Regeringens proposition 2009/10:89

Bäst i klassen – en ny lärarutbildning 

Prop. 

2009/10:89 

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 februari 2010

Fredrik[REDACTED_EFTERNAMN]

Jan[REDACTED_EFTERNAMN]

(Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att dagens lärarexamen ska ersättas av fyra nya yrkesexamina: förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen. De nya examina bör bl.a. omfatta mål om kunskaper i undervisningsämnena och mål avseende andra centrala och generella kunskaper för lärare och förskollärare.

Regeringen föreslår i propositionen att kravet i högskolelagen (1992:1434) på att det vid universitet och högskolor där lärarexamen får utfärdas ska finnas ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning utgår. Lagändringen föreslås träda i kraft den 31 december 2010.

Regeringen bedömer att den utbildningsvetenskapliga kommittén bör finnas kvar vid Vetenskapsrådet. Däremot bör vissa villkor för Vetenskapsrådets finansiering av utbildningsvetenskaplig forskning förändras. Bland annat bedömer regeringen att den Utbildningsvetenskapliga kommittén, i de ärenden som Vetenskapsrådet bestämmer, bör besluta om fördelning av medel till forskning och utbildning på forskarnivå med relevans för skolans och förskolans utveckling.

1

Innehållsförteckning

1 

Förslag till riksdagsbeslut................................................................. 

4 

2 

Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) ................. 

5 

3 

Ärendet och dess beredning.............................................................. 

7 

4 

Principiella utgångspunkter .............................................................. 

7 

5 

En ny struktur för utbildningen till lärare och förskollärare ............. 

9 

5.1 

Fyra nya examina............................................................... 

9 

5.2 

Förskollärarexamen.......................................................... 

14 

5.3 

Grundlärarexamen............................................................ 

16 

5.4 

Ämneslärarexamen........................................................... 

23 

5.5 

Yrkeslärarexamen ............................................................ 

29 

6 

Andra lärarexamina ........................................................................ 

31 

6.1 

Folkhögskollärarexamen.................................................. 

31 

6.2 

Speciallärarexamen .......................................................... 

33 

6.3 

Specialpedagogexamen.................................................... 

34 

7 

Särskilda frågor............................................................................... 

35 

7.1 

Utbildningsvetenskaplig kärna......................................... 

35 

7.2 

Självständigt arbete.......................................................... 

37 

7.3 

Verksamhetsförlagd utbildning........................................ 

37 

7.4 

Regionala utvecklingscentrum......................................... 

38 

7.5 

Lärare inom vuxenutbildning........................................... 

39 

7.6 

Internationell rörlighet bör öka ........................................ 

39 

7.7Jämnare könsfördelning bland lärare och

förskollärare ..................................................................... 

40 

7.8 

Kompletterande kurser..................................................... 

41 

7.9 

Nationella minoritetsspråk ............................................... 

42 

8 

Flera vägar till lärarexamen ............................................................ 

43 

8.1 

Kompletterande pedagogisk utbildning ........................... 

43 

8.2 

Personer med utländsk lärarexamen................................. 

45 

8.3 

Utbildning av lärare som saknar lärarexamen.................. 

46 

9 

Lärar- och förskollärarutbildningens förutsättningar...................... 

47 

9.1 

Det organisatoriska ansvaret för lärarutbildningen .......... 

47 

9.2 

Examenstillstånd .............................................................. 

48 

9.3 

Dimensionering av utbildningarna................................... 

50 

9.4Krav för behörighet till lärar- och

förskollärarutbildningar ................................................... 

53 

9.4.1 

Särskild behörighet till utbildning som 

leder till yrkeslärarexamen .............................. 

53 

9.4.2 

Bedömning av yrkeskunskaper inför 

utbildning som leder till yrkeslärarexamen ..... 

54 

10 

Finansiering av utbildningsvetenskaplig forskning ........................ 

56 

11 

Ikraftträdande 

.................................................................................. 

60 

12 

Ekonomiska konsekvenser.............................................................. 

61 

13 

Författningskommentar................................................................... 

64 

Prop. 2009/10:89

2

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet En hållbar 

Prop. 2009/10:89 

lärarutbildning (SOU 2008:109) .......................................... 

65 

Bilaga 2 

Lagförslag i betänkandet En hållbar lärarutbildning 

(SOU 2008:109)................................................................... 

72 

Bilaga 3 

Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet 

En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109)......................... 

74 

Bilaga 4 

Sammanfattning av betänkandet Yrkeskunnande - en 

likvärdig sökväg till lärarutbildningen mot yrkesämnen 

(SOU 2008:112)................................................................... 

77 

Bilaga 5 

Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet 

Yrkeskunnande – en likvärdig sökväg till 

lärarutbildningen mot yrkesämnen (SOU 2008:112) ........... 

86 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den............................... 

88 

3

1 

Förslag till riksdagsbeslut 

Prop. 2009/10:89 

Regeringen föreslår att riksdagen dels antar regeringens förslag till

1.lag om ändring i högskolelagen (1992:1434), dels godkänner vad regeringen föreslår om

2.att riksdagens tidigare ställningstagande om att det ska inrättas en samlad lärarexamen inte längre ska gälla utan att dagens lärarexamen i stället ska ersättas av fyra nya yrkesexamina; förskollärarexamen,

grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen (avsnitt 5.1),

3. att riksdagens tidigare ställningstagande om att nytillkommande resurser till forskning och forskarutbildning inom det utbildningsvetenskapliga området huvudsakligen ska användas till forskningsprogram och forskarskolor i nära anslutning till lärarutbildningen inom vilka universitet och högskolor ska samverka inte längre ska gälla (avsnitt 10).

4

2Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434) ska ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse 

Föreslagen lydelse 

2 kap.

5 §1

Det ska finnas minst en fakultetsnämnd vid varje universitet och vid varje högskola där det får utfärdas examina på forskarnivå, om inte annat följer av fjärde stycket.

Fakultetsnämnderna ska ansvara för forskning, konstnärligt utvecklingsarbete och utbildning på forskarnivå, om inte annat anges i tredje eller fjärde stycket. Nämnderna ska också ansvara för utbildning på grundnivå och avancerad nivå, om inte universitetet eller högskolan inrättar särskilda organ för utbildning på dessa nivåer. Högskolorna ska därutöver alltid ha särskilda organ för utbildning på grundnivå och avancerad nivå och för forskning som inte hör till ansvarsområdet för någon fakultetsnämnd.

Universitet och högskolor där lärarexamen får utfärdas ska alltid ha ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning. Vid universitet och högskolor som får utfärda examina på forskarnivå ska det särskilda organet ha ansvar också för sådan utbildning på forskarnivå som knyter an till lärarutbildningen.

Det ska finnas minst en fakultetsnämnd vid varje universitet och vid varje högskola där det får utfärdas examina på forskarnivå, om inte annat följer av tredje stycket.

Fakultetsnämnderna ska ansvara för forskning, konstnärligt utvecklingsarbete och utbildning på forskarnivå, om inte annat anges i tredje stycket. Nämnderna ska också ansvara för utbildning på grundnivå och avancerad nivå, om inte universitetet eller högskolan inrättar särskilda organ för utbildning på dessa nivåer. Högskolorna ska därutöver alltid ha särskilda organ för utbildning på grundnivå och avancerad nivå och för forskning som inte hör till ansvarsområdet för någon fakultetsnämnd.

1 Senaste lydelse 2009:764. Ändringen innebär bl.a. att tredje stycket upphävs.

Prop. 2009/10:89

5

Vid universitet och högskolor med konstnärlig utbildning får det i stället för en fakultetsnämnd finnas ett organ som ansvarar för konstnärlig forskning, konstnärligt utvecklingsarbete och konstnärlig utbildning på forskarnivå. Om det inte inrättas något särskilt organ för den konstnärliga utbildningen på grundnivå och avancerad nivå, ska organet svara också för denna utbildning.

Universiteten och sådana högskolor som får utfärda examina på forskarnivå, ska besluta vilka fakultetsnämnder som ska finnas och vilket ansvarsområde som varje nämnd ska ha. Vid högskolor som inte är universitet får ansvarsområdet för utbildning på forskarnivå dock bara avse de områden inom vilka högskolan har tillstånd att utfärda examina på forskarnivå.

Denna lag träder i kraft den 31 december 2010.

Prop. 2009/10:89

6

3 

Ärendet och dess beredning 

Prop. 2009/10:89 

Genom beslut den 20 juni 2007 bemyndigade regeringen chefen för Utbildningsdepartementet att ge en särskild utredare i uppdrag att utifrån förskolans, fritidshemmets och skolans mål och behov av lärarkompetens lämna förslag till en ny lärarutbildning. Utredningen antog namnet HUT 07. Utredaren överlämnade sitt betänkande En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109) till regeringen den 3 december 2008. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1 och utredningens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Utbildningsdepartementet (U2008/7973/UH).

Genom beslut den 17 april 2008 bemyndigade regeringen chefen för Utbildningsdepartementet att ge en särskild utredare i uppdrag att undersöka och lämna förslag på hur ett system för bedömning och dokumentation av yrkeskompetens och yrkeserfarenhet kan utformas och genomföras för sökande till utbildning syftande till lärarexamen för lärare i yrkesämnen på gymnasial nivå. Utredningen antog namnet Utbildning till yrkeslärare. Utredaren överlämnade sitt betänkande Yrkeskunnande – en likvärdig sökväg till lärarutbildningen mot yrkesämnen (SOU 2008:112) till regeringen den 11 december 2008. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 4. Betänkandet har remissbehandlats och en förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Utbildningsdepartementet (U2008/8277/UH).

Därutöver har även Lärarutredningens betänkande Legitimation och skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52) tjänat som underlag för propositionsarbetet. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Utbildningsdepartementet (U2008/3915/S).

4 Principiella utgångspunkter

Utbildning är en av de viktigaste faktorerna för Sveriges framtid. Skolan spelar en avgörande roll för varje barns möjligheter i livet. Undervisningen i skolan och verksamheten i förskolan bör utformas så att elevernas och barnens behov och förutsättningar tillgodoses. Allt eftersom eleverna blir äldre ska de få möjlighet att fördjupa sina kunskaper, bl.a. mot sina intresseområden. En av de grundläggande förutsättningarna för detta är att det finns tillgång till kompetenta lärare och förskollärare som har relevanta kunskaper.

Skolväsendets utmaningar är många. Cirka 25 procent av eleverna i grundskolan når inte målen i alla ämnen. Drygt var tionde elev i grundskolan når inte behörighet till gymnasieskolan. Andelen pojkar som inte når målen är väsentligt högre än motsvarande andel flickor. Av alla nybörjare i gymnasieskolan 2004 hade totalt 68 procent fått slutbetyg inom tre år och 76 procent efter fyra år (senast våren 2008). Av dem som fått slutbetyg nådde 89 procent (92 procent av kvinnorna och 86 procent

7

av männen) grundläggande behörighet till högskolan. Det motsvarar Prop. 2009/10:89 67 procent av alla de som började 2004, dvs. endast två av tre elever.

Dagens samhälle, med större social, kulturell och språklig mångfald än tidigare, ställer nya och större krav på lärarna och förskollärarna. De sociala, ekonomiska, kulturella och miljömässiga utmaningar vi står inför i det 21:a århundradet ställer också krav på miljö- och hållbarhetsfrågorna i skolor och utbildningar. Utbildning kan hjälpa människor att utveckla attityder, kunskaper och färdigheter för att fatta välgrundade beslut till förmån för sig själva och andra, nu och i framtiden, och att agera utifrån dessa beslut. Det är genom de kommande generationerna som nya livsstilar och beteendemönster kan förändras. Detta måste vara utgångspunkten för en modern utbildning till lärare och förskollärare. I takt med att samhället förändras har kraven på lärares kunskaper ökat, både i fråga om ämnesbredd och ämnesdjup men också när det gäller att bidra till att utveckla undervisningen och läraryrket. Utbildningen till lärare och förskollärare måste kunna möta dessa behov. Kravet på och möjligheten för lärare och förskollärare att successivt ta till sig ny kunskap är av utomordentligt stor betydelse för utvecklingen av svensk skola och förskola. Det måste också bli lättare för den enskilde läraren och förskolläraren att komplettera sin utbildning och fördjupa sig inom ett eller flera ämnen för att på så vis kunna undervisa i fler ämnen, årskurser eller verksamheter. Att underlätta för läraren och förskolläraren att utveckla och förkovra sig fyller flera syften. Dels främjar det fler karriärvägar och skapar incitament för duktiga lärare och förskollärare att stanna kvar inom utbildningsväsendet, dels är det av stor vikt att utbildningen av lärare och förskollärare har en struktur och ett innehåll som i ett långsiktigt perspektiv kan tillgodose skolors och förskolors varierande kompetensbehov. Dessutom underlättar det att få anställning vilket är betydelsefullt både för lärarna och förskollärarna själva och för arbetsgivarna.

I utvärderingar och granskningar av lärarutbildningen har en rad kvalitetsbrister påtalats, både vad gäller innehåll och struktur. Vissa insatser har gjorts för att åtgärda problemen, men regeringen anser att utbildningsstrukturen måste förtydligas och innehållet regleras tydligare än vad som är fallet i dag. Regeringen lägger därför nu fram förslag om grundläggande förändringar i lärarutbildningens struktur och utformning i syfte att kunna garantera en utbildning till lärare och förskollärare av hög kvalitet som lever upp till skolans och förskolans behov.

Reformen av lärarutbildningen sammanfaller med andra insatser för att göra utbildningen till lärare och förskollärare till ett attraktivt val för både kvinnor och män. En rad kvalitetshöjande åtgärder införs för att ge lärarna de verktyg som krävs för att ge eleverna en god utbildning. Ett exempel på kompetensfrämjande åtgärder är det så kallade lärarlyftet, där regeringen investerar 3,6 miljarder kronor i lärarnas vidare- och kompetensutveckling. Genom lärarlyftet ges 30 000 behöriga lärare möjligheten att läsa vid högskolan med 80 procent bibehållen lön. Samtidigt pågår reformer såsom exempelvis utbildningsinsatsen för lärare som saknar lärarexamen, bred fortbildning för sfi-lärare och befattningsutbildning för rektorer.

8

Nu går regeringen vidare med ytterligare åtgärder. För att vi ska kunna Prop. 2009/10:89 nå målet att alla elever i skolan ska undervisas av lärare som har en

utbildning för den undervisning de ska bedriva, behövs en mer grundläggande reformering av lärarutbildningen. Pedagogisk skicklighet och gedigna ämneskunskaper måste stå i centrum. Regeringen vill att lärar- och förskolläraryrket åter får status som några av samhällets allra viktigaste. För att det ska kunna ske måste utbildningen till lärare och förskollärare göras mer relevant, akademiskt krävande och attraktiv.

5En ny struktur för utbildningen till lärare och förskollärare

5.1Fyra nya examina

Regeringens förslag: Riksdagens tidigare ställningstagande om att det ska inrättas en samlad lärarexamen ska inte längre gälla. Dagens lärarexamen ska ersättas av fyra nya yrkesexamina: förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer till viss del med regeringens förslag. Utredaren föreslår att två nya yrkesexamina, grundlärarexamen och ämneslärarexamen, ska ersätta den nuvarande lärarexamen. Utredaren föreslår också att samtliga inriktningar inom de nya examina ska leda till en generell examen förutom yrkesexamen.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Barnombudsmannen, Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, Statens skolverk, Statens skolinspektion, Högskoleverket, Stockholms universitet, Umeå universitet, Linköpings universitet, Luleå tekniska universitet, Örebro universitet, Härnösands, Kiruna, Skövde och Övertorneå kommuner, Lärarnas Riksförbund och Sveriges Akademikers Centralorganisation (Saco) är positiva till utredarens förslag om att två nya examina, grundlärarexamen och ämneslärarexamen, ska ersätta den nuvarande lärarexamen. Lärarnas Riksförbund och Saco anser att den nuvarande lärarexamen bör ersättas med fler än två examina och att flera av de föreslagna inriktningarna i respektive examen i stället ska utgöra egna examina.

Ett antal remissinstanser, bl.a. Lunds universitet, Göteborgs universitet, Karlstad universitet, Högskolan Dalarna, Högskolan i Halmstad, Högskolan i Kalmar, Högskolan Kristianstad, Högskolan i Skövde, Högskolan Väst, Malmö högskola, Mälardalens högskola, Stiftelsen Högskolan i Jönköping, Luleå och Göteborgs kommuner, Friskolornas riksförbund, Lärarförbundet, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) och Stiftelsen Kristofferskolan förordar att den nuvarande regleringen med en gemensam examen bibehålls. Malmö högskola anser att inget av utredarens förslag motiverar att hela lärarutbildningen omfattande tio procent av landets högskolestudenter behöver omarbetas. I stället bör den nuvarande utbildningen vidareutvecklas. Högskolan i

Jönköping anser att en mer enhetlig tillämpning av gällande

9

bestämmelser beträffande inriktningar och fördjupningar kan ge samma 

Prop. 2009/10:89 

resultat som utredaren vill åstadkomma. Lärarförbundet och TCO ser 

läraryrket som en sammanhållen profession som bör ha en gemensam 

examen. 

Några remissinstanser, bl.a. Mittuniversitetet, Högskolan i Kalmar och 

Sveriges universitetslärarförbund är positiva till utredarens förslag att 

lärarexamina regelmässigt även ska leda till en generell examen. 

Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget om dubbla 

examina, bl.a. Högskoleverket, Lunds universitet, Linköpings universitet, 

Karlstad universitet, Högskolan i Gävle och Högskolan Kristianstad, är 

negativa till utredarens förslag om dubbla examina. Lunds universitet 

anser t.ex. att lärarutbildningens lågstatuskaraktär blir förstärkt om en 

yrkesexamen regelmässigt ger en generell examen. 

Skälen för regeringens förslag 

Behovet av en förändring av lärarutbildningen 

Den nuvarande lärarutbildningen lider av en rad kvalitetsproblem, något 

som påtalats av bl.a. Högskoleverket (Högskoleverket 2005:17 och 

2008:8). Även enkätstudier bland lärare har visat att det finns kritik mot 

den nuvarande lärarutbildningen (Statskontoret, 2007:8). 

Ett resultat av den reform av lärarutbildningen som trädde i kraft 2001 

(prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) var 

att 

den 

nuvarande lärarexamen ersatte åtta av de elva då befintliga lärarexamina; 

barn- och ungdomspedagogisk examen, bildlärar-,

grundskollärar-,

gymnasielärar-,

hushållslärar-,

idrottslärar-,

musiklärar- 

och 

slöjdlärarexamen. 

Flyglärarexamen, folkhögskollärarexamen 

och 

specialpedagogexamen blev kvar som separata examina. En av reformens 

bärande idéer var studenternas valfrihet, dvs. rätten att fritt välja kurser 

och inriktningar. 

Konstruktionen med en lärarexamen har dock visat sig bristfällig. I 

Högskoleverkets utvärdering 2005 (2005:17 R) riktades bl.a. kritik mot 

studenternas stora valfrihet och utbildningens struktur. En komplicerad 

och 

svåröverskådlig 

utbildningsstruktur 

med 

ett 

allmänt 

utbildningsområde, olika inriktningar och specialiseringar, kombinerat 

med verksamhetsförlagd utbildning och krav på examensarbete medförde 

stora svårigheter för studenterna att göra relevanta vägval med tanke på 

möjligheter till framtida anställning. Det förutsattes att studenterna skulle 

erbjudas en väl fungerande studievägledning vilket inte alltid erbjöds i 

praktiken. Den valfrihet för studenten som finns i utbudet av kurser och 

inriktningar har ibland medfört att det blir svårt för lärosätena att skapa 

en progression i lärarutbildningen. Vid Högskoleverkets uppföljande 

utvärdering 2008 (Högskoleverket 2008:8 R) hade flera lärosäten 

åtgärdat många av de brister som Högskoleverket påpekat, exempelvis 

hade fler disputerade lärare anställts och den verksamhetsförlagda 

utbildningen hade utvecklats betydligt. Regeringen bedömer dock 

fortfarande att det finns uppenbara problem med den svåröverskådliga 

utbildningsstrukturen med olika inriktningar och specialiseringar. 

Den nu rådande strukturen på lärarutbildningen innebär också att 

lärosätena tar beslut om vilka verksamhetsområden som varje inriktning 

10 

avser. Ofta är en inriktning riktad mot mer än ett verksamhetsområde vilket betyder ett brett intervall räknat i ålder eller skolår. Följande två mycket breda inriktningar är särskilt vanliga: förskola, förskoleklass och grundskolans tidigare år respektive grundskolans senare år och gymnasieskolan. Den första gäller i princip åldrarna 1–12 år och den andra åldrarna 12–19 år. Enligt Högskoleverkets utvärdering från 2008 (2008:8 R) skapar de breda åldersintervallen problem för studenterna att uppnå tillräckliga ämnes- och ämnesdidaktiska kunskaper för hela åldersspannet.

För att komma till rätta med problemen i dagens lärarutbildning anser regeringen att det är nödvändigt med en grundläggande reform av lärarutbildningen. Regeringen anser att det krävs en tydligare struktur och tydligare mål för utbildningen än i dag och en utbildningsstruktur som passar dagens utbildningsväsende. Det är också viktigt med en tydlig utbildningsstruktur i utbildningarna för att rörligheten bland studenterna ska underlättas och för att det bör vara enkelt att bygga på utbildningen och förkovra sig. Detta motsäger inte lärosätets organisatoriska ansvar för och dimensionering av utbildningen.

Internationellt sett är en uppdelning av lärarutbildningen i två lärarexamina vanliga, där skiljelinjen mellan de båda lärarkategorierna förenklat sett går mellan barn och ungdom. Regeringen anser att utredarens förslag om att dagens lärarexamen bör ersättas av en grundlärarexamen och en ämneslärarexamen är bra (se avsnitt 5.3 och 5.4). Utöver grundlärarexamen och ämneslärarexamen anser dock regeringen att utbildningarna till förskollärare respektive yrkeslärare bör leda till egna examina (se nedan och avsnitt 5.2 och 5.5).

Mot bakgrund av detta föreslår regeringen att riksdagens tidigare ställningstagande om en samlad lärarexamen inte längre ska gälla och att dagens lärarexamen ska ersättas av fyra nya yrkesexamina: förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen.

Behovet av en förskollärarexamen

En av konsekvenserna av den gemensamma lärarexamen som trädde i kraft 2001 (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) blev att samtliga lärosäten med någon form av lärarutbildning fick tillstånd att utfärda lärarexamen. Ingen prövning skedde av förutsättningarna för att bedriva utbildning inom alla de områden som lärarprogrammet täckte. Den generella lärarexamenstillståndet innebar t.ex. att lärarutbildning med inriktning på förskolan och grundskolans tidigare år kunde startas vid lärosäten med uppenbart begränsad lärarkompetens på förskoleområdet.

I dag råder det dock brist på förskollärare. Enligt Högskoleverkets rapport Högskoleutbildningarna och arbetsmarknaden (Högskoleverket 2009:5 R) har det varit brist på förskollärare de senaste tio åren och Högskoleverkets beräkningar tyder på att bristen kommer att förvärras. Med tanke på den rådande bristen på förskollärare anser regeringen att fler förskollärare än i dag behöver utexamineras och att utbildningen till förskollärare behöver bli mer attraktiv. Samtidigt ställs, med tanke på

Prop. 2009/10:89

11

den stora betydelse som förskolan och dess pedagogik har för barns 

Prop. 2009/10:89 

utveckling, höga krav på utbildningen till förskollärare. Regeringen anser 

därför att en utbildning som leder till förskollärarexamen bör vara 

inriktad specifikt på förskolan och de behov som finns där. En utbildning 

med en mer tydlig inriktning mot arbete i förskolan och med tydligare 

yrkesidentitet bör ge förskollärarutbildningen en ökad status och 

utbildningen bör därmed sannolikt också bli mer attraktiv (se avsnitt 5.2). 

Behovet av en yrkeslärarexamen 

I samband med att utbildningen till lärare i yrkesämnen successivt har 

förändrats, förlängts och till sist inordnats i lärarexamen i samband med 

reformen 2001, har antalet examinerade yrkeslärare minskat kraftigt. 

Bristen på utbildade lärare i yrkesämnen är i dag mycket omfattande. 

Högskoleverket räknar med att cirka 700 yrkeslärare per år kommer att 

behöva examineras under det kommande decenniet. Detta är långt fler än 

det antal som årligen har examinerats de senaste åren. Om behovet av 

utbildade yrkeslärare ska kunna tillgodoses på lång sikt krävs att 

rekryteringen till den ordinarie utbildningen till yrkeslärare ökar på ett 

varaktigt sätt. För att åtgärda den stora bristen på yrkeslärare och den 

situation som många potentiella yrkeslärarstudenter befinner sig i anser 

regeringen att det är nödvändigt att genomföra grundläggande 

förändringar i utbildningen av lärare i yrkesämnen (se avsnitt 5.5). 

Kunskaper i undervisningsämnen 

Inom ramen för nuvarande lärarexamen finns stora möjligheter för 

lärarstudenterna att inrikta sig inom ämnen, ämnesområden och teman 

som inte har en given plats i det svenska skolsystemet. Detta påverkar de 

nyexaminerade lärarnas anställningsbarhet negativt. Regeringen anser att 

endast ämnen som syftar mot undervisning i ett av skolväsendets ämnen 

för vilket det finns en fastställd ämnes- eller kursplan, bör vara möjliga 

att läsa inom ramen för en grund-, ämnes- eller yrkeslärarexamen. 

Regeringen ser dock positivt på om den enskilde studenten eller läraren, 

vid sidan om sina lärarstudier eller som kompetensutveckling, läser 

ämnen som inte har en direkt undervisningsanknytning för att bredda och 

fördjupa sina kunskaper. 

Lärarutbildningen i examensordningen 

Regeringen beslutade i mars 2007 genom förordningen (2007:129) om 

ändring i högskoleförordningen (1993:100) att placera lärarexamen i den 

nya utbildnings- och examensstrukturen för den högre utbildningen. 

Reformen 2007 innebar en översyn av examensordningen med mer 

utförliga examensbeskrivningar för examina än tidigare och ett system 

där kurser och examina nivåplaceras på grundnivå, avancerad nivå eller 

forskarnivå. Dagens lärarexamen skiljer sig från övriga examina genom 

att den har en stor mängd olika omfattningar och är placerad på antingen 

grundnivå eller avancerad nivå. Examensbeskrivningen för dagens 

lärarexamen skiljer sig även från övriga examina genom sin omfattande 

12 

reglering av olika i utbildningen ingående delars omfattning och hur de kan kombineras. Enligt regeringens bedömning kommer examensbeskrivningarna för de nya lärar- och förskollärarexamina att fortsatt vara relativt detaljerade, även om de tydligare ramar som regeringen vill se i vissa avseenden kan ge en enklare examensbeskrivning än de många olika alternativ som ska rymmas inom dagens lärarexamen. Under förutsättning av erforderliga riksdagsbeslut avser regeringen att återkomma med nivåplacering av de nya examina och med examensbeskrivningarna i högskoleförordningen (1993:100) för respektive examen.

Den reform som regeringen föreslår i denna proposition innebär enligt regeringens bedömning en ökad tydlighet genom att en lärarexamen med en svåröverskådlig utbildningsstruktur ersätts av fyra mer distinkt profilerade examina. Som framgår av regeringens bedömningar (se avsnitt 5.2–5.5) kommer det dock även fortsättningsvis att vara så att olika inriktningar inom en och samma examen kan skilja sig åt i fråga om omfattning och mål. Det är ändå, enligt regeringen, att föredra jämfört med att låta varje inriktning vara en egen examen.

Dubbla examina

I samband med 1993 års högskolereform indelades examina i generella examina och yrkesexamina (prop. 1992/93:1, bet. 1992/93:UbU3, rskr. 1992/93:103). Efter förslag i propositionen Ny värld – ny högskola (prop. 2004/05:162, bet. 2005/06:UbU3, rskr. 2005/06:160) delades högre utbildning in i tre nivåer – grundnivå, avancerad nivå och forskarnivå. I propositionen anger regeringen också principerna för inrättande av yrkesexamina. Regeringens bedömning i propositionen är att utbildning på avancerad nivå väsentligen ska bygga på utbildning på grundnivå vilket tydliggör en progression i studierna. Enligt regeringens mening i propositionen bör också varje utbildning karakteriseras av progression för studenten, såväl inom varje utbildningsnivå som mellan nivåerna.

Utvecklingen under senare år har visat att det blivit allt vanligare att yrkesprogram har ett innehåll och ett upplägg som innebär att kraven inte bara för yrkesexamen utan även för en generell examen uppfylls. För att ett lärosäte ska utfärda en generell examen gäller i dag att studenten måste ansöka om detta. När det gäller generella examina på avancerad nivå ställs dock krav i högskoleförordningen (1993:100) på tidigare avlagd kandidatexamen, konstnärlig kandidatexamen, yrkesexamen om minst 180 högskolepoäng eller motsvarande utländsk examen.

Regeringen anser att det finns flera skäl till att inte utfärda en generell examen vid utfärdandet av en yrkesexamen. För det första finns det en uppenbar risk för missförstånd hos t.ex. arbetsgivare och utländska aktörer så länge examensbevisen och ingående kurser inte granskas och jämförs. För det andra kan utfärdande av en generell examen tillsammans med yrkesexamen ses som ett uttryck för att yrkesexamen i sig inte skulle ha samma status som den generella examen, eller att tydligheten i nivåplacering inte skulle vara densamma för yrkesexamen. Avslutningsvis, och kanske allvarligast, är att tydligheten i den svenska

Prop. 2009/10:89

13

examensstrukturen undergrävs om lärosäten regelmässigt utfärdar både Prop. 2009/10:89 en yrkesexamen och en generell examen på grundval av samma utbildningsprogram.

5.2Förskollärarexamen

Regeringens 

bedömning: 

Förskollärarexamen 

bör 

omfatta 

210 högskolepoäng. 

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredaren föreslår att utbildning med inriktning mot arbete i förskolan ska vara en inriktning inom grundlärarexamen och att den ska omfatta 180 högskolepoäng.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, exempelvis

Göteborgs universitet, Stockholms universitet, Högskolan i Borås, Karlstad, Malmö och Västerås kommuner, Sveriges förenade studentkårer och Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), avstyrker utredarens förslag. Den huvudsakliga invändningen är att en utbildning om 180 högskolepoäng inte räcker för att ge fullgoda kunskaper och praktisk erfarenhet för arbete i förskolan. Att utredarens förslag till utbildning för förskollärare endast ger en examen på grundnivå och inte på avancerad nivå har väckt kritik och t.ex. Stockholms universitet,

Stiftelsen Högskolan i Jönköping, Gävle, Södertälje och Trollhättans kommuner samt TCO menar att en förkortning av utbildningen minskar forskningsanknytningen och att alla lärarexamina borde ligga på avancerad nivå för att kunna ge behörighet till forskarutbildning.

