU har till förfogande i regionen.

9.1 Phare

Phareprogrammet inrättades år 1989 som EU:s finansiella instrument för stödet

till ekonomiska och institutionella reformer för länderna i Central- och

Östeuropa. De första insatserna riktades till Polen och Ungern (Poland and

Hungary: Action for the Restructuring of the Economy). Programmet omfattar nu de

 tio kandidatländerna i Central- och Östeuropa.

Programmet hade ursprungligen ett dubbelt syfte, dels att förbereda

kandidatländerna för medlemskap, dels att lämna stöd till reformprocessen på

Balkan. Efter inledandet av utvidgningsprocessen har programmet alltmer kommit

att inriktats på stöd till kandidatländerna i uppfyllandet av de s.k.

Köpenhamnskriterierna, dvs. de kriterier för EU-medlemskap som antogs av

Europeiska rådet i Köpenhamn år 1993.

När Europeiska rådet i[REDACTED_EFTERNAMN] år 1994 fastställde hur stödet skulle utformas -

den s.k. förmedlemsskapstrategin - gavs Phareprogrammet en central roll. Varje

kandidatland skulle erhålla dels stöd till laganpassning, dels råd och

utbildning genom stödinsatser riktade till de myndigheter som hade att tillämpa

EU:s regelverk. Därutöver inrättades särskilda program för gränsöverskridande

regionalt samarbete - en kombination av EU:s interna program för samarbete

mellan medlemsstater och Phare-insatser.

Ytterligare steg i utformningen av anslutningsstödet togs när kommissionen i den

 s.k. Agenda 2000 sommaren år 1997 lade fram ett förslag till förstärkt

förmedlemskapsstrategi. Avsikten var att åstadkomma en närmare koppling mellan

det stöd som lämnades och takten i utvidgningsförhandlingarna. Strategin

gjordes, efter beslut av Europeiska rådet i Luxemburg i december år 1997, till

övergripande mål för Phareprogrammet.

Den förstärkta förmedlemskapsstrategin innehöll tre grundelement. Den förutsatte

 en fortsatt nära uppföljning av den laganpassning man enats om i

associeringsavtalen med kandidatländerna, s.k. Europaavtal. Vidare beslutades

att skriftliga överenskommelser skulle ingås med varje kandidatland - s.k.

partnerskap - som angav vilka områden som varje ansökarland i första hand borde

utveckla för att uppfylla medlemskapskraven. Dessa två element kompletterades

med ett utökat förmedlemskapsstöd, varvid en total ram på drygt tre miljarder

euro per år under perioden 2000-2006 anslogs. Europeiska rådet slog även fast

att medel inom denna ram skulle omfördelas till de kvarvarande länderna i takt

med varje enskilt kandidatlands anslutning. Som en del av beslutet inrättades

ett särskilda program till stöd för jordbruk och landsbygdsutveckling och ett

särskilt program för infrastruktur på miljö och transport (ISPA och SAPARD,

avsnitt 9.2 och 9.3).

Phareprogrammet kan i princip delas upp i tre former av underprogram: De

nationella programmen, programmen för gränsöverskridande samarbete (CBC) och

horisontella program. De nationella programmen utformas helt med utgångspunkt i

de prioriteringar som lagts fast i partnerskapen. Huvuddelen av Pharemedlen går

till dessa program.

Programmen för gränsöverskridande samarbete (CBC) har funnits sedan år 1994 och

syftar till att skapa samarbete mellan Phareländer och gränsregioner inom EU.

Stöd lämnas till miljöinsatser, transporter, turism, lokal demokrati samt

utbildning och kultur. Budgeten uppgår till ca 10 procent av den totala ramen.

Under senare år har en harmonisering skett med Interreg, programmet för

gränsöverskridande samarbete mellan EU-länder (avsnitt 9.6).

Horisontella program har funnits inom ett flertal områden, t.ex. miljö,

statistik, kärnsäkerhet och utveckling av små och medelstora företag. Antalet

minskas successivt och ersätts av mer differentierade insatser i takt med att

kandidatländerna kommer längre i sin utveckling.

Phareprogrammet är således anslutningsinriktat. Enligt riktlinjerna skall 30

procent av resurserna användas till institutionsuppbyggnad och 70 procent till

investeringar i näringslivs- och infrastrukturutveckling. Investeringarna skall

kopplas samman med insatser för att bygga upp nödvändiga administrativa

strukturer, och påskynda kandidatländernas förberedelser för deltagande i EU:s

strukturfonder. Detta gör att regionala och lokala myndigheter nu involveras

allt mer i processen.

Beslut av kommissionen kräver godkännande av medlemsländerna. Pharekommittén

svarar för den övergripande samordningen vad gäller allt förmedlemskapsstöd

inklusive ISPA och SAPARD. Den förstärkta förmedlemskapsstrategin har inneburit

visst ökat inflytande från medlemsstaterna, då partnerskapen har antagits genom

beslut av ministerrådet. För att kunna stoppa förslag krävs att en majoritet av

medlemsländerna har denna önskan, vilket är mycket ovanligt.

Kommissionens utvidgningsdirektorat svarar främst för policyfrågor och

programmering. Genomförandet decentraliseras i allt större utsträckning till

kandidatländerna. Anledningen är att dessa förväntas bygga upp finansiella

strukturer m.m. inför hanteringen av det finansiella stödet efter medlemskapet.

Kommissionens delegationer har redan i nuläget rätt att skriva under avtal upp

till 5 miljoner euro, vilket i praktiken innebär att en stor andel projekt

handläggs på plats i respektive kandidatland.

Finansministerierna i kandidatländerna får successivt mer och mer ansvar för att

 hantera EU:s medel på egen hand. Särskilda enheter har byggts upp, s.k. Central

 Financing and Contracting Units, med ansvar för upphandling och annan

projektadministration beträffande de projekt som understiger 5 miljoner euro.

Ansvaret delegeras endast om landet i fråga uppfyller ett antal kriterier som

rör förmågan till finansiell kontroll. Delegationerna utövar översyn samt deltar

 vid upphandling och annan projektadministration.

9.2 ISPA

Programmet ISPA (Instrument for Structural Policies for Pre-Accession) har

utformats med EU:s sammanhållningsfond som förebild, och syftar till att

förbereda kandidatländerna i EU:s olika strukturarrangemang. Projekten skall

bidra till de mål som formuleras i partnerskapen. Stöd ges på två områden, dels

insatser på miljöområdet för införlivande av EU:s regelverk, dels satsningar på

infrastruktur inom transportområdet - särskilt insatser projekt med koppling

till transeuropeiska nät. För perioden 2000-2006 har ca 1 miljard euro, per år

satts av varav 50 procent avser infrastruktur och 50 procentmiljö. Stödet ges i

form av gåvomedel till investeringar. Tekniskt bistånd skall endast utgöra en

mindre del av ett investeringsprojekt.

Varje projekt bör omfatta minst 5 miljoner euro. Stödet kan uppgå till 75

procent av projektkostnaden. Undantagsvis kan stödet utökas till 85 procent för

de projekt som anses vara av mer avgörande betydelse. Andelen kan minskas om

projekten genererar inkomster samt enligt principen att den som förorenat

betalar.

Ansvaret för genomförandet och administrationen av ISPA skall gradvis övergå

till kandidatländerna. Kommissionen förblir dock ansvarig för beslut om stöd

till projekt. Hanteringen inom kommissionen sköts av direktoratet för

regionalpolitik. En särskild ISPA-kommitté har inrättats för konsultationer med

medlemsländerna.

Programmet är i likhet med SAPARD fortfarande under utveckling. Vissa insatser

har emellertid redan inletts. Under år 2000 gick övervägande delen av budgeten

till transportsektorn. Under de kommande åren förutses en ökning i andelen

miljöinsatser.

9.3 SAPARD

EU:s finansiella instrument till stöd för jordbruk och landsbygdsutveckling är

från år 2000 SAPARD (Special Accession Programme for Agriculture and Rural

Development) och syftar till att främja införlivandet av EU:s regelverk på

jordbruksområdet i kandidatländerna. Under perioden 2000-2006 skall ca 520

miljoner euro årligen avsättas för programmet. Stödet skall i huvudsak inriktas

på investeringar för uppbyggnad av livsmedelssektorn och

infrastrukturutvecklingen samt till marknadsföring av jordbruks- och

fiskeprodukter. Miljöaspekterna skall tas tillvara genom stöd till utveckling av

 jordbruksmetoder utan skadeverkningar på miljön. Medelstilldelningen till varje

 kandidatland grundar sig på hur stor andel av befolkningen som är sysselsatt

inom jordbruk, jordbruksareal, BNP av årlig avkastning och den territoriella

situationen. EU kommer i normalfallet att bidra med mer än 75 procent av de

offentliga utgifterna.

Ansvaret för SAPARD är redan från början delegerat till kandidatlandet.

Utvecklingen av nationella myndigheter med ansvar för utbetalning av stöd från

SAPARD pågår. Inget stöd kommer att betalas ut från EU förrän landet i fråga har

 en ackrediterad myndighet. Jordbruksdirektoratet svarar för hanteringen av

programmen inom kommissionen av jordbruks-direktoratet. Avstämningen av

SAPARD-frågor med medlemsländerna sker i redan existerande jordbrukskommittéer.

9.4 Partnersamverkan (twinning)

Konceptet partnersamverkan, eller twinning, lanserades i maj 1998 som den

främsta Phare-mekanismen för institutionsbyggande, dvs. för att stödja

kandidatländerna att utveckla moderna och effektiva statsförvaltningar. Målet är

 att statsförvaltningar i kandidatländerna, på samma sätt som nuvarande

medlemsstater, kan genomföra EU:s regelverk. Detta ställer höga krav på

strukturer, mänskliga resurser och kunskap.

Partnersamverkan utgör ett ramverk för statsförvaltningar och organisationer i

kandidatländerna för samarbete med deras motparter i medlemsstaterna i syfte att

 utveckla och genomföra projekt som involverar överföring, efterlevnad och

genomförande av specifika delar av regelverket. Partnersamverkan är inte avsett

att utveckla samarbete i allmänhet utan är inriktat på att leverera på förhand

överenskomna resultat inom prioriterade områden, som definierats i

förmedlemskapsstrategin. Istället för att använda kortidsexpertis fokuserar

samarbetet på sekondering av EU-experter till kandidatländerna för att

åstadkomma långsiktig förändring. Varje projekt har minst en

förmedlemskapsrådgivare, en individ sekonderad från en medlemsstats förvaltning

eller annan relevant organisation, som finns på plats i kandidatlandets

förvaltning under minst tolv månader för att genomföra projektet i fråga. En

utvärdering som genomförts av kommissionen har visat på behovet av något kortare

 insatser. Under år 2001 har kommissionen därför introducerat ett nytt koncept,

s.k. twinning light, där kraven på projektens längd och långsiktig expertnärvaro

 är lägre. Projekt under det nya konceptet kommer troligen att påbörjas under år

 2001, och kan utgöra en mer flexibel stödform men med samma syfte som ordinarie

 partnersamverkan.

Hittills har projekt inriktats på de prioriterade områdena jordbruk, miljö,

finans och rättsliga och inrikes frågor. Gradvis kommer samarbetet att

utsträckas till att omfatta hela EU:s regelverk.

Projekten hanteras inom ramen för en årlig cykel där önskade projekt i

respektive kandidatland presenteras av kommissionen. Medlemsstaterna

sammanställer förslag som skall möta behovet. Därefter sker ett anbudsförfarande

 i kandidatlandet, som till sist väljer det projekt och den samarbetspartner som

 förefaller mest lämplig. Detta resulterar naturligen i att konkurrensen om

projekt är hård, och stora krav ställs på projektförslagsställarna.

Svenska myndigheter har varit aktivt involverade i partnersamverkan sedan det

lanserades. Ett avsevärt arbete har lagts ned inom Regeringskansliet (UD) för

att väcka myndigheternas intresse och engagemang. Detta arbete har burit frukt

och ett antal myndigheter är nu involverade i projekt i ett flertal

kandidatländer, inte enbart i närområdet. Regeringen bedömer att detta

engagemang bör fortsätta. Det är viktigt att Sverige stödjer kandidatländernas

EU-anpassning med den expertis och kunskap som vi har. Dagens kandidatländer

blir inom kort medlemsländer och det är viktigt ur flera perspektiv att

samarbete och kontakter byggs upp nu.

Från och med 1 januari 2001 hanterar Sida det svenska arbetet med

partnersamverkan, både förberedelse- och genomförandefas gentemot svenska

myndigheter. I och med att partnersamverkan nu är väl förankrad hos svenska

myndigheter utgör överföringen till Sida en naturlig utveckling av det svenska

engagemanget. Sidas kunskap om och erfarenheter av metodstöd och

projekthantering kommer att underlätta de svenska myndigheternas engagemang.

