Regeringens proposition

2000/01:83

Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om utlämning

Prop.

2000/01:83

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Inom Europeiska unionen (EU) har det utarbetats en konvention om utlämning

mellan medlemsstaterna. Konventionen undertecknades av samtliga medlemsstater

den 27 september 1996. Konventionen utgör ett led i strävandena att underlätta

utlämning inom EU och skall ses som ett komplement till bl.a. den inom

Europarådet år 1957 utarbetade utlämningskonventionen.

Den nya konventionen innebär bl.a. att utlämning inte skall vägras mellan

medlemsstaterna enbart av det skälet att den som begärs utlämnad är medborgare i

 den anmodade staten. Medlemsstaterna får emellertid reservera sig mot

bestämmelsen eller ställa upp särskilda villkor för att lämna ut egna

medborgare. Utlämning mellan medlemsstaterna skall kunna medges i större

utsträckning än i dag. Straffnivån på de brott som skall kunna föranleda

utlämning sänks från fängelse i mer än ett år till fängelse i sex månader.

Utlämning skall också kunna ske för brott som är preskriberade enligt den

anmodade statens lagstiftning. Mellan medlemsstaterna förutsätts också utlämning

 kunna ske för politiska brott. Om det brott som utlämningsframställningen

grundas på är "konspiration" eller deltagande i en brottslig organisation med

syfte att begå vissa allvarliga brott, skall inte något krav på s.k. dubbel

straffbarhet gälla. Medlemsstaterna kan reservera sig mot sistnämnda två

bestämmelser.

I propositionen föreslås att Sverige skall tillträda konventionen. Det föreslås

vidare att Sverige skall ingå ett nytt bilateralt utlämningsavtal med Kanada.

Samtidigt läggs det fram förslag till nödvändiga ändringar i lagen (1957:668) om

 utlämning för brott (utlämningslagen) och lagen (1959:254) om utlämning för

brott till Danmark, Finland, Island och Norge (nordiska utlämningslagen). Det

föreslås att utlämning av svenska

medborgare till en annan EU-stat skall vara möjligt under vissa restriktiva

förutsättningar och villkor. Utlämning skall kunna ske om den som begärs

utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande har vistats i

den ansökande staten eller om det är fråga om ett grovt brott. Som villkor för

utlämning av en svensk medborgare skall som huvudregel ställas att han eller hon

 skall verkställa ett eventuellt straff i Sverige.

Utlämning inom EU skall inte kunna vägras enbart av den anledningen att brottet

är politiskt eller att det skulle vara preskriberat enligt svensk lag. Den som

har utlämnats skall kunna avstå från specialitetsprincipens skydd och från

skyddet mot vidareutlämning. Vad nu sagts skall inte gälla svenska medborgare.

Vissa andra ändringar föreslås också i utlämningslagen för att reglerna för

utlämning skall anpassas till de övriga åtaganden som följer av konventionen. De

 föreslagna ändringarna innebär samtidigt att utlämningsreglerna anpassas till

de krav som Schengenkonventionen ställer. Vidare föreslås att den generella

strafftröskeln för utlämning - fängelse i mer än ett år - sänks, så att kravet

vid utlämning utanför EU och Norden blir att gärningen skall motsvara brott som

enligt svensk lag kan medföra fängelse i ett år eller mer. Ändringen, som kan

antas innebära endast en marginell förändring i antalet personer som utlämnas,

är en anpassning till 1957 års utlämningskonvention.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 oktober 2001, oberoende av om

konventionen då har trätt i kraft mellan medlemsstaterna.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island och Norge 15

3 Ärendet och dess beredning 16

4 Nuvarande reglering 16

4.1 Utlämningslagen 16

4.1.1 Villkoren för utlämning 17

4.1.2 Förfarandet 18

4.1.3 Förenklat utlämningsförfarande inom EU 18

4.2 Den nordiska utlämningslagen 19

4.2.1 Villkoren för utlämning 19

4.2.2 Förfarandet 20

5 1996 års EU-konvention om utlämning 20

5.1 Bakgrund 20

5.2 Konventionens huvudsakliga innehåll och dess förhållande till svensk

rätt 21

6 Avtalet med Kanada om utlämning 23

7 Överväganden 26

7.1 Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om utlämning 26

7.2 Ratificering av avtalet med Kanada om utlämning 28

7.3 Ändringar i förhållande till utlämningslagen 28

7.3.1 Utlämning av svenska medborgare 28

7.3.2 Strafftröskeln för utlämning 36

7.3.3 Utlämning för politiska brott 37

7.3.4 Preskription 39

7.3.5 Undantag från kravet på dubbel straffbarhet 41

7.3.6 Specialitetsprincipen och vidareutlämning 44

7.3.7 Transitering 46

7.3.8 Kommunikationsvägar m.m. 47

7.3.9 Lagtekniska frågor m.m. 48

7.3.10 Ikraftträdande m.m. 49

8 Svenska förklaringar och reservationer till 1996 års

utlämningskonvention m.m. 50

9 Ekonomiska konsekvenser 51

10 Författningskommentar 51

10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

51

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island och Norge 60

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 61

Bilaga 2 1996 års EU-konvention om utlämning 70

Bilaga 3 Utdrag ur Schengenkonventionen 82

Bilaga 4 Avtal om utlämning mellan Sveriges regering och Kanadas regering

 85

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanserna som yttrat sig över

departementspromemorian Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om

utlämning (Ds 2000:3) 97

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 98

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 108

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001 111

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels godkänner

1. konventionen om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater, med

de förklaringar beträffande artiklarna 3, 7, 12-14 samt 18 som regeringen har

förordat,

2. avtalet den 15 februari 2000 om utlämning mellan Sveriges regering och

Kanadas regering,

dels antar regeringens förslag till

3. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott, och

4. lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för brott,

dels att 40 § skall upphöra att gälla,

dels att 1, 2, 4, 6, 10, 14, 16, 26, 28 och 32 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 1 och 23 §§ skall placeras närmast före 2

respektive 24 §,

dels att rubriken närmast före 2 § skall lyda "Förutsättningar för utlämning",

dels att det närmast före 23 § skall införas en ny rubrik som skall lyda

"Tvångsmedel i avvaktan på en framställning om utlämning",

dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 3-3 c, 12 a och 27 a §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

 gärning och uppehåller sig här i riket må efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten enligt vad i denna lag sägs.

Den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten i enlighet med bestämmelserna i denna lag.

I 28-39 §§ finns särskilda bestämmelser om ett förenklat förfarande i vissa fall

 vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen.

2 §

Svensk medborgare må ej utlämnas.

 En svensk medborgare får inte utlämnas enligt denna lag i annat fall än där

det är särskilt föreskrivet.

3 §2

En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för

lagföring

1. om han eller hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande

vistats i den ansökande staten, eller

2. om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det

enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i mer än fyra år.

Har gärningen i sin helhet begåtts i Sverige, får utlämning beviljas endast om

gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om

utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket.

Vid bedömningen av om utlämning skall beviljas i fall som avses i denna paragraf

 skall särskilt beaktas möjligheterna till lagföring i Sverige.

3 a §

När utlämning beviljas i fall som avses i 3 § skall som villkor för utlämningen

ställas att den som begärs utlämnad skall återföras till Sverige för

verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i

anledning av brottet. Detta villkor behöver dock inte ställas

1. om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två år

stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs, eller

2. om den som begärs utlämnad samtycker till att verkställighet sker i den

ansökande staten.

När verkställighet enligt första stycket skall ske i Sverige tillämpas 25 g §

lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom. Vid verkställigheten skall den dömde alltid räknas till godo den

tid av påföljden som avtjänats i den andra staten och den tid som han eller hon

med anledning av brott som avses med påföljden varit anhållen eller häktad i den

 andra staten eller i Sverige.

3 b §

En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för

verkställighet av frihetsstraff

1. om han eller hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande

vistats i den ansökande staten, eller

2. om han eller hon samtycker till utlämning.

3 c §

Samtycke till verkställighet i den andra staten i fall som avses i 3 a och 3 b

§§ skall lämnas till den åklagare som verkställer utredning enligt 16 eller 31

§.

Om ett samtycke återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall

återkallelsen beaktas.

4 §3

Ej må någon utlämnas, med mindre den gärning för vilken utlämning begäres

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett

år. Har personen i den främmande staten dömts för gärningen, må han utlämnas

allenast om påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i ett år

eller mer. Utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen får dock beviljas

om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt

svensk lag är föreskrivet fängelse i sex månader eller mer. Har personen i den

ansökande staten dömts för gärningen, får han utlämnas endast om påföljden utgör

 minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande på anstalt under

 motsvarande tid.

Skall utlämning till främmande stat ske för gärning som avses i första stycket,

må utlämning till den staten samtidigt medgivas jämväl för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Skall utlämning ske till en annan stat för gärning som avses i första stycket,

får utlämning till den staten samtidigt beviljas även för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Har personen i den främmande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första punkten och för annan gärning som motsvarar brott

enligt svensk lag, må utlämning för gärningarna äga rum, om den gemensamma

påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande

på anstalt under motsvarande tid.

Har personen i den ansökande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första eller andra meningen och för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag, får utlämning för gärningarna beviljas, om

den gemensamma påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

6 §

Utlämning må ej beviljas för politiskt brott.

Utlämning får inte beviljas för ett politiskt brott.

Innefattar gärningen tillika brott av icke politisk beskaffenhet, må utlämning

beviljas för det brottet, såframt gärningen i det särskilda fallet prövas

övervägande äga karaktären av ett icke politiskt brott.

Innefattar gärningen även ett brott som inte är politiskt, får utlämning

beviljas för det brottet, om gärningen i det särskilda fallet övervägande har

karaktären av ett icke politiskt brott.

Första stycket gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

10 §4

Har i fråga om den person som avses med framställningen här i riket meddelats

dom beträffande det uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 §

rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats

beslut att icke tala å brottet, må utlämning för det brottet ej äga rum.

Har i fråga om den som begärs utlämnad här i riket meddelats dom beträffande det

 uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 § rättegångsbalken eller

motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats beslut att inte åtala för

brottet, får utlämning för det brottet inte beviljas.

Ej heller må utlämning beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet

enligt svensk lag.

Utlämning får inte heller beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet

 enligt svensk lag. Detta gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i

Europeiska unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara

 förfallet enligt svensk lag.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i

annan främmande stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet

 förövat i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

 utlämningskonventionen den 13 december 1957, den europeiska konventionen den 28

 maj 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska

konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål eller har

den staten slutit särskilt avtal med Sverige om utlämning för brott, må den

tilltalade ej utlämnas för brottet,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i en

 annan stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet förövat

i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

utlämningskonventionen den 13 december 1957 eller en överenskommelse som avses i

 2 kap. 5 a § fjärde stycket brottsbalken eller har den staten slutit särskilt

avtal med Sverige om utlämning för brott, får den som begärs utlämnad inte

utlämnas för brottet,

1. om han eller hon har frikänts från ansvar,

2. om han eller hon har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har

utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats.

Tredje stycket gäller ej i fråga om brott, som har förövats i den stat som gjort

 framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller allmän

inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 5 eller 6

brottsbalken, såvida ej lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

framställning om utlämning

Fjärde stycket gäller inte i fråga om brott, som har förövats i den stat som

gjort framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller

allmän inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 6 eller 7

brottsbalken, såvida inte lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

 framställning om utlämning eller efter att den som begärs utlämnad har

utlämnats från denna stat för lagföring.

12 a §

Vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen eller när det annars

följer av en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige, får den

 som har utlämnats, utöver vad som följer av 12 § första stycket 1,

1. åtalas eller straffas för annat brott som han eller hon har begått före

utlämningen, om han eller hon har lämnat sitt samtycke till det eller om det för

 brottet enligt lagen i den ansökande staten inte kan följa eller inte är utdömt

 frihetsstraff eller någon annan åtgärd som innefattar frihetsberövande, och

2. vidareutlämnas till en annan medlemsstat i Europeiska unionen om han eller

hon har lämnat sitt samtycke till det.

Första stycket gäller inte om den som har utlämnats är svensk medborgare.

14 §5

Framställning om utlämning skall ges in till Justitiedepartementet.

En framställning om utlämning skall göras skriftligen. Den får översändas per

telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt.

Framställningen skall ges in till Justitiedepartementet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den främmande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt företes.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det inte framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den ansökande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt lämnas.

16 §6

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad om förundersökning i brottmål är stadgat.

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål.

Riksåklagaren eller åklagare som verkställer utredningen får under utredningen

begära kompletterande information av behörig myndighet i en medlemsstat i

Europeiska unionen. Sådan direkt kommunikation får även ske om det har avtalats

i en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om den

andra staten tillåter det.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner högsta domstolen hinder mot

 utlämning möta enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att gälla.

Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket, gäller

beslutet ej under tid då personen med anledning av misstanke om brott som där

avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller eljest är omhändertagen på anstalt.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner Högsta domstolen att det

finns hinder mot utlämning enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att

gälla. Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket,

gäller beslutet inte under tid då personen med anledning av misstanke om brott

som där avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller på annat sätt är omhändertagen på anstalt.

Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att utlämning har beviljats.

Talan mot rättens beslut i fråga om tvångsmedel förs genom besvär till högsta

domstolen utan inskränkning till viss tid.

Rättens beslut i fråga om tvångsmedel överklagas till Högsta domstolen utan

inskränkning till viss tid.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet äger påfordra, att ny förhandling skall

 äga rum inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet kan begära att ny förhandling skall äga

 rum inom tre veckor från det att beslut senast har meddelats.

26 §7

Chefen för Justitiedepartementet får medge, att den som av främmande stat

utlämnas till annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk

medborgare och det inte heller annars finns synnerliga skäl mot det.

Framställning om detta ges in till Justitiedepartementet.

Chefen för Justitiedepartementet får medge, att den som av en stat utlämnas till

 en annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk medborgare och det

 inte heller annars finns synnerliga skäl mot det. Framställning om detta ges in

 till Justitiedepartementet.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må medgivas, att även

 svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej skulle ha förelegat för

utlämning av honom till den mottagande staten enligt 2 eller 4 § lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Medgivande får lämnas till att en svensk medborgare förs genom riket, om hinder

inte skulle ha förelegat för utlämning av honom eller henne till den mottagande

staten enligt denna lag eller enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning

för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

27 a §

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i denna

lag.

28 §8

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-39 §§.

32 §9

Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma förfarande

 som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren.

Första stycket andra meningen tillämpas inte när den som eftersöks är svensk

medborgare.

Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

 denna tid.

Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som avses

i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker till

att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls eller

ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

2.1

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Utlämning för politiskt brott må ske, allenast om gärningen eller gärning av

motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff och den som begärs

utlämnad ej är svensk medborgare.

Utlämning för ett politiskt brott får endast ske om gärningen eller en gärning

av motsvarande beskaffenhet i svensk lag är belagd med straff.

En begäran om utlämning får inte avslås på grund av att brottet är politiskt, om

 detta skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan

Sverige och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i andra

stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

3 Ärendet och dess beredning

I promemorian Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om utlämning (Ds

2000:3) föreslås att Sverige skall tillträda konventionen och att det i

anledning av tillträdet skall göras vissa ändringar i lagen (1957:668) om

utlämning för brott (utlämningslagen) och lagen (1959:254) om utlämning för

brott till Danmark, Finland, Island och Norge (nordiska utlämningslagen).

Regeringen behandlar i detta ärende de förslag som läggs fram i promemorian.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 1.

Lagstiftningen i promemorian är utformad med beaktande av 1996 års konvention om

 utlämning mellan EU:s medlemsstater (1996 års utlämningskonvention) och

Schengenkonventionens bestämmelser om utlämning, bilagorna 2 och 3.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 5. En sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr Ju/2000/387/BIRS).

I ärendet behandlas även ett bilateralt avtal mellan Sverige och Kanada om

utlämning, bilaga 4. Avtalet föranleder inte någon lagändring. Vidare behandlas

frågan om sänkning av den allmänna strafftröskeln i 4 § första stycket

utlämningslagen. Dessa frågor har beretts genom att utkast till lagrådsremissen

har överlämnats till Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen och

Kriminalvårdsstyrelsen för synpunkter.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

 förslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Lagrådet har

 i huvudsak godtagit förslagen, men har också föreslagit vissa justeringar.

Regeringen har på de flesta punkter följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets

 synpunkter i författningskommentaren. Regeringen har dock inte följt Lagrådets

förslag till omformulering av 6, 10 och 32 §§ utlämningslagen och av vissa delar

 av 12 a § utlämningslagen och 4 § i nordiska utlämningslagen.

4 Nuvarande reglering

4.1 Utlämningslagen

Utlämningslagen innehåller regler om villkoren för och förfarandet vid utlämning

 från Sverige till annan stat än Danmark, Island, Finland och Norge. Lagen är

tillkommen i nära anslutning till det arbete inom Europarådet som ledde fram

till 1957 års europeiska utlämningskonvention (1957 års utlämningskonvention)

och bygger i allt väsentligt på denna konvention (prop. 1957:156, 1LU 1957:37,

rskr. 1957:377; även prop. 1958:139, SÖ 1959:65).

I samband med att Sverige år 1997 ratificerade 1995 års konvention om ett

förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater

(1995 års utlämningskonvention) infördes ett antal nya bestämmelser i

utlämningslagen (prop. 1996/97:88, bet. 1995/96:JuU15, rskr. 1996/97:198, SÖ

1998:43). Dessa bestämmelser har trätt i kraft i förhållande till Tyskland,

Spanien, Österrike och Nederländerna (SFS 1999:746 och SFS 2000:701).

4.1.1 Villkoren för utlämning

I 2 § utlämningslagen finns ett förbud mot utlämning av svenska medborgare.

Förbudet gäller utlämning enligt utlämningslagen.

Enligt 4 § får utlämning ske under förutsättning att den gärning för vilken

utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet

fängelse i mer än ett år. Avser framställningen flera brott är det tillräckligt

att ett av dem är av denna svårhetsgrad. Har dom meddelats i den ansökande

staten, måste påföljden dessutom utgöra frihetsstraff i minst fyra månader eller

 annat omhändertagande på anstalt under motsvarande tid. Det krävs alltså s.k.

dubbel straffbarhet för utlämning och i princip att brotten är av en viss

svårhetsgrad.

Utlämning får inte beviljas för militära brott och inte heller för politiska

brott (5 och 6 §§).

Utlämning får enligt 7 § inte heller beviljas om det kan befaras att den som har

 utlämnats på grund av sin härstamning, tillhörighet till en viss samhällsgrupp

eller religiösa eller politiska uppfattning löper risk att bli utsatt för

förföljelse som riktar sig mot hans liv eller hälsa eller som på annat sätt är

av allvarligt slag.

Enligt 8 § får utlämning inte beviljas, om det skulle strida mot grundläggande

humanitära krav, t.ex. mot bakgrund av den eftersöktes ungdom eller

hälsotillstånd.

I 9 § uppställs vissa krav på bevisning i skuldfrågan. I princip fordras dom

eller häktningsbeslut från behörig myndighet i den stat som ansöker om

utlämning.

Enligt 10 § får utlämning inte beviljas bl.a. om dom beträffande det aktuella

brottet har meddelats här i landet. Vidare uppställs förbud mot utlämning om

straff för brottet skulle vara förfallet (preskriberat) enligt svensk lag. I

paragrafen finns även bestämmelser om betydelsen av att det redan finns en dom

som har meddelats i utlandet och som gäller den gärning för vilken utlämning

begärs.

11 § behandlar situationen att lagföring eller straffverkställighet beträffande

annan brottslighet pågår i Sverige. Utlämning kan inte ske så länge ett sådant

hinder består. Däremot kan tillfällig utlämning beviljas med villkor att den som

 har utlämnats senare överlämnas till svensk myndighet, om utlämningen begärs

för att han skall kunna delta i en rättegång i den andra staten.

När utlämning beviljas kan enligt 12 § vissa villkor uppställas. Den som

utlämnas får t.ex. inte, utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet,

åtalas eller straffas i den främmande staten för något annat brott som han

begått före utlämningen (specialitetsprincipen). Han får inte heller utan sådant

 medgivande vidareutlämnas till annan stat. Den som utlämnas får inte straffas

med döden. Dessa villkor behöver normalt inte uppställas gentemot stater som har

 tillträtt 1957 års utlämningskonvention eller med vilka Sverige har

utlämningsavtal. De intressen som villkoren i 12 § skyddar har i allmänhet

beaktats i konventionen eller i avtalen.

I 13 § finns bestämmelser om prövning av konkurrerande utlämningsframställningar

 från två eller flera stater avseende samma person.

4.1.2 Förfarandet

Det formella förfarandet vid utlämning regleras i 14-22 §§ utlämningslagen.

Särskilda regler finns vid s.k. förenklad utlämning inom EU, se 28-40 §§ och

avsnitt 4.1.3.

En framställning om utlämning skall enligt 14 § ges in till

Justitiedepartementet.

Enligt 15 § skall regeringen omedelbart avslå en framställning om det är

uppenbart att den inte bör bifallas. Om framställningen inte avslås direkt skall

 Riksåklagaren avge yttrande innan regeringen fattar beslut i anledning av

framställningen. Om den person som begärs utlämnad inte har samtyckt till att

utlämnas skall ärendet dessutom prövas av Högsta domstolen.

Om Högsta domstolen har funnit att det finns hinder mot utlämning enligt 1-10

§§, får regeringen enligt 20 § inte bifalla framställningen.

I 23 § regleras användandet av tvångsmedel i avvaktan på en

utlämningsframställning från främmande stat, dvs. i de fall då det ännu inte

finns någon formell utlämningsframställning.

Enligt 24 § får regeringen medge att den som har utlämnats ställs till ansvar i

den främmande staten för annan, före utlämningen förövad gärning, än den för

vilken utlämning skett eller att vidareutlämning får ske från den ansökande

staten till en tredje stat.

Sedan framställning om utlämning har gjorts får åtal inte väckas för det

uppgivna brottet, om inte utlämningsframställningen har avslagits (25 §).

Justitieministern kan enligt 26 § medge att den som av främmande stat har

utlämnas till annan utomnordisk stat får föras genom Sverige, om han inte är

svensk medborgare och det inte heller av andra skäl föreligger hinder mot

transiteringen. Enligt andra stycket får en svensk medborgare i vissa fall

transiteras till ett annat nordiskt land.

4.1.3 Förenklat utlämningsförfarande inom EU

Regler om ett förenklat utlämningsförfarande inom EU finns i 28-40 §§.

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i EU samtycker till

 att bli utlämnad kan utlämningsfrågan prövas i ett förenklat förfarande (28 §).

Förutsatt att eftersökningen från den andra staten innehåller vissa uppgifter

behöver en formell utlämningsframställning inte göras (30 §).

Det är en uppgift för allmän åklagare på lokal nivå att utreda om

förutsättningarna för utlämning är uppfyllda (31 §). I det avseendet gäller de

allmänna reglerna i utlämningslagen. Den eftersökte skall tillfrågas om han

samtycker till utlämning (32 §). I samband med det skall han tillfrågas om han

medger rätt för den ansökande staten att lagföra honom för brott som begåtts

före utlämningen och som inte omfattas av eftersökningen och att vidareutlämna

honom till annan medlemsstat i EU. Enligt samma paragraf skall en eventuell

återkallelse av samtycket eller medgivandet som görs innan utlämningen

verkställs beaktas.

Har samtycke lämnats skall åklagaren överlämna ärendet till Riksåklagaren, som

kan besluta om utlämning om det är uppenbart att utlämning skall beviljas (33

§). I annat fall skall ärendet överlämnas till chefen för Justitiedepartementet

för beslut. Beslut i fall då flera stater begärt utlämning av samma person eller

 beslut om avslag på den grunden att det finns hinder mot utlämning skall dock

alltid fattas av regeringen.

