Regeringens skrivelse

1995/96:40

FN inför framtiden

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 19 oktober 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lena Hjelm-Wallén

 (Utrikesdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen lämnar regeringen en redogörelse för Förenta nationernas verksamhet

och olika aspekter av svensk FN-politik inför FN:s 50-årsjubileum hösten 1995. I

inledningsavsnittet (1) ges en lägesbeskrivning av FN vid 50-årsjubileet.

Därefter följer en redovisning av huvudfrågorna i FN:s verksamhet med speciell

inriktning på reformprocesserna (2-11). I det avslutande avsnittet (12)

sammanfattas några huvudlinjer i hur regeringen ser på FN-medlemskapet och vad

den vill göra för att stärka FN och förutsättningarna för globalt samarbete

inför 2000-talet.

 Innehållsförteckning

 1 Inledning................................................3

 1.1 FN vid 50-årsjubileet...............................3

 1.2 Hoten mot FN........................................4

 1.3 Reformbehovet.......................................5

 1.4 Ett bredare säkerhetsbegrepp........................6

 2 Säkerhetsrådet...........................................7

 3 En dagordning för fred...................................8

 4 Fredsfrämjande insatser..................................9

 5 Humanitära insatser.....................................11

 6 Administration och finanser.............................12

 7 Nedrustning.............................................14

 8 Mänskliga rättigheter...................................15

 9 Utvecklingssamarbete genom FN...........................16

 10 De stora FN-konferenserna...............................19

 10.1 Världskonferenserna...............................19

 10.2 Det sociala toppmötet.............................20

 10.3 Kvinnokonferensen.................................20

 10.4 Habitat II........................................21

 11 Miljö - hållbar utveckling..............................21

 12 Avslutning..............................................22

 12.1 Sveriges grundsyn.................................22

 12.2 Sveriges regionala engagemang.....................23

 12.3 Reformer..........................................23

 12.4 Sverige och fredsfrämjande operationer............24

 12.5 Sverige och säkerhetsrådet........................25

 Bilaga 1 Sveriges deltagande i FN:s fredsbevarande

 operationer, m.m..............................26

 Bilaga 2 Anslag till multilateral biståndsverksamhet......29

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 19 oktober 1995.....................................30

 1 Inledning

 På tröskeln till det nya årtusendet genomgår världen stora förändringar vad

 gäller människors livsbetingelser och hur våra samhällen organiseras. Den

 snabba och genomgripande globaliseringen av ekonomi, teknik, kunskap,

 kommunikationer, livsstil och politik har lett till att många av de

 politiska och ekonomiska instrument vi litat till inte fungerar lika

 effektivt längre.

 I denna nya internationella miljö finns vinnare och förlorare. Miljontals

 fattiga människor i utvecklingsländer har fått nya möjligheter till arbete

 och materiella förbättringar. Samtidigt ökar de ekonomiska och sociala

 klyftorna mellan, men framför allt inom, länder. Växande löneskillnader och

 hög strukturell arbetslöshet skapar en växande underklass i världen som

 helhet.

 I den nya situationen blir det allt svårare för enskilda länder att på

 egen hand möta de politiska, sociala och ekologiska utmaningar människor

 ställs inför. Det leder ofta till en känsla av hopplöshet hos stora grupper

 av människor, både i den rika och den fattiga delen av världen. Detta, i sin

 tur, är en jordmån för många av de akuta problem vi idag ställs inför, t.ex.

 flyktingströmmar och flyktingfientlighet, etniska motsättningar och

 konflikter, terrorism, rasism och religiös intolerans.

 Såväl de akuta hoten som de bakomliggande orsakerna kan bara mötas genom

 ett väsentligt fördjupat och utvecklat internationellt samarbete. Behovet av

 internationell kraftsamling gäller generellt, men i synnerhet på global

 nivå, eftersom de stora hoten mot människors säkerhet är globala. Ett stärkt

 och förnyat Förenta nationerna (FN) är en förutsättning för fred och

 säkerhet, för hållbar utveckling, för social rättvisa och ett liv i

 värdighet för alla människor.

 1.1 FN vid 50-årsjubileet

 När FN hösten 1995 firar sitt femtioårsjubileum befinner sig

 världsorganisationen i en förtroende- och förväntningskris. Motgångarna i

 Rwanda, Somalia och forna Jugoslavien har fått många att tvivla på FN och

 möjligheterna för globalt multilateralt samarbete.

 Öst-västkonfliktens slut öppnade nya möjligheter för FN. Säkerhetsrådet

 kan nu spela den roll i världspolitiken, som FN-stadgan förutsett.

 Stormakterna samarbetar som aldrig tidigare i organisationens historia.

 Samtidigt står FN inför större förhoppningar och krav än någonsin

 tidigare. En rad konflikter, ofta av intern karaktär, och nya humanitära

 katastrofer kräver världssamfundets akuta och aktiva insatser.

 Synen på säkerhetsbegreppet har blivit bredare. Fattigdom och social

 misär, överbefolkning, flyktingströmmar, miljöförstöring, narkotikahandel,

 terrorism, humanitära katastrofer och undertryckande av grundläggande

 mänskliga rättigheter hotar vår säkerhet och kräver multilaterala insatser.

 Nationella gränser har i många avseenden blivit alltmer fiktiva.

 I detta läge saknar FN resurser och organisationen befinner sig i sin

 allvarligaste finansiella kris hittills.

 Som en följd av de nya kraven har utgifterna för FN:s fredsbevarande

 operationer stigit explosionsartat. Antalet deltagare i sådana operationer

 har åttadubblats på fem år, samtidigt som det är svårt att mobilisera nya

 resurser till FN-insatser. FN:s förmåga att leda dem har också ifrågasatts.

 Ansvaret för FN:s misslyckanden vilar ytterst på medlemsstaterna. Flera av

 FN:s svårigheter beror på att det på många håll saknas politisk vilja att

 verka genom världsorganisationen.

 Men FN behöver också för egen del förbättra sin administrationoch förmåga

till samordning och prioriteringar. Bristande effektivitetär dock

till en del ofrånkomlig i en världsomspännande organisation,där

människor från många skilda länder och kulturer skall samarbeta.Även om

allmänheten fått en bild av att FN misslyckats och avbrister i effektivitet, har

FN i det tysta genomfört omfattande ochkomplicerade fredsoperationer i Kambodja,

El Salvador, Namibia ochMocambique. I Angola deltar FN i en annan hoppingivande

freds-process.

 FN har också genom åren haft stora framgångar när det gäller

 rustningsbegränsning, avkolonisering, mänskliga rättigheter,

 massvaccinering, flyktinghjälp och fredsbevarande operationer i många andra

 krisområden. Även folkrättens utveckling kan räknas till FN:s framgångar.

 Dess regler sätts dock i dessa dagar på allvarliga prov.

 1.2 Hoten mot FN

 Förtroendekrisen är ett hot mot FN. Den är också en direkt orsak till FN:s

 finansiella svårigheter.

 Att många länder inte betalar sina obligatoriska bidrag till FN fullt ut

 eller i tid hänger i vissa fall samman med uppfattningen att FN är

 ineffektivt och slösar med resurser. Vad gäller verksamheten på de

 ekonomiska och sociala områdena, som baseras på frivilliga bidrag, känner en

 del givarländer misstro mot FN-systemets effektivitet. Risken är att

 världsorganisationen kan komma att marginaliseras på biståndsområdet.

 Ett stort problem är att världsorganisationen idag är alltför beroende av

 en enskild bidragsgivare. Den amerikanska kongressens beslut att skära ned

 både de obligatoriska och frivilliga bidragen till FN och dess olika

 verksamheter är i hög grad en av huvudorsakerna till FN:s nuvarande kris och

 mycket oroande för organisationens framtid.

 Mot bakgrund av de stora förväntningarna på FN är det helt avgörande att

 de stora länderna, inklusive Förenta staterna, aktivt deltar i FN-

 samarbetet. Effektivt globalt samarbete förutsätter stormakternas medverkan.

 Ett annat hot är att många länder främst ser till sina egna kortsiktiga

 intressen istället för att inse sitt eget mer långsiktiga intresse av

 globalt samarbete. Detta gör det svårt att komma överens om nödvändiga

 reformer.

 Det kortsiktiga tänkandet och bristen på förtroende för FN och folkrätten

 kan också leda till att länder kringgår FN-stadgan i frågor om krig och fred

 och agerar på egen hand, kanske till följd av ett tillfälligt

 inrikespolitiskt eller massmedialt tryck. Militära interventioner utan FN-

 beslut eller ensidiga upphävanden av sanktioner är exempel på detta.

 Att stormakterna önskat legitimera sitt agerande genom FN, som skedde

 t.ex. i Kuwait, Haiti, Georgien och Rwanda, är välkommet och viktigt om

 internationell anarki skall kunna undvikas. Men FN får inte utvecklas till

 en organisation som legitimerar en uppdelning av världen i intressesfärer.

 Ett starkt och representativt säkerhetsråd behövs för att motverka detta.

 Nord-sydmotsättningarna utgör en annan källa till oro för FN:s och

 multilateralismens framtid. Industriländernas och u-ländernas syn på t.ex.

 det viktiga reformbehovet skiljer sig avsevärt. I-länderna kräver sparsamhet

 och administrativ effektivitet. De vill prioritera freds- och

 säkerhetsfrågorna och frågan om konfliktförebyggande insatser och respekt

 för de mänskliga rättigheterna.