Partnersamverkan kan också komplettera de bilaterala samarbetsprogrammen

särskilt i närområdet.

Vissa frågor rörande de svenska myndigheternas engagemang har rests. Det rör

främst kostnadstäckning för myndigheternas engagemang och den tillgängliga

svenska resursbasen. En annan fråga gäller tillgängligheten av den svenska

kompetensbasen på sikt. Dessa behöver utredas närmare.

9.5 Tacis

Tacis (Technical Assistance to the Commonwealth of Independent States) är EU:s

biståndsprogram för OSS-länderna. Programmet inleddes år 1991 och syftar ytterst

 till att stödja övergången till en marknadsekonomi med särskild tonvikt på att

stödja demokrati och utvecklingen till ett rättssamhälle. Sedan programmet tog

sin början har stödet uppgått till 4,7 miljarder euro. Ryssland har varit den i

särklass enskilt största mottagaren av stöd då ungefär hälften av medlen har

allokerats dit.

En ny förordning för Tacisprogrammet antogs i december 1999. Den nya

förordningen eftersträvar koncentration i insatserna genom mer omfattande

projekt. Koncentration skall också uppnås genom att alla insatser i ett land

skall ske inom de tre huvudområden som landet har valt. Det finns sex

huvudområden att välja på vilka är, stöd för institutionell, rättslig och

administrativ reform, stöd för utveckling av privata sektorn och ekonomisk

utveckling, stöd på sociala området, infrastruktur, miljö och energi samt

jordbrukssektorn och landsbygdsutveckling. Kärnsäkerhet tillkommer för de länder

 som har kärnkraft.

Den nya förordningen fokuserar i högre grad än tidigare på miljö och på

gränsöverskridande samarbete. Vikten av att överbrygga eventuella klyftor i

samband med EU-utvidgningen lyfts fram. Detta har bidragit till att Tacis allt

mer inriktas på de delar av OSS som ligger nära EU.

Insatser sker i form av kunskapsöverföring och i mindre omfattning

investeringar. I den nya förordningen höjdes taket för investeringar från

tidigare 10 procent till 20 procent. Ett par nya instrument för investeringar

kommer att prövas under den närmaste tiden, ett avseende kommunala investeringar

 och ett avseende små och medelstora företag.

Vikten av partnerskap och långsiktigt samarbete understryks. Ett nytt program,

baserat på partnersamverkan inom Phareprogrammet (twinning), kommer därför att

introduceras. Programmet kommer i det första skedet främst att fokusera på

Ryssland.

Tacisprogrammet styrs genom s.k. indikativa program för respektive land. De

indikativa programmen lägger fast riktlinjerna för samarbetet med respektive

land för en period på fyra år. Baserat på det indikativa programmet fastställs

sedan, varje år för Ryssland och Ukraina och vartannat för övriga länder, s.k.

åtgärdsprogram där de enskilda insatserna preciseras. Programmen godkänns av en

styrkommitté med representanter EU-medlemsstaterna.

Indikativa program togs under år 2000 för Ryssland, Ukraina och, för första

gången sedan år 1995, för Vitryssland. Tacis skall i Ryssland och Ukraina

samarbeta inom områdena stöd för institutionell, rättslig och administrativ

reform, den privata sektorn och det sociala området. I Vitryssland skall

insatser endast göras på demokratiområdet.

Vid sidan av de nationella programmen som beskrivits ovan består Tacis av en rad

 regionala och horisontella program. Exempel på dessa är programmet

gränsöverskridande samarbete (CBC), kärnsäkerhetsprogrammet och Tempusprogrammet

 för utbildning.

9.6 Interreg III-programmet

Interreg III-programmet är det största gemenskapsinitiativet inom ramen för EU:s

 strukturpolitik. Programmet som enbart är riktat till EU:s medlemsstater,

finansieras ur Europeiska regionala utvecklingsfonden och avser samarbete över

nationsgränserna med syfte att minska de hinder som nationella gränser kan

utgöra för den europeiska integrationen.

Unionens yttre gränser är också i vissa fall kandidatländers och Rysslands

nationsgränser, vilket gör Interreg III-programmen till ett viktigt instrument

med syfte att stödja kandidatländerna i utvidgningsprocessen. Phare- och

Tacisprogrammen öppnar möjlighet för kandidatländerna, Ryssland och Vitryssland

för gränsnära samarbete vilket i kombination med Interreg-medel kan utmynna i

gemensamma gränsöverskridande projekt. Kopplingen mellan Interreg III och

Phare/Tacis är således av stor betydelse generellt och särskilt för

Barents/Kolarctic- och Östersjöprogrammen. Det sistnämnda som syftar till att

integrera Östersjöregionen ur ett regionalt perspektiv kräver kandidatländernas

och Rysslands aktiva medverkan. Det har dock visat sig svårt att få till stånd

tillräcklig samordning mellan de olika finansieringssystemen. Kommissionen och

medlemsländerna arbetar på att skapa större synergi mellan systemen.

Interreg III löper över perioden 2000-2006 och har tre samarbetsinriktningar:

III A - gränsregionalt samarbete, III B - transnationellt samarbete och III C -

interregionalt samarbete. Sverige har under perioden tilldelats 154 miljoner

euro av totalt 4,875 miljarder euro. Enligt fördelningsreglerna skall minst 50

procent av medlen gå till A-, 14 procent till B- och 6 procent till

C-programmet. Härtill kommer offentlig och till viss del privat finansiering.

Interreg III A strävar efter fördjupning av redan existerande gränsregionalt

samarbete.

Interreg III B avser samarbete inom större transnationella områden och är en del

 i EU:s arbete att uppnå en samordning mellan stora europeiska regioner inom EU,

 men även en ökad samordning med kandidat- och andra grannländer. Sverige deltar

 i tre Interreg III B-program: Östersjön, Nordsjön, och Norra Periferin.

Sverige satsar 38,3 procent av Interreg-medlen på Östersjöprogrammet, vilket

omfattar 11 länder: hela Sverige, Danmark, Finland, Norge och de sex nordligaste

 delstaterna av Tyskland, Estland, Lettland, Litauen, Polen, nordvästra Ryssland

 inklusive Kaliningrad samt de västra delarna av Vitryssland. Totalt beräknas

EU-finansieringen av Östersjöprogrammet till 90 miljoner euro, varav Sverige

bidrar med ca 35 miljoner euro eller 297,5 miljoner kronor till programmet.

Interreg III B-programmet för den nordliga periferin kan också finansiera

samarbete med Ryssland.

Nordsjöprogrammet, vilket omfattar delar av Sverige och Norge (med egna medel),

Danmark och östra Storbritannien möjliggör ej samarbete österut.

Interreg III C syftar till interregionalt samarbete mellan regioner i hela EU

och grannländerna. Genom arbete i nätverk skall politik och instrument för

regional utveckling och sammanhållning göras mer effektiv. Alla regioner inom EU

 kan ansöka om finansiering ur Interreg III C. Kommissionen föreslår att

genomförandeorganisationen kopplas till Interreg III B. Med utgångspunkt från de

 samarbetsområden som fastställts för B - forskning, teknisk utveckling,

företagande, IT, turism, kultur och miljö - skall berörda medlemsstater

gemensamt utarbeta program för interregionalt samarbete på respektive område.

9.7 Europeiska investeringsbanken

Sedan år 1990 är Europeiska investeringsbanken (EIB) aktiv i Central- och

Östeuropa. Verksamheten fokuserar på investeringar som bidrar till integration

och omfattar en gränsöverskridande dimension. Sedan år 1992 ingår

miljöförbättrande åtgärder i Östersjöregionen. Under de senaste åren har

utlåningen vuxit kraftigt i kandidatländerna. Utestående åtaganden uppgår till

ca 13 miljarder euro. Polen och Tjeckien är de länder som erhållit mest

krediter. EIB har hittills inte varit verksam i OSS-länderna

EIB har tilldelats en viktig roll i att stödja utvidgningsprocessen finansiellt.

 Sedan år 1996 finns en särskild lånefacilitet som ger stöd till

kandidatländerna. Beslut om en andra lånefacilitet togs under år 1999. Den

kommer att utgöra ett centralt instrument för EIB:s verksamhet de närmaste åren.

 Det indikativa beloppet för perioden 2000-2003 är 8,5 miljarder euro.

Utlåningen är knuten till speciella projekt i offentliga eller privata sektorn.

Projekten skall vara ekonomiskt, tekniskt och miljömässigt sunda. Tonvikten

ligger på de stora transeuropeiska nätverken (TEN). Miljöinvesteringar är också

betydelsefulla.

EIB:s utlåning utanför EU bestäms genom uppdrag från bankens ägare. Sådana

uppdrag har givits för sammanlagt ett 100-tal länder i världen inom ramen för

överenskommelser mellan EU och olika grupperingar av länder.

Regeringen har verkat för att främja investeringar från internationella

finansiella organisationer i Ryssland. Ett exempel är pilotprojekt med

EIB-finansiering som har en tydligt positiv miljöeffekt och som är av stort

gemensamt intresse för Ryssland och EU. Vid EU:s toppmöte i Stockholm i mars

2001 bekräftades att medlemsländerna ställer sig positiva till sådan begränsad

utlåning till Ryssland.

9.8 EU:s Nordliga dimension

Inom EU utvecklas nu en sammanhållen politik för unionens Nordliga dimension.

Syftet är att öka EU:s engagemang för norra Europa och därmed unionens förmåga

att bidra till en stabil och positiv utveckling i regionen. Den viktigaste

aspekten är naturligtvis att minska de klyftor i utvecklingsnivå som idag finns

mellan olika länder i regionen och mellan olika områden inom länderna för att

undanröja spänningar som annars på längre sikt kan leda till konflikter i vårt

närområde.

Till grund för arbetet ligger de riktlinjer som antogs av allmänna rådet i maj

1999 och sedan godkändes av Europeiska rådet i Köln. På basis av riktlinjerna

har en handlingsplan för perioden 2000-2003 utarbetats. Handlingsplanen

godkändes av Europeiska rådet i Feira. Rådet gav kommissionen en ledande roll i

genomförandet av handlingsplanen. Medlemsstaterna deltar i arbetet och ger

fortsatt vägledning till kommissionen via de rådsarbetsgrupper som ansvarar för

de politikområden som omfattas av handlingsplanen.

Genom EU:s utvidgning ökar unionens territorium österut och dess direkta gräns

gentemot Ryssland förlängs ytterligare. Östersjön blir alltmer ett innanhav inom

 unionen med Kaliningrad- och S:t Petersburgs-områdena som enda undantag. EU får

 samtidigt nya möjligheter att driva en aktiv och framsynt politik för

långsiktig stabilitet och hållbar utveckling i Östersjöområdet.

En regional ansats är nödvändig för att EU effektivt skall kunna ta sig an de

gränsöverskridande frågor som står på dagordningen, infrastrukturutbyggnad,

trafikplanering, hälsofrågor, miljöförstöring, kärnsäkerhetsrisker,

brottsbekämpning etc.

De instrument som unionen har till sitt förfogande har antingen utformats för

att genomföra åtgärder inom EU, för att stödja kandidatländernas

anslutningsförhandlingar eller för att utveckla vissa typer av samarbete med

tredje land. Att kombinera åtgärder inom ramen för olika EU-instrument har i

många fall visat sig vara svårt, särskilt på finansieringssidan.

Genom EU:s Nordliga dimension har en plattform skapats för att utveckla ett

gränsöverskridande förhållningssätt till frågor som är viktiga för norra Europas

 utveckling. Den nordliga dimensionen är en utgångspunkt för att utveckla nya

arbetsformer och nya instrument på basis av en sammanhållen geografisk regional

ansats. En sådan sammanhållen EU-politik kommer, när den så småningom har

etablerats fullt ut, att kunna bli av stort värde för länderna och folken i

norra Europa.

En viktig komponent i arbetet är koordinering för att skapa mervärde ur en given

 mängd insatta resurser. Genom förenkling och samordning inom EU-strukturerna,

och i EU:s relationer med externa aktörer, kan effektiviteten i EU:s åtgärder

till förmån för norra Europa öka. Genom att fullt ut utnyttja det arbete som

bedrivs på regional nivå runt Östersjön, såväl mellanstatligt, subnationellt som

 subregionalt, kan EU dra fördel av det stora kunnande och den kompetens i

enskilda frågor som finns i regionen.

