Regeringens skrivelse

1998/99:25

Lägesrapport i fråga om den ekonomiska

brottsligheten

Skr.

1998/99:25

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 22 oktober 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

Skrivelsen innehåller regeringens årliga rapport till riksdagen om läget

beträffande den ekonomiska brottsligheten.

I skrivelsen redovisas översiktligt de åtgärder som vidtagits sedan

föregående lägesrapport i oktober 1997 (skr. 1997/98:38) inom ramen för

regeringens strategi för samlade åtgärder mot den ekonomiska

brottsligheten.

Till de åtgärder som behandlas hör en nationell strategi för att

förebygga och bekämpa miljöbrott, principer för att utveckla den

internationella dimensionen av ekobrottsbekämpningen, den nya

myndighetsstrukturen för ekobrottsbekämpning, intensifierad forskning

om ekonomisk brottslighet samt formerna för det fortsatta samrådet

mellan företrädare för regeringskansliet och näringslivet när det gäller

näringslivets egenåtgärder mot ekonomisk brottslighet.

Vidare redovisas lagstiftningsarbete och andra åtgärder rörande bl.a.:

 transportkontroll

 skattekontroll

 registerförfattningar

 kontrolluppgiftsskyldighet

 offentlig upphandling

 taxitrafik

 stiftelser

 bulvanförhållanden

 styrelselösa bolag

 aktieägarregistrering

 bisysslor

 penningtvätt

 immaterialrättsintrång

 näringsförbud

 bokföringsbrott

 försumliga bolagsföreträdare

 revisorers skyldighet att anmäla brottsmisstanke

 straffansvar för aktivt deltagande i kriminell organisation

 ingrepp mot kriminella mc-klubbar.

Innehållsförteckning

1 Regeringens strategi mot den ekonomiska brottsligheten 4

2 Inriktningen av det fortsatta reformarbetet 5

3 Strategi för bekämpning av miljöbrott 7

3.1 Bakgrund 7

3.2 Allmänna utgångspunkter för att effektivisera

miljöbrottsbekämpningen 13

3.3 Regelverket 15

3.4 Brottsförebyggande arbete och utredning av miljöbrott 18

3.5 Myndighetskompetens 21

3.6 Styrning, organisation och myndighetssamverkan 22

4 Utvecklingen av kampen mot internationell ekonomisk brottslighet 27

5 En ny myndighetsstruktur 38

6 Lagstiftningsarbetet m.m. 43

6.1 Skattekontroll 43

6.2 Offentlig upphandling och åtgärder mot bolagsplundring,

bulvanförhållanden m.m. 46

6.3 Effektivare sanktionssystem 50

6.4 Forskning och information 53

6.5 Diskussioner mellan regeringen och näringslivet 54

1 Regeringens strategi mot den ekonomiska

brottsligheten

Regeringen beslutade i april 1995 om en strategi för samhällets samlade

åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Strategin redovisades för

riksdagen, som inte hade någon erinran mot innehållet (skr. 1994/95:217,

bet. 1994/95:JuU25, rskr. 1994/95:412).

Det övergripande målet är enligt strategin att påtagligt minska den

ekonomiska brottsligheten genom åtgärder som utgör en kraftig

förstärkning av samhällets samlade insatser mot sådan kriminalitet.

Åtgärder skall vidtas som innebär en effektivisering när det gäller att

förebygga, upptäcka, utreda och lagföra ekonomisk brottslighet. En ökad

tonvikt skall läggas vid det förebyggande arbetet. I detta ligger bl.a. att

kontrollen skall effektiviseras och att myndigheterna skall utveckla ett

problemorienterat arbetssätt.

Kampen mot ekobrott är enligt strategin en prioriterad verksamhet för

myndigheterna. Särskild vikt skall läggas vid att samordna

myndigheternas prioriteringar och att utveckla samarbetet mellan

myndigheter. En annan viktig fråga är att höja myndighetskompetensen i

fråga om ekobrott. Näringslivet måste ta ett ökat ansvar i kampen mot

den ekonomiska brottsligheten, bl.a. genom att utveckla affärsetik och

egenkontroll.

För att genomföra dessa mål i fråga om kampen mot den ekonomiska

brottsligheten redovisades i skrivelsen till riksdagen ett brett

åtgärdsprogram. Detta omfattar bl.a. förstärkt skattekontroll och

förenklad skattelagstiftning, förbättrad myndighetsstruktur, gemensamma

kontrollaktioner från myndigheterna, affärsetik och internkontroll inom

näringslivet, snabbare utredning och process, effektivare rutiner i

samband med konkurs, förbättrad lagstiftning om bolagsstyrelser m.m.,

sanering av utsatta branscher, effektivare lagstiftning om penningtvätt,

effektivare sanktionsregler, aktivt internationellt arbete bl.a. inom EU,

ökad forskning, information till allmänheten samt effektivare styrning

och uppföljning av myndigheternas verksamhet.

Inom regeringen svarar justitieministern för samordning av åtgärder

mot den ekonomiska brottsligheten. För att biträda justitieministern i

detta arbete inrättade regeringen i december 1994 regeringens

ekobrottsberedning. Beredningen är en interdepartemental arbetsgrupp

som leds av en politiskt utsedd ordförande och i övrigt består av

tjänstemän från Justitie-, Finans-, Närings- och Miljödepartementen.

Genomförandet av strategin mot ekonomisk brottslighet omfattar för

närvarande mer än 70 olika projekt. De flesta av dessa handlar om att

förbättra lagstiftningen eller om att utveckla myndigheternas kompetens,

arbetsmetoder och organisation. Utredningsarbetet har bedrivits och

bedrivs i stor utsträckning inom kommittéväsendets ram, men regeringen

har också i flera fall uppdragit åt myndigheter att utreda vissa frågor eller

att bedriva visst utvecklingsarbete, ofta flera myndigheter i samverkan.

En del utredningsarbete har också bedrivits inom Regeringskansliet, bl.a.

i regeringens ekobrottsberedning.

I flera fall har projekten nu avslutats exempelvis genom att ny

lagstiftning har antagits och trätt i kraft. Andra projekt är på

utredningsstadiet eller håller på att genomföras. Nya projekt tillkommer.

Regeringen redovisade i oktober 1996 respektive 1997 för riksdagen

läget vid dessa tidpunkter när det gäller den ekonomiska brottsligheten

och genomförandet av strategin mot ekobrott (skr. 1996/97:49, bet.

1996/97:JuU6, rskr. 1996/97:149 och skr. 1997/98:38, bet.

1997/98:JuU8, rskr. 1997/98:144). I denna skrivelse redovisas

utvecklingen efter det att den senaste skrivelsen avlämnades.

2 Inriktningen av det fortsatta reformarbetet

Några huvudpunkter:

 Strategi för bekämpning av miljöbrott.

 Den internationella dimensionen tillmäts en ökad betydelse.

 Den nya myndighetsstrukturen konsolideras.

 Intensifierad forskning om ekobrott (inklusive miljöbrott).

 Lagstiftningsarbetet m.m. fullföljs.

Miljöbrottsstrategi

Miljöbrott kan, enligt den definition som statsmakterna tillämpar, utgöra

ett ekonomiskt brott och faller därmed inom ramen för regeringens

strategi för samhällets samlade åtgärder mot den ekonomiska

brottsligheten (se skr. 1994/95:217).

Den 1 januari 1999 träder miljöbalken i kraft. Balken utgör resultatet

av ett långvarigt lagstiftningsarbete och innefattar en lång rad viktiga

nyheter inom miljörättens område. En omfattande utbildningsverksamhet

rörande miljöbalken pågår för närvarande hos myndigheterna.

Införandet av miljöbalken innebär en milstolpe och en nystart när det

gäller arbetet för att förbättra miljön och skapa ett långsiktigt ekologiskt

hållbart samhälle. Detta bör avspeglas också när det gäller den

kriminalpolitiska sidan av miljöarbetet. Att utveckla och effektivisera

bekämpningen av miljöbrott bör därför vara en av huvudfrågorna när det

gäller att driva reformarbetet vidare inom ekobrottsbekämpningens

område. Under avsnitt 3 presenteras en strategi för att förebygga och

bekämpa miljöbrott.

Den internationella dimensionen

Den ekonomiska brottsligheten bedrivs i ökad utsträckning genom

gränsöverskridande transaktioner eller i samverkan mellan personer som

finns i eller har anknytning till skilda länder. Det innebär att kampen mot

den ekonomiska brottsligheten inte kan begränsas till nationella åtgärder.

Att utveckla den internationella dimensionen måste därför i

fortsättningen tillmätas en ökad betydelse när det gäller kampen mot

ekonomisk brottslighet.

Sverige bör spela en aktiv och pådrivande roll på den internationella

scenen för att utveckla det internationella samarbetet mot grov och

organiserad brottslighet, och då inte minst ekonomisk brottslighet. Ett

prioriterat område bör därvid vara arbetet inom EU, främst dess tredje

pelare, dvs. samarbetet i rättsliga och inrikes frågor.

På nationell nivå gäller det bl.a. att utveckla lagstiftning och andra

regelverk som har betydelse för det internationella samarbetet samt andra

åtgärder rörande den internationella brottsligheten. Ett viktigt mål är

därvid att se till att myndigheterna har ändamålsenliga instrument för att

kunna samverka effektivt med varandra, med myndigheter i andra länder

och med internationella organ inom ramen för den internationella

brottsbekämpningen. För myndigheternas del handlar utvecklingsarbetet

inte minst om att utveckla arbetsmetoder och kompetens i fråga om

internationellt samarbete. Frågor rörande internationell

ekobrottsbekämpning behandlas under avsnitt 4.

Ny myndighetsstruktur och ny organisation för forskning

En delvis ny myndighetsstruktur för bekämpning av ekonomisk

brottslighet har införts den 1 januari 1998. I den nya strukturen ingår bl.a.

en ny myndighet, Ekobrottsmyndigheten, med operativa uppgifter och

nationella stabsfunktioner. Inom skatteförvaltningen pågår

uppbyggnaden av särskilda skattebrottsenheter som skall biträda

åklagarna vid utredning om skattebrott. Vidare har en ny organisation för

forskning inom rättsväsendets område, bl.a. om ekonomisk brottslighet,

införts i och med att Brottsförebyggande rådet (BRÅ) fått ett särskilt

ansvar och särskilda resurser för ändamålet.

För samordning av myndigheternas arbete mot den ekonomiska

brottsligheten har den 1 januari 1998 inrättats ett centralt organ,

Ekorådet. I varje län finns sedan år 1995 ett regionalt samordningsorgan

mot ekobrottslighet. Regeringen utfärdar varje år

myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för åtgärder mot den

ekonomiska brottsligheten. Ekorådet och de regionala

samverkansorganen har viktiga uppgifter när det gäller att förverkliga

dessa riktlinjer.

Det omfattande organisatoriska arbete som genomförts måste nu

fullföljas genom att de berörda myndigheterna konsoliderar sin

verksamhet samt utvecklar samarbetsformer och arbetsmetoder i övrigt

(se vidare avsnitt 5). För BRÅ handlar det om att se till att forskningen

om ekonomisk brottslighet (inklusive miljöbrott) byggs ut och

intensifieras (se vidare avsnitt 6.4).

Lagstiftningsarbetet fullföljs

Genomförandet av strategin mot ekonomisk brottslighet omfattar för

närvarande mer än 70 olika projekt. Många har slutförts och lett till

lagstiftning, ett flertal pågår och nya påbörjas. Under de närmaste åren är

det en viktig uppgift att fullfölja det pågående lagstiftningsarbetet.

3 Strategi för bekämpning av miljöbrott

Strategin i korthet:

Regeringens mål är att minska miljöbrottsligheten. Medlen för att uppnå

detta är

 skärpt lagstiftning,

 bättre samordning och samarbete,

 kompetenshöjning och

 effektivare organisation.

Regelverket för miljöbrottsbekämpning skärps och får en mer

sammanhållen struktur den 1 januari 1999 när miljöbalken träder i kraft.

Miljöbrottsbekämpning skall vara en prioriterad verksamhet för polis

och åklagare. Det förebyggande arbetet skall bli effektivare och risken

för upptäckt skall öka. Begångna brott skall utredas och lagföras

betydligt snabbare och i långt större utsträckning än i dag. En

förutsättning är att berörda myndigheter främst miljö- och

hälsoskyddsnämnder, länsstyrelser och andra tillsynsmyndigheter samt

polis och åklagare samordnar sitt arbete och samarbetar när det gäller

exempelvis strategiska frågor, konkreta ärenden, arbetsmetoder och

kompetens.

Nya samarbetsorgan Ekorådet och de regionala samverkansorganen

mot ekonomisk brottslighet skall se till att samarbetet utvecklas.

Statsmakternas höga prioritering av miljöbrottsbekämpning kommer att

göras tydlig genom att regeringen utfärdar gemmensamma riktliner för

myndigheternas arbete mot miljöbrottsligheten.

3.1 Bakgrund

Strategi mot ekonomisk brottslighet inklusive miljöbrottslighet

I samband med behandlingen av budgetpropositionen för år 1998 gav

riksdagen som sin mening till känna att regeringen borde utarbeta och

under 1998 redovisa en strategi för att förebygga och bekämpa miljöbrott

(bet. 1997/98:JuU1).

I regeringens strategi för samlade åtgärder mot den ekonomiska

brottsligheten slås fast att begreppet ekonomisk brottslighet också

innefattar miljöbrott (skr. 1994/95:217 s. 6). Den strategi mot miljöbrott

som nu redovisas innebär en precisering och en vidareutveckling av

ekobrottsstrategin inom miljöbrottsområdet.

Regeringen gav i december 1997 i uppdrag åt Riksåklagaren att

utarbeta ett förslag till effektivare utredning av miljöbrott

( Riksåklagarens miljöbrottsutredning ). I uppdraget angavs att

regeringens mål är att effektivisera kampen mot miljöbrottsligheten och

att en utgångspunkt är att Ekobrottsmyndigheten skall ha en central roll

när det gäller att utreda brott mot miljön. Uppdraget skall redovisas före

utgången av december 1998. Regeringen avser att snarast därefter

meddela de organisatoriska förändringar och andra direktiv för

myndigheterna som kan föranledas av Riksåklagarens förslag.

Under fullgörandet av sitt uppdrag har Riksåklagaren gjort iakttagelser

rörande handläggningen av miljöbrott som har föranlett vissa omedelbara

åtgärder för att öka effektiviteten i verksamheten. Riksåklagaren har

sålunda i juli 1998 utfärdat allmänna råd och riktlinjer för handläggning

av ärenden rörande brott mot lagstiftningen till skydd för den yttre

miljön till åklagarmyndigheterna. I riktlinjerna, som berörs närmare

nedan, behandlas frågor om

* förundersökningsledning,

* kompetens,

* samråd mellan åklagare, polis och tillsynsmyndigheter samt

* bedömning av om ringa brott föreligger.

En särkild utredare tillkallades i oktober 1996 för att göra en utvärdering

av gällande regler för ingripande mot oljeutsläpp till sjöss (dir. 1996:82).

Utredningen kommer att redovisa sitt arbete i december 1998.

Utredningsförslagen kan komma att föranleda ytterligare åtgärder från

regeringens sida när det gäller regelgivning och organisation m.m. inom

miljöbrottsområdet.

Miljölagstiftning i omvandling

Ekologiskt hållbar utveckling bygger på en helhetssyn på

samhällsutvecklingen där hänsyn till ekologiska förutsättningar förenas

med god ekonomisk, social och kulturell utveckling. Att långsiktigt

skydda miljön och människors hälsa, att använda jordens resurser

effektivt och att nå en hållbar försörjning är de övergripande målen för

ekologisk hållbarhet (skr. 1997/98:13). Att uppnå dessa mål kräver

insatser inom samhällets hela bredd. Det internationella samarbetet är ett

viktigt inslag. Inom EU verkar Sverige bl.a. för att intensifiera arbetet

med att integrera miljöarbetet inom olika samhällssektorer.

Miljöarbetet i samhället grundas på ett omfattande regelverk.

Lagstiftningens uppgift i det sammanhanget är att verka för att de miljö-

och resurspolitiska målen säkerställs. I regelverket definieras

skyldigheter och rättigheter i förhållande till det allmänna.

Den 1 januari 1999 ersätts åtskilliga lagar inom miljörättens område av

miljöbalken (prop. 1997/98:45, bet. 1997/98:JoU20, rskr. 1997/98:278,

SFS 1998:808). Miljöbalken utgör en samordnad, skärpt och breddad

miljölagstiftning för en hållbar utveckling. Målet med miljöbalken är att

främja en hållbar utveckling så att nuvarande och kommande

generationer tillförsäkras en god miljö. Miljöbalken innehåller bl.a.

allmänna hänsynsregler som skall tillämpas för all verksamhet enligt

balken. Vidare finns regler om miljökvalitetsnormer,

miljökonsekvensbeskrivningar, tillåtlighetsprövning av större

miljöpåverkande anläggningar samt miljöriskområden och

miljöskyddsområden m.m.

När det gäller sanktioner mot överträdelser av regelverket innehåller

miljöbalken dels straffbestämmelser, dels ett administrativt

sanktionssystem med miljösanktionsavgifter. Enligt miljöbalken skall det

finnas regionala miljödomstolar och en miljööverdomstol.

Miljödomstolarna har uppgifter av förvaltningsprocessuell karaktär när

det gäller tillstånd, sanktionsavgifter m.m. Miljöbrottmål prövas däremot

på vanligt sätt i allmän domstol efter åtal av allmän åklagare.

Miljöbalken bygger på ett samspel mellan regler av olika slag och

mellan myndigheter med olika roller i regelsystemet. I lagförarbetena

(prop. 1997/98:45 s. 169 ff) talas om miljöbalkskedjan vars länkar

utgörs av t.ex. miljömål, hänsyn, tillstånd, villkor, tillsyn, information,

omprövning, överträdelse och straff.

Det finns också vid sidan av miljöbalken ett stort antal författningar

som reglererar verksamhet som påverkar miljön. Dessa kommer att gälla

parallellt med miljöbalken.

Vad menas med miljöbrott?

Benämningen miljöbrott används här som en samlingsbeteckning för

överträdelser av straffbestämmelser i miljöbalken och andra författningar

inom miljöområdet. De centrala bestämmelserna avser miljöbrott och

vållande till miljöstörning, som förs över från brottsbalken till

miljöbalken. Vidare innehåller miljöbalken ett antal straffrättsliga regler

som, med större eller mindre modifieringar, förs över från den

miljölagstiftning som ersätts av miljöbalken. Bland brottstyperna kan

nämnas miljöfarlig kemikaliehantering, otillåten miljöverksamhet,

försvårande av miljökontroll och bristfällig miljöinformation. Utanför

begreppet miljöbrottslighet faller i detta sammanhang bl.a. överträdelser

inom arbetsmiljöområdet och livsmedelshanteringen. Det finns

överträdelser av miljölagstiftningen som visserligen faller under en

straffbestämmelse, men som skiljer sig betydligt från vad som

traditionellt anses som ekonomisk brottslighet. Riksåklagarens

miljöbrottsutredning kan leda till en ytterligare precisering av begreppet

miljöbrott. Vad som anförs i det följande tar i första hand sikte på sådan

 ekorelaterad miljöbrottslighet.