Framställning om transport genom Sverige av någon som utlämnas enligt det

förenklade förfarandet skall göras hos Justitiedepartementet (40 §).

4.2 Den nordiska utlämningslagen

Enligt 27 § utlämningslagen gäller inte den lagen i förhållande till de övriga

nordiska länderna. Gentemot dessa gäller i stället den nordiska utlämningslagen.

 Den nordiska utlämningslagen är tillkommen i nära samarbete mellan de nordiska

länderna, som alla har antagit en likartad lagstiftning (prop. 1959:72, 1LU

1959:22, rskr. 1959:207).

4.2.1 Villkoren för utlämning

I 1-8 §§ finns bestämmelser om villkoren för utlämning från Sverige till de

övriga nordiska länderna.

För utlämning fordras enligt 1 § endast att gärningen är belagd med straff i den

 ansökande staten. Något generellt krav på dubbel straffbarhet finns inte.

En svensk medborgare kan enligt 2 § utlämnas om han vid tiden för brottet sedan

minst två år stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs eller

 den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt

svensk lag är föreskrivet fängelse i mer än fyra år, dvs. att det i straffskalan

 ingår fängelse i mer än fyra år.

I 3 § uppställs som huvudregel att utlämning inte får ske om endast böter kan

ådömas för gärningen i den ansökande staten.

Utlämning för politiskt brott får enligt 4 § ske endast om gärningen motsvarar

brott enligt svensk lag och den som begärs utlämnad inte är svensk medborgare.

Enligt 5 § får utlämning inte beviljas om det här i riket har meddelats dom

eller åtalsunderlåtelse angående det eller de brott som ligger till grund för

utlämningsframställningen. Enligt 6 § innebär en inledd förundersökning, ett

åtal för annat allvarligt brott eller en förestående straffverkställighet att

utlämning inte kan ske så länge hindret består.

I 7 § anges vissa villkor som skall uppställas för att utlämning skall kunna

beviljas. Den som utlämnas får inte lagföras för ett brott begånget före

utlämningen om han har dömts eller meddelats åtalsunderlåtelse här i landet för

det brottet. Gäller det en svensk medborgare eller ett politiskt brott får

lagföring för annat brott ske endast om regeringen lämnat särskilt medgivande

till detta eller om den som har utlämnats har samtyckt till lagföringen eller

frivilligt stannat kvar i landet efter den lagföring som utlämningen avsett

eller, sedan han lämnat den ansökande staten, frivilligt återvänt dit.

Vidareutlämning till en tredje stat enligt 8 § kräver i princip ett särskilt

medgivande av regeringen.

4.2.2 Förfarandet

Det nordiska utlämningsförfarandet regleras i 9-16 §§.

Av 9 § följer att de berörda myndigheterna, till skillnad från vad som gäller

enligt 1957 års utlämningslag, skall ta direkt kontakt med varandra istället för

 att ge in ansökan till Justitiedepartementet. Det innebär att en framställning

om utlämning sänds till en åklagarmyndighet eller åklagarkammare på den ort där

den eftersökte finns.

En lokal åklagare verkställer en utredning enligt reglerna om förundersökning i

brottmål (10 §). Om den eftersökte samtycker till utlämning, kan den lokale

åklagaren enligt 15 §, med vissa undantag, själv meddela beslut om utlämning. Om

 förutsättningar för beslut på lokal nivå inte är uppfyllda, skall ärendet

överlämnas till Riksåklagaren. Riksåklagaren får besluta om utlämning om det är

uppenbart att framställningen skall beviljas och den inte rör en svensk

medborgare eller avser utlämning för politiskt brott. I dessa fall är

beslutsrätten förbehållen regeringen. Regeringen har enligt 15 a § möjlighet att

 inhämta yttrande från Högsta domstolen.

Användningen av tvångsmedel regleras i 17 §.

Enligt 19 § får den som utlämnas från en nordisk stat till en annan transiteras

genom Sverige utan särskilt tillstånd.

5 1996 års EU-konvention om utlämning

5.1 Bakgrund

I september 1993 enades EU:s ministerråd om en förklaring som drog upp

riktlinjerna för att effektivisera utlämningsförfarandet mellan EU:s

medlemsstater. En rådsarbetsgrupp fick till uppgift att utarbeta ett förslag

till utlämningskonvention som skulle göra utlämningsförfarandet enklare och

smidigare än den ordning som följer av 1957 års utlämningskonvention. I juni

1994 beslutade rådet att uppmärksamheten först skulle riktas mot förfarandet i

de fall då de berörda personerna samtycker till att bli utlämnade. Konventionen

om ett förenklat förfarande beträffande personer som lämnar sitt samtycke till

utlämning antogs av rådet och undertecknades den 10 mars 1995. Arbetet med de

återstående frågorna har sedan fortsatt och lett fram till konventionen om

utlämning mellan EU:s medlemsstater (1996 års utlämningskonvention).

Konventionen undertecknades av samtliga medlemsstater den 27 september 1996. Den

 har ännu inte trätt i kraft. Konventionstexten finns intagen i bilaga 2.

1996 års utlämningskonvention skall också ses mot bakgrund av

Schengensamarbetet, som har till syfte att med hänsyn till den fria rörligheten

för personer inom EU utveckla det polisiära och rättsliga samarbetet mellan

medlemsstaterna. Sverige har beslutat att ansluta sig till Schengensamarbetet

genom att tillträda tillämpningskonventionen till Schengenavtalet

(Schengenkonventionen; se prop. 1997/98:42, bet. 1997/98:JuU15, rskr.

1997/98:181). Schengenkonventionen innehåller bl.a. regler om utlämning (art.

59-66), se bilaga 3. Reglerna syftar till att komplettera och underlätta

tillämpningen av 1957 års utlämningskonvention. På några punkter tangerar

reglerna i Schengenkonventionen bestämmelserna i 1996 års utlämningskonvention.

Dessa redovisas närmare i avsnitt 5.2 (vid artikel 9), 7.3.1 (under rubriken

Straffverkställighet) och 7.3.4. I lagen (2000:343) om internationellt polisiärt

 samarbete finns bestämmelser om polissamarbete inom EU och som föranleds av

Sveriges anslutning till Schengenkonventionen (prop. 1999/2000:64, bet.

1999/2000:JuU17, rskr. 1999/2000:215).

Den 1 oktober 2000 trädde ny lagstiftning i kraft för internationell rättslig

hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19, rskr.

1999/2000:216). Lagen syftar bl.a. till att anpassa svensk lagstiftning till

Schengenkonventionens motsvarande regler. Schengenkonventionens regler om

överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke har förts in i

lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom (prop. 1999/2000:45 bet. 1999/2000:JuU13 och JuU19, rskr.

1999/2000:172 och 216). Denna lagstiftning trädde i kraft den 30 september 2000

(SFS 2000:294).

5.2 Konventionens huvudsakliga innehåll och dess förhållande till svensk rätt

Konventionens huvudsyfte är enligt artikel 1.1 att komplettera bestämmelserna i

och att underlätta tillämpningen av 1957 års utlämningskonvention. Att

konventionen är avsedd att vara en komplettering till 1957 års

utlämningskonvention (och de två tilläggsprotokoll som hör till denna) innebär

att bestämmelserna i den konventionen fortsätter att gälla i alla frågor som

inte regleras i 1995 och 1996 års utlämningskonventioner.

Enligt artikel 1.2 är 1996 års utlämningskonvention inte avsedd att påverka

tillämpningen av mer förmånliga bestämmelser i bilaterala eller multilaterala

avtal som är i kraft mellan medlemsstaterna. Konventionen påverkar inte heller

mer förmånliga bestämmelser till följd av likartad lagstiftning som gäller

mellan medlemsstaterna. Exempel på detta är den samnordiska lagstiftningen, som

för svensk del kommit till uttryck i den nordiska utlämningslagen (se ovan under

 avsnitt 4.2).

Genom artikel 2 sänks - i jämförelse med 1957 års utlämningskonvention -

strafftröskeln för utlämningsbara brott till sex månaders frihetsstraff i den

anmodade staten, medan den nuvarande gränsen på tolv månader behålls i fråga om

den ansökande statens lagstiftning. Artikeln behandlas i avsnitt 7.3.2.

I artikel 3 görs undantag från kravet på dubbel straffbarhet när det gäller

vissa grova fall av organiserad brottslighet och terrorism. Artikeln behandlas i

 avsnitt 7.3.5.

Enligt artikel 4 får utlämning för straffverkställighet inte vägras på den

grunden att den eftersökte, om han utlämnas, kommer att placeras på en annan

plats än i kriminalvårdsanstalt. Det kan t.ex. gälla vid verkställighet av ett

fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Bestämmelsen

är förenlig med den svenska lagstiftningen, som vid utlämning för lagföring

knyter an till straffskalan för brottet och inte till påföljden i det särskilda

fallet (se 4 § utlämningslagen). Även vid utlämning för straffverkställighet är

den svenska lagstiftningen förenlig med konventionsbestämmelsen, eftersom denna

endast omfattar frihetsberövande påföljd. Artikeln föranleder således inga

lagstiftningsåtgärder.

I artikel 5 slås som huvudregel fast att den anmodade staten inte får betrakta

något brott som politiskt. Begränsningar är möjliga, bl.a. på det sättet att

varje medlemsstat kan förklara att den nämnda huvudregeln skall gälla endast i

fråga om gärningar som avses i Europakonventionen om bekämpande av terrorism

(terrorismkonventionen). Artikeln behandlas i avsnitt 7.3.3.

Enligt artikel 6 gäller beträffande s.k. fiskaliska brott - dvs. brott mot

lagstiftning rörande skatter och avgifter samt tullar och valutatransaktioner -

att utlämning skall kunna ske om gärningen motsvarar ett brott av samma

beskaffenhet enligt den anmodade statens lagstiftning, även om den anmodade

statens lagstiftning inte föreskriver samma slag av skatter och avgifter eller

inte har samma typ av bestämmelser på området. Motsvarande bestämmelse finns i

andra tilläggsprotokollet till 1957 års utlämningskonvention.

Tilläggsprotokollet har ratificerats av Sverige (prop. 1978/79:80, JuU

1978/79:18, rskr. 1978/79:157, SÖ 1979:13), men däremot inte av alla EU:s

medlemsstater. Bestämmelserna fordrar därför inga ytterligare lagändringar.

Artikel 7 behandlar utlämning av egna medborgare. Huvudregeln är här att

utlämning inte får vägras på den grunden att den som begärs utlämnad är

medborgare i den anmodade staten. Varje medlemsstat har dock möjlighet att vägra

 utlämning eller att ställa upp särskilda villkor för att lämna ut egna

medborgare. Artikeln behandlas i avsnitt 7.3.1.

Enligt artikel 8 får utlämning inte vägras på den grunden att brottet eller

påföljden preskriberats enligt den anmodade statens lagstiftning. Artikeln

behandlas i avsnitt 7.3.4.

Artikel 9 innehåller en regel för de fall då amnesti har beviljats i den

anmodade staten rörande det aktuella brottet. Bestämmelsen innebär att utlämning

 inte skall beviljas för brottet i fråga. Schengenkonventionen innehåller en

liknande reglering. Enligt artikel 62.2 skall amnesti som utfärdas i den

anmodade staten inte utgöra hinder mot utlämning, såvida inte brottet faller

under den statens domsrätt. I andra tilläggsprotokollet till 1957 års

utlämningskonvention finns en bestämmelse med samma innehåll. Vid ratificeringen

 av tilläggsprotokollet konstaterades att 10 § första stycket utlämningslagen

innehåller ett förbud mot utlämning i de fall som bestämmelsen tar sikte på.

Någon lagändring ansågs därför inte nödvändig (prop. 1978/79:80 s. 14). Det

finns inte anledning att göra någon annan bedömning nu.

Artiklarna 10 och 11 innebär avsteg från det skydd som specialitetsprincipen

ger, på så sätt att den som har utlämnats i vissa fall kan dömas för brott

begångna före utlämningen utan att dessa legat till grund för utlämningsbeslutet

 och utan att den anmodade medlemsstaten i efterhand har lämnat sitt samtycke.

Detta gäller när den påföljd som kan komma i fråga är av icke frihetsberövande

art eller då den som har utlämnats själv avstår från att åberopa

specialitetsprincipen. Enligt artikel 12 skall vidareutlämning, dvs. utlämning

från den ansökande staten till en tredje EU-stat, normalt inte kräva särskilt

samtycke från den anmodade staten. Artiklarna 10-12 behandlas i avsnitt 7.3.6.

Artikel 13 föreskriver att varje medlemsstat skall utse en centralmyndighet för

hanteringen av utlämningsärenden samt att utlämningsframställningar får göras

med utnyttjande av telefax. Enligt artikel 14 kan en stat medge att berörda

myndigheter i respektive land kan kontakta varandra direkt för kompletterande

upplysningar. Artiklarna behandlas i avsnitt 7.3.8.

Artikel 15 innehåller undantag från krav på bestyrkande av handlingars äkthet

och andra formaliteter. Några sådana krav ställs inte upp i den svenska

utlämningslagstiftningen. Artikeln kräver därför inte några lagändringar.

I artikel 16 ges bestämmelser om dokumentation vid transitering. Dokumentationen

 motsvarar i stort vad en framställning om utlämning enligt det förenklade

utlämningsförfarandet mellan EU:s medlemsstater skall innehålla (se 29 §

utlämningslagen). Någon reglering av krav på dokumentationen vid framställningar

 om transitering har hittills inte ansetts motiverad (se prop. 1996/97:88 s.

27). Något skäl för en annan ståndpunkt finns för närvarande inte.

Artikel 17 behandlar frågan om reservationer. Enligt artiklarna 3 (undantag från

 kravet på dubbel straffbarhet), 5 (politiska brott), 6 (fiskaliska brott) och 7

 (utlämning av egna medborgare) finns möjligheter att reservera sig eller

uppställa villkor för dessa bestämmelsers tillämpning. Några andra

reservationsmöjligheter finns inte. Svenska förklaringar och reservationer till

konventionen redovisas i avsnitt 8.

Avslutningsvis gör artikel 18 det möjligt för de medlemsstater som kommer

överens om detta att tillämpa konventionens bestämmelser innan konventionen

formellt har trätt i kraft, dvs. innan samtliga femton medlemsstater har

ratificerat den. Ikraftträdandefrågan behandlas i avsnitt 7.3.10.

Sammanfattningsvis innebär 1996 års utlämningskonvention vidgade möjligheter i

förhållande till 1957 års utlämningskonvention vad gäller att få medborgare i

den anmodade staten utlämnade. Möjligheterna att vägra utlämning på grund av

preskription eller med hänsyn till att gärningen i fråga kan anses vara politisk

 eller politiskt betingad begränsas. Konventionen innehåller också undantag från

 specialitetsprincipen och kravet på samtycke vid utlämning till en tredje stat

samt, i vissa fall, från kravet på dubbel straffbarhet. Utlämning skall också i

viss utsträckning kunna ske för brott som enligt 1957 års utlämningskonvention

inte är tillräckligt allvarliga för att självständigt kunna medge utlämning.

6 Avtalet med Kanada om utlämning

Sverige har med Kanada förhandlat fram ett bilateralt utlämningsavtal, se bilaga

 3. Avtalet undertecknades den 15 februari 2000 och ersätter tidigare

utlämningsavtal mellan länderna (SÖ 1976:30, SÖ 1980:21). En målsättning med det

 nya avtalet, som bl.a. innebär att utlämning kan ske för ett större antal brott

 än tidigare, är att förenkla utlämningsförfarandet.

De 22 artiklarna i avtalet följer i huvudsak det tidigare avtalet.

Artikel 1 anger ett åtagande för avtalsparterna att utlämna enligt avtalet för

lagföring och för straffverkställighet. Det bör noteras att avtalet för Sveriges

 del inte utesluter utlämning för brott som faller utanför dess

tillämpningsområde.

Av artikel 2.1 följer en skyldighet att utlämna för brott som är belagt med

frihetsstraff i minst två år. Vid utlämning för straffverkställighet skall

enligt artikel 2.3 minst sex månaders frihetsstraff återstå att verkställa.

Enligt artikel 2.5 kan utlämning ske för fiskala brott. Utgångspunkten är att

förutsättningarna i artikel 2.1 - och i förekommande fall dessutom artikel 2.3 -

 är uppfyllda. Samma förutsättningar gäller enligt artikel 2.9 för att s.k

accessorisk utlämning (se 4 § andra stycket utlämningslagen) skall kunna

beviljas. Utlämning skall vidare enligt artikel 2.6 beviljas för brott som har

begåtts utanför den ansökande statens territorium, förutsatt att den anmodade

staten under motsvarande förhållanden hade haft jurisdiktion för brottet eller

om den som begärs utlämnad är medborgare i den ansökande staten. Av bestämmelsen

 i artikel 2.7 följer att ett brott är utlämningsbart om gärningen vid

brottstillfället var kriminaliserad i den ansökande staten och om

kriminalisering vid tiden för utlämningsframställningen dessutom förelåg i den

anmodade staten. Artikel 2.8 avser det fallet att utlämning begärs för

verkställighet av en dom på både fängelse och böter, vilket enligt den svenska

utlämningslagstiftningen är möjligt. Bestämmelsen är dock fakultativ. Det

svenska påföljdssystemet innebär att kombinationen fängelse och böter mycket

sällan utdöms, varför Sverige inte kommer att kunna utnyttja möjligheten att

begära utlämning med stöd av bestämmelsen. Även i övrigt står artikeln i

överensstämmelse med den svenska utlämningslagen.

Artikel 3 anger obligatoriska utlämninghinder. Dessa motsvarar i huvudsak vad

som utgör hinder för utlämning enligt 5-7 och 10 §§ utlämninglagen.

Enligt artikel 4, som anger diskretionära utlämningshinder, får utlämning vägras

 bl.a. om den anmodade staten med stöd av egen jurisdiktion kommer att lagföra

brottet. Bestämmelsen kräver inte någon ändring av utlämningslagen.

Utlämning får enligt artikel 5 vägras om den som begärs utlämnad är medborgare i

 den anmodade staten. Frågan om utlämning av svenska medborgare behandlas i

avsnitt 7.3.1.

Enligt artikel 6 skall utlämningsframställningar ske på diplomatisk väg. Genom

en ändring i 14 § utlämningslagen (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19,

rskr. 1999/2000:216)) har Sverige avskaffat kravet på att

utlämningsframställningar skall göras på diplomatisk väg. För svensk del kommer

utlämningsframställningar från Kanada att godtas även om de inte görs på

diplomatisk väg. Avtalet bör dock i denna del kompletteras med en s.k.

noteväxling, där Sverige och Kanada förklarar att utlämningsframställningar och

efterföljande skriftväxling kan ske mellan staternas justitiedepartement. Frågor

 om kommunikationsvägar m.m. behandlas i avsnitt 7.3.8.

Artikel 7 anger den utredning som den ansökande staten skall bifoga en

utlämningsframställning. Bestämmelsen, som är den mest betydande förändringen i

förhållande till det tidigare avtalet, innebär bl.a. att ett häktningsbeslut

från en domstol i den ansökande staten skall godtas som tillräcklig utredning

och grund för utlämningsframställningen om det åtföljs av en sammanställning där

 åklagaren anger sin bevisning i målet samt att bevisningen upptagits i enlighet

 med den ansökande statens lagstiftning. I ett utlämningsärende där utlämning

begärs från Sverige innebär bestämmelsen att 9 § tredje stycket utlämningslagen

kan tillämpas. En motsvarande bestämmelse finns i artikel XI i

tilläggskonventionen till utlämningskonventionen med Amerikas Förenta Stater (se

 SÖ 1984:34).

Enligt artikel 8 krävs inte legalisering eller bestyrkande av handlingar som

ligger till grund för en utlämningsframställning. Bestämmelsen överensstämmer

med svensk rätt.

Artikel 9 föreskriver att alla handlingar som överlämnas i enlighet med avtalet

skall vara översatta till den anmodade statens officiella språk. Vid

framställning om utlämning från Kanada skall framställningen således vara

översatt till engelska eller franska. Enligt artikel 10 får den anmodade staten

 begära kompletterande dokumentation om det bedöms vara nödvändigt. Bestämmelsen

 överensstämmer med svensk rätt.

I den utsträckning den anmodade statens lagstiftning medger det kan enligt

artikel 11 utlämning beviljas trots att förutsättningarna i artikel 7 inte är

uppfyllda. Förutsättningen för bestämmelsens tillämplighet är att den som begärs

 utlämnad samtycker till det. Bestämmelsen innebär inte att kravet efterges på

utredning enligt 14 § andra stycket utlämningslagen. Även om den som begärs

utlämnad samtycker till det, måste det vara möjligt att av utredningen bedöma om

 det finns något hinder mot utlämning. Om den som begärs utlämnad samtycker till

 utlämning innebär bestämmelsen emellertid att en kanadensisk dom eller

häktningsbeslut skall godtas, om det inte framgår att domslutet eller

häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt (jfr 9 § tredje stycket

utlämningslagen). Bestämmelsen kräver inte någon ändring av utlämningslagen.

Artikel 12 innehåller bestämmelser om provisoriskt anhållande och motsvarar i

allt väsentligt samma bestämmelse i 1976 års avtal. Artikel 12.5 och 12.6 är nya

 och innebär att ett beslut om anhållande kan förlängas eller ändras - inom

ramen för utlämningslagens bestämmelser - till ett annat tvångsmedelsbeslut.

Bestämmelsen kräver inte någon ändring av utlämningslagen.

Artikel 13 innehåller bestämmelser om konkurrerande framställningar, artikel 14

behandlar frågor om överlämnande och artikel 15 frågor om uppskjutet

överlämnande. I sistnämnda artikel har tillkommit en bestämmelse som möjliggör

tillfällig utlämning (jfr 11 § andra stycket utlämningslagen). Inte heller dessa

 bestämmelser kräver någon ändring av utlämningslagen.

Artikel 16 motsvarar artikel 21 i 1957 års utlämningskonvention och innehåller

bestämmelser om överlämnande av beslagtagen egendom. Bestämmelsen innebär inte

någon saklig förändring i förhållande till 1976 års avtal (jfr prop. 1958:139 s

15). Frågor om beslag och överlämnande av egendom kan även prövas enligt lagen

(2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål.

Enligt artikel 17 får den som har utlämnats inte åtalas, straffas eller häktas

för brott som han har begått före utlämningen förutom i vissa angivna fall,

bl.a. om den som har utlämnats samtycker till en sådan åtgärd inför de rättsliga

 myndigheterna i den stat dit han eller hon har utlämnats. Artikeln omfattas av

bestämmelsen i den föreslagna 12 a § och kräver därför inte någon lagändring.

Artikel 18 reglerar vidareutlämning till tredje stat. Bestämmelsen

överensstämmer med svensk rätt.

Transiteringsbestämmelsen i artikel 19 innebär en förenkling i förhållande till

1976 års avtal, bl.a. genom att en framställningen endast behöver innehålla de

upplysningar som krävs för ett provisoriskt anhållande enligt artikel 12, men

kräver inte någon lagändring.

Artikel 20 behandlar frågor om kostnader i utlämningsärenden. Bestämmelsen

innebär inte någon ändring i sak och kräver inte någon lagändring.

Enligt artikel 21 handhas svenska utlämningsframställningar inför kanadensiska

domstolar av Kanadas justitieminister. Kanadensiska utlämningsframställningar

handläggs enligt utlämningslagen, med beaktande av avtalet.

1976 års utlämningsavtal med Kanada upphör enligt artikel 22 att gälla när det

nya avtalet har ratificerats.