Det regionala samarbetet i Sveriges närområden som Sverige, tillsammans med

övriga nordiska länder har byggt upp under det senaste årtiondet är ett mycket

värdefullt och väl fungerande exempel som i demokratiska former och med stor

öppenhet har förmågan att utveckla en samsyn inom viktiga politikområden. Dessa

politikområden omfattas också av EU:s Nordliga dimension.

Det regionala samarbetet och dess gränsöverskridande konsultations- och

beredningsroll fyller en viktig funktion i den svenska närområdespolitiken och

representerar en garanti för stabilitet och dynamisk tillväxt i närområdet. Det

regionala samarbetet för samman grannländer runt Östersjön som har olika roller

i den långsiktiga europeiska integrationsprocessen, EU-medlemmar, kandidatländer

 och icke-kandidatländer, i en struktur där alla har möjlighet att få särskilda

frågor redovisade, analyserade och beaktade. Det är därför ett starkt svenskt

intresse att de regionala organen och de regionala samarbetsstrukturerna i norra

 Europa ges en framträdande roll inom den nordliga dimensionen. Regeringen avser

 att verka för att en konstruktiv samverkan kommer till stånd mellan de

regionala samarbetsstrukturerna i Östersjöregionen och EU:s olika institutioner.

Från svensk sida har initativ också tagits till att förstärka samarbetet mellan

de internationella finansinstitutionerna och kommissionen vad gäller

genomförandet av infrastruktur- och miljöprojekt inom den nordliga dimensionens

ram. För närvarande pågår överläggningar om att etablera ett partnerskap för

gemensamma miljösatsningar i regionen. Genom förstärkt samarbete mellan de

viktigaste finansiella aktörerna och lämpliga kombinationer av låne- och

gåvomedel kan förutsättningar skapas för ett snabbare genomförande av ett antal

angelägna miljöprojekt i det svenska närområdet.

10 Ett internationellt perspektiv - andra aktörer

10.1 Mellanstatliga organisationer i Östersjöregionen

Regeringens bedömning: De regionala organisationerna i Östersjöområdet och

Barentsregionen är viktiga instrument för att fördjupa samarbetet i regionen.

Samordning och samverkan med de mellanstatliga regionala organisationerna bör

eftersträvas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår till skillnad från regeringen att

mellanstatligt regionalt samarbete antas som en riktlinje för

utvecklingssamarbetet.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser håller med om vikten av samverkan

mellan svenska och multilaterala institutioner, bl.a. för att öka

verkningsgraden i de svenska insatserna.

Skälen för regeringens bedömning: De regionala organisationerna i

Östersjöområdet och Barentsregionen är viktiga instrument för att fördjupa

samarbetet i regionen. Denna form av närområdessamarbete bygger på gemensamma

intressen hos alla deltagande länder i den berörda regionen. Underliggande

gemensamma intressen gör att samarbetet kan fortsätta och smidigt övergå i den

typ av grannlandssamarbete mellan jämbördiga parter som sedan länge bedrivs

mellan de nordiska länderna. Det ligger i Sveriges intresse att bygga upp och

vidmakthålla denna form av närområdessamarbete med våra grannländer runt

Östersjön även efter EU:s utvidgning.

Sverige bidrar till och har positiva erfarenheter från regionalt samarbete i

Östersjöregionen som genomförs av Nordiska ministerrådet, Östersjöstaternas råd,

 Barentsrådet och Arktiska rådet. Det bör finnas en strävan mot ett samlat

svenskt agerande i dessa organisationer. Sverige bör verka aktivt i de regionala

 organisationerna för att deras verksamhet skall spegla svenska prioriteringar

för samarbetet med Central- och Östeuropa.

Det finns ett samspel mellan multilaterala organisationers normgivande

verksamhet och det bilaterala svenska utvecklingssamarbetet med Öst- och

Centraleuropa som är viktigt. Regeringen anser att detta samspel bör fördjupas

och effektiviseras. Inom de regionala samarbetsorganen kompletteras som regel de

 nationellt genomförda delinsatserna med multilateralt erfarenhetsutbyte och

löpande uppföljning i form av gemensamma konferenser, seminarier och

arbetsmöten. Bidrag bör kunna ges till projekt i länder i vårt närområde som

initieras i dessa organisationer eller till projekt där Sverige inte verkar

direkt bilateralt.

I det följande lämnas en redogörelse för några av de viktigaste mellanstatliga

regionala organisationerna i Östersjöregionen.

Östersjöstaternas råd

Östersjöstaternas råd (CBSS) är en mellanstatlig organisation för samarbete

mellan regeringarna i Östersjöområdet. Medlemmar är de fem nordiska länderna, de

 tre baltiska länderna, Ryssland, Polen och Tyskland samt Europeiska

kommissionen. CBSS bildades år 1992 och symboliserar de möjligheter till nära

samarbete mellan likasinnade länder som uppstod efter de stora politiska

omvälvningarna i området åren dessförinnan. CBSS fokus ligger numera på ett

brett samarbete inom en lång rad områden. Praktiskt taget samtliga svenska

fackdepartement och flera myndigheter deltar i olika delar av CBSS verksamhet.

Samarbetet består av:

- diskussioner av politiken inom utvalda sakområden, antagande av mål och

aktionsplaner, ibland syftande till harmonisering (normgivning)

- erfarenhetsutbyte i form av konferenser, seminarier och arbetsmöten

- praktiskt operativt samarbete

- enstaka utvecklingsprojekt.

Sedan år 1996 har regeringscheferna träffats vartannat år vid Östersjötoppmöten.

 CBSS leds av utrikesministrarna som möts en gång om året. En

ämbetsmannakommitté samordnar verksamheten och det finns en rad

tjänstemannagrupper, aktionsgrupper och arbetsgrupper på olika områden.

Organisationen har ett litet sekretariat beläget i Stockholm. CBSS har också en

särskild kommissarie för demokratisk utveckling.

CBSS söker främja handel och investeringar i regionen genom samarbete för att

avlägsna handelshinder (såsom de alltför långa väntetiderna vid gränspassager)

och öka informationsutbytet (bl.a. genom samordnade webbplatser för

handelsinformation). Genom en Agenda 21 för Östersjöområdet - Baltic 21 - söker

CBSS främja en hållbar utveckling inom en rad samhällssektorer. På energiområdet

 finns ett omfattande samarbete för harmonisering av regelverk i syfte att säkra

 en hållbar energiförsörjning. CBSS söker också bevara det gemensamma

kulturarvet genom samarbete mellan ansvariga myndigheter. Samarbetet på lokal

och regional nivå uppmuntras särskilt och det gäller både samarbete mellan

kommuner och regioner och samarbete mellan icke-statliga organisationer, inte

minst ungdomsorganisationer. Ett direkt utvecklingsprojekt är EuroFaculty som

syftar till uppgradering av vissa fakulteter vid universiteten i Tartu, Riga,

Vilnius och Kaliningrad.

En viktig del av CBSS verksamhet är att hantera nya utmaningar. Den mest

operativa verksamheten sker inom aktionsgruppen mot organiserad brottslighet

bl.a. med dygnet-runt-öppna sambandscentraler och gemensamma aktioner vid

gränserna mot bl.a. narkotika och stulna bilar. Den ökade förekomsten av

tuberkulos och hiv, främst i de östra delarna av regionen, motarbetas genom en

lång rad insatser med en aktionsgrupp som pådrivare och samordnare. Människors

säkerhet mot civila hot främjas också bl.a. genom samarbete när det gäller

räddningstjänst, förebyggande av olyckor och ett särskilt

kustbevakningssamarbete. Ett IT-baserat projekt finns för erfarenhetsutbyte

rörande skyddet av utsatta barn, särskilt mot sexuellt utnyttjande.

En långsiktig utmaning är att främja en hållbar utveckling i regionen, i

enlighet med principerna från 1992 års FN-konferens om miljö och utveckling. Vid

 utrikesministermötet år 1998 antog CBSS en regional Agenda 21 inriktad på ett

systematiskt arbete för att uppnå hållbar utveckling inom jordbruk, energi,

fiske, skog, industri, turism, transporter och fysisk planering och senare har

utbildning tillkommit. Arbetet bygger på sektorsansvar, indikatorer har tagits

fram och ett antal konkreta projekt genomförs. Sektors- och miljöministrarna har

 givits en viktig roll i uppföljningen av genomförandet av Baltic 21.

Nordiska ministerrådet

Nordiska ministerrådet (NMR) inledde 1990/91 samarbetet med de baltiska länderna

 i syfte att bidra till ländernas självständighetsprocess. År 1995 inkluderades

det ryska närområdet i samarbetet och år 1999 även delar av Arktis. Polen ingår

inte i samarbetet.

Målet för samarbetet med närområdena är att bidra till en säker och stabil

utveckling, förstärkt demokrati och ökad värdegemenskap i norra Europa samt att

medverka i utvecklandet av marknadsekonomi och ökat ekonomiskt samarbete. De

samnordiska insatserna omfattar NMR:s närområdesprogram, NMR:s och nordiska

institutioners sektoriellt inriktade program och projekt samt de nordiska

finansieringinstitutionernas aktiviteter i samarbete med närområdet. Ett nytt

närområdesprogram antogs år 2000. En successiv förskjutning av tyngdpunkten sker

 till det ryska närområdet i Östersjö- och Barentsregionerna, medan samarbetet

med de baltiska länderna går över i normalt grannlandssamarbete. Det arktiska

samarbetsprogrammet från år 1996 skall revideras mot bakgrund av Arktiska rådets

 bildande år 1996 och att Nordiska ministerrådet upptagits som permanent

observatör vid Arktiska rådet i oktober 2000.

Insatserna bör koncentreras till större projekt som ger en mer synlig effekt i

mottagarländerna. Behoven skiftar mellan Ryssland och de baltiska länderna och

insatserna bör förankras bättre i syfte att motsvara olika behov. Det nya

närområdesprogrammet kommer att börja operationaliseras i samband med arbetet

med Nordiska ministerrådets budget för år 2002 och beaktas vid sammanställandet

av Nordiska ministerrådets kommande ramprogram för perioden 2003-2005.

Närområdesprogrammet har vuxit i volym under perioden 1991-2001 från 15 miljoner

 danska kronor till 67 miljoner danska kronor per år. De sektoriella insatserna

har en större budget ca 70-75 miljoner danska kronor per år.

Närområdesaktiviteter finansieras också genom den ordinarie budgeten för år

2001, totalt 65 miljoner danska kronor, samt från sektorsmedel i kombination med

 närområdesprogrammet på ca 10 miljoner danska kronor.

Nordiska investeringsbanken

Nordiska investeringsbanken (NIB) är en multilateral finansieringsinstitution,

som ägs av de fem nordiska länderna och drivs enligt bankmässiga principer. NIB

finansierar privata och offentliga projekt, investeringsprojekt och

projektexport, som prioriteras i de nordiska länderna och av låntagarna.

Långfristiga lån och garantier erbjuds på konkurrenskraftiga, marknadsmässiga

villkor. Inget lån beviljas utan tillfredsställande miljöutlåtande.

Den kreditgivning som sker till utomnordiska kunder (ett 30-tal) skall i princip

 lämnas till regeringar eller mot regeringsgarantier. NIB har dock möjlighet,

särskilt i närområdet, att även stödja den privata sektorn. I NIB:s utomnordiska

 verksamhet är Östersjö- och Barentsregionerna prioriterade.

I regionen är NIB:s strategi att bidra med finansiering till den ekonomiska

omvandlingen och utvecklingen, att spela en viktig roll i finansieringen av

miljöförbättrande investeringar i Norden och i Östersjö- och Barentsregionerna

samt att samarbeta med och komplettera andra nordiska eller internationella

kreditgivare. Finansiering av små och medelstora företags investeringar är en

viktig uppgift.

Sedan år 1997 kan NIB bevilja speciella miljöinvesteringslån upp till ett

totalbelopp om 100 miljoner euro. För projekt av dessa slag i de baltiska

länderna och nordvästra Ryssland har banken bidragit med betydande belopp.

Projektinvesteringslån beviljas till kreditvärdiga utvecklingsländer och till

länderna i Central- och Östeuropa för finansiering av projekt av nordiskt

intresse. Utlåningen till de baltiska länderna kommer successivt att inordnas i

NIB:s ordinarie verksamhet.