Straffbestämmelserna inom miljöområdet kan träffa företeelser av

många skilda slag. Inte sällan handlar det om att någon i

näringsverksamhet har överträtt en författningsbestämmelse om förbud

mot en viss verksamhet eller överträtt ett villkor i ett tillstånd som en

myndighet har meddelat. Bland andra företeelser som kan falla under en

straffbestämmelse inom miljörätten kan nämnas att hantera kemikalier på

ett sätt som strider mot den s.k. försiktighetsprincipen, att bedriva viss

verksamhet utan vederbörlig anmälan, att bryta mot lagstadgad

informationsskyldighet eller sanningsplikt gentemot en myndighet med

tillstånds- eller tillsynsuppgifter, att dumpa avfall eller att släppa ut olja

från fartyg till havs. Miljöbrott kan givetvis också förekomma utan

samband med näringsverksamhet. I vissa fall kan det även vara ett

miljöbrott att befatta sig med djur och växter som tillhör skyddade arter.

En lägesbeskrivning

Underlaget för att mer exakt kunna skaffa sig en bild av

miljöbrottslighetens omfattning och beskaffenhet är bristfälligt. Polisen

har hittills inte funnit anledning att utforma sitt statistiksystem för att

kunna urskilja miljöbrott som en särskild kategori. Inte heller bedriver

polisen någon kriminalunderrättelseverksamhet i nämnvärd omfattning

avseende miljöbrott. De centrala myndigheter som har tillsynsuppgifter

och andra funktioner inom miljöområdet är i regel inte inriktade på de

kriminalpolitiska aspekterna av miljöproblemen och kan därför inte

heller ge någon sammanhängande bild av miljöbrottsligheten.

Inom ramen för Riksåklagarens miljöbrottsutredning har ett

omfattande material rörande miljöbrottsligheten inhämtats från

åklagarmyndigheter, polismyndigheter, tillsynsmyndigheter m.fl.

Materialet kommer i bearbetad form att ingå i Riksåklagarens

redovisning av utredningsuppdraget. Ekobrottsberedningen har under

hand fått information om materialet. Ett underlag rörande den

internationella situationen beträffande miljöbrottslighet finns i rapporten

Internationella ekobrott (Ds 1997:51), som utarbetats av en arbetsgrupp

inom Justitiedepartementet (Internationella ekobrottsgruppen) och som

behandlar den ekonomiska brottsligheten generellt i ett internationellt

perspektiv (se skr. 1997/98:38 s. 23 ff och nedan under avsnitt 4). På

grundval av det nu tillgängliga underlaget kan följande översiktliga bild

tecknas.

Miljöbrottslighetens verkliga omfattning kan inte närmare uppskattas.

De flesta anmälningar om misstänkta miljöbrott når

åklagarmyndigheterna från tillsynsmyndigheter såsom länsstyrelser eller

kommunala miljönämnder. Antalet anmälningar är relativt litet. Mot

bakgrund av de uppgifter som lämnats från tillsynsmyndigheterna menar

Riksåklagaren att detta kan bero på flera saker, såsom att det finns brister

i kontakterna mellan tillsynsmyndigheter och åklagare, att

tillsynsmyndigheterna har negativa erfarenheter av hanteringen av

miljöbrottmål och att tillsynsmyndigheternas resurser inte räcker fullt ut.

Därtill kommer att villkor och föreskrifter kan vara svåra att tolka och

därmed svåra att tillämpa i straffrättsligt hänseende.

Benägenheten att anmäla till åtal torde enligt Riksåklagaren också

kunna skifta av andra skäl. Exempelvis att tillsynsmyndigheten inte vill

störa en god relation till det aktuella företaget eller riskera att företaget

måste skära ner driften med följd att arbetstillfällen förloras på orten.

Miljöbrottmålen har en stor spännvidd. Många avser enkla

villkorsöverskridanden, medan ett fåtal andra innefattar mycket

komplicerade och omfattande utredningar med inslag av annan grov

ekonomisk brottslighet.

I likhet med andra ekonomiska brott torde miljöbrottsligheten i en del

fall kunna leda till att konkurrensen i näringsverksamhet snedvrids. Med

andra ord att seriösa företag får svårt att konkurrera med företag som

sparar pengar genom att sätta sig över miljöbestämmelser som kan vara

kostnadskrävande. I detta ligger att miljöbrottslighet liksom annan

ekobrottslighet kan förestavas av ett vinstintresse. Vid sidan härav

förekommer också miljöbrottslighet som består i att miljöregler har

överträtts mera till följd av slarv med den tekniska hanteringen.

Det bör observeras att brottsbeskrivningarna inom miljöstraffrätten i

många fall saknar skaderekvisit. Denna lagtekniska konstruktion har

valts mot bakgrund av att det i praktiken i många fall kan vara svårt att få

fram en säker utredning rörande miljökonsekvenserna i det särskilda

fallet. Detta bör dock inte undanskymma det faktum att det handlar om

en brottslighet som har allvarliga konsekvenser för miljön.

På många håll utomlands förekommer det att miljöbrottslighet begås

som ett led i organiserad brottslighet. Det gäller t.ex. olaglig handel med

avfallsprodukter, som utgör en omfattande brottslighet i en del länder.

Även handel med förbjudna ozonnedbrytande ämnen har

uppmärksammats.

Ett område där Sverige redan i dag berörs av internationell och

organiserad brottslighet är handeln med utrotningshotade djur och växter,

s.k flora- och faunabrottslighet eller CITES-brottslighet efter den

konvention på området som trädde i kraft 1975 (Convention on

International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora). I

Sverige förekommer jakt på och fångst av bl.a. rovfåglar med sikte på

den internationella olagliga vilthandeln. Plundringen utförs i många fall

av utländska medborgare som beger sig hit för detta ändamål. Denna

brottslighet har visat sig mycket svår för polis och tull att få bukt med.

Vidare förekommer det en omfattande införsel till Sverige av bl.a. ormar

och sköldpaddor från den olagliga vilthandeln.

Sammanfattningsvis kan sägas att miljöbrottsligheten internationellt

sett, liksom annan ekonomisk brottslighet, karaktäriseras av ökande

internationalisering och ett ökat inslag av organisation och att Sverige

hittills fått känning av denna utveckling främst när det gäller flora- och

faunakriminalitet.

Problembild i korthet

I en del sammanhang har det framförts kritik mot hur bekämpningen av

miljöbrott fungerar i dag. Kritiken kommer bl.a. från miljöorganisationer

och myndigheter med tillsynsuppgifter inom miljöområdet. Det anförs

bl.a. att de anmälningar om misstänkt miljöbrottslighet som

tillsynsmyndigheterna gör till åklagarmyndigheterna endast i ett fåtal fall

leder till åtal.

Som framgått ingår det i Riksåklagarens miljöbrottsutredning att

undersöka hur miljöbrottsbekämpningen fungerar. På grundval av vad

som hittills kommit fram kan redan nu sägas att

miljöbrottsbekämpningen kan och bör utvecklas i flera viktiga

avseenden.

Det finns i dag inget samlat grepp på miljöbrottsbekämpningen. Det

har inneburit att berörda myndigheter i många fall inte kunnat skaffa sig

en överblick över brottsligheten och dess utveckling eller kunnat

utveckla en samsyn om hur miljöbrottsligheten bäst bekämpas. Det finns

heller inga system för att följa upp effekterna av olika åtgärder inom

miljöbrottsbekämpningen.

Statsmakternas prioritering av miljöbrott såsom i många fall en del av

den ekonomiska brottsligheten tycks inte ha fått fullt genomslag när det

gäller handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheter.

Myndigheterna har också haft svårigheter att tillämpa den avgränsning av

det straffbara området som följer av det s.k. ringa-rekvisitet (jfr avsnitt

3.3).

Det finns kompetensproblem inom alla berörda myndigheter.

Tillsynsmyndigheterna har inte tillräckliga kunskaper när det gäller

brottsutredningar. Detta kan exempelvis leda till att miljööverträdelser

inte dokumenteras vid tillsynen på ett sätt som behövs för att kunna

utgöra en utgångspunkt för ett straffrättsligt förfarande. Inom polisen och

åklagarväsendet finns på motsvarande sätt ibland bristande kunskaper när

det gäller miljörätt och miljöfrågor i övrigt. Ett problem synes vara att

den kompetens som finns inte alltid utnyttjas rätt. Poliser och åklagare

med god miljöbrottskompetens synes i viss utsträckning användas för

handläggning av andra slags utredningar. Detta samtidigt som

miljöbrottsutredningar ofta handläggs av poliser och åklagare utan

tillräcklig utbildning.

Samarbetet mellan tillsynsmyndigheter, polis och åklagare fungerar på

många håll mindre väl. Endast sällan förekommer t.ex. samråd i fråga om

sådant som verksamhetsinriktning, prioriteringar eller

handläggningsrutiner. Där organiserat samarbete i form av fasta

samrådsgrupper eller liknande förekommer fungerar utredningsarbetet

mera effektivt. Ofta är dock samarbetet, där det förekommer, beroende

av initiativ från enskilda tjänstemän. Inom polis- respektive

åklagarmyndigheter har handläggningen av miljöbrottmål i många fall

varit utspridd på ett antal befattningshavare, av vilka ingen har haft

totalansvaret. Dessa olika organisatoriska förutsättningar hos

myndigheterna har fått till följd att tillsynsmyndigheterna i många fall

saknar en naturlig kontaktpunkt hos dessa myndigheter.

Myndigheterna talar olika språk och har delvis oklara föreställningar

om varandras roller och förutsättningar i övrigt. Som exempel kan

nämnas att det förekommer att åklagare avskriver miljöbrottsutredningar

utan att särskilt utveckla grunderna för beslutet och utan att ta särskild

kontakt med tillsynsmyndigheten, med följd att den sistnämnda har svårt

att tolka avskrivningsbeslutet. Därmed kan heller inte utvecklas någon

grund för myndigheterna att diskutera praxis och handläggningsfrågor

med varandra för att förbättra samarbetet.

3.2 Allmänna utgångspunkter för att effektivisera

miljöbrottsbekämpningen

Några huvudpunkter:

 Miljöbrottsligheten i samhället skall minskas genom åtgärder som

innebär en effektivisering i fråga om att förebygga, upptäcka, utreda och

lagföra sådan brottslighet.

 Kampen mot miljöbrottsligheten skall enligt budgetpropositionen för

1999 vara en prioriterad myndighetsuppgift.

 Förebyggandet av miljöbrott skall tillmätas fortsatt stor betydelse.

 Näringslivets ansvar när det gäller att motverka miljöbrott betonas.

 Regeringen utfärdar myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för

genomförandet av miljöbrottsstrategin.

Straffsanktionernas roll för arbetet mot en hållbar ekologisk utveckling

De straffrättsliga sanktionerna utgör endast en sida av

miljölagstiftningen. Tyngdpunkten i regelverket ligger på frågor om

tillstånd för viss verksamhet, tillsyn, information, administrativa

sanktioner och andra liknande åtgärder. De straffrättsliga sanktionerna

har ändå en viktig roll att spela som samhällets yttersta reaktion på

överträdelser av regler och tillståndsvillkor. Straffsanktionerna ger

därmed stadga och skärpa åt regelsystemet i övrigt. Särskilt reglerna

rörande myndigheternas tillsyn över att lagstiftningen och villkoren i

tillståndsbeslut efterlevs av företag och andra.

Det är viktigt att det straffrättsliga sanktionssystemet fungerar så att

inte miljöbalkskedjan bryts. Det krävs därför att överträdelser av

straffbestämmelserna i miljöbalken och andra miljöförfattningar

regelmässigt anmäls, utreds och i förekommande fall lagförs. I annat

fall äventyras den allmänpreventiva effekt som är ett av huvudmotiven

för att straffsanktionera överträdelser av miljölagstiftningen. Om

straffsystemet fungerar dåligt kan det uppstå oklarheter i fråga om

miljöbalkskedjans tillämpning och i fråga om regelsystemets legitimitet

som gör att också tillsynsmyndigheternas arbete får mindre skärpa och

tas på mindre allvar.

Miljöbrott begås många gånger i näringsverksamhet. Detta medför inte

sällan problem när det gäller att avgöra vem som skall hållas ansvarig i

straffrättslig mening. Frågor angående straffansvar för juridiska personer

behandlas vidare under avsnitt 3.3.

Det står klart att det finns ett betydande utrymme för att utveckla och

effektivisera miljöbrottsbekämpningen i skilda avseenden. Till stora

delar kan detta ske med utgångspunkt i samma principer som gäller för

bekämpning av all ekonomisk brottslighet. Det finns dock specifika drag

i fråga om miljöbrottsligheten som måste beaktas när det gäller

reformarbetets närmare inriktning.

Övergripande mål för miljöbrottsbekämpningen

Det yttersta målet för miljölagstiftningen, och då även de straffrättsliga

reglerna som ingår i denna, är att skydda miljön och bidra till en

ekologiskt hållbar utveckling. Miljöbrottsbekämpningen skall givetvis

ske inom ramen för de straffrättsliga och straffprocessuella regler och

principer som gäller för straffrättskipning i allmänhet och som bl.a. tjänar

till att tillförsäkra den enskilde rättssäkerhet och rättstrygghet.

För bekämpningen av miljöbrott skall gälla samma övergripande mål

som för bekämpningen av all annan ekonomisk brottslighet. Det innebär

bl.a. att miljöbrottsligheten i samhället skall minskas genom åtgärder

som innebär en effektivisering i fråga om att förebygga, upptäcka, utreda

och lagföra sådan brottslighet.

En prioriterad myndighetsuppgift

Kampen mot miljöbrottsligheten skall vara en fortsatt prioriterad

verksamhet för polis och åklagare. Av budgetpropositionen för år 1999

framgår att regeringen fortsätter att prioritera kampen mot den

ekonomiska brottsligheten (inklusive miljöbrott). Detta medför att

polismyndigheter och åklagarmyndigheter måste avdela resurser och

inrikta verksamheten så att statsmakternas prioriteringar får genomslag i

det praktiska arbetet. Prioriteringen avser inte bara de fall där man kan

förvänta en fängelsepåföljd för den misstänkta brottsligheten. Med

hänsyn till brottslighetens komplicerade beskaffenhet måste ett

förhållandevis stort arbete i många fall måste läggas ned också på att

utreda miljöbrott på bötesnivå, inte minst de som begås i

näringsverksamhet.

Prioriteringen har också betydelse för tillsynsmyndigheterna eftersom

det i regel är dessa som initierar miljöbrottsutredningar genom anmälan

till åklagarmyndigheten. Att ta fram väl underbyggda och väl

dokumenterade anmälningar om misstänkt miljöbrottslighet är därför en

viktig uppgift för tillsynsmyndigheterna.

Det finns i dag inte underlag för att peka på några särskilda slag av

miljöbrott som bör tillmätas speciellt intresse. Det bör för framtiden

finnas ett system för att vid behov förse statsmakterna med underlag för

sådana ställningstaganden. Det ingår i Riksåklagarens

miljöbrottsutredning att föreslå ett sådant system.

Förebyggande arbete

När det gäller kampen mot ekonomisk brottslighet gäller bl.a. att en ökad

tonvikt skall läggas vid det förebyggande arbetet och att näringslivet

skall ta ett ökat ansvar för att skydda sig mot ekonomisk brottslighet.

Dessa övergripande mål för verksamhetsutvecklingen vilar på

erfarenheter också från brottsbekämpning i allmänhet som visar att

repressiva åtgärder, hur viktiga de än är, inte ensamma räcker till för att

minska brottsligheten. Först genom olika slag av förebyggande arbete

skapas förutsättningar för att bryta en negativ brottsutveckling.

När det gäller kampen mot miljöbrott ligger redan i dag tyngdpunkten

på det förebyggande arbetet. Det är en följd av tillsynsarbetets roll och

betydelse inom miljöarbetet. Detta skall givetvis gälla även i

fortsättningen. Införandet av miljöbalken skapar förutsättningar för en

samordnad och förbättrad tillsynsverksamhet.

Näringslivet har en central roll när det gäller kampen mot miljöbrott.

Det är av vital betydelse att näringslivet tar sitt ansvar när det gäller att

lojalt följa det miljörättsliga regelverket och att i övrigt verka för en

ekologiskt hållbar utveckling. Erfarenheten visar att en väl fungerande

tillsynsverksamhet från myndigheternas sida kan vara ett viktigt stöd för

företagen i detta avseende. Det är glädjande att kunna konstatera att

miljöfrågorna under de senaste åren har fått en allt större betydelse inom

näringslivet. I många fall har en god miljöprofil kommit att fungera som

ett konkurrensmedel vid marknadsföring av produkter och vid

näringsverksamhet i övrigt. Det är en utveckling som bör fortsätta och

understödjas.

Det förtjänar att upprepas att också näringslivet drabbas av

miljöbrottslighet i form av snedvriden och osund konkurrens. Också från

den utgångspunkten har näringslivet ett eget intresse av att motverka

miljöbrottslighet.

Genomförandet

Den föreliggande strategin mot miljöbrott avser i många fall åtgärder på

myndighetsnivå. Det handlar om prioriteringar, utveckling av

myndighetssamarbete och arbetsmetoder, kompetenshöjning m.m.

Regeringen avser att utfärda behövliga anvisningar för myndigheterna så

att dessa intentioner i strategin kan förverkligas. Det kommer bl.a. att ske

i regeringens årliga myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för

åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten (se avsnitt 5). Det kan också

bli aktuellt att ta in bestämmelser och uppdrag i regleringsbrev och att

meddela bestämmelser i myndigheternas instruktioner.

3.3 Regelverket

Några huvudpunkter:

 Miljöbalken träder i kraft den 1 januari 1999.

 En mera sammanhållen reglering av straffbestämmelser inom

miljörätten.

 Skärpta straffbestämmelser för vissa miljöbrott.

 Tillämpningen av regler om ringa brott stramas upp genom

Riksåklagarens försorg.

 Straffansvar för juridiska personer övervägs.

 Straffsanktionerna kompletteras genom nya regler om

miljösanktionsavgift.

Miljöbalken och dess straffbestämmelser

Det är ett mycket omfattande lagstiftningsarbete inom miljöområdet som

bär frukt när miljöbalken träder i kraft den 1 januari 1999. Med

miljöbalken får vi en sammanhållen och skärpt miljölagstiftning, låt vara

att delar av miljörätten även i fortsättningen kommer att finnas utanför

balken.