Sammanfattningsvis bedöms utlämningsavtalet med Kanada inte kräva någon annan

lagändring än den som föranleds av artikel 17 - dvs. möjligheten för den som har

 utlämnats att genom sitt samtycke avstå från specialitetsprincipens skydd. Den

frågan behandlas i avsnitt 7.3.6.

7 Överväganden

7.1 Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om utlämning

Regeringens förslag: Sverige skall ratificera 1996 års utlämnings konvention.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Rikspolisstyrelsen har framhållit betydelsen av att rättssystemen i de stater

som i framtiden beviljas medlemskap i EU uppfyller högt ställda krav. Detta är,

enligt styrelsen, en förutsättning för ett fortsatt förtroendefullt samarbete i

brottsbekämpande syfte mellan medlemsstaterna.

Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att med framgång kunna

bekämpa grov kriminalitet är att metoder för lagföring och straffverkställighet

är effektiva. Med ökad internationell rörlighet krävs för detta ändamål ett

långtgående gränsöverskridande samarbete.

Villkoren för brottslig verksamhet i Europa har förändrats avsevärt efter

tillkomsten av 1957 års utlämningskonvention. Det har blivit särskilt tydligt

under de senaste åren. Det europeiska samarbetet med minskad gränskontroll och

ökad rörlighet mellan länderna har inneburit nya möjligheter också för den

internationella brottsligheten. Det är av yttersta vikt att den här typen av

allvarlig brottslighet kan bekämpas och att det sker på ett effektivt sätt.

Detta förutsätter en kontinuerlig omprövning och förnyelse av den reglering som

gäller för internationellt straffrättsligt samarbete.

I den förklaring som 1993 antogs av EU:s ministerråd, och som legat till grund

för arbetet med 1996 års utlämningskonvention, konstateras att

utlämningsinstitutet spelar en avgörande roll när det gäller medlemsstaternas

möjligheter att utöva sin behörighet på straffrättens område. Det betonas också

att det finns betydande likheter mellan de olika medlemsstaternas

kriminalpolitik och att det framför allt finns ett ömsesidigt förtroende för att

 de nationella rättssystemen fungerar på ett korrekt och rättssäkert sätt. Detta

 har gjort det möjligt att, i syfte att underlätta och effektivisera utlämning

mellan medlemsstaterna, lägga fram nya och mindre restriktiva bestämmelser bl.a.

 när det gäller kravet på dubbel straffbarhet, politiska brott och utlämning av

egna medborgare.

För svensk del finns en lång tradition av samarbete på utlämningsrättens område

inom Norden, där reglerna för utlämning är mer liberala än i utomnordiska

förhållanden. Erfarenheterna av detta samarbete är goda. Den nordiska modellen

har också varit av intresse som förebild vid utarbetandet av konventionen. Det

finns nu enligt regeringens uppfattning starka skäl att vidareutveckla det

europeiska samarbetet i utlämningsfrågor i den riktning som gäller mellan de

nordiska länderna.

En framtida utvidgning av EU kommer att tillföra den internationella

brottsbekämpningen nya möjligheter. En grundläggande förutsättning är dock att

medlemsstaternas förtroende för varandras rättssystem kvarstår även efter en

utvidgning. Det är därför av största vikt att rättssystemen i kandidatländerna

granskas ingående och att varje ny medlemsstat delar de nuvarande

unionsstaternas grundläggande värderingar i frågor som gäller t.ex.

rättssäkerhet och mänskliga rättigheter. I den pågående bedömningen av

kandidatländerna tillmäts dessa frågor en mycket stor betydelse. Ett väl

fungerande rättssystem och förmåga att delta i internationell brottsbekämpning

är absoluta förutsättningar för EU:s primära funktioner och därmed också för att

 kunna delta som medlem i EU.

När det gäller utlämning av svenska medborgare kommer det alltid att i det

enskilda fallet vara möjligt att avslå en framställning med hänvisning till det

 svenska medborgarskapet. Detta är i överensstämmelse med 1996 års

utlämningskonvention och kommer att framgå av den svenska reservationen till

artikel 7 (se avsnitt 8). Följaktligen kommer det aldrig, med den föreslagna

reservationen, att finnas någon skyldighet att lämna ut en svensk medborgare. De

 övriga reservationsmöjligheter som finns i konventionen kommer att utnyttjas så

 att Sverige - också efter en utvidgning av EU - kan upprätthålla god

rättssäkerhet för den som utlämnas till en annan stat. De möjligheter som finns

i utlämningslagen att vägra utlämning t.ex. av humanitära skäl (se 7 och 8 §§)

gäller oavsett nationaliteten hos den som begärs utlämnad. Detta bidrar också

till en fortsatt god rättssäkerhet. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att

Sverige tillträder 1996 års utlämningskonvention.

7.2 Ratificering av avtalet med Kanada om utlämning

Regeringens förslag: Sverige skall ratificera avtalet om utlämning mellan

Sveriges regering och Kanadas regering.

Promemorian innehåller inget sådant förslag.

Skälen för regeringens förslag: Sverige har av tradition inte krävt avtal för

att medge utlämning. En del stater - däribland Kanada - kräver emellertid att

det finns ett formligt avtal för att kunna utlämna. Det nuvarande

utlämningsavtalet mellan Sverige och Kanada (SÖ 1976:30, SÖ 1980:21) har varit

förenat med vissa tillämpningsproblem, främst på grund av det höga beviskrav den

 kanadensiska utlämningslagstiftningen tidigare uppställde för att utlämning

skulle kunna medges. Nu har den kanadensiska utlämningslagen ändrats, vilket

medger ett enklare utlämningsförfarande än tidigare. Sverige har liksom tidigare

 intresse av att utlämning till och från Kanada kan komma till stånd i syfte att

 förhindra och bekämpa brott. En förutsättning för det är att Sverige och Kanada

 ingår ett nytt utlämningsavtal. Regeringen föreslår därför att Sverige

ratificerar avtalet med Kanadas regering.

7.3 Ändringar i förhållande till utlämningslagen

7.3.1 Utlämning av svenska medborgare

Regeringens förslag: En svensk medborgare skall under vissa förutsättningar

kunna utlämnas till en medlemsstat i EU.

Utlämning för lagföring förutsätter att det rör sig om ett särskilt grovt brott

eller att den som begärs utlämnad vid tidpunkten för brottet stadigvarande hade

vistats i den ansökande staten i minst två år. Huvudregeln skall vara att den

som utlämnas för lagföring återförs till Sverige efter avslutad rättegång, för

att här verkställa ett eventuellt frihetsstraff.

Utlämning skall även kunna beviljas för straffverkställighet, under

förutsättning av samtycke från den som begärs utlämnad eller att han eller hon

vid tidpunkten för brottet stadigvarande hade vistats i den ansökande staten i

minst två år.

Det s.k. förenklade utlämningsförfarandet, som kräver samtycke av den som begärs

 utlämnad, skall kunna tillämpas även vid utlämning av svenska medborgare.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Promemorian föreslog dock att s.k. förenklat utlämningsförfarande inte skall

kunna tillämpas vid utlämning av svenska medborgare.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

lämnat det utan erinran. Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Ekobrottsmyndigheten samt Ekobrottsmyndigheten, Södra avdelningen, har ansett

att lagtexten bör förtydligas, så att det klart framgår från vilken tidpunkt

tvåårsgränsen skall räknas. Enligt Ekobrottsmyndigheten, Östra avdelningen, bör

en svensk medborgare kunna utlämnas redan efter ett års stadigvarande vistelse i

 en annan EU-stat. Åklagarkammaren i Nyköping har ansett att Sverige bör

förbehålla sig fri prövningsrätt i utlämningsfrågor som rör nordiska medborgare.

 Juridiska Fakultetsnämnden vid Uppsala Universitet har däremot ifrågasatt om

det finns rättsligt stöd för att särbehandla medborgare i de andra nordiska

länderna. Malmö tingsrätt och Överåklagaren i Västerås har ansett att det

förenklade utlämningsförfarandet bör kunna tillämpas även på en svensk

medborgare.

Skälen för regeringens förslag

Bakgrund och nuvarande reglering

Utlämningslagen tillåter inte utlämning av svenska medborgare. Den nordiska

utlämningslagen tillåter sådan utlämning under förutsättning att den som

utlämnas vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten i

minst två år eller att det gäller ett grovt brott. I avsnitt 4.2.1 redogörs för

de ytterligare förutsättningar och villkor som gäller för utlämning av en svensk

 medborgare inom Norden. Enligt lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de

internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt

(tribunallagen) är det möjligt att utlämna en svensk medborgare för lagföring

inför tribunalen (se prop. 1993/94:142 s. 29f.).

Enligt artikel 7.1 i 1996 års utlämningskonvention är huvudregeln att utlämning

till en annan medlemsstat i EU inte får vägras på den grunden att den eftersökte

 är medborgare i den anmodade staten. Artikel 7.2 ger varje medlemsstat en

möjlighet att i samband med ratificering av konventionen förklara att den inte

avser att utlämna egna medborgare eller att den kommer att göra det endast under

 vissa förutsättningar. En sådan reservation gäller i fem år och måste sedan

förnyas.

Storbritannien, Irland och Nederländerna är länder som sedan tidigare utlämnar

egna medborgare. Spanien, Danmark, Portugal, Tyskland, Finland, Grekland och

Nederländerna är de stater som hittills ratificerat 1996 års

utlämningskonvention. Danmark har därvid förklarat att man, åtminstone tills

vidare, inte kommer att bevilja utlämning av egna medborgare. Tyskland har

nyligen ändrat sin konstitution för att möjliggöra utlämning av egna medborgare,

 men har ännu inte ändrat sin utlämningslagstiftning så att utlämning av egna

medborgare kan ske. Inte heller Grekland kommer att utlämna egna medborgare.

Spanien, Portugal, Finland och Nederländerna kommer däremot att utlämna egna

medborgare under olika förutsättningar. Enligt de finska bestämmelserna krävs

för utlämning av finska medborgare bl.a. att det gäller ett grovt brott och att

straffverkställigheten, om den som har utlämnats samtycker till det, skall ske i

 Finland.

De nordiska länderna har i förklaringar till 1957 års utlämningskonvention

angett bl.a. att icke-nordiska medborgare bosatta i något av de nordiska

länderna i konventionens mening jämställs med egna medborgare. I samband med

undertecknandet av 1996 års utlämningskonvention har de nordiska EU-länderna

förklarat att de inte kommer att åberopa dessa förklaringar som grund för att

vägra utlämning av medborgare från icke-nordiska stater. Däremot finns inte

något gemensamt ställningstagande i frågan om utlämning av egna medborgare.

Danmark och Finland har valt olika lösningar och i samband med ratificeringen av

 konventionen måste Sverige ta ställning till om utlämning av svenska medborgare

 skall tillåtas och om det i så fall skall uppställas några villkor för detta.

En annan fråga är hur medborgare i övriga nordiska länder - som också omfattas

av Sveriges förklaring till 1957 års utlämningskonvention - skall behandlas.

Skall utlämning av svenska medborgare tillåtas ?

Den betydande rättslikheten mellan de nordiska länderna och den ömsesidigt

starka tilltron till varandras rättssystem, har bidragit till att man mellan

länderna har ansett sig kunna utlämna egna medborgare. Även om rättslikheten

inom EU inte är lika framträdande som inom Norden, finns det en grundläggande

ömsesidig tilltro till rättsordningarna i andra unionsstater. Det bör också

noteras att EU:s medlemsstater sedan lång tid har samarbetat inom Europarådets

ram. Som resultat av det samarbetet har en rad olika straffrättsliga

konventioner utarbetats. Det gäller, förutom 1957 års utlämningskonvention,

bl.a. 1959 års konvention om inbördes rättshjälp i brottmål

(rättshjälpskonventionen, SÖ 1968:15), 1983 års konvention om överförande av

dömda personer (överförandekonventionen, SÖ 1985:1) och 1990 års konvention om

penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott

(förverkandekonventionen, SÖ 1996:19). Detta långvariga samarbete har inneburit

att de olika staternas rättssystem närmat sig varandra.

Det bör också framhållas att de stater som i dag är medlemmar i EU har varit med

 om att utarbeta och sedan länge är anslutna till konventionen om skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950

(Europakonventionen, SÖ 1952:35). Samtliga medlemsstater är alltså skyldiga att

iaktta de minimikrav som ställs på en rättvis rättegång enligt artikel 6 i denna

 konvention. Till dessa krav hör även bl.a. den åtalades rätt att på ett språk

som han förstår, i detalj bli underrättad om innebörden av och orsaken till

anklagelsen mot honom, rätt till tillräcklig tid att förbereda sitt försvar,

rätt till rättegångsbiträde, rätt att förhöra vittnen samt rätt till bistånd av

tolk utan kostnad.

Den minskade gränskontrollen i förening med en ökad rörlighet över gränserna

inom Europa är faktorer som underlättar för den internationella brottsligheten

att breda ut sig. Sannolikt är det många gånger en slump i vilket land en

misstänkt person grips. Rättegångar med personer från olika länder inblandade

kan också förväntas bli vanligare.

En annan följd av den ökade internationella rörligheten är att begreppen

medborgarskap och hemvist inte längre är lika naturligt förknippade med

varandra. Att vara medborgare i en stat och ha hemvist i en annan är idag inte

något ovanligt.

Mot den nu tecknade bakgrunden ter det sig inte rimligt att en svensk medborgare

 som bott en längre tid i en annan EU-stat och där gjort sig skyldig till brott

skall kunna undvika lagföring i den staten genom att resa till Sverige.

Rättigheten inom EU att bo och arbeta i ett land där man inte är medborgare bör

också innebära en skyldighet att i vissa fall underkasta sig det andra landets

regler och jurisdiktion. Det finns visserligen möjligheter enligt 2 kap. 2 §

brottsbalken att i Sverige lagföra svenska medborgare för brott begångna

utomlands. De svårigheter som uppstår, framför allt i bevishänseende, gör dock

att detta alternativ ibland har ett begränsat praktiskt värde. Det gäller t.ex.

vid brottslighet med flera medverkande. Särskilda problem vid lagföring i

Sverige kan också uppstå vid s.k. territoriellt begränsade brott. För en

effektiv brottsbekämpning på det internationella planet är det av yttersta vikt

att lagföring kan ske där brottet har begåtts och bevisningen finns tillgänglig.

Enligt regeringens uppfattning talar starka skäl för att även gentemot EU:s

medlemsstater tillämpa ett system för utlämning av ungefär samma slag som gäller

 i nordiska förhållanden och att det därmed också bör vara möjligt att utlämna

svenska medborgare till en EU-stat. I likhet med det nordiska systemet bör dock

- åtminstone inledningsvis - vissa restriktioner gälla. Det svenska

ställningstagandet när det gäller utlämning av svenska medborgare bör vara

sådant att regeringen ges utrymme för en fri prövningsrätt. Om det i ett

särskilt fall anses lämpligare bör lagföring kunna äga rum i Sverige istället

för att personen utlämnas. Den reglering som föreslås i det följande anger

närmast under vilka förutsättningar utlämning av en svensk medborgare

överhuvudtaget skall kunna komma ifråga.

Vad som anförts som skäl för att tillåta utlämning av svenska medborgare till

andra EU-stater - dvs. ökad brottslighet till följd av ökad rörlighet av

personer och minskad gränskontroll - gör sig inte lika starkt gällande i

förhållande till Kanada som till EU-medlemsstater. Utlämning av egna medborgare

är inte något som förutsätts enligt det avtalet. Sverige bör därför inte heller

i fortsättningen utlämna svenska medborgare till Kanada.

Vilka allmänna förutsättningar skall gälla för utlämning av svenska medborgare?

Som har framgått av det föregående, bör syftet med att medge utlämning av

svenska medborgare vara att åstadkomma en ordning som förhindrar att en svensk

medborgare undandrar sig lagföring eller straff genom att bege sig till Sverige.

 Samtidigt måste detta intresse vägas mot svenska statens anspråk på suveränitet

 när det gäller utövande av myndighet över svenska medborgare som befinner sig i

 Sverige och även mot de anspråk på skydd som svenska medborgare bör kunna

ställa.

En grundläggande förutsättning för att utlämning för lagföring skall kunna

beviljas bör vara att en rättegång i Sverige skulle innebära sämre

förutsättningar för att saken får en riktig utgång med hänsyn till det

processuella läget eller att det inte finns möjlighet att genomföra rättegången

i Sverige.

Vikten av att lagföring äger rum där de processuella och praktiska

förutsättningarna för detta är de bästa är naturligtvis särskilt stor när det

gäller grova brott. I situationer där den eftersökte inte har en längre tids

anknytning till den ansökande staten bör det därför ställas upp ett krav på att

gärningen skall vara av en viss svårhetsgrad för att utlämning skall beviljas.

Om den eftersökte under en längre tid varit bosatt i den ansökande staten finns

normalt en sådan anknytning till den staten att en utlämning bör kunna beviljas

även om brottet är av mindre allvarlig karaktär. I dessa fall bör kraven på

brottets svårhetsgrad inte sättas högre än vad som allmänt skall gälla vid

utlämning inom EU. (Som framgår av avsnitt 7.3.2 föreslås att den gränsen såvitt

 gäller den svenska lagstiftningen skall vara fängelse i sex månader). Om det i

ett enskilt fall framstår som stötande att utlämning beviljas trots att den

eftersökte varit bosatt i den ansökande staten under en längre tid, kan

utlämning vägras med hänvisning till regeringens fria prövningsrätt i ärenden

som gäller utlämning av svenska medborgare.

Möjligheten att utlämna svenska medborgare till en annan medlemsstat för

lagföring bör därför - liksom inom Norden - förutsätta att det gäller ett

särskilt allvarligt brott eller att det rör sig om en person som varaktigt har

vistats i den andra staten. Ekobrottsmyndigheten, Östra avdelningen, har

förespråkat en ettårsgräns snarare än promemorians förslag om minst två års

vistelse i den andra staten. Ekobrottsmyndigheten har påpekat att en person som

under ett års tid förväntas vara bosatt utanför Sverige erhåller skattebefrielse

 och förmodas i stället betala skatt i vistelselandet. Det är inte helt ovanligt

 att svenska medborgare försöker undvika beskattning i såväl Sverige som i den

andra staten. För att underlätta lagföring av svenska medborgare som på detta

vis begår skattebrott utomlands borde, enligt myndigheten, villkoret i

lagförslaget liksom det villkor som redan uppställs i nordiska utlämningslagen

på minst två års stadigvarande vistelse, istället ändras till ett krav på ett

års vistelse.

Genom en tvåårsregel omfattas i huvudsak personer som valt att med någon

varaktighet bosätta sig i den andra staten. Även om en ettårsregel säkert skulle

 tjäna de syften som Ekobrottsmyndigheten har framhållit, kan det också antas

att en sådan regel skulle medföra att utlämning blev möjligt av t.ex. studenter,

 au pairs och andra personer som typiskt sett vistas utomlands under en

begränsad tid. Det framstår i nuläget inte som önskvärt att utsträcka

möjligheten till utlämning av svenska medborgare så långt. Utlämning av en

svensk medborgare bör därför enligt regeringens uppfattning kunna ske om den

gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt svensk lag

 är föreskrivet fängelse i mer än fyra år eller om den eftersökte vid tiden för

brottet sedan minst två år stadigvarande har vistats i den ansökande staten.

Har gärningen i sin helhet begåtts i Sverige bör utlämning få beviljas endast om

 den innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om

utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket. Ett sådant

villkor uppställs även i den nordiska utlämningslagen (se prop. 1959:72 s.33).

 Straffverkställighet

En särskild fråga är var det straff som ådöms den som har utlämnats skall

verkställas. Den frågan hänger också samman med huruvida utlämning endast för

straffverkställighet skall vara möjlig.

I Finland ställs som villkor för utlämning av finska medborgare att den som har

utlämnats efter domen skall återföras till Finland för att verkställa ett

eventuellt frihetsstraff där. Utlämning av finska medborgare får äga rum endast

för lagföring och inte för straffverkställighet.

Frågan är om det finns anledning att vara lika restriktiv vid utlämning av

svenska medborgare.

Enligt en vedertagen uppfattning bör straffverkställighet ske i den stat till

vilken den dömde har störst faktisk anknytning, t.ex. där hans anhöriga finns

och där hans återanpassning till samhället bäst sker.

Vad gäller frågan om straffverkställighet i det fall utlämning beviljas för

lagföring kan följande sägas.

Om det gäller en svensk medborgare som bor i en annan stat finns knappast något

bärande skäl som talar för att straffverkställigheten alltid bör ske i Sverige.

Den som vid tiden för gärningen varaktigt vistats i den andra staten sedan minst

 två år bör således kunna lämnas ut utan att ett villkor om återförande ställs

upp. Det bör dock inte finnas något hinder mot att man i det enskilda fallet

ställer upp ett sådant villkor om det finns tillräckligt starka skäl för det.

Det bör noteras att det finns en möjlighet enligt överförandekonventionen att,

om den dömde samtycker till det och det i övrigt är lämpligt, verkställighet av

ett fängelsestraff som dömts ut i en stat förs över till den stat där den dömde

är medborgare. Konventionen har ratificerats av samtliga EU:s medlemsstater.

Numera finns ett tilläggsprotokoll till överförandekonventionen, enligt vilket

krav på samtycke från den dömde i vissa situationer inte uppställs. Överförande

enligt den konventionen kan dock endast ske om både den stat som dömt personen

och den stat där verkställigheten av straffet kan ske har samtyckt till ett

överförande. Det kan därför finnas anledning att i ett enskilt fall ställa som

villkor att verkställigheten av straffet skall ske i Sverige.

När det gäller svenska medborgare som inte har en sådan anknytning till den

andra staten bör, i likhet med den finska modellen, uppställas krav på att den

som har utlämnats efter lagföring återförs till Sverige för att verkställa en

eventuell frihetsberövande påföljd här. En förutsättning bör självfallet vara

att vederbörande själv föredrar att verkställa straffet här. Ett sådant villkor

kan sägas ligga i linje med överförandekonventionen och de svenska reglerna om

överförande av dömda personer. Villkoret om straffverkställighet i Sverige bör

endast gälla frihetsstraff. Det kan inte anses befogat och är knappast heller

möjligt att uppställa motsvarande villkor vid icke frihetsberövande påföljder.

Inte bara fängelse utan även andra typer av frihetsstraff som kan utdömas i

andra länder bör dock omfattas.

Under utredningen bör alltså klarläggas om den eftersökte vill verkställa ett

eventuellt frihetsstraff i Sverige. Om den eftersökte avstått från

straffverkställighet i Sverige medger överförandekonventionen, som tidigare har

nämnts, att straffverkställigheten likväl kan överföras hit, om förhållandena

ändras.

För det fall att utlämningen förenas med villkor att straffet skall verkställas

i Sverige bör verkställigheten här ske enligt 25 g § lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

(internationella verkställighetslagen). Detta möjliggör omvandling av den

utdömda påföljden i vissa speciella fall, t.ex. om den utdömda påföljden innebär

 någon form av tvångsvård. Enligt 25 § internationella verkställighetslagen

skall den dömde tillgodoräknas frihetsberövande som skett i den andra staten med

 anledning av det aktuella brottet i den mån så kan ske och följer av en

överenskommelse med den andra staten. När det gäller en svensk medborgare som

utlämnats för lagföring och sedan återförs till Sverige för verkställighet av

straffet bör sådan avräkning alltid ske.

När det sedan gäller utlämning endast för straffverkställighet, kan det

diskuteras om utlämning av svenska medborgare över huvud taget skall kunna komma

 i fråga. Det primära syftet med att tillåta utlämning för lagföring är ju att

en rättegång skall kunna komma till stånd där förutsättningarna för detta är

bäst. När rättegången väl ägt rum väger skälen för utlämning inte lika tungt,

särskilt med hänsyn till möjligheterna att överföra straffverkställigheten till

Sverige. Enligt 25 a § internationella verkställighetslagen kan

straffverkställighet föras över till Sverige utan den dömdes samtycke, om denne

försökt undandra sig straffet genom att fly hit.