 U-länderna vill snarare ha en koncentration på konflikternas ekonomiska

 och sociala grundorsaker. De vill ha ett FN som överför resurser till

 utveckling och som bekämpar fattigdom och social misär. De önskar se ett FN

 som fördelar makten i det internationella systemet mer rättvist mellan rika

 och fattiga länder. FN:s finanskris anser de vara de rika ländernas problem.

 Dessa motsättningar bör kunna överbryggas. Det ligger i vårt gemensamma

 intresse att tillsammans kunna lösa de stora överlevnadsfrågorna och

 åstadkomma en allmänt accepterad och väl fungerande internationell

 rättsordning.

 1.3 Reformarbetet

 Sverige hör till de länder som under en följd av år varit pådrivande för att

 anpassa FN till en ny tid och nya krav. Inte minst i perspektivet av

 organisationens 50-årsjubileum har en intensiv reformdiskussion förts både

 inom och utanför FN.

 Kommissionen för globalt samarbete, som leds av statsminister Ingvar

[REDACTED_EFTERNAMN] tillsammans med Sir Shridath Ramphal, lade i januari i år fram ett

 antal konkreta förslag till reformer av FN och det globala samarbetet. Ett

 aktivt ledarskap och mobilisering av politisk vilja är nödvändigt för att FN

 skall kunna möta dagens utmaningar och anpassas till 2000-talets behov.

 Statsministern har också tagit initiativ till en särskild samrådsgrupp med

 representanter för ett antal stats- och regeringschefer till stöd för FN och

 globalt samarbete.

 I FN pågår reformansträngningarna i ett flertal arbetsgrupper. Det gäller

 finansieringsfrågor, säkerhetsrådets sammansättning, den fredsfrämjande

 verksamheten samt utvecklingssamarbetet. Sverige deltar aktivt i detta

 arbete, främst tillsammans med de nordiska länderna och inom EU.

 Fortsatta risker för nya konflikter och humanitära katastrofer pekar

 särskilt på behovet av tidiga varningssignaler och förebyggande diplomati.

 Både människoliv och resurser skulle kunna sparas. Men den politiska viljan

 som krävs har i många fall kunnat mobiliseras först när det varit för sent

 och efter det att internationella TV-kanaler visat outhärdliga bilder av

 mänskligt lidande.

 Regionala organisationer spelar en allt viktigare roll i många sammanhang.

 De kan ofta avlasta FN genom att ta sig an konflikter och humanitära

 uppgifter i de egna regionerna, inte minst på det förebyggande området.

 Samtidigt är den globala anknytningen nödvändig. FN måste finnas till hands

 för att vid behov ge politiskt och materiellt stöd och garantera att en

 internationell rättsordning gäller lika över hela världen.

 Ett demokratiserat och mer jämlikt globalt samarbete är nödvändigt. Detta

 förutsätter att demokratin också utvecklas i medlemsländerna.

 Den kraft och vilja som finns samlad hos enskilda humanitära och ideella

 organisationer måste tas tillvara. I FN måste de kunna finna en plattform

 för sitt engagemang och sina insatser.

 1.4 Ett bredare säkerhetsbegrepp

 I diskussionerna om ett bredare säkerhetsbegrepp framhålls ofta behovet av

 hållbar utveckling. En sådan förutsätter att det ömsesidiga beroendet mellan

 individer och länder vad gäller ekonomi, miljö, befolkning och jämställdhet

 beaktas. FN måste vara en organisation, som inte bara tillgodoser staters

 intressen, utan också de enskilda individernas.

 De fredsbevarande och humanitära insatserna måste samordnas medde mer

 långsiktiga utvecklingsfrågorna. FN:s arbete på de sociala och

 ekonomiska områdena är i hög grad konfliktförebyggande. Genombiståndet

 kan en hållbar utveckling främjas i mottagarländerna.Därmed

 förbättras ländernas egna möjligheter att ta itu med konflikters

 ekonomiska och sociala grundorsaker.

 2 Säkerhetsrådet

 Säkerhetsrådet har, enligt FN-stadgan, det främsta ansvaret för att

 upprätthålla internationell fred och säkerhet. Dess beslut är bindande för

 samtliga medlemsstater. Rådet har befogenhet att besluta om bindande

 ekonomiska sanktioner mot en stat och militära tvångsingripanden.

 Det kalla krigets slut förändrade säkerhetsrådets arbete såväl

 kvantitativt som kvalitativt. De ständiga rådsmedlemmarna har numera ett

 mycket omfattande och nära samarbete.

 Rådets effektiva beslutsfattande motsvaras emellertid inte av samma

 effektivitet när det gäller genomförandet av och respekten för dess beslut.

 Ett av skälen anses vara att rådets sammansättning i allt mindre grad

 återspeglar medlemskretsen och de nya realiteterna i internationell politik.

 Särskilt u-länder kritiserar säkerhetsrådet för bristande representativitet

 och öppenhet.

 1993 tillsattes en särskild arbetsgrupp för att behandla frågan om en

 utvidgning av säkerhetsrådet, liksom dess arbetsformer.

 Sverige deltar aktivt i arbetsgruppens arbete och verkar för en utvidgning

 av rådet med såväl nya icke-ständiga medlemmar som med ett mindre antal

 särskilt kvalificerade ständiga medlemmar. I juni 1995 framhöll de nordiska

 länderna i ett gemensamt förslag att de önskar se en utökning med fem nya

 ständiga medlemmar till ett råd med sammanlagt omkring 23 platser. De

 nordiska länderna slår också fast att vetorätten inte får försvaga rådets

 möjlighet att genomföra sina stadgeenliga uppgifter.

 I frågan om säkerhetsrådets utvidgning föreligger djupa motsättningar

 mellan medlemsstaterna. I sak blockeras arbetet framför allt av oenighet om

 eventuella nya ständiga medlemmar. Japan och Tyskland åtnjuter ett betydande

 stöd, bl.a. av Sverige, samtidigt som vi liksom flertalet länder menar att

 även stater från Asien, Afrika och Latinamerika bör ges denna privilegierade

 ställning. Ett antal stater motsätter sig en utvidgning med nya ständiga

 medlemmar, i vissa fall av allmänna principiella skäl, i andra fall på grund

 av förmodade konsekvenser i den egna regionen.

 Det förväntas att Japan och Tyskland som ständiga medlemmar skulle ge

 större finansiella bidrag till FN än idag. Den nu aktuella finanskrisen

 skulle därför kunna stärka intresset för en utvidgning av rådet.

 När det gäller rådets arbetsformer har arbetsgruppens verksamhet givit

 väsentliga resultat. I enlighet med krav från Sverige och många andra,

 särskilt mindre stater, informerar rådet numera på ett systematiskt sätt

 icke-rådsmedlemmarna även om sina slutna överläggningar. Möten med

 truppbidragarländer genomförs alltmer regelmässigt.

 3 En dagordning för fred

 Förebyggande åtgärder och preventiv diplomati kan bidra till att lösa

 motsättningar innan de utvecklats till väpnade konflikter. För att kunna

 förhindra en konflikt krävs information på ett tidigt stadium. Likaså behövs

 resurser och medel för ett tidigt ingripande.

 Mot denna bakgrund uppmanade säkerhetsrådet i januari 1992 - för första

 gången på stats- och regeringschefsnivå - generalsekreteraren att lägga fram

 förslag om hur FN:s kapacitet för förebyggande diplomati och fredsskapande

 och fredsbevarande verksamhet skulle kunna stärkas. I juni 1992 presenterade

 generalsekreteraren sin uppmärksammade rapport En dagordning för fred.

 I rapporten fastslås som ett av FN:s främsta mål att på ett tidigt stadium

 identifiera situationer som kan leda till konflikter och att genom

 förebyggande diplomati undanröja konfliktorsaker.

 Flera av generalsekreterarens förslag har sedermera genomförts. Också

 kapaciteten att planera fredsbevarande operationer har förbättrats. Dessutom

 finns en ökad medvetenhet om vikten av fredsbyggande insatser efter en

 uppgörelse.

 I enlighet med generalsekreterarens förslag har också för första gången en

 fredsbevarande operation i förebyggande syfte initierats, nämligen FN:s

 förebyggande styrka (United Nations Preventive Deployment Force, UNPREDEP) i

 den f. d. jugoslaviska republiken Makedonien. Sverige deltar där med en

 pluton.

 Bland förslag som inte har genomförts kan nämnas tillskapandet av en

 mindre, stående FN-styrka. Inte heller generalsekreterarens förhoppning att

 FN:s medlemsstater skulle ställa militära förband till rådets förfogande för

 mer omfattande operationer har ännu infriats. Det är uppenbart att varken de

 politiska eller finansiella förutsättningarna föreligger i dagsläget.

 Regeringen har deklarerat en ambitionshöjning vad avser Sveriges bidrag

 till internationella fredsfrämjande insatser, bl.a. genom tillskapandet av

 Försvarsmaktens internationella styrka. I det sammanhanget har bidrag till

 FN:s förmåga till snabb reaktion och konfliktförebyggande verksamhet

 särskilt framhållits (prop.1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse). F.n.

 undersöks hur Sverige, helst i samarbete med övriga nordiska länder, kan

 bidra till en förstärkning av FN:s förmåga till snabba ingripanden.