Miljöbalken utgör den fasta grunden för det fortsatta miljöarbetet och

då även förebyggandet och bekämpningen av miljöbrott. Tyngdpunkten

kommer under de närmaste åren att ligga på genomförandet av

miljöbalken och andra miljöregler. Det gäller med andra ord att fullfölja

reformarbetet genom att se till att myndigheter och andra tillämpar

lagstiftningen effektivt.

Detta utesluter emellertid inte att det kan behövas ytterligare

lagstiftningsreformer inom miljöområdet. Lagstiftningen kommer säkert

att behöva moderniseras fortlöpande för att anpassas till erfarenheter från

tillämpningen och till nya eller förändrade förutsättningar.

En av utgångspunkterna för miljöbalken har varit att samla och

effektivisera de skilda straffbestämmelser som hittills har funnits i olika

miljöförfattningar. Ett antal straffbestämmelser har sålunda med olika

modifieringar flyttats över till balken och ingår i miljöbalkskedjan enligt

vad som berörts ovan.

En annan utgångspunkt för miljöbalken har varit att straffen för

överträdelser på miljöområdet skall skärpas. Straffskalorna har utformats

så att de lämnar utrymme för att vid tillämpningen fullt ut beakta det

straffvärde som ett åsidosättande av bestämmelser till skydd för

människors hälsa och miljö kan ha. Straffskalan i miljöbalkens

straffbestämmelser omfattar i de flesta fall böter eller fängelse i högst två

år. Det högsta föreskrivna straffet är fängelse i högst sex år, vilket kan

utdömas för miljöbrott som är grovt. De nya strafflatituderna innebär

också att tiden för åtalspreskription förlängs.

I propositionen Miljöbalk (prop. 1997/98:45) betonar regeringen att det

finns behov av att både utvärdera tillämpningen av miljöbalken och

överväga vilka reformbehov som kan finnas framöver. Regeringen

aviserar vidare att en utredning bör tillsättas för att följa tillämpningen.

För detta ändamål kommer en parlamentarisk kommitté att tillsättas

under hösten. Det är naturligt att det straffrättsliga systemet kommer att

ingå i kommitténs översyn.

Straffmätning och påföljdsval måste naturligtvis ske med utgångspunkt

i omständigheterna i det särskilda fallet. I motiven till miljöbalken anförs

som exempel på försvårande omständigheter att gärningen har begåtts

systematiskt, varit omfattande, inneburit vilseledande av myndighet eller

inneburit stora risker för människors hälsa, miljön eller utrotningshotade

djur- eller växtarter (prop. 1997/98:45 s. 528). Vidare anförs i lagmotiven

att vissa gärningar kan vara så allvarliga att fängelse kan ådömas även

om det inte är påkallat enbart på grund av straffvärdet eller den tilltalades

tidigare brottslighet. Som exempel nämns att plundra utrotningshotade

fåglars bon, att uppsåtligen hälla ut farliga kemikalier och att uppsåtligen

göra sig skyldig till betydande överutsläpp för ekonomisk vinnings skull.

Ringa brott

För överträdelse av miljöbalkens straffbestämmelser utom beträffande

miljöbrott och vållande till miljöstörning gäller generellt att

ansvarsfrihet föreskrivs för ringa fall. Principen om ansvarsfrihet i ringa

fall har övertagits från straffbestämmelserna i de miljölagar som föregått

miljöbalken.

Vid beredningen av miljöbalkspropositionen övervägdes att ta bort

regeln om ansvarsfrihet vid ringa fall. En anledning till att så inte blev

fallet var att detta i praktiken skulle innebära en betydande

nykriminalisering och därmed en ökad belastning på polis, åklagare och

domstolar (prop. 1997/98:45 s. 529). Detta skulle ligga mindre väl i linje

med statsmakternas generella inställning att nykriminalisering skall

tillgripas med stor försiktighet. Det anförda resonemanget innebär att

rättsväsendets resurser i första hand bör användas så att den allvarliga

miljöbrottsligheten bekämpas på ett effektivt sätt.

Riksåklagaren har funnit att tillämpningen av ringa-rekvisitet vållat

problem för myndigheterna i vissa avseenden. Inte sällan förekommer

skilda uppfattningar om när en gärning skall anses som ringa. I många

fall synes, enligt Riksåklagaren, ringa-rekvisitet ha givits en mera

vidsträckt tillämpning än vad lagstiftaren torde ha avsett. Detta gäller inte

minst åklagarnas egen hantering av miljöbrottsutredningar.

Domstolspraxis som skulle kunna klargöra ringa-rekvisitets närmare

avgränsning förefaller sparsam. Riksåklagaren avser att genom sin roll i

Högsta domstolen söka närmare klarhet i gränsdragningsfrågan. Intill

dess praxis stabiliserats bör åklagarna, enligt Riksåklagaren, i ökad

utsträckning överlåta till domstolen att avgöra vad som i det konkreta

fallet är ringa brott.

Straffansvar för juridiska personer

Miljöbrott begås i många fall i näringsverksamhet. Att effektivt tillämpa

de straffrättsliga regelsystemen på gärningar som begås i

näringsverksamhet bereder emellertid inte sällan svårigheter exempelvis

när det gäller att finna en i straffrättslig mening ansvarig person och att

bestämma en påföljd som är både rimlig och avskräckande.

Saken har fått olika lösningar i skilda länder. Enligt svensk rätt anses

endast människor och således inte juridiska personer kunna begå

brott och dömas till straffansvar. Sedan en del år innehåller emellertid

brottsbalken regler om företagsbot, en sanktion som kan träffa både

fysiska och juridiska personer. I praxis har dock företagsbot använts

förhållandevis sällan, enligt uppgift bl.a. beroende på att reglerna har

uppfattats som opraktiska och svårtillämpade.

Företagsbotsutredningen (Ju 1995:06, dir. 1995:95) har på regeringens

uppdrag utrett frågor om effektivare sanktioner för brott i

näringsverksamhet. I sitt betänkande Straffansvar för juridiska personer

(SOU 1997:127) föreslår utredningen att företag och andra juridiska

personer skall kunna dömas till straff i form av böter. Den nya påföljden

har av utredningen givits benämningen företagsböter och avses ersätta

den nuvarande ordningen med företagsbot.

Utredningsförslaget innebär inte att brottsbegreppet ändras. Också i

fortsättningen skall brott endast kunna begås av fysiska personer.

Straffansvar för juridiska personer skall förutsätta att en människa har

begått brott i den juridiska personens verksamhet. Företagsböterna skall

enligt förslaget dömas ut av domstol till ett belopp av lägst 5 000 och

högst 5 000 000 kronor. Betänkandet är för närvarande föremål för

beredning inom Justitiedepartementet.

Miljösanktionsavgift

Med miljöbalken införs en ny administrativ sanktion, benämnd

miljösanktionsavgift, som ersätter den nuvarande miljöskyddsavgiften.

Reglerna innebär att tillsynsmyndigheterna skall påföra näringsidkare

miljösanktionsavgift vid överträdelser av miljöregler och vid

överträdelser av tillstånd och villkor för verksamheten.

Miljösanktionsavgiften innebär att det redan vid miljöbalkens

ikraftträdande och således innan en reform rörande straffansvar för

juridiska personer kan ha genomförts kommer att finnas nya och

effektiva sanktioner även mot överträdelser av juridiska personer. Den

nya sanktionen bygger på strikt ansvar och det krävs alltså ingen

utredning om en överträdelse har skett av uppsåt eller oaktsamhet det

räcker med att konstatera att en överträdelse faktiskt har ägt rum.

Förfarandet vid påförande av miljösanktionsavgift kommer att kunna

vara både snabbt och effektivt och samtidigt uppfylla alla rimliga krav på

rättssäkerhet. Tillsynsmyndigheten beslutar om avgift enligt tariffer som

bestäms av regeringen och uppgår till lägst 5 000 och högst 1 000 000

kronor. Tillsynsmyndighetens beslut får överklagas till domstol.

Miljösanktionsavgiften utgör ett komplement till och ingen ersättning

för straffreglerna i miljöbalken. Den som överträder miljöbestämmelser

riskerar att drabbas av såväl miljösanktionsavgift som straff.

Systemet med miljösanktionsavgifter kan väntas utvecklas i framtiden

och Naturvårdsverket har fått i uppdrag att lämna förslag till

kompletteringar av reglerna.

3.4 Brottsförebyggande arbete och utredning av

miljöbrott

Några huvudpunkter:

 Tillsynen skärps, samordnas och effektiviseras.

 Tillsynsmyndigheterna anmäler misstänkt miljöbrottslighet till polis

eller åklagare.

 Fördjupat samarbete mellan tillsynsmyndigheter, polis och åklagare.

 Tillsynsmyndigheterna säkrar bevis för miljöbrottmål.

 Förundersökning av miljöbrott leds i regel av åklagare.

Tillsyn

Införandet av miljöbalken innebär att tillsynen över att

miljölagstiftningen efterlevs samordnas och skärps.

Tillsynsmyndigheterna skall vidta de åtgärder som behövs för att

åstadkomma rättelse i enskilda fall och en ökad efterlevnad på sikt. Detta

ligger i linje med regeringens strategi mot ekonomisk brottslighet som

bl.a. innebär att en ökad tonvikt skall läggas vid förebyggande arbete.

När det gäller miljöbrott utgör en väl fungerande tillsyn utan tvekan

det mest centrala inslaget i det brottsförebyggande arbetet. Den

brottsförebyggande effekten skall förstärkas genom en fördjupad

samverkan mellan berörda myndigheter.

Kommunerna kommer genom miljöbalken att få en ökad betydelse

som lokala tillsynsorgan. På regional nivå får särskilt länsstyrelserna en

viktig roll, inte minst genom s.k. tillsynsvägledning och uppsikt i

förhållande till den kommunala tillsynen. På nationell nivå har åtskilliga

centrala myndigheter uppgifter inom miljötillsynen. Naturvårdsverket har

ett övergripande ansvar för tillsynen enligt miljöbalken.

Miljöbalken innebär en ambitionshöjning på tillsynsområdet som bör

bidra till en effektivare bekämpning av miljöbrott. Den nya förordningen

(1998:901) om verksamhetsutövares egenkontroll, som träder i kraft den

1 januari 1999, innehåller krav på att verksamhetsutövaren skall ha en

fastställd och dokumenterad fördelning av det organisatoriska ansvaret

för miljöfrågor samt att miljöarbetet skall dokumenteras fortlöpande. En

effektivare egenkontroll bidrar både till att risken för överträdelser

minskar och till att utredningar om överträdelser förenklas.

Anmälan av misstänkt miljöbrottslighet

När straffbelagda överträdelser av miljöreglerna upptäcks vid tillsynen,

är tillsynsmyndigheten som ett led i tillsynen skyldig att anmäla

misstanken till polismyndigheten eller åklagarmyndigheten. En sådan

regel är redan i dag inskriven i miljöskyddslagen men förefaller inte

alltid tillämpas i praktiken. Denna anmälningsskyldighet klargörs på ett

tydligare sätt genom miljöbalken. I balkens förarbeten betonas att

tillsynsmyndigheterna inte själva skall göra någon bedömning av om

överträdelsen kan leda till fällande dom eller om det är ett ringa brott,

utan anmäla de faktiska förhållandena så snart misstanke om en straffbar

överträdelse uppstår.

Erfarenheten visar att tillsynsmyndigheternas praxis och

handläggningsrutiner när det gäller brottsanmälningar varierar. Inte

sällan föreligger oklarheter exempelvis rörande när anmälan skall göras,

hur anmälan skall utformas eller vilken utredning som skall bifogas. En

del förbättringar har åstadkommits under de senaste åren som en följd av

att samarbetsformerna mellan berörda myndigheter har utvecklats i vissa

län. Åtskilligt återstår dock att göra. Det är ett mycket viktigt inslag i

effektiviseringen av miljöbrottsbekämpningen att målmedvetet utveckla

kompetens och rutiner när det gäller anmälan av misstänkt

miljöbrottslighet. Det väl fungerande samarbete som har utvecklats

mellan skattemyndigheter, polis och åklagare när det gäller anmälan av

och förundersökning om misstänkt skattebrottslighet bör därvid i

tillämpliga delar kunna tjäna som en förebild.

Det innebär bl.a. att det i många fall kan vara lämpligt att

tillsynsmyndigheten och åklagaren etablerar kontakt i ett ärende redan

innan brottsanmälan görs. Därvid kan man klara ut exempelvis om

förutsättningar för anmälan föreligger eller om tillsynsmyndighetens

utredning behöver kompletteras i något avseende.

I många fall är det lämpligt att tillsynsmyndigheten, inom ramen för

sina tillsynsbefogenheter, dokumenterar sådana förhållanden som kan

behövas som bevisning vid en eventuell förundersökning eller rättegång i

brottmål. Det kan exempelvis handla om att, i samband med ett

tillsynsbesök hos ett företag, dokumentera sina iakttagelser genom

fotografering och noggranna anteckningar. För att rätt kunna utföra detta

krävs en viss kompetens hos tillsynsmyndighetens personal när det gäller

brottsutredning och andra straffprocessuella frågor.

Förundersökning rörande miljöbrott

Miljöbrottsutredningar kräver i regel en särskild kompetens och en aktiv

förundersökningsledning. Det är viktigt att åklagare tidigt inträder som

förundersökningsledare. Vid komplicerade och omfattande

miljöbrottsutredningar kan det vara lämpligt att bedriva

förundersökningen i projektform. Det kan innebära att en arbetsgrupp

bildas med åklagare (förundersökningsledare), poliser och specialister

från berörda tillsynsmyndigheter.

Även om projektform inte tillämpas vid förundersökningen bör en nära

kontakt upprätthållas mellan polis och åklagare respektive

tillsynsmyndighet. Vid behov bör tillsynsmyndigheten stödja polis och

åklagare genom sin miljökompetens, exempelvis genom att redovisa

miljökonsekvenserna av en viss överträdelse.

Det är också viktigt att åklagaren återkopplar till tillsynsmyndigheten

när ärendet avgörs. Tillsynsmyndigheten skall alltid få del av åklagarens

beslut i ärendet. Inte minst viktigt är det att, i de fall då åklagaren

beslutar att inte väcka åtal, tillsynsmyndigheten får del av beslutet och

sådan information i övrigt från åklagaren som behövs för att kunna dra

behövliga slutsatser för framtiden när det gäller exempelvis hur tillsynen

bör bedrivas för att underlätta kommande brottsutredning, i vilka fall en

brottsanmälan skall göras och hur denna bör utformas.

En utveckling i den här angivna riktningen är redan på väg på en del

håll. Riksåklagaren har i sina ovan nämnda riktlinjer för

miljöbrottsbekämpningen anfört att förundersökning om miljöbrott med

fängelse i straffskalan alltid bör ledas av åklagare, att samtliga miljömål

skall handläggas av åklagare med särskild kompetens för sådana mål

samt att åklagarmyndigheterna genom samverkansorgan för planering

och samråd skall samarbeta med polis och tillsynsmyndigheter. Det är

viktigt att denna utveckling när det gäller att förebygga och utreda

miljöbrott drivs vidare med kraft.

3.5 Myndighetskompetens

Några huvudpunkter:

 Miljökompetensen hos polis och åklagare höjs genom grundutbildning

och fortbildning rörande miljöbrott.

 Den internationella dimensionen uppmärksammas i utbildningen.

 Tillsynsmyndigheterna hjälper polis och åklagare när särskild

kompetens behövs.

 Den straffrättsliga kompetensen hos tillsynsmyndigheterna höjs.

 Regional kompetensutveckling sker i samverkan mellan polis, åklagare

och tillsynsmyndigheter.

 Central specialistkompetens inom åklagarväsendet i fråga om

miljöbrott.

Myndighetskompetensen är en nyckelfråga vid bekämpning av

ekonomisk brottslighet, och då även miljöbrott. När det gäller miljöbrott

handlar det dock om kompetens av delvis annat slag än vid

ekobrottsbekämpning i allmänhet. Frågor om räkenskaper, finansiella

transaktioner m.m. har sålunda i regel en mindre betydelse vid utredning

om miljöbrott. I stället ställs krav på kompetens i fråga om det

miljörättsliga regelverket samt om miljöteknik och miljöfrågor i

allmänhet inklusive naturvetenskaplig insikt. Gemensamt för de

kvalificerade miljöbrottsutredningarna och för andra slag av utredningar

om ekonomisk brottslighet är att det ofta behövs kompetens om

associationsrättsliga och liknande frågor. Det kan exempelvis röra sig om

hur beslut fattas inom företag och vilka befattningshavare inom ett bolag

som bär det straffrättsliga ansvaret för en viss åtgärd eller en viss

underlåtenhet från företagets sida.

Sedan några år finns vid Polishögskolan en grundkurs i miljöfrågor för

poliser och åklagare. Kursen omfattar åtta veckor och har hittills

genomgåtts av omkring 50 poliser och ett tiotal åklagare. Det

förekommer också viss vidareutbildning även inom åklagarväsendet

som en uppföljning till grundkursen. Genom dessa utbildningsinsatser

har kunskapsnivån inom miljöbrottsområdet höjts påtagligt inom polisen

och åklagarväsendet.

Det är angeläget att utbildningen på området fortsätter och utvecklas.

Inte minst viktigt är det att utveckla en fortbildning för att befästa och

uppdatera kunskaperna. En ökad samverkan på utbildningsområdet kan

därtill vara ett viktigt led i att öka samverkan i den operativa

verksamheten.

En fråga som därvid måste uppmärksammas är den internationella

dimensionen, med hänsyn till att den kvalificerade brottsligheten får ett

allt större inslag av internationella kontakter och transaktioner. Det är

nödvändigt att poliser och åklagare som arbetar med miljöbrott vid behov

kan samarbeta effektivt med poliser och åklagare i andra länder.

På regional nivå förekommer på sina håll seminarier och kurser i

samverkan mellan polis, åklagare och tillsynsmyndigheter. Det

förekommer också att polis och åklagare utbildar tillsynsmyndigheternas

personal i fråga om brottsutredning, exempelvis att säkra bevisning i

samband med tillsynsbesök i enlighet med vad som berörts ovan. Sådana

gemensamma aktiviteter spelar en stor roll inte bara för att utveckla

kompetensen utan också för att skapa nätverk mellan befattningshavare

vid skilda myndigheter. Därigenom läggs en god grund för ett effektivt

samarbete i det operativa arbetet. Det är därför viktigt att sådana

regionala seminarier och andra aktiviteter utvecklas i alla län.

Inför ikraftträdandet av miljöbalken sker en landsomfattande

utbildning organiserad av en särskild kommitté (M 1997:03).

I vissa fall kan en miljöbrottsutredning kräva kompetens som går

utöver vad poliser och åklagare rimligen besitter. Den kunskap som

tillsynsmyndigheterna har inom miljöområdet kan vara en kompetens

som bör tillföras en miljöutredning. Detta kan ske genom att

myndigheten överlämnar framtaget material och utredningar, lämnar

upplysningar eller, i mån av resurser, samverkar på annat sätt med polis

och åklagare.