Skälen för regeringens bedömning: I Sverige tillbringar fler än åtta av tio 1–5-åringar delar av sin vardag i förskolan, vilket innebär att förskolan och dess verksamhet är en stor och betydelsefull del av många barns liv. Förskolan bör, enligt regeringen, präglas av en verksamhet där omsorg, fostran, lärande och lek bildar en helhet och förskollärarens yrkesutövning kräver, inte minst i ljuset av förskolans stärkta pedagogiska uppdrag (prop. 2008/09:1, utg.omr. 16, bet. 2008/09:UbU1, rskr. 2008/09:131), gedigen kunskap om barns utveckling och lärande. Enligt betänkandet Legitimation och skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52) blir det allt vanligare att huvudmän försöker rekrytera personal med pedagogisk högskoleutbildning till förskolor. Denna utveckling ligger i linje med Statens skolverks allmänna råd för kvalitet i förskolan (SKOLFS 2005:10) som anger att kommunen bör sträva efter att anställa sådan personal. Regeringen bedömer också att det är förskollärare som ska ha ansvaret för undervisningen i förskolan samtidigt som verksamheten genomförs av såväl förskollärare som barnskötare.

I dag råder dock brist på förskollärare och enligt Högskoleverkets rapport Högskoleutbildningarna och arbetsmarknaden (2009:5 R) har denna brist funnits under lång tid. Högskoleverkets beräkningar tyder på att bristen kommer att öka än mer och rekryteringsbehovet av förskollärare beräknas fr.o.m. 2013 och några år framåt bli cirka 3 600 per år. Antalet examinerade med lärarexamen som omfattar förskolan uppskattas bli cirka 3 400 under 2013, men bara 1 600 av dessa beräknas

14

börja arbeta som förskollärare. Övriga beräknas börja arbeta inom förskoleklass, fritidshem eller grundskola. Det innebär att inte ens hälften av det prognostiserade behovet kommer att kunna täckas. Samtidigt förväntas efterfrågan på förskollärare öka pga. pensionsavgångar, den allmänna befolkningsökningen och, i samband med denna, stigande födelsetal.

Under perioden 1993–2001 fanns en barn- och ungdomspedagogisk examen som förberedde för arbete i förskola eller fritidshem, men i och med reformen 2001 (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) inordnades denna utbildning i utbildningen som leder till en samlad lärarexamen. I praktiken innebar reformen att utbildningarna för arbete i förskola, förskoleklass, fritidshem och grundskolans tidigare år integrerades i en och samma utbildning vilket i sin tur bl.a. ledde till att färre examinerade lärare valde att arbeta i förskolan. Det förskolepedagogiska kunskapsområdet kunde inte alltid hävda sig i kampen om utrymme i den nya, större lärarutbildningen och då har studenter i ökad grad valt andra verksamhetsgrenar i stället (Högskoleverket 2005:17 R).

Regeringen bedömer att förskollärarexamen bör omfatta 210 högskolepoäng. Detta innebär en termins längre utbildning för förskollärare än vad utredaren föreslår. Regeringen anser dock, liksom många av remissinstanserna som yttrat sig om förslaget, att detta utrymme är nödvändigt, särskilt då förskolans pedagogiska uppdrag kommer att förstärkas och förskollärarnas ansvar för undervisningen i förskolan tydliggöras, och för att hålla en god kvalitet på förskollärarutbildningen. I exempelvis regeringens uppdrag till Statens skolverk (U2008/6144/S) om förslag till förtydliganden i läroplanen för förskolan anger regeringen att förskolan i högre utsträckning ska ge tidig pedagogisk stimulans för barns språkliga och matematiska utveckling. Mot bakgrund av det förstärkta pedagogiska uppdraget vill regeringen betona vikten av att den blivande förskolläraren har den kunskap och kompetens som krävs för att möta de yngsta barnens behov av lärande och omsorg. Detta ger även utbildningen en prägel och ett djup med inriktning mot förskolans uppdrag som ger förskollärare en tydlig yrkesidentitet och status i förhållande till andra lärargrupper. Enligt examensbeskrivningen för dagens lärarexamen (examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen [1993:100]) gäller för undervisning och annan pedagogisk verksamhet i bl.a. förskola att studenten ska visa mycket god kunskap i läs- och skrivinlärning och i grundläggande matematikinlärning. Regeringen anser att en hög ambitionsnivå inom dessa områden måste gälla även för den framtida förskollärarutbildningen.

För förskollärarexamen bör den utbildningsvetenskapliga kärna som beskrivs i avsnitt 7.1 omfatta 60 högskolepoäng. För förskollärarexamen bör vidare verksamhetsförlagd utbildning om 30 högskolepoäng (se avsnitt 7.3) krävas och ett examensarbete om 15 högskolepoäng. Resterande del (105 högskolepoäng) bör bl.a. omfatta kunskaper om barns utveckling och lärande, t.ex. grundläggande läs-, skriv- och matematikinlärning, praktiska och estetiska lärprocesser, och kunskaper om barns behov av omsorg samt förskolans pedagogik och arbetssätt. Leken som pedagogiskt verktyg bör genomgående betonas. Förskollärare

Prop. 2009/10:89

15

bör också i 

utbildningen få kompetens för att kunna arbeta i Prop. 2009/10:89 

förskoleklass. 

5.3Grundlärarexamen

Regeringens bedömning: Grundlärarexamen bör ges med

–inriktning mot arbete i förskoleklass och grundskolans årskurs 1–3,

–inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 4–6, och

–inriktning mot arbete i fritidshem.

Grundlärarexamen med inriktning mot arbete i förskoleklass och grundskolans årskurs 1–3 bör omfatta 240 högskolepoäng. Grundlärarexamen med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 4–6 bör omfatta 240 högskolepoäng. Grundlärarexamen med inriktning mot arbete i fritidshem bör omfatta 180 högskolepoäng.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Utredaren föreslår att även utbildningen för arbete i förskola ska ligga inom ramen för grundlärarexamen och att inriktningen mot arbete i fritidshem bör omfatta 240 högskolepoäng.

Remissinstanserna: Flera av de remissinstanser som yttrat sig över utredarens förslag om en grundlärarexamen med fyra inriktningar tillstyrker förslaget, t.ex. Barnombudsmannen, Statens skolverk och

Växjö kommun. Statens skolverk bedömer att utredarens förslag ger grundlärare breda men relativt grunda kunskaper men anser samtidigt att det är viktigare att läraren i årskurserna 1–6 har någon form av lärarutbildning i flertalet undervisningsämnen än att han eller hon har djupare kunskaper i ett fåtal ämnen och ingen utbildning i övriga.

Utredarens förslag om stadieindelningen möts av kritik från bl.a.

Stockholms universitet, Högskolan Väst samt Karlstads och Luleå kommuner vilka menar att förslaget om en stadieindelad lärarutbildning kan skapa snäva ämnes- och åldersgruppsperspektiv och riskera att minska lärarnas anställningsbarhet. Samtidigt tillstyrker Barnombudsmannen förslaget och menar att exempelvis åldersgruppen 10–12 år i många sammanhang kommit i kläm då det under de senaste åren inte utbildats lärare specialiserade på denna åldersgrupp.

Flera instanser, t.ex. Uppsala universitet, Stockholms universitet, Linköpings universitet, Mittuniversitetet, Högskolan i Gävle, Malmö högskola samt Botkyrka, Luleå och Malmö kommuner är kritiska till utredarens förslag på upplägg för grundlärare och menar att det innebär en reducering av ämnesstudier i samtliga ämnen jämfört med dagens utbildning. Åtskilliga instanser, såsom exempelvis Göteborgs universitet,

Mittuniversitetet, Gävle och Halmstads kommuner, ställer sig kritiska till att utredarens förslag om grundlärarutbildning innebär en minskning av ämnesdjup när det gäller t.ex. natur- och samhällsorienterande ämnen och åtskilliga remissinstanser, bl.a. Örebro universitet, Högskolan Dalarna och Kungliga Vetenskapsakademin, menar att det bör kunna ges möjlighet till fördjupning i ett eller två ämnen. Vidare ifrågasätter ett antal instanser, däribland Örebro universitet, Högskolan Kristianstad, Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, Högskolan i Halmstad samt

16

Botkyrka, Linköping, Luleå och Malmö kommuner, utredarens förslag till 

Prop. 2009/10:89 

grundlärarnas utbildning eftersom den, menar de, helt saknar inslag av 

praktiska och estetiska ämnen. 

Högskolan på Gotland och Lärarnas Riksförbund tillstyrker förslaget 

om en förlängning av utbildningen jämfört med dagens krav om en 

lärarexamen om 210 högskolepoäng för undervisning i grundskolans 

tidigare år. Högskoleverket samt Gävle och Halmstads kommuner 

välkomnar utredarens föreslag om satsningar på läs-, skriv- och 

matematikutveckling. 

Ett stort antal av remissinstanserna, exempelvis Lunds universitet, 

Stockholms universitet, Karlstads universitet, Mittuniversitetet, 

Högskolan i Borås, Högskolan Kristianstad, Högskolan Väst, Stiftelsen 

Högskolan i Jönköping, Linköpings kommun och Luleå kommun, 

tillstyrker 

utredarens 

förslag 

om 

utbildning 

omfattande 

240 högskolepoäng med 

inriktning 

mot 

fritidshem. 

Bl.a. Statens 

skolverk, Stockholms universitet och Högskolan Kristianstad är positiva 

till utredarens förslag om att utbildningsinriktningen mot arbete i 

fritidshem ska få ämnesfördjupning i sin utbildning för att ge möjlighet 

att undervisa i förskoleklass och i grundskolan. Botkyrka kommun 

framhåller att det bör finnas möjlighet att ta ut en examen på grundnivå 

för dem som endast önskar arbeta i fritidshem, dock med möjlighet till 

påbyggnadsutbildning för behörighet till undervisning i ämnen i 

grundskolan. 

Skälen för regeringens bedömning 

Behovet av lärare i förskoleklassen och i grundskolans årskurser 1–6

Dagens lärarutbildning ger ofta fördjupade kunskaper i ett par ämnen 

men samtidigt grundare kunskaper i övriga ämnen. Avsikten är att de 

blivande lärarna ska undervisa i de ämnen där fördjupade studier skett 

men det är inte alltid detta passar med de behov och den organisation 

som finns på dagens skolor. Exempelvis visar Statskontorets studie 

Lärares utbildning och undervisning i skolan – kartläggning och analys 

(2007:8) att cirka 25 procent av de lärare som undervisar i matematik i 

årskurserna 1–5 saknar utbildning i ämnet. Samma studie visar att mindre 

skolor har svårt att rekrytera lärare med tillräckligt bred utbildning för att 

den samlade kompetensen ska täcka alla undervisningsämnen. Även de 

intervjuer med bl.a. rektorer, lärare, förskollärare och fritidspedagoger, 

som tjänade som ett av underlagen till betänkandet Legitimation och 

skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52), visar att det behövs flera olika 

lärarkategorier i grundskolan. Ett annat problem i dagens lärarutbildning 

är att utbildningen ofta är riktad mot breda åldersintervall. Det kan 

medföra att studenterna kan ha svårt att uppnå tillräckliga ämnes- och 

ämnesdidaktiska kunskaper för hela åldersspannet. Utbildningen för 

undervisning i grundskolans tidigare år är ofta riktad mot årskurserna 1– 

7. Enligt Högskoleverkets utvärdering från 2008 (2008:8 R) är den 

elevgrupp som oftast hamnar på undantag eleverna i årskurs 3–5/6.

Som framkommer av denna beskrivning har lärarutbildningen för 

undervisning i grundskolans tidigare år flera brister. I många fall kan den 

inte möta det behov av lärarkompetens som dagens skolor har. Att en 

17 

fjärdedel av de lärare som undervisar 7–11-åringar i matematik saknar utbildning i ämnet är ett illustrerande exempel. Enligt en promemoria från Statens skolverk, Skolverkets bild av utvecklingen av kunskapsresultaten i grundskolan och av elevers studiemiljö (dnr 2008:3010), hamnade Sveriges resultat i en undersökning av matematikkunskaper 2007 hos elever i årskurs 4 under både OECD- och EU-genomsnittet.

Enligt Statens skolverks kunskapsöversikt Vad påverkar resultaten i svensk grundskola? (Statens skolverk, best.nr. 09:1127) pekar forskning på att lärarkompetensen är en viktig faktor när det gäller elevernas resultat. Välutbildade och erfarna lärare med ämnesdidaktisk kompetens är alltså en nyckelfaktor för ett framgångsrikt utbildningsväsende, och lärare med utbildning för den undervisning de bedriver är av avgörande betydelse för elevernas måluppfyllelse.

Skolhuvudmännen har ansvaret för att organisera skolverksamheten och organisationen kan därmed skilja sig åt mellan olika huvudmän och skolor. Därför anser regeringen att det är viktigt att grundlärarutbildningen anpassas efter de olika behov som finns på skolorna. Utbildningen till grundlärare bör vara utformad så att en och samma lärare ska kunna följa eleverna under de första skolåren. De skolor som efterfrågar klasslärare ska kunna få tillgång till lärare med sådan utbildning samtidigt som de skolor som vill organisera undervisning så att flera lärare samverkar om undervisningen i en klass har fortsatt möjlighet att använda lärare som undervisar i enskilda ämnen. På grund av att det alltså finns ett behov av både klasslärare och ämneslärare för undervisning i lägre årskurser anser regeringen att de lärare som är inriktade mot förskoleklass och grundskolans årskurs 1-6 bör ha bredare ämneskunskaper och vara inriktade mot snävare åldersintervall än vad som är fallet i dag.

Mot denna bakgrund bedömer regeringen att grundlärarexamen bör ges med en inriktning mot arbete i förskoleklass och grundskolans årskurs 1– 3 samt med en inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 4–6. Som framgår av avsnitt 5.4 så kommer ämneslärare med inriktning mot grundskolans årskurs 7–9 också att kunna undervisa i sina ämnen i årskurs 4–6. Därmed ges skolhuvudmännen goda möjligheter att kunna anställa lärare som passar den egna organisationen, antingen klasslärare eller ämneslärare.

Inriktning mot arbete i förskoleklass och grundskolans årskurs 1–3

Förskoleklassen är sedan 1998 en del av det offentliga skolväsendet och följer samma läroplan som grundskolan (Lpo 94). Den är frivillig, men kommunerna är skyldiga att erbjuda alla sexåringar plats. Nästan alla barn går numera i förskoleklass. Under läsåret 2008/2009 gick 95 procent av sexåringarna i förskoleklass. Att gå i förskoleklass är en viktig övergångsfas i barnens liv, då de får möjligheter till förberedande möten med skolans krav på kunskaper och färdigheter på samma gång som förskolans arbetssätt med lärande genom lek fortfarande får stort utrymme. Samtidigt bör verksamheten i förskoleklassen betraktas som undervisning i samma mening som i övriga skolformer.

Prop. 2009/10:89

18

Såväl nationellt som internationellt finns en stark 

tendens att stärka 

Prop. 2009/10:89 

undervisningen och det tidiga ämneskunnandet. Det är viktigt med tidig 

uppföljning och tidiga insatser för att ge alla elever förutsättningar att nå 

målen. Därför har riksdagen bl.a. beslutat att årskurs 3, 6 och 9 ska 

utgöra 

avstämningstillfällen 

i grundskolan 

(prop. 

2008/09:87, 

bet. 2008/09:UbU9, rskr. 2008/09:189). Som ett led i arbetet med tidig 

uppföljning beslutade regeringen redan i maj 2008 att mål i svenska, 

svenska som andraspråk och matematik skulle införas från höstterminen 

2008 i årskurs 3 (U2008/3962/S). 

Regeringen bedömer att kunskaper om läs- och skrivutveckling och om 

barns kommunikation och språkutveckling bör utgöra en väsentlig del av 

kompetensen för lärare inriktade på förskoleklassen och grundskolans 

första år. Till denna hör också fördjupade kunskaper om matematik för 

yngre barn och hur barns matematiska begreppsutveckling och lärande 

stimuleras. I läroplanen för det obligatoriska skolväsendet, 

förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94) anges bl.a. att skapande 

arbete och lek är väsentliga delar i det aktiva lärandet och att eleverna 

ska utveckla sin förmåga till kreativt skapande och få ett ökat intresse för 

att ta del av samhällets kulturutbud. De estetiska uttryckssätten har ett 

egenvärde men 

är 

också 

vägar 

till 

kunskap 

i 

olika 

ämnen 

(prop. 2007/08:1, 

utg.omr. 17, 

bet. 2007/08:KrU1, 

rskr. 2007/08:59). 

Regeringen bedömer därför att kunskaper och kompetenser inom de 

praktiska och estetiska områdena är viktiga för de blivande lärarna. 

Flera av remissinstanserna som kommenterat utredarens förslag har 

anmärkt på att ämnesdjupet blir mindre med utredarens förslag till 

utbildning för undervisning i grundskolans tidigare år jämfört med vad 

som gäller i dag. Regeringen instämmer i att det är viktigt med 

ämnesdjup men bedömer också att grundlärarutbildningen behöver 

utformas så att den svarar mot huvudmännens efterfrågan på klasslärare 

som kan följa eleverna under de första skolåren och som kan undervisa i 

flertalet ämnen, inte bara i ett fåtal. För att utbildningen ska kunna ge 

både ämnesbredd och ökat ämnesdjup anser regeringen att 

grundlärarexamen med inriktning mot arbete i förskoleklass och 

grundskolans årskurs 1–3 bör omfatta 240 högskolepoäng. Detta innebär 

ett halvårs längre utbildning jämfört med dagens krav för undervisning i 

grundskolans 

tidigare 

år 

och 

ger 

utrymme 

för 

studier 

om 

minst 

30 högskolepoäng i exempelvis matematik. 

Genom utbildningen ska studenterna kunna få de kunskaper och 

kompetenser som krävs för arbete i förskoleklass och i grundskolans 

årskurs 1–3 och som anges i målen för examen i högskoleförordningen. 

Utbildningens innehåll bör således spegla utbildningens examensmål. 

Ämnesstudierna inom inriktningen bör omfatta sammanlagt 165 

högskolepoäng. Av dessa bör 15 högskolepoäng utgöras av 

verksamhetsförlagd utbildning inom ett eller flera aktuella ämnen eller 

ämnesområden (se avsnitt 7.3). Inom ramen för ämnesstudierna bör även 

examensarbetet om 30 högskolepoäng, alternativt två examensarbeten 

om 15 högskolepoäng vardera, genomföras. Ämnesstudierna bör även 

inkludera ämneskunskaper och ämnesdidaktik i svenska, matematik, 

engelska, 

samhällsorientering, 

naturorientering och 

teknik. 

Inom 

utbildningens ram bör även kunna rymmas vissa moment inom de 

praktiska 

och 

estetiska 

områdena. 

För 

att 

tillgodose 

behovet av 

19 

ämneskompetens inom dessa områden anser regeringen att grundlärare med andra inriktningar och relevanta ämneskunskaper och ämneslärare med relevanta ämneskunskaper ska kunna undervisa i praktiska och estetiska ämnen i förskoleklassen och i årskurs 1-3. Det är också önskvärt att det anordnas kompletterande kurser (se avsnitt 7.8) där blivande lärare i förskoleklassen och årskurs 1-3 ges möjlighet till fördjupning i dessa ämnen. Utöver ämnesstudier bör en utbildningsvetenskaplig kärna om 60 högskolepoäng (se avsnitt 7.1) samt ytterligare verksamhetsförlagd utbildning inrymmas i utbildningen. Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen bör totalt omfatta 30 högskolepoäng.

Inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 4–6

Fram till 1988 fanns en särskild lärarexamen med inriktning på årskurserna 4–6 i grundskolan, då benämnt mellanstadiet. Mellanstadielärarnas fick en bred utbildning som, förutom kunskaper i svenska, matematik och engelska, omfattade både naturkunskap och de samhällsvetenskapliga områdena liksom praktiska och estetiska ämnen.

Den nuvarande lärarexamens utformning med dess breda åldersspann har tenderat att ha negativa konsekvenser i form av otillräckliga ämnes- och ämnesdidaktiska kunskaper anpassade för hela åldersintervallet. Lärarna lämnar ofta sin utbildning med ofullständiga kunskaper inom flera av de ämnesområden som är betydelsefulla för denna grupp av elever. Det gäller t.ex. matematik och de ämnen som ryms inom naturvetenskap, men även svenska och samhällskunskap. För de lärarstudenter som inte är inriktade på matematik kan t.ex. dagens utbildning i praktiken ofta innebära så lite som några veckors ämnesstudier i matematik men kommer trots detta kanske ändå att undervisa i matematik. I Högskoleverkets utvärdering från 2008 (2008:8 R) uppmärksammades särskilt matematikämnet, och den visade att de blivande lärarna dels har dåliga förkunskaper, dels att de inte får tillräckliga kunskaper under lärarutbildningen. Högskoleverket konstaterade också att det var just årskurserna 4–6 som hamnar på undantag i lärarutbildningen, inte bara när det gällde ämnesfördjupning utan även ämnesdidaktiska kunskaper. Regeringen anser att det är av central betydelse att även elever i årskurs 4–6 undervisas av lärare som har utbildning som är riktad mot åldersgruppen.

Flera av de remissinstanser som kommenterat utredarens förslag om en grundlärarexamen med inriktning mot arbete i årskurs 4–6 menar att det finns en risk att ämnesdjup går förlorat jämfört med hur dagens lärarexamen är utformad och att de blivande lärarnas kunskaper i t.ex. natur- och samhällsorienterande ämnen blir för grunda om utredarens förslag genomförs. Det har även anförts att det borde finnas utrymme i utbildningen för ämnesfördjupning. Regeringen instämmer i detta och bedömer att grundlärarexamen med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 4–6 bör omfatta 240 högskolepoäng, vilket innebär ett halvårs längre utbildning än med dagens krav för undervisning för grundskolans tidigare år. Detta möjliggör en bred kunskapsbas hos de blivande lärarna i årskurs 4–6.

Prop. 2009/10:89

20

Genom utbildningen ska studenterna kunna få de kunskaper och Prop. 2009/10:89 kompetenser som krävs för arbete i grundskolans årskurs 4–6 och som

anges i målen för examen i högskoleförordningen. Utbildningens innehåll bör således spegla utbildningens examensmål. Detta innebär bl.a. att utbildningsinriktningen för undervisning i årskurs 4–6 bör

omfatta 

ämneskunskaper 

och 

ämnesdidaktik 

motsvarande 

30 högskolepoäng 

vardera 

i svenska, matematik och 

engelska 

och 

15 högskolepoäng 

ämnesrelaterad 

verksamhetsförlagd 

utbildning 

(se 

avsnitt 7.3). Därutöver bör även den utbildningsvetenskapliga kärnan (se avsnitt 7.1) om 60 högskolepoäng och ytterligare verksamhetsförlagd utbildning ingå i utbildningen. Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen bör totalt omfatta 30 högskolepoäng. Studenten bör dessutom välja mellan tre olika alternativ; 30 högskolepoäng i naturorienterande ämnen och teknik, 30 högskolepoäng i samhällsorienterande ämnen eller 30 högskolepoäng i något eller några praktiska och estetiska ämnen. Examensarbetet om 30 högskolepoäng, alternativt de två examensarbetena om 15 högskolepoäng vardera, bör skrivas i något eller några av undervisningsämnena. Sammantaget motsvarar detta 165 högskolepoäng ämnesstudier.

För att öka flexibiliteten i utbildningen och därmed också anställningsbarheten anser regeringen att det bör kunna erbjudas en extra termins studier för de studenter som så önskar i form av ett tillval av studier i något av de alternativ som man inte redan har läst, dvs. i naturorienterande ämnen och teknik, i samhällsorienterande ämnen eller i något eller några praktiska och estetiska ämnen.

Med grundlärarexamen med inriktning mot årskurs 4–6 skärps kraven när det gäller både ämnesbredd och ämnesfördjupning betydligt jämfört med dagens lärarexamen, och den lärarstuderande får en tydlig läraridentitet med en inriktning mot årskurserna 4–6. Utbildningen för arbete i årskurs 4–6 bör dock även kunna ge lärarna sådan kompetens att de kan undervisa även i lägre årskurs i exempelvis praktiska och estetiska ämnen.

Behovet av lärare i fritidshemmen; inriktning mot arbete i fritidshem

Det råder i dag brist på fritidspedagoger och lärare med inriktning mot arbete i fritidshem. Få studenter väljer lärarutbildningens inriktning mot fritidspedagogik och fritidsverksamhet. Skäl till detta kan vara den otydlighet som finns i dagens lärarexamen. I samband med förändringen av lärarutbildningen 2001 (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) inordnades den barn- och ungdomspedagogiska utbildningen, som förberedde för arbete i förskola eller fritidshem, i utbildningen som leder till en samlad lärarexamen (se även avsnitt 5.2). Reformen innebar att utbildningarna för arbete i förskola, förskoleklass, fritidshem och grundskolans tidigare år integrerades i en och samma utbildning. I dag finns vid vissa lärosäten därmed inte en tydlig inriktning i lärarutbildningen mot arbete i fritidshem, utan det kan vara en generell inriktning mot arbete med yngre barn. Tillämpningen av lärarutbildningsreformen 2001 innebar i praktiken att för arbete i

21

fritidshem relevant kunskap fick ett kraftigt reducerat utrymme i Prop. 2009/10:89 lärarutbildningen.

Enligt Högskoleverkets rapport Högskoleutbildningarna och arbetsmarknaden (2009:5 R) har behovet av fritidspedagoger och lärare med inriktning mot arbete i fritidshem ökat och efterfrågan förväntas öka än mer, bland annat till följd av att antalet barn i åldrarna 6–12 år väntas öka på grund av den allmänna befolkningsökningen. Det beräknade behovet av nyexaminerade lärare med inriktning mot arbete i fritidshem räcker inte till för att ersätta de som går i pension.

Fritidshemmen har under senare år knutits allt närmare skolan. De båda verksamheterna har i många kommuner samordnats organisatoriskt, och fritidspedagoger och lärare med inriktning mot arbete i fritidshem ingår numer ofta i skolans arbetslag och medverkar i undervisningen på olika sätt. I praktiken får fritidspedagoger och lärare med inriktning mot arbete i fritidshem ofta en lärarfunktion såväl på lektioner som i andra undervisningssammanhang, och deras arbete har i ökande grad förlagts till den obligatoriska skoldagen som stöd till skolans undervisning. Regeringen anser därför att lärare som arbetar i fritidshemmen bör vara lärarutbildade eftersom fritidshemmen i dag blir alltmer integrerade i skolan och regeringen bedömer att grundlärarexamen bör ges med inriktning mot fritidshem, utöver de två ovan nämnda inriktningarna.

Dagens utbildning till lärare med inriktning mot arbete i fritidshem, som sker inom utbildningen för arbete i förskola, förskoleklass eller fritidshem om 210 högskolepoäng, behöver förtydligas och kan förkortas. Regeringen delar därmed inte utredarens förslag om en utbildning omfattande 240 högskolepoäng för arbete i fritidshem. Genom att renodla utbildningen mot i huvudsak arbete i fritidshem bör det finnas tillräckligt med utrymme för att uppnå fullvärdig kompetens med en kortare utbildning. Regeringens bedömning är därför att grundlärarexamen med inriktning mot arbete i fritidshem bör omfatta 180 högskolepoäng.

Genom att skapa en utbildning med en tydligare inriktning mot fritidshem bedömer regeringen att dessa lärares yrkesidentitet stärks. Genom utbildningen ska studenterna kunna få de kunskaper och kompetenser som krävs för arbete i fritidshem, förskoleklass och årskurs 1–3 som anges i målen för examen i högskoleförordningen. Utbildningens innehåll bör således spegla utbildningens examensmål. För grundlärarexamen med inriktning mot arbete i fritidshem innebär detta att den utbildningsvetenskapliga kärna som beskrivs i avsnitt 7.1 bör omfatta 60 högskolepoäng. För examen bör dessutom verksamhetsförlagd utbildning (se avsnitt 7.3) om totalt 30 högskolepoäng, varav 15 högskolepoäng kan vara ämnesrelaterade, krävas. 60 högskolepoäng bör sedan kunna fördelas inom det fritidspedagogiska området inkluderande ett examensarbete om 15 högskolepoäng. Resterande del (30 högskolepoäng) bör omfatta ett eller flera praktiska och estetiska ämnen så att de blivande lärarna även kan få förutsättningar att undervisa i dessa ämnen i förskoleklass och grundskolans årskurs 1–3.

22

Prop. 2009/10:89

5.4Ämneslärarexamen

Regeringens bedömning: Ämneslärarexamen bör ges med

–inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 7–9, och

–inriktning mot arbete i gymnasieskolan.

Ämneslärarexamen med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs

7–9 bör omfatta 270 högskolepoäng. Ämneslärarexamen med inriktning mot arbete i gymnasieskolan bör omfatta 300 eller 330 högskolepoäng. Inriktningarna bör ges med ett begränsat antal ämneskombinationer.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredaren föreslår även inriktningar mot undervisning i yrkesämnen samt mot praktiska och estetiska ämnen. Utredaren föreslår att inriktningen mot arbete i grundskolans årskurs 7–9 ska omfatta 240 högskolepoäng och att inriktningen mot arbete i gymnasieskolan ska omfatta 300 högskolepoäng.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har kommenterat utredarens övergripande förslag om ämneslärarexamens olika inriktningar. Statens skolverk tillstyrker förslaget då verket menar att inriktningarna ligger i linje med skolans kommande utformning och att utvärderingar har visat att vida åldersspann skapar problem för studenterna att uppnå tillräckliga kunskaper för hela åldersspannet. Umeå universitet, Kommunförbundet Stockholms Län och Lärarnas Riksförbund är positiva till utredarens förslag när det gäller inriktningen mot arbete i grundskolans årskurs 7–9. Umeå universitet och Lärarnas Riksförbund tillstyrker förslaget om inriktning mot arbete i gymnasieskolan. Barnombudsmannen, Uppsala universitet, Lunds universitet, Karlstad kommun m.fl. är positiva till förslaget om förstärkt ämneskompetens för ämneslärarna.

Göteborgs universitet, Högskolan i Halmstad, Högskolan på Gotland och Södertörns högskola är tveksamma till att förkorta utbildningen för ämneslärare med inriktning mot årskurs 7–9 med en termin jämfört med nuvarande utbildning. Övertorneå kommun anser att lärare i grundskolan år 7–9 generellt bör ha tre- eller fyraämneskombinationer i allmänna ämnen. Stockholms universitet och Västerås kommun menar att tvåämneslärare kan försämra anställningsbarheten. Statens skolverk och Högskolan Dalarna menar att de av utredaren föreslagna tvåämneslärarna i grundskolans årskurs 7–9 kan komma att tvingas undervisa i ämnen de inte är utbildade för. Ett fåtal remissinstanser, däribland Norrköpings kommun och Övertorneå kommun, anser att det bör finnas möjlighet till ett tredje ämne även för gymnasielärare.

Flera remissinstanser, däribland Umeå universitet, Gymnastik- och idrottshögskolan, Högskolan Dalarna, Högskolan i Gävle, Konstfack, Malmö högskola, Mälardalens högskola, Lärarförbundet, Lärarnas Riksförbund och Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), avvisar förslaget om att de praktiska och estetiska ämnena särskiljs från de andra ämnena. Flertalet remissinstanser, t.ex. Statens skolinspektion, Uppsala

23

universitet, Högskolan i Kalmar, Halmstad, Härnösands, Kalmar och 

Prop. 2009/10:89 

Lomma 

kommuner, 

Lärarförbundet, 

Lärarnas 

Riksförbund, 

Musiklärarnas riksförening och Sveriges Skolledarförbund, ställer sig 

kritiska till förslaget att utbilda ettämneslärare i praktiska och estetiska 

ämnen och menar att även dessa lärare som regel bör ha ett andra 

undervisningsämne. Gymnastik- och idrottshögskolan ställer sig positiv 

till olika konstruktioner av ämneslärarutbildning i idrott och hälsa, dvs. 

som ett-, två- eller treämneslärarutbildning. 