 I ett Tillägg till En dagordning för fred från januari 1995 efterlyser

 generalsekreteraren ytterligare ansträngningar för att förstärka FN:s

 kapacitet ifråga om förebyggande diplomati och tillhandahållande av

 fredsbevarande styrkor med kort varsel.

 Det är utomordentligt viktigt att FN:s kapacitet på detta område stärks. En

 svårighet är att de positiva resultaten av förebyggande diplomati, i form av

 uteblivna konflikter, sällan når media. Det tryck från den allmänna

 opinionen, politiker och massmedia som uppbådas i krissituationer

 mobiliseras inte, varför de preventiva insatserna inte självklart får

 erforderligt politiskt och ekonomiskt stöd. Därför är det nödvändigt att

 konsekvent och medvetet lyfta fram behovet av förebyggande åtgärder.

 Ytterligare en komplicerande faktor är att enskilda stater många gånger

 uppfattar försök från FN:s sida att agera i förebyggande syfte som

 inblandning i deras inre angelägenheter.

 4 Fredsfrämjande insatser

 I de traditionella fredsbevarande operationerna har FN-styrkorna en tydligt

 definierad roll, t.ex. att övervaka en gräns eller ett stilleståndsavtal.

 Tidigare berörde konflikterna oftast suveräna stater, som utövade kontroll

 över sitt eget territorium och över sina väpnade styrkor. FN-operationerna

 hade parternas samtycke och agerade i en förhållandevis säker miljö.

 Uppgifterna var huvudsakligen militära, med endast mindre civila inslag.

 Den nya typ av fredsbevarande operationer som vuxit fram under de senaste

 åren skiljer sig från de traditionella i en rad viktiga avseenden.

 För det första görs insatserna främst i konflikter inom stater, där

 exempelvis etniska och nationella dispyter blossat upp och där parts- och

 gränsförhållandena är oklara. Centralmaktens kontroll över de militära

 styrkorna är många gånger bristfällig. Miljöerna är sålunda både politiskt

 instabila och farliga och kraven på beväpning, utrustning och utbildning av

 trupperna blir högre.

 För det andra har ett mönster med bredare sammansatta fredsbevarande

 operationer etablerats, vilka vid sidan av det traditionella militära

 inslaget innehåller betydande civila komponenter. Det kan röra sig om

 politiska insatser för att främja en fredsprocess, humanitärt bistånd, stöd

 till civila institutioner och rättsväsende, övervakning av mänskliga

 rättigheter samt stöd till genomförande av allmänna val.

 För det tredje har några av de nya operationerna genomförts under ett

 "utvidgat mandat", dvs. med hänvisning till både kapitel VI och kapitel VII

 i FN-stadgan, och haft inslag av militära tvångsåtgärder. Det huvudsakliga

 motivet för säkerhetsrådet att bemyndiga viss, begränsad våldsanvändning har

 varit att underlätta ett genomförande av mandatet på främst det humanitära

 området, inte att ge FN en fredsframtvingande roll i den pågående

 konflikten. FN:s skyddsstyrka UNPROFOR:s verksamhet i Bosnien-Hercegovina är

 ett exempel på sådana operationer.

 Ledstjärnan har varit att operationerna skall vara fredsbevarande.

 FN-trupperna skall agera opartiskt och neutralt och skall hamöjlighetatt

försvara sig själva för att tillse att humanitärt bistånd når utsatt

civilbefolkning och för att i möjligaste mån skydda denna befolkning. UNPROFOR

 har mandat att tillgripa vapenmakt i självförsvar för att fullgöra

 humanitära uppgifter och för att skydda personalen.

 Det rör sig dock inte om någon fredsframtvingande insats. Oklarheter kring

 FN:s roll och uppgifter i f.d. Jugoslavien har bidragit till svårigheterna

 och skapat en klyfta mellan förväntningarna på organisationen och dess

 verkliga mandat och förmåga.

 För att stödja UNPROFOR har säkerhetsrådet beslutat att NATO får använda

 luftstridskrafter i och runt vissa s.k. fredade områden. NATO:s insatser

 skall ske under säkerhetsrådets auktoritet och i samordning med

 generalsekreteraren och UNPROFOR-ledningen.

 Bristen på finansiella resurser gör det svårt för UNPROFOR att övervaka

 ett eventuellt fredsavtal i Bosnien-Hercegovina. FN kan bl.a. därför komma

 att tilldela NATO en ledande roll.

 Situationer som kräver renodlade fredsframtvingande insatser utgör

 särfall. Det är ett allmänt accepterat faktum att FN inte har resurser för

 att leda denna form av militära operationer. Istället kan den modell som

 etablerades i kriget Irak-Kuwait aktualiseras, dvs. säkerhetsrådet

 bemyndigar en grupp stater och/eller en internationell eller regional

 organisation att genomföra en operation.

 FN:s säkerhetsråd står då för den folkrättsliga grunden för insatsen och

 är en kanal för att erhålla brett internationellt politiskt stöd.

 FN:s verksamhet i inomstatliga konflikter aktualiserar också principerna

 om staters suveränitet och icke-inblandning i inre angelägenheter.

 Artikel 2:7 i stadgan anger att FN inte skall kunna ingripa i frågor som

 väsentligen faller inom en stats egen behörighet. Inte minst bland u-

 länderna finns en utbredd olust inför tanken att FN:s insatser på det

 fredsfrämjande området gradvis skall leda till en urholkning av deras

 suveränitet.

 Samtidigt finns en växande insikt i det internationella samfundet om att

 det traditionella suveränitetsbegreppet blivit alltmer ihåligt i en värld av

 ökat ömsesidigt beroende. Det finns också en trend att se humanitära

 katastrofer och massiva kränkningar av mänskliga rättigheter i ett land som

 internationella angelägenheter. Säkerhetsrådet har de facto agerat i linje

 härmed i exempelvis Somalia, Haiti och Rwanda.

 För att förstärka FN:s insatser på det fredsfrämjande området gäller det

 främst att förse generalsekreteraren med tillräckliga resurser och politisk

 och budgetär flexibilitet. Det är nödvändigt att komma till en lösning på de

 förlamande finansieringsproblemen. De växande skulderna till

 truppbidragarländerna undergräver i längden FN:s samlade verksamhet.

 Sverige deltar aktivt i debatten om nödvändiga reformer också vad avser

 FN:s roll på det fredsfrämjande området. Det gäller bl.a. utarbetandet av en

 gemensam doktrin och en formalisering av konsultationerna mellan

 säkerhetsrådet, sekretariatet och truppbidragarländerna. I den s.k. 34-

 statskommittén har Sverige verkat för en särskild uppförandekod för all

 personal i fredsbevarande operationer.

 Sverige ger också prioritet åt utbildningsinsatser. Vid sidan om de kurser

 för utländska deltagare som anordnas vid Försvarets internationella centrum

 i Södertälje har Sverige i augusti 1995 ställt sex officerare till FN:s

 förfogande för stöd till nya truppbidragarländer med utbildning av FN-

 förband. Sverige stödjer vidare en nyinrättad "Lessons Learned"-mekanism i

 FN-sekretariatet, vars uppgift är att systematisera erfarenheterna av

 avslutade operationer.

 5 Humanitära insatser

 Katastrofbiståndet genom multilaterala organisationer har tredubblats under

 de senaste fem åren, samtidigt som det har ändrat karaktär.

 Det humanitära biståndet går framför allt till civilbefolkningen i länder,

 som drabbats av interna konflikter, och överstiger idag hjälpen till

 nödlidande efter naturkatastrofer och mellanstatliga krig. Detta har lett

 till förändrade arbetsuppgifter och arbetsvillkor för de humanitära

 organisationerna.

 Exempelvis kan hjälpsändningar ofta inte levereras till nödlidande utan

 militär eskort. Frågan om användande av våld i samband med humanitära

 insatser hör till de svåraste frågorna i detta sammanhang. Det gäller t.ex.

 vilken grad av våld som kan vara motiverad eller möjlig, utan att FN skall

 uppfattas som part i konflikten. Det kan också gälla humanitära

 organisationers syn på att samverka med FN i insatser där användning av våld

 blir aktuell.

 Mängden väpnade konflikter och ett stort antal flyktingar innebär

 betydande problem och utmaningar för världssamfundet. Maskineriet för

 katastrof- och konflikthantering har allvarliga brister. Som ett bidrag för

 att råda bot på dessa föreslår regeringen att civila internationella styrkor

 organiseras som ett komplement till andra svenska insatser inom ramen för

 internationellt samordnade humanitära aktioner.

 FN:s svårigheter i Somalia och Bosnien kontrasterar mot framgångarna i

 Centralamerika och Kambodja. Den viktigaste lärdomen är att det humanitära

 biståndet idag måste innefatta ett brett spektrum av insatser som bör

 genomföras i samverkan, och samtidigt med ansträngningar på de politiska och

 fredsfrämjande områdena. Stöd till internflyktingar och deltagande i

 demobilisering och minröjning är exempel på nya insatser som måste

 integreras med övrig verksamhet.

 Humanitära insatser har visat sig kunna bidraga till fredliga lösningar,

 men har också använts som brickor i politiskt spel.