I Riksåklagarens miljöbrottsutredning ingår också att utreda

kompetensfrågorna. Utredningen kommer därmed att ge ett bredare

underlag när det gäller att utveckla myndighetskompetensen inom

området. En fråga som därvid kommer att beröras är om åklagarväsendet,

och då särskilt Ekobrottsmyndigheten, bör anställa egna tekniker eller

andra specialister inom miljöområdet exempelvis för att förstärka viktiga

miljöbrottsutredningar, för att arbeta med övergripande frågor inom

miljöbrottsbekämpningen och för att säkerställa att åklagarväsendet har

tillgång till miljökompetens som är fristående i förhållande till

tillsynsorganen.

3.6 Styrning, organisation och myndighetssamverkan

Några huvudpunkter:

 En samlad organisation för miljöbrottsbekämpningen.

 Ekobrottsmyndigheten ges en central roll.

 Nationella stabsfunktioner för samordning och utveckling av

miljöbrottsbekämpningen och för att lämna förslag till åtgärder mot

nya former av brottslighet ( early warning ).

 En central utredningsorganisation med åklagare, poliser och

specialister för riksomfattande verksamhet.

 Kvalificerade miljöbrott handläggs alltid av åklagare och poliser

med särskild kompetens.

 Tillräckliga resurser hos åklagarväsendet och polisen för att

handlägga miljöbrott.

 Ekorådet är centralt samverkansorgan för miljöbrottsbekämpning.

 De regionala samverkansorganen mot ekobrott samordnar också

miljöbrottsbekämpningen.

 En miljöbrottsgrupp för praktiska samverkansfrågor inrättas under

det regionala samverkansorganet.

 Kriminalunderrättelseverksamhet rörande miljöbrottslighet.

 Ekobrottsmyndigheten redovisar miljöbrottsbekämpningen varje år

till regeringen.

 Regeringen redovisar miljöbrottsbekämpningen varje år till

riksdagen.

 Regeringen utfärdar årliga myndighetsgemensamma mål och

riktlinjer för miljöbrottsbekämpningen.

 Ekobrottsmyndigheten får i uppdrag att följa och utvärdera

myndighetssamarbetet rörande miljöbrottsbekämpningen.

 Det internationella samarbetet utvecklas.

 Ökad forskning om miljöbrott.

Allmänna utgångspunkter

Ett av huvudproblemen när det gäller att få miljöbrottsbekämpningen att

fungera effektivt är att verksamheten spänner över så vida områden och

berör så många olika myndigheter inom skilda sektorer. Detta har lett till

åtskilliga svårigheter exempelvis när det gäller att rätt förstå varandras

roller och åtgärder, att tala samma språk och att samarbeta effektivt

med varandra (se avsnitt 3.1).

I många stycken liknar situationen vad som är, eller varit, fallet i fråga

om ekobrottsbekämpningen i allmänhet. Där ledde den organisatoriska

splittringen och svårigheterna i fråga om samordning och

myndighetssamarbete till att statsmakterna inrättade en särskild

myndighetsstruktur med Ekorådet, Ekobrottsmyndigheten och de

regionala samverkansorganen mot ekonomisk brottslighet. För att

säkerställa en samlad styrning och uppföljning har statsmakterna också

infört en ordning med årliga rapporter från Ekobrottsmyndigheten.

Delvis faller miljöbrottsbekämpningen redan inom ramen för denna nya,

från den 1 januari 1998 gällande, struktur för bekämpning av ekonomisk

brottslighet. Dock handläggs förundersökningar om miljöbrott inte vid

Ekobrottsmyndigheten, eftersom miljöbrottsbekämpningens organisation

utreds av Riksåklagaren på regeringens uppdrag. Utgångspunkten är

enligt uppdraget att Ekobrottsmyndigheten skall ges en central roll inom

miljöbrottsbekämpningen.

Även om vissa organisationsfrågor måste anstå i avvaktan på att

Riksåklagaren redovisar sitt uppdrag finns det frågor av övergripande

och strukturell karaktär som redan nu kan slås fast. Beträffande övriga

frågor kommer regeringen att återkomma till riksdagen sedan

Riksåklagaren redovisat sitt uppdrag.

Organisation för att utreda miljöbrott

Det får ankomma på polis- och åklagarväsendena att skapa en fastare

struktur för att utreda miljöbrott med utgångspunkt från de direktiv som

regeringen meddelar i regleringsbrev eller på annat sätt. Organisationen

måste utformas för att säkerställa att förundersökningarna bedrivs aktivt

och med erforderlig kompetens, att tillräckliga resurser kan avdelas för

verksamheten samt att berörda myndigheter samverkar effektivt med

varandra. Viktigt är också att organisationen utformas så att

tillsynsmyndigheterna har kontaktpunkter exempelvis i form av

 miljöbrottsansvariga chefer inom åklagarorganisationen.

Endast åklagare och poliser som har genomgått avsedd

miljöbrottsutbildning och i övrigt besitter erforderlig

miljöbrottskompetens skall handlägga utredningar av kvalificerade

miljöbrott.

Det faller inom Riksåklagarens uppdrag att utreda om organisationen

för miljöbrottsutredning på distriktsnivå helt eller delvis skall ingå i

Ekobrottsmyndigheten eller om den skall ingå i den ordinarie polis-

respektive åklagarorganisationen. Inom uppdraget faller också att utreda

om organisationen bör ha länen som arbetsområde eller om man, för att

skapa bärkraftiga och kompetensstarka enheter, bör inrikta sig på

funktionella regioner med en större geografisk bas.

En utgångspunkt i Riksåklagarens miljöbrottsutredning är att det

centralt, och lämpligen inom Ekobrottsmyndigheten, skapas en högt

specialiserad enhet med åklagare och poliser med tillgång till

kvalificerad miljöexpertis. Den centrala enheten bör ha hela landet som

arbetsfält. Den bör kunna sättas in vid särskilt omfattande och

kvalificerade miljöbrottsutredningar, antingen genom att ta över

utredningsansvaret eller genom att förstärka den regionala

organisationen. Också i övrigt bör den centrala styrkan kunna fungera

som ett stöd åt den regionala organisationen.

Nationella stabsfunktioner

Vid Ekobrottsmyndigheten finns, vid sidan av de operativa enheterna,

nationella stabsfunktioner. Dessa skall i samverkan med polisens, och då

särskilt Rikspolisstyrelsens, kriminalunderrättelsetjänst nära följa

utvecklingen i fråga om den ekonomiska brottsligheten. Vid behov skall

statsmakterna, andra myndigheter, näringslivet m.m. informeras om nya

former av ekobrottslighet och om annat som kan föranleda åtgärder från

statsmakter, myndigheter eller näringsliv ( early warning ). I uppgifterna

ingår också att föreslå regeringen behövliga åtgärder på statsmaktsnivå

mot brottsligheten.

De nationella stabsfunktionerna bör också omfatta miljöbrottsligheten.

Det innebär att Ekobrottsmyndigheten i konsekvens med detta bör få ett

ansvar för att följa miljöbrottsligheten över hela landet och

internationellt.

Inom polisen skall kriminalunderrättelseverksamhet bedrivas också i

fråga om miljöbrottslighet. Detta har stor betydelse för att motverka att

miljöbrottslighet i större skala och med internationella anknytningar

insteg här i landet.

Ekorådet och de regionala samverkansorganen mot ekobrott

Ekorådet och de regionala samverkansorganen mot ekobrott utgör

samverkansorgan utan egen myndighetsstatus. I Ekorådet ingår bl.a.

riksåklagaren (ordförande), rikspolischefen, generaltulldirektören samt

generaldirektörerna för Ekobrottsmyndigheten, Riksskatteverket,

Brottsförebyggande rådet och Finansinspektionen. De regionala

samverkansorganen leds av respektive landshövding och består i övrigt

av chefer från bl.a. åklagarväsendet, polisen, skatteförvaltningen och

tullen. Ekobrottsmyndigheten är företrädd i alla regionala

samverkansorgan. Ekorådet och de regionala samverkansorganen har till

uppgift bl.a. att effektivisera kampen mot ekobrottsligheten genom

informationsutbyte, överläggningar och samordning. I uppgifterna ingår

att rapportera om brottslighetens utveckling samt att medverka vid

genomförandet av regeringens myndighetsgemensamma mål och

riktlinjer för ekobrottsbekämpningen.

Det bör för framtiden vara en viktig uppgift för Ekorådet och de

regionala samverkansorganen att på central nivå respektive inom varje

län driva frågor om miljöbrottsbekämpning och att utveckla

myndighetssamarbetet rörande bekämpning av miljöbrott.

Under de regionala samverkansorganen skall det givetvis finnas

arbetsgrupper och andra samarbetsorgan på lägre chefsnivå eller på

handläggarnivå för operativa och andra praktiskt inriktade frågor. En

tänkbar ordning kan vara att det under de regionala samverkansorganen

inrättas miljöbrottsgrupper med företrädare för åklagare, polis, tull,

länsstyrelse, kommunala tillsynsorgan m.fl. Miljöbrottsgrupperna bör ha

till uppgift att främja en effektiv miljöbrottsbekämpning exempelvis

genom att följa miljöbrottsutvecklingen, anordna regionala seminarier

och annan kompetensutveckling, driva projekt för att utveckla

samarbetsformer och andra arbetsmetoder, diskutera behov av

gemensamma aktioner, etc.

Styrning och uppföljning

Ekobrottsmyndigheten har till uppgift att varje år till regeringen redovisa

en rapport rörande den ekonomiska brottsligheten. Rapporten bygger

delvis på rapporter från de regionala samverkansorganen och ingår i sin

tur i underlaget för regeringens årliga rapport till riksdagen i samma

ämne. Regeringen har uppdragit åt Ekobrottsmyndigheten att utarbeta ett

mera heltäckande och precist system för att följa upp ekobrottsligheten

(jfr avsnitt 5).

På grundval av Ekobrottsmyndighetens rapport m.m. och efter

beredning i Ekorådet, utfärdar regeringen i december varje år

myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för ekobrottsbekämpningen.

Dessa riktar sig till berörda statliga myndigheter på central och regional

nivå inom åklagarväsendet, polisväsendet, tullverket, skatteförvaltningen

och exekutionsväsendet samt till länsstyrelserna, Brottsförebyggande

rådet, Jordbruksverket och Naturvårdsverket m.fl. Som framgått ingår det

i uppgifterna för Ekorådet och de regionala samverkansorganen att

medverka till att de årliga direktiven omsätts i praktiskt

myndighetsarbete. Avsikten med direktiven är att ge berörda

myndigheter gemensamma verksamhetsmål för bekämpningen av den

ekonomiska brottsligheten, inte minst som utgångspunkt för

myndighetssamarbetet inom området.

Det nu angivna systemet för att styra och följa upp kampen mot den

ekonomiska brottsligheten bör också omfatta miljöbrottsligheten. Det

innebär att regeringen, på grundval av rapporteringen från

Ekobrottsmyndigheten, kommer att få ett fylligt underlag för att bedöma

miljöbrottslighetens utveckling och behovet av åtgärder från

statsmakterna mot denna brottslighet. Detta kunskapsunderlag

tillsammans med regeringens intentioner för framtiden kommer att

underställas riksdagen i den årliga lägesrapporten om ekobrottsligheten.

Genom de årliga, myndighetsgemensamma målen och riktlinjerna för

ekobrottsbekämpningen kommer berörda myndigheter att få

gemensamma målangivelser och andra riktlinjer från regeringen rörande

bekämpningen av miljöbrott. Miljöbrottsbekämpningen kan därigenom

också samordnas effektivt med bekämpningen av den ekonomiska

brottsligheten i övrigt. På genomförandestadiet får Ekorådet och de

regionala samverkansorganen mot ekobrott en viktig funktion för att

samordna myndigheternas verksamhet.

Miljöarbetet involverar i hög grad också kommunerna, som genom

miljöbalken får ökad betydelse som bas för tillsynsverksamheten. Redan

i dag är det möjligt att adjungera kommunala organ i de regionala

samverkansorganen mot ekobrott. Den möjligheten måste naturligtvis

utnyttjas när miljöbrottsbekämpningen nu får en ökad betydelse i

samverkansorganens arbete.

Regeringen avser att ge Ekobrottsmyndigheten i uppdrag att särskilt

följa och utvärdera myndighetssamarbetet rörande

miljöbrottsbekämpningen. Det blir en uppgift för Ekobrottsmyndigheten

och Ekorådet att föreslå de modifikationer i fråga om styr- och

uppföljningssystemet för ekobrott som kan visa sig behövliga med

hänsyn till de särskilda förutsättningarna när det gäller

miljöbrottsbekämpning.

Internationellt samarbete

Frågor om miljöbrott har aktualiserats inom Europeiska rådet. Vid

toppmötet i Cardiff i juni 1998 konstaterades bl.a. att miljöbrott utgör ett

allvarligt problem och att de ofta får gränsöverskridande konsekvenser.

Inom den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad

brottslighet (se avsnitt 4) övervägs för närvarande hur frågan om

miljöbrott på bästa sätt skall drivas vidare.

Sverige har i Europarådet aktivt deltagit i utarbetandet av en

straffrättslig konvention om skydd för miljön. Konventionen innebär att

vissa handlingar med miljöanknytning skall kriminaliseras. Den omfattar

bl.a. utsläpp av föroreningar, joniqerande strålning samt transporter av

farligt avfall och kärnmaterial. Det förväntas att konventionen inom kort

kommer att undertecknas av Sverige.

Frågor om miljöbrott kan vidare komma att bli föremål för behandling

inom Europol. Olaga handel och angrepp på miljön ingår i den

brottskatalog som kan göras tillämlig i Europols verksamhet (se vidare

avsnitt 4).

Forskning

Från den 1 januari 1998 gäller en ny organisation för forskning inom

rättsväsendets område genom att Brottsförebyggande rådet och

forskningsenheten vid Polishögskolan har förts samman och getts ökade

resurser (jfr avsnitt 6.4). Ekonomisk brottslighet och därmed även

miljöbrottslighet utgör ett viktigt område för den nya

forskningsorganisationen. I rådets program för forsknings- och

utvecklingsverksamheten från augusti 1998 upptas miljöbrottsligheten

som ett av de områden som skall prioriteras när det gäller anslag för

forskning om ekonomisk brottslighet under perioden 1998 2000.

4 Utvecklingen av kampen mot internationell

ekonomisk brottslighet

Några huvudpunkter:

 Lagstiftningen om internationell rättshjälp i brottmål förnyas och

effektiviseras.

 Det nordiska samarbetet fortsätter och utvidgas.

 Europols mandat vidgas när det gäller bekämpning av ekonomisk

brottslighet.

 Sverige arbetar aktivt för att utveckla samarbetet mot bedrägerier.

 Myndigheterna utvecklar kompetens och arbetsmetoder i fråga om att

bekämpa bedrägerier mot EU:s finansiella system i samarbete med

kommissionens bedrägeribekämpningsorgan UCLAF.

 Sverige arbetar aktivt för att utveckla samarbetet mot korruption.

 Svensk ståndpunkt om användning av kryptering och digital signatur

föreslås.

 Arbetet i EU:s sektorsövergripande arbetsgrupp mot organiserad

brottslighet prioriteras.

 Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet i Östersjöområdet

utvecklar sin verksamhet såvitt avser ekonomisk brottslighet.

 Utvecklingssamarbetet på rättsområdet med Central- och Östeuropa

förstärks.

 Interpols roll utvecklas när det gäller strategiska frågor rörande

ekonomisk brottslighet.

 Tullsamarbetet utvecklas.

 Ett gemensamt tullinformationssystem inom EU införs.

Bakgrund

För att skapa underlag för att fördjupa och utveckla regeringens

ekobrottsstrategi inom det internationella området har Internationella

ekobrottsgruppen företagit en omfattande kartläggning och genomlysning

av den internationella ekonomiska brottsligheten. Gruppen har redovisat

sitt arbete i en rapport (jfr avsnitt 3.1). Rapporten bygger på information

från ett stort antal myndigheter, näringslivsorganisationer m.m. i Sverige

och i flera andra länder, liksom på uppgifter från olika EU-organ och

andra internationella organ.

Tre huvudtrender präglar den internationella ekobrottsligheten,

nämligen

* ökande internationalisering

* ökande datorisering samt

* ett ökat inslag av organiserad brottslighet.

Den internationella ekobrottsligheten är mycket flexibel och anpassar sig

snabbt till förändringar. Inte minst drar den nytta av skillnader i fråga om

nationell lagstiftning och av myndigheternas svårigheter att samarbeta

effektivt över gränserna. Till det utmärkande hör vidare att den drar nytta

av modern informationsteknik som medger mycket snabba transaktioner

oberoende av nationella gränser. I många fall bedrivs brottsligheten

enligt affärsmässiga principer i nätverk och i samarbete med specialister,

såsom jurister, ekonomer och datatekniker.

Läget och utvecklingen i fråga om den internationella

ekobrottsligheten följer de här redovisade mönstren i de flesta länder i

vår del av världen, även i Sverige. En skillnad är dock att den svenska

ekobrottsligheten inte i samma grad som i många andra länder har ett

nära samband med grov organiserad brottslighet av mer eller mindre

maffiabetonat slag. Inte heller har brottsligheten som är relaterad till den

nya informationstekniken (IT-brottsligheten) utvecklats lika långt i vårt

land som i en del andra länder.

Den ekonomiska brottsligheten kommer sannolikt att öka

internationellt. Det finns en beaktansvärd risk att också Sverige kan

komma att beröras av en sådan ökning. IT-brottsligheten kan fömodas bli

en framträdande del av ekobrottsligheten också i vårt land. Till hotbilden

hör också att det finns risk att kriminella grupper i andra länder, inte

minst i Östeuropa, kommer att sträcka ut sin verksamhet till Sverige.

Arbetsgruppen har lämnat förslag på åtskilliga åtgärder. Förslagen

ligger till grund för den inriktning av det fortsatta arbetet i kampen mot

internationell ekobrottslighet som presenteras i det följande.

Internationell rättshjälp i brottmål

För att effektivt kunna bekämpa gränsöverskridande brottslighet krävs att

myndigheterna i berörda länder kan samarbeta på ett ändamålsenligt sätt

med varandra. Polis, åklagare och andra brottsbekämpande myndigheter

måste snabbt och effektivt kunna bistå varandra när det gäller exempelvis

bevisupptagning, tvångsmedel, delgivning samt lagförings- och

verkställighetsåtgärder.

Gränsöverskridande rättsligt samarbete av kvalificerat och ingripande

slag inom ramen för en förundersökning eller en rättegång (internationell

rättshjälp i brottmål) är av grundläggande betydelse när det gäller att

bekämpa den internationella brottsligheten. Den svenska lagstiftningen

inom detta område grundas på Europarådets konvention av år 1959 om

inbördes rättshjälp i brottmål. I konventionen åtar sig staterna att lämna

varandra rättshjälp i största möjliga utsträckning i mål eller ärenden som

avser beivrande av brott. De nationella svenska reglerna finns i åtskilliga

författningar.