Nordiska miljöfinansieringsbolaget

Nordiska miljöfinansieringsbolaget (NEFCO), är en internationell

finansieringsinstitution med uppgift att finansiera miljöprojekt i Central- och

Östeuropa. NEFCO etablerades år 1990 av de nordiska länderna som en

investeringsfond med målsättning att i Nordens närområden underlätta

genomförandet av miljöprojekt. Investeringsfondens grundkapital är 80 miljoner

euro. Sveriges andel i fonden är 38 procent. Genom investeringsfonden medverkar

NEFCO i projekt som delägare, långivare eller garant. Syftet med NEFCO:s

verksamhet är att främja miljöinvesteringar i nordens närområde genom att

medverka i projekt tillsammans med nordiska företag. I NEFCO:s uppdrag ingår att

 miljöeffekterna sätts i första rummet. Det förutsätts dock att projekten

uppfyller rimlig lönsamhet. Från och med år 1996 förvaltar NEFCO även Nordiska

miljöutvecklingsfonden, en särskild ordning för mjuk finansiering av

miljöprojekt i Nordens närområde.

På uppdrag av Nordiska ministerrådet genomfördes under hösten år 2000 en

utvärdering av NEFCO. Utvärderingen ger NEFCO:s verksamhet generellt sett

positiva omdömen. Utvärderingen anser att NEFCO:s projekt åstadkommit positiva

effekter och haft en hög grad av miljömässig måluppfyllelse. Utvärderingens

slutsats och rekommendation är att medlemsländerna skall besluta att utöka

NEFCO:s grundkapital för att säkerställa en fortsatt aktiv och dynamisk process.

 NEFCO:s styrelse har ställt sig bakom denna bedömning och Nordiska

ministerrådet, miljöministrarna, har förordat att medlemsländerna höjer

grundkapitalet med 40 miljoner euro över perioden 2002-2007. Det skulle för

Sveriges del innebära, i enlighet med den nordiska fördelningsnyckeln, ett

kapitaltillskott till NEFCO motsvarande 15,2 miljoner euro.

Det är regeringens bedömning att det är motiverat att höja NEFCO:s

grundkapital. Regeringen avser därför att medverka till att Nordiska

ministerrådet under innevarande år tar beslut om att höja NEFCO:s grundkapital

med 40 miljoner euro under åren 2002-2007.

Barentsrådet

I Barentsregionen bor drygt 5 miljoner människor på en yta två gånger så stor

som Frankrike. Området har Europas största skogar, över 700 mineraler, världens

rikaste fiskevatten, stora olje- och gasfyndigheter. Klimatet är hårt, avstånden

 långa och infrastrukturen i stora delar bristfällig. Levnadsstandarden varierar

 kraftigt mellan olika delar av regionen. Natur och miljö är känslig och utsatt

för stora ingrepp som behöver åtgärdas. Det gäller särskilt de stora mängder

kärnavfall och de osäkra kärnreaktorer som finns i regionen. Tre ursprungsfolk,

samer, vepser och nenetser, lever i Barentsregionen och upprätthåller sina

traditionella livsstilar.

I januari 1993 formaliserades Barentssamarbetet när utrikesministrarna från de

nordiska länderna och Ryssland samt en representant för Europeiska kommissionen

undertecknade den s.k. Kirkenäs-deklarationen. Barentsrådet etablerades därmed

som forum för mellanstatligt samarbete i Barentsregionen.

Samtidigt enades landshövdingar, guvernörer och andra provinsledare om att bilda

 Barents regionråd för samarbete på länsnivå. I regionrådet ingår i dag

företrädare för 12 län eller motsvarande (tre från Norge, två från Sverige, tre

från Finland och fyra från Ryssland) samt en representant för ursprungsfolken i

Barentsregionen. Regionrådet har antagit ett s.k. Barentsprogram som anger fem

prioriterade arbetsområden för perioden 2000-2003, industriell och kommersiell

utveckling/infrastruktur, kompetens/utbildning, miljö/hälsa, välfärd/kultur och

ursprungsfolk. Ordförandeskapet i regionrådet roterar med tvåårsintervall.

Det mellanstatliga Barentsrådet har sju medlemmar (de fem nordiska länderna,

Ryssland samt en representant för EU-kommissionen) och nio observatörer (Kanada,

 Frankrike, Italien, Japan, Nederländerna, Polen, Tyskland, Storbritannien och

USA). Ordförandeskapet roterar mellan Norge, Finland, Ryssland och Sverige.

Barentsrådet möts varje år på utrikesministernivå i ordförandelandet. Däremellan

 sköts arbetet av en ämbetsmannakommitté. Sverige kommer att inneha

ordförandeskapet i Barentsrådet från mars 2001 till mars 2002. Rådets verksamhet

 har successivt utvecklats till att omfatta en rad arbetsområden, ekonomiskt

samarbete, kärnsäkerhetsfrågor, den nordliga sjörutten, miljöfrågor,

energieffektivisering och -besparing, ungdomspolitiska frågor,

transportplanering, hälsofrågor, utbildnings- och forskningsfrågor,

tullsamarbete och skogsfrågor.

De senaste åren har arbetet inom Barentsrådet allt mer fokuserats på frågor som

rör förbättring av förutsättningarna för handel och ekonomiskt samarbete och

underlättande av rörlighet över gränserna. EU:s stödprogram för regionalt

gränsöverskridande samarbete (Interreg) har ökat intresset för och möjligheterna

 att finansiera lokalt utformade samarbetsprojekt på subnationell nivå i

Barentsregionen. Det är därför viktigt att Barentsrådets verksamhet inriktas på

att undanröja onödiga hinder och på att förenkla och harmonisera relevanta

regelverk.

Arktiska rådet

Arktiska rådet bildades år 1996 av de åtta arktiska staterna Danmark, Finland,

Island, Kanada, Norge, Ryssland, Sverige och USA och utgör ett mellanstatligt

samarbete för länderna runt polen. Unikt är att även arktiska

ursprungsbefolkningar ingår som permanenta representanter i rådet. Samerna från

Finland, Norge, Sverige och Ryssland representeras av Samerådet. De övriga

ursprungsbefolkningarna är inuiter, aleuter, två indianska grupper samt Raipon,

ett samlingsnamn för ryska ursprungsbefolkningar i norr. Observatörer är bl.a.

Frankrike, Storbritannien, Nederländerna, Polen och Tyskland. Dessutom finns ett

 femtontal icke-statliga organisationer som observatörer.

Även på parlamentarisk nivå finns stort intresse för arktiskt samarbete. De åtta

 ländernas parlamentariker, inklusive representanter för Europeiska parlamentet,

 har hållit fyra konferenser i Reykjavik i Island, Yellowknife i Kanada,

Salekhard i Ryssland samt Rovaniemi i Finland. Nästa möte blir i Norge år 2002.

Arktiska rådet skapades som ett forum för att främja samarbete och samordning

särskilt vad gäller hållbar utveckling och miljöskydd i norr. Miljösamarbetet

hade utvecklats ur den s.k. Rovaniemi-processen som startade år 1991. När

Arktiska Rådet bildades breddades agendan och samarbetet utsträcktes till att

även omfatta hållbar utveckling. En särskild arbetsgrupp för hållbar utveckling

bildades med i princip samma sammansättning som ämbetsmannarådet.

 Arktiska rådet har haft två möten på ministernivå, år 1998 i Iqaluit, huvudstad

 i Nunavut, Kanada, och år 2000 i Barrow, Alaska. Vid mötet i Barrow antog

ministrarna en handlingsplan för att eliminera miljöföroreningar i Arktis.

Prioriterade områden är långlivade organiska föroreningar, tungmetaller,

radioaktivitet och uttunning av ozonlagret. Som ett exempel på samarbetsprojekt

har ett projekt påbörjats för utfasning av PCB-användningen och hantering av

PCB-avfall i Ryssland. Sverige har tagit initiativ till ett projekt rörande

dioxiner och furaner i Ryssland, som kommer att genomföras tillsammans med USA

och Ryssland.

Man har bl.a. överenskommit att utarbeta en översikt över status och trender i

förändringar i ekosystemet, habitater och arter i Arktis. Ett nytt stort projekt

 (ACIA), som analyserar och värderar effekterna av klimatförändringar och

UV-B-strålning på de arktiska ekosystemen och i vilket samtliga länder deltar,

kommer att omspänna flera år.

Rörande hållbar utveckling har man enats om ett ramprogram samt identifierat ett

 antal områden av gemensamt intresse, såsom hälsa, livsstil, kommunikationer,

landsbygdens infrastruktur och turism. Projekt som är under arbete är en

granskning av levnadsvillkoren i Arktis samt utveckling av ett

övervakningssystem för smittsamma sjukdomar. Även renskötsel, nordliga

timmerskogar och transporter kommer att behandlas.

Ett särskilt projekt är ett nätverksuniversitet, "University of the Arctic", som

 är under uppbyggnad.

En central fråga är finansieringen av aktiviteter och projekt. Det saknas ett

gemensamt åtagande för finansiering av dessa aktiviteter liksom för

ursprungsbefolkningarnas deltagande och för de olika sekretariatsfunktionerna.

Arktiska rådet kom igång långsamt, men har under de senaste två åren utvecklats

på ett framgångsrikt sätt. Den stora uppslutningen visar att det finns ett behov

 av ett forum för arktiska och nordliga frågor.

Det finns anledning anta att Arktiska rådet kommer att öka i betydelse

allteftersom en fredlig utveckling i området befästs. Målet är att säkerställa

en ekonomisk och social utveckling för de boende i ett område som är mycket

utsatt och ömtåligt för förändringar, vare sig dessa är av människohand eller

naturliga klimatförändringar. Arktiska rådet kan bli ett av instrumenten för

samarbetet inom den Europeiska unionens Nordliga dimension.

Helsingforskommissionen

Helsingforskonventionen för skydd av Östersjöns marina miljö skrevs under år

1974 som en av de första marina konventionerna i världen. Alla Östersjöns

kuststater har ratificerat den, liksom EU. Knutet till konventionen finns en

kommission som är det beslutande organet för signatärländerna.

Helsingforskommissionen - HELCOM - skall enligt konventionen utforma och besluta

 om rekommendationer om åtgärder för att skydda Östersjöns marina miljö.

Åtgärder kan vidtas i hela Östersjöns avrinningsområde och mot alla källor till

belastning på Östersjöns miljö. Arbetet är organiserat i 6 arbetsgrupper,

strategigruppen, landbaserade källor, fartygsutsläpp, miljöövervakning och

utvärdering, naturskydd och kustzonsförvaltning, samt arbetsgruppen för

genomförande av Åtgärdsprogrammet för Östersjön. I HELCOM:s arbete deltar också

andra viktiga mellanstatliga organisationer i regionen, bl.a. den

Internationella fiskeorganisationen för Östersjön och ICES, en marint inriktad

forskningsorganisation. Ett antal icke-statliga organisationer deltar också i

arbetet.

Samtidigt med att konventionen reviderades år 1992 antogs ett 20-årigt

Åtgärdsprogram för Östersjön för att återställa Östersjöns ekologiska balans som

 administrativt integrerades i HELCOM. Programmet var ett direkt resultat av

toppmötet i Ronneby år 1990 mellan Östersjöländernas regeringschefer. Listan med

 132 s.k. hot spots har spelat en stor roll för att tydliggöra

investeringsbehoven och locka finansiärer till att bidra till programmet.

Under senare år har HELCOM prioriterat bl.a. insatser mot övergödning, utsläpp

av farliga ämnen, utsläpp av olja i Östersjön och fortsatt genomförande av

Åtgärdsprogrammet.

10.2 Multilateralt samarbete

Regeringens bedömning: Fortsatt samordning och samverkan med de internationella

finansiella organisationerna bör ske.

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Majoriteten av de instanser som uttalat sig instämmer att

samverkan mellan svenska och multilaterala institutioner ökar de svenska

insatsernas verkningsgrad. Några instanser menar att det finns en risk att

svenska intressen går förlorade vid koordinering med andra aktörer.

Skälen för regeringens bedömning: De multilaterala organisationerna är viktiga

aktörer i utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa, med betydande

resurser. De svenska bilaterala aktörerna har i det hittillsvarande samarbetet i

 hög grad samverkat med de internationella finansiella institutionerna. Både

Världsbanken och EBRD har varit viktiga samarbetsparter och utredningen

konstaterar att några av de insatser som varit mest framgångsrika i det svenska

utvecklingssamarbetet har gjorts i samarbete med de internationella finansiella

organisationerna. Regeringen anser att en fortsatt samordning med de

internationella finansiella organisationerna skall ske. Samverkan bidrar till

att förstärka de svenska insatserna och ge det större verkningsgrad.

Sverige bör i de multilaterala organisationerna aktivt verka för att deras

verksamhet skall spegla svenska prioriteringar för samarbetet med Central- och

Östeuropa. Sverige bör också fortsätta verka för institutionernas medverkan i

t.ex. miljö- och infrastrukturprojekt inom ramen för EU:s Nordliga dimension.

Regeringen anser vidare att Sida i samarbetet med de internationella finansiella

 organisationerna bör verka för att den svenska resursbasen används i så hög

utsträckning som möjligt.