 Åtgärder i syfte att stärka rättsstaten, stävja konflikter och öka

 respekten för individer är centrala för att förebygga humanitära

 katastrofer. Sambanden mellan utveckling och fred gör också att

 gränsdragningen mellan utvecklingsarbete och humanitärt bistånd delvis

 suddas bort.

 Som flera gånger nämnts arbetar Sverige aktivt för att FN och det

 multilaterala systemet skall anpassas till dagens ändrade villkor. Sverige

 var en av initiativtagarna till beslutet att skapa en särskild avdelning för

 humanitära frågor inom FN-sekretariatet, DHA, och bidrar med resurser för

 att utveckla denna verksamhet.

 Nästa steg är att åstadkomma en tydligare rollfördelning mellan FN-organen

 på katastrofområdet och utjämna de skillnader som fortfarande finns. På

 svenskt initiativ är detta nu en central fråga för EU-ländernas arbete inom

 det humanitära biståndet.

 Sverige ligger också bakom Ecosoc:s beslut att genomföra en grundlig

 översyn av rollfördelningen inom FN-systemet, som skall vara avslutad 1997.

 FN:s flyktingkommissarie UNHCR har en central roll inom katastrofområdet.

 Som en av de största bidragsgivarna till organisationen söker Sverige

 genomdriva administrativa och finansiella reformer för att anpassa

 strukturen till den ökande verksamheten.

 6 FN:s finanser och administration

 Det är uppenbart att den finansiella krisen hotar FN:s förmåga att utföra de

 uppgifter, som medlemsländerna beslutat. Därmed är det inte längre enbart

 ett likviditetsproblem utan också ett politiskt problem.

 Den 15 september 1995 uppgick medlemsländernas skuld till den del av FN:s

 verksamhet (förutom fackorganen) som betalas med obligatoriska bidrag till

 totalt 3,3 miljarder dollar, varav 2,5 miljarder gäller fredsbevarande

 operationer och drygt 800 miljoner den reguljära budgeten. Förenta staterna

 ansvarar för största delen av den totala skulden. Andra stora gäldenärer är

 Ryssland och Ukraina.

 Organisationens likviditet upprätthålls i stor utsträckning genom stigande

 skuldsättning, inte minst till truppbidragarländer, av vilka många, liksom

 Sverige, har god betalningsdisciplin.

 En illustration till den akuta finanskrisen är att generalsekreteraren i

 september tvingades besluta om vissa omedelbara åtgärder för att hålla nere

 kostnaderna. Häri ingår rekryteringsstopp, begränsning av mötesverksamhet,

 övertid och resande samt uppskjutna betalningar.

 Huvudorsaken är medlemsstaternas dåliga betalningsdisciplin. Flertalet

 stater betalar sent under året och ett betydande antal endast en del av sina

 obligatoriska bidrag. Flera länder har förlorat sin rösträtt i

 generalförsamlingen för att de inte betalar. Sverige har alltid tillhört de

 30-tal länder som betalar hela sitt bidrag i tid.

 Vissa länder, främst USA, har av politiska skäl hållit inne bidrag eller

 ställt villkor för att betala. Ett av den amerikanska kongressens huvudmotiv

 för fortsatta nedskärningar av FN-bidragen är att FN anses vara ineffektivt.

 Neddragningarna sägs syfta till att driva fram reformer av FN.

 Även FN:s, Världsbankens och de regionala utvecklingsbankernas

 utvecklingsprogram, som alla finansieras med frivilliga bidrag, hotas av de

 kraftiga amerikanska nedskärningarna, som i många fall uppgår till långt

 över 50% av tidigare års bidrag.

 Det är uppenbart att FN måste bli mer kostnadseffektivt och förbättra sin

 administration och förmåga till bl.a. samordning. Men unilaterala beslut om

 nedskärningar av medlemsbidrag är enligt svensk mening inte den rätta vägen.

 Ansvaret för bristerna i FN:s förvaltning kan inte enbart läggas på

 generalsekreteraren. En ständig kassabrist försvårar en effektiv

 förvaltning.

 Bidragande orsaker är också att medlemsländerna hellre ägnar sig åt

 detaljstyrning av verksamheten än åt att göra övergripande prioriteringar.

 Bakom varje program, beslut och tjänst finns i regel särskilda nationella

 intressen. Politiska motsättningar undergräver inte sällan

 generalsekreterarens möjligheter att lämna förslag till omfördelningar av

 resurser, avslutning av ineffektiva och föråldrade verksamheter.

 Samtidigt som medlemsstaterna ställer krav på att kostnaderna inte får

 öka, ger de FN nya uppgifter. Under senare år har de stora bidragsgivarnas

 krav på nolltillväxt för FN:s reguljära budget tvingat fram en viss

 prioritering av verksamheten.

 Sverige anser att nolltillväxt inte är ett mål i sig. Men i avsaknad av

 verkliga prioriteringsdiskussioner kan en sådan politik vara nödvändig.

 I syfte att förstärka de interna kontrollfunktionerna inrättade

 generalförsamlingen förra året, med bl.a. svenskt stöd, ett kontor för

 intern övervakning inom FN. Detta skedde efter uppgifter om oegentligheter

 och misskötsel. Förutom internrevision ansvarar kontoret för inspektioner,

 särskilda undersökningar och utvärdering.

 I återhållsamhetens tecken har generalsekreteraren för nästa budgetperiod

 1996 -1997 lagt fram ett förslag till programbudget, som innebär en real

 minskning med 3,7 % jämfört med innevarande period.

 FN:s finansiella problem behandlas sedan början av året i en arbetsgrupp

 med uppgift att säkerställa en solid finansiell grund för organisationen.

 Den amerikanska kongressens ensidiga beslut att minska Förenta staternas

 andel av finansieringen av den fredsbevarande verksamheten är en central

 problemställning i förhandlingarna.

 Sverige eftersträvar helhetslösningar som utgår från medlemsländernas

 kollektiva ansvar för organisationens uppgifter och som på längre sikt kan

 skapa en sund finansiell bas för FN. Sverige stöder också förslag om

 straffåtgärder som att ta ut ränta på sena inbetalningar och en striktare

 tillämpning av stadgans föreskrifter om förverkad rösträtt.

 I avsikt att förbättra betalningssystemet har Sverige tillsammans med

 Storbritannien presenterat ett förslag om reformering av FN:s bidragsskalor.

 Förslaget syftar till att förenkla nuvarande system och att återställa

 förhållandet mellan länders betalningsförmåga och bidragsandel. Orättvisor

 som f.n. drabbar länder i det f.d. Sovjetunionen och flera mindre, fattiga

 u-länder skulle därmed försvinna.

 På sikt behövs också en lösning som innebär att FN inte längre är så starkt

 beroende av en enskild bidragsgivare som idag.

 Kostnaderna för de fredsbevarande operationerna har växt från ca 200

 miljoner dollar/år under slutet av 80-talet till 3,3 miljarder 1994. FN:s

 regelverk är inte anpassat för en sådan utveckling. På svenskt initiativ har

 en process nu inletts för enklare och effektivare budgetering och

 administration av de fredsbevarande operationerna.

 Sverige har även varit aktivt i arbetet med att få fram förenklade metoder

 för återbetalning till truppbidragarländerna och deltagit i en översyn av

 FN-sekretariatets organisation och rutiner vad gäller köp av tjänster och

 materiel till fredsbevarande missioner.

 7 Nedrustning

 Nedrustningsfrågorna är nära förbundna med FN:s huvuduppgift att

 upprätthålla internationell fred och säkerhet. Generalförsamlingens första

 resolution, i januari 1946, gällde avskaffande av kärnvapen och andra

 massförstörelsevapen. Huvuddelen av FN:s nedrustningsarbete handlar

 fortfarande om detta.

 År 1961 inrättades Nedrustningskonferensen i Genève (Conference on

 Disarmament, CD) som förhandlingsorgan för nedrustningsfrågor, där bl.a. det

 viktiga icke-spridningsfördraget, NPT, har framförhandlats. Sverige har

 varit medlem sedan tillkomsten.

 Regeringen anser att FN har en central roll i nedrustningsarbetet. Det

 finns redan avtal om förbud mot kemiska och biologiska vapen. Förhoppningen

 är att det inom tio till femton år skall vara möjligt att också nå en

 överenskommelse om förbud mot kärnvapen. Ett centralt delmål är att få alla

 stater att ansluta sig till NPT.

 Andra viktiga delmål är ett fullständigt stopp för kärnvapenprov, ett

 förbud mot framställning av uran och plutonium för kärnvapen och ett

 internationellt avtal om s.k. negativa säkerhetsgarantier. Detta innebär

 juridiskt bindande utfästelser från kärnvapenstaterna att inte använda

 kärnvapen mot stater som frivilligt har avstått från sådana.

 F.n. pågår förhandlingar i CD om ett fullständigt provstoppsavtal, som

 väntas bli klart 1996. Sverige är en viktig aktör i förhandlingarna såsom

 ordförande i den kommitté, som utarbetar metoder för kontroll av

 efterlevnaden av ett provstopp. Sverige avser också vara pådrivande i de

 överläggningar om ett förbud mot framställning av uran och plutonium för

 kärnvapen, som senare skall inledas.