Under senare år har i de flesta länder kritik riktats mot den

internationella rättshjälpen. Kritiken går bl.a. ut på att förfarandet är

alltför långsamt och byråkratiskt och förhindrar ett effektivt samarbete

över gränserna. Inte minst har utvecklingen inom IT-området, som gör

att brottsliga meddelanden och transaktioner sekundsnabbt kan förmedlas

mellan olika länder, ställt frågan om den internationella rättshjälpens

effektivitet på sin spets.

I syfte att effektivisera den internationella rättshjälpen inrättades år

1995 inom EU:s tredje pelare en arbetsgrupp med uppgift bl.a. att

utveckla 1959 års rättshjälpskonvention. Arbetet går bl.a. ut på att öka

möjligheterna till direkt kontakt mellan de olika staternas rättsliga

myndigheter i ärenden som rör internationellt samarbete. Ett sådant

direktförfarande tillämpas för övrigt sedan länge i fråga om rättshjälp

mellan de nordiska länderna.

Ett internationellt regelverk rörande internationell rättshjälp, som

bygger på och kompletterar 1959 års konvention, finns vidare i

Schengenkonventionen. Också dessa regler går ut på direktkontakter

mellan myndigheterna i skilda länder. Riksdagen har i april 1998 godkänt

Sveriges anslutning till Schengensamarbetet. De krav på Sverige som

följer av konventionen beräknas vara uppfyllda under år 2000, varefter

Sverige kan inträda fullt ut i det operativa samarbetet.

En expertgrupp med representanter från Östersjöländernas

riksåklagarorganisationer har utarbetat en handbok rörande internationell

rättshjälp i brottmål och utlämning i syfte att underlätta handläggningen

av dessa ärendetyper. I gruppens arbete ingår också att överväga andra

frågor som kan bidra till att förbättra det praktiska samarbetet länderna

emellan.

Inom Justitiedepartementet pågår arbete med att ta fram förslag till

reviderad lagstiftning om internationell rättshjälp i syfte att förenkla

reglerna så att de svarar mot de krav som ställs på effektivt samarbete i

fråga om brottsbekämpning. Arbetet bygger bl.a. på Schengenreglerna

och det regelverk som utarbetas inom den ovan nämnda arbetsgruppen

inom EU:s tredje pelare.

Siktet är inställt på att ersätta de flesta nuvarande nationella svenska

reglerna inom området med en ny lag om internationell rättshjälp i

brottmål. Syftet med lagen är bl.a. att möjliggöra att alla stater som är

medlemmar i EU skall kunna göra framställningar direkt till den åklagare

eller domstol som skall handlägga ärendet.

Nordiskt samarbete

De nordiska justitieministrarna antog år 1996 ett samarbetsprogram som

anger riktlinjerna för hur lagstiftningssamarbetet i Norden skall bedrivas.

Som ett komplement till samarbetsprogrammet antar justitieministrarna

årliga handlingsplaner i vilka det fastställs på vilka sakområden

samarbetet särskilt skall inriktas.

Sverige är i år ordförandeland i Nordiska Ministerrådet. Vid ett möte i

Visby i juni 1998 antog justitieministrarna handlingsplanen för arbetsåret

1998/99. Planen innefattar särskilda initiativ under arbetsåret och

kontinuerligt samarbete.

Ekonomisk brottslighet hör till de frågor som är föremål för det

kontinuerliga samarbetet. Bland de särskilda frågorna för det kommande

arbetsåret märks ökade insatser i kampen mot den gränsöverskridande

brottsligheten i Norden, särskilt såvitt avser penningtvätt, inbördes

rättshjälp i brottmål, brottsförebyggande arbete - inklusive forskning -

samt informationsteknik.

Mot bakgrund av bl.a. förberedelsearbetet för framtida baltiskt

medlemskap i EU, utvecklingen av rättsväsendet och de rättsvårdande

myndigheterna samt bekämpningen av brottslighet i Östersjöområdet

beslutade de nordiska justitieministrarna att ett möte med de tre baltiska

justitieministrarna skall förberedas i syfte att inrätta ett forum för

samarbete i dessa frågor.

Europols roll

Inom EU byggs Europol upp som ett europeiskt organ för samarbete i

fråga om kriminalunderrättelseverksamhet m.m. mot den grova

internationella brottsligheten. Samarbetet gäller både övergripande,

strategiska frågor och utredning av konkreta brott som berör flera av

medlemsstaterna.

Europols uppgifter regleras bl.a. i konventionen om upprättande av en

europeisk polisbyrå (Europolkonventionen) som trädde i kraft den 1

oktober 1998. De brott som, utan konventionsändring, kan falla inom

Europols område räknas upp i en särskild brottskatalog i

Europolkonventionen. Ekonomisk brottslighet nämns inte uttryckligen i

detta sammanhang. Däremot anges ett antal brottstyper och andra

företeelser som utgör beståndsdelar av den ekonomiska kriminaliteten.

Sålunda anges under rubriken Brott mot enskild och offentlig egendom

samt bedrägeri följande brottsyper

* organiserade stölder,

* svindleri och bedrägeri,

* beskyddarverksamhet och utpressning,

* förfalskning och illegal efterbildning (piratkopiering),

* förfalskning av administrativa instrument och handel med

förfalskningar,

* falskmynteri och förfalskning av betalningsmedel,

* databrott samt

* mutbrott och bestickning.

Till detta kommer att det är en uppgift för Europol att handlägga frågor

om penningtvätt som avser sådan brottslighet som faller inom Europols

mandat.

Europolkonventionen utgör således en god grund för att utveckla

Europol till ett effektivt verktyg i kampen mot ekonomisk brottslighet

med uppgift såväl i strategiska som i operativa frågor. I de strategiska

uppgifterna kan ligga exempelvis att förse EU-organ, medlemsstater och

myndigheter i staterna med underlag för beslut i fråga om inriktning och

prioriteringar av verksamheten. I de taktiska uppgifterna kan ligga

exempelvis att medverka när det gäller att kartlägga internationella,

kriminella nätverk och att ge polismyndigheterna underlag för att ingripa

 också i form av samordnade aktioner i flera länder mot organiserad

brottslighet.

De brott som tas upp i Europolkonventionens brottskatalog avses att

efter hand föras in i Europols verksamhetsområde genom särskilda beslut

i Europols styrelse. Sverige kommer att aktivt verka för att de

ekonomiska brotten förs in i verksamhetsområdet så snart som möjligt

och för att Europol utvecklas till ett effektivt instrument för det

internationella samarbetet mot den ekonomiska brottsligheten.

Skyddet av gemenskapernas finansiella intressen

Inom ramen för EU:s tredje pelare bedrivs flera stora projekt som syftar

till att effektivisera åtgärder mot bedrägerier som riktar sig mot unionens

finansiella intressen och att ta fram verkningsfulla instrument i kampen

mot denna form av ekonomisk brottslighet. Som tidigare anmälts i 1996

års lägesrapport till riksdagen (skr. 1996/97:49, s. 31 f) har en

straffrättslig konvention om skydd för EG:s finansiella intressen

(bedrägerikonventionen) antagits av medlemsstaterna i juli 1995 (EGT C

316, 27.11.1995, s. 48). Konventionen innebär att staterna åtar sig att

straffbelägga olika former av bedrägerier som skadligt kan påverka EU:s

budget.

Syftet med konventionen är att säkerställa en bättre överensstämmelse

mellan medlemsstaternas bestämmelser för att effektivisera kampen mot

brottslighet som drabbar gemenskapernas finansiella intressen. Vidare

syftar konventionen till att förstärka samarbetet mellan medlemsstaterna i

kampen mot sådana brott.

Konventionen skrevs under av medlemsstaterna i juli 1995 och

kommer att träda i kraft 90 dagar efter det att samtliga medlemsstater har

ratificerat den. I promemorian Sveriges tillträde till

bedrägerikonventionen (Ds 1998:1), utarbetad inom

Justitiedepartementet, föreslås att Sverige nu ratificerar konventionen. I

promemorian föreslås vidare införandet av ett nytt brott,

subventionsbrott. Enligt förslaget skall straff kunna utkrävas om ett

bidrag eller en förmån används i näringsverksamhet för ett ändamål som

väsentligt strider mot det för vilket subventionen har beviljats.

Inom EU-kommissionen finns en särskild avdelning för att förebygga

och utreda bedrägerier mot de finansiella systemen UCLAF (Unité de

Coordination de la Lutte Anti-Fraude). UCLAF har karaktär av fiskalt

kontrollorgan men samarbetar också med rättsliga myndigheter såsom

polis och åklagare. Vid UCLAF samlas och analyseras uppgifter av olika

slag rörande brottsligheten. Genom sin underrättelseverksamhet bidrar

UCLAF med faktaunderlag när det gäller strategiska frågor och enskilda

nationella brottsutredningar där UCLAF medverkar. I utredningar som

rör flera medlemsstater fungerar UCLAF som samordnare för de

nationella myndigheterna.

Varje medlemsstat är enligt artikel 209A i EG-fördraget skyldig att

skydda medel som kommer från EU:s budget mot bedrägeri och andra

oegentligheter på samma sätt som de skyddar nationella medel.

I syfte att skapa ett administrativt samordningsorgan mellan de

myndigheter och departement som ansvarar för att EU-medel används

korrekt, kostnadseffektivt och säkert i Sverige eller för åtgärder vid

misstanke om felaktig användning av medlen, inrättade regeringen våren

1996 en särskild kommitté, EU-bedrägeridelegationen (FI 1996:04, dir.

1996:29, se skr. 1996/97:49 s. 32).

Det är av avgörande betydelse både för EU:s effektivitet och för

allmänhetens förtroende för EU:s arbete att bidrag verkligen går till de

ändamål som beslutats och inte fuskas bort till följd av bristfälligt

utformade bidragssystem eller svaga kontroll- och sanktionssystem.

Regeringen har därför slagit fast att kontrollen av efterlevnaden av EG:s

regelverk i Sverige är en prioriterad fråga. UCLAF har en nyckelroll i

detta sammanhang genom sin ställning som samordnare samt

underrättelse- och utredningsorgan.

För de svenska myndigheterna gäller det att utveckla kompetens och

arbetsmetoder när det gäller att samarbeta med UCLAF i fråga om att

förebygga och avslöja brott mot EU:s finansiella system. Det handlar

både om myndigheter med uppgifter inom bidragssystemen och de

finansiella systemen i övrigt och om myndigheter med brottsbekämpande

uppgifter såsom polisen, tullverket och åklagarväsendet.

Inom vissa områden förekommer i vårt land brottslighet som drabbar

EU:s budget. Det kan gälla t.ex. bedrägerier i fråga om mervärdesskatt.

När det gäller bidragssystemen synes däremot uppsåtliga överträdelser

ligga på en låg nivå. Det är naturligt att myndigheternas

utvecklingsarbete koncentreras till de områden där fusket är som störst.

Utvecklingsarbetet måste dock även ta sikte på områden som i dag är

mindre utsatta i syfte att förhindra att fusket växer i omfattning.

Det är således viktigt att myndigheterna utvecklar kompetens och

arbetsmetoder inom detta område i samarbete med UCLAF. En lämplig

åtgärd kan vara att regeringen särskilt slår fast detta i de årliga

myndighetsgemensamma målen och riktlinjerna för

ekobrottsbekämpningen. Finansieringen av utvecklingsarbetet bör till

stor del kunna ske genom UCLAF, som har betydande ekonomiska

resurser för utvecklings- och projektarbete av detta slag. Ett

utvecklingsarbete med denna inriktning har inletts med EU-

bedrägeridelegationen som förmedlare och samordnare.

Korruption m.m.

Korruption i form av mutor, bestickning och annan otillbörlig påverkan

på beslutsfattare snedvrider konkurrensen och missgynnar det fria

handelsutbytet. I en rad internationella organisationer pågår arbete för att

motverka korruption. Tyngdpunkten i detta arbete ligger på utarbetande

av åtaganden att straffbelägga olika korrupta beteenden i syfte att skydda

allmänheten mot dess skadeverkningar i både offentlig och privat

verksamhet. Detta har resulterat i bl.a. straffrättsliga konventioner och

andra instrument. Flera sådana instrument är också att vänta.

I många länder är korruption ett mycket stort problem, bl.a. genom att

den tjänar som ett instrument för den organiserade brottsligheten att

kringgå tillstånds- och kontrollsystem. Sverige är jämförelsevis lite utsatt

för korruption. Problemen kan dock komma att öka, om den organiserade

brottsligheten får fäste också här i landet.

Sverige deltar aktivt i det internationella arbetet på området. Den

svenska lagstiftningen är redan långtgående, både vad gäller de gärningar

som är kriminaliserade och den internationella räckvidden. Inte minst för

att skapa likvärdiga konkurrensförutsättningar för svenskt näringsliv

ligger det i vårt intresse att så många länder som möjligt åtar sig att

bredda sina regelverk.

Inom EU har två instrument mot korruption antagits av

medlemsstaterna. I det ena, intaget som ett protokoll till

bedrägerikonventionen, har staterna åtagit sig att kriminalisera mutbrott

och bestickning mot nationella tjänstemän och EU-tjänstemän i de fall

gärningen kan skada EU:s finansiella intressen (EGT C 313, 23.10.1996,

s. 1). Det andra instrumentet är en särskild konvention om korruption,

den s.k. korruptionskonventionen, (EGT C 195, 25.6.1997, s. 1). Den

innehåller bl.a. regler om skyldighet att kriminalisera mutbrott och

bestickning av nationella tjänstemän och EU-tjänstemän utan någon

koppling till EU:s finansiella intressen samt regler om ansvar för

juridiska personer och om samarbete med kommissionen i

brottsundersökningar.

I promemorian Korruption Svenskt tillträde till vissa internationella

konventioner m.m. (Ds 1998:29), som utarbetats inom

Justitiedepartementet, föreslås bl.a. att Sverige skall ansluta sig till

instrumenten i fråga, liksom en inom OECD utarbetad konvention som

behandlar mutor i internationella affärsförhållanden.

Promemorian innehåller också ett förslag om att i

kommunalskattelagen (1928:370) införa ett uttryckligt avdragsförbud för

mutor. På detta område är det framförallt en FN-deklaration och en

OECD rekommendation från 1996 om skattebehandling av mutor som är

av intresse. I deklarationen åtar sig medlemsstaterna bl.a. att vid taxering

vägra avdrag för mutor. Enligt rekommendationen skall de

medlemsländer som inte redan vägrar avdrag för sådana utgifter se över

sin skattelagstiftning i syfte att införa ett avdragsförbud för mutor till

utländska statstjänstemän.

Kryptering och digital signatur

Regeringen har i en skrivelse till riksdagen behandlat olika frågor som

berörs av den för närvarande mycket snabba utvecklingen av elektronisk

handel och redogjort för regeringens principiella inställning i dessa

frågor i skrivelsen Elektronisk handel (skr. 1997/98:190). En viktig fråga

är därvid tilliten till kommunikationssystemen. En översyn av

förutsättningarna för användning av digitala signaturer och kryptering

pågår, varvid frågor rörande kampen mot allvarlig brottslighet,

exportkontrollens framtid och digitala signaturers status måste lösas.

Nationellt har arbetet hittills resulterat i två problembeskrivande

publikationer, Regeringskansliets rapport Kryptopolitik möjliga

svenska handlingslinjer (oktober 1997) och promemorian Digital signatur

 en teknisk och juridisk översikt (Ds 1998:14). Mer preciserade svenska

ståndpunkter är under utarbetande och ett omfattande internationellt

arbete pågår inom dessa områden.

Den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad brottslighet

Europeiska rådet betonade vid sitt möte i Dublin 1996 sin avsikt att

bekämpa den organiserade brottsligheten och underströk behovet av

konsekventa och samordnade åtgärder från unionens sida. En första

åtgärd blev att låta en särskild s.k. högnivågrupp utarbeta en

övergripande handlingsplan med särskilda rekommendationer för

åtgärder mot den organiserade brottsligheten. Högnivågruppens

handlingsplan antogs av Europeiska rådet i april 1997 (EGT C 251,

15.8.1997 s. 1) och godkändes av rådet vid dess möte i Amsterdam i juni

samma år.

Handlingsplanen innehåller 15 politiska riktlinjer och 30 särskilda

rekommendationer med uppmaningar till rådet att vidta en rad konkreta

åtgärder som spänner över ett vitt fält. Stor vikt läggs vid hur det rättsliga

och polisiära samarbetet är organiserat. Ett flertal rekommendationer

handlar om att skapa nätverk, centrala kontaktpunkter och andra

kontaktytor för att befrämja informationsutbyte och samarbete

myndigheter och länder emellan. Vidare betonas vikten av ett

tvärsektoriellt arbetssätt i kampen mot den organiserade brottsligheten.

I enlighet med en av riktlinjerna har en sektorsövergripande

arbetsgrupp för frågor om organiserad brottslighet inrättats. Från Sverige

deltar i gruppens arbete företrädare för Justitiedepartementet,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen. Gruppens

arbete är högt prioriterat. En av gruppens huvuduppgifter är att skapa

förutsättningar för ett smidigt och friktionsfritt samarbete mellan de

rättsliga och brottsbekämpande myndigheterna såväl inom som mellan

medlemsländerna. Av särskilt intresse är att se till att det i varje land

finns centrala kontaktpunkter och att det skapas kontaktnät som kan

underlätta direktkontakter mellan berörda myndigheter och tjänstemän.

Och vidare att det upprättas system för utvärdering av tillämpningen och

genomförandet på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen

mot den organiserade brottsligheten.

Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet i Östersjöområdet

Efter Sovjetunionens fall har staterna i Östeuropa skakats av kriser och

omvälvningar i det politiska, ekonomiska och sociala livet som bl.a. lett

till att det utvecklats en omfattande organiserad brottslighet i många av

dessa länder. Sverige och andra västländer är attraktiva avsättningsplatser

för gods som förs från östländerna och som ingår i kriminell verksamhet

av flera olika slag. Till bilden hör inte bara handel med narkotika, vapen

och stulna bilar utan också företeelser som beskyddarverksamhet,

penningtvätt och smuggling av sprit och cigarretter.

För ett framgångsrikt arbete i kampen mot den organiserade

brottsligheten i Östersjöområdet är det angeläget att Sverige bidrar till att

stärka förmågan hos polisen och andra brottsbekämpande myndigheter i

dessa länder och att detta sker inom flera områden och fora. Regeringen

har slagit fast att en väsentlig uppgift i detta sammanhang är att utveckla

det praktiska samarbetet mellan berörda myndigheter.

Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet i Östersjöområdet, som

tillsattes efter beslut av Östersjöländernas regeringschefer vid ett

toppmöte i Visby i maj 1996, spelar här en betydande roll (jfr. skr.