Särskilda svenska bilaterala bidrag till de multilaterala organisationerna kan

vara motiverade, om dessa organisationer har en komparativ fördel eller där

Sverige av olika skäl inte kan agera bilateralt. Sverige bör också aktivt delta

i gemensamma miljöpolitiska initiativ, t.ex. inom ramen för Nordliga

dimensionen. Regeringen anser vidare att en högre andel svenskar anställda i

organisationerna skall eftersträvas.

Världsbanken

Världsbanken (IBRD) spelar en viktig roll i Central- och Östeuropa genom sitt

stöd för strukturella reformer. Världsbankens engagemang i regionen Europa och

Centralasien har ökat kraftigt under senare år. Sedan år 1992 har det mer än

fördubblats även en budgetminskning i denna region kan noteras under det senaste

 året. Det land i regionen som mottagit mest stöd under perioden är Ryssland.

Under perioden 1990-1999 har nästan 12 miljarder US-dollar lämnats till

Ryssland. De största låntagarna år 1999 var Ryssland, Ukraina, Turkiet, Rumänien

 och Polen.

Världsbankens insatser sker i form av både lån och icke-långivande verksamhet.

Exempel på icke-långivande verksamhet är policyrådgivning, rapporter,

bedömningar och tekniskt stöd. Områden där Världsbanken är aktiv är offentlig

förvaltning, finansiella sektorn, privatisering och miljö. Även energi,

transport, jordbruk och vatten är viktiga områden och på senare tid har allt

större uppmärksamhet riktats mot problemen med korruption. I kandidatländerna

vill banken stödja EU-anpassningen, dels genom finansiellt stöd men framför allt

 genom att vara en opartisk rådgivare.

Världsbankens mandat är att bekämpa fattigdom, både genom reformer och

institutionsuppbyggnad och genom lån och insatser på det sociala området, t.ex.

pensionsreformer, socialservicesystem och hälso- och sjukvård. En ny typ av

fattigdomsanalyser genomförs nu som syftar till att få in ett

fattigdomsperspektiv i makroekonomiska och strategiska reformfrågor.

Bankens engagemang i de baltiska länderna har följt en nedåtgående trend. En

liten uppgång kunde noteras i Lettland och Litauen efter krisen i Ryssland.

Bland annat beviljades två stora strukturanpassningslån respektive land under år

 2000 (40 miljoner USD till Lettland och 98,5 miljoner USD till Litauen).

Estland däremot har knappast tagit några lån alls. Flera länder i Centraleuropa

har nu tillgång till marknadsfinansiering till attraktiva villkor och stödet

från Världsbanken är på väg att fasas ut. Detta gäller bl.a. Slovenien och

Tjeckien och i viss mån Estland. Även i Polen har åtagandena minskat, även om

landet var en av de största mottagarna i regionen under år 1999.

Vad gäller Ryssland och Ukraina är Världsbanken beredd att även fortsatt ha

stort och även utökat engagemang i dessa länder.

Sverige samfinansierar en rad projekt i Central- och Östeuropa med Världsbanken,

 både på miljöområdet och på det sociala området. Ett flertal mycket lyckade

projekt har genomförts.

Europeiska utvecklingsbanken

Europeiska utvecklingsbanken (EBRD) bildades år 1991 i syfte att underlätta

övergången till en marknadsekonomi i länderna i Central- och Östeuropa inklusive

 hela före detta Sovjetunionen. Vid utgången av år 2000 var EBRD regionens

största enskilda investerare med en utlåningsvolym på 12,2 miljarder euro.

Bankens politiska mandat gör gällande att verksamhetsländerna skall bekänna sig

till flerpartidemokrati, pluralism och marknadsekonomi. Banken är verksam i 27

länder.

EBRD finansierar projekt i både privata och offentliga sektorn genom krediter,

riskkapitalinvesteringar och garantier. Enligt bankens stadgar skall andelen

projekt i den offentliga sektorn inte överstiga 40 procent. Vid utgången av år

1999 svarade den privata sektorn för 70 procent av bankens portfölj.

Grundkriterier för att EBRD skall gå in i ett projekt är att det följer sunda

bankprinciper, att additionalitet gäller och att projektet har en påtaglig

transitionseffekt. Banken har av ägarna försetts med miljömandat vilket innebär

krav på positiva miljöeffekter.

Den finansiella sektorn har sedan starten varit ett viktigt område för banken.

Långivning till små och medelstora företag har fått ökad betydelse. Bankens

instrument för kreditgivning till nystartade eller mycket små företag har varit

framgångsrik och förutses öka. Infrastruktur är en av de viktigaste sektorerna,

med tonvikt på kommunal infrastruktur och miljö, energieffektivisering och

transport i både privata och offentliga sektorn. Viktiga aspekter av EBRD:s

verksamhet är också policyrådgivning samt mobilisering av utländskt och inhemskt

 kapital.

Det totalt enskilt största mottagarlandet är Ryssland med projekt år 1999 för

totalt 2,7 miljarder euro. Trenden är att detta fokus på Ryssland fortsätter.

Under år 1999 var Ukraina det största mottagarlandet.

EBRD är fortsatt aktiv i kandidatländerna. Kravet på additionalitet jämte de

allt bättre möjligheterna till alternativ finansiering innebär att banken är

selektiv i sitt engagemang i kandidatländerna. I de baltiska länderna har

verksamheten inriktats på små och medelstora företag, den finansiella sektorn,

banksektorn i synnerhet där man bl.a. samarbetat med Swedfund Financial Markets

AB. Insatserna vid Ignalina är också betydande. Miljö, transport och telekom är

andra viktiga områden. I takt med att politiska, institutionella och

kommersiella villkor förbättras förmodas en allt större del av EBRD:s

projektportfölj koncentreras till södra Kaukasus och Centralasien. Banken är

mycket aktiv i länderna på västra Balkan, där dess möjlighet att bevilja lån mot

 subnationella garantier utgör en särskild fördel.

Sverige samarbetar med EBRD via flera rådgivningsprogram, bl.a. Turn Around

Management Programme (TAM) och Business Advisory Services (BAS) som varit aktiva

 i Baltikum och nordvästra Ryssland där rådgivning ges till små och medelstora

företag. Sverige har också bidragit till en riskkapitalfond i nordvästra

Ryssland. Bidrag har också lämnats till tre EBRD-administrerade fonder med

anknytning till kärnsäkerhet, Nuclear Safety Account, Tjernobyl Shelter fund och

 till avvecklingsfonden för Ignalina. Vidare har Sverige bidragit till en

konsultfond i banken ur vilken medel kan användas för svenska konsulter.

Sverige bör även fortsättningsvis sträva efter en hög grad av samverkan med

EBRD. I synnerhet bör bankens miljöprofil och ambition att göra stora satsningar

 i Ryssland innebära möjligheter till samverkan med Sverige under de närmaste

åren. Ett fortsatt betydande engagemang av EBRD i kandidatländerna, t.ex. inom

områden som miljö och kommunal infrastruktur, ligger i svenskt intresse.

Internationella valutafonden

Internationella valutafonden (IMF) spelar en viktig roll för länderna i Central-

 och Östeuropa genom sin utlåning och rådgivning. Verksamheten syftar till att

utgöra ett stöd för genomförande av ekonomiska reformer i syfte att uppnå

makroekonomisk och finansiell stabilitet på medellång sikt. Under perioden

1990-1999 gjordes faktiska utbetalningar om 27,117 miljarder SDR till Europa. I

t.ex. Ukraina och Ryssland har lånen från IMF fortsatt stor betydelse, medan

andra länder i regionen inte längre har behov av finansiering från IMF. I dessa

länder inriktas samarbetet med fonden på dess rådgivning.

Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling

Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har i dag 30

medlemmar sedan Slovakien blev medlem år 2000. Av länderna i Central- och

Östeuropa är nu, förutom Slovakien, Polen, Tjeckien och Ungern medlemmar. Flera

andra länder har observatörskap i någon eller några av de ca 200 kommittéerna

som genomför OECD:s arbete. Ryssland har ansökt om medlemskap i OECD. Ett avtal

om samarbete mellan Ryssland och OECD undertecknades år 1994 och ett särskilt

landprogram initierades. Huvudsyftet med programmet är att främja Rysslands

integration i den globala ekonomin genom att överföra OECD:s "best practices".

Aktiviteterna sker främst i form av analyser och policyrekommendationer genom

seminarier och arbetsgruppsmöten. En av de viktigaste syftena med programmet är

att förbereda Ryssland för medlemskap i OECD.

De baltiska länderna lämnade år 1996 en gemensam avsiktsförklaring till OECD i

vilken de uttryckte sin vilja att bli medlemmar i organisationen. Ett särskilt

regionalt program för de baltiska länderna initierades år 1998 på nordiskt

initiativ. Programmet finansieras huvudsakligen av frivilliga bidrag från de

nordiska länderna, Polen och Irland. Sverige har varit en av de största

bidragsgivarna. De baltiska länderna bidrar också själva. Syftet med programmet

är att stödja ländernas övergång till en marknadsekonomi, deras integration i

den globala ekonomin samt att främja tillämpningen av OECD:s "best practices".

OECD:s aktiviteter i Central- och Östeuropa handhas av "Centre for Cooperation

with Non-Members" (CCNM). CCNM driver andra program där även övriga länder i

regionen kan delta.

Förenta nationernas utvecklingsprogram

Förenta nationernas utvecklingsprogram (UNDP) samordnar världsorganisationens

tekniska bistånd. UNDP har upprättat en särskild fond för de baltiska staterna

till vilken Sverige har bidragit med 12 miljoner kronor. Fonden syftar till att

stödja demokratiserings- och integrationsprocesserna, utvecklingen av offentlig

förvaltning samt till att motverka den negativa inverkan omvandlingen har haft

på den sociala sektorn. Sverige har även bidragit med mer än 14 miljoner kronor

till UNDP-program för språkträning och integration av de rysktalande

minoriteterna i Lettland och Estland och till flyktingmottagning i Litauen.

Europarådet

Europarådet har för närvarande 43 medlemsstater omfattande samtliga central- och

 östeuropeiska länder förutom Vitryssland, Bosnien-Hercegovina samt

Förbundsrepubliken Jugoslavien. Samarbetsprogrammet med Central- och Östeuropa

omfattar mänskliga rättigheter, jämställdhet, media, rättssamarbete, utbildning,

 kultur, ungdomar och miljö. Europarådets utvecklingsbank har under senare år

ökat sin låneverksamhet i Central- och Östeuropa. Utöver bidraget till

Europarådets reguljära budget har Sverige bidragit till ett program för att

stärka kunskapen om mänskliga rättigheter hos polisen i medlemsstaterna samt ett

 ungdomsprojekt i Litauen.

Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa

Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa har 55 medlemsstater,

däribland samtliga länder i Central- och Östeuropa. Organisationen är en

regional sammanslutning enligt kapitel VIII i FN:s stadga och har ett 20-tal

missioner och andra fältaktiviteter i forna Sovjetunionen och på Västra Balkan.

Den s.k. rådgivande gruppen AMG i Vitryssland (OSCE Advisory and Monitoring

Group in Belarus) har exempelvis spelat en mycket viktig roll i arbetet med att

stärka demokratin i landet. Andra viktiga OSSE-organ vars verksamhet ligger i

linje med Sveriges politik gentemot Öst- och Centraleuropa är

minoritetskommissarien HCNM med säte i[REDACTED_EFTERNAMN] och demokratiinstitutet ODIHR med

säte i Warszawa.

OSSE kännetecknas av sitt vida säkerhetsbegrepp, där förutom militärpolitiska

aspekter även socioekonomiska aspekter, miljöaspekter samt mänskliga rättigheter

 tillmäts stor betydelse. I vårt prioriterade närområde stöder Sverige vissa

projekt där OSSE deltar som genomförande part, bl.a. inom mänskliga rättigheter

och på det migrationspolitiska området. Sverige har också haft ett gott

samarbete med OSSE-missionerna i Estland och Lettland i vår strävan att

integrera de rysktalande minoriteterna i de båda länderna.

Andra bilaterala givare

De huvudsakliga målområdet för de nordiska givarna är nästan helt sammanfallande

 och omfattar de baltiska länderna, Polen och nordvästra Ryssland. I viss

omfattning sker också samarbete med Ukraina. Det danska samarbetet är

huvudsakligen fokuserat på de baltiska länderna, i synnerhet Litauen. Finland

som nyligen antagit en närområdesstrategi har en stark inriktning på närområdet

i sitt samarbete, framför allt nordvästra Ryssland och Kaliningrad, Estland,

Lettland och Litauen. Norge samarbetar främst med nordvästra Ryssland, i

synnerhet Barentsregionen. Storbritannien fokuserar också främst på Ryssland och

 endast i mycket liten utsträckning på de baltiska länderna. En successiv

neddragning av stödet till kandidatländerna har inletts och stödet förväntas

upphöra år 2003. Även Tyskland har beslutat att avveckla stödet till Estland och

 Tjeckien och att dra ned i Polen och Ungern.