Det kommer dock förmodligen att finnas fall där någon möjlighet att överföra

straffverkställigheten hit inte finns och där anknytningen till den andra staten

 är sådan att möjligheterna till återanpassning är större om verkställigheten

sker i den staten. Enligt regeringens uppfattning bör därför en möjlighet öppnas

 för utlämning för straffverkställighet, om den dömde sedan minst två år räknat

från tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten eller om

denne samtycker till det.

Övriga villkor för utlämning

Artikel 7.2 i 1996 års utlämningskonvention medger att en medlemsstat i samband

med att den tillträder konventionen förklarar att egna medborgare inte kommer

att utlämnas eller att utlämning av egna medborgare kommer att tillåtas endast

under vissa angivna förutsättningar. Enligt artikel 7.3 gäller en sådan

förklaring i fem år; därefter måste förklaringen förnyas eller förändras. Det är

 inte möjligt att skärpa de villkor som ursprungligen ställts - villkoren kan

bara mildras eller återtas. Detta innebär att det är särskilt angeläget för

Sverige att redan från början överväga vilka möjligheter till reservationer som

bör utnyttjas. Möjligheten till utlämning av svenska medborgare utanför de

nordiska länderna innebär en principiell nyhet, vars omfattning och konsekvenser

 är svåra att nu överblicka. Det framstår mot bakgrund av det som motiverat att

- tills vidare - alltjämt betrakta preskription och politiska brott som

utlämningshinder för svenska medborgare. Det skall inte heller vara möjligt för

en svensk medborgare att avstå från specialitetsprincipens skydd eller från

skyddet mot vidareutlämning. De svenska reservationerna till konventionen

redovisas i avsnitt 8. Reservationerna bör noga följas upp och omvärderas så

snart anledning till det ges.

Det förenklade utlämningsförfarandet

En annan särskild fråga gäller tillämpningen av 1995 års utlämningskonvention om

 ett förenklat utlämningsförfarande. Enligt denna kan utlämning beslutas av

Riksåklagaren i ett förenklat förfarande om den eftersökte samtycker till

utlämning. Fråga uppkommer om detta förfarande bör kunna tillämpas vid utlämning

 av svenska medborgare.

Enligt Malmö tingsrätt och Överåklagaren i Västerås bör, i motsats till vad som

föreslås i promemorian, det förenklade förfarandet kunna tillämpas även på

svenska medborgare. Det förenklade utlämningsförfarandet har beskrivits i

avsnitt 4.1.3. Den grundläggande förutsättningen för att det skall kunna

tillämpas är att den eftersökte samtycker till det. Förfarandet innebär att

utlämning kan komma till stånd snabbare och utan att vissa av de krav som det

ordinära utlämningsförfarandet uppställer är uppfyllda. Detta gynnar inte bara

den stat som begär utlämning, utan också den person som utlämnas och som

därigenom besparas den tidsutdräkt som det ordinära förfarandet kan medföra. Det

 kan antas att den som samtycker till utlämning i allmänhet gör detta för att

påskynda och få avklarat sina mellanhavanden med de rättsliga myndigheterna i

den fråga som har föranlett begäran om utlämning. Möjligheten att tillämpa det

förenklade utlämningsförfarandet torde således många gånger vara ett intresse

hos den som begärs utlämnad.

Frågan är av vilken anledning en svensk medborgare, som vill låta sig lagföras

eller avtjäna ett fängelsestraff i den andra staten, skall undantas från

möjligheten att tillämpa det förenklade förfarandet. I nordiska

utlämningsärenden kan en svensk medborgare som samtycker till utlämning under

motsvarande förutsättning utlämnas till en nordisk stat efter beslut av lokal

åklagare. Enligt det förenklade utlämningsförfarandet skall allmän åklagare

skyndsamt utreda om förutsättningarna för utlämning är uppfyllda. Beslut om

utlämning fattas av Riksåklagaren, som i vissa fall har en skyldighet att

överlämna utlämningsfrågan till chefen för Justitiedepartementet för beslut.

Det finns enligt regeringens mening inte något bärande skäl för att undanta

svenska medborgare från tillämpningen av det förenklade utlämningsförfarandet.

Förhållandena i det enskilda fallet bör avgöra om det är lämpligt att det

förenklade förfarandet tillämpas på en svensk medborgare. Däremot bör det, av

samma skäl som har angetts för det ordinära utlämningsförfarandet, inte vara

möjligt för en svensk medborgare att avstå från specialitetsprincipens skydd

eller från skyddet mot vidareutlämning Det bör även framhållas att den kompetens

 och erfarenhet som finns hos Riksåklagaren väl svarar mot de rättssäkerhetskrav

 som kan uppställas i dessa fall. Därtill kommer att Riksåklagaren skall besluta

 endast i de fall då det är uppenbart att ansökningen skall beviljas. I alla

andra fall skall ärendet överlämnas till chefen för Justitiedepartementet, som

antingen själv beslutar eller överlämnar ärendet till regeringen för beslut.

Utlämning av personer som kan jämställas med svenska medborgare

Vid tillträdet till 1957 års utlämningskonvention avgavs från svensk sida en

förklaring att i Sverige bosatta utländska medborgare, medborgare i Danmark,

Finland, Island och Norge samt utländska medborgare bosatta i någon av dessa

stater i konventionens mening kan jämställas med svenska medborgare. Motsvarande

 förbehåll lämnades av övriga nordiska länder. Möjligheten att beträffande

utomnordiska medborgare vägra utlämning på denna grund har de senaste årtiondena

 såvitt känt inte tillämpats i praktiken.

I anslutning till undertecknandet av 1996 års utlämningskonvention har Danmark,

Finland och Sverige förklarat att de i förhållande till medlemsstater som

garanterar lika behandling inte kommer att åberopa förbehållet till 1957 års

utlämningskonvention som grund för att vägra utlämning av utomnordiska

medborgare som är bosatta i något av dessa länder. Förklaringen torde inte

innebära någon faktisk förändring av den praxis som Sverige hittills tillämpat.

Förbehållet till 1957 års utlämningskonvention innebär att möjligheten att i

utlämningsärenden likställa nordiska medborgare med svenska medborgare formellt

kvarstår även efter ett tillträde till 1996 års utlämningskonvention.

Utlämningslagstiftningen utgör inte något hinder mot en sådan tillämpning. Det

kan dock antas att möjligheten att vägra utlämning av nordiska medborgare även

fortsättningsvis kommer att tillämpas ytterst restriktivt. I allmänhet saknas

det anledning att behandla nordiska medborgare annorlunda än andra utländska

medborgare vid utlämning inom EU.

7.3.2 Strafftröskeln för utlämning

Regeringens förslag: Utlämning till en medlemsstat i EU får beviljas om det

enligt svensk lag kan följa fängelse i sex månader eller mer för brott som

gärningen motsvarar.

 Strafftröskeln sänks även vid utlämning utom EU och Norden. Utlämning till en

 sådan stat kan beviljas om det enligt svensk lag kan följa fängelse i ett år

eller mer för det brott som gärningen motsvarar.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Frågan

om en sänkning av strafftröskeln vid utlämning till en stat utanför EU och

Norden behandlades dock inte i promemorian.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2 i 1957 års utlämningskonvention

 skall utlämning beviljas för brott som både i den ansökande och den anmodade

staten är belagt med frihetsstraff i minst ett år. I syfte att bibehålla det

tillämpningsområde som sedan tidigare gällde för den svenska utlämningslagen,

gjorde Sverige vid ratificeringen av konventionen ett förbehåll mot bestämmelsen

 som innebär att det för utlämning till en annan stat skall krävas att den

aktuella gärningen motsvarar brott för vilket fängelse i mer än ett år kan följa

 enligt svensk lag. Danmark och Norge gjorde motsvarande förbehåll (prop.

1964:10, s. 218f, SÖ 1967:46). Enligt utlämningslagen krävs för utlämning till

annan stat att den aktuella gärningen motsvarar brott för vilket enligt svensk

lag kan följa fängelse i mer än ett år. Lagen ställer inte något krav på att

brottet skall vara av viss svårhet i den ansökande staten.

Enligt 1996 års konvention skall brottet enligt den ansökande statens

lagstiftning vara belagt med fängelse eller motsvarande i lägst ett år, dvs.

strafftröskeln i 1957 års utlämningskonvention behålls. När det gäller den

anmodade staten sänks dock strafftröskeln till sex månader. Konventionen ger

inte möjlighet till reservationer i detta avseende.

Syftet med den förslagna anpassningen till 1996 års konvention är att öka

antalet utlämningsbara brott inom unionen. Det faktum att den sänkta

strafftröskeln endast gäller den anmodade staten, liksom de praktiska och

ekonomiska konsekvenser ett utlämningsförfarande innebär för de inblandade

staterna, torde begränsa ändringens betydelse i praktiken. Enligt regeringens

mening är det motiverat att förstärka det straffrättsliga samarbetet inom

unionen genom att öppna möjligheten till utlämning till en annan EU-stat även i

dessa fall.

Sverige bör samtidigt justera den generella strafftröskeln i utlämningslagen och

 återkalla förbehållet till 1957 års utlämningskonvention. Sverige, Danmark och

Norge är bland konventionsstaterna ensamma om att ha en strafftröskel som

avviker från konventionens artikel 2. Detta vållar problem när det

internationella straffrättsliga samarbetet skall vidareutvecklas. Den avvikande

ordning som gäller i Sverige, Danmark och Norge har bl.a. uppmärksammats i det

pågående arbetet inom Europarådet med att utarbeta en konvention för

datarelaterad brottslighet. Där finns det behov av att slå fast en strafftröskel

 för utlämning som kan accepteras inte bara inom Europarådskretsen utan även på

global nivå. Den standard som slagits fast i 1957 års konvention, som alltså

övriga drygt 30-tal konventionsstater anslutit sig till, kan i de

förhandlingarna knappast ifrågasättas av Sverige

En ändring av strafftröskeln, från ett krav på att den utlämningsgrundande

gärningen skall motsvara ett brott som enligt svensk lag stadgar fängelse i mer

än ett år, till att motsvarande krav går vid fängelse i minst ett år, innebär

endast en marginell ändring i antalet utlämningsbara brott. Enligt såväl

brottsbalken som den centrala specialstraffrätten är antalet brott med ett års

fängelse som högsta straff relativt begränsat. Det bör också anmärkas att

utlämning för brott som i det enskilda fallet framstår som bagatellartade kan

vägras med stöd av den grundläggande fria prövningsrätten.

Det är mot denna bakgrund inte längre motiverat att behålla det svenska

förbehållet till 1957 års utlämningskonvention. Den generella strafftröskeln i

utlämningslagen bör således sänkas så att utlämning, utanför EU och Norden kan

medges om gärningen motsvarar brott som enligt svensk lag kan medföra fängelse i

 ett år eller mer. I Danmark och Norge övervägs motsvarande lagändringar.

7.3.3 Utlämning för politiska brott

Regeringens förslag: Utlämning av någon annan än en svensk medborgare till en

medlemsstat i EU får inte vägras endast på den grunden att brottet är politiskt.

 Bestämmelserna bör utformas generellt för att täcka även framtida åtaganden i

detta avseende.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: 6 § utlämningslagen innehåller ett förbud mot

utlämning för politiska brott. Enligt artikel 5.1 i 1996 års

utlämningskonvention får den anmodade staten inte betrakta något brott som

politiskt vid tillämpningen av konventionen. Vissa reservationsmöjligheter finns

 dock enligt artikel 5.2. Förbudet att vägra utlämning med hänvisning till att

det aktuella brottet är av politisk art får begränsas till brott enligt

artiklarna 1 och 2 i terrorismkonventionen - bl.a. kapning, flygplatssabotage

och vissa andra mycket allvarliga brott - eller till gärningar som rubriceras

som konspiration eller sammanslutning av brottslingar i syfte att begå vissa

brott som anges i terrorismkonventionen.

Någon internationellt vedertagen definition av vad som avses med politiska brott

 finns inte. Även i Sverige förekommer olika tolkningar av begreppet. I

förarbetena till utlämningslagen (prop. 1957:156 s. 55f.) görs en skillnad

mellan absolut politiska brott och relativt politiska brott, där det förra

begreppet avser brott som riktar sig direkt mot staten - t.ex. högmålsbrott,

uppror och spioneri - medan det senare begreppet avser gärningar som är

straffbara som vanliga brott - t.ex. mord och stöld - men som har ett politiskt

motiv eller där ett politiskt moment ingår. Det konstateras vidare att det inte

finns förutsättningar att i lagtexten ge en närmare definition av begreppet

politiskt brott, utan att tolkningen får ske i tillämpningen med beaktande av

omständigheterna i varje enskilt fall.

I samband med Sveriges anslutning till 1957 års utlämningskonvention lämnades en

 förklaring av innebörd att Sverige i det enskilda fallet förbehåller sig rätten

 att avgöra om brottet är politiskt. Sverige har även reserverat sig mot

bestämmelser i terrorismkonventionen, som föreskriver att vissa närmare angivna

brott - bl.a. brott som anges i Haagkonventionen för bekämpning av olaga

besittningstagande av luftfartyg - inte skall anses som politiska (prop.

1976/77:124 s. 29).

Redan den utlämningslag som föregick utlämningslagen - 1913 års lag om utlämning

 av förbrytare - innehöll ett förbud mot utlämning för politiska brott.

Traditionellt har tre skäl ansetts ligga bakom detta förbud, nämligen (1) att

skydda individen mot en godtycklig rättegång, (2) att ge länder en möjlighet att

 förhålla sig neutrala till andra länders inrikespolitiska förhållanden samt (3)

 att politiska brott bör betraktas som nationella och inte internationella

angelägenheter.

Som tidigare har framhållits, finns det stora likheter mellan samhälls och

rättssystemen i EU:s medlemsstater. Det finns framför allt ett stort ömsesidigt

förtroende för andra staters förmåga och önskan att upprätthålla demokratiska

principer. Neutralitetsargumentet, att dagens politiska förbrytare kan vara

morgondagens statsmän, kan inte anses ha någon större relevans i vår del av

världen. Brottslighet med politiska inslag är, där den förekommer, en i högsta

grad internationell verksamhet och angelägenhet. Att hindra och bekämpa

terrorism, även då den har en politisk bakgrund, bör vara grundläggande för det

straffrättsliga samarbetet inom den EU.

I Sverige har politiska brott inte varit särskilt vanligt förekommande i

utlämningsärenden. Att en gärning har ett politiskt motiv anses i allmänhet inte

 tillräckligt för att den i ett utlämningsärende skall anses ha en övervägande

karaktär av politiskt brott (se t.ex. NJA 1972 s. 358). Sverige har under

utarbetandet av 1996 års utlämningskonvention stött uppfattningen, att det

förhållandet att ett brott är politiskt inte skall få åberopas som hinder för

utlämning inom EU. En sådan ändring påverkar inte möjligheten att vägra

utlämning enligt 7 § utlämningslagen, dvs. i de fall då en person på grund av

sin härstamning, tillhörighet till viss samhällsgrupp, religiös eller politisk

uppfattning eller annars på grund av politiska förhållanden riskerar att

utsättas för förföljelse eller att vidaresändas till ett land där han riskerar

sådan förföljelse.

I februari 1998 undertecknade Sverige FN:s konvention om bekämpande av

terroristbombdåd (terroristbombningskonventionen). Enligt konventionen får en

framställning om utlämning för ett brott som omfattas av konventionen inte

avslås enbart av det skälet att det rör sig om ett politiskt brott, ett brott

förknippat med ett sådant brott eller ett brott som begåtts under inverkan av

politiska motiv. Reservationsmöjligheter finns inte enligt konventionen. Frågan

om Sveriges tillträde till konventionen kommer att läggas fram för riksdagen i

anslutning till detta ärende.

Som har framgått under avsnitt 7.3.1, bör det även i fortsättningen, på samma

sätt som enligt den nordiska utlämningslagen, finnas ett förbud mot utlämning av

 svenska medborgare för politiska brott. Sveriges tillträde till 1996 års

utlämningskonvention innebär att utlämning av annan än en svensk medborgare inte

 får vägras enbart på grund av att det är fråga om ett politiskt brott. Detta

bör komma till uttryck i den svenska utlämningslagstiftningen, såväl i 1957 års

utlämningslag som i den nordiska utlämningslagen. En ändring bör göras i den

nordiska utlämningslagen, eftersom regeln om utlämning för politiska brott där

är fakultativt utformad. Bestämmelserna bör utformas så att även framtida

konventionsåtaganden i ämnet - t.ex. terroristbombningskonventionen - omfattas.

Sammanfattningsvis är det regeringens uppfattning att Sverige skall ansluta sig

till 1996 års utlämningskonvention på denna punkt, utan att utnyttja de

möjligheter till förbehåll som konventionen erbjuder.

7.3.4 Preskription

Regeringens förslag: Utlämning till en medlemsstat i EU får inte vägras enbart

på den grunden att brottet skulle vara preskriberat enligt svensk lag. Detta

gäller dock inte om den som begärs utlämnad är svensk medborgare. Bestämmelsen

bör utformas generellt för att täcka även framtida konventionsåtaganden i detta

avseende.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Domstolsverket har påpekat att det kan uppkomma situationer där Sverige

 kan bevilja internationell rättslig hjälp i brottmål, men där det i samma

ärende inte är möjligt att utlämna en svensk medborgare. Överåklagaren i Malmö

har ansett att även svenska medborgare bör kunna utlämnas i fall där brottet är

preskriberat enligt svensk lag.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 § andra stycket utlämningslagen får

utlämning inte beviljas om straff för brottet skulle vara förfallet enligt

svensk lag, dvs. preskriberat enligt bestämmelserna i 35 kap. brottsbalken om

bortfallande av påföljd.

Artikel 8.1 i 1996 års utlämningskonvention föreskriver att utlämning inte får

vägras på den grunden att brottet eller verkställigheten av straffet skulle vara

 preskriberat enligt den anmodade statens lagstiftning. Undantag härifrån kan

göras enligt artikel 8.2, om den anmodade staten enligt sin lagstiftning har

straffrättslig jurisdiktion över brottet.

Schengenkonventionen innehåller också en regel om preskription i

utlämningsärenden. I Schengenkonventionens artikel 62.1 föreskrivs att endast

den ansökande statens bestämmelser om preskriptionsavbrott skall tillämpas. I

samband med Sveriges tillträde till Schengenkonventionen konstaterades att det

är oklart om den eller bestämmelserna i 1996 års utlämningskonvention skall ha

företräde i fråga om preskriptionsavbrott (prop. 1997/98:42 s. 93f.).

I de allmänna bestämmelserna i 1996 års utlämningskonvention (artikel 1.1),

uttalas att syftet med den konventionen är att komplettera och underlätta

tillämpningen av bl.a. Schengenkonventionen. 1996 års utlämningskonvention får

också anses behandla frågan om preskription ur ett bredare perspektiv än

Schengenkonventionen. En rimlig tolkning är att frågan om preskription inklusive

 preskriptionsavbrott skall bedömas med utgångspunkt i den ansökande statens

lag. Enligt artikel 8.1 blir ju den anmodade statens preskriptionsbestämmelser i

 det fallet helt utan betydelse. Om den anmodade staten har straffrättslig

jurisdiktion över gärningen, kan denna däremot hävda att frågan om preskription

- dock inte frågan om preskriptionsavbrott - skall bedömas enligt dess lag.

Utlämning kan då vägras på grund av att preskription har inträtt. Bestämmelserna

 får därmed sägas komplettera varandra.

Från allmänna utgångspunkter är det enligt regeringens uppfattning rimligt att

det är preskriptionstiden i den stat där brottet är förövat som skall vara

avgörande för möjligheten att bevilja utlämning. Vad den anmodade statens

lagstiftning innebär i detta avseende bör däremot ha mindre betydelse.

Sannolikt blir den praktiska betydelsen liten av ett avstående från

preskriptionsinvändning enligt artikel 8. Den svenska straffrättsliga

kompetensen är vidsträckt och i flertalet fall torde möjligheten till undantag

enligt artikel 8.2 kunna åberopas, om utlämning i ett enskilt fall skulle anses

stridande mot grundprinciperna om preskription i den svenska

strafflagstiftningen. En anpassning i detta avseende av den svenska

utlämningslagen till reglerna i Schengenkonventionen och 1996 års

utlämningskonvention bör således i praktiken inte innebära några avgörande

förändringar.

Skälen för att tills vidare inte låta svenska medborgare omfattas av de nya

reglerna har redovisats under avsnitt 7.3.1. Den skyldighet som

konventionsåtagandena innebär - dvs. att inte vägra utlämning av personer som

inte är svenska medborgare av det skälet att brottet skulle vara preskriberat

enligt svensk lag - bör framgå av 1957 års utlämningslag.

7.3.5 Undantag från kravet på dubbel straffbarhet

Regeringens förslag: Sverige skall reservera sig mot bestämmelsen i artikel 3.1,

 som innebär att en gärning, som enligt den ansökande statens lag rubriceras som

 konspiration eller deltagande i en kriminell organisation, under vissa

omständigheter skall vara undantagen från kravet på dubbel straffbarhet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Malmö tingsrätt har ifrågasatt om bestämmelserna i brottsbalken täcker

alla de brottsliga gärningar som Sverige, enligt konventionen, är skyldig att

kriminalisera och göra utlämningsbara.

Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i avsnitt 4.1.1, förutsätter

utlämningslagen att den gärning som utlämningsframställningen grundas på skall

vara belagd med straff även enligt svensk lag.

I artikel 3.1 i 1996 års utlämningskonvention görs vissa undantag från kravet på

 dubbel straffbarhet. Skyldigheten att avstå från kravet på dubbel straffbarhet

gäller brott som enligt den ansökande statens lagstiftning rubriceras som

"konspiration" eller "sammanslutning av brottslingar" och som där är belagt med

frihetsstraff eller frihetsberövande skyddsåtgärd i lägst ett år. Ett

ytterligare villkor för att skyldigheten att avstå från kravet på dubbel

straffbarhet skall gälla är att syftet med konspirationen eller sammanslutningen

 är att begå ett eller flera av de brott som avses i artikel 1 eller 2 i

terrorismkonventionen (artikel 3.1 a) eller narkotikabrott eller andra former av

 organiserad brottslighet eller andra våldshandlingar som är riktade mot en

persons liv, fysiska integritet, eller som skapar allmän fara för personer, om

det för brottet kan följa frihetsstraff eller annan frihetsberövande

skyddsåtgärd i lägst ett år (artikel 3.1 b).

De gärningar som avses i artikel 1 i terrorismkonventionen är brott enligt 1970

års Haagkonvention för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg

(artikel. 1 a), brott enligt 1971 års Montrealkonvention för bekämpande av brott

 mot den civila luftfartens säkerhet (artikel 1 b), grova brott som innebär

angrepp mot diplomaters eller andra internationellt skyddade personers liv,

kroppsliga integritet eller frihet (artikel 1 c), brott som innebär människorov,

 tagande av gisslan eller grovt olaga inspärrande (artikel 1 d), brott som

innebär användning av bomber, granater, raketer, automatiska skjutvapen eller

brev- eller paketbomber, om användningen innebär fara för personer (artikel 1 e)

 samt försök att begå något av de angivna brotten eller medverkan och försök

till medverkan till sådant brott (artikel 1 f). Artikel 2 i konventionen innebär

 begränsningar i att som grund för att vägra utlämning åberopa att brottet är

att anse som politiskt eller politiskt motiverat. Som tidigare nämnts har

Sverige gjort förbehåll i fråga om denna bestämmelse (se avsnitt 7.3.3).