1996/97:49 s. 33).

Aktionsgruppen, som nyligen förstärkts med en operativ kommitté

med uppgift att föreslå gemensamma åtgärder för gruppen, har till

uppgift att utarbeta åtgärder och omedelbart påbörja genomförandet av

dessa och andra konkreta förslag för att förstärka det regionala

samarbetet på området.

Arbetet har delats in i fyra huvudområden, nämligen

* ökat och förbättrat informationsutbyte,

* gemensamma operationer och andra operativa åtgärder,

* rättsligt samarbete samt

* utredningar, utbildning och annat samarbete.

Det är en angelägen uppgift att utveckla aktionsgruppens verksamhetsfält

såvitt avser ekonomisk brottslighet. Gruppen avser att fortsättningsvis

ägna sådan kriminalitet särskild uppmärksamhet.

Inom ramen för den operativa verksamheten genomfördes under år

1997 gemensamma åtgärder såvitt avser bl.a. penningtvätt, handel med

narkotika och stulna bilar, illegal migration samt smuggling av vapen och

punktskattepliktiga varor.

Vid ett möte i oktober 1998 med generaldirektörerna för

skatteförvaltningarna i Östersjöområdet träffades överenskommelse om

att genomföra samordnade kontrollaktioner för att upptäcka och

förebygga skattefusk i berörda stater.

Sveriges utvecklingssamarbete med Central- och Östeuropa

Regeringen har sedan 1989 verkat för ett samarbete med länderna i

Central- och Östeuropa. Insatserna under de första årens samarbete lade

tonvikten på utrustningsleveranser. Från 1997 har insatserna emellertid

ändrat karaktär och är numera så gott som uteslutande inriktade på

kunskapsöverföring. Dagens samarbetsprogram styrs av en strävan att

bidra till ett integrerat Europa präglat av gemensam säkerhet,

demokratiska strukturer och bärkraftig utveckling.

Regeringen har i propositionen Att utveckla ett grannlandssamarbete

(prop. 1997/98:70, bet. 1997/98:U12, rskr. 1997/98:244) lagt fast

riktlinjerna för ett fjärde samarbetsprogram med Central- och Östeuropa

avseende perioden 1999 2001. De svenska insatserna skall inriktas på att

underlätta den förestående EU-utvidgningen och särskilt bidra till att

Estland, Lettland, Litauen och Polen blir medlemmar i EU. Dessutom

skall Ryssland och Ukraina integreras närmare i de europeiska

samarbetsstrukturerna.

Att lyckas i kampen mot den organiserade brottsligheten framstår som

ett av de viktigaste målen för att skapa en stark säkerhetsgemenskap i

Europa och, för Sveriges del, i synnerhet i Östersjöregionen. Regeringen

har i propositionen pekat på det angelägna i att fortsätta att stärka

förmågan hos myndigheterna runt Östersjön att bekämpa den ökande

internationella brottsligheten (prop. s. 27). Aktionsgruppen mot

organiserad brottslighet, liksom de aktiviteter som bedrivs inom Interpol

spelar här en mycket viktig roll.

I syfte att få till stånd samordning av arbetet på rättsområdet och

mellan rättsväsendets myndigheter i Sverige har Kommittén för

utvecklingssamarbete på rättsområdet (KUR) bildats. I KUR ingår

företrädare för Justitiedepartementet, Utrikesdepartementet, SIDA,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen och

Kriminalvårdsstyrelsen.

KUR har till regeringen i juni 1998 lämnat delbetänkandet (SOU

1998:86) Utvecklingssamarbete på rättsområdet Östeuropa.

Kommitténs förslag syftar till att underlätta ökningen av insatser genom

att den politiska förankringen av insatserna förbättras med hjälp av

bilaterala ramavtal med de tre baltiska staterna och Polen. Vidare skall en

organisation skapas för ökad samordning av insatser inom det svenska

rättsväsendet.

I enlighet med KUR:s förslag har regeringen i augusti 1998 genom

Justitiedepartementet bl.a. inlett överläggningar på politisk nivå med

Estland, Lettland, Litauen och Polen. Under hösten 1998 kommer

bilaterala överenskommelser att träffas på regeringsnivå och dessa

överenskommelser skall sedan utgör ramverk för utvecklingssamarbetet.

I sitt slutbetänkande, som KUR avser att lämna under mars 1999,

kommer utvecklingssamarbetet inom rättsområdet i övriga delar av

världen att behandlas. Likaså kommer kommittén då att behandla vissa

övergripande frågor bl.a. om hur biståndskompetensen skall kunna

byggas upp hos den personal som engageras i utvecklingssamarbetet.

Interpol som kunskapsbas

Interpol är en organisation där polismyndigheterna i alla eller de flesta

staterna i världen ingår. En huvuduppgift är att förmedla kontakter

mellan polismyndigheterna i konkreta brottsutredningar och andra

ärenden, exempelvis genom att förmedla efterlysningar, att ta reda på om

en viss misstänkt brottsling är känd i något annat land eller att förmedla

informationer och kontakter rörande ett visst ärende. Det förekommer

emellertid också ett utvecklingsarbete exempelvis genom att Interpol

studerar vissa brottstyper eller aspekter på brottslighet och

brottsbekämpning och utarbetar förslag till åtgärder.

Det finns goda skäl att ta fasta på den samlade professionella

erfarenhet och kompetens som finns inom Interpols ram. Där kan en

gemensam, global kunskapsbas om den internationella brottsligheten och

dess utveckling och om vilka åtgärder som kan användas för att effektivt

förebygga och bekämpa denna brottslighet byggas upp. Det finns redan

en trend inom Interpol att utveckla organisationens strategiska sida

exempelvis genom funktioner för kriminalunderrättelseverksamhet. Det

bör vara möjligt att bygga vidare på detta arbete.

Tullsamarbete

Tullverkets kontroll av resande- och varutrafiken i syfte att bl.a. hindra

smuggling och bekämpa ekonomisk brottslighet har blivit en alltmer

krävande uppgift eftersom sådan brottslighet i stor utsträckning

organiseras internationellt. Mellanstatligt administrativt bistånd är en

metod att bekämpa brottsligheten i fråga. Sverige har ingått bilaterala och

multilaterala avtal om tullsamarbete med en lång rad stater. Sålunda har

avtal ingåtts med ett antal av EU:s medlemsländer samt med USA, Polen,

Ungern, Estland, Ryssland, Litauen, Tjeckien, Lettland och Slovakien.

Kompletterande överenskommelser har nyligen ingåtts med Slovakien

och Ryssland i syfte att genom samarbete mellan berörda myndigheter

säkerställa en riktig tillämpning av tullagstiftning och fiskal lagstiftning

och att underlätta bekämpandet av överträdelser av desamma. Avtalen

gäller som förordningar i Sverige, såvitt avser Slovakien sedan den 23

juni 1998 (prop. 1997/98:59, bet. 1997/98:SkU:21, rskr. 1997/98:169,

SFS 1998:277) och såvitt avser Ryssland sedan den 11 juli 1998 (prop.

1997/98:132, bet. 1997/98:SkU22, rskr. 1997/98:196, SFS 1998:318).

Inom det internationella samarbetet med att bekämpa grövre

brottslighet läggs allt större vikt vid underrättelseverksamhet och

informationsutbyte. På tullområdet är därför ett gemensamt

tullinformationssystem inom EU Customs Information System (CIS)

under uppbyggnad för att underlätta utbyte av information om grova

överträdelser av gemenskapsregler och sådan brottslighet mot nationell

lagstiftning som faller under tullmyndigheternas ansvarsområde. EU:s

tullinformationssystem kommer att bestå av en internationell databas

innehållande information och förslag till kontrollåtgärder för tullens

brottsbekämpande verksamhet mot grövre brott både mot EU:s tull- och

jordbrukslagstiftning och mot nationell lagstiftning.

Reglerna för tullinformationssystemet återfinns dels i EG-förordningen

515/97, dels i konventionen om användning av informationsteknologi för

tulländamål (CIS-konventionen). Sverige och de övriga medlemsstaterna

undertecknade år 1995 konventionen och ett avtal om provisorisk

tillämpning av denna. Vidare har CIS-konventionen kompletterats med

ett protokoll som ger EG-domstolen behörighet att lämna

förstahandsavgöranden avseende tolkningen av konventionen.

Protokollet undertecknades av medlemsstaterna år 1996.

Sverige har i november 1997 godkänt CIS-konventionen, avtalet om

provisorisk tillämpning och protokollet om tolkning av konventionen. En

ny lag (1997:1058) om register i Tullverkets brottsbekämpande

verksamhet trädde i kraft den 1 januari 1998 (prop. 1997/98:11, bet.

1997/98:SkU8, rskr. 1997/98:74).

Genom förordningen (1998:64) om tillämpning av Europeiska

unionens tullinformationssystem, som trädde i kraft den 1 april 1998,

regleras svenska myndigheters tillämpning och användning av CIS-

systemet i den del som omfattas av EG-förordningen 515/97.

Bestämmelserna innebär att tullen, polisen, Kustbevakningen,

Jordbruksverket och Läkemedelsverket får använda uppgifter i systemet i

den mån myndigheten har uppgifter som sammanfaller med ändamålet

för CIS, dvs. att förebygga, utreda och beivra överträdelser av EU:s tull-

eller jordbrukslagstiftning. Tullen, polisen och Kustbevakningen har

direkt åtkomst till uppgifter i samtliga s.k. kategorier i systemet, medan

Jordbruksverket och Läkemedelsverket, som inte ägnar sig åt operativa

insatser, fått mer begränsad åtkomst.

När det gäller nordiskt tullsamarbete pågår projekt med s.k.

simultanrevisioner. Verksamheten innebär att tullrevision av exempelvis

en koncern genomförs samtidigt i de medverkande länderna, varvid

moment som planläggning, genomförande och rapportering koordineras

av de centrala tullmyndigheterna i samråd.

5 En ny myndighetsstruktur

Några huvudpunkter:

 Ekobrottsmyndigheten och Ekorådet inrättades den 1 januari 1998.

 Myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för ekobrottsbekämpningen

har utfärdats.

 Ett nytt uppföljningssystem för ekobrottslighet utarbetas.

 Ekobrottsmyndigheten har lämnat sin första rapport om

ekobrottsligheten till regeringen.

 Antalet ekobrottsärenden i balans har i det närmaste halverats.

 Handläggningen av stora ekobrottmål i domstol har kartlagts.

 Skattemyndighernas skattebrottsenheter träder i funktion.

 Sekretess mellan myndigheter och andra organ utreds.

Ekobrottsmyndigheten och Ekorådet

Ekobrottsmyndigheten ett nytt kompetenscentrum med åklagare,

poliser, ekonomer, IT-experter m.fl. för bekämpning av ekonomisk

brottslighet inrättades som åklagarmyndighet den 1 januari 1998.

Myndighetens organisation och verksamhet regleras i förordningen

(1997:898) med instruktion för Ekobrottsmyndigheten, som trädde i kraft

samma dag och då ersatte förordningen (1995:1015) om Riksenheten mot

ekonomisk brottslighet.

Ekobrottsmyndigheten ansvarar för frågor om samordning och andra

åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Vid myndigheten handläggs

mål som ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhållanden,

näringslivsförhållanden, skatterätt eller liknande och som hänför sig till

Stockholms, Västra Götalands och Skåne län. I de län där

Ekobrottsmyndigheten inte har ansvaret för åklagarverksamheten

samordnar myndigheten under Riksåklagaren verksamhet som rör

ekobrott. Mål som rör kvalificerad ekonomisk brottslighet som har

nationell utbredning, internationell anknytning, är av principiell natur

eller av stor omfattning får övertas av Ekobrottsmyndigheten efter

framställning från annan åklagarmyndighet.

Ekobrottsmyndigheten skall utveckla metoder för att effektivisera

bekämpningen av den ekonomiska brottsligheten. Myndigheten skall

därvid särskilt följa och analysera utvecklingen av den ekonomiska

brottsligheten, följa rättstillämpningen och utarbeta förslag till åtgärder.

Ekobrottsmyndigheten skall förse statsmakterna, kommuner,

myndigheter, näringsliv, organisationer samt allmänheten med färska

informationer om ekobrottslighetens utveckling och om nya former av

ekobrott har börjat visa sig ( early warning ).

Från och med den 1 juni 1998 utför Ekobrottsmyndigheten

ekobrottsutredningarna med egen samlokaliserad personal fördelad på

fyra avdelningar samt den centrala ledningen med kansli och stab. Två av

avdelningarna finns i Stockholm. En av dessa handlägger målen från

övriga landet, den andra ansvarar för mål från Stockholms län. De två

övriga avdelningarna finns i Göteborg respektive Malmö och ansvarar

för målen från Västra Götalands respektive Skåne län. För närvarande

arbetar drygt 300 personer vid Ekobrottsmyndigheten. Under de

närmaste åren kommer rekryteringen av personal att fullföljas.

För att skapa förutsättningar för att klara en alltmer komplicerad

brottslighet och för att Ekobrottsmyndigheten skall kunna ha en

offensivare roll inom ekobrottsbekämpningen föreslår regeringen i

budgetpropositionen för 1999, att Ekobrottsmyndigheten tillförs 90

miljoner kronor perioden 1999 - 2001, varav 10 miljoner kronor 1999

och 40 miljoner kronor för vart och ett av åren 2000 och 2001.

Förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk

brottslighet har från den 1 januari 1998 ersatt förordningen (1995:736)

om regional myndighetssamverkan för bekämpning av ekonomisk

brottslighet. Förordningen innehåller föreskrifter om samverkan mellan

myndigheter på central och regional nivå i form av Ekorådet och de

regionala samverkansorganen (jfr avsnitt 3.6 och skr. 1996/97:49 s. 15) .

Regeringens myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för

ekobrottsbekämpningen

I strategin mot den ekonomiska brottsligheten ingår att regeringens

styrning och uppföljning av myndigheternas verksamhet effektiviseras.

Som en följd av detta har regeringen hittills vid två tillfällen (november

1996 och december 1997) ufärdat myndighetsgemensamma mål och

riktlinjer för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. I riktlinjerna

preciseras regeringens krav på ekobrottsbekämpningen som är

gemensamma för två eller flera centrala verk med underställda

myndigheter. Riktlinjerna innehåller också vissa uppdrag inom

ekoområdet som gäller flera myndigheter.

 I de senaste riktlinjerna, som gäller för år 1998, har Riksåklagaren fått

i uppdrag att före utgången av året utarbeta förslag till effektivare

utredningar av miljöbrott (se avsnitt 3.1). Vidare har uppdragits åt

myndigheterna i Ekorådet att i samarbete ta fram underlag för

regeringens myndighetsgemensamma mål och riktlinjer under år 1999.

Slutligen har Ekobrottsmyndigheten fått i uppdrag att utarbeta ett system

för uppföljning av ekobrottsbekämpningen.

För år 1998 har i huvudsak följande mål och riktlinjer för

myndigheternas ekobrottsbekämpning angivits.

* Insatser mot den ekonomiska brottsligheten skall prioriteras.

* Ökad tonvikt skall läggas vid brottsförebyggande arbete.

* Samarbetet - såväl nationellt som internationellt - skall öka.

* Genomströmningstiden för ekobrottsutredningar skall minska.

* Underrättelsearbetet och andra insatser för att avslöja, identifiera och

bekämpa nya former av ekobrottslighet skall prioriteras.

* Handläggningen av frågor om näringsförbud skall effektiviseras.

* Kompetens- och metodutveckling skall prioriteras.

* Minst en gemensam kontrollåtgärd med nationell räckvidd skall

genomföras under året.

* Gemensamma kontrollåtgärder skall genomföras i alla län.

* Myndigheterna skall medverka till att utveckla samarbetet inom ramen

för Ekobrottsmyndigheten, Ekorådet och skattebrottsenheterna.

Ett nytt informations- och uppföljningssystem för ekobrottslighet

I regeringens myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för åtgärder

mot den ekonomiska brottsligheten år 1998, m.m. fick

Ekobrottsmyndigheten i uppdrag att utarbeta ett sammanhållet

uppföljningssystem avseende den ekonomiska brottsligheten och

samhällets motåtgärder. Ekobrottsmyndigheten planeras successivt ta

systemet i drift med början under 1999. Syftet är att skapa ett korrekt,

lättillgängligt och aktuellt underlag för statsmakterna, myndigheterna,

näringslivet m.fl. när det gäller att följa ekobrottslighetens utveckling.

Vidare kommer utfallet av den operativa verksamheten att kunna

presenteras.

Ekobrottsmyndighetens rapportering till regeringen om den ekonomiska

brottsligheten

Enligt 1997 års förordning om myndighetssamverkan mot ekonomisk

brottslighet skall Ekobrottsmyndigheten utarbeta en årlig rapport till

regeringen om denna typ av brottslighet. Till grund för rapporten skall

ligga statistiska uppgifter och annat underlag från de statliga myndigheter

som samverkar i Ekorådet och i de regionala samverkansorganen.

Rapporten skall beredas i Ekorådet och överlämnas till regeringen senast

den 15 mars.

Ekobrottsmyndigheten har i april 1998 lämnat den första rapporten till

regeringen. Av rapporten, som behandlar den ekonomiska brottsligheten

under 1997, framgår i huvudsak följande.

Av de regionala rapporterna kan utläsas att brottsligheten ökar eller

ligger på en oförändrat hög nivå, att brotten blivit mer kvalificerade, att

den gränsöverskridande brottsligheten ökat samt att den ekonomiska

brottsligheten domineras av olika former av skattebrott, bolagsplundring

och konkursbrottslighet. På skatte- respektive tullsidan bör särskilt

skalbolagsaffärer och smuggling av främst tobak och alkohol samt

momsbedrägerier uppmärksammas. Utvecklingstendenserna är att

bedrägerier avseende företagsstöd, t.ex. exportbidrag och utnyttjande av

IT, och skatteundandragande genom handel via Internet och penningtvätt

ökar.

Vidare konstateras att inom ramen för regional samverkan sker i

samtliga län myndighetsgemensamma kontrollaktioner och bedrivs olika

former av brottsförebyggande arbete.

För framtiden kommer Ekobrottsmyndighetens årsrapporter att kunna

göras avsevärt mera innehållsrika med användande av underlag från det

ovan nämnda informations- och uppföljningssystemet.

Uppdrag att minska antalet balanserade ekobrottsärenden

Regeringen uppdrog i mars 1996 åt Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen

och samtliga länsstyrelser att gemensamt organisera och genomföra ett

projekt i syfte att väsentligt minska antalet balanserade ekobrottsärenden

vid åklagar- och polismyndigheterna. Sammanfattningsvis kan noteras att

balanserna minskat från drygt 10 000 ärenden i augusti 1996 till omkring

5 500 i juni 1998, dvs. i det närmaste halverats.