De prioriterade sektorerna för samarbetet varierar. I det danska samarbetet har

miljöinsatser högsta prioritet och ca 80 procent av stödet går till miljö. Även

i det finska samarbetet har miljö stor betydelse, liksom ekonomiskt samarbete

inklusive energi. Norge har som huvudmål att bidra till demokratiskt styre och

bärkraftig marknadsorienterad ekonomi. Storbritannien har en tydlig inriktning

på fattigdomsbekämpning medan Tyskland i stor omfattning inriktar sig på

näringslivet i mottagarländerna.

11 Östersjömiljarderna

Sammanfattning: Östersjömiljarderna utgör ett viktigt komplement till det stöd

som lämnas genom politikområde 9 Samarbete med Central- och Östeuropa.

Samordning mellan dessa båda anslag är angeläget.

Genom Östersjömiljarderna 1 och 2 har Sveriges riksdag beslutat att satsa 2

miljarder kronor för att särskilt stimulera ekonomiskt utbyte, tillväxt och

sysselsättning i Sverige och Östersjöregionen, och för att stärka svenska

företags positioner i regionen. Östersjömiljarderna avser insatser i de baltiska

 länderna, Polen och nordvästra Ryssland. Utredningen anser att en viss

överlappning kvarstår mellan insatser under Östersjömiljarden och

utvecklingssamarbetet. För att uppnå större komplementaritet mellan anslagen

anser utredningen att det fordras att tyngdpunkten i Östersjömiljarden förskjuts

 mot mer renodlat näringslivsfrämjande och offensiva satsningar. Av de

remissinstanser som kommenterat Östersjömiljarden menar flera att de aktuella

riktlinjerna för Östersjömiljard 2 har bidragit till tydligare gränser i

förhållande till utvecklingssamarbetet. Flera instanser pekar på viss

överlappning och anser att förbättrad samordning vore önskvärt.

Östersjömiljard 1

För att stimulera tillväxt och sysselsättning anslog riksdagen i juli 1996 en

miljard kronor för "åtgärder och projekt inom bl.a. områdena livsmedel,

energisystem, kunskapsutbyte, infrastruktur och miljö samt för att öka handeln

och investeringarna och i övrigt stärka samarbetet mellan stater och näringsliv

i Östersjöregionen". Östersjömiljard 1, anslaget Samarbete och utveckling inom

Östersjöregionen, är i allt väsentligt intecknad. Medlen har huvudsakligen

använts till insatser för kunskapsöverföring i vid bemärkelse samt för energi-

och miljöprojekt och projekt avseende annan infrastruktur och IT.

Östersjömiljard 2

Hösten 1998 fattade riksdagen beslut om den andra Östersjömiljarden, som skall

användas för näringslivsutveckling i Östersjöregionen under en femårsperiod

(1999-2003). I slutet av maj 1999 presenterade Kommittén för ekonomiskt

samarbete i Östersjöregionen (den s.k. Östersjöberedningen) sitt slutbetänkande

(SOU 1999:125) med förslag på hur anslaget skulle utnyttjas och på kriterier för

 fördelning av medel. Som mål för insatserna angav beredningen "att förstärka

svenska företags position i Östersjöregionen och att förbättra förutsättningarna

 för svenska företags deltagande i utvecklingen av regionens näringsliv".

Verksamhetsplanering och riktlinjer för användning av Östersjömiljard 2 har

tagits fram gemensamt i Regeringskansliet.

Östersjömiljard 2 skall utnyttjas för att genomföra de stödåtgärder

Östersjöberedningen rekommenderat för att möta näringslivets behov. Myndigheter

och statsstödda organ får regeringens uppdrag att genomföra åtgärderna - med

återrapporteringsskyldighet och delegerade medel från anslaget.

Hittills har uppdrag lämnats till Exportrådet för programmet Marknadsplats

Östersjön samt för IT-satsningar för små- och medelstora företag. Till Sida har

uppdrag lämnats för internationella kurser, påfyllning till den svenska

konsultfonden i Världsbanken, inrättandet av en svensk konsultfond i den

Nordiska investeringsbanken, påfyllning till den svenska konsultfonden vid IFC

samt demonstrationsinsatser av utrustning på miljö- och energiområdet. NUTEK har

 uppdragits att göra en översikt av pågående IT-projekt i regionen samt att

medfinansiera insatser inom ramen för de regionala tillväxtavtalen och

näringslivsinriktade projekt inom Baltic 21. Invest in Sweden Agency (ISA)

genomför investeringsfrämjande åtgärder i regionen och Statens

kärnkraftinspektion insatser för avvecklingen av kärnkraftverket Ignalina 1.

Medel har också avsatts för näringslivsinriktade insatser inom Baltiska

ländernas år, Baltic Sea Partenariat i Riga, näringslivsinriktade insatser inom

ramen för EU:s Nordliga dimension, insatser inom ramen för Öresundssamarbetet,

och inom sjukvårdssektorn i Estland, bidrag till finansieringen av Nordiska

projektexportfonden (Nopef) samt för "Aktiv projektutveckling" inom

Regeringskansliets Projektexportsekretariat vid UD.

Regeringen har fattat beslut om ca 320 miljoner kronor. Strävan är att

Östersjömiljarden i stort skall fördelas jämnt mellan de fem partnerländerna.

Projektens kvalitet är dock främsta kriterium för stöd.

I september 1999 upprättades Östersjömiljardsekretariatet vid UD:s enhet för

Central- och Östeuropa. Sekretariatets uppgift är att samordna hanteringen av

Östersjömiljard 2 och att avsluta Östersjömiljard 1.

Förhållandet mellan Östersjömiljarderna och utvecklingssamarbetet

När verksamheten under den första Östersjömiljarden började genomfördes i viss

mån insatser som liknade insatserna inom det ordinarie utvecklingssamarbetet.

Idag kan konstateras att de båda anslagen i betydande grad kompletterat

varandra. Den andra Östersjömiljarden är utformad på ett sätt som tydligt

fokuserar på näringslivsfrämjande insatser och ett antal åtgärder vidtas

kontinuerligt för att verksamheten under detta anslag skall bli så klart

definierad som möjligt.

Riktlinjerna för Östersjömiljard 2 bidrar till att gränserna har blivit

tydligare till utvecklingssamarbetet. Stor vikt fästs vid ett samordnat agerande

 mellan de två verksamheterna. Samrådsmöten hålls löpande mellan UD och Sida men

 också med övriga myndigheter och organ som har uppdrag inom ramen för anslaget.

 För uppdragen finns referensgrupper där berörda myndigheter ingår. Dessa

myndigheter deltar också i beredningen av nya stödformer.

På infrastrukturområdet finns genom Östersjömiljarden möjligheter till åtgärder

som kompletterar det ordinarie utvecklingssamarbetet. Det nya instrument som

skapats för projektförberedande och projektunderstödjande insatser inom "Aktiv

projektutveckling", och som genomförs av Projektexportsekretariatet inom UD, bör

 kunna bidra till ett utökat näringslivssamarbete i regionen.

Sammanfattning av Att utveckla samarbetet med Central- och Östeuropa (SOU

2000:122)

Inledning

Med verkan från och med den 1 september 2000 utsåg regeringen civilekonomen

Claes de Neergaard till särskild utredare, civilekonomen Krister Eduards till

utredare och agronomen Helen[REDACTED_EFTERNAMN] till sekreterare med uppdrag att ge ett

underlag för beslut om omfattning, behov, inriktning och former för

utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa efter år 2001. Uppdraget

omfattade framför allt utvecklingssamarbetet med Estland, Lettland, Litauen,

Polen, Ryssland, Ukraina och Vitryssland.

Uppdraget har av Utrikesdepartementet delats i två separata delar, en

utvärdering av utvecklingssamarbetet för perioden 1997-2000 och en del med

bedömningar och förslag avseende det framtida samarbetet. Utvärderingen har

legat till grund för den framåtblickande delen.

För programperioden 1997-2001 har totalt 2,4 miljareder kronor anslagits för

utvecklingssamarbetet. Det totala svenska statliga stödet för samarbete med

Central- och Östeuropa, inklusive det samarbete som bedrivs med västra Balkan,

Centralasien och Kaukasus och Östersjömiljarden, uppgår till ca 1,4 miljarder

kronor år 2000. Detta gör Sverige till en mycket stor bilateral aktör i

närområdet och en stor aktör i Central- och Östeuropa.

Utredningen anser att samarbetet ger ett värdefullt bidrag till både transition

och konvergens i närområdet. Det är också av stort värde för Sveriges relationer

 med dessa länder. I de baltiska länderna har samarbetet med Sverige haft

relativt stor betydelse. En bidragande faktor är att kandidatländerna snabbat

upp EU-anpassningen på ett mer mål- och resultatinriktat sätt. I Ryssland är

Sverige en mindre samarbetspartner och möter en mer komplex miljö. Samarbetet

med Polen är snart utfasat. Samarbetet med Estland minskar. Ett stort antal

aktörer deltar i samarbetet på svensk sida. Programmet har blivit bättre och de

svenska aktörerna verkar göra mer professionella insatser, i huvudsak i

Baltikum. De riktlinjer som riksdagen har satt upp har hittills följts.

Ambitionerna på jämställdhetsområdet har emellertid bara nåtts partiellt på

grund av ointresse i samarbetsländerna. Utvärderingen anser, att

utgiftsbegränsningen har bromsat expansionen i Ryssland. Med dessa reservationer

 har man konstaterat att programmet hittills har varit väl genomfört.

Utvärderingen pekar inte på några större brister, men indikerar att programmet

kan behöva justeras på en del punkter. Vissa särskilt värdefulla insatser har

identifierats men utvärderingen har inte kunnat peka på områden med lägre

prioritet.

Mål

Utredningen anser att den övergripande ambitionen för samarbetet bör vara att

med ett statsstött samarbete bidra till en hållbar utveckling och fördjupad

integration i Östersjömrådet. Utredningens slutsats är att det nya programmet

bör innefatta en utfasningsstrategi för kandidatländerna. Det måste också

precisera ambitionsgraden för samarbetet med Ryssland. Det finns därmed behov av

 ökad differentiering mellan samarbetsländerna, vilket skulle göras i

landstrategierna vars betydelse därmed ökar. Tidsperspektivet i Baltikum bör

förkortas men bli längre i OSS.

Utredningen föreslår följande huvudområden för programmet för nästa period:

- en säkerhetsgemenskap

- marknadsekonomi och social trygghet

- miljö och energi

- ett samarbete på lokal och regional nivå

- utbildning och forskning

- demokratins kultur och ökad värdegemenskap.

Genom att beskriva huvudområdena på detta sätt anser man att programmets

innehåll framgår klarare. I substans skulle det innebära mindre förändringar.

Utredningen lägger även vissa specifika förslag i anslutning till huvudområdena,

 t.ex. beträffande forskning och utveckling. Programmet föreslås även

fortsättningsvis präglas av ett jämställdhetsperspektiv.

Utredningen avvisar idén om att sätta fattigdomsbekämpning som en ledstjärna för

 programmet. Detta motiveras bl.a. med att Sverige under innevarande

programperiod ökat insatserna på det sociala området. Även enskilda

organisationer är aktiva inom detta område.

Insatser inom huvudområdena föreslås styras av fem riktlinjer. Två av dem är

överordnade. Dessa är att främja EU-anpassningen i kandidatländerna och

systemförändringar och europaintegration i Ryssland, Ukraina och Vitryssland

samt att främja relationerna med Sverige. Programmet föreslås ha sin

utgångspunkt i behoven i samarbetsländerna. Svenska intressen skall tillgodoses

såväl i utformningen som i genomförandet av programmet.

De andra riktlinjerna är att successivt avveckla stödet inför kandidatländernas

medlemskap i EU, att främja mellanstatligt regionalt samarbete samt att

förstärka effekterna av de svenska insatserna genom koordinering med andra

aktörer. Detta och andra sätt skall säkerställa kostnadseffektivitet i

genomförandet

Nedtrappningen föreslås anpassas med hänsyn till tre faktorer, behoven i

kandidatlandet, hur länge det dröjer till medlemskap samt det sätt på vilket det

 svenska stödet kan anpassas till EU-programmen. Landstrategierna bör ange

takten i utfasningen. Avvecklingen föreslås kunna justeras årligen vid behov.