Brott som avses i Haag- och Montrealkonventionerna är straffbelagda i 13 kap. 5

a § brottsbalken som kapning av luftfartyg resp. luftfartssabotage. I fråga om

övriga brott som avses i terrorismkonventionen är bestämmelserna i 3 och 4 kap.

brottsbalken att tillämpa. I 19 kap. 11 § brottsbalken finns en bestämmelse om

straffskärpning för förgripelse mot en främmande makts statsöverhuvud eller

representant här i riket genom ett brott som avses i 3 eller 4 kap.

Enligt 1996 års utlämningskonvention kan en medlemsstat förklara att den inte

avstår från kravet på dubbel straffbarhet eller att avståendet skall gälla

endast under vissa förutsättningar (artikel 3.3). Det åligger emellertid en stat

 som utnyttjar reservationsmöjligheten att göra vissa former av deltagande i en

kriminell organisation med något av de angivna syftena till ett utlämningsbart

brott (artikel 3.4). Även personer som inte deltagit i det egentliga utförandet

av brottet skall kunna straffas, om personens bidrag varit avsiktligt och

lämnats med kännedom om antingen gruppens allmänna brottsliga verksamhet eller

syfte eller dess avsikt att begå det aktuella brottet.

Sådant deltagande som avses i artikel 3.4 torde i allt väsentligt omfattas av

bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken om medverkan, förberedelse och stämpling

till brott, förutsatt att deltagandet i gruppen kan bedömas som ett främjande av

 brottsligheten samt att gärningsmannen har åtminstone eventuellt uppsåt till

att brotten skall komma till fullbordan. Samtliga de huvudbrott som avses i

artikel 3.4 torde också vara kriminaliserade på förberedelsestadiet.

För att främjande skall vara straffbart såsom medhjälp krävs enligt svensk rätt

inte att medhjälparen har deltagit aktivt i den brottsliga gärningen. Det kan

vara tillräckligt att medhjälparen psykiskt har styrkt gärningsmannen i hans

eller hennes uppsåt. Ansvar för medhjälp förutsätter emellertid att det är fråga

 om ett konkret brott och som har kommit så långt i genomförandet att åtminstone

 ett straffbart försök föreligger. Motsvarande krav uppställs inte för ansvar

för förberedelse till brott. För sådant ansvar krävs inte att brottsplanen är

lika konkret och det förutsätts inte heller att försökspunkten har nåtts. De

handlingar som kan föranleda ansvar för förberedelse är emellertid snävare

avgränsade än vad som gäller för medhjälp. Den nuvarande lydelsen av 23 kap. 2 §

 brottsbalken, där förberedelse regleras, innehåller en begränsande uppräkning

av de förfaranden som kan föranleda ansvar. Denna har ansetts vara delvis

föråldrad och alltför snäv. Straffansvarsutredningen har i sitt betänkande

Straffansvarets gränser (SOU 1996:185), föreslagit en mer generell utformning av

 förberedelsebrottet. Regeringen avser att under våren 2001 lägga fram en

proposition med förslag till en ny lagstiftning om bl.a. förberedelse till brott

 med utgångspunkt delvis i utredningens förslag. I vart fall efter att en sådan

reform har genomförts torde de förfaranden som avses i artikel 3.4 kunna

betraktas som utlämningsbara brott i Sverige. När det slutligen gäller frågan om

 uppsåt torde sådan vetskap som avses i artikel 3.4 normalt vara att betrakta

som åtminstone eventuellt uppsåt. I detta hänseende måste nuvarande lagstiftning

 anses vara tillräcklig.

Vid bedömningen av om Sverige bör reservera sig mot bestämmelsen i konventionen

om att avstå från kravet på dubbel straffbarhet måste beaktas att utlämningen i

sig är en mycket ingripande åtgärd för den enskilde. Oavsett hur den slutliga

prövningen av åtalet utfaller kan en utlämning vara förenad med ett

frihetsberövande av betydande varaktighet, både i Sverige och därefter i den

andra staten. Kravet på dubbel straffbarhet fyller bl.a. den funktionen att

förutsebarheten ökar när det gäller att bedöma i vilka fall utlämning från

Sverige kan komma att ske. Genom kravet på dubbel straffbarhet underlättas

vidare prövningen för de instanser som har att ta ställning till om tillräcklig

grad av misstanke föreligger för att utlämning skall kunna ske. Således skulle

det sannolikt kunna innebära betydande svårigheter för en svensk domstol att ta

ställning om tillräckliga skäl för häktning i ett utlämningsärende föreligger,

om den aktuella gärningen inte är straffbar i Sverige. Detta gäller särskilt som

 bedömningen i allmänhet måste göras utifrån ett begränsat material. Det torde

också många gånger kunna ifrågasättas om det är rimligt att från svensk sida

vidta en så ingripande åtgärd som utlämning i fall där den aktuella gärningen

inte är så klandervärd att den ansetts böra vara straffbar enligt svensk lag.

Det finns å andra sidan skäl som på ett generellt plan talar för en uppmjukning

av kravet på dubbel straffbarhet. Som ovan anförts bygger det rättsliga

samarbetet inom Norden på en grundläggande tilltro till varandras system. Med

denna utgångspunkt skulle kunna anföras att medlemsstaterna också skall

acceptera varandras bedömningar av kriminaliseringens omfattning. En

straffbestämmelse kan ju t.ex. vara motiverad av vissa särpräglade förhållanden

i ett visst land. Straffbestämmelserna kan också ha olika teknisk konstruktion,

t.ex. vad avser kriminalisering av osjälvständiga brottsformer, som medför att

kravet på dubbel straffbarhet kan brista på ett omotiverat sätt. Att införa

undantag från kravet på dubbel straffbarhet skulle emellertid innebära en

principiell nyhet i den icke-nordiska utlämningslagstiftningen. Med hänsyn till

de invändningar som i enlighet med det tidigare sagda kan riktas mot en sådan

ordning, bör frågan underkastas mer ingående överväganden än vad som är möjligt

i detta ärende. Sannolikt skulle ett avstående från kravet på dubbel

straffbarhet i utlämningssammanhang också behöva förses med undantag, bl.a. för

vissa fall där gärningen begåtts i eller från Sverige. Det bör samtidigt noteras

 att de praktiska effekterna av ett svenskt förbehåll på denna punkt sannolikt

är mycket begränsade. Det område som skulle omfattas av ett slopat krav på

dubbel straffbarhet är i allt väsentligt redan straffbelagt i Sverige.

Slutsatsen blir att Sverige tills vidare skall utnyttja möjligheten att

reservera sig mot bestämmelsen i artikel 3.1 om avstående från kravet dubbel

straffbarhet. Regeringen bedömer att det krav på kriminalisering som enligt

artikel 3.4 följer med en sådan reservation inte föranleder några

lagstiftningsåtgärder i detta ärende.

7.3.6

Specialitetsprincipen och vidareutlämning

Regeringens förslag: En person som har utlämnats till en medlemsstat i EU eller

till en stat med vilken Sverige har en sådan internationell överenskommelse, får

 i den staten lagföras eller verkställa straff för ett brott som han har begått

före utlämningen och som inte omfattas av utlämningsbeslutet under förutsättning

 att han själv samtycker till det. Även utan samtycke får den som har utlämnats

lagföras för brott för vilket inte är föreskrivet frihetsberövande påföljd. Den

som har utlämnats till en medlemsstat i EU kan under förutsättning av eget

samtycke vidareutlämnas till en annan medlemsstat.

Vad nu sagts gäller inte om den som har utlämnats är svensk medborgare.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Promemorian behandlar inte utlämningsavtalet med Kanada, som bl.a. innebär att

den som har utlämnats frivilligt kan avstå från specialitetsprincipens skydd.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds Universitet har dock ifrågasatt om den

föreslagna ordningen i tillräcklig grad beaktar rättsskyddet för den som begärs

utlämnad.

Skälen för regeringens förslag

Specialitetsprincipen innebär att den ansökande staten inte får lagföra den som

har utlämnats för andra brott än de för vilka utlämning har beviljats. Den

ansökande staten får inte heller till en tredje stat vidareutlämna den som har

utlämnats. Specialitetsprincipen och förbudet mot vidareutlämning kommer till

uttryck i 12 § första stycket 1 utlämningslagen. Enligt 24 § kan regeringen

medge undantag från dessa förbud. Om den som begärs utlämnad redan från början

samtycker till utlämning kan reglerna om det förenklade förfarandet för

utlämning inom EU blir tillämpliga. Den eftersökte skall då tillfrågas om han

avstår från specialitetsprincipens skydd och medger att vidareutlämning får ske

(32 § första stycket utlämningslagen).

Specialitetsprincipen

Specialitetsprincipen behandlas i artiklarna 10 och 11 i 1996 års

utlämningskonvention. I utlämningsavtalet med Kanada finns en specialitetsregel

i artikel 17.

Artikel 10.1 i 1996 års utlämningskonvention innebär att den som har utlämnats,

utan den anmodade statens medgivande kan lagföras för gärningar som inte

omfattas av utlämningsbeslutet och som har begåtts före detta, om gärningarna

inte är belagda med frihetsstraff eller frihetsberövande skyddsåtgärder. Det är

också möjligt att åtala och döma en person även om brottet är belagt med

frihetsstraff. I det fallet får dock påföljden inte verkställas utan samtycke

från den anmodade staten. Den som har utlämnats kan även lagföras för andra

gärningar eller kvarhållas för verkställighet av frihetsberövande påföljder, om

han själv uttryckligen avstår från tillämpning av specialitetsprincipen.

Bestämmelserna i 1995 och 1996 års utlämningskonventioner skiljer sig åt bl.a.

på så sätt att ett avstående från specialitetsprincipens skydd i det förra

fallet är generellt, men enligt 1996 års utlämningskonvention endast avser de

gärningar som den som har utlämnats uttryckligen samtycker till. En annan

skillnad ligger i att avstående enligt det förenklade utlämningsförfarandet sker

 i samband med utlämningen, inför den anmodade statens rättsliga myndigheter.

Enligt 1996 års utlämningskonvention skall den som har utlämnats lämna sitt

samtycke inför de rättsliga myndigheterna i den stat dit utlämningen har skett.

Som uttalades vid ratificeringen av 1995 års utlämningskonvention, är en

uppmjukning av det skydd som specialitetsprincipen ger acceptabelt i kretsen av

EU:s medlemsstater (se prop. 1996/97:88 s. 23). Artikel 10 i 1996 års

utlämningskonvention utgör en förenkling och effektivisering av

utlämningsförfarandet såtillvida att medlemsstaterna inte behöver göra en

förnyad utlämningsframställning, t.ex. i fall då den som har utlämnats själv

samtycker till lagföring eller verkställighet av straff som faller utanför den

ursprungliga framställningen eller när det rör sig om bagatellartade brott. Mot

bakgrund av detta är det enligt regeringens uppfattning rimligt att vid

utlämning till en EU-medlemsstat tillerkänna den som utlämnas eller har

utlämnats rätten och förmågan att avsäga sig specialitetsprincipens skydd. Av

skäl som har angetts i avsnitt 7.3.1 bör en svensk medborgare inte kunna avstå

från specialitetsprincipens skydd.

 En avsägelse från den som har utlämnats bör även kunna tillmätas rättslig

verkan i förhållande till stater med vilka Sverige har särskilda

utlämningsavtal, i den utsträckning detta följer av avtalet. Artikel 17 i

utlämningsavtalet med Kanada innehåller en sådan bestämmelse. Enligt

bestämmelsen kan den som har utlämnats avstå från specialitetsprincipens skydd

för en viss gärning. Avståendet skall göras inför de rättsliga myndigheterna i

den stat dit han eller hon har utlämnats. Artikel 11 i 1996 års

utlämningskonvention innebär att en stat vid tillträdet till konventionen -

eller senare - kan förklara att samtycke till undantag från

specialitetsprincipen skall presumeras föreligga i förhållande till en annan

stat som har lämnat motsvarande förklaring. I ett enskilt fall kan dock staten

förklara att samtycke inte föreligger. Frågan om undantag från

specialitetsprincipen blir då underkastad statens vanliga regler, med undantag

för de fall som anges i artikel 10.1.

Inom Norden krävs regeringens medgivande enligt 18 § nordiska utlämningslagen

till ytterligare lagföring eller verkställighet endast när det gäller svenska

medborgare eller politiska brott. Detta hänger samman med att det inom Norden

inte finns något krav på dubbel straffbarhet utom när det gäller utlämning av

svenska medborgare eller för politiska brott. Specialitetsprincipen och kravet

på dubbel straffbarhet samverkar nämligen på så sätt att det senare kravet

skulle förlora sitt innehåll om den ansökande staten var fri att lagföra den som

 har utlämnats för vilka brott som helst när utlämningen väl verkställts. Inom

EU upprätthålls i princip kravet på dubbel straffbarhet och det ter sig särskilt

 mot den bakgrunden vara alltför långtgående att i nuläget generellt avstå från

det skydd och den möjlighet till kontroll som specialitetsprincipen innebär.

Sverige bör därför inte välja alternativet med presumerat samtycke i

konventionens artikel 11.

Artikel 10 innehåller också bestämmelser om hur det skall gå till när den som

har utlämnats ger sitt samtycke till undantag från specialitetsprincipen

(artikel 10.2). Samtycket skall lämnas inför behörig myndighet i den ansökande

staten och antecknas i protokoll, i enlighet med den statens interna rätt. Den

som har utlämnats skall ha rätt till juridiskt biträde. Bestämmelserna har

betydelse för Sverige i rollen som ansökande stat. Bestämmelser om ett

motsvarande förfarande för situationer som omfattas av den aktuella bestämmelsen

 i 1996 års utlämningskonvention bör införas i förordningen (1982:306) med vissa

 bestämmelser om utlämning för brott till Sverige (utlämningsförordningen).

När det gäller rätten till juridiskt biträde gjordes vid ratificeringen av 1995

års utlämningskonvention bedömningen att offentlig försvarare normalt skulle

komma att förordnas i de aktuella ärendena och att någon särskild bestämmelse om

 juridiskt biträde därför inte var erforderlig för att uppfylla konventionens

krav (prop. 1996/97:88 s. 20). Regeringen gör samma bedömning i detta ärende.

Vidareutlämning

Artikel 12.1 i 1996 års utlämningskonvention behandlar vidareutlämning.

Huvudregeln är att den anmodade statens medgivande inte skall krävas för

vidareutlämning. Enligt artikel 12.2 får en medlemsstat förklara att den inte

kommer att tillämpa artikel 12.1 i andra fall än då detta föranleds av reglerna

om utlämning enligt det förenklade förfarandet eller när den som har utlämnats

själv samtycker till att bli vidareutlämnad.

Samma skäl som anförts när det gäller specialitetsprincipen talar för att

vidareutlämning bör kräva regeringens medgivande eller samtycke från den som har

 utlämnats. En svensk medborgare bör inte heller kunna lämna sitt samtycke till

att vidareutlämnas. Sverige bör därför utnyttja den möjlighet till förbehåll som

 artikel 12.2 ger. Förbehållet omfattar inte utlämning enligt det förenklade

förfarandet enligt 1995 års utlämningskonvention eller det fall då den

eftersökte samtycker till vidareutlämning. När utlämning skall ske enligt

reglerna för det förenklade förfarandet skall den eftersökte tillfrågas om han

avstår från att åberopa specialitetsprincipen. Om han gör det innebär det, när

detta förfarande är tillämpligt, automatiskt att vidareutlämning till en annan

medlemsstat också kan ske utan medgivande från den anmodade staten. Ett samtycke

 från den eftersökte i andra fall än då det förenklade förfarandet använts

innebär att den anmodade statens medgivande inte krävs.

7.3.7 Transitering

Regeringens förslag: Reglerna om transport genom Sverige av svenska medborgare

vid utlämning från ett nordiskt land till ett annat nordiskt land utvidgas till

att gälla också vid utlämning mellan olika medlemsstater i EU.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: En svensk medborgare får enligt huvudregeln

inte transiteras genom Sverige. Om utlämningen sker till Danmark, Finland,

Island eller Norge får dock även en svensk medborgare transiteras genom Sverige,

 om hinder mot utlämning från Sverige till den mottagande staten inte hade

förelegat enligt den nordiska utlämningslagen. Möjligheten att tillåta

transitering av svenska medborgare som hade kunnat utlämnas till den mottagande

staten bör, även om bestämmelsen inte torde få någon nämnvärd praktisk

betydelse, enligt regeringen göras tillämplig även på transitering från en

EU-medlemsstat till en annan.

7.3.8 Kommunikationsvägar m.m.

Regeringens förslag: Framställningar om utlämning skall kunna lämnas in per

telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt.

Sverige skall avge en förklaring om att Sverige - gentemot de EU-medlemsstater

som avgett en motsvarande förklaring - kommer att tillåta att kompletterande

upplysningar i ett utlämningsärende utväxlas direkt mellan berörda myndigheter.

I utlämningslagen tas in en bestämmelse om att Riksåklagaren eller annan

åklagare som verkställer utredningen skall ha möjlighet till sådan direkt

kommunikation.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Överåklagaren i Stockholm och Överåklagaren i Västerås har ansett att

centralmyndighetsfunktionen bör flyttas till Riksåklagaren.

Skälen för regeringens förslag: Från den 1 oktober 2000 är Justitiedepartementet

 centralmyndighet i ärenden om internationell rättslig hjälp liksom i ärenden om

 utlämning för brott (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19, rskr.

1999/2000:216). Samtidigt har kravet avskaffats på att ansökningar görs på

diplomatisk väg i sådana ärenden till och från Sverige.

Konventionens artikel 13.1 föreskriver att varje stat skall utse en

centralmyndighet för hanteringen av utlämningsärenden. Vidare föreskriver samma

artikel att utlämningsframställningar får göras med utnyttjande av telefax.

Konventionens bestämmelser om användning av telefax har sin motsvarighet i ett

avtal mellan EU:s medlemsstater om förenkling och modernisering av metoder för

överlämnande av framställningar om utlämning, det s.k. San Sebastianavtalet.

Sverige har anslutit sig till det avtalet. Det bör tas in en bestämmelse i 14 §

utlämningslagen som klargör att utlämningsframställningar får göras per telefax

eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt, t.ex. via

elektronisk post. Bestämmelsen bör gälla generellt och inte bara i förhållande

till EU:s medlemsstater. En motsvarande bestämmelse finns redan för ansökningar

om rättslig hjälp i brottmål (2 kap. 4 § fjärde stycket lagen (2000:562) om

internationell rättslig hjälp i brottmål.

Enligt artikel 14 kan medlemsstaterna genom ömsesidiga förklaringar skapa

möjligheter att direkt hos de rättsliga myndigheterna i den andra staten begära

ytterligare upplysningar i enskilda ärenden. I samband med en sådan förklaring

skall också anges vilka myndigheter som är behöriga för direkt kommunikation.

Det saknas särskilda bestämmelser om sådan kommunikation i den svenska

utlämningslagstiftningen. I många fall torde det vara fråga om rena

kompletteringar till en översänd utlämningsframställning och det är då naturligt

 att kommunikationen sker mellan de myndigheter som gjort respektive tagit emot

framställningarna, normalt centralmyndigheterna. För andra fall bör Sverige

emellertid använda den möjlighet till direkt kommunikation som artikel 14

innehåller.

Bestämmelser om möjlighet till direkt kommunikation bör enligt regeringen tas in

 i 16 § utlämningslagen respektive i utlämningsförordningen. För svensk del bör

Riksåklagaren eller annan åklagare som handlägger ett utlämningsärende vara

behörig att använda sig av direkt kommunikation när det gäller ärenden om

utlämning från Sverige.

7.3.9 Lagtekniska frågor m.m.

Regeringens förslag: De nya bestämmelser som 1996 års utlämningskonvention och

utlämningsavtalet med Kanada föranleder arbetas in i utlämningslagen respektive

nordiska utlämningslagen. Vissa redaktionella ändringar görs i utlämningslagen

för att öka överskådligheten.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Dock har Justitiekanslern, JK, efterlyst en belysning av

ansvarsfördelningen mellan Justitiekanslern och allmän åklagare vid

gränsöverskridande brottslighet. Flera remissinstanser har beklagat att

utlämningslagens oöverskådlighet inte minskar genom de nu aktuella

lagändringarna.

Skälen för regeringens förslag: Som har framgått av det föregående förutsätter

ett tillträde till 1996 års utlämningskonvention liksom Schengenkonventionen att

 det görs ändringar i utlämningslagen. Ett möjligt alternativ hade varit att

sammanföra de nya bestämmelserna med de som gäller det förenklade förfarandet i

ett särskilt avsnitt för utlämning inom EU. För att göra regelverket något mer

överskådligt föreslås dock att de särskilda reglerna för utlämning till andra

EU-stater utformas som undantag i respektive paragraf där det aktuella villkoret

 behandlas. Några bestämmelser i konventionen rör förfarandet vid utlämning till

 Sverige, vilket kommer att regleras i utlämningsförordningen. Förfarandet vid

inhämtande av samtycke från en person som begärs utlämnad från Sverige regleras

lämpligen - på samma sätt som gäller för nordiska förhållanden - i förordning.

Utlämningslagen har varit i kraft i över 40 år och speglar delvis en annan tids

förhållanden. Kritiken som gäller att lagen är oöverskådlig är delvis

berättigad. Det har inte varit möjligt att inom ramen för detta arbete företa

den genomgripande översyn av lagen som är önskvärd. Regeringen avser dock att,

när utrymme härför ges, företa en sådan. Den av Justitiekanslern efterfrågade

belysningen av ansvarsfördelning mellan Justitiekanslern och allmän åklagare vid

 gränsöverskridande brottslighet kräver överväganden som lämpligast sker i det

sammanhanget. Några mindre ändringar bör emellertid göras i syfte att öka

överskådligheten. I 1 § bör en hänvisning till reglerna om det förenklade

förfarandet tas in. Rubriken "Förutsättningar för utlämning" bör placeras

närmast före 2 §, som är den första paragraf som anger förutsättningarna för

utlämning. 23 § är en central bestämmelse i utlämningslagen och har ett stort

praktiskt användningsområde. Paragrafens placering under rubriken "Övriga

bestämmelser" är inte tillfredställande. För att lyfta fram innehållet i

paragrafen bör den förses med en egen mellanrubrik av lydelse " Tvångsmedel i

avvaktan på en framställning om utlämning".

7.3.10 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Sverige skall avge en förklaring om att Sverige gentemot

medlemsstater i EU som avgett en motsvarande förklaring kommer att tillämpa 1996

 års utlämningskonvention innan den trätt i kraft. De nya bestämmelserna i

utlämningslagen skall dock tillämpas oberoende av om den andra staten har avgett

 en förklaring om ömsesidig tillämpning eller inte. De föreslagna lagändringarna

 bör kunna träda i kraft den 1 oktober 2001.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Konventionen träder enligt artikel 18 i kraft 90

 dagar efter det att den sista medlemsstaten har deponerat sitt

ratifikationsinstrument. Det kan på goda grunder antas att avsevärd tid kommer

att förflyta före ikraftträdandet.

Med hänvisning till de skäl som har anförts under avsnitt 7.1 för att Sverige

skall ratificera konventionen, kan konstateras att det finns anledning att göra

det möjligt att tillämpa de nya reglerna så snart som möjligt. Den svenska

utlämningslagstiftningen är av tradition tillämplig utan krav på ömsesidighet.

Det är därför naturligt att tillämpa de nya bestämmelserna i förhållande till

samtliga medlemsstater i EU. Detta bör göras oberoende av när konventionen

träder i kraft i sin helhet eller om en ansökande stat har avgett en förklaring

enligt artikel 18.4 om att konventionen kommer att tillämpas även innan den

trätt i kraft gentemot stater som har gjort en motsvarande förklaring. Sverige

bör dock avge en förklaring enligt artikel 18.4 för att möjliggöra ömsesidig

tillämpning av konventionen innan den träder i kraft gentemot stater som kräver

en sådan förklaring.