I fråga om fasta ämneskombinationer är remissinstanserna delade. 

Lunds universitet, Högskolan Kristianstad, Stiftelsen Högskolan i 

Jönköping, Gävle, Halmstad och Skellefteås kommuner, Lärarnas 

Riksförbund, Sveriges Akademikers Centralorganisation m.fl. delar 

uppfattningen att en minskning av antalet möjliga ämneskombinationer 

är motiverad och är positiva till förslaget. Flera ifrågasätter dock 

samtidigt de kombinationer som utredaren föreslår bl.a. då man menar att 

de utesluter etablerade kombinationer. 

Uppsala universitet, Umeå universitet, Luleå tekniska universitet, 

Högskolan Väst, Mälardalens högskola, Göteborgs kommun, Skövde 

kommun, Friskolornas riksförbund, Lärarförbundet, Sveriges Kommuner 

och Landsting, Sveriges universitetslärarförbund och TCO avstyrker 

förslaget om fasta ämneskombinationer. Flera remissinstanser, däribland 

Göteborgs kommun, Lärarförbundet, Sveriges universitetslärarförbund 

och TCO, ifrågasätter om förslaget löser behovet av en långsiktigt hållbar 

lärarutbildning då behovet av lärare med olika kunskaper varierar 

geografiskt och över tid. Flera remissinstanser, däribland Linköpings 

universitet, Högskolan i Gävle och Malmö högskola, ifrågasätter 

indelningen i förstarespektive andraämnen då de menar att det leder till 

att andraämnena kommer att sakna den expertis i skolan som 

förstaämnena har. 

Skälen för regeringens bedömning 

Djupa ämneskunskaper för att möta elevernas växande krav 

I dag saknar ungefär var tionde elev som slutar grundskolan behörighet 

till gymnasieskolans nationella program. Av eleverna med slutbetyg från 

gymnasiet saknar ungefär motsvarande andel grundläggande behörighet 

till högskolan. Närmare tre av tio gymnasieelever fullföljer inte studierna 

och uppfyller därmed inte kraven för att få slutbetyg. Flera studier, t.ex. 

Ekonomiska resursers betydelse för pedagogiska resultat – en 

kunskapsöversikt (Statens skolverk 02:726), visar att lärarnas utbildning 

och kompetens är de viktigaste faktorerna för att eleverna ska nå 

uppställda mål. Olika skolformer, verksamheter, årskurser och ämnen 

ställer olika krav på kompetens hos lärarna. Ju äldre eleverna blir och ju 

längre eleverna har kommit i sin kunskapsutveckling, desto större blir 

behovet av lärare med fördjupade ämneskunskaper. För att kunna möta 

dessa krav bedömer regeringen att lärare i grundskolans årskurs 7–9 och 

lärare i gymnasieskolan bör ges en smalare och djupare ämneskompetens 

jämfört med grundlärarna. 

Flera av gymnasieskolans kurser bygger vidare på grundskolans 

ämnen och fördjupar kunskaperna i dessa. Många elever som läser flera 

24 

kurser i ett ämne fördjupar sina kunskaper betydligt i gymnasieskolan. Prop. 2009/10:89 Eftersom graden av specialisering ökar i gymnasieskolan genom att det

finns olika program ökar också antalet ämnen markant jämfört med grundskolan. Regeringen bedömer därför att ämneslärarexamen bör ges med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 7–9 och med inriktning mot arbete i gymnasieskolan.

Regeringen anser att tyngdpunkten inom utbildningen för blivande ämneslärare bör ligga i ämnesstudier i två eller tre ämnen beroende på inriktning och ämnesval. Ämnesstudierna bör ha en tydlig ämnesdidaktisk prägel för att på bästa sätt förbereda studenterna för det kommande yrket som lärare. Inom ämneslärarutbildningens inriktningar bör, utöver ämnesstudier, också en utbildningsvetenskaplig kärna (se avsnitt 7.1) inrymmas samt en verksamhetsförlagd utbildningsdel omfattande totalt 30 högskolepoäng, varav 15 högskolepoäng bör genomföras inom ett eller flera relevanta ämnen eller ämnesområden (se avsnitt 7.3). För ämneslärarexamen bör vidare ett eller flera självständiga arbeten (examensarbeten) om sammanlagt minst 30 högskolepoäng genomföras.

Inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 7–9

Inom många skolor undervisar i dag lärare i årskurs 7–9 i ämnen för vilka de saknar utbildning. Av Statskontorets rapport Lärares utbildning och undervisning i skolan – kartläggning och analys (2007:8) framgår att endast 42 procent av alla lärare i årskurs 6–9 har både en lärarexamen med inriktning mot de aktuella årskurserna samt utbildning i undervisningsämnet. Med utbildning i undervisningsämnet avses i rapporten minst en termins studier eller att ämnet ingått i lärarutbildningen men att antalet poäng inte framgår i examen. Inom de moderna språken, utom engelska, saknar tre av tio lärare utbildning i ämnet som de undervisar i.

Att så många som undervisar i grundskolans senare årskurser saknar adekvat utbildning är en konsekvens av flera olika omständigheter. Bland annat har många skolor svårt att rekrytera lärare för undervisning i ett mindre antal timmar. I stället låter man de lärare som redan är anställda vid skolan undervisa i ämnen i vilka de saknar utbildning. Även för lärarna kan denna lösning ibland vara eftersträvansvärd, då de i annat fall kan ha problem att nå den tjänsteomfattning som de önskar.

Som ett led i att komma till rätta med dessa problem anser regeringen att ämneslärarutbildningen med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 7–9 som huvudregel bör innefatta ämnesstudier i tre undervisningsämnen. Tre undervisningsämnen, som kombinerats med utgångspunkt i skolans organisation och behov, ger goda möjligheter även för mindre skolor att erbjuda flertalet lärare en heltidstjänst i de ämnen lärarna är utbildade för. Därmed kommer undervisningens kvalitet att öka, vilket bör leda till positiva effekter på elevernas resultat.

För att undervisa i grundskolans årskurs 7–9 krävs såväl goda ämneskunskaper som en god didaktisk förmåga. Regeringen bedömer att ämneslärarexamen med inriktning mot arbete i grundskolans årskurs 7–9

bör omfatta 270 högskolepoäng. Ämnesstudierna inom inriktningen bör

25

omfatta sammanlagt 195 högskolepoäng. Av dessa bör 15 högskolepoäng utgöras av verksamhetsförlagd utbildning inom ett eller flera relevanta ämnen eller ämnesområden. Inom ramen för ämnesstudierna bör även examensarbetet genomföras. Utöver ämnesstudier bör, som ovan nämnts, en utbildningsvetenskaplig kärna om 60 högskolepoäng samt ytterligare verksamhetsförlagd utbildning inrymmas i utbildningen. Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen bör omfatta totalt 30 högskolepoäng.

För att ett tillräckligt ämnesdjup ska nås anser regeringen att det för examen bör krävas minst 90 högskolepoäng i ett ämne. Bedömningen hur studiernas omfattning i de övriga ämnena på bästa sätt fördelas med hänsyn till ämnets karaktär och det kommande yrkeslivet, avgörs med fördel av lärosätet. Regeringen anser dock att minst 45 högskolepoäng i varje i examen ingående ämne bör krävas för examen. För att studierna i ämnena ska kunna stödja varandra är det en fördel om det minsta ämnet är närliggande till ett annat som ingår i examen. Särskilda krav på ämnesdjup ställs för ämneslärarexamen då svenska och samhällskunskap ingår som ämnen (se nedan). Utbildningen till ämneslärare med inriktning mot årskurs 7–9 bör vidare ge sådan kompetens att lärarna kan undervisa i årskurs 4–6 i de ämnen utbildningen omfattar.

Inriktning mot arbete i gymnasieskolan

Regeringen anser att det krävs gedigna ämneskunskaper och en god didaktisk förmåga för att undervisa i gymnasieskolan. Kraven på omfattningen av ämneskunskaper för lärare i gymnasieskolan behöver därför öka.

I förhållande till examenskraven enligt äldre bestämmelser för utbildning till lärare i gymnasieskolan har nuvarande krav på ämnesstudiernas omfattning reducerats. För att få gymnasielärarexamen i allmänna ämnen enligt den ordning som fanns fram till 2001 krävdes t.ex. ämnesstudier i huvudämnet motsvarande minst 120 högskolepoäng. I nuvarande lärarexamen ställs för arbete inom gymnasieskolan krav om minst 90 högskolepoäng i ämnena, förutom i svenska och samhällskunskap där 120 högskolepoäng krävs. Kraven på ämneskunskaper i nuvarande lärarexamen har dessutom ytterligare begränsats då minst 15 av de 90 högskolepoängen ska bestå av verksamhetsförlagd utbildning.

För att lärarna i gymnasieskolan på ett kvalificerat sätt ska kunna undervisa och fungera som experter inom sina ämnen, och därmed ge gymnasieskolans elever goda förutsättningar för fortsatta studier inom högskolan eller yrkeshögskolan, krävs en nära koppling mellan gymnasieskolans lärare och högskolan. Regeringen bedömer att ämneslärarexamen med inriktning mot arbete i gymnasieskolan bör omfatta 300 eller 330 högskolepoäng. Regeringen anser vidare att inriktningen bör innefatta ämnesstudier i två undervisningsämnen och att ämnesstudierna sammanlagt bör omfatta 225 eller 255 högskolepoäng beroende på ämnesval. Av dessa bör 15 högskolepoäng utgöras av verksamhetsförlagd utbildning inom det ena eller båda de relevanta ämnena eller ämnesområdena. Inom ramen för ämnesstudierna bör även

Prop. 2009/10:89

26

examensarbetet genomföras. Utöver ämnesstudier bör, som ovan nämnts, en utbildningsvetenskaplig kärna om 60 högskolepoäng samt ytterligare verksamhetsförlagd utbildning inrymmas i utbildningen. Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen bör omfatta totalt 30 högskolepoäng.

För att ett tillräckligt ämnesdjup ska nås bedömer regeringen att det bör krävas minst 120 högskolepoäng inom ett ämne samt minst 90 högskolepoäng i det andra ämnet för examen. Om både svenska och samhällskunskap ingår som ämnen ställs dock särskilda krav varför ytterligare en termins studier krävs för examen (se nedan). Utbildningen till ämneslärare med inriktning mot arbete i gymnasieskolan bör ge lärarna sådan didaktisk kompetens att de också kan undervisa i grundskolans årskurs 7–9.

Praktiska och estetiska ämnen samt modersmål särskiljs inte

Regeringen anser att de praktiska och estetiska ämnena inte bör särskiljas från övriga ämnen. I stället bör dessa ämnen även fortsättningsvis likställas med övriga ämnen. På motsvarande sätt anser regeringen att de språk som omfattas av undervisning i modersmål bör inrymmas i ämneslärarexamen.

Flera skäl talar för denna ordning. Regeringen anser att skillnaderna mellan att utbilda sig inom och undervisa i praktiska och estetiska ämnen jämfört med att utbilda sig inom och undervisa i andra ämnen inte är så stora att de motiverar en särskild inriktning. Samtliga lärare bör också ges samma möjligheter till ett fungerande och långsiktigt hållbart yrkesliv. Av det skälet bör inte lärare utbildas i enbart ett undervisningsämne och bli så kallade ettämneslärare. Erfarenheten, vilket även många remissinstanser påtalar, visar att kompetens att undervisa inom endast ett ämne i många fall leder till en problematisk tjänstekonstruktion för såväl arbetsgivare som för den enskilde läraren då läraren i många mindre kommuner ofta måste vara verksam i flera skolor, verksamheter och årskurser för att få ihop ett tillräckligt tjänsteunderlag.

I utbildningarna för grundlärare ges kunskap och kompetens inom de praktiska och estetiska områdena, se vidare avsnitt 5.3. För att tillgodose behovet av lärare i dessa ämnen i hela skolväsendet, anser regeringen dock att ämneslärarna med inriktning mot grundskolans årskurs 7–9 i dessa ämnen bör utbildas för att kunna undervisa i grundskolans samtliga årskurser.

Den utbildningsväg som utredaren föreslår för blivande lärare i modersmål går via den kompletterande pedagogiska utbildningen om 90 högskolepoäng (se avsnitt 8.1). För antagning till utbildningen föreslår utredaren att förkunskaper om minst 90 högskolepoäng i det aktuella språket eller motsvarande kunskaper ska finnas. Regeringen bedömer dock att ämneslärarutbildningen, där det aktuella språket är ett av de ämnen som ingår i en ämneskombination, är mer attraktiv då den inte kräver omfattande förkunskaper samtidigt som den studerande inte blir ettämneslärare. Regeringen anser därför att inte heller modersmål bör särskiljas från de övriga ämnena. För personer med goda kunskaper i det aktuella språket bör gällande regler för validering och tillgodoräknande

Prop. 2009/10:89

27

kunna användas för att ersätta ämnesstudierna eller delar av Prop. 2009/10:89 ämnesstudierna.

Särskilda krav på ämnesdjup i vissa ämnen

Samtliga ämnen som studeras i skolan är viktiga. Vissa ämnen ställer dock särskilda krav på lärarnas kunskapsdjup, bl.a. beroende på ämnenas omfattning i skolan, deras bredd och deras sammansättning av flera akademiska ämnen. Regeringen anser, bl.a. av dessa skäl, att särskilda krav på ämnesdjup bör ställas för en ämneslärarexamen som omfattar ämnena svenska och samhällskunskap. Särskilda krav på ämnesdjup bör också kunna gälla vissa praktiska och estetiska ämnen som t.ex. musik. För ämneslärarexamen med inriktning mot grundskolans årskurs 7–9 bör alltid ett ämnesdjup om minst 90 högskolepoäng krävas i svenska och i samhällskunskap. Om både svenska och samhällskunskap ingår i examen kan därmed, med hänsyn till det utrymme övriga utbildningsdelar kräver (se avsnitt 7.1 och 7.3), endast dessa två ämnen ingå i examen. För ämneslärarexamen med inriktning mot gymnasieskolan bör i svenska och i samhällskunskap alltid krävas 120 högskolepoäng i respektive ämne. Om både svenska och samhällskunskap ingår i examen fordras därför att utbildningen omfattar ytterligare en termins studier och att examen därmed omfattar totalt 330 högskolepoäng.

Ämneskombinationer för ökad anställningsbarhet 

Den stora flexibilitet som nuvarande lärarexamen medger när det gäller 

inriktningar och specialiseringar har blivit ett problem i relation till de 

kompetensbehov 

som 

skolhuvudmännen 

har 

utifrån 

arbetsorganisationen. Detta har bidragit till att skolans behov av lärare 

med vissa ämnesprofiler har varit svåra att tillgodose. I arbetet med 

Statskontorets rapport Lärares utbildning och undervisning i skolan – 

kartläggning och analys (2007:8) intervjuades ett antal rektorer av vilka 

många ställde sig kritiska till att lärarstudenterna fritt kan välja 

kombinationer av olika ämnen i sin examen. Rektorerna menade att 

skolans organisation och tjänstefördelning i stor utsträckning följer vissa 

traditionella ämneskombinationer. Många av de intervjuade diskuterade 

också bristen på anpassning mellan skolans organisation och 

lärarutbildningens grundtankar. 

Regeringen anser att lärarutbildningen i första hand ska organiseras 

med utgångspunkt i skolans organisation och behov samt ett för lärarna 

fungerande yrkesliv. Regeringen bedömer därför att inriktningarna inom 

ramen för ämneslärarexamen bör ges med ett begränsat antal 

ämneskombinationer. Regeringen avser att återkomma i frågan om 

ämneskombinationer. 

Regeringen anser att alla ämnen bör ges samma möjligheter till 

ämnesdidaktisk utveckling och progression inom utbildningen. Det bör 

därför vara fritt för lärosätena att, med de preciseringar som angetts ovan, 

bestämma vilket ämne som ska läsas med det största ämnesdjupet, 

alternativt att studenten själv väljer. I valet bör hänsyn tas till vad som är 

lämpligt med utgångspunkt i 

ämnets karaktär samt 

det 

kommande 

28 

yrkeslivet. I de kombinationer där svenska eller samhällskunskap ingår Prop. 2009/10:89 begränsas dock valmöjligheten då dessa ämnen alltid kräver det största

ämnesdjupet (se ovan).

5.5 

Yrkeslärarexamen 

Regeringens bedömning: Yrkeslärarexamen bör omfatta 90 

högskolepoäng. 

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer huvudsakligen 

med regeringens bedömning. Utredaren föreslår att utbildningen för 

blivande yrkeslärare ska vara en inriktning inom ramen för 

ämneslärarexamen omfattande 90 högskolepoäng. 

Remissinstanserna: Högskolan Dalarna och Landsorganisationen i 

Sverige (LO) delar utredarens uppfattning att yrkeslärarutbildningen bör 

omfatta 90 högskolepoäng och kunna erbjudas flexibelt i tid och rum. 

Lärarförbundet är positivt till förslaget om att den sökande ska ha rätt att 

få sina förkunskaper validerade och att Statens skolverk föreslås få 

ansvar för valideringen. 

Lärarnas Riksförbund föreslår att yrkeslärarexamen ges en 

poängomfattning om 180 högskolepoäng där själva utbildningen utgör 90 

högskolepoäng och resterande poäng antingen utgörs av tidigare studier, 

validerad kompetens eller om så krävs kompletterande kurser. Lärarnas 

Riksförbund anser dessutom att utbildningen för lärare i yrkesämnen bör 

leda till en egen examen. 

Högskoleverket anser att ett examensarbete måste inrymmas i 

utbildningen för att en akademisk yrkesexamen ska kunna utfärdas varför 

antingen innehållet bör förändras eller utbildningen förlängas. 

Lärarförbundet föreslår att utbildningen utökas till två år så att studenten 

ges en högskoleexamen om 120 högskolepoäng. 

LO anser att alla berörda, t.ex. myndigheter och arbetsmarknadens 

parter, aktivt måste försöka skapa förutsättningar för ökad rekrytering av 

duktiga yrkesutövare till yrkeslärarutbildningen. 

Skälen för regeringens bedömning 

Grundläggande förändringar för fler examinerade yrkeslärare 

Fram till mitten av 1990-talet var den högskoleförlagda 

yrkeslärarutbildningen ettårig. Kraven för antagning var grundläggande 

yrkesutbildning och minst sju års vitsordad yrkeserfarenhet. Sedan mitten 

av 1990-talet har kravet på omfattningen av yrkeslärarnas 

högskoleutbildning tredubblats. Samtidigt har antalet sökande till 

lärarutbildningar med inriktning mot yrkesämnen sjunkit kraftigt. 

Bristen på utbildade lärare i yrkesämnen är i dag stor. Inom vissa 

gymnasieprogram har så få som hälften av dem som är anställda som 

yrkeslärare en lärarexamen. Totalt sett saknar drygt var tredje anställd 

yrkeslärare en lärarexamen. Flera faktorer har bidragit till detta. Att 

examinationen av lärare i gymnasieskolans yrkesämnen minskat kraftigt 

sedan början av 1990-talet är en av dem. Samtidigt påverkas tillgången 

29 

på yrkeslärare av stora pensionsavgångar. Högskoleverket räknar med att cirka 700 yrkeslärare per år kommer att behöva examineras under det kommande decenniet. Detta är långt fler än det antal som har examinerats de senaste åren. Om behovet av utbildade yrkeslärare ska kunna tillgodoses på lång sikt krävs att rekryteringen till den ordinarie utbildningen till yrkeslärare ökar på ett varaktigt sätt.

För att möta den stora bristen på yrkeslärare och den speciella situation som många potentiella yrkeslärarstudenter befinner sig i, jämför nedan, föreslår regeringen i denna proposition flera genomgripande förändringar av utbildningen till yrkeslärare. Regeringen bedömer att yrkeslärarexamen bör omfatta 90 högskolepoäng för den som har tidigare studier eller yrkeserfarenhet enligt avsnitt 9.4.1. För att garantera att alla lärare får med sig en gemensam kunskapsgrund som underlättar det kommande yrkeslivet och det kollegiala samarbetet bör det i yrkeslärarutbildningen inrymmas en utbildningsvetenskaplig kärna (se avsnitt 7.1) omfattande 60 högskolepoäng samt en verksamhetsförlagd utbildningsdel, som bör vara nära knuten till det aktuella undervisningsämnet, omfattande 30 högskolepoäng, (se avsnitt 7.3).

För personer som under en längre tid varit verksamma som lärare trots att de saknat relevant utbildning bör yrkeserfarenheten genom gällande regler för validering och tillgodoräknande kunna ersätta den verksamhetsförlagda delen av utbildningen. För att tillgodose att nödvändiga yrkesdidaktiska kunskaper erhålls är det av stor vikt att det yrkesdidaktiska perspektivet genomsyrar kurserna i den utbildningsvetenskapliga kärnan och att den verksamhetsförlagda delen av utbildningen genomförs inom gymnasieskolans yrkesprogram.

Inget krav på examensarbete

Högskoleverket anser i sitt remissvar att ett examensarbete måste inrymmas i yrkeslärarutbildningen för att en akademisk yrkesexamen ska

kunna utfärdas. 

I propositionen Ny 

värld – ny 

högskola 

(prop. 2004/05:162, 

bet. 2005/06:UbU3, 

rskr. 2005/06:160) 

gjorde 

regeringen bedömningen att alla examensbeskrivningar bör följa en gemensam struktur och att krav på självständigt arbete (examensarbete) bör ställas för examina på grundnivå och avancerad nivå. Omfattningen på det självständiga arbetet bör enligt nämnda proposition ställas i relation till omfattningen på de sammanlagda kursfordringarna för respektive examen.

Regeringen anser att det för yrkeslärarexamen finns flera skäl att göra ett undantag i fråga om självständigt arbete. För yrkeslärarna är ett självständigt arbete inte lika centralt för att bekräfta att studenten har inhämtat kunskaper och kan tillämpa dessa med den grad av självständighet som krävs för att utöva det yrke som utbildningen förbereder för. De blivande yrkeslärarnas kunskaper inom sitt ämne eller ämnesområde har redan vid antagning bedömts uppfylla de krav som ställs. Regeringen bedömer att det är av vikt att utbildningens längd kan begränsas i tid och att de blivande yrkeslärarna får en god grund inom den utbildningsvetenskapliga kärnan och den verksamhetsförlagda delen av utbildningen, i stället för att de ska genomföra ett självständigt arbete.

Prop. 2009/10:89

30

En utbildning flexibel i tid och rum 

Prop. 2009/10:89 

Blivande yrkeslärare befinner sig ofta i en annan ekonomisk och social 

situation än de studenter som går direkt från gymnasieskolan till högre 

utbildning. Många gånger är de redan etablerade på arbetsmarknaden. 

Många har också hunnit bilda familj. Detta ställer särskilda krav på 

åtgärder för att locka kunniga yrkesutövare till läraryrket. Bland annat 

bör inte utbildningen vara för lång då stora studieskulder och en 

begränsad ekonomi under en längre tid kan göra att den enskilde inte har 

råd eller inte tycker att det är värt insatsen att studera. Lärosätena bör ta 

hänsyn till dessa aspekter när de organiserar yrkeslärarutbildningen. 

Regeringen anser att utbildningen bör kunna vara flexibel i både tid 

och rum och att den med fördel kan planeras av lärosäten, berörda 

branscher och skolhuvudmän gemensamt. Olika kombinationer av 

utbildning och tjänstgöring bör kunna prövas, t.ex. genom att varva 

utbildning, verksamhetsförlagd utbildning och tjänstgöring i ett företag. 

Även efter avslutad yrkeslärarutbildning ser regeringen stora fördelar 

med ett nära samarbete mellan tidigare och nuvarande yrkesliv, t.ex. via 

olika former av kombinationstjänster där yrkesläraren en del av tiden 

arbetar inom sitt yrkesområde och resterande tid som lärare. Detta 

främjar en kontinuerlig kompetensutveckling och läraren håller sig à jour 

med hur yrket utvecklas. 

6 Andra lärarexamina

6.1Folkhögskollärarexamen

Regeringens bedömning: Folkhögskollärarexamen bör ses över i särskild ordning.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med 

regeringens bedömning. Utredaren föreslår att folkhögskollärarexamen 

avskaffas och ersätts med en profilering av ämneslärarutbildningens 

alternativa ingång vid lärosäten med vetenskaplig grund inom vuxen- och 

folkbildningsområdet. 

Remissinstanserna: 

Specialpedagogiska 

skolmyndigheten, 

Lunds 

universitet, Högskolan Kristianstad, Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, 

Folkbildningsförbundet, Folkbildningsrådet, Svenska 

folkhögskolans 

lärarförbund och Sveriges Kommuner och Landsting är positiva till 

utredarens förslag. Flera, däribland Folkbildningsrådet, framhåller 

samtidigt att det är viktigt att förslaget inte sker på bekostnad av den 

specifika folkbildningsprofilen, utan att det ges stort utrymme för 

folkbildningens idétradition, metodik och samhälleliga roll. 

Svenska folkhögskolans lärarförbund instämmer med utredningens 

bedömning 

om 

behovet 

av 

att 

rekonstruera 

och 

göra 

folkhögskoleutbildningen mer kvalificerad, men menar att utredningen 

inte innehåller ett hållbart förslag till ny folkhögskollärarutbildning. 

Linköpings universitet avvisar, dock ej kategoriskt, förslaget och menar 

att det 

kan 

få 

negativa 

konsekvenser för 

den 

svenska 

31 

folkhögskolerörelsen i stort. Lärarnas Riksförbund anser att konsekvenserna av en avskaffad folkhögskolelärarexamen behöver utredas ytterligare.

Folkbildningsrådet, Svenska folkhögskolans lärarförbund och Tjänstemännens Centralorganisation anser att det är viktigt att tillträdeskraven till utbildningen ges en maximal flexibilitet.

Skälen för regeringens bedömning: I Sverige finns i dag knappt 150 folkhögskolor vid vilka cirka 100 000 personer varje termin läser kurser på olika nivåer och med olika omfattning. Folkhögskolorna är inte bundna till centralt fastställda läro- eller kursplaner. I stället har huvudmännen goda möjligheter att sätta sin prägel på verksamheten med hänsyn till skolans ideologiska och kunskapsmässiga inriktning. Folkhögskolorna finansieras främst genom statsbidrag och landstingsbidrag. Regeringens syften med statsbidraget är bl.a. att stärka och utveckla demokratin samt att bidra till att utjämna utbildningsklyftor och höja utbildningsnivån i samhället.

Till skillnad från stora delar av skolväsendet i övrigt är inga formella krav uppställda i lag eller andra föreskrifter kring vilken kompetens som krävs för att få anställning som lärare eller få undervisa på folkhögskolor. Detta, tillsammans med den stora variationen i kursutbudet, gör att folkhögskolans lärarkår är mångfacetterad och behovet av lärarkompetens är mycket skiftande.

Vid sidan av folkhögskolorna finns även nio studieförbund som arrangerar studiecirklar, kulturprogram och annan folkbildningsverksamhet. Varje år genomför studieförbunden cirka 275 000 studiecirklar som samlar cirka 750 000 unika deltagare. Studieförbunden och dess personal är liksom folkhögskolorna väldigt olika.

I dag är det möjligt att få en folkhögskollärarexamen efter studier om 60 högskolepoäng. I examensbeskrivningen i högskoleförordningen (1993:100) finns bl.a. kunskapsmål kring statens, folkhögskolans och folkbildningsorganisationernas mål för folkbildningen samt krav på genomgången praktik och slutfört examensarbete. I dag ges utbildningen till folkhögskollärare enbart vid Linköpings universitet. Årligen examineras ett 60-tal personer från utbildningen.

Regeringen anser att folkhögskolorna har en speciell ställning och en viktig roll att fylla i det svenska utbildningsväsendet. Den stora variation som finns inom folkhögskolans utbildningar gör det dock svårt att identifiera folkhögskollärarnas kompetensbehov. Regeringen anser därför inte att folkhögskollärarexamen kan avskaffas och ersättas med en profilering av ämneslärarutbildningen utan föregående konsekvensanalys. Regeringen har för avsikt att se över folkhögskollärarexamen i särskild ordning och klargöra hur man på bästa sätt tillgodoser de behov som finns inom folkhögskolorna och folkbildningen i stort.

Prop. 2009/10:89

32

6.2 

Speciallärarexamen 

Prop. 2009/10:89 

Regeringens bedömning: Speciallärarexamen bör utökas med specialiseringar mot dövhet eller hörselskada, synskada, grav språkstörning och utvecklingsstörning.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: I utredningen redovisas inget förslag som motsvarar regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens ambition är att i så stor utsträckning som möjligt tillgodose behovet av lärare och förskollärare med de fördjupade kunskaper som behövs för att alla elever och barn ska ges goda förutsättningar att nå de nationella målen för skolan och förskolan. Landets skolor och förskolor bör i högre grad än för närvarande kunna erbjuda stöd som är anpassat efter varje barns eller elevs behov och förutsättningar.

Barn och elever kommer till förskolan, skolan och vuxenutbildningen med olika förutsättningar och behov. Varje lärare och förskollärare måste uppmärksamma elever och barn i behov av särskilt stöd och kunna svara för att de både får rätt sorts stöd och stöd i tillräcklig omfattning. Dessutom krävs att det finns lärare och förskollärare med fördjupade specialpedagogiska kunskaper.

Specialundervisning har länge bedrivits i olika former i skolan. Den första påbyggnadsutbildningen till speciallärare startade dock inte förrän 1962 och var ettårig. 1986 tillsatte regeringen en utredning för att utreda speciallärarutbildningen. Resultatet blev att speciallärarexamen ersattes av en specialpedagogisk påbyggnadsutbildning 1990 (prop. 1988/89:4, bet. 1988/89:UbU7, rskr. 1988/89:95).

Mot bakgrund av att såväl nationella som internationella studier visar att elevernas resultat försämrats över tid, beslutade regeringen i juni 2007 att ge nio universitet och högskolor i uppdrag att under 2008 starta en speciallärarutbildning på avancerad nivå. Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), omfattar examen bl.a. fördjupade kunskaper om elevers lärande, språk- och matematikutveckling. Utbildningen behövs för att lärare med utgångspunkt i vetenskap och beprövad erfarenhet ska kunna stödja elever som behöver utveckla och förbättra sina grundläggande kunskaper.

Regeringen drar emellertid slutsatsen att detta inte är tillräckligt för att kunna möta alla elever i skolväsendet. Särskolans och specialskolans behov av specialpedagogisk kompetens är mycket stort. I betänkandet Legitimation och skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52) föreslås att det ska krävas speciallärarutbildning för att vara behörig att undervisa i särskolan respektive specialskolan. I skälen för utredarens förslag anges att behörigheten ska vara en speciallärarexamen med relevant inriktning och att den grundläggande lärarutbildningen behöver kompletteras med utbildning om det aktuella funktionshindret. Ett antal remissinstanser, som kommenterat utredarens förslag, t.ex. Specialpedagogiska skolmyndigheten, Mälardalens högskola, Lärarnas Riksförbund och

33

Handisam, stödjer förslaget och betonar vikten av att lärare som Prop. 2009/10:89 undervisar elever med funktionsnedsättning också har de kunskaper som

krävs för att anpassa undervisningen efter elevernas förutsättningar.