 Fortsatt nedrustning och rustningskontroll även av andra typer av vapen är

 också ytterst viktig. En angelägen uppgift är att få till stånd ett

 internationellt totalförbud mot truppminor. Dessa har blivit ett oerhört

 humanitärt problem, särskilt som de ännu långt efter en konflikt fortsätter

 att kräva offer och förhindrar återgången till ett normalt liv. En förstärkt

 internationell kontrollregim är ett humanitärt krav på väg mot ett

 totalförbud.

 Sverige fortsätter att verka för dessa mål inom översynskonferensen för 1980

 års konvention om särskilt inhumana vapen, under svenskt ordförandeskap.

 Denna översynskonferens enades nyligen om ett totalförbud mot laservapen,

 som kan göra en motståndare blind. Sverige föreslog ett sådant förbud och

 fick starkt internationellt stöd, bl.a. från övriga EU-stater.

 8 Mänskliga rättigheter

 I FN-stadgans inledning bekräftas tron på de grundläggande mänskliga

 rättigheterna, på den enskilda människans värdighet och värde och på lika

 rättigheter för män och kvinnor.

 Respekten för de mänskliga rättigheterna (MR) återfinns konstant på FN:s

 dagordning. Åratals arbete har resulterat i ett antal internationella

 konventioner om mänskliga rättigheter samt övervakningssystem. En central

 plats intas av 1966 års båda konventioner om ekonomiska, sociala och

 kulturella rättigheter respektive medborgerliga och politiska rättigheter.

 Under kalla kriget fanns en spänning mellan öst och väst i olika betoning

 av dessa båda konventioner. Idag finns större möjligheter att se till

 människan och mänskligt liv som en helhet där såväl medborgerliga och

 politiska, som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter är en

 förutsättning för ett fullvärdigt liv.

 Ett omfattande arbete återstår för att främja efterlevnaden av MR-reglerna

 och för att få dem allmänt erkända utan förbehåll i form av

 folkrättsstridiga reservationer.

 Övervakningen av hur staterna respekterar de mänskliga rättigheterna sker

 bl.a. i kommittéer för granskning av tillämpningen. Särskilda rapportörer

 utreder och rapporterar om MR-situationen i ett 15-tal enskilda länder.

 Rapportörer finns även för tematiska frågeställningar, t.ex. om

 försvinnanden och om domstolsväsendets oberoende.

 Dessa mekanismer utsätts för hårda angrepp av vissa stater, som vill

 inskränka deras omfattning och få dem ställda under kontroll av politiska

 organ.

 Sverige är f.n. inte medlem av MR-kommissionen. Arbetsmetoderna gör det

 ändå möjligt för oss, bl.a. inom ramen för EU-samarbetet och det nordiska

 samarbetet, att medverka aktivt.

 Världskonferensen i Wien om mänskliga rättigheter år 1993 blev en

 milstolpe i arbetet med att fastställa världssamfundets syn på dessa frågor.

 Där bekräftades åter att de mänskliga rättigheterna är universella och att

 staterna ansvarar för att de mänskliga rättigheterna respekteras. Dessutom

 fastslogs det internationella samfundets legitima roll att främja och skydda

 de mänskliga rättigheterna.

 Sverige har alltid aktivt slutit upp bakom synen på mänskliga rättigheter

 som individuella, dvs knutna till individen och dennes förhållande till

 statsmakten.

 År 1993 inrättades posten som FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter

 med ansvar för MR-aktiviteter i hela FN-systemet. Hans framgångsrika arbete

 har givit ökad uppmärksamhet åt de mänskliga rättigheterna. Flera frågor

 återstår dock att lösa, t.ex. ansvarsfördelningen mellan högkommissarien och

 FN:s center för mänskliga rättigheter.

 Utvecklingen går mot ett tydligare FN-engagemang för skyddet för de

 mänskliga rättigheterna på fältet. MR-frågorna ingår t.ex. numera på ett

 självklart sätt i FN:s fredsbevarande och fredsfrämjande operationer.

 Högkommissariens önskemål om personal för fältverksamheten prövas för

 närvarande i Sverige.

 Vid de senaste årens världskonferenser har de mänskliga rättigheterna

 lyfts fram kraftigt. Detsamma gäller i det regionala samarbetet. Respekt för

 de mänskliga rättigheterna har en välkänd roll i konfliktförebyggande

 verksamhet.

 Det är ett allvarligt hot mot MR-verksamheten att den reguljära FN-

 budgeten innehåller högst otillräckliga medel härför. Verksamheten är

 världssamfundets samlade ansvar och bör finansieras gemensamt.

 Andra svårigheter i MR-arbetet är bristande anslutning till och

 efterlevnad av det internationella regelverket. Ett problem är likaså vissa

 länders uppfattning att respekt för mänskliga rättigheter är en stats inre

 angelägenhet.

 Det är värt att notera att FN:s säkerhetsråd svårligen kan befatta sig med

 frågor om brott mot de mänskliga rättigheterna annat än om brotten bedöms

 hota internationell fred och säkerhet.

 Sverige är av tradition pådrivande i arbetet för de mänskliga

 rättigheterna och har under de senaste åren haft ansvaret för

 generalförsamlingsresolutionen om MR-läget i Myanmar (Burma). En svensk är

 särskild rapportör om MR-situationen i Kuba. Sverige verkar med kraft mot

 dödsstraff och tortyr, och är en av de ledande staterna när det gäller

 motståndet mot folkrättsstridiga reservationer till konventionerna om de

 mänskliga rättigheterna.

 Frågor om barnens rättigheter har särskilt uppmärksammats i Sverige. Under

 svenskt ordförandeskap inleddes i fjol arbetet med reglerna gällande

 barnsoldater. Avsikten är att utarbeta ett tilläggsprotokoll till FN:s

 barnkonvention om höjd åldersgräns för rekrytering till väpnade styrkor.

 Konventionen anger f.n. gränsen till 15 år.

 9 Utvecklingssamarbete genom FN

 Sveriges stöd till FN:s utvecklingssamarbete och till de internationella

 finansieringsinstitutionerna är mycket omfattande. Av den totala svenska

 biståndsbudgeten avsätts cirka en fjärdedel till multilateralt

 utvecklingssamarbete (ca 4,7 miljarder för budgetåret 1995/96).

 FN-systemets arbete med utvecklingsfrågor utgör ett viktigt komplement till

 bilateralt samarbete. Genom att vara obundet av enskilda länders politiska

 intressen har FN goda förutsättningar att verka inom områden som kan

 uppfattas som politiskt känsliga, exempelvis stöd till demokratins

 utveckling.

 Multilateralt samarbete förbättrar vidare möjligheterna att förmedla

 erfarenheter och kunskaper globalt och regionalt. FN:s universalitet innebär

 närvaro och kunskap även i länder där de bilaterala givarna är få. FN har

 ofta en katalytisk och samordnande funktion.

 De olika FN-organ som är verksamma inom det ekonomiska och sociala området

 tillskapades för att möta de akuta behov som då fanns. Utgångspunkten var

 tillgången till ständigt ökade resurser. Resultatet har blivit att

 respektive organisationers roll och mandat inte har preciserats.

 Dubbelarbete och bristande samordning har förhindrat effektiv verksamhet.

 Medlemsländerna har heller inte förmått att lämna det politiska och

 ekonomiska stöd som krävs för att FN skall kunna utveckla en effektiv

 verksamhet. Stödet för långsiktiga biståndsinsatser genom FN har

 nedprioriterats.

 Ett begränsat antal länder, däribland Sverige och andra nordiska länder,

 svarar idag för en oproportionellt stor andel av bidragen. Ett betydande

 antal i-länder bidrar enbart i begränsad utsträckning. Allt fler

 organisationer försöker istället få del av givarländernas bilaterala stöd.

 Sverige har tillsammans med övriga länder i det nordiska FN-projektet

 gjort en omfattande analys av FN:s biståndsverksamhet. Denna visar hur FN-

 systemet har splittrats och marginaliserats samtidigt som effektiviteten har

 minskat. Ett genomgående tema i studien är att FN-organens roller och mandat

 måste göras tydligare. Vidare måste styr- och finansieringsformerna för FN:s

 program och fonder reformeras.

 År 1993 beslutade generalförsamlingen om reformer som till stora delar

 bygger på det nordiska FN-projektets förslag. Ecosoc skall ge riktlinjer för

 FN:s samlade verksamhet inom det ekonomiska och sociala området. FN:s

 program och fonder får styrelser som är mindre än de tidigare och som

 sammanträder oftare. Ett viktigt steg har därmed tagits i reformprocessen,

 medan flera ännu återstår.

 Den nya styrelseformen har lett till att förändringsarbetet har

 accentuerats i FN:s operativa organ. I FN:s utvecklingsprogram UNDP pågår nu

 arbetet med att fokusera och renodla verksamheten. Sverige arbetar aktivt

 för att UNDP:s samordnande roll på landnivå skall stärkas liksom

 mottagarländernas kapacitet att ansvara för sin egen utveckling.

 I FN:s befolkningsfond UNFPA pågår arbetet med att göra handlingsplanen

 från befolkningskonferensen i Kairo 1994 styrande för verksamheten. UNFPA

 skall bl.a. bistå medlemsländerna med att ta fram nationella

 handlingsprogram.