Utredningen har signalerat två tänkbara undantag från principen om utfasning.

Det ena är det säkerhetsfrämjande samarbetet, där utfasningen bör bestämmas av

behoven, inte EU:s tidtabell. Det andra är rättssamarbetet, där Sverige dock bör

 verka för att finansieringen i första hand kommer från EU. Programmet föreslås

vidare få en ökad långsiktighet i Ryssland och Ukraina med hänsyn till rådande

förutsättningar.

Programmets organisation, omfattning och styrinstrument

Utredningen har bedömt att en geografisk koncentration av programmet lönar sig,

framför allt i Ryssland och Ukraina. Det gagnar inte en liten aktör att sprida

sig tunt över ett stort område i en komplex miljö. Utredningen rekommenderar en

selektiv satsning i Ukraina och i rådande läge endast demokratifrämjande

satsningar i Vitryssland.

Utredningen anser att det för närvarande finns en relativt stor överlappning

mellan insatser som finansieras av utvecklingsanslaget och Östersjömiljarden.

Denna bristande komplementaritet kan spegla det faktum att det finns stora

gråzoner där utvecklings- och främjandeinsatserna sammanfaller. Mer offensiva

satsningar med Östersjömiljarden vore motiverat. En partiell sammanslagning på

sikt kan övervägas.

Programperioden föreslås förlängas till 4-5 år. Detta skulle ge ökad

långsiktighet i planeringen med framför allt Ryssland och Ukraina. En sådan

förlängning skulle också vara positiv ur administrativ synpunkt.

Utredningen föreslår att regeringen överväger medelstilldelning per

länderområden istället för per samarbetsområden. En ökad harmonisering mellan de

 två anslagen för samarbete med Central- och Östeuropa bör eftersträvas.

Utredningen fäster uppmärksamhet på värdet av strategier per verksamhetsområde.

Landstrategiernas relevans ligger fast. De bör emellertid differentieras

ytterligare och göras mer konkreta. För Polen bör en avvecklingsplan tas fram.

Nya landstrategier bör fastställas för samtliga samarbetsländer, förutom

Vitryssland. Näringslivet och andra aktörer, t.ex. Svenska institutet, bör

involveras på ett tidigare stadium vid utarbetandet av landstrategier.

Utredningen föreslår att Sida bemyndigas få besluta om placering av fältpersonal

 i Ryssland och Ukraina.

Utredningen bedömer också att behovet av kompletterande finansiellt stöd till

genomförandefasen inom Phares partnersamverkan måste klargöras. Utredningen

föreslår att Sida får ansvar för det stöd till förberedelser av partnersamverkan

 som för närvarande hanteras av UD.

Instrument

Utredningen diskuterar i huvudsak två finansiella lösningar för att underlätta

finansieringen av energi- och miljöinvesteringar i Ryssland, antingen den

lösning som Sida föreslagit, det vill säga en garantiram för åtaganden i samband

 med kreditgivning för projekt i Central- och Östeuropa, eller en liknande

lösning med i princip samma syfte via Nordiska investeringsbanken (NIB).

Utredningen föreslår att regeringen i första hand prövar en utökning av NIB:s

ram för miljöinvesteringslån och som ett alternativ prövar förslaget om en

låneram hos Sida. Näringslivet bör konsulteras. Utredningen anser också att

regeringen i EU bör verka för att EIB får ett utlåningsmandat för projekt av

stort europeiskt intresse i OSS.

Näringslivets medverkan i utvecklingssamarbetet

Utredningen anser att samarbetet med det svenska näringslivet i östprogrammet

har förbättrats väsentligt, men ännu inte är riktigt bra. Sida anses ha visat

betydligt större öppenhet under senare år och tagit seriöst på budskapet från

näringslivets kritiska röster. Utredningen anser vidare att den viktiga

tidpunkten för dialog mellan Sida och näringslivet är inför utarbetandet av

landstrategier. Utredningen föreslår att näringslivet inbjuds i ett tidigt skede

 i denna process. Man bör även pröva att ta fram en sektorsstrategi för

näringslivsinriktade insatser.

Samarbete på lokal och regional nivå

Samarbete på lokal och regional nivå, framför allt mellan kommuner, landsting

och länsstyrelser, anses viktigt för att utveckla lokala och regionala

förvaltningar för att därigenom förankra och utveckla demokratin. Utredningen

har bedömt att det decentraliserade samarbetet är ett viktigt bidrag till den

demokratiska processen, samtidigt som det bidrar till att förstärka

grannlandsrelationerna och att skapa ett värdefullt kontaktnät inför framtiden

inom EU.

Det synes finnas fortsatta behov av att utveckla den regionala och lokala nivån

i Lettland, Litauen, Ryssland och Ukraina. Behoven av en svensk insats i Polen

förefaller redan vara tillgodosedd, medan vissa behov kvarstår i Estland. Sida

föreslås kontinuerligt identifiera vilka verksamheter som lämpar sig för en snar

 avveckling. Finansiering av decentraliserat samarbete från EU-programmen

föreslås öka och stöd för att åstadkomma detta fortsätta. Samordning mellan

svenska insatser på lokal/regional nivå och de på central nivå bör stärkas. En

bredare utvärdering av det decentraliserade samarbetet bör göras.

Förteckning över remissinstanser

Remissinstanser

Yttrande

Avstår

Ej svarat

AB Svensk Exportkredit

x

AI-företagen

x

Ambassaden i Belgrad

x

Ambassaden i Berlin

x

Ambassaden i Budapest

x

Ambassaden i Bukarest

x

Ambassaden i Helsingfors

x

Ambassaden i Kiev

x

Ambassaden i Köpenhamn

x

Ambassaden i Ljubljana

x

Ambassaden i Moskva

x

Ambassaden i Oslo

x

Ambassaden i Prag

x

Ambassaden i Reykjavik

x

Ambassaden i Riga

x

Ambassaden i Rom

x

Ambassaden i Sarajevo

x

Ambassaden i Sofia

x

Ambassaden i Tallin

x

Ambassaden i Warszawa

x

Ambassaden i Washington

x

Ambassaden i Vilnius

x

Ambassaden i Zagreb

x

Arbetarskyddsstyrelsen

x

Arbetsmarknadsstyrelsen

x

Arbetsmiljöverket

x

Coalition Clean Baltic

x

Domstolsverket

x

EBRD-svensk/isl/est-kontoret

x

Exportkreditnämnden

x

Fiskeriverket

x

FOJO

x

Folkhälsoinstitutet

x

Forum Syd

x

Föreningen Norden

x

Försvarets forskningsanstalt

x

Försvarets materielverk

x

Försvarsmakten

x

Generalkonsulatet i S:t Petersburg

x

GLOBKOM

x

Gotlands kommun

x

Grossistförbundet Svensk Handel

x

Hallstahammars kommun

x

Handelshögskolan i Stockholm

x

Hälso- och sjukvårdens Östeuropakommitté

x

Högskoleverket

x

IBRD-nordisk-baltiska kontoret

x

Internationella programkontoret för utbildningsområdet

x

IOGT-NTO-rörelsens internationella råd

x

Karlskrona kommun

x

Kommerskollegium

x

Kriminalvårdsstyrelsen

x

Kungliga tekniska högskolan

x

Kustbevakningen

x

Landstingsförbundet

x

Lantbrukarnas riksförbund

x

Lantmäteriverket

x

LO-TCO:s biståndsnämnd

x

Luftfartsverket

x

Lunds Universitet

x

Länsstyrelsen i Blekinge län

x

Länsstyrelsen i Dalarnas län

x

Länsstyrelsen i Gotlands län

x

Länsstyrelsen i Gävleborgs län

x

Länsstyrelsen i Hallands län

x

Länsstyrelsen i Jämtlands län

x

Länsstyrelsen i Jönköpings län

x

Länsstyrelsen i Kalmar län

x

Länsstyrelsen i Kronobergs län

x

Länsstyrelsen i Norrbottens län

x

Länsstyrelsen i Skåne län

x

Länsstyrelsen i Stockholms län

x

Länsstyrelsen i Södermanlands län

x

Länsstyrelsen i Uppsala län

x

Länsstyrelsen i Värmlands län

x

Länsstyrelsen i Västerbottens län

x

Länsstyrelsen i Västernorrlands län

x

Länsstyrelsen i Västmanlands län

x

Länsstyrelsen i Västra Götalands län

x

Länsstyrelsen i Örebro län

x

Länsstyrelsen i Östergötlands län

x

Malmö kommun

x

Migrationsverket

x

Mitthögskolan

x

Naturvårdsverket

x

Norrbottens läns landsting

x

Norrtälje kommun

x

NUTEK

x

Nyköpings kommun

x

Olof Palmes Internationella Centrum

x

OSSE-delegationen

x

Pliktverket

x

PMU Interlife

x

Regionförbundet i Kalmar län

x

Representationen i Bryssel

x

Riksantikvarieämbetet

x

Riksbanken

x

Riksdagens revisorer

x

Rikspolisstyrelsen

x

Riksrevisionsverket

x

Riksskatteverket

x

Riksåklagaren

x

Riksförsäkringsverket

x

Rädda Barnen

x

Röda Korset

x

SHIA

x

Sida

x

Sjöfartsverket

x

Skövde kommun

x

Smittskyddsinstitutet

x

Socialhögskolan i Stockholm

x

Staffanstorps kommun

x

Statens Energimyndighet

x

Statens jordbruksverk

x

Statens Kärnkraftinspektion

x

Statens livsmedelsverk

x

Statens räddningsverk

x

Statens strålskyddsinstitut

x

Statens VA-nämnd

x

Statistiska Centralbyrån

x

Statskontoret

x

Stiftelsen Östekonomiska Institutet

x

Stockholm Environment Institute

x

Stockholms kommun

x

Stockholms läns landsting

x

Stockholms Universitet

x

Sv. Vatten- och Avloppsföreningen

x

Swedac

x

Swedfund Financial Markets AB

x

Swedfund International AB

x

Svensk-Lettiska föreningen

x

Svensk-Litauiska Riksföreningen

x

Svensk Projektexport

x

Svenska handelskammarförbundet

x

Svenska institutet

x

Svenska Kommunförbundet

x

Svenska Kyrkan

x

Svenska Naturskyddsföreningen

x

Sveriges exportråd

x

Sveriges Industriförbund

x

Sveriges Lantbruksuniversitet

x

SydSam

x

Södermanlands läns landsting

x

Södertörns högskola

x

Tullverket

x

Töreboda kommun

x

Umeå Universitet

x

Uppsala Universitet

x

Utrikespolitiska Institutet

x

Vingåkers kommun

x

Vägverket

x

Vänskapsförbundet Sverige-Estland

x

Västra Götalandsregionen

x

Zenit

x

Örebro kommun

x

Östergötlands läns landsting

x

Östersjöinstitutet

x

Östersunds kommun

x

Österåkers kommun

x

ÖsthandelsForum

x

Överstyrelsen för civilberedskap

x

Sammanställning över remissinstansernas yttranden över Att utveckla samarbetet

med Central- och Östeuropa (SOU 2000:122)

SOU 2000:122 Att utveckla samarbetet med Central- och Östeuropa har sänts till

sammanlagt 152 instanser för remissyttrande. Utöver ovan nämnda instanser har

ytterligare tio inkommit med yttrande. Av de 152 instanser som bereddes

möjlighet att inkomma med yttranden har 31 stycken valt att ej svara. Således

har 80 procent av instanserna inkommit med svar. Det absoluta flertalet av

remissinstanserna instämmer i utredningens konstaterande att programmet hittills

 varit väl genomfört. Majoriteten av instanserna delar betänkandets bedömningar

och förslag i huvudsak.

Samtliga remissinstanser delar utredningen slutsatser om utvecklingstendenserna

i Central- och Östeuropa, ibland med vissa tillägg. Problemet med stora

skillnader i utveckling mellan kandidatländerna vill flera instanser rikta

större uppmärksamhet mot. Vidare lyfts även problem med försämrad folkhälsa och

ökad spridning av smittsamma sjukdomar fram.

Förutsättningar för närområdessamarbetet

Utredningen menar att det starkt kan ifrågasättas om distinktionen mellan

utvecklingssamarbete och främjande är helt meningsfullt i ett närområdes

perspektiv. Många instanser delar denna uppfattning och som exempel på

samarbetsområden där det kan vara svårt att göra en distinktion lyfts bl.a.

miljö- och rättssamarbetet fram. Ett par instanser menar dock att det är

relevant att göra en åtskillnad för att minska riskerna för intressekonflikter

och otydligheter i roller och utformning.