I dag saknas det specialiseringar i speciallärarexamen mot särskolans respektive specialskolans behov, vilket innebär att det är osäkert om lärare får de kunskaper som behövs om elevernas olika funktionsnedsättningar. Regeringens bedömning är därför att speciallärarexamen bör utökas med specialiseringar mot dövhet eller hörselskada, synskada, grav språkstörning samt utvecklingsstörning för att tillgodose specialskolans och särskolans behov av speciallärare med specifika kunskaper om de elevgrupper skolformerna vänder sig till. Speciallärare bör kunna undervisa i olika skolformer, beroende av var elever med de olika funktionsnedsättningarna får sin undervisning.

6.3Specialpedagogexamen

Regeringens bedömning: Specialpedagogexamen bör ses över i särskild ordning.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: I utredningen redovisas inget förslag som motsvarar regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del.

Skälen för regeringens bedömning: Utbildningen som leder till specialpedagogexamen har under 1990-talet förändrats både till innehåll och förutsättningar. Den tidigare speciallärarexamen var inriktad mot elever med olika funktionsnedsättningar och inlärningssvårigheter men kom 1990 att ersättas av specialpedagogexamen. Det övergripande målet för specialpedagogexamen enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), är att studenten för examen ska ha uppnått sådan kunskap och förmåga som krävs för att självständigt arbeta som specialpedagog för barn och elever i behov av särskilt stöd inom förskola, förskoleklass, fritidshem, skola eller vuxenutbildningen. Enligt Högskoleverkets utvärdering av specialpedagogutbildningen 2005 (Högskoleverket 2006:10) har målen i examensordningen tolkats vid lärosätena som att specialpedagogen har en yrkesroll där det konkreta arbetet med elever i behov av särskilt stöd är ett underordnat mål och att specialpedagogens roll i första hand ska vara rådgivande, handledande och utvecklande. Det konkreta arbetet med barnen överlåts på detta sätt i stor utsträckning åt lärarna.

Regeringen har därför för avsikt att se över specialpedagogexamen i särskild ordning för att klargöra hur man på bästa sätt tillgodoser behovet av specialpedagogik och specialundervisning i förskolan, förskoleklassen, fritidshemmet, skolan och vuxenutbildningen samt det behov av specialpedagogiskt stöd som lärare och förskollärare kan ha.

34

7 

Särskilda frågor 

Prop. 2009/10:89 

7.1Utbildningsvetenskaplig kärna

Regeringens bedömning: Centrala och generella kunskaper för lärare och förskollärare bör utgöra en utbildningsvetenskaplig kärna. Studier inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör omfatta 60 högskolepoäng.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Ett flertal av remissinstanserna som yttrat sig över förslaget tillstyrker utredarens förslag, exempelvis Statens skolverk,

Stockholms universitet, Växjö universitet, Örebro universitet, Högskolan i Halmstad, Blekinge tekniska högskola, Mälardalens högskola samt Botkyrka, Kalmar och Kirunas kommuner, eller har inget att invända. Flera instanser, till exempel Lunds universitet, Stockholms universitet, Högskolan Kristianstad och Lärarnas Riksförbund, är dock tveksamma till utredarens förslag om att innehåll och poängantal för varje moment i den utbildningsvetenskapliga kärnan ska regleras, och menar att regeringen snarare bör styra utbildning genom att ange examensmål i examensordningen i högskoleförordningen. Åtskilliga remissinstanser har synpunkter på innehållet i den utbildningsvetenskapliga kärnan. Exempelvis menar Uppsala universitet, Botkyrka kommun, Tjänstemännens Centralorganisation, Lärarförbundet och Kungliga Vetenskapsakademin att delar av den utbildningsvetenskapliga kärnan bör utgöras av ämnesdidaktik, Statens skolinspektion och Barnombudsmannen tycker att barnkonventionen bör uppmärksammas, Handisam anser att kunskap om tillgänglighet och FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning ska ingå i kärnan,

Högskolan i Halmstad och Högskolan Kristianstad anser att utbildning i muntlig kommunikation är viktig, Blekinge tekniska högskola, Arboga och Södertäljes kommuner samt Sveriges förenade studentkårer anser att sociala relationer och konflikthantering bör lyftas fram och

Riksförbundet för sexuell upplysning föreslår att frågeställningar kopplade till bl.a. sexualitet och samlevnad ska ingå i kärnan.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen bedömer att vissa kunskaper och färdigheter är nödvändiga för alla lärare och förskollärare och därför bör centrala och generella kunskaper anges för samtliga lärarexamina.

I dag utgör det s.k. allmänna utbildningsområdet i lärarexamen en gemensam del för alla lärarstudenter om 90 högskolepoäng. Det allmänna utbildningsområdet infördes i samband med reformeringen av lärarutbildningen 2001. Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), innefattar det allmänna utbildningsområdet tvärvetenskapliga studier, och minst 15 högskolepoäng av de 90 högskolepoängen ska vara verksamhetsförlagda. I övrigt står det anordnande lärosätet fritt att ange innehållet. Syftet med utbildningsområdet var, enligt propositionen En förnyad lärarutbildning

(prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5), att med

35

moment som omfattade centrala kunskapsområden för läraryrket och med tvärvetenskapliga ämnesstudier, förbereda studenten inför den framtida yrkesrollen. De blivande lärarna skulle förberedas för samarbete med lärare med olika specialiseringar och inriktningar och den blivande lärarens förutsättningar att möta alla elever skulle främjas. I propositionen framhölls att det allmänna utbildningsområdet borde organiseras så att studenter med olika inriktningar och specialiseringar kunde mötas i utbildningen och att det borde fördelas över en längre period av lärarutbildningen.

I Högskoleverkets utvärderingar har dock det allmänna utbildningsområdet kritiserats. I utvärderingen från 2005 (Högskoleverket 2005:17 R) pekade exempelvis Högskoleverket på de svårigheter som uppstår när studenter med olika inriktningar ska samläsa. Det kan t.ex. vara svårt att ge undervisning och hitta litteratur som är lika relevant för alla verksamhetsområden och för alla inriktningar. Högskoleverket menade att målsättningen att det allmänna utbildningsområdet skulle rymma tvärvetenskapliga studier, verksamhetsförlagd utbildning, centrala kunskapsområden och eventuellt även ett examensarbete, samt dessutom kunna utgöra en bas för forskarutbildning inom det utbildningsvetenskapliga området, var i det närmaste ogörlig. I flera fall har det snarare inneburit att väsentliga delar inte har ingått. Högskoleverket ansåg därför att en uppstramning av det allmänna utbildningsområdet var nödvändig och samtliga lärosäten rekommenderades att se över utbildningens upplägg. I den efterföljande utvärderingen 2008 (Högskoleverket 2008:8 R) konstaterade Högskoleverket att kravnivåerna och progressionen inom det allmänna utbildningsområdet hade förbättrats men att förändringstakten vid flera av lärosätena var alltför långsam. Det fanns också för få disputerade lärare som undervisade inom det allmänna utbildningsområdet.

Utredaren har föreslagit att ett antal områden bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan. Exempel på sådana områden är utveckling och lärande, läroplansteori och allmändidaktik samt sociala relationer, konflikthantering och ledarskap. Kunskaper i flera av de föreslagna områdena har bland annat efterlysts i svaren till utredningens enkät till nyutexaminerade lärare. Det innebär att dessa aspekter i dag sannolikt ofta saknas i lärarutbildningen, något som också stöds av Högskoleverkets utvärderingar. Regeringen instämmer med utredarens förslag om vad som bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan och avser att reglera detta i examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen. Regeringen bedömer således att centrala och generella kunskaper för lärare och förskollärare bör utgöra en utbildningsvetenskaplig kärna. Studier inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör omfatta 60 högskolepoäng.

Regeringen håller i princip med de remissinstanser som menar att det inte bör ske en detaljreglering av den utbildningsvetenskapliga kärnan. Men, mot bakgrund av de problem när det gäller innehållet i och strukturen på det allmänna utbildningsområdet som beskrivits ovan, bedömer regeringen att den utbildningsvetenskapliga kärnan bör regleras tydligare än det allmänna utbildningsområdet. Regeringen avser därför att reglera inte bara den utbildningsvetenskapliga kärnans omfattning utan också målen för den, alltså vilka kunskaper, färdigheter och

Prop. 2009/10:89

36

förhållningssätt som ska utvecklas inom ramen för den Prop. 2009/10:89 utbildningsvetenskapliga kärnan.

Flera remissinstanser anser att ytterligare områden än de som utredaren föreslår bör ses som obligatoriska moment i utbildningen. Regeringen bedömer att flertalet av de angelägna områden som dessa remissinstanser tar upp, exempelvis jämställdhet, tillgänglighet och rättigheter för elever med funktionsnedsättning, hållbar utveckling och sex- och samlevnad, bör kunna rymmas inom den utbildningsvetenskapliga kärnan liksom också generella kunskaper om de övriga områden som skolans värdegrund, så som den definieras i läroplanerna för skolväsendet, omfattar. Även principer, värderingar och metoder för hållbar utveckling bör kunna integreras i olika aspekter av utbildning och lärande. Den närmare bedömningen av vilka kurser, och innehållet i dessa, som bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan bör vara de anordnande lärosätenas ansvar. Det är där kompetens finns för att avgöra vad utbildningarna i detalj ska innehålla för att en student ska uppnå målen i examensbeskrivningen.

De olika områdena inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör behandlas och ges tillämpningar som nära anknyter till kommande yrkesutövning för respektive studentgrupp. Studenternas ämnesmässiga inriktning och vilka årskurser de ska vara verksamma i bör exempelvis beaktas, vilket också innebär en viss ämnesmässig fördjupning. Exempelvis kan olika innehållsligt fokus läggas på utbildning som rör ”bedömning och betygsättning” eller som rör ”utveckling och lärande” i en studentgrupp inriktad på förskolan jämfört med en studentgrupp inriktad på gymnasieskolan. Detta bör leda till att utbildningsinnehållet i den utbildningsvetenskapliga kärnan får en större relevans för studenterna än vad som normalt är fallet när det gäller dagens allmänna utbildningsområde.

7.2Självständigt arbete

För att erhålla en förskollärar-, grundlärar eller ämneslärarexamen bör studenten genomföra ett eller flera självständiga arbeten (examensarbeten). De självständiga arbetenas omfattning för respektive examen framgår av kapitel 5. Dessa arbeten bör spegla utbildningens examensmål, vilket enligt regeringens bedömning kommer att innebära att arbetet huvudsakligen sker inom ramen för ämnesstudierna. Samtidigt är det naturligt att de kunskaper som studenten tillägnat sig inom ramen för den utbildningsvetenskapliga kärnan och den verksamhetsförlagda utbildningen också tas i bruk.

7.3Verksamhetsförlagd utbildning

Regeringen anser att den verksamhetsförlagda delen i utbildningen till 

lärare och förskollärare generellt sett behöver förstärkas. 

En 

av 

tankarna 

bakom 

lärarutbildningsreformen 

2001 

(prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) var att den 

tidigare 

praktiken skulle 

ersättas 

med verksamhetsförlagd utbildning. 

37 

Syftet med den verksamhetsförlagda utbildningen var att de Prop. 2009/10:89 lärarstuderande i skolorna skulle tillämpa sina teoretiska kunskaper och

att de praktiska erfarenheterna från den verksamhetsförlagda utbildningen sedan skulle utgöra en grund för de fortsatta teoretiska studierna. Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), ska den verksamhetsförlagda utbildningen omfatta minst 15 högskolepoäng kopplade till det allmänna utbildningsområdet och minst 15 högskolepoäng kopplade till varje inriktning. Flera undersökningar, bl.a. Lärarförbundets rapport Hur ser lärarstudenterna på sin VFU? (Lärarförbundet, 2008) och Högskoleverkets rapport Uppföljande utvärdering av lärarutbildningen (Högskoleverket, 2008:8 R), visar på brister i den verksamhetsförlagda utbildningen. Exempelvis genomför inte studenterna den verksamhetsförlagda utbildningen i den skolform eller mot de årskurser som de utbildas i övrigt för i den utsträckning som krävs för att den ska vara yrkesrelevant.

Regeringen anser att den verksamhetsförlagda utbildningen även fortsatt bör vara en del av utbildningen till lärare och förskollärare. Den verksamhetsförlagda utbildningen bör omfatta 30 högskolepoäng och ske inom relevant ålderskategori och skolform eller verksamhet och i relevanta ämnen eller ämnesområden för att utbildningen i så hög grad som möjligt ska förbereda för det kommande yrkeslivet. En viss del av den verksamhetsförlagda utbildningen bör därför kunna ingå i ämnesstudierna.

Regeringen anser att ansvaret för att administrera den verksamhetsförlagda utbildningen och reglera vilken typ av samarbetsorganisation som krävs för samverkan mellan utbildningarna och skolhuvudmän även fortsättningsvis bör ligga på universitet och högskolor, i samråd med skolhuvudmännen. Detta ger förutsättningar för en samverkansform lokalt med fältskolor enligt utredarens förslag i SOU 2008:109 (se bilaga 1).

7.4 

Regionala utvecklingscentrum 

I budgetpropositionen för 1997 (prop. 1996/97:1, bet. 1996/97:UbU:1, 

rskr. 1996/97:100) bedömde regeringen att bildandet 

av 

regionala 

utvecklingscentrum bör stimuleras. Syftet var att stärka de praktiska och 

teoretiska delarna i lärarutbildningen, skapa forum för erfarenhetsutbyte, 

stärka möjligheterna till vidareutbildning och fortbildning samt att det 

skulle vara ett självklart forum för högskola, skola och förskola i 

gemensamma frågor om grundutbildning, kompetensutveckling, 

fortbildning, vidareutbildning och forskning osv. 

I 

1997-års

regleringsbrev till universitet och högskolor angav regeringen att 

lärosäten som bedriver utbildning av lärare ska samverka i uppbyggna- 

den av regionala centrum för skolutveckling. Denna skyldighet har sedan 

dess funnits inskriven i regleringsbrevet till universitet och högskolor. 

Högskoleverket har under 2008 i samverkan med Statens skolverk på 

regeringens uppdrag utvärderat de regionala utvecklingscentrumens 

betydelse 

för skolutvecklingen (Högskoleverket, 

2009:1 R). I 

utvärderingen framkommer att de regionala utvecklingscentrumen har 

lyckats bäst när de har en stark ställning inom lärosätet och när det finns 

38 

en genomtänkt strategi från lärosätets ledning samt en tydlig vilja från Prop. 2009/10:89 kommunernas sida. I regleringsbrevet för universitet och högskolor de

senaste åren har regeringen begärt att det i lärosätenas årsredovisningar ska framgå antal och inriktning av samverkansprojekt och samverkansaktiviteter vid de regionala utvecklingscentrumen. Regeringen anser att det i lärosätenas återrapportering inte framkommer något som motiverar ett krav på att lärosätena måste ha en specifik enhet som handhar dessa uppgifter. Ett sådant krav är inte heller i linje med regeringens ambition att öka lärosätenas självbestämmande över bl.a. den interna organisationen (se avsnitt 9.1).

Regeringens bedömning är därför att uppdraget och kravet på återrapportering i regleringsbreven till universitet och högskolor när det gäller de regionala utvecklingscentrumen bör tas bort. De lärosäten som så önskar kan dock fortsätta att bedriva verksamheten som har bedrivits vid de regionala utvecklingscentrumen.

7.5Lärare inom vuxenutbildning

Utbildning av vuxna bedrivs i dag inom ramen för ett antal skilda verksamheter med olika behov av lärarkompetens. Vid sidan av den kommunala vuxenutbildningen, folkhögskolorna och yrkeshögskolan finns bl.a. de många internutbildningar som sker inom företag och myndigheter. Utbildningarna sker med olika syften och på olika nivåer och inriktningar vilket i praktiken omöjliggör att en specifik utbildning tillgodoser behovet av lärare inom vuxenutbildningen. Regeringen vill betona vikten av att universitet och högskolor inom ramen för respektive lärarutbildning lyfter fram vuxenutbildningen och dess särskilda behov och frågeställningar och dessutom prövar möjligheterna att profilera lärarutbildningarna mot detta område.

7.6Internationell rörlighet bör öka

De senaste åren har antalet svenska studenter som studerar utomlands 

minskat. När det gäller student- och lärarmobilitet inom ramen för 

lärarutbildningen är denna särskilt låg jämfört med andra svenska 

högskoleutbildningar 

(Studentmobilitet 

– 

högskolestuderandes 

internationella rörlighet, Högskoleverket, 2007:9 R). 

Regeringen bedömer att det är angeläget att denna utveckling bryts. I 

budgetpropositionen 

för 

2010 

(prop. 2009/10:1, 

utg.omr.16, 

bet. 2009/10:UbU1, 

rskr. 2009/10:126) 

gjorde 

regeringen bl.a. 

bedömningen att en ökad internationell rörlighet bland studenter, lärare 

och forskare stärker kvaliteten vid svenska universitet och högskolor och 

önskade särskilt se en ökning av både student- och lärarmobilitet inom 

ramen för lärarutbildningen. Även i svaret på EU-kommissionens

grönbok (Att främja ungdomars rörlighet i utbildningssyfte, 

U2009/5042/IS) framhåller regeringen betydelsen av internationalisering, 

och rörlighet som en del av denna, för att öka kvaliteten i svensk 

utbildning. Regeringen lyfter även fram vikten av internationell 

erfarenhet för lärare i skolan, både som ett medel för att öka kvaliteten i 

39 

den egna utbildningen och för att de lättare ska kunna inspirera eleverna Prop. 2009/10:89 till att själva förlägga en del av sina studier eller sin praktik utomlands.

Regeringen anser att det är en stor fördel om de lärare och förskollärare som kommer att undervisa elever och barn från olika kulturer i framtiden själva har erfarenhet av att leva i ett främmande land.

I propositionen Gränslös kunskap – högskolan i globaliseringens tid

(prop. 2008/09:175, bet. 2008/09:UbU19, rskr. 2008/09:283) 

presenterade 

regeringen 

ett 

antal 

insatser 

för 

att 

stärka 

lärosätenas 

internationaliseringsarbete. I syfte att stimulera studenter vid svenska lärosäten att studera utomlands en period bedömde regeringen bl.a. att ett nytt stipendieprogram för att främja utbytesstudier i tredje land skulle inrättas och att det för detta ändamål borde fördelas totalt 10 miljoner kronor under 2010 och 2011. Regeringen bedömde även att den internationella rörligheten bland lärare vid lärosätena bör öka och för detta syfte borde totalt 20 miljoner kronor fördelas under 2010 och 2011. Dessa insatser bör kunna komma bland annat lärar- och förskollärarstudenter samt lärare vid lärar- och förskollärarutbildningarna till del och öka den internationella rörligheten bland dessa grupper.

För att ytterligare understryka betydelsen av internationell rörlighet har regeringen i universitets och högskolors regleringsbrev för de senaste två åren (se exempelvis dnr U2009/7241/SAM [delvis]) angett att den internationella rörligheten avseende lärare och studenter, särskilt inom lärarutbildningen, ska öka. I sin återrapportering till regeringen ska lärosätena bl.a. redovisa antalet utresande studenter och lärare inom lärarutbildningen. Den förändring av lärar- och förskollärarutbildningarna som regeringen i denna proposition bedömer bör genomföras medför en ökad tydlighet i strukturen av utbildningen, vilket sin tur bör kunna underlätta att vissa delar av studierna bedrivs vid andra lärosäten, såväl svenska som utländska.

7.7Jämnare könsfördelning bland lärare och förskollärare

Läraryrket är i dag ett starkt kvinnodominerat yrke. Andelen kvinnliga 

lärare är större ju tidigare i skolväsendet man tittar. Det finns också 

tydliga skillnader mellan kvinnor och män när det gäller 

ämnesinriktningar, där männen är överrepresenterade endast inom 

lärarkategorierna idrott och hälsa samt inom trä- och metallslöjd. 

Regeringens uppfattning är att skolan, precis som andra arbetsplatser, bör 

ha en jämnare könsfördelning. En jämnare könsfördelning är också 

viktig, bl.a. för att barnen och eleverna behöver både kvinnor och män 

som förebilder och för att en könsblandad miljö främjar barns 

identitetsutveckling och sociala utveckling. 

I likhet med de yrkesverksamma lärarna är lärarutbildningen starkt 

könsuppdelad. Betydligt färre män än kvinnor studerar till lärare. Det är 

också en avsevärt högre andel av männen än kvinnorna som inte 

fullföljer utbildningen. Enligt Högskoleverkets rapport Man ska bli 

lärare! (2009:7 R) har t.ex. andelen män bland de studenter som studerat 

till förskollärare de senaste 30 åren varit cirka 10 procent. Orsaker till 

den sneda könsfördelningen handlar, som både Högskoleverkets rapport 

och betänkandet Jämställd förskola – om betydelsen av jämställdhet och 

40 

genus i förskolans pedagogiska arbete (SOU 2006:75) anger, om subtila Prop. 2009/10:89 faktorer som sociokulturella traditioner samt normer och värderingar om

vad kvinnor och män är lämpade för.

Regeringen anser att det är viktigt att universitet och högskolor och skolor arbetar aktivt med att öka rekryteringen av män till lärar- och förskollärarutbildningen och också med att minska avhoppen från dessa utbildningar där det är en betydligt större andel män än kvinnor som inte fullföljer utbildningen. Några ytterligare exempel på åtgärder som lärosätena kan genomföra är insatser där man aktivt arbetar för attitydförändringar med informationsinsatser för t.ex. studie- och yrkesvägledare i grundskola och gymnasieskola, samt med behörighetsgivande och studieförberedande utbildningar i regi av lärosätena, nätverk och mentorer.

7.8Kompletterande kurser

Goda förutsättningar för att kunna utvecklas inom sitt yrke är för många en viktig faktor för att trivas och fortsätta i sitt arbete. För en lärare eller förskollärare kan det innebära att kunskaperna fördjupas i de undervisningsämnen eller områden som denne är verksam inom. Det kan också handla om att läsa in ytterligare ämnen för att kunna undervisa i de skolformer, verksamheter, årskurser och ämnen där behoven finns.

Det är av stor vikt att det finns vägar för lärare och förskollärare att komplettera sin utbildning och utvecklas i sitt yrke. När barn- och elevkullarnas storlek förändras är det nödvändigt att en viss flexibilitet finns i systemet för att lärarna inte ska låsas fast i vissa årskurser, utan efter kompletterande utbildning ges möjlighet att undervisa i de skolformer, verksamheter, årskurser och ämnen där behoven finns. Möjligheter för lärare att tillgodoräkna sig tidigare utbildning samt att få sin reella kompetens validerad är viktiga i detta sammanhang.

Samtliga lärare och förskollärare bör kunna erbjudas kompletterande kurser som leder till fördjupade ämneskunskaper i ett eller flera av de ämnen som redan ingår i den aktuella lärar- eller förskollärarexamen, ger möjlighet att undervisa i ytterligare ämnen i de årskurser man är utbildad för eller ger möjlighet att undervisa i andra skolformer, verksamheter eller årskurser än de som ingår i examen.

De här föreslagna nya yrkesexamina för lärare och förskollärare och de förslag till regler om vem som får användas för undervisning som regeringen inom ramen för en proposition om en ny skollag avser att återkomma till riksdagen med utgör, tillsammans med möjligheten att komplettera sin utbildning, ett flexibelt system och gör vägarna till att bredda sitt undervisningsområde överskådliga för såväl lärare, förskollärare och arbetsgivare som universitet och högskolor.

Kompletterande kurser kan även innefatta kurser som leder till en magister- eller masterexamen genom vilka t.ex. personer med en grundlärarutbildning med inriktning mot fritidshemmet kan nå allmän behörighet till forskarutbildning.

41

7.9 

Nationella minoritetsspråk 

Prop. 2009/10:89 

Sverige har genom ratificeringen år 2000 av Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (Framework Convention for the Protection of National Minorities, SÖ 2000:2) och den europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk (European Charter for Regional or Minority Languages, SÖ 2000:3) åtagit sig att främja bevarandet av de nationella minoritetsspråken i Sverige. Detta innebär bl.a. att Sverige förbundit sig att tillhandahålla grundutbildning och fortbildning av de lärare som behövs för att kunna erbjuda modersmålsundervisning och tvåspråkig undervisning i de nationella minoritetsspråken.

I regeringens minoritetspolitiska strategi som antogs av riksdagen i juni 2009, föreslogs en rad åtgärder för att aktivt främja de nationella minoritetsspråken (prop. 2008/09:158, bet. 2008/09:KU23, rskr. 2008/09:272). Regeringen betonade bl.a. att det är särskilt viktigt att stärka barns förutsättningar att lära sig minoritetsspråket.

Sedan 2007 har regeringen genomfört flera satsningar på uppbyggnad av utbildning i nationella minoritetsspråk. Exempelvis har regeringen gett Linköpings universitet ansvar för utbildning i romani chib, Lunds universitet för utbildning i jiddisch, Uppsala och Stockholms universitet ansvar för utbildning i finska och Umeå universitet ansvar för utbildning i meänkieli och samiska (se t.ex. regleringsbrev för 2010 avseende universitet och högskolor m.m. [U2009/7241/SAM (delvis)]). Vidare har Luleå tekniska universitet i uppdrag (se t.ex. regleringsbrev för 2010 avseende universitet och högskolor m.m. [U2009/7241/SAM (delvis)]) att erbjuda lärarutbildning med inriktning mot de nationella minoritetsspråken finska, meänkieli och samiska. Regeringen anser att det är angeläget att de lärosäten som har i uppdrag att anordna utbildning i nationella minoritetsspråk aktivt verkar för en god studenttillströmning till dessa utbildningar.

För att möjliggöra utbildning av lärare i minoritetsspråk bedömer regeringen att de nationella minoritetsspråken, inklusive relevant ämnesdidaktik, bör kunna studeras som ämnen inom ramen för ämneslärarutbildningen och att det bör kunna vara möjligt att få reella kunskaper i språken validerade (se avsnitt 5.4).

Lärarutbildningsutredningen (SOU 2008:109) har föreslagit att vissa lärosäten ges särskilt ansvar för lärarutbildningen i nationella minoritetsspråk. Regeringen konstaterar att en del ytterligare detaljer behöver klargöras innan ett ställningstagande kan göras i denna del. Regeringen avser därför att under 2010 uppdra åt Högskoleverket att göra en översyn av utbildningarna i nationella minoritetsspråk. I uppdraget bör det även ingå att föreslå åtgärder för hur Sverige i högre grad ska kunna efterleva minoritetskonventionerna avseende tillgång på lärare som kan undervisa i och på minoritetsspråk. Beroende på resultatet av översynen kan regeringen komma att se över ansvarsfördelningen mellan lärosätena när det gäller utbildning i de nationella minoritetsspråken.

42

8 

Flera vägar till lärarexamen 

Prop. 2009/10:89 

8.1Kompletterande pedagogisk utbildning

Regeringens bedömning: Den som har tillräckliga ämneskunskaper i minst ett ämne bör kunna få en ämneslärarexamen efter en kompletterande pedagogisk utbildning. Den kompletterande pedagogiska utbildningen bör omfatta 90 högskolepoäng.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Stockholms universitet, Kungl. Tekniska högskolan, Växjö universitet, Örebro universitet, Högskolan i Kalmar, Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, Mälardalens högskola, Skövde kommun, Friskolornas riksförbund, Lärarnas Riksförbund, Samernas utbildningscentrum, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Sveriges Kommuner och Landsting m.fl. är positiva till förslaget. Friskolornas riksförbund understryker vikten av ökade möjligheter till validering av annan kompetens. Stockholms universitet och Botkyrka kommun ifrågasätter dock att det enligt förslaget om förkunskapskrav ska krävas endast ett undervisningsämne.

Skälen för regeringens bedömning: Ungefär en tredjedel av de personer som i dag får en lärarexamen har först tillägnat sig ämneskunskaperna för att därefter komplettera dessa med lärarspecifika kurser. Regeringen anser att de föreslagna ämneslärarutbildningarna bör vara den typiska utbildningsvägen mot läraryrket för blivande lärare i grundskolans årskurs 7–9 och gymnasieskolan. Att läsa en sammanhållen lärarutbildning ger en tydlig professionsidentitet och ger studenterna möjlighet att under en längre period reflektera över det kommande yrkeslivet. Dock finner regeringen det också angeläget att det finns alternativa vägar till läraryrket. Det är av stor betydelse för skolans utveckling att personer med olika bakgrund och erfarenheter som vill utbilda sig till lärare bereds plats. Den kompetens som dessa individer bär med sig måste tas till vara, t.ex. genom kompletterande utbildningar, tillgodoräknande och validering.

Regeringen bedömer att det bör finnas möjligheter för den med tillräckliga ämneskunskaper i minst ett ämne att få en ämneslärarexamen efter en kompletterande pedagogisk utbildning. Detta ger de studenter som från början inte varit säkra på sitt yrkesval eller personer med en annan yrkeserfarenhet möjlighet att få en ämneslärarexamen utan att behöva gå en hel ämneslärarutbildning. Den kompletterande pedagogiska utbildningen bör också vara vägen för att tillgodose behovet av lärare i mindre och ovanliga ämnen för vilka det inte finns reguljära ämneslärarutbildningar.

I dag anordnar flera lärosäten motsvarande kortare lärarutbildningar men dessa utbildningar är oreglerade. Vanligen omfattar de i praktiken det allmänna utbildningsområdet om 90 högskolepoäng efter tillgodoräknande av tidigare genomförda ämnesstudier. Examenskraven är alltså desamma för denna grupp studenter som för dem som läser den

43

reguljära lärarutbildningen med inriktning mot grundskolans senare år och gymnasieskolan.

Regeringen anser att alternativet att få en examen genom en kompletterande pedagogisk utbildning efter tidigare ämnesstudier bör tydliggöras genom att reglera denna utbildningsform. Det bör enligt regeringens uppfattning finnas en flexibilitet när det gäller antalet undervisningsämnen men med krav som garanterar att samtliga lärare får med sig en gemensam kunskapsgrund för att underlätta det kommande yrkeslivet och det kollegiala samarbetet. Regeringen anser att kraven om utbildningsvetenskaplig kärna och verksamhetsförlagd utbildning bör vara desamma för dem som går en kompletterande pedagogisk utbildning efter tidigare ämnesstudier som för dem som läser ett sammanhållet utbildningsprogram. Det innebär att en student som uppfyller de krav på kunskaper i undervisningsämnen som beskrivs nedan därutöver behöver 90 högskolepoäng; 60 högskolepoäng inom den utbildningsvetenskapliga kärnan (se avsnitt 7.1) och 30 högskolepoäng verksamhetsförlagd utbildning (se avsnitt 7.3). Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen bör till minst 15 högskolepoäng genomföras inom det aktuella ämnet eller ämnesområdet. De i utbildningen ingående delarna bör vara inriktade mot de ålderskategorier som de blivande lärarna sedan ska undervisa, på motsvarande sätt som de är inom ramen för de sammanhållna lärarutbildningarna. För personer som under en längre tid varit verksamma som lärare, trots att de saknat relevant utbildning, bör yrkeserfarenheten genom gällande regler för validering och tillgodoräknande kunna ersätta den verksamhetsförlagda delen av utbildningen. För att de lärarstudenter som läser den kompletterande pedagogiska utbildningen ska få med sig ämnesdidaktiska kunskaper är det viktigt att det ges plats för viss ämnesdidaktik inom ramen för den utbildningsvetenskapliga kärnan.