 Inom FN:s barnfond UNICEF pågår diskussionerna om att stärka fondens såväl

 operativa som normativa roll. När det gäller den operativa verksamheten

 anser Sverige att en tydligare avvägning bör göras mellan kortsiktiga

 temporära insatser och ett långsiktigt kapacitetsbyggande

 utvecklingssamarbete.

 Arbetet i Världslivsmedelsprogrammet WFP är inriktat på att stärka

 programmets multilaterala karaktär och dess roll som policyorgan i frågor om

 livsmedelssäkerhet. I FN:s hjälporganisation för palestinaflyktingar UNRWA

 anpassas nu verksamheten till fredsprocessen i Mellanöstern. Sverige är

 positivt till att minska organisationens roll i regionen i takt med att

 lokal kapacitet utvecklas i de självstyrande palestinska områdena.

 Det ökade antalet konflikter och katastrofer i världen har gjort att FN:s

 flyktingskommissaries roll och arbetsuppgifter har vidgats. Sverige vill att

 organisationens arbete skall inriktas på mer aktivt arbete för att förebygga

 uppkomsten av flyktingströmmar och möjliggöra repatriering av flyktingar.

 Generalförsamlingens beslut om reformer av FN:s ekonomiska och sociala

 verksamhet innehöll också en överenskommelse om att förhandlingar skulle

 inledas om ett nytt finansieringssystem. Förhandlingar har pågått under ett

 år och möter stora svårigheter att nå positiva resultat. Inte minst är det

 ett problem att många givarländer är tveksamma till att införa system som

 innebär andra finansieringsformer än frivilliga bidrag.

 Från svensk och nordisk sida drivs förslagen från det nordiska FN-

 projektet. Målet är att skapa en jämnare bördefördelning mellan givare och

 en högre grad av förutsägbarhet i bidragsgivningen. Detta skulle kunna

 åstadkommas genom införande av två bidragsformer, nämligen uttaxerade bidrag

 och förhandlade bidrag.

 Reformarbetet pågår också inom FN:s olika fackorgan. Sverige arbetar för

 att de skall utveckla och renodla sina verksamheter inom respektive

 fackområde. Det normativa arbetet skall stå i centrum. Om operativ

 verksamhet skall bedrivas bör den utgå från de normativa funktioner som

 respektive mandat anger.

 Effektivare samverkan inom FN-systemet och mellan FN-organisationerna och

 andra multilaterala och bilaterala biståndsgivare är också utomordentligt

 viktig.

 Marginaliseringen av FN:s långsiktiga utvecklingssamarbete har medfört att

 Världsbanken fått ta över uppgifter från många FN-organ och har utfört dem

 med en hög grad av kompetens.

 Sverige anser att det inte finns någon konkurrenssituation mellan

 Världsbankens arbete och FN:s ekonomiska och sociala verksamhet och

 uppmuntrar samarbete och samordning. Banken är den största multilaterala

 aktören i det internationella utvecklingssamarbetet. Dess arbete har

 förändrats påtagligt mot en tydlig inriktning på fattigdomsbekämpning.

 Långsiktighet, hänsyn till sociala och miljömässiga dimensioner och satsning

 på mänskliga resurser är centrala faktorer i verksamheten, vilket

 förespråkats och välkomnats av Sverige.

 Det är en allt viktigare uppgift att utnyttja olika organisationers

 komparativa fördelar. Först då kan hela det multilaterala systemets

 utvecklingseffekter maximeras. Om inte FN:s och Världsbankens aktiviteter

 kan samordnas bättre finns risk för en fortsatt marginalisering av FN-

 systemet på utvecklingsområdet. Medlemsländerna måste i sin tur prioritera

 en inriktning på länder som har störst behov av stöd och på en verksamhet

 som har strategisk betydelse för mottagarlandet.

 För ett år sedan påbörjade FN:s generalförsamling uppföljningen av

 generalsekreterarens En dagordning för utveckling. Sverige innehar en av två

 viceordförandeposter i den arbetsgrupp som tillsatts och är således aktivt

 engagerat i detta arbete.

 Sverige arbetar för att dagordningen ska fastställa prioriteringar för

 FN:s utvecklingssamarbete och att arbetsfördelning, mandat och roller inom

 FN-systemet klarläggs. Syftet är att de olika organen skall fungera som ett

 enhetligt system. Även samarbetet och arbetsfördelningen mellan FN och

 Världsbanken skall behandlas.

 10 De stora FN-konferenserna

 10.1 Världskonferenserna

 Under de senaste två decennierna har FN arrangerat en rad världskonferenser.

 Den första, i Stockholm 1972, gällde den mänskliga miljön. Andra konferenser

 har behandlat miljö och utveckling, narkotika, livsmedel, mänskliga

 rättigheter, social utveckling, kvinnor, befolkning och utveckling samt

 bebyggelsefrågor.

 Resultatet har i samtliga fall blivit att ett särskilt handlingsprogram

 har antagits. I vissa fall har konferenserna också enats om en politisk

 deklaration. Genom arbetet med dessa dokument har grundläggande analyser

 kunnat göras inom respektive områden. Kompromisser har vuxit fram om

 nödvändiga åtgärder på nationell, regional och internationell nivå.

 Dessa konferenser har blivit en viktig del av FN:s arbete.

 Världssamfundets intresse fokuseras för en tid på ett ämnesområde. Intresset

 har inte begränsats enbart till medlemsländernas officiella representanter.

 I ökad utsträckning har även frivilliga organsationer och inte minst

 massmedia engagerat sig i konferenserna. Vid FN:s senaste kvinnokonferens i

 Peking i september 1995 deltog mer än 25 000 representanter för

 frivilliga organisationer från hela världen. Konferensen bevakades också av

 tusentals journalister som beskrev kvinnans situation i olika länder.

 Konferenserna har till stor del bidragit till ett bredare synsätt.

 Konferensen om miljö och utveckling 1992 utvidgade miljöfrågan till att

 också inkludera hållbar utveckling. Vid konferensen om mänskliga rättigheter

 1993 fastställdes världssamfundets samsyn på MR-frågor.

 Befolkningskonferensen 1994 ledde till att frågan om befolkningsutveckling

 utgår från en helhetssyn där kvinnans situation och den reproduktiva hälsan

 står i fokus. Genom toppmötet 1995 kom de sociala frågorna att uppmärksammas

 som en nödvändig del för ländernas ekonomiska utveckling. Vid

 kvinnokonferensen i Peking togs ytterligare steg mot ökad jämställdhet och

 mot kvinnors möjligheter att fullt ut åtnjuta mänskliga rättigheter.

 De stora konferenserna har gett FN-arbetet en ny dimension. Det svenska

 deltagandet har förberetts mycket aktivt. Nationalkommittéer har bildats med

 representanter för regering, riksdag, myndigheter och intresse- och andra

 frivilliga organisationer. På detta sätt har arbetet med konferenserna

 förankrats och blivit en del av svensk politik.

 Sverige ser uppföljningen av konferenserna i första hand skall som en

 nationell angelägenhet. Utifrån överenskommelser på det globala planet skall

 den nationella verksamheten utvecklas. Ett exempel där detta har fungerat

 bra är uppföljningen av konferensen om miljö och utveckling.

 På det internationella planet har Sverige mycket aktivt drivit att

 världskonferenserna måste följas upp på ett sammanhållet och integrerat

 sätt. ECOSOC bör ha ett övergripande ansvar och ange vilka frågor som skall

 prioriteras i FN-systemet för att det globala uppföljningsarbetet skall

 fungera.

 10.2 Det sociala toppmötet

 Världstoppmötet för social utveckling i Köpenhamn i mars 1995 ägnades åt de

 övergripande principerna för främjande av den sociala utvecklingen i världen

 och hade tre huvudteman: fattigdomens avskaffande, ökad produktiv

 sysselsättning och ökad social integration.

 Vid mötet antogs en deklaration med tio åtaganden och ett

 handlingsprogram. Bland de frågor som tilldrog sig störst intresse och där

 olika synsätt kom till uttryck kan nämnas jämställdheten, familjebegreppet,

 mänskliga rättigheter och reproduktiv hälsa. Även resursfrågorna och u-

 ländernas krav på bättre tillträde till i-ländernas marknader och på

 skuldlättnader föranledde långa diskussioner innan enighet om en godtagbar

 kompromisstext kunde nås.

 10.3 Kvinnokonferensen

 FN:s fjärde kvinnokonferens ägde rum i Peking i september 1995. Vid

 konferensen antogs dels en deklaration, dels en omfattande handlingsplan.

 Särskilt tillfredsställande är att konferensen i flera fall kunde enas om

 mer konkreta och långtgående åtaganden än som gjorts tidigare i FN-

 sammanhang. Det gäller t.ex. undanröjande av hinder för kvinnors åtnjutande

 av de mänskliga rättigheterna samt kvinnors hälsa och sexuella och

 reproduktiva rättigheter, men också kvinnors inflytande och ekonomiska

 oberoende. Ett antal framåtsyftande konkreta åtaganden rör flickebarn.

 Konferensen kunde också enas om ett flertal åtgärder för att integrera ett

 jämställdhetsperspektiv i alla politikområden och för att säkra att

 jämställdhetsarbetet, både inom FN och på nationell nivå, är organiserat på

 ett sätt som återspeglar politisk vilja och effektivitet i

 jämställdhetsarbetet.