Regeringen föreslår att de nya reglerna träder i kraft den 1 oktober 2001.

Reglerna skall tillämpas även på brott som har begåtts dessförinnan. Det behövs

därför inte någon övergångsbestämmelse.

8 Svenska förklaringar och reservationer till 1996 års utlämningskonvention m.m.

Enligt artikel 17 i 1996 års utlämningskonvention är reservationsmöjligheterna

enligt konventionen begränsade till de bestämmelser där en sådan rätt

uttryckligen framgår. Under avsnitt 7.3.5 har lämnats en redogörelse för artikel

 3, som bl.a. rör frågan om dubbel straffbarhet. Av skäl som anges där skall

Sverige f.n. inte avstå från kravet på dubbel straffbarhet i de fall som avses i

 artikel 3.1. Sverige bör vid artikel 3.3 förklara att artikel 3.1 inte kommer

att tillämpas.

Enligt artikel 5.1 skall inget brott - i fråga om utlämning - betraktas som

politiskt. Frågan har behandlats under avsnitt 7.3.3. Med den inställning som

Sverige därmed intar till utlämning för politiska brott, saknas anledning att

avge en reservation enligt artikel 5.2.

Artikel 6 behandlar frågan om fiskaliska brott. Av skäl som har redovisats under

 avsnitt 5.2, skall Sverige inte utnyttja reservationsmöjligheten enligt artikel

 6.3.

En EU-medlemsstat kan enligt artikel 7.2 förklara att den inte kommer att

bevilja utlämning av egna medborgare eller att den kommer att tillåta detta

endast under vissa förutsättningar som närmare anges. Frågan om utlämning av

svenska medborgare har behandlats i avsnitt 7.3.1. Sverige skall under vissa

förutsättningar och villkor kunna lämna ut svenska medborgare till en

EU-medlemsstat. Av den svenska förklaringen till artikel 7 bör därför följande

framgå.

 Artiklarna 5, 8 samt 10-12 i denna konvention skall inte tillämpas avseende

svenska medborgare.

 Utlämning av en svensk medborgare för lagföring kan beviljas endast under

förutsättning att den som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två

år varit stadigvarande bosatt i den ansökande staten eller att den gärning för

vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat

fängelse i mer än fyra år. Om gärningen i sin helhet har begåtts i Sverige, får

utlämning för lagföring beviljas endast om gärningen innefattar medverkan till

ett brott som har begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för en

gärning som har begåtts utom riket. Om utlämning beviljas för lagföring kan

Sverige uppställa villkor om att den som utlämnas skall återföras till Sverige

för verkställighet av ett eventuellt frihetsstraff eller annat frihetsberövande

i anledning av brottet. Vid återförande tillämpas vad svensk lag föreskriver i

fråga om överförande av verkställighet av brottmålsdom.

 Utlämning av en svensk medborgare för straffverkställighet kan beviljas om den

 som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två år varit

stadigvarande bosatt i den ansökande staten eller om denne inför en svensk

åklagare samtycker till utlämning.

 Vid utlämning av en svensk medborgare enligt 1995 års utlämningskonvention

tillämpas inte Sveriges förklaring till artikel 9 i den konventionen.

 Sverige kommer, gentemot stater som garanterar lika behandling, inte att

åberopa den svenska förklaringen vid artikel 6.1 i 1957 års utlämningskonvention

 om att med svenska medborgare likställa utomnordiska medborgare bosatta här, i

Danmark eller i Finland.

Sverige skall vidare lämna en förklaring enligt artikel 12.2 om att artikel 15 i

 1957 års utlämningskonvention angående vidareutlämning till tredje stat skall

fortsätta att tillämpas, bortsett från de fall enligt det förenklade

utlämningsförfarandet där den som utlämnas uttryckligen avstår från skyddet mot

vidareutlämning. Däremot skall Sverige inte lämna förklaring enligt artikel 11

om presumerat samtycke till avstående från specialitetsprincipen.

I enlighet med artikel 13.2 skall Sverige ange vilken myndighet som är

centralmyndighet i utlämningsärenden. I en förklaring till artikel 14 skall

Sverige förklara vilka myndigheter som i utlämningsärenden har rätt att ha

direktkontakt med sina utländska motsvarigheter.

Sverige skall slutligen, enligt artikel 18.4, förklara att konventionen - även

innan den har trätt i kraft - kommer att tillämpas mot andra medlemsstater som

har avgett motsvarande förklaring.

Med anledning av att den generella strafftröskeln i utlämningslagen anpassas

till strafftröskeln i 1957 års utlämningskonvention, finns nu förutsättningar

för att återta det svenska förbehållet till artikel 2 i den konventionen.

9 Ekonomiska konsekvenser

Den föreslagna regleringen innebär att möjligheterna att lämna ut misstänkta

personer till andra medlemsstater i EU ökar. Det torde, åtminstone i vissa fall,

 innebära att en rättegång i Sverige kan undvikas, vilket i sin tur är en

kostnadsbesparing. Å andra sidan ökar också möjligheterna att få personer

utlämnade till Sverige. Hur stor ökningen kan förväntas bli i praktiken är svårt

 att bedöma, men en viss kostnadsökning för lagföring och straffverkställighet

kan sannolikt förutses.

Sammantaget gör regeringen bedömningen att tillträdet till 1996 års

utlämningskonvention, utlämningsavtalet med Kanada och anpassningen till

Schengenkonventionens regler - såvitt nu är i fråga - inte kommer att medföra

några kostnadsökningar för staten.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

1 §

Den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten i enlighet med bestämmelserna i denna lag.

I 28-39 §§ finns särskilda bestämmelser om ett förenklat förfarande i vissa fall

 vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen.

Ändringarna i första stycket är språkliga.

Andra stycket är nytt och behandlas i avsnitt 7.3.9. Stycket har tillkommit för

att genom en särskild hänvisning till det förenklade utlämningsförfarandet

förbättra lagens överskådlighet.

2 §

En svensk medborgare får inte utlämnas enligt denna lag i annat fall än där det

är särskilt föreskrivet.

Paragrafen har i enlighet med Lagrådets förslag ändrats med anledning av att det

 införs möjligheter att enligt 3-3 c §§ i vissa fall utlämna en svensk

medborgare till en EU-stat.

3 §

En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för

lagföring

1. om han eller hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande

vistats i den ansökande staten, eller

2. om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det

enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i mer än fyra år.

Har gärningen i sin helhet begåtts i Sverige, får utlämning beviljas endast om

gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om

utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket.

Vid bedömningen av om utlämning skall beviljas i fall som avses i denna paragraf

 skall särskilt beaktas möjligheterna till lagföring i Sverige.

3-3 c §§ är nya och är en anpassning till artikel 7 i 1996 års

utlämningskonvention. Frågan om utlämning av svenska medborgare behandlas i

avsnitt 7.3.1.

Förutsättningarna för utlämning av svenska medborgare anges i 3 § första och

andra styckena och motsvarar i huvudsak 2 § i den nordiska utlämningslagen.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt första stycket punkten 1 får en svensk medborgare utlämnas om han eller

hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande vistats i den

ansökande staten. Vistelsens varaktighet skall, liksom vid tillämpningen av den

nordiska utlämningslagen, räknas från tidpunkten för brottet. Vistelsekravet

gäller för varje brott för vilket utlämning sker. Även i övrigt tillämpas samma

principer som i nordiska utlämningsärenden. Exempelvis är personens bostad,

arbete och familjeförhållanden av betydelse för bedömningen. Avbrott för kortare

 tid, t.ex. semester, påverkar inte bedömningen av vistelsens karaktär (se prop.

 1959:72 s. 33).

Vid bedömningen skall enligt tredje stycket särskilt beaktas om lagföring kan

ske i Sverige. Det är naturligt att en rättegång bör äga rum där de bästa

förutsättningarna finns för att genomföra en rättvis och materiellt riktig

rättegång. Även personens anknytning till Sverige har betydelse vid bedömningen.

 Anknytningen till Sverige bör i allmänhet tillmätas mindre betydelse om det är

fråga om ett grovt brott. Vid bedömningen skall även andra omständigheter

beaktas, t.ex. personens hälsotillstånd och övriga personliga förhållanden.

3 a §

När utlämning beviljas i fall som avses i 3 § skall som villkor för utlämningen

ställas att den som begärs utlämnad skall återföras till Sverige för

verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i

anledning av brottet. Detta villkor behöver dock inte ställas

1. om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två år

stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs, eller

2. om den som begärs utlämnad samtycker till att verkställighet sker i den

ansökande staten.

När verkställighet enligt första stycket skall ske i Sverige tillämpas 25 g §

 lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom. Vid verkställigheten skall den dömde alltid räknas till godo den

tid av påföljden som avtjänats i den andra staten och den tid som han eller hon

med anledning av brott som avses med påföljden varit anhållen eller häktad i den

 andra staten eller i Sverige.

När en svensk medborgare utlämnas för lagföring skall enligt första stycket som

huvudregel gälla att beslutet förenas med ett villkor om att han eller hon efter

 domen skall återföras till Sverige för verkställighet här av ett ådömt straff.

Villkoret skall avse endast frihetsberövande påföljder eller andra

frihetsberövanden i anledning av brottet.

Ett villkor om återförande kan behöva ställas upp även för den händelse att den

som begärs utlämnad visar sig vara psykiskt otillräknelig och därför, enligt den

 ansökande statens lagar, inte kan straffas. I vissa stater överlämnas en person

 som befunnits vara straffrättsligt otillräknelig till psykiatrisk vård. Det bör

 även för en sådan situation vara möjligt att uppställa villkor om skyldighet

för den ansökande staten att till Sverige återföra den som har utlämnats. Detta

framgår av sista ledet i första styckets första mening (annat frihetsberövande i

 anledning av brottet). Av 12 § tredje stycket följer att även andra villkor om

återförande kan ställas vid utlämning.

Om den dömde har en starkare anknytning till den ansökande staten genom att han

eller hon har varit bosatt där i minst två år före brottet, behöver ett villkor

om återförande inte ställas upp. Detta får avgöras med hänsyn till

omständigheterna i det särskilda fallet. Att villkor om verkställighet i Sverige

 inte heller behöver ställas upp om den dömde själv vill verkställa straffet i

den ansökande staten är i linje med de nuvarande förutsättningarna för

överförande av straffverkställighet enligt överförandekonventionen.

Straffet verkställs här - som framgår av paragrafens andra stycke - i enlighet

med bestämmelserna i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande

verkställighet av brottmålsdom (IVL). Bestämmelsen har i enlighet med Lagrådets

förslag utformats så att det tydligare framgår att den i sak motsvarar andra

meningen i 25 § tredje stycket IVL. Det framstår inte som lämpligt att - som

Lagrådet varit inne på - i detta lagstiftningsärende införa någon möjlighet till

 ytterligare avräkning än för de fall som sedan länge gällt enligt IVL. I dessa

fall skall den dömde alltid tillgodoräknas tid som han eller hon varit

frihetsberövad i den andra staten och i Sverige med anledning av det aktuella

brottet. Den ansökande staten bör underrättas om vad som gäller från svensk sida

 i fråga om verkställighet av ett eventuellt frihetsstraff efter återförande.

3 b §

En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för

verkställighet av frihetsstraff

1. om han eller hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande

vistats i den ansökande staten, eller

2. om han eller hon samtycker till utlämning.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Utlämning av en

svensk medborgare för straffverkställighet förutsätter att denne vid tiden för

brottet stadigvarande hade vistats i den ansökande staten i minst två år eller

att han eller hon samtycker till utlämning. Därutöver kan utlämning av svenska

medborgare alltså endast ske för lagföring. Det kan knappast befaras att denna

begränsning medför att en svensk medborgare med en verkställbar dom från en

annan EU-stat kan undandra sig straffverkställighet. Om en svensk medborgare har

 avvikit från straffverkställighet i en annan EU-stat och begett sig till

Sverige finns det enligt Schengenkonventionen och tilläggsprotokollet till

överförandekonventionen möjligheter att utan personens samtycke överföra

straffverkställigheten till Sverige (se avsnitt 7.3.1).

När det gäller personer med stark anknytning till den andra staten skall enligt

den aktuella bestämmelsen möjligheterna till straffverkställighet i Sverige

vägas mot personens anknytning till den andra staten. Är omständigheterna sådana

 att anknytningen dit är större än till Sverige kan möjligheterna till

återanpassning i vissa fall vara bättre om verkställigheten sker i den andra

staten. Det kan finnas fall där den som utlämnas, trots stark anknytning till

den andra staten, kan förväntas vara betjänt av att få avsluta

straffverkställigheten i Sverige. Vid bedömningen bör därför, så långt detta är

möjligt att förutse, även beaktas möjligheterna till ett senare överförande av

straffverkställigheten till Sverige.

3 c §

Samtycke till verkställighet i den andra staten i fall som avses i 3 a och 3 b

§§ skall lämnas till den åklagare som verkställer utredning enligt 16 eller 31

§.

Om ett samtycke återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall

återkallelsen beaktas.

Enligt första stycket skall frågan om samtycke till verkställighet i den

ansökande staten behandlas i en sådan utredning som det åligger Riksåklagaren

att utföra enligt 16 § eller - när det är fråga om utlämning enligt det

förenklade förfarandet - utredning enligt 31 §. Utredningen verkställs enligt

bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Regelmässigt uppdras åt en lokal

åklagare att utföra en sådan utredning och det är till denne som ett samtycke

skall lämnas. Närmare bestämmelser om hur samtycket skall lämnas bör regleras i

förordning.

En återkallelse av samtycke skall enligt andra stycket beaktas om den sker innan

 utlämningsbeslutet har verkställts. Innebörden av en återkallelse är att

samtycke inte skall anses ha lämnats.

4 §

Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i ett år

eller mer. Utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen får dock beviljas

om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt

svensk lag är föreskrivet fängelse i sex månader eller mer. Har personen i den

ansökande staten dömts för gärningen, får han utlämnas endast om påföljden utgör

 minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande på anstalt under

 motsvarande tid.

Skall utlämning ske till en annan stat för gärning som avses i första stycket,

får utlämning till den staten samtidigt beviljas även för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Har personen i den ansökande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första eller andra meningen och för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag, får utlämning för gärningarna beviljas, om

den gemensamma påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

Ändringen i första stycket första meningen är en anpassning till strafftröskeln

i 1957 års utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.2. Den innebär att om det

maximala straffet för ett brott enligt svensk lag är minst fängelse i ett år så

är brottet numera utlämningsbart.

Tillägget i första stycket andra meningen motsvarar artikel 2.1 i 1996 års

utlämningskonvention. När det gäller svenska medborgare innebär den nya

bestämmelsen att strafftröskeln vid utlämning inom EU sänks endast i de fall där

 personen vid tiden för brottet varit stadigvarande bosatt i den ansökande

staten i minst två år.

De övriga ändringarna i första stycket samt andra och tredje styckena är

språkliga och redaktionella.

6 §

Utlämning får inte beviljas för ett politiskt brott.

Innefattar gärningen även ett brott som inte är politiskt, får utlämning

beviljas för det brottet, om gärningen i det särskilda fallet övervägande har

karaktären av ett icke politiskt brott.

Första stycket gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

Paragrafen har fått ett nytt tredje stycke, som innebär att utlämning i vissa

fall inte längre kan vägras enbart på den grunden att det är fråga om ett

politisk brott. Bestämmelsen är en anpassning till artikel 5.1 i 1996 års

utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.3.

En utrycklig bestämmelse om förbud mot utlämning av svenska medborgare för

politiska brott har tagits in i fjärde stycket. Begränsningen har stöd i den

reservation som Sverige avser att lämna i anslutning till artikel 7 i

konventionen.

Enligt Lagrådet är den föreslagna lydelsen av paragrafen svårläst eftersom den

utformats så att tredje stycket utgör ett undantag från första stycket och

fjärde stycket ett undantag från undantaget. Lagrådet har föreslagit att tredje

och fjärde styckena läggs ihop till ett stycke. Regeringen anser dock att

Lagrådets förslag till omformulering av paragrafen inte blir så tydlig som är

önskvärt. Det är särskilt angeläget att de bestämmelser som rör

förutsättningarna för utlämning av svenska medborgare tydligt kan särskiljas

från bestämmelser som gäller för övriga fall. Den av Lagrådet föreslagna

lydelsen bör därför inte väljas.

Förbudet att vägra utlämning för politiska brott inverkar inte på möjligheten

att vägra utlämning med stöd av andra bestämmelser i utlämningslagen, t.ex. 7 §.

 Där sägs att en framställning om utlämning alltid skall avslås om den som

begärs utlämnad riskerar förföljelse t.ex. på grund av sin härstamning,

tillhörighet till viss samhällsgrupp eller religiösa eller politiska

uppfattning.

Övriga ändringar i paragrafen är språkliga.

10 §

Har i fråga om den som begärs utlämnad här i riket meddelats dom beträffande det

 uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 § rättegångsbalken eller

motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats beslut att inte åtala för

brottet, får utlämning för det brottet inte beviljas.

Utlämning får inte heller beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet

enligt svensk lag. Detta gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i

Europeiska unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara

 förfallet enligt svensk lag.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i en

 annan stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet förövat

i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

utlämningskonventionen den 13 december 1957 eller en överenskommelse som avses i

 2 kap. 5 a § fjärde stycket brottsbalken eller har den staten slutit särskilt

avtal med Sverige om utlämning för brott, får den som begärs utlämnad inte

utlämnas för brottet,

1. om han eller hon har frikänts från ansvar,

2. om han eller hon har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har

utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats.

Fjärde stycket gäller inte i fråga om brott, som har förövats i den stat som

gjort framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller

allmän inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 6 eller 7

brottsbalken, såvida inte lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

 framställning om utlämning eller efter att den som begärs utlämnad har

utlämnats från denna stat för lagföring.

Ändringen i andra stycket är en anpassning till artikel 8 i 1996 års

utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.4.

Utlämning får inte vägras enbart på den grunden att straff för brottet skulle ha

 varit preskriberat enligt svensk lag. Detta gäller vid utlämning till en annan

medlemsstat i unionen eller om ett avslag med hänvisning till preskription

strider mot en internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten. Av artikel 8.2 i konventionen framgår att utlämning kan vägras

 med hänvisning till att straff för brottet skulle vara preskriberat enligt den

anmodade statens lag, om den staten själv haft behörighet att lagföra brottet.

Som framgår av 2 kap. brottsbalken är de svenska jurisdiktionsreglerna

omfattande. Detta torde i flertalet fall innebära att Sverige har en möjlighet

att vägra utlämning om brottet skulle vara preskriberat. När det gäller svenska

medborgare kan dock utlämning aldrig beviljas om brottet skulle vara

preskriberat, se det nya tredje stycket.

I avsnitt 7.3.4 har också berörts bestämmelsens förhållande till artikel 62.1 i

Schengenkonventionen. Det är svårt att bedöma vilken praktisk betydelse

Schengenkonventionens bestämmelse om preskriptionsavbrott kommer att få.

Bestämmelsen torde kunna aktualiseras i den situationen där Sverige med stöd av

artikel 8.2 i 1996 års utlämningskonvention åberopar jurisdiktion för att kunna

vägra utlämning för ett preskriberat brott. Vid sådant förhållande kan den

ansökande staten hävda att preskriptionsavbrott har skett även om motsvarande

åtgärd inte skulle betraktas som preskriptionsavbrytande enligt svensk lag.

I fjärde och femte styckena har gjorts vissa ändringar, främst med anledning av

ändringar i 2 kap. 3 och 5 a §§ brottsbalken. Övriga ändringar i paragrafen är

språkliga och redaktionella. Lagrådet har, med det resonemang som redogörs för

under kommentaren till 6 §, föreslagit att paragrafens andra och tredje stycken

slås samman. Av skäl som har utvecklats vid kommentaren till 6 § bör dock den av

 regeringen föreslagna lydelsen inte ändras.

12 a §

Vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen eller när det annars

följer av en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige, får den

 som har utlämnats, utöver vad som följer av 12 § första stycket 1,

1. åtalas eller straffas för annat brott som han eller hon har begått före

utlämningen, om han eller hon har lämnat sitt samtycke till det eller om det för

 brottet enligt lagen i den ansökande staten inte kan följa eller inte är utdömt

 frihetsstraff eller någon annan åtgärd som innefattar frihetsberövande, och

2. vidareutlämnas till en annan medlemsstat i Europeiska unionen om han eller

hon har lämnat sitt samtycke till det.

Första stycket gäller inte om den som har utlämnats är svensk medborgare.

Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 7.3.6 och motsvarar artiklarna 10-12

i 1996 års utlämningskonvention. Lagtexten i första stycket har formulerats om

med anledning av Lagrådets yttrande. Lagrådet har även föreslagit att

bestämmelsen i andra stycket i stället skrivs in i första stycket. Av skäl som

har utvecklats vid kommentaren till 6 § bör dock den av regeringen föreslagna

lydelsen inte ändras. Lagrådet har vidare föreslagit att det övervägs att i 12 §

 föra in en hänvisning till 12 a §. Regeringen anser dock inte att en sådan

hänvisning är nödvändig.

Bestämmelsen innebär att en person som har utlämnats, genom att lämna sitt

samtycke kan avstå från specialitetsprincipens skydd eller medge

vidareutlämning. Avståndet måste vara specificerat till vissa angivna gärningar.

 Ett generellt avstående från specialitetsprincipen kan alltså inte ske med stöd

 av denna bestämmelse (jfr 32 § första stycket utlämningslagen). Ett avstående

skall enligt artikel 10.2 lämnas inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den

 ansökande staten. Bestämmelser om hur sådant samtycke skall inhämtas när någon

har utlämnats till Sverige kommer att införas i utlämningsförordningen.

Specialitetsprincipen luckras också upp på så sätt att den ansökande staten får

rätt att, även utan regeringens medgivande eller den utlämnades samtycke,

lagföra denne för vissa mindre allvarliga brott som begåtts före utlämningen.

När det gäller straffverkställighet är det framför allt böter som kommer i

fråga. En frihetsinskränkande åtgärd som trätt istället för bötesstraffet på

grund av att beloppet inte har betalats bör dock kunna verkställas utan den

utlämnade statens medgivande (se 15 § bötesverkställighetslagen och

förklaranderapporten till 1996 års utlämningskonvention).

Enligt andra stycket kan ett sådant avstående inte göras av en svensk

medborgare.

14 §

En framställning om utlämning skall göras skriftligen. Den får översändas per

telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt.

Framställningen skall ges in till Justitiedepartementet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det inte framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den ansökande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt lämnas.

Ändringen i första stycket motsvarar bestämmelser i artikel 13 i 1996 års

utlämningskonvention och behandlas i avsnitt 7.3.8. Ändringarna i andra stycket

är språkliga.

16 §

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål.

Riksåklagaren eller åklagare som verkställer utredningen får under utredningen

begära kompletterande information av behörig myndighet i en medlemsstat i

Europeiska unionen. Sådan direkt kommunikation får även ske om det har avtalats

i en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om den

andra staten tillåter det.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner Högsta domstolen att det

finns hinder mot utlämning enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att

gälla. Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket,

gäller beslutet inte under tid då personen med anledning av misstanke om brott

som där avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller på annat sätt är omhändertagen på anstalt.

Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att utlämning har beviljats.

Rättens beslut i fråga om tvångsmedel överklagas till Högsta domstolen utan

inskränkning till viss tid.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet kan begära, att ny förhandling skall

äga rum inom tre veckor från det att beslut senast har meddelats.

Ändringen i andra stycket är en anpassning till artikel 14 i 1996 års

utlämningskonvention och behandlas i avsnitt 7.3.8.