Kraven vad gäller ämneskunskaper för en ämneslärarexamen i enlighet med denna utbildningsväg anser regeringen bör vara ämneskunskaper i minst ett ämne motsvarande minst 90 högskolepoäng för att bli ämneslärare med inriktning mot grundskolans årskurs 7–9. För blivande ämneslärare i gymnasieskolan bör motsvarande krav vara 120 högskolepoäng. De sammanlagda kursfordringarna för examen kan därmed bli mindre för denna grupp studenter, för att inte resa alltför höga hinder för dem med tidigare utbildning som vill sadla om till läraryrket. Även för de studenter som läser den kompletterande pedagogiska utbildningen är det dock naturligtvis ofta en fördel för anställningsbarheten att kunna undervisa i fler ämnen.

I England genomförs sedan cirka fem år tillbaka en variant av den kompletterande pedagogiska utbildningen. I ett samarbete mellan näringsliv, myndigheter och skolor genomförs ett tvåårigt arbetsplatsbaserat lärarutbildningsprogram för högpresterande studenter från andra akademiska utbildningar kallat Teach First. Utbildningen innefattar såväl mer traditionella lärarutbildningsdelar som ledarskapsträning och karriärplanering både i och utanför skolväsendet. Programmet har snabbt blivit mycket populärt och lyckats med intentionen att locka studenter som annars med stor sannolikhet inte valt läraryrket. Regeringen menar att denna utbildningsform är intressant i fråga om att bredda rekryteringen av personer verksamma inom

Prop. 2009/10:89

44

läraryrket och uppmuntrar till genomförande av liknande program i Prop. 2009/10:89 Sverige.

8.2 

Personer med utländsk lärarexamen 

Läraryrket är i Sverige ett så kallat reglerat yrke vilket innebär att 

särskilda krav ställs för vilka som får vara verksamma inom yrket. För att 

få undervisa krävs antingen en svensk lärarexamen som regeringen enligt 

vad som anges i högskolelagen (1992:1434) har meddelat föreskrifter om 

eller motsvarande äldre utbildning, eller ett behörighetsbevis utfärdat av 

Högskoleverket enligt skollagen (1985:1100). Behörighetsbevis utfärdas 

av Högskoleverket efter ansökan av den enskilde enligt förordningen 

(1999:1421) om behörighetsbevis för lärare med utländsk utbildning. För 

att få ett behörighetsbevis krävs dels en utländsk lärarutbildning som 

ensam eller tillsammans med yrkeslivserfarenhet motsvarar en svensk 

utbildning, dels tillräckliga kunskaper i det svenska språket. Om 

Högskoleverket finner att ett behörighetsbevis inte kan utfärdas ska 

Högskoleverket lämna uppgifter om i vilka avseenden kompetensen 

ansetts otillräcklig så att den tidigare utbildningen kan kompletteras. 

För medborgare i en annan medlemsstat i EU, liksom för medborgare 

inom EES, som vill utöva ett yrke som är reglerat i en annan medlemsstat 

gäller Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 

september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (EUT L 255, 

30.9.2005, s. 22) (yrkeskvalifikationsdirektivet). Enligt direktivet är den 

mottagande medlemsstaten i vilken yrket är reglerat, skyldig att ta 

hänsyn till de kvalifikationer som medborgaren har förvärvat i en annan 

medlemsstat och bedöma om dessa kvalifikationer motsvarar de krav 

som ställs för behörighet. Som grundprincip gäller att den som är behörig 

inom ett annat EU/EES-land även är behörig i Sverige. Men, om 

utbildningen är minst ett år kortare eller om utbildningens innehåll 

väsentligen avviker från det som krävs i Sverige, får krav om 

kompensationsåtgärder ställas på medborgaren för att denne ska få 

behörighet. Kompensationsåtgärd får även krävas om yrket i den 

mottagande staten omfattar reglerade yrkesaktiviteter som inte ingår i 

motsvarande yrke i medborgarens ursprungsmedlemsstat och skillnaden 

motsvaras av en särskild utbildning som krävs i den mottagande 

medlemsstaten. Innehållet i denna utbildning ska dessutom avvika 

väsentligt från det innehåll som omfattas av medborgarens 

kompetensbevis eller bevis på formella kvalifikationer. Om väsentliga 

avvikelser finns kan de kompenseras antingen genom en 

introduktionsperiod (s.k. anpassningsperiod) eller, för vissa, ett godkänt 

lämplighetsprov. 

I vissa fall bedömer Högskoleverket att det finns så stora skillnader 

mellan den lärarexamen som den sökande har jämfört med den svenska 

examen, att den utländske läraren måste genomföra en mer omfattande 

komplettering för att bli behörig att undervisa. Detta gäller inte sällan 

lärarutbildningar som genomförts utanför EU/EES och det kan i många 

fall bottna i att utbildningen inte är eftergymnasial eller att läraren inte 

har med sig en tillräckligt lång praktisk-pedagogisk utbildningsdel. 

Läraren 

får då komplettera sina tidigare studier med studier vid ett 

45 

svenskt lärosäte för att få en svensk lärarexamen 

och därmed 

få Prop. 2009/10:89 

behörighet att bedriva undervisning. 

År 2007 initierade regeringen (prop. 2006/2007:1, bet. 2006/07:FiU1, 

rskr. 2006/07:9) en särskild utbildningsinsats för att personer med 

avslutad utländsk eftergymnasial lärarexamen genom en kortare 

kompletterande utbildning ska bli behöriga att anställas i det svenska 

skolväsendet. Utbildningen äger i dag rum vid sex universitet och 

högskolor och söktrycket har varit högt sedan utbildningens start. 

Deltagarna representerar en verklig mångfald; enbart vid Stockholms 

universitet deltar studenter med lärarutbildning från 78 olika länder. Den 

kompletterande utbildningen bedrivs enligt förordningen (2008:1101) om 

högskoleutbildning som kompletterar avslutad utländsk utbildning. 

Utbildningen anpassas efter tidigare utbildning och yrkeserfarenhet men 

omfattar maximalt 120 högskolepoäng med både ämnesstudier och 

verksamhetsförlagd 

utbildning. Utbildningen 

kan, 

beroende 

på 

förkunskaper, leda fram till antingen en svensk lärarexamen eller ett 

behörighetsbevis då även introduktionsperioder i svensk skola för 

utländska lärare ryms inom ramen för utbildningsinsatsen. 

Regeringen bedömer att behovet av introduktionsperioder kommer att 

öka, 

inte 

minst 

mot 

bakgrund 

av 

att 

Sverige 

enligt 

yrkeskvalifikationsdirektivet är skyldigt att tillhandahålla en 

anpassningsperiod för lärare med utbildning från andra EU-länder i de 

fall det krävs för att de ska få behörighetsbevis. Det är också mycket 

angeläget att den kompetens och de erfarenheter som personer med 

annan utbildningsbakgrund än svensk har tas till vara inom det svenska 

skolväsendet. Regeringen avser därför att även fortsättningsvis uppdra åt 

universitet och högskolor att anordna kompletterande utbildning för 

lärare och förskollärare med utländsk utbildning. 

8.3 

Utbildning av lärare som saknar lärarexamen 

Det finns i dag många lärare som saknar utbildning för den undervisning 

de i huvudsak bedriver. Flera utbildningsinsatser har genomförts av både 

nuvarande och tidigare regeringar. Exempelvis gav regeringen i 

regleringsbrevet för 2002 sex lärosäten i uppdrag att anordna en 

utbildning för obehöriga lärare (U2001/4728/DK) för att på kort sikt fylla 

behovet av lärare med lärarexamen. Regeringen beslutade 2005 om en 

utbildningsinsats för personer som arbetar som yrkeslärare 

(U2005/9498/BIA) och 2007 beslutade regeringen (U2007/3165/UH) om 

en vidareutbildningsinsats av lärare som saknar lärarexamen. 

Trots dessa satsningar anser regeringen att det fortfarande finns alltför 

många lärare som saknar utbildning för den undervisning de bedriver. 

Den officiella statistiken för läsåret 2008/09 för samtliga skolformer 

visar att 77 procent av lärarna hade pedagogisk högskoleutbildning. Trots 

detta var 86 procent anställda utan tidsbegränsning. Detta kan jämföras 

med läsåret 1998/99 då 85 procent hade pedagogisk högskoleutbildning 

och 81 procent var anställda utan tidsbegränsning. Av statistiken framgår 

inte om de lärare som har pedagogisk högskoleexamen har en examen 

som motsvarar den undervisning de faktiskt bedriver. Statskontoret 

redovisar i Lärares utbildning och undervisning i skolan – kartläggning 

46 

och analys (Statskontoret, 2007:8) att 65 procent av undervisningen i Prop. 2009/10:89 grundskolan läsåret 2006/07 bedrevs av lärare som hade svensk

lärarexamen både med inriktning mot skolformen och årskursen. Motsvarande andel för gymnasieskolan var 48 procent. I särskolan och specialskolan var andelen lärare med utbildning för årskurs och skolform ännu lägre. Inom vuxenutbildningen var andelen cirka 55 procent, utom i särvux där endast 38 procent av lärarna hade adekvat utbildning.

Därför menar regeringen att det krävs omfattande utbildningsinsatser för lärare som saknar en lärarexamen, men har lång erfarenhet av läraryrket. Detta är personer med en värdefull kompetens som bör tas till vara. Mot denna bakgrund anser regeringen att sådana lärare bör ges möjlighet att validera och komplettera sina tidigare studier till en lärarexamen.

I budgetpropositionen för 2010 (prop. 2009/10:1, utg. område 16, bet. 2009/10:UbU1, rskr. 2009/10:126) föreslog regeringen att medel skulle avsättas för ytterligare en utbildningsinsats för obehöriga lärare. Utgångspunkten för denna satsning är att universiteten och högskolorna ska validera tidigare erfarenheter som lärare och erbjuda individualiserade utbildningsprogram för den enskilde studenten så att de uppfyller kraven för en lärarexamen eller någon av de föreslagna nya yrkesexamina. Utbildningen bör kunna inkludera såväl ämnesstudier som utbildning inom det allmänna utbildningsområdet alternativt den utbildningsvetenskapliga kärnan. Regeringen avser att återkomma om den närmare utformningen av denna utbildningsinsats.

När det gäller lärare inom svenskundervisning för invandrare, sfi, genomför regeringen en särskild satsning för att höja sfi-lärares ämnesteoretiska kompetens i ämnet svenska som andraspråk (prop. 2006/07:100, bet. 2006/07:FiU20, rskr. 2006/07:221). Satsningen pågår under perioden 2008–2010. Statens skolverk har fått i uppdrag att uppdra åt lärosäten att anordna kurser för sfi-lärare i svenska som andraspråk (U2007/7558/SV).

9Lärar- och förskollärarutbildningens förutsättningar

9.1Det organisatoriska ansvaret för lärarutbildningen

Regeringens förslag: Kravet i högskolelagen (1992:1434) på ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning ska tas bort.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser som kommenterat förslaget, bl.a. Stockholms universitet, Umeå universitet, Linköpings universitet, Blekinge tekniska högskola, Högskolan Dalarna, Högskolan Kristianstad, Högskolan Väst, Mälardalens högskola, Chalmers tekniska

högskola AB, Sveriges universitetslärarförbund och Sveriges

47

Akademikers Centralorganisation tillstyrker utredningens förslag. Prop. 2009/10:89

Tjänstemännens Centralorganisation anser att det på varje lärosäte måste organiseras någon form av övergripande instans med mandat och befogenheter. Mittuniversitetet anser att kravet på att ett särskilt organ för lärarutbildning tas bort är rimligt, men att det fortfarande finns behov av en intern samordning och styrning av lärarutbildningen så att den blir en hanterlig verksamhet för hela universitetet.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det särskilda organet har ett oklart ansvarsområde inom högskolan. Enligt nuvarande bestämmelser i 2 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434) ska universitet och högskolor där lärarexamen får utfärdas alltid ha ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning. Vid universitet och högskolor som får utfärda examina på forskarnivå ska det särskilda organet ha ansvar också för sådan utbildning på forskarnivå som knyter an till lärarutbildningen.

Det särskilda organet på universitet och högskolor har vållat en del problem, t.ex. en oklar styrning av resurser för forskning och utbildning inom lärosätet. Regeringen anser att det särskilda organet har en oklar ställning i förhållande till lärosätenas ledning. Högskoleverket har i flera rapporter konstaterat att bestämmelserna kring det särskilda organet i vissa avseenden är oklara och att det särskilda organet inte fungerar som föreskrivet vid alla lärosäten. Organets befogenheter varierar och enligt Högskoleverket är det tveksamt om organet har fått de befogenheter det bör ha (Högskoleverket 2002:41 R, 2007:47 R och 2008:41 R).

Regeringen anser att lärosätenas frihet och självbestämmande ska öka (prop. 2009/10:1, utg. område 16, bet. 2009/10:UbU1, rskr. 2009/10:126). Regeringen delar därmed utredarens bedömning att staten bör undvika att styra interna organisationsfrågor vid universitet och högskolor. Regeringen anser att lärar- och förskollärarutbildningen inte bör särbehandlas i detta avseende och att forskning i anslutning till lärar- och förskollärarutbildningen bör kunna samordnas och integreras med annan forskning vid lärosätet på det sätt som varje lärosäte finner lämpligast. Regeringen föreslår därför att kravet i högskolelagen (1992:1434) på ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning ska tas bort.

Lärosätena kommer då att vara fria att organisera ansvaret för utbildningen till lärare och förskollärare på det sätt som man finner lämpligast utifrån sina egna förutsättningar.

9.2Examenstillstånd

Regeringens bedömning: För grundlärarexamen och ämneslärarexamen bör Högskoleverket tilldela examenstillstånd i första hand för inriktning och ämnen eller ämnesområden.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget, bl.a. Statens skolverk, Högskoleverket, Uppsala universitet,

48

Örebro universitet, Högskolan i Kalmar, Chalmers tekniska högskola AB, Blekinge tekniska högskola, Mälardalens högskola, Göteborgs, Luleå, Nykvarns och Simrishamns kommuner, Lärarnas Riksförbund, Lärarförbundet, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Barnombudsmannen, Sveriges Skolledarförbund och Sveriges Kommuner och Landsting, är positiva till förslaget att examenstillstånden ska kunna begränsas på inriktnings- eller ämnesnivå. Några remissinstanser, t.ex.

Lunds universitet, Högskolan i Jönköping, Högskolan Kristianstad, Högskolan Väst, Mälardalens högskola och Sveriges universitetslärarförbund, avstyrker förslaget att examenstillstånden för grundlärarexamen och ämneslärarexamen ska begränsas till inriktning eller ämne. Flera remissinstanser, exempelvis Uppsala universitet, Örebro universitet, Gymnastik- och idrottshögskolan, Högskolan i Kalmar, Högskolan Kristianstad och Malmö högskola, anser att kriterier och kravnivåer för lärarexamina måste vara kända före ansökningsförfarandet och bedömningen.

Skälen för regeringens bedömning: Lärarutbildningen är den volymmässigt största utbildningen vid universitet och högskolor. I dag har 24 universitet och högskolor, spridda över landet, tillstånd att utfärda lärarexamen. Under läsåret 2007/08 utfärdades lärarexamina enligt den lärarexamen som infördes 2001 med cirka 300 olika inriktningar. Regeringen bedömer att tillstånd att utfärda lärarexamen med en begränsning när det gäller inriktningar och ämnen eller ämnesområden sannolikt skulle medföra en behövlig reducering av utbudet. Samtidigt är det viktigt att exempelvis mindre lärosäten med hög kompetens inom ett begränsat antal ämnen eller ämnesområden får möjlighet att erhålla tillstånd att utfärda ämneslärarexamen inom ett begränsat antal ämnen eller ämnesområden. Regeringen anser därför att för grundlärarexamen och ämneslärarexamen bör Högskoleverket tilldela examenstillstånd i första hand för inriktning och ämnen eller ämnesområden. Regeringen bedömer dock att det är osannolikt att alla universitet och högskolor kommer att ansöka om eller få examenstillstånd för alla de yrkesexamina med respektive inriktningar som här föreslås.

En viktig del i Högskoleverkets arbete för hög kvalitet inom svensk högre utbildning är att avgöra vilka statliga universitet och högskolor som ska få utfärda olika examina. Av bestämmelserna i 1 kap. 12 § högskolelagen (1992:1434) framgår att det är Högskoleverket som beslutar om tillstånd att utfärda examina på grundnivå och avancerad nivå för statliga universitet och högskolor. För att tillstånd att utfärda en examen ska ges ska utbildningen uppfylla de krav som ställs på utbildningen i första kapitlet högskolelagen och de särskilda krav som finns i förordningsbestämmelser. Med sådana förordningsbestämmelser avses t.ex. kraven i examensbeskrivningen (examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen [1995:100]) för varje examen. Bestämmelserna i högskolelagen och högskoleförordningen ger dessutom utrymme för Högskoleverket att föreskriva vad ett tillstånd att utfärda en viss examen omfattar. Detta innebär att om examensbeskrivningen för en yrkesexamen innehåller olika inriktningar, bör också ett tillstånd att utfärda en examen kunna avse olika inriktningar.

Prop. 2009/10:89

49

Systemet för utvärdering av utbildningar och tillstånd att utfärda Prop. 2009/10:89 examina är under översyn. Regeringen avser att återkomma i denna

fråga.

Regeringen anser att de universitet och högskolor som vill anordna lärar- eller förskollärarutbildning bör ansöka om tillstånd att utfärda de nya yrkesexamina: förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen. Att utan prövning ge tillstånd att utfärda förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen till de universitet och högskolor som i dag har tillstånd att utfärda lärarexamen riskerar att ge de blivande studenterna en bristfällig utbildning. Det kan också vara kvalitetsdrivande för universitet och högskolor att en prövning av examenstillstånd genomförs. Regeringens bedömning är därför att lärosätena bör ansöka om tillstånd att utfärda de nya yrkesexamina och att dessa ansökningar, liksom i dag, bör prövas av Högskoleverket. Under förutsättning av erforderliga beslut bör denna tillståndsprövning kunna initieras av Högskoleverket under våren 2010.

Regeringen anser att Högskoleverkets krav och bedömningskriterier bör vara kända före ansökningsförfarandet för att ge universitet och högskolor ett rimligt utgångsläge inför en tillståndsprövning för de nya examina.

För att klara bredden i en lärar- eller förskollärarutbildning, trots att all kompetens inte finns vid ett lärosäte, är samverkan mellan lärosäten ett bra sätt att tillförsäkra att rätt lärarkompetens finns för att bedriva utbildningen. Det är viktigt att det finns stabilitet och en kritisk massa av personal som bedriver forskning i den vetenskapliga miljön. För att stimulera denna samverkan mellan lärosäten anser regeringen att den totala lärarkompetensen som är verksam vid utbildningen bör beaktas vid en tillståndsprövning.

9.3Dimensionering av utbildningarna

Regeringens bedömning: Mål för antal examina inom lärarutbildningen bör ersättas med ett system där universitet och högskolor får ett större ansvar för att dimensionera utbildningen till lärare och förskollärare i samverkan med det omgivande samhället.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredaren föreslår att dimensioneringen av lärarutbildningen bör utgå från Statens skolverks och Högskoleverkets prognoser, varefter examensmål fördelas utifrån dessa prognoser på lärosätena med utgångspunkt i beviljade examensrätter och tillgänglig utbildningskapacitet.

Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslaget, varav några ställer sig positiva till förslaget att dimensioneringen av lärarutbildningen bör utgå från Statens skolverks och Högskoleverkets prognoser. Statens skolverk, Blekinge tekniska högskola, Växjö kommun och Lärarnas Riksförbund tillstyrker förslaget. Lunds universitet och Högskolan Kristianstad är tveksamma till

50

förslaget. Den sistnämnda menar att man i förslaget kan se en tendens till centralstyrning av högre utbildning som inte är förenlig med hur styrning av svensk högskola i dag går till. Mälardalens högskola och Högskoleverket avstyrker utredningens förslag om att Högskoleverket ska utarbeta prognoser för dimensionering. Högskoleverket påpekar att tidigare försök att beräkna behoven och att dimensionera utbildningsplatser inte har fungerat samt att inga prognoser kan göras med tillräcklig exakthet och tillförlitlighet för att på ett meningsfullt sätt kunna användas i dimensioneringen av utbildning. Högskoleverket och Högskolan i Kristianstad menar att problemet framför allt inte är en fråga om dimensionering, utan om hur man får tillräckligt många personer intresserade av att söka sig till lärarutbildningen. Lärarförbundet,

Tjänstemännens Centralorganisation och Sveriges Kommuner och Landsting anser att eventuella prognoser måste ta regional hänsyn. Luleå tekniska universitet anser att det utöver Högskoleverkets och Statens skolverks prognoser måste tillkomma lokala prognoser. Sveriges Kommuner och Landsting anser att den prognosmodell som de arbetar med att utveckla tillsammans med lärarorganisationerna och Statens skolverk bör användas.

Skälen för regeringens bedömning: I samband med högskolereformen 1993 övergavs detaljplaneringen av nybörjarplatser inom högre utbildning till förmån för ett system med mål- och resultatstyrning, och regeringen beslutade att fortsättningsvis sätta vissa mål för antal examina. I propositionen Högre utbildning för ökad kompetens (prop. 1992/93:169, bet. 1992/93:UbU14, rskr. 1992/93:363) var utgångspunkten att mål för antal examina skulle sättas för ett fåtal utbildningar för vilka staten ur ett nationellt perspektiv skulle garantera ett visst antal examinerade studenter. Inledningsvis sattes mål för antal civilingenjörsexamnia, läkar- och tandläkarexamina samt grundskollärar- och gymnasielärarexamina. Därefter har antalet examensmål förändrats. Inför perioden 2005–2008 infördes i regleringsbrevet för universitet och högskolor ett delmål för inriktningen mot förskola och förskoleklass inom målet för lärarexamen med inriktning mot tidigare år.

Dimensioneringen av lärarutbildningen har tidigare kritiserats från olika håll. Statskontoret konstaterade i rapporten Lärares utbildning och undervisning i skolan – kartläggning och analys (2007:8) att det endast finns ett fåtal exempel på utvecklade samarbeten mellan skolhuvudmän och lärosäten när det gäller dimensioneringen av olika inriktningar inom lärarutbildningen. Betydligt vanligare är att man från kommunerna framhåller hur svårt man har att få gehör hos lärosätena för önskemål om vilka inriktningar som efterfrågas. Samtidigt har Statens skolverk i rapporten Kommunernas personalförsörjningsprogram för lärare (2005:1168) visat att få kommuner har en strukturerad personalplanering som kan utgöra underlag för sådana önskemål.

Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har i sin rapport Tertiary Education for the Knowledge Society pekat på vissa internationella erfarenheter och forskning om central dimensionering. OECD framhåller t.ex. svårigheten för en central myndighet att ha all tillgänglig information för att göra rätt bedömningar och att det kan uppstå stora skillnader mellan studenternas intresse och vilka utbildningar som erbjuds. Erfarenheter visar också att myndigheter oftast

Prop. 2009/10:89

51

inte har mer eller bättre information om nuvarande och kommande arbetsmarknad än blivande studenter. Som en motvikt till central dimensionering menar OECD att studenter i stället måste ges goda möjligheter att informera sig och få en god studie- och yrkesvägledning.

Såväl Högskoleverket som Statens skolverk har i olika sammanhang påtalat att exakta beräkningar av behovet av examinerade lärare med olika utbildningsinriktningar har blivit mer eller mindre omöjligt att göra. En rad faktorer påverkar dimensioneringen av lärarutbildningen, t.ex. förändringar inom skolområdet, pensionsavgångar, det aktuella arbetsmarknadsläget, tjänstledigheter, demografiska framskrivningar, andelen examinerade från lärarutbildningen som börjar arbeta som lärare m.m. Sammantaget leder detta till flera antaganden som kan vara svåra att värdera. Historiskt har också flera antaganden visat sig felaktiga med betydande över- eller underskott inom olika lärarkategorier som resultat.

Sveriges Kommuner och Landsting presenterade 2007 ett förslag till alternativt arbetssätt för att dimensionera lärarutbildningen. Utgångspunkten var att större regional hänsyn bör tas där lärosätena måste bli bättre på att stämma av dimensioneringen med omgivande kommuner samtidigt som kommunerna måste bli bättre på strategisk kompetensförsörjning. Allmänt sett råder stora regionala skillnader i tillgång och efterfrågan på lärare. Trots att lärosätena har nationella uppdrag att utbilda lärare, är såväl rekrytering från som kvarvaron i regionen påtaglig för lärarutbildningen. Utexaminerade lärare arbetar till mycket stor del (70 till 80 procent) i samma län som där utbildningen har getts. Under 2008 påbörjade Sveriges Kommuner och Landsting ett försök med att utveckla en modell för dimensionering som tar större hänsyn till de regionala behoven tillsammans med tre lärosäten.

Regeringen konstaterade i direktivet till utredaren (dir. 2007:103) att ”statens försök att genom centrala beslut styra dimensioneringen av olika lärarinriktningar historiskt sett har misslyckats. Det är viktigt att lärosäten och skolans huvudmän i en decentraliserad process samarbetar om dimensionering av lärarutbildningen”. Regeringen ser inga skäl till att universitet och högskolor inte i högre utsträckning bör ansvara för att dimensionera utbildningarna till lärare och förskollärare i likhet med i stort sett alla övriga högskoleutbildningar. Även om regeringen upphör att ange mål för antal examina är det fortfarande viktigt att framhålla att regeringen även fortsättningsvis anser att staten har ett övergripande ansvar för att lärar- och förskollärarkompetensen säkerställs. Regeringen kommer därför att framöver ange tydliga viljeinriktningar för lärardimensioneringen för högskolesektorn i t.ex. budgetpropositionen eller regleringsbrev. En sådan styrning kommer fortlöpande att följas upp och utvecklas.

Trots svårigheterna att prognostisera behovet av lärare är det även fortsättningsvis viktigt att prognoser och underlag finns tillgängliga för såväl lärosäten att utgå ifrån i sina beslut kring dimensionering som för blivande studenter att utgå ifrån när det gäller att välja inriktningar med goda arbetsmarknadsutsikter. Problem med lärarbrist inom vissa inriktningar eller ämnen handlar oftare om svagt studentintresse än att universitet och högskolor inte prioriterar inriktningar eller ämnen. Så länge ett lärosäte har utrymme inom tilldelat anslag finns starka incitament att ge de utbildningar som studenterna efterfrågar. I detta

Prop. 2009/10:89

52

sammanhang är det viktigt att lärosätena även gör avvägningar när det Prop. 2009/10:89 gäller vilken efterfrågan som finns på arbetsmarknaden för vissa

lärarkategorier.

9.4Krav för behörighet till lärar- och förskollärarutbildningar

Regeringen anser att höga krav på förkunskaper är en förutsättning för en lärar- och förskollärarutbildning med hög kvalitet. Enligt nuvarande bestämmelser i 7 kap. 9–10 a §§ högskoleförordningen (1993:100) har Högskoleverket regeringens bemyndigande att meddela föreskrifter om särskilda behörighetskrav och om vilka särskilda behörighetskrav som ska gälla för utbildningsprogram som vänder sig till nybörjare och som leder till yrkesexamina. Regeringen anser att särskilda behörighetskrav till utbildning som leder till lärarexamina kan behöva skärpas, men avser inte att frångå den nuvarande ordningen där det är Högskoleverket som meddelar föreskrifter om vilka krav som ska gälla. Däremot ser regeringen att de förslag och bedömningar som presenteras i den här propositionen sammantaget kommer att leda till att kvaliteten och nivån i utbildningen till lärare och förskollärare höjs och att undervisningen kommer att ställa högre krav på studenterna än vad som gäller i dag. Regeringen bedömer således att Högskoleverket med stor sannolikhet kommer att behöva revidera de särskilda behörighetskrav som ska gälla för tillträde till utbildning som vänder sig till nybörjare och som leder till förskollärar-, grundlärar- och ämneslärarexamen.

9.4.1Särskild behörighet till utbildning som leder till yrkeslärarexamen

Regeringens bedömning: För tillträde till utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör det, utöver grundläggande behörighet, krävas kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper förvärvade genom yrkeserfarenhet, högskoleutbildning eller annan eftergymnasial utbildning, eller genom en kombination av dessa.

Utredarens förslag i SOU 2008:112: Överensstämmer delvis med 

regeringens bedömning. Utredaren har föreslagit att det för att antas till 

lärarutbildningen i yrkesämnen utöver grundläggande behörighet ska 

krävas godkända resultat från en högskoleutbildning omfattande minst 90 

högskolepoäng i relevant ämnesområde och kvalificerad och relevant 

yrkeserfarenhet, eller godkända resultat från en annan eftergymnasial 

utbildning omfattande minst 60 veckors heltidsstudier inom relevant 

ämnesområde 

och 

kvalificerad 

och relevant 

yrkeserfarenhet, 

alternativt intyg utfärdat av Statens skolverk på bekräftade kunskaper och 

kompetenser 

som 

motsvarar 

kvalifikationskrav 

inom 

sökt 

ämne/inriktning eller yrkesutgång. 

Remissinstanserna: 

Flertalet 

remissinstanser 

tillstyrker 

i 

allt 

väsentligt utredningens förslag om tre likvärdiga vägar till behörighet. 

Högskoleverket 

påtalar dock 

att nuvarande 

bestämmelser 

i 

53 

högskoleförordningen inte tillåter en områdesbehörighet med krav på relevant högskoleutbildning eftersom systemet med områdesbehörigheter ska användas för utbildning på grundnivå som vänder sig till nybörjare. Den första av de områdesbehörigheter som utredaren föreslår kan således inte, med nuvarande bestämmelser, utfärdas av verket. Högskoleverket menar vidare att de lärosäten som utbildar lärare i yrkesämnen, när det gäller utbildningar som kräver förkunskaper på minst 90 högskolepoäng, själva kan ställa de behörighetskrav som utredaren föreslår med stöd av 7 kap. 25 § högskoleförordningen. Högskoleverket förordar dessutom att de lärosäten som anordnar de varianter av utbildning till lärare i yrkesämnen, som vänder sig till nybörjare i högskolan, ansöker till verket om tillstånd att använda relevant utbildning och relevant yrkeserfarenhet som behörighetskrav. Göteborgs universitet, Högskolan Kristianstad och

Malmö högskola betonar att utredningen inte skiljer mellan behörighetskrav till en utbildning som ska leda till högskoleexamen och de krav som ställs enligt högskolans examensmål.