 10.4 Habitat II

 Den sista i raden av nu beslutade världskonferenser, Habitat II om bostads-

 och bebyggelsefrågor, kommer att äga rum i juni 1996.

 I förberedelsearbetet verkar Sverige bl.a. för en praktiskt inriktning på

 hur globala problem kan mötas lokalt. Vi vill därför stödja deltagande i

 Habitat-processen av lokala myndigheter, enskilda organisationer, företag

 och forskare. Därutöver vill vi betona temat om en hållbar utveckling i en

 urbaniserad värld och föra fram kravet på allas rätt till en rimlig bostad.

 11 Miljö - hållbar utveckling

 Fattiga länder saknar ofta ekonomiska resurser att ta tillräckliga

 miljöhänsyn. Den industrialiserade världen har ett produktions- och

 konsumtionsmönster, som om det överfördes på global nivå skulle kräva

 mångdubbelt våra nu kända naturresurser.

 Detta i kombination med en snabb befolkningstillväxt fordrar snabba och

 resoluta multilaterala insatser för att nå en kursändring och komma

 tillrätta med växande konkreta problem som jorderosion, ökenspridning,

 utfiskning, försurning, växthuseffekt, ozonlageruttunning samt luft- och

 vattenföroreningar.

 Först i slutet av 1960-talet fördes miljöfrågorna på allvar in i FN-

 systemet. Sverige tog initiativ till den FN-konferens om den mänskliga

 miljön som hölls i Stockholm 1972. Vid Rio-konferensen (UNCED) tjugo år

 senare faställdes sambandet mellan miljö och utveckling och fastslogs

 begreppet hållbar utveckling, dvs. en utveckling inom ramen för vad de

 globala ekosystemen kan tåla. Det omfattande handlingsprogram (Agenda 21)

 som då antogs sträcker sig fram till år 2000 och in i nästa århundrade.

 Uppföljningen av Rio-konferensen har fortsatt både internationellt och

 nationellt. Sverige har deltagit mycket aktivt i detta arbete och innehar

 bl.a. ordförandeskapet i förhandlingskommittén för FN:s konvention för

 bekämpning av ökenspridning. En FN-konferens om kemikaliesäkerhet hölls i

 Stockholm i april 1994.

 Inom Kommissionen för hållbar utveckling (CSD), som svarar för

 uppföljningen av UNCED, har Sverige bl.a. tagit initiativ till att en global

 vattenstudie skall genomföras samt till fortsatt utredning av sambandet

 mellan militära aktiviteter och miljö i fredstid. En FN-konferens om

 militära aktiviteter och miljön hölls i Linköping i juni 1995.

 Nationellt har regeringen tidigare inrättat en särskild arbetsgrupp med

 uppgift att granska hur besluten vid UNCED och andra globala miljöfrågor kan

 integreras i det svenska utvecklingssamarbetet. Arbetsgruppens förslag (Ds

 1994:132) och remissyttrandena övervägs för närvarande.

 Under året skall en speciell projektgrupp bildas på UD med uppgift att

 förbereda och samordna Sveriges fortsatta arbete med den internationella

 uppföljningen av Agenda 21 samt uppföljningen av Rio-konferensen vid FN:s

 extra generalförsamling 1997.

 12 Avslutning

 12.1 Sveriges grundsyn

 Sveriges aktiva engagemang i Förenta nationerna utgör en hörnsten i svensk

 utrikespolitik.

 Sveriges bidrag genom åren till FN:s fredsbevarande operationer, till

 medlingsarbete och till världsorganisationens ekonomiska och sociala

 verksamhet har i förhållande till landets storlek få motstycken.

 Detta starka engagemang har sin utgångspunkt i en bredare

 säkerhetspolitisk bedömning och i insikten om den praktiska betydelsen av

 internationell solidaritet.

 FN skapar förutsättningar för en fungerande folkrätt, som gör det svårare

 för en stor stat att undertrycka en liten stats rättigheter. Regeringen vill

 verka för att det internationella rättssystemet och folkrätten ytterligare

 stärks. FN-stadgan är härvidlag ett centralt dokument.

 Det behövs en världsomspännande organisation för att förebygga och lösa

 konflikter, ett forum för dialog, där små och stora stater kan föra sin

 talan.

 Sverige ser också nödvändigheten av en stark global organisation för att

 möta hoten mot människors säkerhet och välfärd, hot som överskrider gränser

 mellan stater eller regioner.

 Regeringen kommer att med kraft söka bidra till att både hemma i Sverige

 och utomlands skapa en solid tilltro till globalt multilateralt samarbete.

 Den vill göra detta genom Sveriges eget exempel och genom att medverka till

 att stärka och effektivisera FN-systemet och dess institutioner.

 Till stöd för en demokratisering av det multilaterala samarbetet kommer

 den svenska regeringen att verka för att demokratin fortsätter att utvecklas

 i de enskilda staterna. Sveriges värdskap för International IDEA, det

 Internationella institutet för demokrati och fria val, är ett konkret

 uttryck för detta.

 12.2 Sveriges regionala engagemang

 Sverige deltar aktivt i att utveckla det europeiska samarbetet. Det nordiska

 samarbetet liksom Sveriges engagemang i EU, Europarådet och OSSE är av stor

 betydelse. Dagens och framtidens utmaningar kräver ett fördjupat samarbete

 på många olika nivåer.

 EU-medlemskapet ger oss en viss säkerhetspolitisk återförsäkring och låter

 sig väl förenas med vårt globala engagemang. Som EU-medlem har Sverige ofta

 större genomslagskraft i det globala samarbetet än tidigare.

 Regeringen anser det viktigt att den europeiska unionen tar ställning i

 utrikes- och säkerhetspolitiska frågor utifrån ett globalt perspektiv och i

 överensstämmelse med FN-stadgan. En utgångspunkt är Maastrichtfördragets

 föreskrift att "bevara freden och stärka den internationella säkerheten i

 överensstämmelse med principerna i Förenta Nationernas stadga...".

 Genom sina s.k. "gemensamma aktioner" kan EU positivt bidra till olika FN-

 insatser. Regeringen vill på detta sätt också kunna stödja FN. Den

 västeuropeiska unionen VEU har goda förutsättningar att tillhandahålla

 personal och resurser för fredsbevarande operationer i FN:s regi. Regeringen

 önskar medverka till att så sker. På grundval av Sveriges observatörskap

 finns beredskap att i vissa fall även delta med personal.

 Det nordiska samarbetet är och förblir av fundamental vikt för Sverige.

 Tillsammans med övriga nordiska länder kommer vi att fortsätta verka för att

 stärka och vitalisera FN.

 12.3 Reformer

 För att det globala multilaterala samarbetet skall kunna hävda sig i

 framtiden behövs, som redan nämnts, reformer och effektivare organisationer.

 Inför FN:s femtioårsjubileum verkar Sverige aktivt för sådana reformer.

 Förslagen från Kommissionen för globalt samarbete är en viktig

 inspirationskälla och ett värdefullt bidrag till det fortsatta

 reformarbetet. Det krävs politiskt engagemang och ledarskap för att

 processen ska komma igång och leda till konkreta resultat. Statsministerns

 initiativ till en särskild internationell samrådsgrupp syftar till att söka

 stöd för tanken att de genomgripande reformbehov som finns kräver behandling

 inom en sammanhållen ram och med en uppsatt tidsgräns.

 Troligen är tiden för knapp för att medlemsländerna skall kunna komma

 överens om och genomföra nödvändiga reformer under pågående jubileumsår. En

 världskonferens 1998 skulle kunna vara en realistisk tidpunkt för beslut om

 ett större sammanhållet reformpaket.

 Det är regeringens förhoppning att såväl Kommissionens rapport liksom

 denna skrivelse skall stimulera till en bred diskussion i riksdagen, bland

 folkrörelser och den svenska allmänheten om hur FN kan reformeras och

 utvecklas för att möta framtidens krav, samt hur Sverige bäst kan bidra till

 en sådan utveckling.

 Att förebygga konflikter är en central uppgift för FN, som den svenska

 regeringen prioriterar. I avsikt att kunna bistå inom detta område kommer

 regeringen särskilt att studera hur FN:s möjligheter till förebyggande

 insatser skall kunna stärkas. Regeringen avser också att stärka Sveriges

 förutsättningar att medverka i sådana insatser genom kontakt med enskilda

 organisationer i det nyligen tillsatta Rådet för gemensam säkerhet.

 Det är oacceptabelt att FN:s generalsekreterare skall behöva ägna

 huvuddelen av sin tid åt att försöka skaffa fram finansiella resurser till

 organisationen. Medlemsländernas betalningsdisciplin måste förbättras.

 Medlemskapet i FN innebär en förpliktelse för varje medlemsstat att fullgöra

 sina grundläggande skyldigheter. Alternativa inkomstkällor kan dock komma

 att behöva övervägas.

 Sverige kommer att fortsätta arbeta för en reformering av FN:s

 bidragsskalor. Det nuvarande systemet måste förenklas och förhållandet

 mellan länders betalningsförmåga och bidragsandel återställas.

 I en tid av begränsade resurser måste också Sverige medverka till att

 besparingar görs och att organisationen blir mer kostnadseffektiv. Från

 svensk sida måste vi noga överväga våra egna prioriteringar inom ramen för

 FN-samarbetet.