Om direkt kommunikation är möjlig i det enskilda fallet beror på om den

ansökande staten avgett en förklaring av den innebörden till 1996 års

utlämningskonvention. Sverige kommer att avge en sådan förklaring. Av

förklaringen skall också framgå vilken eller vilka myndigheter som är behöriga

att lämna och ta emot information. Har den ansökande staten inte avgett någon

sådan förklaring får kommunikationen ske mellan centralmyndigheterna.

Bestämmelsen har utformats så att direktkommunikation är möjlig även i

förhållande till andra stater som tillåter detta.

Övriga ändringar i paragrafen är språkliga.

26 §

Chefen för Justitiedepartementet får medge, att den som av en stat utlämnas till

 en annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk medborgare och det

 inte heller annars finns synnerliga skäl mot det. Framställning om detta ges in

 till Justitiedepartementet.

Medgivande får lämnas till att en svensk medborgare förs genom riket, om hinder

inte skulle ha förelegat för utlämning av honom eller henne till den mottagande

staten enligt denna lag eller enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning

för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Ändringen i första stycket är språklig.

Ändringen i andra stycket, som inte har någon motsvarighet i 1996 års

utlämningskonvention, föranleds av möjligheten att utlämna svenska medborgare

(se avsnitt 7.3.7).

27 a §

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i denna

lag.

Enligt 27 a §, som är en ny paragraf, tillkännager regeringen de internationella

 överenskommelser som avses i lagen. Hänvisningar till sådana överenskommelser

finns i 6, 10, 12 a och 16 §§.

28 §

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-39 §§.

Ändringen är redaktionell och följer av att 40 § inte längre behövs när

Justitiedepartementet numera enligt 26 § är centralmyndighet även i

transitärenden.

32 §

Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren.

Första stycket andra meningen tillämpas inte när den som eftersöks är svensk

medborgare.

Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

 denna tid.

Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som avses

i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker till

att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls eller

ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

Den tidigare hänvisningen i andra stycket till det förfarande för inhämtande av

samtycke som gäller inom Norden har tagits bort. Hur det skall ske bör i stället

 regleras särskilt i förordning.

Enligt tredje stycket skall en svensk medborgare inte tillfrågas enligt första

stycket om han avstår från specialitetsprincipens skydd, se avsnitt 7.1.3.

Lagrådet har med det resonemang som redogörs för under kommentaren till 6 §

föreslagit att bestämmelsen i tredje stycket arbetas in i första stycket. Av

skäl som har utvecklats vid kommentaren till 6 § bör dock den av regeringen

föreslagna lydelsen inte ändras.

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island och Norge

4 §

Utlämning för ett politiskt brott får endast ske om gärningen eller en gärning

av motsvarande beskaffenhet i svensk lag är belagd med straff.

En begäran om utlämning får inte avslås på grund av att brottet är politiskt, om

 detta skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan

Sverige och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i andra

stycket.

Ändringen behandlas i avsnitt 7.3.3. Ändringarna i första stycket är språkliga.

Andra och tredje styckena är nya och motsvarar i huvudsak tredje och fjärde

styckena i 6 § utlämningslagen. Andra stycket har formulerats om med anledning

av Lagrådets yttrande. Fjärde stycket motsvarar 27 a § utlämningslagen. Se även

kommentarerna till dessa bestämmelser.

Ikraftträdande

Frågan om ikraftträdande behandlas i avsnitt 7.3.10.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för brott,

dels att 40 § skall upphöra att gälla,

dels att 1, 4, 6, 10, 14, 16, 26, 28 och 32 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 1 § och 23 § skall placeras närmast före 2 §

respektive 24 §,

dels att det närmast före 23 § skall införas en ny rubrik, Provisoriska

tvångsmedel,

dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 3, 3 a, 3 b, 3 c, 12 a

och 27 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

 gärning och uppehåller sig här i riket må efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten enligt vad i denna lag sägs.

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

 gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten enligt vad i denna lag sägs.

I 28-39 §§ finns särskilda bestämmelser om ett förenklat förfarande i vissa fall

 vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen.

3 §

Utan hinder av vad som sägs i 2 § får en svensk medborgare utlämnas till en

medlemsstat i Europeiska unionen för lagföring om denne vid tiden för brottet

sedan minst två år stadigvarande vistats i den ansökande staten eller den

gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk

lag är föreskrivet fängelse i mer än fyra år.

Har gärningen i sin helhet begåtts i Sverige får utlämning beviljas endast om

gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller när

utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket.

Vid bedömning av om utlämning skall beviljas enligt denna paragraf skall

särskilt beaktas möjligheterna till lagföring här i landet och vilken anknytning

 till Sverige den som begärs utlämnad har.

3 a §

När utlämning beviljas enligt 3 § skall som villkor för utlämningen ställas att

den som begärs utlämnad skall återföras till Sverige för verkställighet av ett

eventuellt frihetsstraff här. Detta villkor behöver dock inte ställas om den som

 begärs utlämnad sedan minst två år stadigvarande vistats i den stat till vilken

 utlämning begärs eller denne samtycker till att verkställigheten sker i den

staten.

När verkställighet skall ske i Sverige enligt första stycket tillämpas 25-25 b

§§ lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom. Vid verkställigheten skall den dömde alltid räknas till godo den

tid av påföljden som avtjänats i den andra staten och tid som han eller hon

varit anhållen, häktad eller på annat sätt frihetsberövad där eller i Sverige

med anledning av det brott som påföljden avser.

3 b §

Utan hinder av vad som sägs i 2 § får en svensk medborgare utlämnas till en

medlemsstat i Europeiska unionen för verkställighet av frihetsstraff om denne

sedan minst två år stadigvarande vistats i den ansökande staten eller om han

eller hon samtycker till utlämning.

Vid bedömning av om utlämning skall beviljas utan samtycke från den som begärs

utlämnad skall särskilt beaktas möjligheterna till ett senare överförande av

straffverkställigheten till Sverige och vilken anknytning till Sverige den som

begärs utlämnad har.

3 c §

Samtycke till verkställighet i den andra staten enligt 3 a och 3 b §§ skall

lämnas till den åklagare som verkställer den utredning som avses i 16 §.

Om ett samtycke återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall

återkallelsen beaktas.

4 §

Ej må någon utlämnas, med mindre den gärning för vilken utlämning begäres

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett

år. Har personen i den främmande staten dömts för gärningen, må han utlämnas

allenast om påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett

år. Utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen får dock beviljas om för

brottet kan följa fängelse i minst sex månader. Har personen i den främmande

staten dömts för gärningen, får han utlämnas endast om påföljden utgör minst

frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande på anstalt under

motsvarande tid.

Skall utlämning till främmande stat ske för gärning som avses i första stycket,

må utlämning till den staten samtidigt medgivas jämväl för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Skall utlämning till främmande stat ske för gärning som avses i första stycket,

får utlämning till den staten samtidigt medges även för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Har personen i den främmande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första punkten och för annan gärning som motsvarar brott

enligt svensk lag, må utlämning för gärningarna äga rum, om den gemensamma

påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande

på anstalt under motsvarande tid.

Har personen i den främmande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första punkten och för annan gärning som motsvarar brott

enligt svensk lag, får utlämning för gärningarna äga rum, om den gemensamma

påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande

på anstalt under motsvarande tid.

6 §

Utlämning må ej beviljas för politiskt brott.

Utlämning får inte beviljas för ett politiskt brott.

Innefattar gärningen tillika brott av icke politisk beskaffenhet, må utlämning

beviljas för det brottet, såframt gärningen i det särskilda fallet prövas

övervägande äga karaktären av ett icke politiskt brott.

Innefattar gärningen även ett brott som inte är politiskt, får utlämning

beviljas för det brottet, om gärningen i det särskilda fallet övervägande har

karaktär av ett icke politiskt brott.

Första stycket gäller inte om ett avslag på denna grund strider mot en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för politiska brott.

10 §

Har i fråga om den person som avses med framställningen här i riket meddelats

dom beträffande det uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 §

rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats

beslut att icke tala å brottet, må utlämning för det brottet ej äga rum

Har i fråga om den person som avses med framställningen här i riket meddelats

dom beträffande det uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 §

rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats

beslut att icke tala å brottet, får utlämning för det brottet inte äga rum.

Ej heller må utlämning beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet

enligt svensk lag.

Inte heller får utlämning beviljas, om straff för brottet skulle vara

preskriberat enligt svensk lag. Detta gäller inte om ett avslag på denna grund

strider mot en internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den

ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara

 preskriberat enligt svensk lag.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i

annan främmande stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet

 förövat i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

 utlämningskonventionen den 13 december 1957, den europeiska konventionen den 28

 maj 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska

konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål eller har

den staten slutit särskilt avtal med Sverige om utlämning för brott, må den

tilltalade ej utlämnas för brottet,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen

meddelats.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i

annan främmande stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet

 förövat i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

 utlämningskonventionen den 13 december 1957, den europeiska konventionen den 28

 maj 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska

konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål eller har

den staten slutit särskilt avtal med Sverige om utlämning för brott, får den

tilltalade inte utlämnas för brottet,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen

meddelats.

Tredje stycket gäller ej i fråga om brott, som har förövats i den stat som gjort

 framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller allmän

inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 5 eller 6

brottsbalken, såvida ej lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

framställning om utlämning.

Tredje stycket gäller inte i fråga om brott, som har förövats i den stat som

gjort framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller

allmän inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 5 eller 6

brottsbalken, såvida inte lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

 framställning om utlämning.

12 a §

Utan hinder av vad som sägs i 12 § 1 får den som utlämnas till en medlemsstat i

Europeiska unionen

1. åtalas eller straffas för annat brott som han eller hon har begått före

utlämningen om han eller hon har lämnat sitt samtycke till det eller det för

brottet enligt lagen i den ansökande staten inte kan följa eller inte är utdömt

frihetsstraff eller någon annan åtgärd som innefattar frihetsberövande, och

2. vidareutlämnas till en annan medlemsstat i Europeiska unionen om han eller

hon har lämnat sitt samtycke till det.

Första stycket gäller inte om den som utlämnas är svensk medborgare.

14 §

Framställning om utlämning skall inges till utrikesdepartementet. Den skall

göras på diplomatisk väg, om Sverige ej i förhållande till den främmande staten

har överenskommit att tillämpa annan ordning.

En framställning om utlämning skall göras skriftligen. Den får översändas per

telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt.

Framställningen skall ges in till Justitiedepartementet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den främmande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt företes.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det inte framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den främmande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt företes.

16 §

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad om förundersökning i brottmål är stadgat.

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål.

Riksåklagaren får under utredningen begära kompletterande information av behörig

 myndighet i en annan stat om sådan direkt kommunikation har avtalats i en

internationell överenskommelse som är bindande för Sverige eller om den andra

staten även annars tillåter detta.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner högsta domstolen hinder mot

 utlämning möta enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att gälla.

Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket, gäller

beslutet ej under tid då personen med anledning av misstanke om brott som där

avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller eljest är omhändertagen på anstalt.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner Högsta domstolen hinder mot

 utlämning möta enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att gälla.

Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket, gäller

beslutet inte under tid då personen med anledning av misstanke om brott som där

avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller annars är omhändertagen på anstalt.

Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att utlämning har beviljats.

Talan mot rättens beslut i fråga om tvångsmedel förs genom besvär till högsta

domstolen utan inskränkning till viss tid.

Rättens beslut i fråga om tvångsmedel överklagas till Högsta domstolen utan

inskränkning till viss tid.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet äger påfordra, att ny förhandling skall

 äga rum inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet kan begära, att ny förhandling skall

äga rum inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

26 §

Chefen för justitiedepartementet äger medgiva, att den som av främmande stat

utlämnas till annan stat må föras genom riket, såframt denne icke är svensk

medborgare och ej heller eljest synnerliga skäl äro däremot. Framställning härom

 göres på diplomatisk väg.

Chefen för Justitiedepartementet kan medge, att den som av främmande stat

utlämnas till annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk

medborgare och det inte heller i övrigt föreligger synnerliga skäl mot detta.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må medgivas, att även

 svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej skulle ha förelegat för

utlämning av honom till den mottagande staten enligt 2 eller 4 § lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Medgivande får lämnas till att en svensk medborgare förs genom riket, om hinder

inte skulle ha förelegat för utlämning av honom till den mottagande staten

enligt denna lag eller enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning för

brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

27 a §

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i 6 §

tredje stycket, 10 § andra stycket och 16 § andra stycket.

28 §

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-39 §§.

Första stycket gäller inte om den eftersökte är svensk medborgare.

32 §

Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma förfarande

 som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren.

Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

 denna tid.

Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som avses

i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker till

att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls eller

ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island och Norge

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge att 4 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Utlämning för politiskt brott må ske, allenast om gärningen eller gärning av

motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff och den som begärs

utlämnad ej är svensk medborgare.

Utlämning för ett politiskt brott får endast ske om gärningen eller en gärning

av motsvarande beskaffenhet i svensk lag är belagd med straff.

En begäran om utlämning för ett politiskt brott får inte avslås på denna grund

om detta skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan

Sverige och den ansökande staten.

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i andra

stycket.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för politiska brott.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

1996 års EU-konvention om utlämning

Rådets akt

av den 27 september 1996

om upprättande av konventionen om utlämning mellan Europeiska unionens

medlemsstater

(96/C 313/02)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD

som beaktar Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 c i detta,

och

som för att uppnå unionens mål betraktar förbättringen av möjligheterna för

utlämning mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen som en fråga av gemensamt

intresse som utgör en del av det samarbete om vilket stadgas i avdelning VI i

fördraget,

BESLUTAR att härmed upprätta den konvention, inbegripet bilagan till denna, vars

 text återfinns i bilagan till denna akt och som denna dag har undertecknats av

företrädarna för regeringarna i unionens medlemsstater,

REKOMMENDERAR att medlemsstaterna antar den i enlighet med sina konstitutionella

 bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 27 september 1996.

På rådets vägnar

M. LOWRY

Ordförande

KONVENTION

upprättad på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om

utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till denna konvention, Europeiska unionens

medlemsstater,

SOM HÄNVISAR TILL rådets akt om Europeiska unionen av den 27 september 1996,

SOM ÖNSKAR förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna

såvitt avser såväl lagföring som verkställighet av domar,

SOM ÄR MEDVETNA OM att utlämning har stor betydelse inom det rättsliga

samarbetet för att uppnå dessa mål,

SOM UNDERSTRYKER att medlemsstaterna har ett gemensamt intresse av att

säkerställa att utlämningsförfarandena sker effektivt och snabbt i den

omfattning deras statsskick är grundade på demokratiska principer och

medlemsstaterna iakttar de skyldigheter som fastställs i konventionen om skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i

Rom den 4 november 1950,

SOM UTTRYCKER sitt förtroende för sina rättssystems uppbyggnad och systemens

sätt att fungera och för samtliga medlemsstaters förmåga att garantera en

opartisk rättegång,

SOM ERINRAR OM att rådet, genom sin akt av den 10 mars 1995, upprättade

konventionen om ett förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska

unionens medlemsstater,

SOM BEAKTAR intresset av att det mellan Europeiska unionens medlemsstater sluts

en konvention som kompletterar den europeiska utlämningskonventionen av den 13

december 1957 och övriga gällande konventioner på området,

SOM BEAKTAR att bestämmelserna i dessa konventioner förblir tillämpliga på alla

de frågor som inte behandlas i denna konvention,

HAR ENATS OM FÖLJANDE:

Artikel 1

Allmänna bestämmelser

1. Denna konvention har till syfte att komplettera bestämmelserna i och

underlätta tillämpningen mellan Europeiska unionens medlemsstater av

- den europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957 (nedan

kallad "Europeiska utlämningskonventionen"),

- den europeiska konventionen om bekämpande av terrorism av den 27 januari

 1977 (nedan kallad "Europakonventionen om bekämpande av terrorism"),

- konventionen av den 19 juni 1990 om tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 om det gradvisa avskaffandet av kontrollerna vid de gemensamma

gränserna, inom ramen för förbindelserna mellan de medlemsstater som är parter

till denna konvention, samt

- kapitel 1 i fördraget om utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål

mellan Konungariket Belgien, Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket

Nederländerna av den 27 juni 1962, ändrat genom protokollet av den 11 maj 1974

(nedan kallat "Beneluxfördraget") inom ramen för förbindelserna mellan

medlemsstaterna i den ekonomiska unionen Benelux.

2. Punkt 1 påverkar inte tillämpningen av mer förmånliga bestämmelser i

bilaterala eller multilaterala avtal mellan medlemsstater, och inte heller

överenskommelser om utlämning som träffats på grundval av en enhetlig

lagstiftning eller motsvarande lagstiftning om verkställighet inom en

medlemsstats territorium av sådana häktningsbeslut som är utfärdade inom en

annan medlemsstats territorium, på det sätt som föreskrivs i artikel 28.3 i

Europeiska utlämningskonventionen.

Artikel 2

Utlämningsbara brott

1. Utlämning skall medges för brott som enligt den ansökande medlemsstatens

 lagstiftning är belagt med frihetsstraff eller frihetsberövande skyddsåtgärd

upp till en tid av lägst tolv månader och som, enligt den anmodade

medlemsstatens lagstiftning, är belagt med frihetsstraff eller frihetsberövande

skyddsåtgärd upp till en tid av lägst sex månader.

2. Utlämning får inte vägras på den grunden att lagstiftningen i den

anmodade medlemsstaten inte föreskriver samma slag av frihetsberövande

skyddsåtgärder som lagstiftningen i den ansökande medlemsstaten.

3. Artikel 2.2 i Europeiska utlämningskonventionen och artikel 2.2 i

Beneluxfördraget skall även tillämpas när vissa brott är belagda med

bötesstraff.

Artikel 3

Konspiration och sammanslutning av brottslingar

1. Om det brott som ligger till grund för begäran om utlämning enligt den

ansökande medlemsstatens lagstiftning rubriceras som konspiration eller

sammanslutning av brottslingar och är belagt med frihetsstraff eller

frihetsberövande skyddsåtgärd upp till en tid av lägst tolv månader, får

utlämning inte vägras på den grunden att den anmodade medlemsstatens

lagstiftning inte föreskriver att samma gärningar utgör ett brott, om syftet med

 konspirationen eller sammanslutningen är att begå

a) ett eller flera av de brott som avses i artiklarna 1 och 2 i

Europakonventionen om bekämpande av terrorism, eller

b) varje annat brott som är belagt med frihetsstraff eller frihetsberövande

 skyddsåtgärd upp till en tid av lägst tolv månader gällande narkotikabrott och

andra former av organiserad brottslighet eller andra våldshandlingar som är

riktade mot en persons liv, fysiska integritet eller frihet, eller som skapar

allmän fara för personer.

2. För att fastställa om syftet med konspirationen eller sammanslutningen

är att begå ett av de brott som avses i punkt 1 a eller 1 b i denna artikel

skall den anmodade medlemsstaten beakta uppgifterna i häktningsbeslutet eller i

ett beslut med samma rättsverkan eller i den fällande domen avseende den person

som har begärts utlämnad samt i de uppgifter om brott som avses i artikel 12.2 b

 i Europeiska utlämningskonventionen eller i artikel 11.2 b i Beneluxfördraget.

3. En medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

förklara att den förbehåller sig rätten att inte tillämpa punkt 1 eller att

tillämpa den under vissa, närmare angivna omständigheter.

4. Varje medlemsstat som har gjort en reservation enligt punkt 3 skall

föreskriva att följande utgör brott för vilket utlämning skall medges enligt

artikel 2.1: handlande varigenom en person bidrar till att en grupp personer,

som handlar med gemensamt syfte, begår ett eller flera brott gällande terrorism

enligt artiklarna 1 och 2 i Europakonventionen om bekämpande av terrorism,

narkotikabrott och andra former av organiserad brottslighet eller andra

våldshandlingar som är riktade mot en persons liv, fysiska integritet eller

frihet, eller som skapar allmän fara för personer, när brotten är belagda med

frihetsstraff eller frihetsberövande skyddsåtgärd upp till en tid av lägst tolv

månader, även om den personen inte deltar i det egentliga utförandet av det

eller de berörda brotten; bidraget skall ha varit avsiktligt och getts med

kännedom antingen om syftet och gruppens allmänna brottsliga verksamhet eller om

 gruppens avsikt att begå det eller de berörda brotten.

Artikel 4

Beslut om frihetsberövande med placering på annan plats än kriminalvårdsanstalt

Utlämning för lagföring får inte vägras på den grunden att begäran, i enlighet

med artikel 12.2 a i Europeiska utlämningskonventionen eller artikel 11.2 a i

Beneluxfördraget, stöds av ett beslut av en rättslig myndighet i den ansökande

medlemsstaten om att beröva en person friheten genom att placera denne på annan

plats än kriminalvårdsanstalt.

Artikel 5

Politiska brott

1. Vid tillämpningen av denna konvention får den anmodade medlemsstaten

inte betrakta något brott som ett politiskt brott, en gärning förknippad med ett

 sådant brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv.

2. Varje medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

förklara att den kommer att tillämpa punkt 1 endast på

a) brott enligt artiklarna 1 och 2 i Europakonventionen om bekämpande av

terrorism, och

b) gärningar, rubricerade som konspiration eller sammanslutning av

brottslingar, som överensstämmer med det handlande som beskrivs i artikel 3.4

med syfte att begå ett eller flera av de brott som avses i artiklarna 1 och 2 i

Europakonventionen om bekämpande av terrorism.

3. Bestämmelserna i artikel 3.2 i Europeiska utlämningskonventionen och

artikel 5 i Europakonventionen om bekämpande av terrorism påverkas inte.

4. De reservationer som gjorts enligt artikel 13 i Europakonventionen om

bekämpande av terrorism skall inte tillämpas på utlämning mellan

medlemsstaterna.

Artikel 6

Fiskaliska brott

1. När det gäller brott mot lagstiftningen avseende skatter och avgifter,

tullar och valutatransaktioner skall även de gärningar som enligt den anmodade

medlemsstatens lagstiftning motsvarar ett brott av samma beskaffenhet föranleda

utlämning under de förutsättningar som anges i denna konvention, Europeiska

utlämningskonventionen och Beneluxfördraget.

2. Utlämning får inte vägras på den grunden att den anmodade medlemsstatens

 lagstiftning inte föreskriver samma slag av skatter eller avgifter eller inte

innehåller samma typ av bestämmelser när det gäller skatter och avgifter, tullar

 och valutatransaktioner som den ansökande medlemsstatens lagstiftning.

3. Varje medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

förklara att den kommer att bevilja utlämning, såsom för fiskaliskt brott,

endast för gärningar som kan utgöra ett brott mot lagstiftningen avseende

punktskatter, mervärdesskatt eller tullar.

Artikel 7

Utlämning av egna medborgare

1. Utlämning får inte vägras på den grunden att den person som är föremål

för begäran om utlämning är medborgare i den anmodade medlemsstaten i den mening

 som avses i artikel 6 i Europeiska utlämningskonventionen.

2. Varje medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

förklara att den inte kommer att bevilja utlämning av sina egna medborgare eller

 att den kommer att tillåta detta endast under vissa förutsättningar som den

närmare anger.

3. De reservationer som avses i punkt 2 gäller i fem år räknat från den

första dag då denna konvention tillämpas av den berörda medlemsstaten.

Reservationerna kan dock förnyas för ytterligare perioder av samma längd.

Tolv månader före den dag då reservationen upphör att gälla skall depositarien

informera den berörda medlemsstaten om denna förfallodag.

Medlemsstaten skall, senast tre månader före utgången av varje femårsperiod,

underrätta depositarien om den vidhåller sin reservation, om den ändrar den så

att villkoren för utlämning mildras eller om den återtar reservationen.