Skälen för regeringens bedömning: Utbildning som leder till yrkeslärarexamen ska i första hand vända sig till yrkesverksamma personer med gedigen erfarenhet och kvalificerat yrkeskunnande. Det är naturligt att den primära målgruppen för utbildningen har gjort studie- och yrkesval utifrån delvis andra utgångspunkter än att bli behöriga till högskoleutbildning. Regeringen anser därför att de särskilda behörighetskraven till yrkeslärarutbildningen måste spegla utbildningens särart och formuleras utifrån andra kriterier än vad som normalt gäller för högskoleutbildning. Därför avser regeringen att i förordning reglera de särskilda behörighetskraven som ska gälla till utbildning som leder till yrkeslärarexamen. För tillträde till utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör det, utöver grundläggande behörighet, krävas kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper förvärvade genom yrkeserfarenhet, högskoleutbildning eller annan eftergymnasial utbildning, eller genom en kombination av dessa..

9.4.2Bedömning av yrkeskunskaper inför utbildning som leder till yrkeslärarexamen

Regeringens bedömning: Med stöd av de särskilda behörighetskraven för utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör kriterier för respektive undervisningsämne tas fram. Arbetet med att ta fram sådana kriterier bör involvera universitet och högskolor, berörda myndigheter och branschorganisationer.

Utredarens förslag i SOU 2008:112: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredaren har föreslagit att bedömningen av yrkes- och ämneskunskap ska utgå ifrån på förhand fastställda kvalifikationskriterier för såväl inriktning alternativt yrkesutgång som de programgemensamma yrkesämnena inom respektive yrkesprogram. Utredaren har vidare föreslagit att Statens skolverk med dess nationella programråd ska ansvara för nationell likvärdighet och säkerställa individens rättssäkerhet vid bedömning av ämneskunskap i relation till de särskilda behörighetskraven.

Prop. 2009/10:89

54

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har kommenterat frågan om kvalifikationskriterier tillstyrker att sådana bör finnas, däribland Statens skolinspektion, Internationella programkontoret, Umeå universitet och Byggnadsindustrins yrkesnämnd.

I stort sett samtliga remissinstanser, däribland Linköpings universitet, Botkyrka kommun och Metallgruppen, tillstyrker förslaget om att kvalitetssäkring och likvärdighet garanteras genom att ansvaret läggs på en nationell myndighet. Västerås kommun anser att Myndigheten för yrkeshögskolan bör ansvara för en nationell struktur för validering samt i samverkan med berörda myndigheter främja utbildningsväsendets och branschernas medverkan när strategier, metoder och information inom valideringsområdet utvecklas. Statens skolverk tillstyrker att kvalitetssäkring och likvärdighet ska garanteras av en nationell instans. Statens skolverk avvisar inte utredningens förslag om att verket ska ha den rollen, men anser att fler alternativ borde ha analyserats.

Skälen för regeringens bedömning: Kraven för särskild behörighet till utbildning som leder till yrkeslärarexamen ska enligt regeringens bedömning i avsnitt 9.4.1 i första hand omfatta kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper snarare än godkänt betyg i ett antal kurser från nationella program i gymnasieskolan. Vilka yrkeskunskaper som ska anses tillräckliga måste tillåtas variera beroende på det yrkesämne eller de yrkesämnen som den blivande läraren ska undervisa i. För att bedömningar av de sökandes yrkeskunskaper i ett undervisningsämne ska vara likvärdiga och åtnjuta legitimitet bland de sökande anser regeringen att kunskapskriterier bör tas fram på nationell nivå.

Det är självfallet mycket angeläget att universitet och högskolor – som ansvarar för att tillhandahålla yrkeslärarutbildningen – har ett stort inflytande över hur de särskilda behörighetskraven i praktiken formuleras. Samma sak gäller branschorganisationer, Statens skolverk och Myndigheten för yrkeshögskolan. Regeringen bedömer således att med stöd av de särskilda behörighetskraven för utbildning som leder till yrkeslärarexamen, bör kriterier för respektive undervisningsämne tas fram. Arbetet med att ta fram sådana kriterier bör involvera universitet och högskolor, berörda myndigheter och branschorganisationer.

Som en följd av att de särskilda behörighetskraven som bör gälla för utbildning som leder till yrkeslärarexamen inte bygger på gymnasiekurser kommer det att krävas särskilda insatser för att bedöma om en sökande har sådana kunskaper och erfarenheter som motsvarar de kriterier som ställs upp för respektive undervisningsämne. Enligt nuvarande bestämmelser i 7 kap. högskoleförordningen (1993:100) ska respektive lärosäte bedöma huruvida sökande når upp till behörighetskraven. Det är alltså rimligt att universitet och högskolor ansvarar för att validera de sökandes kunskaper och bedöma huruvida de motsvarar behörighetskraven. Regeringen förutsätter att universitet och högskolor, precis som i nuläget, har ett nära samarbete med bl.a. lokala branschorganisationer i fråga om validering av sökandes kunskaper.

Det är dessutom angeläget att universitet och högskolor samarbetar med anordnare av yrkeshögskoleutbildning och huvudmän för gymnasial vuxenutbildning i fråga om att tillhandahålla kompletterande utbildning på relevant nivå för de sökande till yrkeslärarutbildningen som inte når upp till de särskilda behörighetskraven.

Prop. 2009/10:89

55

10 

Finansiering av utbildningsvetenskaplig 

Prop. 2009/10:89 

forskning 

Regeringens förslag: Den tidigare beslutade inriktningen, att 

resurserna till forskning och forskarutbildning inom det 

utbildningsvetenskapliga området huvudsakligen ska användas till 

forskningsprogram och forskarskolor i nära anslutning till 

lärarutbildningen inom vilka universitet och högskolor ska samverka, ska 

inte 

längre 

gälla 

(prop. 1999/2000:135, 

bet. 2000/01:UbU3, 

rskr. 2000/01:5). 

Regeringens bedömning: Den utbildningsvetenskapliga kommittén 

bör finnas kvar inom Vetenskapsrådet. 

Kommittén bör, i de ärenden som Vetenskapsrådet bestämmer, besluta 

om fördelning av medel till forskning och utbildning på forskarnivå med 

relevans för skolans och förskolans utveckling. 

Kommitténs ledamöter bör tillsammans besitta kompetens från olika 

vetenskapliga discipliner med relevans för den forskning som kommittén 

finansierar. 

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Utredaren föreslår att den 

utbildningsvetenskapliga kommittén bör få ställning som ett ämnesråd 

inom Vetenskapsrådet. Vidare föreslår utredaren att de särbestämmelser 

som gäller för den utbildningsvetenskapliga kommittén i förhållande till 

de nuvarande ämnesråden inom Vetenskapsrådet bör tas bort, exempelvis 

kravet på medfinansiering. Även proceduren för val av styrelseledamöter 

bör vara densamma som för ämnesråden. 

Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser stödjer utredningens 

förslag om att omvandla den utbildningsvetenskapliga kommittén till ett 

ämnesråd inom Vetenskapsrådet, bl.a. Lunds universitet, Högskolan i 

Gävle, Högskolan Kristianstad, Mälardalens högskola, Södertörns 

högskola, Lärarförbundet, Lärarnas Riksförbund och Sveriges förenade 

studentkårer. Ett skäl som framförs är att utbildningsvetenskap bör ges 

samma akademiska och kollegiala status som befintliga ämnesråd inom 

Vetenskapsrådet. Vidare framförs argumentet att ett ämnesråd skulle ge 

utbildningsvetenskapen en mer stabil och långsiktig grund. 

Vetenskapsrådet anser att den utbildningsvetenskapliga forskningen 

bör fortsätta att utvecklas inom ramen för den nuvarande utbildnings- 

vetenskapliga kommittén. Forskningsrådet för arbetsliv och social- 

vetenskap avstyrker förslaget om ett ämnesråd för utbildningsvetenskap 

med motiveringen att utredningen enbart har fokuserat på kunskapsbehov 

i förhållande till lärarutbildning och pedagogisk yrkesverksamhet. 

Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling föreslår att ett nytt 

forskningsråd skapas där lärarutbildarnas frågor avgör vad som är 

relevant. Det nya forskningsrådet ska enligt stiftelsen vara ett 

komplement till den utbildningsvetenskapliga kommitténs finansiering 

av grundforskning. 

Lärarnas Riksförbund anser att det är av yttersta vikt att de medel som 

fördelas av Utbildningsvetenskapliga kommittén verkligen riktas till 

forskare som är verksamma inom lärarutbildningen eller som bedriver 

forskning av betydelse för lärarutbildningen. 

56 

Några remissinstanser, bl.a. Högskolan i Dalarna, Mälardalens hög- Prop. 2009/10:89 skola och Vetenskapsrådet, stödjer utredningens förslag om att avskaffa

kravet på medfinansering.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Riksdagens tidigare ställningstagande gällande forskningsresurser inom det utbildningsvetenskapliga området

Riksdagen har efter förslag i propositionen En förnyad lärarutbildning (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) beslutat att resurserna till forskning och forskarutbildning inom det utbildningsvetenskapliga området huvudsakligen ska användas till forskningsprogram och forskarskolor i nära anslutning till lärarutbildningen inom vilka universitet och högskolor ska samverka.

Regeringen anser att det bör vara regeringens uppgift att fastställa huvudinriktning och finansieringsvillkor för den utbildningsvetenskapliga forskningen. Därför föreslår regeringen att riksdagens ställningstagande inte längre ska gälla.

Behovet av utbildningsvetenskaplig forskning

Regeringens skol- och utbildningspolitik syftar till att stärka kvaliteten i svenskt utbildningsväsende. Utbildningsvetenskaplig forskning är central för att utveckla ett större vetenskapligt förhållningssätt bland såväl lärarstuderande och lärarutbildare som lärare och pedagoger. Regeringen anser därför att det är av stor vikt att den utbildningsvetenskapliga forskningen tillförsäkras goda möjligheter att fortsätta utvecklas. Som utredaren framhåller är lärarutbildningens vetenskapliga grund och forskningsbas av stor betydelse för utbildningens kvalitet och status.

Regeringen vill betona lärosätenas generella ansvar för finansiering av utbildningsvetenskaplig forskning och för att utbildningen till lärare och förskollärare vilar på vetenskaplig grund i enlighet med bestämmelsen i 1 kap. 2 § högskolelagen (1992:1434). De direkta anslagen till universitet och högskolor för forskning och utbildning på forskarnivå ökar med 1,5 miljarder kronor under perioden 2009–2012. Den närmare fördelningen av dessa resurser beslutas av lärosätena, men en del av ökningen kan förväntas tillfalla det utbildningsvetenskapliga området, inte minst mot bakgrund av att ett stort antal av lärosätena angett forskning om utbildning och lärande som ett högt prioriterat område i sina forskningsstrategier.

Den utbildningsvetenskapliga kommittén inom Vetenskapsrådet

I propositionen En förnyad lärarutbildning (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) gjordes bedömningen att en särskild kommitté för utbildningsvetenskap skulle inrättas inom Vetenskapsrådet. Enligt propositionen borde kommittén vara temporär under en uppbyggnadsfas. När forskningen hade blivit så stark att den av egen

kraft kunde hävda sig gentemot annan forskning skulle kommittén

57

avvecklas och utbildningsvetenskap integreras inom Vetenskapsrådets eller annan forskningsfinansiärs struktur. Att det ska finnas en utbildningsvetenskaplig kommitté regleras i Vetenskapsrådets instruktion.

I den forsknings- och innovationsproposition (prop. 2008/09:50, bet. 2008/09:UbU4, rskr. 2008/09:160) som regeringen presenterade i oktober 2008 gjordes bedömningen att den utbildningsvetenskapliga kommittén fortsatt bör finnas kvar inom Vetenskapsrådet. Regeringen menade att genomförda utredningar visat att intentionerna att etablera utbildningsvetenskap som ett forskningsområde av högsta vetenskapliga kvalitet ännu inte hade förverkligats.

Frågan om den utbildningsvetenskapliga kommitténs ställning har aktualiserats på nytt genom utredningens förslag att ombilda kommittén till ett ämnesråd. Enligt regeringens mening finns det åtminstone ett par faktorer som talar emot förslaget. En viktig faktor är att utbildningsvetenskap är ett relativt nytt forskningsområde som först bör uppnå en hög kvalitet under en längre tidsperiod innan en sådan organisatorisk förändring övervägs. En andra faktor av betydelse är att den utbildningsvetenskapliga kommittén har ett betydligt mer begränsat ansvarsområde jämfört med befintliga ämnesråd inom Vetenskapsrådet.

Regeringen bedömer därför att den bästa organisatoriska lösningen är att den utbildningsvetenskapliga kommittén finns kvar vid Vetenskapsrådet under överblickbar tid. Detta ger en grund för att den utbildningsvetenskapliga forskningen fortsätter att utvecklas. De utredningar (SOU 2005:31, SOU 2008:30, SOU 2008:109) som behandlat den utbildningsvetenskapliga forskningen, liksom Vetenskapsrådets egna strategiska dokument, kan bidra till detta utvecklingsarbete.

Utbildningsvetenskapliga kommitténs ledamöter

Enligt Vetenskapsrådets instruktion ska utbildningsvetenskapliga kommittén bestå av en ordförande och det antal andra ledamöter som Vetenskapsrådet bestämmer. Vetenskapsrådet ska utse ordföranden och de andra ledamöterna. Flertalet av ledamöterna ska vara forskare.

Regeringen anser att den nuvarande ordningen för att utse ordförande och ledamöter bör bestå. Samtidigt vill regeringen framhålla vikten av att kommitténs ledamöter tillsammans har kompetens från olika vetenskapliga discipliner med relevans för den utbildningsvetenskapliga forskningen. Redan i dag består kommittén av forskare från andra discipliner än pedagogik. Regeringen menar att detta kan bidra till att lärdomar och strategier från andra forskningsområden sprids till utbildningsvetenskapen. Pedagogik är en självklar del av utbildningsvetenskapen, men samtidigt bör forskningsområdets mång- och tvärvetenskapliga karaktär återspeglas i kommitténs sammansättning.

Regeringen bedömer därför att Vetenskapsrådets instruktion bör innehålla en bestämmelse som innebär att kommitténs ledamöter tillsammans ska besitta kompetens från olika vetenskapliga discipliner med relevans för den forskning som den utbildningsvetenskapliga kommittén finansierar. Behovet av en bred kompetens inom kommittén är även relaterat till nedanstående bedömning om betydelsen av att

Prop. 2009/10:89

58

forskare från många olika discipliner bedriver utbildningsvetenskaplig Prop. 2009/10:89 forskning.

Utbildningsvetenskapliga kommitténs inriktning

I Vetenskapsrådets instruktion finns ett s.k. relevanskrav för den utbildningsvetenskapliga kommittén. Kravet innebär att kommittén, i de ärenden som Vetenskapsrådet bestämmer, beslutar om fördelning av medel till forskning och utbildning på forskarnivå som bedrivs i anslutning till lärarutbildning och som svarar mot behoven inom lärarutbildningen och den pedagogiska yrkesverksamheten.

Relevanskravet har delvis en koppling till den riksdagsbindning som anger att resurserna huvudsakligen ska användas i nära anslutning till lärarutbildningen inom vilka universitet och högskolor ska samverka (prop. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5). Ovan har regeringen föreslagit att denna riksdagsbindning tas bort.

Regeringens bedömning är att det nuvarande relevanskravet bör förändras. Inriktningen bör vara att den utbildningsvetenskapliga kommittén, i de ärenden som Vetenskapsrådet bestämmer, beslutar om fördelning av medel till forskning och utbildning på forskarnivå med relevans för skolans och förskolans utveckling. Genom en sådan fokusering menar regeringen att det blir tydligare att huvudmålsättningen med den forskning som finansieras är att den bidrar till en mer evidensbaserad skola och förskola. Det förändrade relevanskravet skapar samtidigt ett ökat utrymme för verksamhetsinriktad forskning av relevans för lärare och förskollärare. Även fortsättningsvis kommer forskningen att ha starka kopplingar till behoven inom utbildningarna för blivande lärare och förskollärare. Den utbildningsvetenskapliga forskningen är av avgörande betydelse för den vetenskapliga förankringen av dessa utbildningar. Med en sådan inriktning som nu angetts blir det också möjligt för forskare från flera olika vetenskapliga discipliner att bidra till skolans, förskolans och utbildningsvetenskapens utveckling.

Regeringen avser att följa hur det förändrade relevanskravet påverkar utbildningsvetenskapens fortsatta utveckling.

Vissa villkor för finansieringen av utbildningsvetenskaplig forskning 

I Vetenskapsrådets regleringsbrev finns villkor som gäller de medel som 

fördelas till 

utbildningsvetenskaplig forskning. Ett krav på 

medfinansiering innebär att deltagande lärosäten ska bidra med egna 

resurser motsvarande minst en tredjedel av de medel som beviljats. 

Vidare ska medlen huvudsakligen användas till utbildningsvetenskaplig 

forskning i nära anslutning till lärarutbildning inom vilka universitet och 

högskolor ska samverka. Dessa villkor har funnits för att stödja den 

utbildningsvetenskapliga forskningen under en uppbyggnadsperiod. 

I syftet att öka friheten för forskarna inom det utbildningsvetenskapliga 

området bedömer regeringen att kravet på medfinansiering bör avskaffas. 

Detta 

föreslås 

även 

i betänkandena En hållbar lärarutbildning 

(SOU 

2008:109) och 

Stödet till utbildningsvetenskaplig forskning 

(SOU 2005:31). I den sistnämnda utredningen framhålls att villkoret inte 

59 

fyller någon funktion när det gäller att överföra och bygga upp stabila Prop. 2009/10:89 resurser till det utbildningsvetenskapliga området samtidigt som det har

en uteslutningseffekt när det gäller vissa forskares möjlighet att söka medel från Vetenskapsrådet. Även några remissinstanser har kommenterat kravet på medfinansiering och tillstyrker att det avskaffas.

Regeringen vill som ovan redovisats betona lärosätenas generella ansvar att finansiera utbildningsvetenskaplig forskning. Detta påverkas inte av att villkoret om medfinansiering avskaffas. Ansvaret kan ytterst härledas till den bestämmelse i 1 kap. 2 § högskolelagen (1992:1434) som anger att högskoleutbildning ska vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet.

Det är regeringens bedömning att även villkoret om samverkan bör tas bort från Vetenskapsrådets regleringsbrev. Regeringen vill fortfarande framhålla betydelsen av samverkan mellan forskare vid olika lärosäten, men bedömer att detta avgörs bäst av forskarna själva. Något motsvarande krav finns inte heller för något annat forskningsområde som finansieras av Vetenskapsrådet.

Ett argument för samverkanskravet har varit att bygga upp forskningen vid högskolor som saknat vetenskapsområde. I propositionen Ett lyft för forskning och innovation (prop. 2008/09:50, bet. 2008/09:UbU4, rskr. 2008/09:160) presenteras dock ett system som innebär att fr.o.m. 2009 ges lärosätena en basfinansiering för forskning. Lärosätena ges därmed förutsättningar att såväl koppla forskningsresurser till utbildningen som att avsätta resurser för tydliga forskningsprofiler.

Regeringen avser att följa hur de förändrade villkoren gällande medfinansiering och samverkan påverkar utbildningsvetenskapens fortsatta utveckling.

11 Ikraftträdande

Regeringens förslag och bedömning: Lagen om ändring i högskolelagen (1992:1434) ska träda i kraft den 31 december 2010. De föreskrifter som bör meddelas till följd av regeringens bedömningar och som bl.a. avser examensbeskrivningarna i högskoleförordningen (1993:100) bör träda i kraft den 1 juli 2011.

Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med regeringens förslag och bedömning. Utredaren föreslår att lagändringen ska träda i kraft den 1 juli 2010 och de nya examina kan börja utfärdas från höstterminen 2010.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Uppsala universitet, Lunds universitet, Mittuniversitetet, Konstfack, Stiftelsen Stockholms Musikpedagogiska Institut, Södertälje kommun, Lärarnas Riksförbund, Lärarförbundet och Sveriges universitets- och högskoleförbund anser att det behövs en rimlig tid för förberedelser till en ny lärarutbildning. De flesta av dessa remissinstanser, bl.a. Uppsala universitet, Lunds universitet och Konstfack, anser inte att ett ikraftträdande av de nya

utbildningarna kan ske tidigare än hösten 2011.

60

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen Prop. 2009/10:89 bedömer, i likhet med de remissinstanser som kommenterat förslaget, att

universitet och högskolor måste få en rimlig tid för förberedelser så att de nya utbildningarna kan starta på ett rättssäkert sätt för studenterna och hålla en hög kvalitet. Högskoleverket konstaterar i reformuppföljningen av den nuvarande lärarutbildningen (Högskoleverket 2005:17 R) att den korta tid som stod till buds mellan riksdagsbeslut och antagning av den första kullen studenter säkert bidrog till att de tvingande organisatoriska frågorna om utbildningsområden, poängfördelning m.m. kom att prioriteras framför de mer djupgående frågorna om övergripande målsättning och verksamhetsidé, vad den gemensamma lärarkunskapen egentligen innefattar och vad det egentligen innebär att utbildningen ska vila på vetenskaplig grund. I Högskoleverkets rapport noteras också ett närmast paradoxalt förhållande: ju större och mer resursstarkt ett lärosäte är, desto svårare tycks det – med några enstaka undantag – ha varit att på så extremt kort tid få hela programmet att fungera med avseende på progression, samverkan och integration mellan olika delar, fungerande samspel mellan de lärosätesförlagda delarna och den verksamhetsförlagda delen, samsyn med avseende på den vetenskapliga grunden, kravnivå osv. Den korta omställningstiden för universiteten och högskolorna bidrog sannolikt, enligt Högskoleverket, till initiala problem för lärosäten som drabbade studenterna.

Regeringen föreslår därför att lagen om ändring i högskolelagen (1992:1434) ska träda i kraft den 31 december 2010. Regeringens bedömning är att de nya utbildningarna till lärare och förskollärare bör kunna starta höstterminen 2011, vilket innebär att de föreskrifter som bör meddelas till följd av regeringens bedömningar och som bl.a. avser examensbeskrivningarna i högskoleförordningen (1993:100) bör träda i kraft den 1 juli 2011.

För att skapa ett flexibelt system för studenterna anser regeringen att de som påbörjat en utbildning till lärare före den 1 juli 2011 så långt det är möjligt bör erbjudas att få en examen enligt de nya bestämmelserna. Regeringen anser också att de studenter som påbörjat en utbildning till lärare före den 1 juli 2011 dock bör ha rätt att få examen enligt äldre bestämmelser, under förutsättning att de ansöker om en examen och samtidigt uppfyller kraven för examen före den tidpunkt som anges i övergångsbestämmelsen, under en rimlig tid.

12 Ekonomiska konsekvenser

Förändrad utbildningslängd

De förändringar som föreslås i denna proposition påverkar bland annat längden för vissa delar av utbildningen till lärare och förskollärare. Medan förskollärarutbildningen föreslås vara lika lång som tidigare, förlängs utbildningen för lärare med inriktning mot grundskolans årskurser 1–3 med en termin. Samtidigt minskar utbildningens längd för en del av studenterna med inriktning mot grundskolans årskurs 4–6 med

en termin (se avsnitt 5.2 och 5.3). Strukturen inom utbildningen påverkas

61

även genom att den utbildningsvetenskapliga kärnan ersätter det s.k. allmänna utbildningsområdet. I dagens lärarutbildning innehåller det allmänna utbildningsområdet en gemensam del för alla lärarstudenter om 90 högskolepoäng, i vilken även ingår verksamhetsförlagd utbildning. Den verksamhetsförlagda utbildningsdelen kan variera i omfattning beroende på upplägget inom det allmänna utbildningsområdet och med antalet inriktningar i dagens lärarutbildning. I de nya examina som föreslås i denna proposition bör studier inom den utbildningsvetenskapliga kärnan omfatta 60 högskolepoäng och den verksamhetsförlagda delen av utbildningen bör omfatta 30 högskolepoäng (se avsnitt 7.1 och 7.3). Detta bedöms leda till att kursklassificeringarna inom utbildningen till lärare och förskollärare förändras i och med att ämneskurser får en större tyngd i den nya utbildningen och att utbildningsområdet Övrigt kommer att användas i en något mindre utsträckning. Sammantaget bör därmed statens genomsnittliga ersättning till lärosätena per helårsstudent för de nya utbildningarna till lärare och förskollärare minska jämfört med dagens lärarutbildning.

Avhopp inom utbildningen till lärare och förskollärare

Knappt 65 procent av nybörjarna på lärarutbildningen 2001/02 har tagit ut en examen och cirka 35 procent har avbrutit lärarutbildningen före examen (SCB, UF 20 SM 0903). I förhållande till flera andra utbildningar inom högskolan är detta högt. Av de som avbröt sina lärarutbildningsstudier gjorde cirka 32 procent det efter första året. Drygt 40 procent lämnade lärarutbildningen efter att ha varit registrerade på utbildningen i fyra läsår eller mer. Det är en betydligt större andel män än kvinnor som inte fullföljer utbildningen. Till viss del hänger detta samman med att männen framför allt återfinns på lärarutbildningen med inriktning mot senare år (Högskoleverket, Statistisk analys 2008/6).

Enligt Högskoleverket (Statistisk analys 2007/3) fanns det dock en rörlighet inom högskolesystemet. Cirka 40 procent av de som avbröt lärarutbildningen före examen mellan hösten 2001 och våren 2005 fortsatte inom andra högskoleutbildningar. Det var främst de som valt en inriktning på lärarutbildningen mot senare år som fortsätter på en annan utbildning inom högskolan. Cirka 40 procent av de som avbröt lärarutbildningen mellan hösten 2001 och våren 2005 varken fortsatte inom högskolan eller började arbeta inom skolan. Av den resterande andelen som avbröt lärarutbildningen utan att ta ut en examen var cirka 20 procent anställda i skolan någon gång under perioden höstterminen 2002 till och med vårterminen 2006.

Regeringen bedömer att de nya lärar- och förskollärarexamina med en tydlig struktur kommer att leda till färre avhopp och en ökad genomströmning bland både män och kvinnor. En minskad avhoppsfrekvens bör inledningsvis leda till att kostnaderna för lärar- och förskollärarutbildningarna ökar då fler studenter väljer att vara kvar inom utbildningen. Kostnadsökningen beräknas dock inte slå igenom fullt ut det första året. De som i dag lämnar lärarutbildningen och börjar arbeta i skolan innan de tar ut sin examen kommer troligtvis att stanna kvar inom

Prop. 2009/10:89

62

högskolan för att slutföra sina studier i högre grad än vad som är fallet i Prop. 2009/10:89 dag. Detta leder dock bara till en marginell kostnadsökning eftersom det

är rimligt att anta att de endast har enstaka poäng kvar till en examen eller att de har fullgjort de poäng som krävs, men ändå inte tagit ut en examen. Det är dock inte troligt att förvänta sig att en så stor andel som cirka 40 procent av dem som i dag hoppar av skulle välja att sluta efter att ha varit registrerade på utbildningen i fyra läsår eller mer för att komma ut till en oviss framtid med minskad möjlighet att få anställning som lärare.

På längre sikt bedöms en minskad avhoppsfrekvens och en ökad genomströmning leda till minskade kostnader genom att en högre andel av de studenter som påbörjar studier till lärare och förskollärare även avslutar sina studier. Färre studenter behöver därmed antas för att uppnå samma volym examinerade som i dag.

Examenstillståndsprövning

I dag kan alla lärosäten som har rätt att utfärda en lärarexamen utbilda lärare för hela skolsystemet. Examenstillstånd för lärarexamen finns i dag vid 24 lärosäten spridda över landet. Regeringen bedömer att det är osannolikt att alla lärosäten kommer att ansöka eller få examenstillstånd för samtliga de examina med respektive inriktningar som föreslås i denna proposition. Detta medför sannolikt en behövlig reducering av utbudet av inriktningar som lärosäten kan komma att ge. Exempelvis återfanns många av de lärarutbildare som tidigare var engagerade i lärarutbildning med inriktning på förskola, vid tiden för Högskoleverkets utvärdering 2005, inom det allmänna utbildningsområdet. Kunskapsinnehållet relaterat till förskolan var på flera lärosäten begränsat. Den generella lärarexamensrätten medförde också att lärarutbildning med inriktning på förskolan och grundskolans tidigare år startats vid lärosäten med uppenbart begränsad lärarkompetens på förskoleområdet.

Under de närmaste åren kan regeringen komma att behöva omfördela medel mellan lärosäten eller dra tillbaka medel beroende på t.ex. Högskoleverkets beslut om examenstillstånd, förändringar i utbildningsstrukturen och som en effekt av att färre avhopp sker inom utbildningen. Den nya utbildningsstrukturen och en effektivare lärar- och förskollärarutbildning uppskattas innebära besparingar som kan finansiera insatser för att stärka lärar- och förskolläraryrkets roll.

Sammanfattande bedömning

Regeringens bedömning av förslagen i propositionen är att dessa kommer att leda till att kostnaderna för utbildning till lärare och förskollärare blir något lägre än vad som gäller för dagens lärarutbildning. Regeringen bedömer vidare att kostnaderna för studiemedel kommer att minska något med anledning av att dagens lärarexamen ersätts med fyra nya examina. Regeringen avser att noga följa utvecklingen inom dessa utbildningar och återkomma med förslag hur den effektiviseringspotential som finns i de nya utbildningarna omhändertas.

63

Prop. 2009/10:89

13 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434)

2 kap. 5 §

Ändringarna i paragrafen innebär att kravet i högskolelagen (1992:1434) på ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning utgår. Övervägandena finns i avsnitt 9.1.

Ikraftträdande

Lagändringen träder i kraft den 31 december 2010. Ikraftträdandet behandlas i avsnitt 11.1.

64

Sammanfattning av betänkandet En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109)

Utredningen om en ny lärarutbildning (HUT 07) överlämnade sitt betänkande med titeln En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109) den 3 december 2008.

Nuvarande utformning av lärarutbildningen, med en enda gemensam lärarexamen, härrör från en reform år 2001. Utbildningen har i flera utvärderingar fått kritik för bland annat bristande vetenskaplig grund, alltför stor valfrihet för de studerande och för att viktiga kunskapsområden saknas. Lärarutbildningen är högskolans volymmässigt största utbildning och bedrivs på 26 lärosäten. Utbildningen har problem att locka sökande, och andelen studerande som avbryter utbildningen är stor.

Som underlag för sina förslag har utredningen tagit fram ett omfattande bakgrundsmaterial på flera områden. Den historiska bakgrunden har belysts, och en genomgång har gjorts av det regelverk som styr högskole- och skolväsendena. Lärarutbildningens uppläggning i några andra länder har studerats, liksom synen på lärarens uppdrag i viss forskning. Från de myndigheter och organisationer utredningen samrått med har värdefulla synpunkter inhämtats. Utredningen har vidare med hjälp av Statistiska centralbyrån genomfört en enkätstudie riktad till en stor del av de personer som genomgått den nuvarande lärarutbildningen.

Tidiga utgångspunkter för utredningen har varit att

–lärarutbildningen ska vara en akademisk yrkesutbildning

–lärarutbildningen ska präglas av långsiktighet, professionalitet, effektivitet och hög kvalitet

–lärarutbildningen ska ge de blivande lärarna en gedigen grund som under yrkeslivet byggs på med kontinuerlig kompetensutveckling

–lärarutbildningens attraktionskraft och status behöver höjas.