Utfasning av stöd till kandidatländerna i samband med EU-medlemskap

Att EU:s utvidgning är den faktor som mest kommer att påverka förutsättningarna

för det bilaterala samarbetet de kommande åren har ingen av instanserna haft

någon invändning emot. Att det enligt utredningens bedömning inte skall utgå

något stöd till kandidatländerna efter medlemskap i EU motsätter dock

majoriteten av instanserna. De flesta tror att det även efter ett medlemskap

kommer finnas kvar ett behov av stöd inte minst på lokal och regional nivå.

Andra områden som uppmärksammas av flera är behovet av satsningar på det civila

samhället samt insatser inom miljö- och energiområdet och det sociala området.

De flesta som uttalar sig i frågan delar utredarens uppfattning att undantag bör

 göras vad gäller utfasningen av rättssamarbetet så att det även omfattar tiden

efter ett EU-inträde. Utfasningen av det bilaterala stödet till kandidatländerna

 bör enligt flera instanser ge möjligheter till övergångslösningar. Behoven,

inte EU:s tidtabell, måste avgöra när och hur det bilaterala stödet fasas ut.

Ett par instanser instämmer i allt väsentligt med utredningens uppfattning

beträffande utfasningsstrategin medan huvuddelen instämmer i att en nedtrappning

 av stöd bör ske men att bilateralt stöd dock skall finnas kvar i någon form.

Några menar att utvecklingssamarbetet rimligtvis kan fasas ut på några områden

förutsatt ökade EU-insatser inom motsvarande områden. Den huvudsakliga

inställningen är att utfasningen av länderna måste ha sin utgångspunkt i behov

och takten i EU:s integrationsprocess.

Mål

De flesta instanserna delar utredningens förslag när det gäller målen för

framtida verksamheten och konstruktionen med huvudområden och riktlinjer på två

nivåer. Vissa undantag finns dock.

Majoriteten av instanserna instämmer i de av utredningen föreslagna huvudmålen

och remissinstansernas inställning till huvudområdena är i huvudsak positiv.

Mest välkommet är förslaget att föra upp samarbetet på lokal och regional nivå

samt forskning och utbildning till egna huvudområden. Genom att fastställa ett

antal huvudområden menar några att de svenska prioriteringarna blir tydligare

medan andra anser att det inte behövs. Ett par instanser ser ingen anledning att

 utöka antalet huvudområden med två och därigenom frångå väl etablerade mål som

 fungerat mycket bra hittills. Dessutom menar man att de föreslagna målen täcks

in inom ramen för gällande huvudområden. Ett annat skäl för att behålla samma

mål som tidigare är att det blir lättare med uppföljning över en längre

tidsperiod.

Det har från flera håll ifrågasatts att föra ihop marknadsekonomi med social

trygghet i samma huvudområde då det inte anses ha en naturlig koppling. Vidare

önskar ett flertal en mer programorienterad ansats även inom den sociala

sektorn. Förändringen i rubricering från "att stödja en miljömässig hållbar

utveckling" till "miljö och energi" möter ett visst motstånd hos ett par

instanser.

Att programmet även fortsättningsvis skall präglas av ett

jämställdhetsperspektiv är de flesta överens om. Endast en instans anser att

jämställdhetsmålet i många fall inte är relevant. Utredningens förslag på

områden som signaleras som tänkbara undantag från utfasning möter inte något

motstånd. Vad gäller utredningens avvisande av idén att sätta

fattigdomsbekämpning som ledstjärna för programmet råder det dock något delade

meningar om. En liten övervikt tenderar dock att anse att fattigdomsbekämpning i

 traditionell mening inte måste vara ett uttalat mål.

Programmets organisation, omfattning och styrinstrument

Relationen mellan utvecklingssamarbetet med Central- och Östeuropa och

Östersjömiljarden

Att de aktuella riktlinjerna för Östersjömiljard 2 har bidragit till större

klarhet och tydligare gränser i förhållandet till utvecklingssamarbetet

motsätter sig ingen av instanserna. Likaså instämmer flertalet i konstaterandet

att det finns vissa överlappningar och att det vore önskvärt med förbättrad

samordning för att förstärka effekterna av satsningarna i Östeuropa. Särskilt

länsstyrelser framhäver att det i framtiden är angeläget att svenskt stöd via

Östersjömiljarden eller motsvarande kan fortsätta. Ett antal instanser ställer

sig liksom utredningen tveksam till att riktlinjerna för Östersjömiljard 2

exkluderar möjligheten att utfärda garantier.

Programperiodens längd och geografisk koncentration.

En absolut majoritet av instanserna stödjer förslaget att programperioden

utsträcks till 4-5 år, ingen motsätter sig förslaget. Ingen motsätter sig heller

 utredningens förslag om en geografisk koncentration av programmet. Främst lyfts

 behovet av en geografisk koncentration fram av stödet till Ryssland och

Ukraina.

Styrinstrument, Landstrategier

De allra flesta stödjer förslaget om att landstrategierna skall differentieras

och ytterligare konkretiseras. Många framhåller, och instämmer, i

rekommendationen att Sida bör föra en dialog med näringslivet om utformningen av

 landstrategierna.

En absolut majoritet av instanserna är positiva till upprättandet av en databas

för samtliga svenska bilaterala samarbetsprojekt och endast Sida motsätter sig

att Sida får ansvaret för upprättandet. Likaså instämmer majoriteten i behovet

av fältpersonal och stödjer förslaget att Sida bemyndigas få placera

fältpersonal i Ryssland och Ukraina.

Kompletterande stöd till export av statligt förvaltningskunnande

För att ge svenska myndigheter ökade möjligheter att medverka i EU:s insatser

för institutionsuppbyggande genom partnersamverkan önskar flera remissinstanser

tilläggsfinansiering från svenska staten. Flera instanser, främst länsstyrelser

anser att full kostnadstäckning för personella insatser från svenska myndigheter

 måste finnas om man skall kunna fortsätta sitt stöd till Östersjöregionen.

Många instanser framhåller vikten av att en utökning av partnersamverkan med

insatser ner på regional nivå kan komma att behöva samordnas med insatser på den

 centrala nivån

Instrument

Några instanser är tveksamma till om efterfrågan på ett svenskt kreditinstrument

 i första hand skall tillgodoses via en utökad ram till Nordiska

investeringsbanken (NIB) och förespråkar istället en kreditram hos Sida. Att

Sida bör få möjlighet att finansiera investeringar via kredit- och

garantiinstrument anser flera av instanserna. Några bifaller betänkandets

förslag att tillåta NIB att bevilja lån inom miljöområdet i nordvästra Ryssland

och de baltiska länderna.

Majoriteten av länsstyrelserna efterlyser komplettering till Sidas

utvecklingsmedel som möjliggör stöd till mindre investeringar som ett inslag i

regional och lokal samverkan. Det förordas att resurser för regionalt och lokalt

 samarbete ställs till länsstyrelsernas förfogande direkt från regeringen. Andra

 områden där det efterfrågas finansiering är infrastrukturella projekt samt

medel till förstudier.

Bilateralt samarbete i samverkan med multilateral finansiering

Majoriteten av instanserna instämmer i att samverkan mellan svenska och

multilaterala institutioner ökar den svenska insatsens verkningsgrad och flera

framhåller att det finns stora fördelar med att koordinera de svenska insatserna

 med andra aktörer.

Ett antal aktörer lyfter fram faran med att svenska intressen för utveckling som

 nu kan gå hand i hand med Sverigefrämjande riskerar att försvinna vid en

koordinering med nationella och internationella aktörer.

Många instanser vänder sig mot utredningens uppfattning att koordineringen med

EU och andra givare fungerar bra och behovet av koordinering mellan framför allt

 Interreg och Phare/Tacis lyfts fram.

Samarbete på lokal och regional nivå

Samarbetet på lokal och regional nivå lyfts fram av majoriteten av instanserna

som ett synnerligen bra instrument för en positiv utveckling i samarbetet med

länderna i Central- och Östeuropa. Flertalet understryker vikten av ett

decentraliserat samarbete. Att samverkan på lokal och regional nivå bör ges ett

ökat ansvar och klarare finansieringsmöjligheter är en vanligt återkommande

åsikt bland remissvaren. Inte minst välkomnar majoriteten som uttalar sig i

frågan att det decentraliserade samarbetet lyfts upp till ett eget huvudområde.

Flertalet är inte överens med utredningen om att svenskt bilateralt stöd för

decentraliserat samarbete utan svårigheter och nackdelar kan bytas ut mot

EU-finansiering. Många delar inte heller utredningens åsikt om att EU:s krav på

medfinansiering inte utgör något hinder för att lokala och regionala aktörer

skall kunna engagera sig i EU-projekt. Vanligt är att man ser en risk att det

långsiktiga samarbetet påverkas negativt om allt för stor vikt läggs vid att

samarbetet finansieras via stora EU-projekt istället för koncentrerade

bilaterala insatser

.

Förkortningsordlista

ABF Arbetarrörelsens bildningsförbund

Baltic 21 Agenda 21 för Östersjöområdet

BITS Beredningen för Internationellt Tekniskt- Ekonomiskt Samarbete

CBC Cross-Border Cooperation, EU-program för gränsöverskridande samarbete

riktat till kandidatländerna eller OSS-länderna

CBSS Council of the Baltic Sea States, Östersjöstaternas råd

DAC Development Assistance Committee, OECD:s biståndskommitté

EfE Environment for Europe

EBRD European Bank for Reconstruction and Development, Europeiska

utvecklingsbanken

EIB European Investment Bank, Europeiska investeringbanken

EKN Exportkreditnämnden

EU Europeiska unionen

FMV Försvarets materielverk

GEF Global Environmental Fund, Globala miljöfonden

HCNM High Commissioner for National Minorities, OSSE:s minoritetskommissarie

HELCOM Helsingforskommissionen

IBRD International Bank for Reconstruction and Development, Världsbanken

IFC International Finance Corporation, det internationella

finanseringsbolaget

IFI:s internationella finansiella organisationer

IMF International Monetary Fund, Internationella valutafonden

Interreg EU:s program för gränsöverskridande samarbete riktat till EU:s

medlemsstater

ISPA Instrument for Structural Policies for Pre-Accession, EU:s program för

insatser inom miljö- och infrastruktur riktat till kandidatländerna

IOM International Organisation of Migration

kommissionen Europeiska kommissionen

KUR Kommittén för utvecklingssamarbete på rättsområdet

NATO North Atlantic Treaty Organisation

NEFCO Nordiska miljöfinansieringsbolaget

NIB Nordiska investeringsbanken

NMF Nordiska miljöutvecklingsfonden

NMR Nordiska ministerrådet

Nopef Nordiska projektexportfonden

NUTEK Närings- och teknikutvecklingsverket

ODIHR Office for Democratic Institutions and Human Rights, OSSE:s

demokratiinstitut

OECD Organisation for Economic Cooperation and Development

OSS Oberoende staters samvälde, dvs de före detta sovjetrepublikerna utom de

 baltiska länderna

OSSE Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa

PFF Partnerskap för fred

Phare Poland and Hungary: Action for the Restructuring of the Economy, EU:s

samarbetsprogram för kandidatländerna

PSA Partnerskaps- och samarbetsavtalen mellan EU och OSS-länder

RGSL Riga Graduate School of Law

RFSU Riksförbundet för sexuell upplysning

SAPARD Special Accession Programme for Agriculture and Rural Development, EU:s

program för kandidatländerna inom jordbruksområdet

Sida Swedish International Development Cooperation Agency

SFM Swedfund Financial Markets AB

SHIA Svenska handikappsorganisationers internationella biståndsförening

SI Svenska institutet

SKI Statens kärnkraftinspektion

SME Små och medelstora företag

SSER Stockholm School of Economics Riga

SSI Statens strålskyddsinstitut

Tacis Technical Assistance to the Commonwealth of Independent States, EU:s

samarbetsprogram för OSS-länderna

TAIEX Technical Assistance Information Exchange Office i Bryssel

TEN Trans-European Networks

UNDP United Nations Development Programme, FN:s utvecklingsprogram

UNHCR United Nations High Commissioner for Refugees, FN:s flyktingkommissariat

WTO World Trade Organisation

ÖEI Östekonomiska institutet

ÖEK Hälso- och Sjukvårdens Östeuropakommitté

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 april 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:119 Europa i omvandling - Sveriges

utvecklingssamarbete med Central- och Östeuropa.

Prop. 2000/01:119

4

1

Prop. 2000/01:119

Prop. 2000/01:119

Bilaga 1

Prop. 2000/01:119

Bilaga 2

Prop. 2000/01:119

Bilaga 3

Prop. 2000/01:119

Bilaga 4

125

Prop. 2000/01:119

Prop. 2000/01:119