En fördjupad utvärdering och analys av uppdragets resultat har

påbörjats vid Ekobrottsmyndigheten, som tagit över ansvaret för

redovisningen av uppdraget. En redovisning kommer, efter behandling i

Ekorådet, att överlämnas till regeringen under hösten 1998.

Handläggning av omfattande ekobrottmål i domstol m.m.

Regeringen uppdrog i november 1996 åt Domstolsverket och

Riksåklagaren att tillsammans verka för och utveckla former för en

snabbare och rationellare handläggning av stora ekobrottmål. Uppdraget

redovisades i april 1998 i en rapport till regeringen.

I rapporten framhålls att orsakerna till att mål om ekonomisk

brottslighet i allmänhet tar lång tid att handlägga i domstol är många och

att de på olika sätt samverkar. I rapporten presenteras huvudsakligen

följande överväganden och förslag.

* Utökade möjligheter till sammanträden hos åklagaren för att diskutera

frågor rörande åtalet.

* Bättre arbetsmetoder när det gäller dokumentation av förhör.

* Ökade möjligheter till muntliga förberedelser.

* Krav på skriftliga svaromål och sammanfattningar av parternas

ståndpunkter.

I rapporten, som för närvarande bereds inom Justitiedepartementet,

konstateras också att handläggningen i domstol fördröjs på grund av de

offentliga försvararnas engagemang i andra mål och därmed

sammanhängande svårigheter att sätta ut målen till huvudförhandling

inom rimlig tid. Sveriges advokatsamfund anbefalls därför i rapporten att

verka för att kretsen av advokater som åtar sig uppgifter som försvarare i

mål av detta slag utvidgas.

Skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar

Den 1 januari 1998 trädde lagen (1997:1024) om skattemyndigheters

medvekan i brottsutredningar i kraft (prop. 1997/98:10, bet. 1997/98:

SkU10, rskr. 1997/98:70). Lagen innebär att skattemyndigheterna, i de

ärenden åklagaren så beslutar, ansvarar för utredningar om brott inom

skatteområdet. Om åklagaren finner att det finns särskilda skäl för det får

en skattemyndighet medverka vid undersökning också i fråga om annan

brottslighet.

Den brottsutredande verksamheten kommer att bedrivas vid särskilda

enheter inom skatteförvaltningen, s.k. skattebrottsenheter, och

skattebrottsutredningarna skall hållas organisatoriskt åtskilda från

skatteutredningarna. Skattebrottsenheter har under året inrättats vid

skattemyndigheterna i Stockholms, Skåne och Västra Götalands län.

Chefer och utredare har genomgått utbildning på Polishögskolan och

genomför under hösten praktiktjänstgöring på Ekobrottsmyndigheten.

Skattebrottsenheter i övriga landet inrättas den 1 januari 1999. Utbildning

av chefer och utredare pågår för närvarande.

För att underlätta samverkan mellan Ekobrottsmyndigheten och

skatteförvaltningen på olika organisatoriska nivåer har en central

samrådsgrupp med företrädare även från Riksåklagaren bildats. I

gruppen behandlas frågor av övergripande och praktisk natur, såsom

registertillgång, ärendefördelning, praktiska arbetsformer,

praktiktjänstgöring och Ekobrottsmyndighetens stödjande funktion.

Skattemyndigheterna kommer i princip att ha samma arbetsuppgifter i

fråga om utredning av brott inom skatteområdet som tullmyndigheter och

polismyndigheter har inom sina respektive ansvarsområden. De senare

har redan ett omfattande datorstöd till sin hjälp. I en lagrådsremiss

överlämnad till lagrådet i oktober 1998 lämnas förslag till en ny lag om

behandling av personuppgifter vid skattemyndigheters medverkan i

brottsutredningar. Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i

myndigheternas verksamhet för att förebygga brott samt bedriva spaning

och utredning i fråga om brott som avses i lagen om skattemyndigheters

medverkan i brottsutredningar. Skattemyndigheterna föreslås bl.a. få

inrätta särskilda underrättelseregister. Lagen föreslås träda i kraft den 1

april 1999.

Sekretess mellan myndigheter

Från flera håll har uppmärksammats att sekretessregler kan försvåra

informationsutbyte mellan myndigheter och därmed hindra eftersträvat

samarbete. Denna fråga är föremål för utredning i

Ekosekretessutredningen (se skr. 1997/98:38 s. 22). Utredningen, som

kommer att slutföra sitt arbete i april 1999, har bl.a. att föreslå åtgärder i

syfte att effektivisera ekobrottsbekämpningen och göra det möjligt för

berörda myndigheter och andra organ att i ökad utsträckning lämna

information om sådant som har betydelse för att förebygga, upptäcka

eller utreda ekonomisk brottslighet. Inom utredningsuppdraget ligger

också regler om informationsutbyte mellan myndigheter vid planering av

gemensamma kontrollaktioner mot ekonomisk brottslighet.

6 Lagstiftningsarbetet m.m.

6.1 Skattekontroll

Några huvudpunkter:

 Tullen har fått befogenhet att undersöka vägtransporter av

punktskattepliktiga varor, s.k. transportkontroll.

 En ny lag om skattekontroll av torg- och marknadshandel har införts.

 Skatteförvaltningens och exekutionsväsendets registerförfattningar ses

över.

 Kontrolluppgiftsskyldighet vid options- och terminsaffärer har införts.

Transportkontroll

I början av 1996 kom rapporter från bl.a. tull- och skattemyndigheter om

att kontrollproblemen framförallt avseende mineraloljeprodukter och

alkoholdrycker fått en betydande omfattning. Därför infördes den

provisoriska s.k. transportkontrollagen lagen (1996:598) om kontroll av

yrkesmässiga vägtransporter av mineraloljeprodukter, alkohol och tobak

(se skr. 1996/97:49 s. 19).

Den 1 juli 1998 trädde lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter i

kraft (prop. 1997/98:100, bet. 1997/98:SkU28, rskr. 1997/98:312). Lagen

ersatte transportkontrollagen.

Genom lagen ges tullen bl.a. befogenhet att undersöka yrkesmässiga

vägtransporter s.k. transportkontroll i syfte att kontrollera att

transporterade punktskattepliktiga varor åtföljs av ledsagardokument och

bevis om ställd säkerhet samt omfattas av säkerhet för betalning av skatt

i den utsträckning som följer av det s.k. cirkulationsdirektivet om

allmänna regler för punktskattepliktiga varor. Vidare ges tullen

befogenhet att i vissa fall omhänderta skattepliktiga varor för att utreda

om skatt för varan skall betalas i Sverige och vem som i så fall är

skattskyldig och att besluta om skatt på omhändertagna varor. Om

skatten inte betalas kan varorna förverkas.

Genom lagen införs vidare förbättrade möjligheter för tullen att

kontrollera postförsändelser som kommer från ett annat EU-land. Tullen

ges befogenhet att undersöka om en försändelse innehåller alkohol- eller

tobaksvaror och att öppna en sådan försändelse när det finns anledning

att anta att den innehåller sådana varor.

Skattekontroll av torg- och marknadshandel

Den tillfälliga handeln, främst torg- och marknadshandeln, har ökat

kraftigt under de senaste åren samtidigt som den har avreglerats. Det har

från olika håll gjorts gällande att redovisningen av skatter och avgifter är

bristfällig inom vissa delar av den tillfälliga handeln och från

skattemyndigherna har upplysts att det vid kontroll av torg- och

gatuhandeln inte sällan är problem att få fram handlarnas identitet.

I syfte att komma till rätta med problemet med identifieringen har

införts en lag (1998:514) om särskild skattekontroll av torg- och

marknadshandel m.m. (prop.1997/98:100, bet. 1997/98:SkU28, rskr.

1997/98:312).

I lagen, som trädde i kraft den 1 juli 1998, föreskrivs att den som

upplåter en plats för torg- och marknadshandel m.m. skall föra

anteckningar om namn, personnummer, adress och telefonnummer för

den som platsen upplåts till och för dennes företrädare. Om det är fråga

om en juridisk person skall även uppgift om firma och

organisationsnummer antecknas. Om den som platsen upplåts till väljer

att överlämna en kopia av sitt F-skattebevis eller sin F-skattsedel behöver

platsupplåtaren dock inte göra andra anteckningar än tid och plats.

Uppgifterna skall bevaras av platsupplåtaren i sju år efter det kalenderår

upplåtelsen skedde.

Skattemyndigheter får, för att identifiera en person som bedriver eller

antas bedriva torg- eller marknadshandel, besluta om kontrollbesök på

den plats där handeln bedrivs. Vid kontrollbesöket ställer

skattemyndigheten frågor om verksamheten och kontrollerar att personen

har F-skattsedel.

Frågan om skattekontroll av den tillfälliga handeln har också

behandlats av Branschsaneringsutredningen i slutbetänkandet (SOU

1997:111) Branschsanering och andra metoder mot ekobrott. Enligt

utredningen skulle krav på registrering av all försäljning i typgodkända

kassaregister och skyldighet att lämna kunderna kvitton som har

framställts av maskinen öka förutsättningarna att minska

skatteundandragandet inom den tillfälliga handeln. En sådan

bestämmelse bör därför, enligt utredningen, införas i bokföringslagen

(1976:125) och straffsanktioneras som det nya brottet kassaregisterbrott.

Förslaget bereds för närvarande inom Justitiedepartementet.

Översyn av registerförfattningar

En särskild utredare tillkallades i januari 1998 för att göra en översyn av

de författningar som reglerar register inom skatteförvaltningen och

exekutionsväsendet samt tullregisterlagen (1990:137) (Fi 1998:02, dir.

1998:2). Utredningen skall bl.a. överväga hur skattemyndigheternas

kontrollarbete kan underlättas genom att förändra reglerna om åtkomst

till det centrala skatteregistret.

En annan fråga som skall utredas är utlämnandet av uppgifter från

skatte- och utsökningsregistren. Vidare kan det finnas skäl att överväga

om sekretesslagens (1980:100) regler behöver ändras i syfte att

effektivisera skattemyndigheternas och kronofogdemyndigheternas

verksamhet. Utredaren skall i denna del samråda med

Ekosekretessutredningen (jfr avsnitt 5).

Inom Tullverket pågår ett arbetet med att ta fram ett datoriserat system

för riskanalys inom ramen för tulldatasystemet. Projektet syftar till att

förändra arbetsmetoderna mot en mer generell inriktning och användning

av riskanalyser i tullens klarerings- och kontrollarbete. Riskanalysarbetet

är av sådan betydelse att utredaren bl.a. skall överväga om inte denna

användning av tulldatasystemet också borde avspeglas i tullregisterlagen.

Kontrolluppgiftsskyldighet vid options- och terminsaffärer

Skyldigheten att lämna kontrolluppgift avseende options- och

terminsaffärer är i dag olika beroende på hur affären avslutas. För att

sådana affärer skall behandlas lika oavsett hur de slutförs, har i lagen

(1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter införts en

bestämmelse av huvudsaklig innebörd att kontrolluppgift om utfärdande

av optioner och slutförande av options- och terminsaffärer alltid skall

lämnas av värdepappersinstitut. Ändringen, som trädde i kraft den 1 juli

1998, kommer att tillämpas första gången vid 2000 års taxering (prop.

1997/98:134, bet. 1997/98:SkU24, rskr. 1997/98:218, SFS 1998:234).

6.2 Offentlig upphandling och åtgärder mot

bolagsplundring, bulvanförhållanden m.m.

Några huvudpunkter:

 Lagen om offentlig upphandling ses över.

 Situationen inom taxitrafiken utvärderas.

 Åtgärder mot stiftelser som redskap i ekonomisk brottslighet har

vidtagits.

 Åtgärder mot bulvanförhållanden övervägs.

 Åtgärder mot styrelselösa bolag utreds.

 Obligatorisk aktieägarregistrering utreds.

 Bisyssleregleringen inom den offentliga sektorn ses över.

 Behovet av central kraftsamling i kampen mot den

organiserade brottsligheten utreds.

Branschsanering

I Branchsaneringsutredningens slutbetänkande (SOU 1997:111)

presenteras en rad förslag till åtgärder mot ekonomisk brottslighet inom

branscher som är särskilt utsatta för sådan kriminalitet (se skr.

1997/98:38 s. 16 f). Förslagen, som spänner över stora områden och

berör flera departement, bereds inom Regeringskansliet. Vissa förslag,

däribland frågor angående offentlig upphandling och situationen inom

taxitrafiken, utreds vidare i särskild ordning (jfr nedan).

Offentlig upphandling

Inom Finansdepartementet har tillsatts en utredning för att se över bl.a.

bestämmelserna i 6 kap. lagen (1992:1528) om offentlig upphandling

(dir. 1998:58). Projektet har sin utgångspunkt bl.a. i

Branschsaneringsutredningens ovan nämnda slutbetänkande.

 Inom ramen för utredningen ligger också att utreda organisationen av

Nämnden för offentlig upphandling och dess roll och framtida uppgifter

samt att se över bestämmelserna om skadestånd i 7 kap. 6 § och 7 § i

lagen om offentlig upphandling.

Taxitrafik

En särskild utredare tillkallades i februari 1998 för att utvärdera den

nuvarande situationen inom taxitrafiken, vilka problem som förekommer

och deras omfattning (K 1998:01, dir. 1998:5). Utredaren skall vidare

göra en analys av vilka konsekvenser en obligatorisk anslutning för

taxiföretag till ett gemensamt organ skulle medföra för olika delar av

landet. Att åter införa exempelvis beställningscentraler har av somliga

aktörer utpekats som ett sätt att komma till rätta med vissa problem inom

taxibranschen och samtidigt underlätta den skattemässiga kontrollen av

taxiföretag. Utredaren skall bl.a. beakta de regler som föreslås i

propositionen (1997/98:63) En reformerad yrkestrafiklagstiftning och det

förslag om en licensavgift för taxi m.m. som presenterades i

Branschsaneringsutredningens slutbetänkande. Vidare skall i arbetet

beaktas såväl konkurrensaspekter som frågor rörande konsumenters

skydd och servicekrav.

Identifiering av företrädare för stiftelser

Stiftelselagen (1994:1220) innehåller bestämmelser om registrering av

stiftelser. En stiftelse skall vara registrerad om den är skyldig att upprätta

årsredovisning enligt stiftelselagen eller om det annars följer av

stiftelseförordnandet att den skall vara registrerad.

Registreringsmyndighet är normalt den länsstyrelse som är

tillsynsmyndighet för stiftelsen.

Anmälan för registrering skall innehålla uppgifter om bl.a.

styrelseledamöters, förvaltares och särskilt utsedda företrädares namn,

postadress och telefon. Däremot har det hittills inte funnits regler om att

uppgift om personnummer respektive organisationsnummer för dessa

personer skall tas in i registret. Detta förhållande har försämrat den

åsyftade offentligheten kring stiftelsers förvaltning och inneburit

olägenheter i övrigt. Exempelvis har delgivningsåtgärder försvårats,

eftersom det kan vara omöjligt att identifiera de personer genom vilka en

stiftelse kan delges. Vidare har avsaknaden av krav på personnummer

medfört stora möjligheter att erhålla registrering av stiftelser där de

uppgivna personerna inte existerar i verkligheten. Svårigheterna att

identifiera stiftelsers företrädare har överhuvudtaget inneburit att

möjligheterna att använda stiftelseformen för ekonomisk brottslighet

ökat.

För att komma till rätta med detta problem har stiftelselagen

kompletterats med ett krav på att anmälan för registrering i

stiftelseregistret skall innehålla uppgift om personnummer för de angivna

personerna. Motsvarande ändring har också gjorts i lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse m.m. såvitt gäller anmälan om

styrelseledamöter i pensions- eller personalstiftelser (prop. 1997/98:98,

bet. 1997/98:LU22, rskr. 1997/98:221, SFS 1998:306 och SFS

1998:307). Ändringarna trädde i kraft den 1 juli 1998.

Även handelsregisterlagen (1974:157) ändrades den 1 juli 1998 i syfte

att förhindra att stiftelser används som redskap i ekonomisk brottslighet

(prop. 1997/98:98, bet. 1997/98:LU22, rskr. 1997/98:221, SFS

1998:308). Ändringarna innebär i huvudsak att i handelsregistret skall

antecknas organisationsnummer för handelsbolag, ideella föreningar och

juridiska personer som är bolagsmän i handelsbolag,

registreringsnummer för enskild näringsidkare som saknar

personnummer, personnummer för styrelseledamöterna i stiftelsen eller

föreningen om en stiftelse eller en ideell förening är bolagsman i ett

handelsbolag samt, om stiftelsen har anknuten förvaltare, uppgift om

förvaltaren och företrädare före denne.

Att uppgift om organisationsnummer för juridiska personer antecknas i

handelsregistret är viktigt för att man säkert skall kunna identifiera den

juridiska personen och för att risken för fel i registret skall kunna

minimeras. Registreringen underlättar också s.k. registerspaningen som

regelmässigt görs i ekobrottsutredningar.

Åtgärder mot bulvanförhållanden m.m.

Bulvanutredningen (Ju 1996:06, dir. 1996:55) har i betänkandet Bulvaner

och annat (SOU 1998:47), som överlämnades i april 1998, övervägt

åtgärder som kan förhindra eller försvåra att ekonomisk brottslighet

begås med hjälp av bulvaner.

I syfte att förbättra möjligheterna att ingripa mot bruket av s.k.

målvakter och av generalfullmakter föreslår utredningen att det i

aktiebolagslagen (1975:1385) införs en allmän lämplighetsregel för

styrelseledamöter och verkställande direktörer och en föreskrift om att ett

oinskränkt bemyndigande för andra än sådana bolagsföreträdare inte

medför någon rätt att företräda bolaget förrän registrering har skett.

För att försvåra manipulation av det associationsrättsliga systemet i

brottsliga sammanhang föreslår utredningen en utvidgning av

tillämpningsområdet för brottsbalkens medverkansregler.

Vidare föreslås att generella, vitessanktionerade bestämmelser som ger

myndigheter vidgade möjligheter att utreda och kontrollera vem som

utövar ledningen eller har ett väsentligt ekonomiskt intresse i ett företag

införs i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden. Lagen (1985:354)

om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. föreslås omfatta

allt slags yrkesmässigt biträde i juridiska och ekonomiska

angelägenheter. Vidare föreslås förbud för den som ålagts näringsförbud

att inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare eller en sådan

juridisk person i vars styrelse han är förhindrad att ingå.

Utredningen har slutligen också föreslagit ändringar som berör bl.a.

kreditupplysningslagen (1973:1173) av innebörd att

kreditupplysningsföretag skall ges möjlighet att under vissa förhållanden

förmedla uppgifter om lagakraftvunna domar och godkända

strafförelägganden avseende ekonomisk brottslighet.

Förslagen, som varit föremål för remiss, bereds för närvarande inom

Justitiedepartementet.

Styrelselösa bolag och aktieägarregister m.m.