Utredningen har analyserat kompetensbehovet för lärare för olika ålderskategorier och skolformer. Denna analys har resulterat i en uppdelning av innehållet på tre nivåer:

–övergripande perspektiv som ska prägla hela lärarutbildningen

–centrala kunskaper och färdigheter som alla lärare behöver

Prop. 2009/10:89

Bilaga 1

–kunskaper och färdigheter som är specifika för verksamhet i en viss ålderskategori eller skolform

Utredningen föreslår en lärarutbildning med en gemensam utbildningsvetenskaplig kärna och ett antal tydliga inriktningar. Två nya yrkesexamina, grundlärare och ämneslärare, föreslås ersätta den nuvarande lärarexamen. Detta innebär att samtliga universitet och högskolor som vill bedriva lärarutbildning kommer att få ansöka hos Högskoleverket om rätt att utfärda de nya examina.

65

Två nya examina

I likhet med flera andra länder får Sverige enligt utredningens förslag två lärarexamina.

Grundlärarna lägger den helt nödvändiga grunden i fråga om i första hand läs-,

skriv-, och räkneutvecklingen, men även på andra områden. Dessa lärare med bred ämneskompetens arbetar i förskola, förskoleklass, grundskolans årskurs 1–6 och fritidshemmen. Grundlärarutbildningen får fyra inriktningar:

–förskolan

–förskoleklassen och grundskolans årskurs 1–3

–grundskolans årskurs 4–6

–fritidshemmen

Inriktningen på förskolan blir 3-årig, med möjlighet till ytterligare ett års påbyggnad. De tre övriga inriktningarna blir 4-åriga. Grundlärarna med inriktning på fritidshemmen får även kompetens att undervisa i ett eller två ämnen i grundskolans årskurs 1–6.

Ämneslärarna får uppgiften att fördjupa elevernas kunskaper i grundskolans årskurs 7–9, gymnasieskolan och vuxenutbildningen. De får därför en smalare ämneskompetens. Till denna kategori räknas även lärare i praktiska och estetiska ämnen, som utbildas för hela skolan. Ämneslärarutbildningen får fyra inriktningar:

–allmänna ämnen, grundskolans årskurs 7–9,

–allmänna ämnen, gymnasieskolan och vuxenutbildningen,

–yrkesämnen, gymnasieskolan och vuxenutbildningen,

–praktiska och estetiska ämnen.

Inriktningen på allmänna ämnen, grundskolans årskurs 7–9 blir 4- årig och ger kompetens i två ämnen, med möjlighet till ytterligare ett års påbyggnad för undervisning i ett tredje ämne eller i gymnasieskolan. Inriktningen på allmänna ämnen, gymnasieskolan och vuxenutbildningen blir 5-årig och ger kompetens i två ämnen, även för årskurs 7–9.

För ämneslärarna i allmänna ämnen rekommenderar utredningen, utifrån skolans behov, fasta ämneskombinationer med det dubbla syftet att öka anställningsbarheten och möjligheterna att samla de ämneslärarstuderande i större sammanhållna grupper. De studerande kan avvakta till utbildningens tredje år med val mellan årskurs 7–9 och gymnasieskolan.

För ämneslärare i yrkesämnen föreslås en tre terminer lång utbildning med krav på tidigare relevant yrkeserfarenhet eller akademiska studier.

Utbildningen av lärare i praktiska och estetiska ämnen blir 4- årig. Lärare i praktiska ämnen i grundskolan får kompetens även i ett allmänt ämne, medan lärare i idrott i gymnasieskolan istället studerar en fördjupning inom ämnesområdet. Lärare i estetiska ämnen studerar en fördjupning inom sitt ämnesområde eller ett andra ämne för grundskolan.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 1

66

Generella examina 

Prop. 2009/10:89 

Samtliga inriktningar kommer att leda till en generell examen förutom 

Bilaga 1 

yrkesexamen.

Förslaget om dubbla examina, som innebär att den studerande efter avslutad lärarutbildning erhåller såväl en yrkesexamen som en generell examen, kan antas vara attraktivt för många potentiella lärarstuderande. Förutom det uppenbara meritvärdet kan också den studerande som av olika skäl väljer att inte fullfölja sina studier till yrkesexamen få lön för sin studiemöda genom att ändå få en generell examen på den nivå som hon eller han befinner sig på.

Den tydliga utbildningsstruktur som presenteras innebär att den studerande kan överblicka och identifiera vägar för kompetens- och karriärutveckling. Det blir uppenbart att läraryrket inte är den återvändsgränd som många uppfattar det vara i dag.

Övergripande perspektiv

Fyra övergripande perspektiv har bedömts så väsentliga att de ska genomsyra all lärarutbildning. Dessa är:

– vetenskapligt och kritiskt förhållningssätt

– historiskt perspektiv

– internationellt perspektiv

– informations- och kommunikationsteknik (IT) som utbildningsresurs.

Samtliga fyra perspektiv är områden som behöver förstärkas i lärarutbildningen. Det vetenskapliga och kritiska förhållningssättet motverkar normativitet och innebär bland annat att de blivande lärarna ska känna till och kunna värdera olika pedagogiska metoder och teorier. De historiska och internationella perspektiven breddar de lärarstuderandes kunskaper i tid och rum, och motverkar ett snävt samtida och nationellt synsätt på skola och lärande. IT som utbildningsresurs är en helt nödvändig del av en lärarutbildning i fas med den digitala utvecklingen i samhälle och skolväsende.

Gemensam utbildningsvetenskaplig kärna

Utredningen menar att vissa kunskaper och färdigheter är nödvändiga för alla lärare oavsett inriktning och oavsett skolväsendets organisation. Dessa grupperas i följande åtta områden:

– Utbildningens organisation och villkor, demokratins grunder

– Läroplansteori och didaktik

– Vetenskapsteori, forskningsmetodik och statistik

– Utveckling och lärande

– Specialpedagogik

– Sociala relationer, konflikthantering och ledarskap

67

–Bedömning och betygsättning

–Utvärdering och utvecklingsarbete

Denna utbildningsvetenskapliga kärna ska omfatta 60 hp. Innehållet kan med fördel anpassas efter de respektive inriktningarna inom utbildningen.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 1

Förstärkta ämneskunskaper

En professionell lärare ska ha mycket goda kunskaper i sina undervisningsämnen. Utredningens förslag innebär en förstärkning av ämneskunskaperna på flera sätt. Tyngdpunkten i grundlärarnas ämnesutbildning ligger på den grundläggande läs-, skriv- och matematikinlärningen, men ger också, beroende på inriktning, kompetens inom andra relevanta ämnesområden. För ämneslärarna sker en kraftig förstärkning och renodling av undervisningsämnenas del jämfört med dagens situation. Den verksamhetsförlagda utbildningen kommer inte längre att räknas in i undervisningsämnena. På detta sätt blir ämneslärarnas ämnesstudier meritmässigt likvärdiga med andra studerande.

Utredningen fäster stor vikt vid ämnesdidaktikens betydelse. Det didaktiska perspektivet ska vara närvarande i undervisningsämnena, vilket underlättas av de tydliga inriktningarna och sammanhållna grupperna. En förstärkning av de nationella centra som finns för vissa ämnen föreslås, liksom uppbyggnad av nya ämnesdidaktiska centra. Alla större ämnen föreslås få ett nationellt resurscentrum.

Förbättrad vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet

Akademiska yrkesutbildningar ska enligt högskolelagen vila på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Båda dessa delar behöver förstärkas i lärarutbildningen med bland annat nedanstående åtgärder.

Satsning på utbildningsvetenskaplig forskning

Lärarutbildningen har, i jämförelse med andra akademiska utbildningar, en svagare vetenskaplig grund, dels vad gäller andelen forskarutbildade lärare, dels vad gäller anslagen till utbildningsvetenskaplig forskning. En långsiktig höjning av lärarutbildningens kvalitet kräver att den vetenskapliga grunden stärks. Utredningen förutsätter att lärosätenas resurser fördelas internt så att en rättmätig andel av anslagna medel tillkommer utbildningsvetenskaplig forskning. Vidare föreslår utredningen forskningssatsningar enligt följande:

–Utökat anslag till Vetenskapsrådets utbildningsvetenskapliga kommitté

–Medel till uppbyggnad av forskningskapacitet som ett basanslag till sju lärosäten under tio år

68

– Särskilt anslag till antagning och handledning av kommunalt 

Prop. 2009/10:89 

finansierade doktorander 

Bilaga 1 

–I enlighet med vad som beskrivits ovan; uppbyggnad och drift av ytterligare ämnesdidaktiska centra, inklusive gemensam servicefunktion, samt förstärkning av vissa befintliga centra.

Förbättrad VFU och nya anställningsformer

Den beprövade erfarenheten – i lärarutbildningens fall från skolväsendet

– behöver också stärkas, dels genom att de lärarstuderandes verksamhetsförlagda utbildning (VFU) förbättras, dels genom förändrade anställningsformer för de icke forskarutbildade lärarutbildarna.

Utredningen föreslår att VFU ska utgöra ett eget moment inom utbildningen, omfattande 30 hp. VFU ska förläggas till så kallade fältskolor som lärarutbildningarna tecknar formella avtal med. Dessa fältskolor ska utses efter kvalitetsgranskning. Avtalen ska garantera att relevanta VFU-platser finns tillgängliga, att handledare finns utsedda och har fått utbildning samt att examinationen av de studerandes insatser är tydlig och rättssäker.

De lärarutbildare som ska stå för den beprövade erfarenheten ska ha en aktuell och relevant erfarenhet från verksamheten. De ska därför antingen vara tidsbegränsat anställda i högskolan, eller ha kombinations- eller utbytesanställningar mellan högskola och respektive skolform.

Högre kravnivåer och bättre nivå på förkunskaper

En av de viktigaste faktorerna för att ett skolsystem ska vara framgångsrikt är att rätt personer blir lärare. Med allt färre sökande till lärarutbildningen har den genomsnittliga nivån på förkunskaperna hos de studerande som antagits till utbildningen sjunkit. Denna negativa trend behöver brytas. Förslaget till ny och förbättrad lärarutbildning kommer sannolikt att locka fler sökande och skapa konkurrens om platserna, vilket leder till högre nivå på förkunskaperna. Med tanke på läraryrkets stora betydelse för samhällets utbildningsnivå i stort önskar utredningen se generellt höjda förkunskapskrav och föreslår ytterligare analys på denna punkt. I detta sammanhang är det också värt att överväga någon form av lämplighetsprov till lärarutbildningen.

Utredningens förslag leder till tydligare krav på såväl innehåll som bredd och djup inom lärarutbildningen. Genom att generella examina föreslås kommer i stort sett samtliga lärarstuderande att skriva minst ett självständigt arbete, vilket höjer den vetenskapliga nivån. Fler internationella inslag behöver förekomma, inte minst vad gäller forskningsbaserad kurslitteratur och studerandeutbyte.

69

Examensrättsprövning, profilering, samverkan och 

Prop. 2009/10:89 

koncentration 

Bilaga 1 

En lärarutbildning med nya examina och tydliga inriktningar förutsätter 

att examensrätt för olika inriktningar endast tilldelas lärosäten med 

tillräckliga förutsättningar att bedriva lärarutbildning inom respektive 

inriktning. Vid en prövning av dessa förutsättningar kommer 

Högskoleverket att se såväl till den vetenskapliga grunden inom 

utbildningsvetenskap, undervisningsämnen och ämnesdidaktik som till 

hur den beprövade erfarenheten tillvaratas och huruvida VFU:n är väl 

organiserad. 

Det är varken sannolikt eller lämpligt att alla 26 lärosäten som i dag 

anordnar lärarutbildning kommer att anordna alla inriktningar inom den 

nya lärarutbildningen. Lärosätena får istället koncentrera sig på det eller 

de områden som de efter ett internt inventeringsarbete konstaterar 

uppfyller kraven. Detta innebär att den nya lärarutbildningen kommer att 

präglas av tydligare profilering, större samverkan mellan lärosäten och 

ökad koncentration av utbildningen. 

Fortbildning och kompetensutveckling 

Den större allmängiltighet och långsiktighet som präglar förslaget till ny 

lärarutbildning, och i synnerhet den utbildningsvetenskapliga kärnan, 

förutsätter att lärosäten och skolhuvudmän i framtiden samverkar för att 

kontinuerligt ta fram fortbildning och kompetensutveckling för 

yrkesverksamma lärare. Detta gäller inte minst för samhällsutvecklingen 

angelägna områden som snabbt behöver omsättas i skolväsendet. 

En hållbar lärarutbildning 

Utredningen har valt att ge sitt betänkande titeln En hållbar 

lärarutbildning. I begreppet hållbarhet ligger 

– att lärarutbildningen inte ska behöva bli föremål för 

genomgripande förändringar vart tionde år, 

– att lärarutbildningen ska ge de blivande lärarna en solid 

kunskapsbas och effektiva redskap för att kunna utöva yrket 

på ett professionellt och tryggt sätt, 

– att lärarutbildningen ska ge ämneskunskaper som vilar på 

vetenskaplig grund och som utgår från ett ämnesdidaktiskt 

perspektiv, 

– att aktuell kontakt med verksamhetsfältet garanteras genom 

relevant VFU på kvalitetssäkrade fältskolor och 

tidsbegränsade förordnanden för lärarutbildare från 

skolväsendet, 

– att endast de universitet och högskolor som uppfyller 

kraven vid prövning av examensrätt får förtroendet att 

bedriva lärarutbildning inom en eller flera inriktningar, 

70 

–att de yrkesverksamma lärarna får kontinuerlig fortbildning och kompetensutveckling.

Det är utredningens förhoppning att de föreslagna förändringarna av lärarutbildningen också kommer att innebära höjd status för läraryrket.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 1

71

Lagförslag i betänkandet En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109)

Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1992:1434)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 11 § och 2 kap. 5 a § högskolelagen (1992:1434) ska ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse 

Föreslagen lydelse 

1 kap.

11 §2

Regeringen beslutar vid vilka högskolor som examina på grundnivå respektive avancerad nivå får avläggas. Regeringen får meddela föreskrifter om att någon annan myndighet får besluta i dessa frågor. Regeringen meddelar föreskrifter om vilka examina som får avläggas vid Sveriges lantbruksuniversitet och vid Försvarshögskolan.

Ett tillstånd att utfärda examina får lämnas bara om utbildningen uppfyller de krav som ställs på utbildning på grundnivå och avancerad nivå enligt detta kapitel och de särskilda krav som finns i förordningsbestämmelser.

Dessutom skall det i ett rikstäckande perspektiv finnas ett allmänt intresse av att examina får utfärdas.

Regeringen beslutar vid vilka högskolor som examina på grundnivå respektive avancerad nivå får avläggas. Regeringen får meddela föreskrifter om att någon annan myndighet får besluta i dessa frågor och om begränsningar i tillstånd att utfärda examina. Regeringen meddelar föreskrifter om vilka examina som får avläggas vid Sveriges lantbruksuniversitet och vid Försvarshögskolan.

Ett tillstånd att utfärda examina får lämnas bara om utbildningen uppfyller de krav som ställs på utbildning på grundnivå och avancerad nivå enligt detta kapitel och de särskilda krav som finns i förordningsbestämmelser.

Dessutom ska det i ett rikstäckande perspektiv finnas ett allmänt intresse av att examina får utfärdas.

2 kap.

5 §3 

Det skall finnas minst en 

Det ska finnas minst en 

fakultetsnämnd 

vid 

varje 

fakultetsnämnd 

vid 

varje 

universitet och vid varje högskola 

universitet och vid varje högskola 

där det finns 

vetenskapsområde 

där det finns 

vetenskapsområde 

med stöd av beslut enligt 5 §. 

med stöd av beslut enligt 5 §. 

Fakultetsnämnderna 

skall 

Fakultetsnämnderna ska ansvara 

2Senaste lydelse 2007:511.

3Senaste lydelse 2006:173.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 2

72

ansvara 

för 

forskning 

och 

för forskning och utbildning på 

Prop. 2009/10:89 

utbildning 

på 

forskarnivå. 

forskarnivå. Nämnderna ska också 

Bilaga 2 

Nämnderna skall också ansvara för 

ansvara 

för 

utbildning 

på 

utbildning 

på 

grundnivå 

och 

grundnivå och avancerad nivå, om 

avancerad 

nivå, 

om 

inte 

inte 

universitetet eller 

högskolan 

universitetet 

eller 

högskolan 

inrättar 

särskilda 

organ 

för 

inrättar 

särskilda 

organ 

för 

utbildning 

på 

dessa nivåer. 

utbildning 

på 

dessa 

nivåer. 

Högskolorna ska alltid ha särskilda 

Universitet 

och 

högskolor 

där 

organ för utbildning på grundnivå 

lärarexamen 

får 

avläggas 

skall 

och avancerad nivå och för 

dock alltid ha ett särskilt organ 

forskning som inte hör till 

med ansvar för lärarutbildning och 

ansvarsområdet 

för 

någon 

för forskning som knyter an till 

fakultetsnämnd. 

sådan 

utbildning. Vid universitet 

och högskolor där det finns 

vetenskapsområde 

skall 

det 

särskilda organet ha ansvar också 

för sådan utbildning på forskarnivå 

som 

knyter 

an 

till 

lärarutbildningen. 

Högskolorna 

skall därutöver alltid ha särskilda 

organ för utbildning på grundnivå 

och avancerad nivå och för 

forskning som inte hör till 

ansvarsområdet 

för 

någon 

fakultetsnämnd. 

Universiteten 

och 

sådana 

Universiteten 

och 

sådana 

högskolor som avses i första 

högskolor som avses i första 

stycket 

skall 

bestämma 

vilka 

stycket 

ska 

bestämma 

vilka 

fakultetsnämnder som skall finnas 

fakultetsnämnder som 

ska 

finnas 

och 

vilket 

ansvarsområde 

som 

och 

vilket ansvarsområde 

som 

varje nämnd skall ha. Ett 

varje nämnd ska ha. Ett 

ansvarsområde 

behöver 

inte 

ansvarsområde 

behöver 

inte 

sammanfalla 

med 

ett 

sammanfalla 

med 

ett 

vetenskapsområde. Vid högskolor 

vetenskapsområde. Vid högskolor 

som inte är universitet får 

som inte är universitet får 

ansvarsområdet 

för 

utbildning 

på 

ansvarsområdet 

för 

utbildning på 

forskarnivå dock bara avse de 

forskarnivå dock bara avse de 

vetenskapsområden som finns vid 

vetenskapsområden som finns vid 

högskolan med stöd av beslut 

högskolan med stöd av beslut 

enligt 5 §. 

enligt 5 §. 

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2010.

73

Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Riksdagens ombudsmän (JO), Riksrevisionen, Barnombudsmannen, Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, Myndigheten för handikappolitisk samordning, Statskontoret, Statistiska centralbyrån, Statens skolverk, Statens skolinspektion, Specialpedagogiska skolmyndigheten, Sameskolstyrelsen, Myndigheten för kvalificerad yrkesutbildning, Internationella programkontoret för utbildningsområdet, Högskoleverket, Verket för högskoleservice, Uppsala universitet, Lunds universitet, Göteborgs universitet, Stockholms universitet, Umeå universitet, Linköpings universitet, Karolinska institutet, Kungl. Tekniska högskolan, Luleå tekniska universitet, Karlstads universitet, Växjö universitet, Örebro universitet, Mittuniversitetet, Sveriges lantbruksuniversitet, Blekinge tekniska högskola, Danshögskolan, Dramatiska institutet, Försvarshögskolan, Gymnastik- och idrottshögskolan, Högskolan i Borås, Högskolan Dalarna, Högskolan på Gotland, Högskolan i Gävle, Högskolan i Halmstad, Högskolan i Kalmar, Högskolan Kristianstad, Högskolan i Skövde, Högskolan Väst, Konstfack, Kungl. Konsthögskolan, Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, Malmö högskola, Mälardalens högskola, Operahögskolan i Stockholm, Södertörns högskola, Teaterhögskolan i Stockholm, Handelshögskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola AB, Stiftelsen Högskolan i Jönköping, Stiftelsen Stockholms Musikpedagogiska Institut, Vetenskapsrådet, Centrala studiestödsnämnden, Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling, Sametinget, Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Verket för innovationssystem, Diskrimineringsombudsmannen (tidigare Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och Jämställdhetsombudsmannen), Ungdomsstyrelsen, Statens kulturråd, Institutet för språk och folkminnen, Stiftelsen Svenska Rikskonserter, Stiftelsen Svenska filminstitutet, Arbetsförmedlingen, Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Arboga, Borås, Botkyrka, Eskilstuna, Gotlands, Gävle, Göteborgs, Halmstad, Härnösands, Järfälla, Jönköpings, Kalmar, Karlstad, Kiruna, Linköpings, Lomma, Luleå, Malmö, Norrköpings, Nykvarn, Nynäshamns, Osby, Simrishamns, Skellefteå, Skövde, Sollentuna, Stockholms, Södertälje, Sölvesborgs, Trollhättans, Umeå, Uppvidinge, Västerås, Växjö, Östersunds och Övertorneå kommuner, Länsstyrelsen Östergötlands län, Länsstyrelsen Västra Götalands län, Länsstyrelsen Norrbottens län, Byggnadsindustrins yrkesnämnd, Delegationen för romska frågor, Folkbildningsrådet, Friskolornas riksförbund, Företagarnas Riksorganisation, Föräldraalliansen Sverige, Handikappförbundens samarbetsorgan, Hörselskadades Riksförbund, Internationella Engelska Skolan i Sverige AB, Kommunförbundet Stockholms Län, Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd, Landsorganisationen i Sverige (LO), Lärarförbundet, Lärarnas Riksförbund, Lärarutbildningskonventet, Pysslingen förskolor och skolor AB,

Prop. 2009/10:89

Bilaga 3

74

Riksförbundet 

attention, 

Riksförbundet 

för 

döva, 

hörselskadade 

och 

Prop. 2009/10:89 

språkstörda barn, Rädda Barnen, Samernas utbildningscentrum, 

Bilaga 3 

Stiftelsen Kristofferskolan, Stiftelsen Rudolf Steinerhögskolan, Stål- och 

metallindustrins yrkesnämnd, Svenska Dyslexiföreningen, Svenska 

förbundet för specialpedagogik, Svenska Tornedalingars Riksförbund, 

Svenskt 

Näringsliv, 

Sverigefinländarnas 

delegation, 

Sveriges 

Akademikers Centralorganisation, Sveriges dövas riksförbund, Sveriges 

förenade studentkårer, Sveriges Kommuner och Landsting, Sveriges 

Skolledarförbund, Sveriges universitets- och högskoleförbund, Sveriges 

Universitetslärarförbund, Sveriges Utbildningsradio AB, Synskadades 

riksförbund, 

Teknikdelegationen 

(U2008:07), 

Teknikföretagen, 

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Utbildningsrådet för hotell 

och restauranger, Vetenskap Allmänhet, Vittra utbildning AB, VVS- 

branschens yrkesnämnd, Waldorfskolefederationen. 

Utöver remisslistan har dessutom Nacka, Sandvikens, Tyresö, Värmdö 

(pro Värmdö) och Örebro kommuner, Afasiförbundet/Talknuten, Agnes 

Nobel, Almega AB, Ami Wångstedt, Annelie Bodén, Veronica Bjurulf 

och Jeanni Flognman lärare i teknik på lärarutbildningen vid Karlstads 

universitet, Barnens rätt i samhället (BRIS), Bengt[REDACTED_EFTERNAMN] vid 

institutionen för pedagogik och didaktik Göteborgs universitet, 

Björknäsgymnasiet i Bodens kommun, Centrum för tekniken i skolan 

(CETIS) vid Linköpings universitet, Ekorrens, Fjärilens, Grodans, 

Malmvillans och Pilens förskolor i Nyköping, Els-Mari Törnquist m.fl, 

Folkbildningsförbundet, Folkuniversitetet, Frank Bach m.fl. på Enheten 

för Ämnesdidaktik vid Göteborgs universitet, Fysikersamfundets 

undervisningssektion, Förbundet Sveriges Dövblinda, Föreningen lärare i 

religionskunskap, Föreningen lärare i samhällskunskap (FLS), 

Föreningen Offensiv Folkbildning, Föreningen svenska läromedel, 

Förskolenätverket, 

Förskolerektorerna 

i 

Mariestads 

kommun, 

Förskoletidningen, Hans Strand m.fl. vid institutionen för nordiska språk 

Stockholms universitet, Historielärarnas Förening, Inger[REDACTED_EFTERNAMN] och 

Päivi Juvonen på institutionen för utbildningsvetenskap med inriktning 

mot språk och språkutveckling vid Stockholms universitet, InSEA- 

föreningen i Sverige, Institutet för svenska som andraspråk vid 

Göteborgs universitet,[REDACTED_EFTERNAMN] Cederblad för Lärarutbildningarna för 

Slöjdämnet, Johan[REDACTED_EFTERNAMN] vid Högskolan i Jönköping, Jämtlands 

gymnasieförbund, 

Kalmarsunds 

Gymnasieförbund, 

Kommunförbundet 

Skåne, Kristna Fredsrörelsen, Kungl. Ingenjörvetenskapsakademien, 

Kungl. 

Vetenskapsakademien, 

LIKA 

digital 

kompetens 

i 

lärarutbildningen, Lilla Gärdets, Pilens och Pilgårdens förskolor i 

Tystberga, 

Lärarförbundet 

Göteborg, 

Lärarnas 

Riksförbunds 

studerandeförening, Lärarutbildare i matematik (LUMA), Maria 

Wingstedt på Centrum för tvåspråkighetsforskning vid Stockholms 

universitet, Marie Tågqvist, Marika Kjellén Simes och Pia[REDACTED_EFTERNAMN] vid 

Karlstads universitet, Marie Wrethander och Kerstin Stråhle vid 

Göteborgs universitet, Martin[REDACTED_EFTERNAMN], Musiklärarnas Riksförening, 

Nationell Estetisk Kongress, Nationella Skolbiblioteksgruppen, 

Nationella strategigruppen i naturvetenskap och teknik, Nordisk grupp 

för rösthälsovård och röstutbildning avseende röstintensiva yrken 

(NOVOC), Nätverket för konflikthantering i lärarutbildningen, Nätverket 

för nio lärosäten med examensrättigheter för specialpedagog- och /eller 

75 

speciallärarprogram, Nätverket för religionsvetenskapens och etikens Prop. 2009/10:89 didaktik (Nfred), Nätverket Samspråk, Pia Malmberg-Kronvall m.fl. Bilaga 3 verksamma inom grundskole- och gymnasiebibliotek i Kalmar län,

Plåtslageriernas Riksförbund, Riksförbundet för homosexuellas, bisexuellas och transpersoners rättigheter (RFSL), Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar, Riksförbundet för sexuell upplysning (RFSU), Riksföreningen Autism (RFA), Riksföreningen Sveriges Lärare för fred, Riksorganisationen Auktoriserade Dramapedagoger (RAD), Riksorganisationen Unga Synskadade, Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation (RIO), Röstfrämjandet, Socialstyrelsen, So-lärarföreningen, Stockholms universitets Studentkår, Sund Pedagogik, Svensk Biblioteksförening, Svensk förening för Matematiskdidaktisk forskning, Svenska folkhögskolans lärarförbund, Svenska Förbundet för Specialpedagogik, Svenska kommittén för hushållsvetenskap, Svenska Nationalkommittén för Matematik, Svenska OMEP, Svenska Unescorådet, Sveriges Dövas Ungdomsförbund, Sveriges Frisörföretagare, Sveriges Förenade HBTQ-studenter, Sveriges Ingenjörer, Sveriges Läromedelsförfattares Förbund, Sveriges Musik- och Kulturskoleråd (SMoK), Sveriges Vägledarförening, Tekniklärarutbildare vid Göteborgs universitet, The Swedish Society for the Study of English (SWESSE), Tidningsutgivarna, Ulf Gruffman vid Umeå universitet, Världsnaturfonden (WWF), Waldorflärarhögskolan Stiftelsen Kristofferseminariet, Ämnesinstitutionerna hem- och konsumentkunskap och Överklagandenämnden för högskolan inkommit med yttranden.

Dorotea, Falu, Filipstads, Håbo, Kristianstads, Mullsjö, Nora, Ragunda, Torsås, Ydre och Älvkarleby kommuner, Dyslexiförbundet FMLS, Elbranschens centrala yrkesnämnd, Forum för livsmedelsindustrin, Fria förskolors samverkansorganisation, Frisörernas yrkesnämnd, Grafiska yrkesnämnden, Gruvindustrins yrkesnämnd, Göteborgs högre samskola, Häggviks gymnasiesärskola, Hästnäringens yrkesnämnd, Ibn rushd, IT- och telekomföretagen, John Bauergymnasiet, Judiska centralrådet, Kommunala yrkesnämnden, Kunskapsskolan i Sverige AB, Kylbranschens utbildningskommitté, Lackerarnas yrkesnämnd, Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer, Lundsbergs skola, Medborgarskolan, Motorbranschens yrkesnämnd, Måleribranschens Yrkesnämnd, Naturbrukets Yrkesnämnd, Nordiska akvarellmuseet, Norrskenets friskola (Luleå), Nova Montessoriskola, Plast- och Kemiföretagen, Plåt- och ventilationsbranschens yrkesnämnd, Riksförbundet för vuxenutbildning i samverkan, Riksförbundet Hem och Skola, Romernas Riksförbund, Servicebranschens yrkesnämnd, Skogsbrukets yrkesnämnd, Stiftelsen Franska skolan, Stiftelsen Viktor Rydbergs skolor, Studiefrämjandet, Svensk handel, Sverigefinska skolan i Stockholm, Sveriges elevråd, Sveriges Elevråds Centralorganisation, Svetsmekaniska industrins yrkesnämnd, Sågverkens och träindustrins yrkesnämnd, Teknikföretagens yrkesnämnd, Transportfackens yrkes- och arbetsmiljönämnd har beretts tillfälle att avge yttrande men har avstått från att yttra sig.

76

Sammanfattning av betänkandet Yrkeskunnande - en likvärdig sökväg till lärarutbildningen mot yrkesämnen (SOU 2008:112)

Utredningsdirektiv och avgränsningar

Direktiven till utredningen är indelade i tre avgränsade huvuddelar och uppdraget är i huvudsak att lämna förslag på följande:

–hur ett system för bedömning och dokumentation av yrkeskompetens och yrkeserfarenhet kan utformas och genomföras för sökande till utbildning till en examen för lärare i yrkesämnen på gymnasial nivå,

–hur krav på behörighet för tillträde till utbildningen som lärare i yrkesämnen på gymnasial nivå kan omfatta relevant yrkesutbildning och yrkeserfarenhet,

–på vilket sätt branscher och näringslivsorganisationer kan

involveras i arbetet.

Utredningen fokuserar på de särskilda behörighetskrav som är nödvändiga för att klara undervisningsuppdraget efter genomgången lärarutbildning.

I uppdraget ingår att ta tillvara på Valideringsdelegationens erfarenheter av validering samt de erfarenheter som gjorts vid lärosäten av validering och tillgodoräknande till nuvarande yrkeslärarutbildning.