 Insatser på de ekonomiska och sociala områdena är av största betydelse för

 att förebygga konflikter genom att de angriper konflikternas grundorsaker.

 Sverige vill fortsätta sina ansträngningar på detta område genom att bl.a.

 tillsammans med övriga nordiska länder medverka till bättre styrformer för

 biståndet och bättre finansieringsformer.

 En översyn av organens mandat är nödvändig för att inte tilltron till FN-

 systemet som biståndskanal skall undergrävas. FN-organisationerna måste

 fungera som ett samordnat system. Bättre förutsägbarhet i biståndsflödet är

 en förutsättning för effektivare program. Sverige arbetar för effektivare

 och bättre styrnings- och finansieringsformer för biståndet.

 12.4 Sverige och fredsfrämjande operationer

 En stor del av FN:s biståndsinsatser inriktas numera på humanitära

 katastrofsituationer. I detta arbete krävs nära samordning mellan FN:s olika

 funktioner.

 Fredsfrämjande är ett brett begrepp som innefattar civila, humanitära och

 fredsbyggande insatser liksom diplomatiska medlingsaktiviteter, minröjning,

 valövervakning och skydd av mänskliga rättigheter samt militärt

 fredsbevarande eller skydd av humanitära insatser. Sådana insatser måste i

 ökad utsträckning samordnas med insatser för långsiktig utveckling.

 Från större, bredare sammansatta insatser i t.ex. Namibia, Kambodja, El

 Salvador, Somalia, f.d. Jugoslavien, Rwanda, Mocambique och Angola under

 senare år finns många erfarenheter att hämta.

 Om FN och medlemsländerna drar de rätta lärdomarna från dessa operationer,

 kommer organisationen att kunna gå stärkt ut ur sin nuvarande kris. Behovet

 av effektiv internationell krishantering och fortsatta FN-insatser väntas

 inte minska, snarare tvärtom.

 De begränsade resurser som står till Sveriges förfogande tvingar

 regeringen att noga överväga vilken typ av fredsfrämjande insatser Sverige i

 framtiden bör prioritera. Frågan om försvarsmaktens roll i kommande

 fredsfrämjande insatser har studerats inom regeringen liksom hur Sverige med

 kort varsel skall kunna bidra med trupp till FN-operationer (prop.

 1995/96:12). Regeringen måste också ta ställning till i vilka former Sverige

 skall medverka, antingen detta sker på nationell grund, i ett nordiskt

 sammanhang, inom ramen för medlemskapet i OSSE, observatörsskapet i VEU

 eller till följd av deltagandet i Partnerskap för fred (PFF).

 12.5 Sverige i säkerhetsrådet

 FN-arbetet kommer även i fortsättningen att ges en central roll i svensk

 utrikespolitik. Den höga prioritet regeringen ger FN:s verksamhet kommer

 till uttryck också i Sveriges kandidatur till säkerhetsrådet för perioden

 1997-98.

 Sverige vill värna om folkrättens vägledande roll i det multilaterala

 samarbetet.

 Sverige önskar aktivt medverka till att konflikter löses med i första hand

 fredliga medel i enlighet med de olika metoder, som finns angivna i FN-

 stadgan. Mandaten för FN:s fredsoperationer måste formuleras klart så att

 budskapet till parterna blir tydligt.

 Sverige kommer vidare att understryka behovet av att rådet inriktar sig på

 tidiga insatser för konfliktlösning. Regeringen kommer därvid att ha nytta

 av det studie- och förberedelsearbete som nu genomförs.

 Som medlem i säkerhetsrådet vill Sverige verksamt bidra till respekt och

 ett ökat förtroende för FN och dess institutioner.

. . . . . . . .

 Regeringen ser det multilaterala samarbetet som det viktigaste instrumentet

 för att komma tillrätta med de stora överlevnadsfrågorna. Därför förblir

 Sverige en aktiv FN-medlem. Därför stödjer Sverige helhjärtat

 multilateralismen som inte bara en fråga om solidaritet, utan i hög grad ett

 uttryck för det upplysta egenintresset. Därför skall Sveriges stöd för FN:s

 idéer och verksamhet vara konkret, betydande och orubbligt.

Bilaga 1

Bilaga 1

Sveriges deltagande i FN:s fredsbevarande operationer, FN:s och OSSE:s

sanktionsövervakning, OSSE:s långtidsmissioner m.m. per den 1 oktober 1995.

Område Operation/Land Typ av insats Antal Kostn. milj kr

 Mandatperiod pers. årsbasis

Ö UN Peace Stabskompani

S Forces HQ/Zagreb Pleso Camp C. 162 52,30

T Kroatien Milobs

E t.v. Civilpolis 19,00

U MP

R M10

O Belgrad Samverkansoff. 1 0,65

P Serbien-Montenegro

A t.o.m. ca 9607

 UNPROFOR Mek. skyttebat.

 Bosnien-H Milobs 622,60

 t.v. MP 1 061

 Mek.inf.komp.

 VEU Poliser 7 7,50

 Mostar, Bosnien-H

 t.o.m. 960723

C UNPREDEP Skyttepluton 40 17,10

E Makedonien t.v.

N

T ICFY Observatörer 10 10,00

R f.d. Jugoslavien Gränsövervakning

A t.o.m. 960430

L

E UNOMIG Milobs 8 4,50

U Georgien t.v.

R

O ECMM Monitorer 8 8,00

P Kroatien, Bosnien-H

A t.v.

 t.o.m. 960130 Monitorer/tjm. 1 1,00

 OSSE Stödgrupp 1 1,00

 Tjetjenien

 t.o.m. dec 95

Område Operation/Land Typ av insats Antal Kostn. milj kr

Bilaga 1

 Mandatperiod pers. årsbasis

 OSSE/SAMCOM Adm. samordn. 1 1,20

 Bryssel, Belgien

 t.o.m. dec. 95

 OSSE/SAM Sanktions- 2 0,90

 Makedonien övervakning

 t.o.m. dec. 95

 OSSE/SAM Sanktions- 2 0,90

 Ungern övervakning

 t.o.m. dec. 95

C E OSSE/SAM Sanktions- 6 3,50

E U Ukraina övervakning

N R t.o.m. dec. 95

T O

R P OSSE Korttidsupp- 3 1,70

L A drag m.m.

M Ö UNTSO Milobs 17 10,30

E S Mellersta Östern

L T t.v.

L E

A R UNIKOM Milobs 7 4,10

N N Kuwait

 t.v.

A UNMOGIP Milobs 8 5,90

S Kashmir t.v.

I

E NNSC Milobs 5 4,70

N Korea t.v.

A UNAVEM II Milobs 20 12,70

F Angola

R t.v.

I t.o.m. ca 960831 Civilpolis 10 6,20

K

A

Område Operation/Land Typ av insats Antal Kostn. milj kr

Bilaga 1

 Mandatperiod pers. årsbasis

C A MINUGUA Milobs 2 2,40

E M Guatemala

N E t.v. Civilpolis 2

T R

R I

A K

L A

TOTALT 1384 798,15

Förkortningar

ECMM: EU:s övervakningsmission i f.d. Jugoslavien

ICFY: Jugoslavien-konferensen

NNSC: Neutrala staters övervakningskontingent

OSSE: Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa

VEU: Västeuropeiska unionen

Mek. skyttebat. Mekaniserad skyttebataljon

Milobs: Militära observatörer

Mek. inf. komp. Mekaniskt infanterikompani

Bilaga 2

Bilaga 2

Anslag till multilateral biståndsverksamhet

 Anslag budgetåret 95/96

____________________________

 12 mån 18 mån

 ____________________________

C.1.1. FN:s ekonomiska och

sociala verksamhet

A. UNDP och UNCDF

 UNDP 567 000 000 850 000 000

 UNCDF 33 000 000 50 000 000

B. UNFPA 140 000 000 210 000 000

C. UNICEF 340 000 000 510 000 000

D. WFP 252 000 000 378 000 000

E. UNRWA 150 000 000 225 000 000

F. UNHCR 270 000 000 405 000 000

G. ITC/UNCTAD 12 000 000 18 000 000

H. Narkotika

 UNDCP 33 000 000 50 000 000

 WHO/PSA 4 000 000 6 000 000

 Övrigt, narkotika 7 000 000 10 000 000

 ___________________________

Totalt C.1.1. 1 808 000 000 2 712 000 000

C.1.2. Int. finansieringsinst.

A. Världsbanken 636 000 000 954 000 000

B. Regionala utv. banker 134 000 000 201 000 000

C. Övriga utv. banker 131 000 000 196 500 000

 __________________________

Totalt C.1.2. 901 000 000 1 351 500 000

C.1.3. Övrig multilateral verksamhet

A. Miljöinsatser 145 000 000 217 500 000

B. IPPF 72 000 000 108 000 000

C. Int. sjöfartsuniv. (WMU) 18 000 000 27 000 000

D. Bitr. experter 48 000 000 72 000 000

E. Fred och återuppbyggnad 100 000 000 150 000 000

F. Övriga insatser 83 000 000 124 500 000

 __________________________

Totalt C.1.3. 466 000 000 699 000 000

 ________________________________

TOTALT C 1 3 175 000 000 4 762 500 000

 Utrikesdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 oktober 1995

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

 Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Hjelm-Wallén

 ____________________

 Regeringen beslutar skrivelse 1995/96:40 FN inför framtiden.