Det förekommer varje år att ett antal bolag under en kortare eller längre

tid saknar behörig och till Patent- och registreringsverket anmäld

styrelse. Både för den seriösa affärsverksamheten och för den myndighet

som i efterhand skall utreda om brott har förekommit och vem som i så

fall bär ansvaret utgör de styrelselösa bolagen ett svårbemästrat problem.

Problemet ligger främst i att det inte finns någon person genom vilken

företaget kan nås och som kan göras personligt ansvarig för bolagets

åtgärder.

Ett annat problem, som bl.a. uppmärksammats av Bulvanutredningen,

är att det inte finns någon central registrering av ägarförhållandena i

aktiebolag. Detta medför att utredningar rörande ekonomisk brottslighet

många gånger försvåras eftersom ägarförhållandena vid olika tidpunkter

inte kan fastställas.

För att bl.a. överväga vilka åtgärder som behövs för att komma åt

problemet med styrelselösa bolag och för att ta ställning i de frågor som

inrättandet av ett obligatoriskt aktieägarregister aktualiserar har

regeringen genom tilläggsdirektiv (dir. 1998:90) anförtrott

Aktiebolagskommittén (Ju 1990:08) detta arbete. Kommittén har hittills

avgett fem delbetänkanden och skall avsluta sitt arbete under år 1999.

Regleringen av bisysslor inom statsförvaltningen

En särskild utredare har tillkallats med uppgift att se över och lämna

förslag till lämpliga förändringar av bisyssleregleringen inom den

offentliga sektorn (dir. 1998:79). Bakgrunden till uppdraget är den

undersökning som Justitiekanslern, på regeringens uppdrag, 1997 gjorde

av behovet av att stärka kontrollfunktionerna inom den offentliga

förvaltningen. I sin förstudie Förstärkt skydd mot oegentligheter i

offentlig förvaltning, har Justitiekanslern bl.a. tagit upp bisysslereglerna

och anfört att det finns exempel på att bisysslor haft anknytning till den

organiserade och ekonomiska brottsligheten samt föreslagit vissa

förändringar. Uppdraget omfattar även bisyssleregleringen inom

kommun och landsting.

Exekutionsväsendets roll i myndighetssamarbetet

Riksskatteverket har haft regeringens uppdrag att utveckla

exekutionsväsendets roll i myndighetssamarbetet mot ekonomisk

brottslighet (jfr. Myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för åtgärder

mot den ekonomiska brottsligheten under år 1997, m.m.). Uppdraget

redovisades hösten 1997 med förslag avseeende bl.a. sekretesskydd hos

kronofogdemyndigheterna och formerna för exekutiva åtgärder.

Förslagen faller inom ramarna för direktiven till Ekosekretessutredningen

(jfr avsnitt 5) och till Förverkandeutredningen (se skr. 1997/98:38 s. 21).

Riksskatteverkets förslag har överlämnats till dessa utredningar.

Central kraftsamling mot organiserad brottslighet

Regeringen kommer under hösten 1998 att tillsätta en kommitté med

parlamentariskt inslag i syfte att säkerställa att den grova och

organiserade kriminaliteten, inte minst den internationella brottsligheten,

kan bekämpas på ett effektivt sätt med hänsyn till det hot som sådan

kriminalitet utgör mot landet och människorna. I uppdraget kommer bl.a.

att ingå att analysera hoten, resurserna och arbetsmetoderna inte minst

gränsdragningen mellan Rikskriminalpolisen och Säkerhetspolisen och

de centrala polisresursernas befogenheter i förhållnade till övrig polis

och med ledning därav föreslå de förändringar som behövs.

6.3 Effektivare sanktionssystem

Några huvudpunkter:

 Skärpt lagstiftning mot penningtvätt föreslås.

 Ny skyddsåtgärd vid immaterialrättsintrång m.m. föreslås.

 Effektivare regler om näringsförbud föreslås.

 Bokföringsbrottet ses över.

 Bättre möjligheter att utkräva ansvar av försumliga bolagsföreträdare

införs.

 Skyldighet för revisorer att anmäla misstanke om brott införs.

 Straffansvar för deltagande i kriminell organisation utreds.

 Ökade möjligheter att ingripa mot kriminella mc-klubbar införs.

Penningtvätt

För att öka möjligheterna att komma till rätta med penningtvätt föreslås i

en proposition (prop. 1998/99:19) att reglerna om detta skärps den 1 juli

1999. Förslaget som har sin grund i Penningtvättutredningens

betänkande (SOU 1997:36), en proposition om aktiebolagets organisation

(prop. 1997/98:99) samt en inom Finansdepartementet utarbetad

promemoria om anmälningsskyldighet för revisorer vid misstanke om

vissa slag av häleri innebär bl.a. att en ny straffbestämmelse,

penninghäleri, införs i brottsbalken. Utgångspunkten har varit att skapa

ett särskilt brott som, så långt möjligt, omfattar de straffbara formerna av

penningtvätt. Innehållet i svensk rätt när det gäller penningtvätt framstår

härigenom tydligare för andra länder och underlättar därmed det

internationella samarbetet på området

Bestämmelsen föreslås omfatta bl.a. sådana förfaranden som nu

regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken, eftersom dessa

infördes för att kriminalisera just åtgärder som är att anse som

penningtvätt. Vidare föreslås att det straffbara området utvidgas till att

omfatta förfaranden som innebär att någon bistår med att dölja att annan

har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv,

t.ex. genom vissa former av skatte- eller tullbrott.

Därtill föreslås att en revisor skall vara skyldig att agera om han i

samband med revision enligt aktiebolagslagen finner att en

styrelseledamot eller den verkställande direktören kan misstänkas för

penninghäleri. Anmälan på grund av misstanken skall då överlämnas till

åklagare.

Även lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt föreslås bli

utvidgad. Lagen kommer, enligt förslaget, att avse även transaktioner där

det bakomliggande brottet till penningtvätt utgörs av skatte- eller

tullbrott. Banker, försäkringsbolag och andra institut som omfattas av

lagen kommer att ha skyldighet att granska och lämna uppgifter till

Rikspolisstyrelsen eller den myndighet som regeringen bestämmer

om transaktioner som skäligen kan antas vara ägnade att dölja att någon

har berikat sig genom skatte- eller tullbrott. Vidare innebär förslaget att

kretsen av gransknings- och uppgiftsskyldiga företag i

penningtvättslagen utvidgas till att omfatta även den som bedriver

verksamhet enligt lagen (1989:508) om försäkringsmäklare.

Den som yrkesmässigt bedriver handel med antikviteter, konst,

metaller, skrot, transportmedel eller ädelstenar, förmedlar fastigheter

eller bostadsrätter eller ägnar sig åt lotteri- eller spelverksamhet föreslås

bli skyldig att, på begäran av polisen, lämna de uppgifter som

myndigheten anser vara av betydelse vid utredning om penningtgtvätt.

Slutligen föreslås en ny lag om penningtvättsregister. Företag som

omfattas av uppgiftsskyldighet skall enligt den lagen få rätt att med hjälp

av automatisk databehandling föra register över sådana uppgifter som

företaget lämnat till polisen med stöd av penningtvättslagen.

En ny immaterialrättslig skyddsåtgärd m.m.

Piratkopiering av datorprogram utgör för närvarande en av de

allvarligaste formerna av ekonomisk brottslighet inom det

immaterialrättsliga området. Otillåten kopiering skadar inte bara

producenten av den äkta varan i form av exempelvis förlorade intäkter

och marknadsandelar utan även konsumenterna som många gånger får en

sämre vara än märkesprodukten. I ett vidare perspektiv kan dåliga

möjligheter att skydda immateriella rättigheter bromsa utländska företags

vilja att investera i Sverige. Det är således av stort intresse för samhället

att de som innehar immateriella ensamrätter i Sverige också har effektiva

möjligheter att försvara sina rättigheter här.

Ett viktigt inslag i regeringens inställning till intrång i de immateriella

ensamrätterna är att näringslivet självt bör ingripa mot intrång och att

staten därvid bör tillhandahålla näringslivseffektiva medel för att komma

till rätta med intrången.

Mot denna bakgrund föreslås i propositionen Ny skyddsåtgärd vid

immaterialrättsintrång, att en ny skyddsåtgärd, intrångsundersökning,

införs den 1 januari 1999 (prop. 1998/99:11). Åtgärden innebär att en

rättighetsinnehavare i ett civilrättsligt förfarande kan begära att det görs

en undersökning för att säkra bevis hos någon som misstänks ha gjort ett

intrång i en immateriell rättighet. Allmän domstol skall kunna besluta om

åtgärden som skall verkställas av kronofogdemyndigheten.

Intrångsundersökning innebär att föremål och handlingar som kan antas

ha betydelse för utredning om intrånget skall kunna eftersökas.

I propositionen om vissa punktskatte- och tullfrågor (prop.

1998/99:18) föreslås ändringar i bl.a. lagen (1994:1552) om tullkontroll

av varumärkesintrång m.m. Ändringarna avser att göra det möjligt för

innehavaren av ett varumärke, en upphovsrätt eller närstående rättigheter

eller av en mönsterrätt att väcka talan i domstol för att på så sätt kunna

förhindra att varor som är förfalskade eller pirattillverkade kommer ut på

marknaden. Även dessa förändringar föreslås träda i kraft den 1 januari

1999.

Regeringen tillsatte i oktober 1997 en kommitté som har att se över

den svenska varumärkesrättsliga lagstiftningen (Ju 1997:11, dir.

1997:118). Kommittén skall göra en samlad översyn av den svenska

lagstiftningen på området i syfte att lägga fram en helt ny varumärkeslag.

I kommittédirektiven framhålls särskilt att användningen av

varumärkesrättigheter inom Internet-systemet på senare tid har fått ökad

aktualitet. Kommittén skall överväga om det i något avseende finns

anledning att reglera detta i en ny varumärkeslag.

Näringsförbud

Regeringen har i en lagrådsremiss föreslagit att lagen (1986:436) om

näringsförbud skall ändras. Förslaget innebär bl.a. att inte bara den som

var ställföreträdare för den juridiska personen när den försattes i konkurs,

utan även den som innehade en sådan ställning senare än ett år innan

konkursansökningen kom in till tingsrätten, skall kunna meddelas ett

näringsförbud. Vidare föreslås att inte bara åklagare utan även

kronofogdemyndigheten i vissa fall skall ha rätt att ansöka om

näringsförbud och tillfälligt näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och

konkurs. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Bokföringsbrottet

Borgenärsbrottsutredningen har haft i uppdrag att göra en allmän översyn

av bestämmelserna i 11 kap. brottsbalken om brotten mot borgenärer

m.m. Utredningen konstaterar i sitt slutbetänkande (SOU 1996:30) bl.a.

att obeståndsrekvisitet många gånger vållar problem vid

rättstillämpningen. Inom ramen för den fortsatta beredningen håller en

departementspromemoria på att utarbetats med förslag till vissa

ändringar av bokföringsbrottet.

Aktiebolagets organisation

Ändringar i aktiebolagslagen (1975:1385) träder i kraft den 1 januari

1999 (prop. 1997/98:99, bet. 1997/98:LU26, rskr. 1997/98:257, SFS

1998:760). Ändringarna är en följd av den översyn av aktiebolagslagen

som sedan 1990 bedrivs inom Aktiebolagskommittén. De innebär bl.a. att

styrelsens uppdrag preciseras och att det därigenom blir lättare att

utkräva ansvar av försumliga bolagsföreträdare. De innebär också att

bolags revisorer, under vissa förutsättningar, blir skyldiga att anmäla

brottsmisstankar till åklagaren.

Straffansvar för aktivt deltagande i kriminell organisation

Den organiserade brottsligheten avser kriminalitet av skilda slag, inte

minst ekonomisk brottslighet. Regeringen beslutade i augusti 1998 om

direktiv till en parlamentarisk sammansatt kommitté för att överväga

frågor om straffansvar för aktivt deltagande i organisationer som har

brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet samt andra frågor

med anknytning härtill (dir. 1998:66). Bakgrunden till uppdraget är bl.a.

det internationella samarbetet när det gäller att bekämpa organiserad

brottslighet och senare tids händelser med anknytning till vissa mc-

klubbar m.m.

Ökade möjligheter att ingripa mot kriminella mc-klubbar

Regeringen har föreslagit vissa ändringar i rättegångsbalken och

inkassolagen (1974:182) för att öka möjligheterna att komma till rätta

med bl.a. kriminella mc-klubbar (prop. 1997/98:181). Det föreslås att en

ny regel om husrannsakan hos annan än den som är skäligen misstänkt

för ett brott skall införas. Regeln skall gälla i fråga om lokaler som inte

huvudsakligen utgör bostad och som mer än tillfälligt används

gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet.

Vidare föreslås att ett undantag, som avser tillfällig och begränsad

inkassoverksamhet, från det allmänna tillståndskravet i inkassolagen

skall tas bort. Undantaget har utnyttjats av personer med anknytning till

grupper som sysslar med avancerad brottslighet.

6.4 Forskning och information

Några huvudpunkter:

 En ny organisation för forskning om bl.a. ekonomisk brottslighet har

införts.

 Program för att utveckla bl.a. ekobrottsforskningen har utarbetats.

 Resurser för ekobrottsforskning har tillförts.

För att resurserna när det gäller forsknings- och utredningsverksamheten

inom rättsväsendet skall kunna tillvaratas på bästa sätt slogs

verksamheterna vid Brottsförebyggande rådet (BRÅ) och

Rikspolisstyrelsens forskningsenhet ihop den 1 januari 1998. BRÅ

ansvarar därmed för denna verksamhet. Myndighetens huvuduppgifter är

att främja det brottsförebyggande arbetet och genom forsknings- och

utvecklingsverksamheten ge underlag, bl.a. i form av löpande statistik,

till regering, riksdag och de rättsvårdande myndigheterna för det fortsatta

planeringsarbetet.

Under året har BRÅ omorganiserats och kärnverksamheten bedrivs vid

fem enheter: lokalt brottsförebyggande arbete, reformutvärdering,

individinriktade åtgärder, studier av brottsligheten samt statistik. Vid de

olika enheterna bedrivs forsknings- och utredningsverksamhet avseende

rättsväsendets olika delar. Under budgetåret 1998 driver BRÅ ett

femtiotal projekt. Merparten av dessa sker inom prioriterade områden

som brottsförebyggande arbete, våldsbrott, våld mot kvinnor,

narkotikabrott, ekonomisk brottslighet och våld med rasistiska inslag.

För att säkerställa att det bedrivs forskning på området skall BRÅ,

enligt regleringsbrevet för budgetåret 1998, verka för att forskningen om

ekonomisk brottslighet, inklusive miljöbrott, vid universitet och

högskolor utvecklas. Den internationella dimensionen bör särkilt

uppmärksammas.

BRÅ har till regeringen överlämnat ett forskningsprogram för sådan

brottslighet. I programmet presenteras följande fem prioriterade områden

* kunskapsläget inom forskningsområdet uppdateras,

* forskningen om ekonomisk brottslighet får mer ekonomisk inriktning,

* incitament bakom, och mekanismer för att begå, ekonomisk

brottslighet studeras,

* de förutsättningar för nya brottsliga tillvägagångssätt som IT-

teknologin skapar och de juridiska och praktiska kontrollproblem som

detta ger upphov till kartläggs samt

* den miljörelaterade ekonomiska brottsligheten förs fram som ett

särskilt prioriterat delområde.

I budgetpropositionen för 1997 tillfördes BRÅ 3,6 miljoner kronor för

budgetåret 1998 samt 8 miljoner kronor för vart och ett av budgetåren

1999 och 2000 för forskning om ekonomisk brottslighet. Vid

diskussioner mellan BRÅ och universitet och högskolor har framkommit

att det finns ett stort intresse för att utveckla forskningen om ekonomisk

brottslighet. Emellertid har förhållandevis få ansökningar när det gäller

de särskilda forskningsmedlen kommit in till BRÅ. Skälet till torde,

enligt BRÅ, vara att det tar lång tid att formulera nya forskningsprojekt.

BRÅ räknar därför med att antalet ansökningar avseende de senare

budgetåren kommer att öka.

När det gäller information om forskningsresultat, inte minst avseende

ekonomisk brottslighet, har BRÅ en viktig roll. Myndigheten har därvid,

utöver traditionell spridning i exempelvis tidskrifter och rapporter, gjort

särskilda satsningar på att överföra information via Internet.

Riksdagen har anvisat tio miljoner kronor för information om

ekonomisk brottslighet (bet. 1993/94:JuU19). Av dessa medel har sex

miljoner kronor använts av BRÅ för att fullgöra ett uppdrag från

regeringen i mars 1995 att planera och genomföra utbildnings- och

informationsinsatser rörande ekobrottslighet (se skr. 1997/98:38 s. 29).

Regeringen avser att inom kort besluta om användningen av återstoden

av medlen, i första hand genom att tilldela Ekobrottsmyndigheten medel

för att fullfölja informationssatsningen inom ekobrottsområdet, inklusive

miljöbrottsområdet.

6.5 Diskussioner mellan regeringen och näringslivet

I regeringens strategi mot den ekonomiska brottsligheten har näringslivet

en viktig roll när det gäller kampen mot ekonomisk brottslighet. Flera

skäl talar för att näringslivet måste ta ett ökat ansvar i denna kamp.

Exempelvis drabbas näringslivet självt hårt av den ekonomiska

brottsligheten och har således ett stort egenintresse av att medverka.

Viktigt i sammanhanget är också näringslivets samhällsansvar och

behovet av att utveckla affärsetiken. Näringlivet har vidare i

affärsförhållanden, exempelvis genom kontroller av blivande

affärskontrahenter, unika möjligheter att förebygga, uppmärksamma och

sätta stopp för ekonomisk brottslighet.

Diskussioner på området har fortlöpande förts mellan

Justitiedepartementet och näringslivsföreträdare. Som ett resultat av

dessa kontakter uppdrog departementet åt en advokat med stor erfarenhet

av näringslivsfrågor att utarbeta ett underlag för näringslivets

egenåtgärder mot ekonomisk brottslighet. Uppdraget, som redovisades i

en rapport i april 1998, innehåller bl.a. förslag om ett permanent forum

för kontakter och samråd mellan näringslivet och företrädare för

samhället. En sådan ordning skulle främja såväl värdegemenskap som

samsyn mellan berörda parter och inbjuda till diskussioner om

exempelvis brottstendenser och behovet av ändringar när det gäller

samhällets respektive näringslivets åtgärder för att komma till rätta med

ekonomisk brottslighet. Justitiedepartementet kommer, mot bakgrund av

utredarens förslag, att ta upp diskussions med näringslivet om formerna

för de fortsatta kontakterna.

JUSTITIEDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 oktober 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN] samt[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar skrivelse 1998/99:25 Lägesrapport i fråga om den

ekonomiska brottsligheten.

Skr. 1998/99:25

56

1

Skr. 1998/99:25