Det pågår parallellt en utredning, En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109), vars uppdrag är lämna förslag på ny lärarutbildning. I denna utredning ingår bl.a. att ange examenskrav för lärare i yrkesämnen. Det har tidigare under år 2008 lagts fram utredningar som påverkar mina överväganden när jag lägger förslag på behörighet för tillträde till yrkeslärarutbildningen och hur system för bedömning av yrkeskunnande ska utformas. Följande utredningar har betydelse för arbetet, Legitimation och skärpta behörighetsregler, (SOU 2008:52) och Yrkeshögskolan – för yrkeskunnande i förändring (SOU 2008:29). Även utredningen om den framtida gymnasieskolan, Framtidsvägen – en reformerad gymnasieskola (SOU 2008:27) har betydelse för mina ställningstaganden.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 4

Brist på yrkeslärare

Lärarens kunskaper och kompetenser anses allmänt som avgörande för 

kvaliteten i läraruppdraget. Det anges i skollagen att lärare för anställning 

utan tidsbegränsning ska ha en lärarutbildning. Denna utredning har 

tillkommit som en konsekvens av den stora brist på yrkeslärare med 

pedagogisk högskoleexamen som finns i dag. 

Inom 

vissa 

program, 

exempelvis 

Medieprogrammet 

och 

Fordonsprogrammet har cirka hälften av lärarna ingen lärarexamen. Inom 

andra program är siffran något lägre men är ändå i flera fall alarmerande. 

Till några yrkesförberedande program rekryteras lärare med tidigare 

högskoleutbildning i sitt yrke, exempelvis sjuk-sköterskor inom 

Omvårdnadsprogrammet, 

förskollärare 

inom 

Barn- 

och 

77 

fritidsprogrammet och agronomer inom Naturbruksprogrammet. Inom 

Prop. 2009/10:89 

dessa program finns också högre andel lärare med pedagogisk 

Bilaga 4 

högskoleexamen. 

Bristen på yrkeslärare med pedagogisk högskoleexamen är ingen ny 

företeelse. Detta har varit ett faktum sedan tidigt 90-tal. Under 2000-talet

har siffran ökat bl.a. som en konsekvens av större elevkullar, ökad 

attraktivitet i yrkesutbildningarna och stor pensionsavgång av 

verksamma lärare. Det har under de senaste åren utbildats cirka 300 

yrkeslärare per år vilket är mindre än hälften av det reella behovet. 

Statens skolverks framtidsprognos visar att det behöver utbildas i 

genomsnitt över 700 yrkeslärare per år fram till år 2012. 

Bristen på yrkeslärare med pedagogisk högskoleexamen beror på flera 

orsaker, bl.a. sociala och ekonomiska faktorer. Även brist på meriter för 

att antas till lärarutbildningen utifrån dagens krav på högskolestudier är 

en faktor som är av stor betydelse. Det är problematiken med bristande 

meriter utifrån dagens krav som fokuseras i denna utredning. Det är 

framförallt examenskraven på en relevant högskoleutbildning om 90 

högskolepoäng eller motsvarande utbildning som anses vara ett hinder 

för ett antal sökande till lärarutbildningen. För flera program finns inga 

givna högskoleutbildningar med anknytning till den sökandes yrke. 

Utredningen tar sin utgångspunkt i att bedöma om och i så fall hur 

även ickeformellt och informellt lärande kan vara ett alternativ för att 

bli behörig till lärarutbildningen mot yrkesämnen med bibehållen 

kvalitet. 

Gymnasial yrkesutbildning

Den gymnasiala yrkesutbildningen i dag är ett resultat av en större 

revidering av all gymnasial utbildning under första halvan av 90-talet.

Några av de yrkesförberedande program som finns i dag har som syfte att 

leda såväl till fortsatta studier som till arbete direkt. Andra 

yrkesförberedande program har som huvudsyfte att leda till arbete direkt. 

En stor förändring skedde genom att styrningsprincipen av svensk 

skola ändrades. Den bygger på en förändrad ansvarsfördelning mellan 

stat och skolhuvudman. Det förändrade styrsystemet bidrog till en starkt 

förändrad yrkesroll för läraren med tillägg av arbetsuppgifter som 

tidigare inte fanns i det mer regelstyrda systemet. 

Under våren 2008 presenterade utredningen Framtidsvägen – en 

reformerad gymnasieskola (SOU 2008:27) förslag på en framtida 

gymnasieskola. Utredaren har främst utrett gymnasieskolans struktur och 

föreslår förändringar i programstrukturen. De 17 nationella program som 

finns i dag föreslås bli 19. Dagens struktur med tre studieförberedande 

program utökas till fem. De 14 övriga programmen förändras från 

yrkesförberedande till yrkesprogram med ambitionen att eleverna ska 

vara mer anställningsbara direkt efter sin gymnasiala yrkesutbildning än i 

dag. Yrkesämnena kommer att utökas i tid medan vissa av nuvarande 

kärnämnen tas bort eller minskas i motsvarande omfattning. I förslagen 

ingår också att det kan finnas två olika studievägar inom ett nationellt 

yrkesprogram, skolförlagd eller företagsförlagd. Den senare bedrivs i 

form av lärlingsutbildning. I förslagen kan jag i dagsläget inte se några 

78 

konsekvenser på förändrade krav på ämneskunskaper för yrkeslärare. Prop. 2009/10:89 Behov av förändringar i ämneskunskap är i så fall ett resultat av Bilaga 4 förändringar i yrkeslivet.

I utredningens förslag ingår krav på utökad samverkan mellan skola och arbetsliv generellt, såväl nationellt som lokalt. Det föreslås två olika samverkansorgan på nationell nivå som ska vara kopplade till Statens skolverks verksamhet. Ett Nationellt råd ska fokusera på strategiska frågor kring gymnasial utbildning. Det ska också finnas Nationella programråd som är knutna till varje nationellt program och som föreslås ha en mer operativ funktion.

Yrkeslärarutbildning

Det finns en tradition med yrkes- och yrkeslärarutbildning i Sverige. 

Samhällets och arbetslivets krav har under åren påverkat såväl innehåll 

som längd på utbildningarna. Det har skett en successiv ökning av 

yrkeslärarutbildningens längd, från fem veckor under första halvan av 

1900-talet till dagens krav på motsvarande tre års heltidsstudier. Under 

den mesta av denna tid har det varit tillräckligt med yrkeskunnande 

förvärvat i yrkeslivet och en kompletterande pedagogisk utbildning för 

att vara verksam som yrkeslärare. 

Under första halvan av 90-talet krävdes en praktisk-pedagogisk

högskoleutbildning omfattande 40 poäng. Antagningskraven var 

baserade på yrkeserfarenhet. Utredningen[REDACTED_EFTERNAMN] ribban! (SOU 1994:101) 

lade förslag om ökad kunskaps- och kompetensnivå hos de blivande 

yrkeslärarna. Utgångspunkterna för förslaget var bl.a. det då nyligen 

införda s.k. programgymnasiet med fler kärnämnen för eleverna och i 

vissa fall även mer teori i yrkesämnen. Utredaren menade att såväl 

förändringar i arbetslivet som den förändrade gymnasieskolan krävde en 

högre teoretisk kunskap och kompetens hos den blivande yrkesläraren. 

Härmed räcker det inte med krav på relevant och kvalificerad 

yrkeserfarenhet utan detta ansågs behöva kompletteras med 60 poäng i 

relevanta högskolestudier med inriktning mot yrkesämnen. 

I dagens lärarutbildning erhåller den studerande en lärarexamen som 

omfattar 180 högskolepoäng. Inom ramen för dessa ingår 90 

högskolepoäng som relevant högskoleutbildning eller motsvarande. Med 

relevant avses i förhållande till yrket eller kommande 

undervisningsämnen. De övriga 90 högskolepoängen utgörs av allmänt 

utbildningsområde. Ett flertal lärosäten som utbildar för yrkesämnen 

ställer krav på att alla eller delar av de 90 högskolepoängen som utgörs 

av relevant högskoleutbildning ska var uppnådda vid antagning till 

lärarutbildningen. Några lärosäten erbjuder en sammanhållen utbildning 

som omfattar 180 högskolepoäng där även kunskap med koppling till 

undervisningsämnena erhålls motsvarande 90 högskolepoäng. Krav på 

högskoleutbildning har tredubblats för denna lärargrupp sedan mitten av 

90-talet. Samtidigt finns även kravet på kvalificerad och relevant 

yrkeserfarenhet kvar som grund för att vara behörig till 

yrkeslärarutbildningen. 

För den enskilde är en lärarexamen avgörande för möjligheten till att 

anställas som lärare utan tidsbegränsning. Lärarexamen ska också utgöra 

79 

en garant för att läraren har nödvändig kunskap och kompetens för att 

Prop. 2009/10:89 

genomföra läraruppdraget. Kraven på att få anställas utan 

Bilaga 4 

tidsbegränsning ska skärpas enligt förslag från utredningen Legitimation 

och skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52). Det finns även andra 

förslag i utredningen som begränsar vad en lärare utan pedagogisk 

högskoleutbildning ska få utföra i sin lärargärning. 

Tillgodoräknande som ger högskolepoäng

Eftersom ett stort antal av dem som söker till lärarutbildningarna saknar relevant högskoleutbildning eller motsvarande har det utvecklats metoder för validering av yrkeskunnande och tillgodoräknande som ger högskolepoäng. Yrkeskunnandet kan bestå av såväl praktiskt arbete som arbetslivsbaserade kurser inom yrkesfältet. För ett flertal av de sökande till lärarutbildningen har detta betytt att de inte behövt studera samtliga 90 högskolepoäng i relevant högskoleutbildning eller motsvarande. Hur mycket den enskilde fått tillgodoräknat har berott på uppvisade yrkeserfarenheter eller faktiskt kunnande samt bedömningar från lärosäten.

Det finns skillnader i hur olika branscher och lärosäten ser på validering och tillgodoräknande som ger högskolepoäng. Det visar sig att utfallet av en validering och tillgodoräknande är alldeles för chansartat för individen. Det finns i dag inga system som garanterar likvärdighet och rättssäkerhet för den enskilde individen.

Lärande i yrkeslivet

Forskning visar att människor lär olika och att det sker lärande i andra situationer än i formaliserat lärande. Det vardagliga yrkeslivet är ett bra exempel där kunskapsutveckling sker genom möte med såväl andra individer som i ”problemsituationer”. Genom reflektion och eftertanke förändras ständigt vår syn på vardagsfenomen som ingår i vår yrkesroll. Genom lärandet utvecklar vi kunskap som kan användas i nya situationer. Vardagslärandet, det informella lärandet, är ofta svårfångat. Vi vet vad vi gör, vi vet hur vi gör det men har samtidigt svårt att formulera det i ord. Kunskap som ett resultat av lärande har under många år varit föremål för försök till kategorisering. Det finns ett antal s.k. taxonomier som vuxit fram i försök att sätta ord på kunskap. Svensk skola utgår ifrån en kunskapsindelning i fyra F; Fakta, Förståelse, Färdighet och Förtrogenhet. Inom EU har Europaparlamentet europeiska unionens råd utfärdat rekommendationer för en europeisk referensram för kvalifikationer för livslångt lärande (EQF4). Detta har sin utgångspunkt i lärandets utfall dvs. som resultat av lärande. Inom detta system finns tre områden; kunskap, färdighet och kompetens. Varje område är indelat i

4 European Qualification Framework är ett verktyg för att jämföra nivåerna på kvalifikationer (utbildningsbevis, yrkescertifikat etc.) mellan de europeiska länderna

80

åtta nivåer. Sverige har ställt sig positiv till ett sådant 

Prop. 2009/10:89 

kvalifikationsramverk. 

Bilaga 4 

Kunskapsbedömning är en komplicerad process som kräver ett antal 

ställningstaganden. Det finns inga universalmetoder när det gäller 

bedömning av kunskap och kompetens. Det handlar alltid om ett urval av 

kunskaper som ska bedömas. Det är den efterfrågade kunskapens 

beskaffenhet som får avgöra vilken metod som är lämplig i 

sammanhanget. 

Validering

Validering infördes i mitten av 90-talet i samband med kunskapslyftets första betänkande. Huvudsyftet med validering är att ta tillvara en individs samlade kunskap oberoende av hur och var kunskapen tillägnats. Det talas om formellt, icke-formellt och informellt lärande. Ett sådant synsätt ger ökade möjligheter att ta tillvara på en annars outnyttjad resurs i samhället.

I Sverige har Valideringsdelegationen under 2000-talets början haft ett särskilt uppdrag att utveckla former för validering. Man har under tiden samarbetat med ett stort antal branscher. Valideringsdelegationen har också slagit fast ett antal delprocesser som är lämpliga att använda sig av vid validering; översiktlig kartläggning, fördjupad kartläggning eller kompetensbedömning. Den sistnämnda syftar till att ge underlag för intygande eller utfärdande av betyg.

Traditionellt är det oftast formella betyg som har hög status. Validering kräver därför ett system som säkerställer kvalitet, legitimitet och likvärdighet för att få genomslag och erkännas som metod.

Man skiljer mellan kontrollerande och utforskande validering där det utforskande förhållningssättet förordas av Valideringsdelegationen. Ett utforskande förhållningssätt söker en individs totala kunskap och kompetens utan att på förhand värdera denna. Det viktiga är att belysa individens styrkor. När man utgår från ett kontrollerande förhållningssätt prövar man en individs kunnande i relation till på förhand uppställda kriterier. Man söker enbart efter den kunskap som efterfrågas oberoende av vad individen kan utöver detta.

De olika förhållningssätten är förbundna med vilket syfte bedömningen har och vilken kunskap som ska synliggöras. Är det generell kompetens som ska synliggöras kan ett mer utforskande förhållningssätt vara att föredra. Om man ska synliggöra spetskompetens kan ett kontrollerande förhållningssätt vara ett bättre alternativ.

Den validering som görs i dag av dem som söker till yrkeslärarutbildningen sker på olika sätt, oftast via granskning av dokument och beskrivningar över arbetsuppgifter som ingått i den sökandes yrkesliv. Själva valideringen med att värdera en individs kunskap sker i samarbete med branscher medan tillgodoräknande till högskolepoäng sker av respektive lärosäte. Olika syn på validering och tillgodoräknande gör att det i dagsläget varierar mellan hur lärosäten tillgodoräknar den enskildes kunskap. Ett flertal av dem som valideras och får tillgodoräknat högskolepoäng måste ändå komplettera med kurser

81

inom högskolan för att erhålla de 90 högskolepoäng i relevant 

Prop. 2009/10:89 

högskoleutbildning som krävs för att erhålla lärarexamen. 

Bilaga 4 

Bedömningar och ställningstaganden

Det finns alldeles för många yrkeslärare som i dag inte har den 

pedagogiska utbildning som anses nödvändig för att säkra kvaliteten i 

skolan. Ett av problemen är kravet på relevant högskoleutbildning eller 

motsvarande. Inom flera yrken finns ingen 

given relevant 

högskoleutbildning med koppling till yrkeslivet. Det innebär att ett flertal 

individer som har intresse av att söka till lärarutbildningen hindras 

tillträde av denna orsak. Det finns även andra faktorer, ekonomiska, 

sociala, geografiska etc. som påverkar individens vilja att söka sig till 

lärarutbildningen mot yrkesämnen. Dessa aspekter ingår inte i mitt 

uppdrag att utreda men de bör uppmärksammas i det fortsatta arbetet 

med rekrytering till yrkeslärarutbildningen. 

För de individer som inte har en relevant högskoleutbildning finns ett 

antal alternativa vägar. En väg är en sammanhållen lärarutbildning som 

omfattar 180 högskolepoäng. En annan variant är att studera 90 

högskolepoäng inom relevant kunskapsområde och därefter, eller 

samtidigt, genomgå lärarutbildningen som då omfattar 90 högskolepoäng 

i s.k. allmänt utbildningsområde. En tredje variant är att få validerat sitt 

yrkeskunnande och få tillgodoräknat delar eller hela utbildningen om 90 

högskolepoäng i relevant kunskapsområde eller motsvarande. För många 

individer är dessa vägar för stort hinder för att vara intressant. Dagens 

sätt att hantera validering och tillgodoräknande är svårbegripligt och 

chansartat för den enskilde individen. Jag menar därför att det måste 

finnas en nationell instans som säkerställer likvärdighet och rättssäkerhet 

för den enskilde individen vid bedömning av kunskaper och kompetenser 

för den särskilda behörigheten till lärarutbildningen mot yrkesämnen. 

Det har framkommit i möten med avnämare, lärare, skolledare och 

andra intressenter att det är möjligt att utveckla tillräckliga kunskaper i 

undervisningsämnena genom lärande i arbete. Med ämneskunskaper 

menas kunskaper som är nödvändiga för att tillsammans med en 

pedagogisk utbildning vara tillräcklig för undervisning inom ett eller 

flera yrkesämnen. Det har också framkommit att det finns 

kunskapsområden som svårligen kan utvecklas fullt ut genom 

vardagsarbetet inom ett yrke. Exempel på sådana områden kan finnas 

inom några av Barn- och fritids- och Omvårdnadsprogrammets ämnen. 

Det kan också finnas sådana kunskapsområden inom andra områden men 

det har inte ingått i mitt uppdrag att identifiera dessa. 

Betänkandet En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109) föreslår att 

lärarexamen för lärare i yrkesämnen ska omfatta 90 högskolepoäng. Krav 

på relevanta högskolestudier omfattande 90 högskolepoäng eller 

motsvarande tas bort som examenskrav. Med en sådan modell ser jag 

större möjlighet att utgå från kunskap och kompetens förvärvade i 

arbetslivet än vad som är fallet i dag. Denna kunskap kan då värderas på 

sina egna villkor och inte med högskolans kvalitetskrav som norm. Detta 

ger möjligheter att utveckla kvalifikationskriterier för yrkesområden som 

inte behöver omsättas till högskolepoäng men som 

samtidigt ställer 

82 

tillräckliga krav på kunnande i undervisningsämnena. Validering av yrkeskunnande utifrån sådana förutsättningar är en framkomlig väg att utöka möjligheten att uppnå de särskilda behörighetskraven till lärarutbildningen. Även högskoleutbildningar eller andra eftergymnasiala utbildningar inom relevant ämnesområde kan mycket väl vara en god grund för att vara behörig sökande till yrkeslärarutbildningen.

Förslag till fler ingångar till yrkeslärarutbildningen

Mina förslag ska syfta till att öka rekryteringen till yrkeslärarutbildningen. Det ska skapas möjliga vägar som ger tillträde, där kunskapen står i fokus och inte var och hur den förvärvats. I uppdraget är det i huvudsak hur särskild behörighet till yrkeslärarutbildningen kan omfatta relevant yrkesutbildning och yrkeserfarenhet som varit i fokus. Det innebär inte att kunskaper som förvärvats via formellt lärande inte kan ge tillträde till yrkeslärarutbildningen. Om det öppnas fler och varierande vägar är det också sannolikt att fler söker och är behöriga till yrkeslärarutbildningen. I utredningsarbetet är följande aspekter särskilt viktiga att beakta när jag lägger förslag till förändringar för dels särskild behörighet till lärarutbildningen, dels när det gäller system för bedömning av yrkeskunnande:

–Hur kan särskilda behörighetskrav formuleras för lärare i yrkesämnen så att de öppnar upp möjligheten för fler individer att vara behöriga sökande än i dagens system och som samtidigt säkrar tillräcklig ämneskunskap?,

–Hur säkerställs en nationell likvärdighet och rättsäkerhet vid bedömning av yrkeskunnande för den sökande?,

–Vilken precisionsnivå måste ett bedömningssystem ha för att ge tillräcklig förutsägbarhet när det gäller kunskap i kommande undervisningsämnen?.

Jag föreslår därför tre likvärdiga ingångar för tillträde till yrkeslärarutbildningen:

–godkända resultat från en högskoleutbildning omfattande minst 90 högskolepoäng i relevant ämnesområde, och

–kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet, eller

–godkända resultat från annan eftergymnasial utbildning omfattande minst 60 veckors heltidsstudier i relevant ämnesområde, och

–kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet, alternativt

–intyg utfärdat av Statens skolverk på bekräftade kunskaper och kompetenser som motsvarar kvalifikationskrav inom sökt ämne/inriktning eller yrkesutgång.

Ovanstående utgör särskilda behörighetskrav som är av betydelse för det undervisningsområde som utbildningen förbereder för. De utgår ifrån att den sökande uppfyller grundläggande högskolebehörighet enligt högskoleförordningen. Att föreslå andra särskilda behörighetskrav för att studenten ska kunna tillgodogöra sig lärarutbildningen ingår inte i mitt uppdrag.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 4

83

Det är viktigt att lärare som undervisar i yrkesämnen har erfarenhet av 

Prop. 2009/10:89 

yrket. Den som söker till lärarutbildningen med högskolestudier eller 

Bilaga 4 

annan eftergymnasial utbildning som grund ska även ha kvalificerad och 

relevant yrkeserfarenhet. Kvalifikationskriterierna som ligger till grund 

för intyg ska vara av sådan karaktär att den sökande som uppfyller dessa 

uppvisar med automatik också en kvalificerad och relevant 

yrkeserfarenhet. 

Den sökandes rätt till validering

Med möjligheten att bli behörig till lärarutbildningen på grundval av 

icke-formellt och informellt lärande föreslår jag att den sökande också 

ska ha rätt att få sina kunskaper validerade. 

För att säkerställa en likvärdig och rättvis bedömning föreslår jag att 

Statens skolverk får i uppdrag att ansvara för valideringen. De Nationella 

programråden som föreslås i Framtidsvägen – en reformerad 

gymnasieskola (SOU 2008:27) ska bestå av representanter från såväl 

arbetsliv som utbildningssystem. Dessa Nationella programråd ska enligt 

mitt förslag ansvara för att det utvecklas kvalifikationskriterier som 

underlag för bedömningsarbetet samt för kvaliteten i bedömningsarbetet. 

Statens skolverk föreslås i andra utredningar få uppdrag som ligger nära 

det jag föreslår här, bl.a. lärarlegitimation och bedömningskriterier för 

provår. Statens skolverks Nationella programråd ska inte utföra 

bedömningarna utan detta ska ske genom särskilda bedömare. Dessa kan 

vara representanter från yrkesliv eller utbildningsväsende beroende på 

vilka kunskapsområden som ska bedömas. 

Kunskapsbedömningen ska ha sin utgångspunkt i kommande 

undervisningsämnen 

och 

omfatta 

ämnen 

utifrån 

gällande 

behörighetsregler alternativt lärarlegitimation för att undervisa. 

Valideringen ska ske i två steg och utgå ifrån uppsatta 

kvalifikationskriterier. Helt centralt är emellertid att samtliga kriterier för 

att uppnå särskild behörighet är kända av individen så att vederbörande 

har en rimlig chans att själv avgöra om hon eller han når upp till kraven. 

Steg ett ska vara relativt enkelt och bestå av en inledande 

kompetenskartläggning. Här ska fastställas om det finns förutsättningar 

för steg två som utgörs av en mer preciserad bedömning utifrån de 

angivna kvalifikationskriterierna. Kompetensbedömningen ska ha ett 

kontrollerande förhållningssätt för att kunna ange om individen har de 

ämnesspecifika kunskaper och kompetenser som behövs för att undervisa 

i kommande undervisningsämnen. Bedömningen ska utföras av särskilda 

bedömare med kompetens för uppdraget. 

Den som blivit bedömd ska erhålla ett intyg av Statens skolverks 

Nationella programråd där det framgår i vilket sammanhang intyget 

utfärdats, vem som ansvarar för intygets giltighet och dess giltighetstid. 

Det ska också tydligt framgå om individens kunskap och kompetens är 

tillräcklig eller ej som särskild behörighet till lärarutbildningen inom valt 

område. Det ska framgå att ett sådant intyg är ett behörighetsgivande 

dokument i enlighet med förslagen till särskild behörighet. 

För att få ett system, oberoende av vilka ämnen yrkesläraren ska 

undervisa i, föreslår 

jag att 

det finns 

koppling 

mellan de 

framtagna 

84 

kvalifikationskriterierna och det europeiska kvalifikationsramverket EQF. Det ska också vara möjligt att koppla redan etablerade och väl fungerande bedömningssystem inom branscher och utbildningssystem till EQF. På sikt kan det leda till möjligheter att jämföra kunskaper och kompetenser såväl nationellt som internationellt.

Även om det i nuläget inte finns framtagna kvalifikationskriterier kan man fundera över vilken nivå i EQF som kan vara lämplig i förhållande till den sökandes kommande undervisningsämnen. Jag anser att nivå fem kan vara en lämplig nivå när det gäller områdena kunskap och färdighet. Med en kompletterande lärarutbildning motsvarar den nyutexaminerade lärarens kunskap och kompetens kvalifikationskraven enligt nivå fem även inom området kompetens. Detta motsvarar en kortare högskoleutbildning enligt EQF.

Prop. 2009/10:89

Bilaga 4

85

Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet Yrkeskunnande – en likvärdig sökväg till lärarutbildningen mot yrkesämnen (SOU 2008:112)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Riksdagens ombudsmän (JO), Riksrevisionen, Barnombudsmannen, Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, Myndigheten för handikappolitisk samordning, Statskontoret, Statistiska centralbyrån, Statens skolverk, Statens skolinspektion, Specialpedagogiska skolmyndigheten, Sameskolstyrelsen, Myndigheten för kvalificerad yrkesutbildning, Internationella programkontoret för utbildningsområdet, Högskoleverket, Verket för högskoleservice, Uppsala universitet, Lunds universitet, Göteborgs universitet, Stockholms universitet, Umeå universitet, Linköpings universitet, Karolinska institutet, Kungl. Tekniska högskolan, Luleå tekniska universitet, Karlstads universitet, Växjö universitet, Örebro universitet, Mittuniversitetet, Sveriges lantbruksuniversitet, Blekinge tekniska högskola, Danshögskolan, Dramatiska institutet, Försvarshögskolan, Gymnastik- och idrottshögskolan, Högskolan i Borås, Högskolan Dalarna, Högskolan på Gotland, Högskolan i Gävle, Högskolan i Halmstad, Högskolan i Kalmar, Högskolan Kristianstad, Högskolan i Skövde, Högskolan Väst, Konstfack, Kungl. Konsthögskolan, Kungl. Musikhögskolan i Stockholm, Malmö högskola, Mälardalens högskola, Operahögskolan i Stockholm, Södertörns högskola, Teaterhögskolan i Stockholm, Handelshögskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola AB, Stiftelsen Högskolan i Jönköping, Stiftelsen Stockholms Musikpedagogiska Institut, Vetenskapsrådet, Centrala studiestödsnämnden, Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling, Sametinget, Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Verket för innovationssystem, Diskrimineringsombudsmannen (tidigare Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och Jämställdhetsombudsmannen), Ungdomsstyrelsen, Statens kulturråd, Institutet för språk och folkminnen, Stiftelsen Svenska Rikskonserter, Stiftelsen Svenska filminstitutet, Arbetsförmedlingen, Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Arboga, Borås, Botkyrka, Eskilstuna, Gotlands, Gävle, Göteborgs, Halmstad, Härnösands, Järfälla, Jönköpings, Kalmar, Karlstad, Kiruna, Linköpings, Lomma, Luleå, Malmö, Norrköpings, Nykvarn, Nynäshamns, Osby, Simrishamns, Skellefteå, Skövde, Sollentuna, Stockholms, Södertälje, Sölvesborgs, Trollhättans, Umeå, Uppvidinge, Västerås, Växjö, Östersunds och Övertorneå kommuner, Länsstyrelsen Östergötlands län, Länsstyrelsen Västra Götalands län, Länsstyrelsen Norrbottens län, Byggnadsindustrins yrkesnämnd, Delegationen för romska frågor, Folkbildningsrådet, Friskolornas riksförbund, Företagarnas Riksorganisation, Föräldraalliansen Sverige, Handikappförbundens samarbetsorgan, Hörselskadades Riksförbund, Internationella Engelska Skolan i Sverige AB, Kommunförbundet Stockholms Län, Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd, Landsorganisationen i Sverige (LO), Lärarförbundet, Lärarnas Riksförbund, Lärarutbildningskonventet, Pysslingen förskolor och skolor AB,

Prop. 2009/10:89

Bilaga 5

86

Riksförbundet attention, Riksförbundet för döva, hörselskadade och Prop. 2009/10:89 språkstörda barn, Rädda Barnen, Samernas utbildningscentrum, Bilaga 5 Stiftelsen Kristofferskolan, Stiftelsen Rudolf Steinerhögskolan, Stål- och

metallindustrins yrkesnämnd, Svenska Dyslexiföreningen, Svenska förbundet för specialpedagogik, Svenska Tornedalingars Riksförbund, Svenskt Näringsliv, Sverigefinländarnas delegation, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Sveriges dövas riksförbund, Sveriges förenade studentkårer, Sveriges Kommuner och Landsting, Sveriges Skolledarförbund, Sveriges universitets- och högskoleförbund, Sveriges Universitetslärarförbund, Sveriges Utbildningsradio AB, Synskadades riksförbund, Teknikdelegationen (U2008:07), Teknikföretagen, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Utbildningsrådet för hotell och restauranger, Vetenskap Allmänhet, Vittra utbildning AB, VVS- branschens yrkesnämnd, Waldorfskolefederationen.

Utöver remisslistan har dessutom Överklagandenämnden för högskolan, Almega AB, Folkbildningsförbundet, Jämtlands gymnasieförbund, Kommunförbundet Skåne, Marie Wrethander och Kerstin Stråhle vid Göteborgs universitet, Plåtslageriernas Riksförbund, Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation (RIO), Svenska Diabetesförbundet, Sveriges Frisörföretagare, Sveriges Ingenjörer inkommit med yttranden.

Dorotea, Falu, Filipstads, Håbo, Kristianstads, Mullsjö, Nora, Ragunda, Torsås, Ydre och Älvkarleby kommuner, Dyslexiförbundet FMLS, Elbranschens centrala yrkesnämnd, Forum för livsmedelsindustrin, Fria förskolors samverkansorganisation, Frisörernas yrkesnämnd, Grafiska yrkesnämnden, Gruvindustrins yrkesnämnd, Göteborgs högre samskola, Häggviks gymnasiesärskola, Hästnäringens yrkesnämnd, Ibn rushd, IT- och telekomföretagen, John Bauergymnasiet, Judiska centralrådet, Kommunala yrkesnämnden, Kunskapsskolan i Sverige AB, Kylbranschens utbildningskommitté, Lackerarnas yrkesnämnd, Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer, Lundsbergs skola, Medborgarskolan, Motorbranschens yrkesnämnd, Måleribranschens Yrkesnämnd, Naturbrukets Yrkesnämnd, Nordiska akvarellmuseet, Norrskenets friskola (Luleå), Nova Montessoriskola, Plast- och Kemiföretagen, Plåt- och ventilationsbranschens yrkesnämnd, Riksförbundet för vuxenutbildning i samverkan, Riksförbundet Hem och Skola, Romernas Riksförbund, Servicebranschens yrkesnämnd, Skogsbrukets yrkesnämnd, Stiftelsen Franska skolan, Stiftelsen Viktor Rydbergs skolor, Studiefrämjandet, Svensk handel, Sverigefinska skolan i Stockholm, Sveriges elevråd, Sveriges Elevråds Centralorganisation, Svetsmekaniska industrins yrkesnämnd, Sågverkens och träindustrins yrkesnämnd, Teknikföretagens yrkesnämnd, Transportfackens yrkes- och arbetsmiljönämnd har beretts tillfälle att avge yttrande men har avstått från att yttra sig.

87

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 februari 2010

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Littorin,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Statsrådet Jan[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2009/10:89 Bäst i klassen – en ny lärarutbildning

88