Om underrättelse enligt föregående stycke inte sker skall depositarien informera

 den berörda medlemsstaten om att dess reservation anses automatiskt förlängd

för en period av sex månader; före utgången av denna period bör medlemsstaten

lämna en underrättelse. Om underrättelse inte skett vid utgången av denna period

 anses reservationen förfallen.

Artikel 8

Preskription

1. Utlämning får inte vägras på den grunden att brottet eller

verkställigheten av straffet preskriberats enligt den anmodade medlemsstatens

lagstiftning.

2. Den anmodade medlemsstaten kan underlåta att tillämpa punkt 1 om ansökan

 om utlämning grundas på gärningar som faller under denna stats behörighet

enligt dess egen strafflag.

Artikel 9

Amnesti

Utlämning skall inte beviljas för brott som omfattas av amnesti i den anmodade

medlemsstaten om denna var behörig att lagföra brottet enligt sin egen

strafflag.

Artikel 10

Andra gärningar än de som har legat till grund för begäran om utlämning

1. För andra gärningar som den utlämnade personen har begått före

överlämnandet än den som har legat till grund för begäran om utlämning får den

utlämnade personen, utan att den anmodade statens samtycke behöver inhämtas,

a) åtalas eller dömas, när gärningarna inte är belagda med frihetsstraff

eller frihetsberövande skyddsåtgärd,

b) åtalas eller dömas, om inte de straffrättsliga åtgärderna medför att den

 personliga friheten inskränks,

c) bli föremål för en icke frihetsberövande påföljd, inbegripet böter eller

 en liknande åtgärd, eller en åtgärd som träder i stället för detta, även om

påföljden inskränker den personliga friheten, eller

d) åtalas, dömas, kvarhållas för verkställandet av ett straff eller en

skyddsåtgärd eller bli föremål för någon annan inskränkning av den personliga

friheten, om personen efter överlämnandet uttryckligen avstår från att åberopa

specialitetsprincipen avseende de särskilda gärningar som har begåtts före

överlämnandet.

2. Om den utlämnade personen avstår på det sätt som avses i punkt 1 d,

skall avståendet lämnas inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den

ansökande medlemsstaten och antecknas i ett protokoll, i enlighet med den

statens interna rätt.

3. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att det

avstående som avses i punkt 1 d skall tas emot under sådana omständigheter att

det framgår att personen frivilligt gett uttryck för detta och varit fullt

medveten om följderna härav. För det ändamålet skall den utlämnade personen ha

rätt till juridiskt biträde.

4. Om den anmodade medlemsstaten har avgett en förklaring i enlighet med

artikel 6.3, skall punkt 1 a, 1 b och 1 c i den här artikeln inte tillämpas på

fiskaliska brott med undantag av de brott som avses i artikel 6.3.

Artikel 11

Presumtion om samtycke från den anmodade medlemsstaten

Varje medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2 eller vid

varje annan tidpunkt förklara att i statens förbindelser med övriga

medlemsstater som har avgett samma förklaring skall samtycke enligt artikel 14.1

 a i Europeiska utlämningskonventionen och artikel 13.1 a i Beneluxfördraget

anses ha lämnats om inte, i ett enskilt fall, staten tillkännager något annat

när den beviljar utlämning.

När medlemsstaten, i ett enskilt fall, har uppgivit att samtycket inte skall

anses ha lämnats skall artikel 10.1 fortsätta att tillämpas.

Artikel 12

Vidareutlämning till en annan medlemsstat

1. Artikel 15 i Europeiska utlämningskonventionen och artikel 14.1 i

Beneluxfördraget är inte tillämpliga på begäran om vidareutlämning från en

medlemsstat till en annan medlemsstat.

2. En medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

förklara att artikel 15 i Europeiska utlämningskonventionen och artikel 14.1 i

Beneluxfördraget skall fortsätta att tillämpas om inte annat föreskrivs i

artikel 13 i konventionen om ett förenklat förfarande för utlämning mellan

Europeiska unionens medlemsstater1 eller den berörda personen samtycker till att

 vidareutlämnas till en annan medlemsstat.

Artikel 13

Centralmyndighet och överföring av dokument per telefax

1. Varje medlemsstat skall utse en centralmyndighet eller, om det

föreskrivs enligt dess konstitutionella ordning, centralmyndigheter som är

ansvariga för överföring och mottagande av begäran om utlämning och erforderliga

 handlingar till stöd för en sådan begäran samt all annan officiell

skriftväxling som gäller en begäran om utlämning, om inte annat anges i denna

konvention.

2. Varje medlemsstat skall i samband med underrättelse enligt artikel 18.2

ange den eller de myndigheter som har utsetts enligt punkt 1 i denna artikel.

Medlemsstaten skall meddela depositarien om alla ändringar såvitt avser beslutet

 om ansvarig myndighet.

3. En begäran om utlämning och de handlingar som avses i punkt 1 får

överföras per telefax. Varje centralmyndighet skall vara utrustad med en telefax

 för överföring och mottagande av sådana handlingar och skall se till att den

fungerar.

4. När en telefax används vid tillämpningen av denna artikel skall

meddelandet krypteras genom en apparat som är kopplad till den telefax som

centralmyndigheten använder, för att garantera såväl överföringens ursprung som

att överföringen är konfidentiell.

Medlemsstaterna skall samråda om den praktiska tillämpningen av denna artikel.

5. För att garantera utlämningshandlingarnas äkthet skall den ansökande

medlemsstatens centralmyndighet i sin begäran förklara att den intygar att de

handlingar som överförts till stöd för begäran överensstämmer med originalen och

 lämna en beskrivning av de överförda handlingarna. Om den anmodade

medlemsstaten ifrågasätter att handlingarna överensstämmer med originalen har

dess centralmyndighet rätt att kräva att centralmyndigheten i den ansökande

medlemsstaten inom skälig tid företer originalhandlingarna eller en bestyrkt

kopia av dessa antingen på diplomatisk väg eller på något annat sätt, som

gemensamt överenskommits.

Artikel 14

Ytterligare upplysningar

Varje medlemsstat får i samband med underrättelse enligt artikel 18.2 eller vid

varje annan tidpunkt förklara att, i statens förbindelser med övriga

medlemsstater som har avgett samma förklaring får de rättsliga myndigheterna

eller andra behöriga myndigheter i dessa övriga medlemsstater vid behov vända

sig direkt till den nämnda medlemsstatens rättsliga myndigheter eller andra

behöriga myndigheter, ansvariga för de straffrättsliga åtgärderna mot den person

 som begärs utlämnad, för att anhålla om ytterligare upplysningar i enlighet med

 artikel 13 i Europeiska utlämningskonventionen eller artikel 12 i

Beneluxfördraget.

När en medlemsstat avger en sådan förklaring skall den ange vilka rättsliga

myndigheter eller andra behöriga myndigheter som har rätt att anhålla om,

meddela och ta emot sådana ytterligare upplysningar.

Artikel 15

Bestyrkande av äkthet

Varje handling eller kopia av en handling som har överlämnats i ett

utlämningsärende skall vara befriad från kravet på bestyrkande av äkthet och

andra formaliteter, om inte annat uttryckligen föreskrivs i denna konvention, i

Europeiska utlämningskonventionen eller i Beneluxfördraget. I det senare fallet

skall kopior av handlingar anses bestyrkta när deras äkthet intygats av de

rättsliga myndigheter som utfärdat originalet eller av den centralmyndighet som

avses i artikel 13.

Artikel 16

Transitering

Vid transitering, i den mening som avses i artikel 21 i Europeiska

utlämningskonventionen och artikel 21 i Beneluxfördraget, genom en medlemsstats

territorium till en annan medlemsstat skall följande bestämmelser tillämpas:

a) De upplysningar som finns i en begäran om transitering skall vara

tillräckliga för att göra det möjligt för transiteringsmedlemsstaten att bedöma

begäran och att vidta de tvångsåtgärder gentemot den utlämnade personen som är

nödvändiga för transiteringens genomförande.

För det ändamålet skall följande upplysningar anses vara tillräckliga:

- Den utlämnade personens identitet.

- Förekomsten av ett häktningsbeslut eller ett annat beslut med samma

rättsverkan eller en verkställbar dom.

Brottets natur och den rättsliga beskrivningen av detta.

En beskrivning av de omständigheter under vilka brottet begåtts, inbegripet

datum och plats.

b) Begäran om transitering och de upplysningar som avses i a får sändas

till transiteringsmedlemsstaten på varje sätt som innebär att begäran

dokumenteras skriftligen. Transiteringsmedlemsstaten skall tillkännage sitt

beslut på samma sätt.

c) Om transiteringen sker med flyg utan planerad mellanlandning skall den

ansökande medlemsstaten, om en icke planerad landning görs, förse den berörda

medlemsstaten med de upplysningar som anges i a.

d) Om inte annat föreskrivs i bestämmelserna i denna konvention, särskilt

artiklarna 3, 5 och 7, skall artikel 21.1, 21.2, 21.5 och 21.6 i Europeiska

utlämningskonventionen och artikel 21.1 i Beneluxfördraget fortsätta att

tillämpas.

Artikel 17

Reservationer

Denna konvention kan inte bli föremål för några andra reservationer än dem som

uttryckligen föreskrivs i denna konvention.

Artikel 18

Ikraftträdande

1. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall underrätta generalsekreteraren för Europeiska

unionens råd när de förfaranden som deras konstitutionella bestämmelser

föreskriver för antagande av denna konvention har genomförts.

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den

underrättelse som avses i punkt 2 lämnats av den stat - som skall vara medlem i

Europeiska unionen när rådet antar den akt genom vilken denna konvention

upprättas - som sist fullgör denna formalitet.

4. Fram till det att denna konvention träder i kraft får varje medlemsstat

i samband med underrättelse enligt punkt 2 eller vid varje annan tidpunkt

förklara att konventionen, vad medlemsstaten beträffar, är tillämplig i dess

förbindelser med de medlemsstater som har gjort samma förklaring. Dessa

förklaringar skall börjar gälla nittio dagar efter det att de har deponerats.

5. Denna konvention skall tillämpas endast på sådan begäran som görs efter

dagen då den träder i kraft eller efter dagen då den börjar tillämpas mellan den

 anmodade medlemsstaten och den ansökande medlemsstaten.

Artikel 19

Anslutning av nya medlemsstater

1. Denna konvention skall vara öppen för anslutning för varje stat som blir

 medlem i Europeiska unionen.

2. Texten till denna konvention, avfattad på den anslutande medlemsstatens

språk, utarbetad av Europeiska unionens råd, skall vara giltig.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. Denna konvention skall, i förhållande till varje stat som ansluter sig

till den, träda i kraft nittio dagar efter det att staten har deponerat sitt

anslutningsinstrument eller på dagen för denna konventions ikraftträdande, om

denna ännu inte har trätt i kraft då nittiodagarsperioden löper ut.

5. Om denna konvention ännu inte har trätt i kraft när

anslutningsinstrumenten deponeras, skall artikel 18.4 tillämpas på de anslutande

 medlemsstaterna.

Artikel 20

Depositarie

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd är depositarie för denna

 konvention.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra uppgifter avseende antaganden och anslutningar, förklaringar och

reservationer samt alla andra underrättelser som rör denna konvention.

TILL BEKRÄFTELSE HÄRAV har undertecknade befullmäktigade ombud undertecknat

denna konvention.

Utfärdad i ett enda exemplar på spanska, danska, tyska, grekiska, engelska,

franska, iriska, italienska, nederländska, portugisiska, finska, och svenska,

varvid alla texter är lika giltiga, och deponerad i arkiven vid

generalsekretariatet för Europeiska unionens råd. Generalsekreteraren skall

vidarebefordra en bestyrkt kopia till varje medlemsstat.

Utdrag ur Schengenkonventionen

Kapitel 4

Utlämning

Artikel 59

1. Bestämmelserna i detta kapitel avser att komplettera såväl den

europeiska utlämningskonventionen av den 13 september 1957 som, vad gäller

förbindelserna mellan de avtalsslutande parter som är medlemmar i den ekonomiska

 unionen Benelux, kapitel 1 i Beneluxavtalet av den 27 juni 1962 om utlämning

och inbördes rättshjälp i brottmål, ändrad genom tilläggsprotokoll av den 21 maj

 1974, samt att underlätta tillämpningen av dessa avtal.

2. Bestämmelserna i punkt 1 utgör inget hinder för tillämpningen av mer

vittomfattande bestämmelser i gällande bilaterala avtal mellan de avtalsslutande

 parterna.

Artikel 60

Vad avser förbindelserna mellan två avtalsslutande parter, varav den ena inte

tillträtt den europeiska konventionen av den 13 september 1957 om utlämning,

skall bestämmelserna i den konventionen tillämpas med beaktande av gjorda

förbehåll och avgivna förklaringar, antingen i samband med ratificeringen av

konventionen eller, vad avser de avtalsslutande parter som inte tillträtt

konventionen, i samband med ratificering, godkännande eller antagande av denna

konvention.

Artikel 61

Frankrike förbinder sig att på en avtalsslutande parts begäran utlämna en person

 som dömts för en gärning, för vilken enligt fransk lag är stadgat ett längsta

frihetsstraff eller annat omhändertagande upp till en tid av lägst två år, och

enligt lagen hos den ansökande parten ett längsta frihetsstraff eller annat

omhändertagande upp till en tid av lägst ett år.

Artikel 62

l. Beträffande preskriptionsavbrott skall endast den ansökande partens

bestämmelser tillämpas.

2. Amnesti som meddelats av den anmodade parten skall endast utgöra hinder mot

utlämning om brottet faller under denna parts domsrätt.

3. Frånvaron av angivelse eller annat officiellt meddelande som medger

lagföring, och som endast krävs enligt den anmodade partens lagstiftning,

påverkar inte skyldigheten att utlämna.

Artikel 63

De avtalsslutande parterna förbinder sig, i enlighet med den konvention och det

avtal som anges i artikel 59, att sinsemellan utlämna de personer som av de

rättsliga myndigheterna i den ansökande staten är åtalade för något av de brott

som avses i artikel 50.1, eller som är efterlysta av dessa myndigheter för

verkställighet av straff eller annan säkerhetsåtgärd för ett sådant brott.

Artikel 64

En registrering i "Schengens informationssystern", som gjorts i enlighet med

artikel 95 skall ha samma verkan som en begäran om tillfälligt omhändertagande i

 enlighet med artikel 16 i den europeiska konventionen av den 13 september 1957

om utlämning eller i enlighet med artikel 15 i Beneluxavtalet av den 27 juni

1962 om utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål, ändrat genom

tilläggsprotokoll av den 11 maj 1974.

Artikel 65

1. Utan att det påverkar möjligheten att anlita diplomatisk väg skall

framställningar om utlämning och transitering översändas från det behöriga

ministeriet hos den ansökande parten till det behöriga ministeriet hos den

anmodade parten.

2. Behöriga ministerier är

- i Belgien: justitieministeriet,

- i Förbundsrepubliken Tyskland: förbundsrepublikens justitieministerium

och delstaternas ministrar eller senatorer,

- i Frankrike: utrikesministeriet,

- i Luxemburg: justitieministeriet,

- i Nederländerna: justitieministeriet.

Artikel 66

1. Om utlämning av en eftersökt person inte uttryckligen möter något hinder

 enligt lagen hos den anmodade parten, kan denna part medge utlämning utan något

 formellt förfarande, såvida den som begärs utlämnad ger sitt samtycke därtill i

 ett protokoll som upprättas i närvaro av en medlem av judiciell myndighet och

efter att ha hörts av denne i avsikt att informera om rätten till formellt

utlämningsförfarande. Den som begärs utlämnad kan låta sig biträdas av juridiskt

 ombud i samband med hörandet.

2. Vid utlämning i enlighet med punkt 1 kan inte den eftersökte, som

uttryckligen förklarar sig avstå från det skydd som specialitetsprincipen ger,

återkalla denna förklaring.

Avtal om utlämning mellan Sveriges regering och Kanadas regering

SVERIGES REGERING OCH KANADAS REGERING,

SOM ÖNSKAR göra sitt samarbete för förhindrande och bekämpning av brott

effektivare genom att sluta ett avtal om utlämning,

som bekräftar sin respekt för varandras rättssystem och rättsliga institutioner,

HAR ÖVERENSKOMMIT OM följande:

Artikel 1

Skyldighet att utlämna

Endera avtalsslutande stat åtar sig att i enlighet med bestämmelserna i detta

avtal till den andra avtalsslutande staten utlämna varje person på dess

territorium som är eftersökt för lagföring eller för ådömande eller

verkställande av ett straff i den ansökande staten för ett utlämningsbart brott.

Artikel 2

Brott vilka kan föranleda utlämning

1. För tillämpningen av detta avtal skall utlämning beviljas för handlande

som enligt båda avtalsslutande staternas lagstiftning utgör ett brott belagt med

 frihetsstraff under en tid av minst två år eller med ett strängare straff.

2. För tydlighets skull bekräftar de två avtalsslutande staterna att det

handlande som avses i punkt 1 i denna artikel innefattar stämpling, försök,

förberedelse eller medverkan till brott.

3. Om framställningen om utlämning avser en person som dömts till

frihetsstraff av domstol i den ansökande staten för ett utlämningsbart brott

skall utlämning beviljas om minst sex månader återstår att verkställa.

4. Vid tillämpningen av denna artikel,

a) skall det vara utan betydelse om de avtalsslutande staternas

lagstiftning hänför brottet till samma brottskategori eller betecknar brottet

med samma terminologi,

b) skall vid bedömningen av om handlingen utgör brott mot den anmodade

statens lagstiftning alla handlingar beaktas som läggs den person till last vars

 utlämning begärs, varvid det skall vara utan betydelse om enligt de

avtalsslutande staternas lagstiftning de i brottet ingående brottsrekvisiten är

olika.

5. Ett brott av fiskal karaktär, inklusive brott mot lagstiftningen rörande

 beskattning, tull, valutakontroll eller varje annat fiskalt ämne, är ett

utlämningsbart brott. Utlämning får inte vägras på den grunden att den anmodade

statens lagstiftning inte föreskriver samma slag av skatt eller annan pålaga

eller inte innehåller en reglering av samma slag beträffande skatt eller annan

pålaga, tull eller valuta som den ansökande statens lagstiftning, förutsatt att

det handlande för vilket utlämning begärs utgör brott i den anmodade staten.

6. Om brottet har begåtts utanför den ansökande statens territorium skall

utlämning beviljas om den anmodade statens lagstiftning föreskriver jurisdiktion

 i fråga om ett brott begånget utanför dess territorium under liknande

omständigheter eller om den eftersökte är medborgare i den ansökande staten.

7. Utlämning får beviljas enligt bestämmelserna i detta avtal oberoende av

när det brott förövades för vilket utlämning begärs under förutsättning att

a) det utgjorde brott i den ansökande staten vid den tidpunkt då det

handlande som utgör brottet skedde, och

b) det påstådda handlandet skulle ha utgjort ett brott mot gällande

lagstiftning i den anmodade staten om det ägt rum inom den anmodade statens

område vid tidpunkten för framställningen om utlämning.

8. Om framställningen om utlämning hänför sig till en dom på både fängelse

och böter, får den anmodade staten bevilja utlämning för verkställande av såväl

fängelsestraffet som bötesstraffet.

9. Om framställningen om utlämning hänför sig till flera brott av vilka

vart och ett är belagt med straff enligt båda staternas lagstiftning, men av

vilka några inte uppfyller de andra kraven i punkterna 1 och 3, får den anmodade

 staten bevilja utlämning även för sådana brott under förutsättning att

vederbörande skall utlämnas för åtminstone ett utlämningsbart brott.

Artikel 3

Obligatoriska utlämningshinder

Utlämning skall inte beviljas i följande fall:

a) om det brott för vilket utlämning begärs av den anmodade staten anses

som ett politiskt brott eller som ett brott av politisk karaktär,

b) om det finns grundad anledning att anta att framställningen om utlämning

 har gjorts i syfte att åtala eller straffa en person på grund av dennes ras,

religion, nationalitet eller politiska uppfattning,

c) om lagakraftägande dom föreligger i den anmodade staten mot den

eftersökte för det brott för vilket utlämning begärs,

d) om lagföring eller straff för det brott för vilket utlämning begärs är

uteslutet på grund av preskription enligt lagstiftningen i den ansökande staten

eller den anmodade staten,

e) om det brott för vilket utlämning begärs utgör ett brott mot militär

lagstiftning men inte mot allmän strafflag.

Artikel 4

Diskretionära utlämningshinder

Utlämning får vägras i följande fall:

a) om det brott för vilket utlämning begärs är underkastat den anmodade

statens jurisdiktion och denna stat kommer att lagföra brottet. I ett sådant

fall skall den anmodade staten, innan den avslår framställningen och efter att

ha rådgjort med den ansökande staten, besluta om vederbörande skall utlämnas

eller om ärendet skall överlämnas till egna behöriga myndigheter för lagföring.

Vid avgörandet skall den anmodade staten beakta alla relevanta omständigheter,

däribland men inte endast:

(i) tidpunkten och platsen för förövandet av brottet eller platsen där

brottet var avsett att begås,

(ii) platsen där skadan inträffade eller var avsedd att inträffa,

(iii) de avtalsslutande staternas respektive intressen,

(iv) den eftersöktes och offrets medborgarskap,

(v) den eftersöktes sedvanliga bosättningsort, och

(vi) bevisningens tillgänglighet och belägenhet.

b) om lagföring har inletts mot den eftersökte i den anmodade staten för

det brott för vilket utlämning begärs, eller om de behöriga myndigheterna i den

anmodade staten i enlighet med sin lagstiftning har beslutat att inte inleda

lagföring eller att avsluta lagföring som har inletts,

c) om brottet enligt den ansökande statens lagstiftning är belagt med

dödsstraff, såvida inte denna stat förbinder sig att inte yrka dödsstraff eller,

 om dödsstraff utdöms, att inte låta verkställa det,

d) om, i undantagsfall, den anmodade staten med beaktande även av brottets

svårhetsgrad och den ansökande statens intressen finner att utlämning på grund

av den eftersöktes personliga förhållanden, i synnerhet med hänsyn till hans

ålder eller hälsotillstånd, skulle vara oförenlig med humanitära hänsyn,

e) när den eftersökte i en tredje stat har blivit slutgiltigt frikänd eller

 dömd för det brott för vilket utlämning begärs och, om han dömts, den ådömda

påföljden till fullo har verkställts eller inte längre är verkställbar,

f) om den eftersökte enligt lagstiftningen i den anmodade staten vid tiden

för brottet var att anse som en ung lagöverträdare och den lag som kommer att

tillämpas på vederbörande i den ansökande staten inte är förenlig med de

grundläggande principerna i den anmodade statens lagstiftning rörande unga

lagöverträdare,

g) om den eftersökte befinner sig i den anmodade staten till följd av

utlämning från en tredje stat och det samtycke som krävs från denna tredje stat

för vidareutlämning vägras.

Artikel 5

Utlämning av egna medborgare

1. Utlämning får vägras när den person vars utlämning begärs är medborgare

i den anmodade staten.

2. Om den anmodade staten vägrar utlämning i enlighet med punkt 1, skall

den överlämna ärendet till egna vederbörande myndigheter i syfte att lagföra

vederbörande för alla eller något av de brott för vilka utlämning har begärts.

Denna stat skall underrätta den ansökande staten om varje vidtagen åtgärd och om

 utgången av varje lagföring.

Artikel 6

Kommunikationsvägar

Framställningar om utlämning och varje efterföljande skriftväxling skall ske på

diplomatisk väg.

Artikel 7

Handlingar som skall överlämnas

1. Följande handlingar skall överlämnas som stöd för en framställning om

utlämning:

a) i samtliga fall,

(i) upplysningar om den eftersökta personens signalement, identitet,

vistelseort och medborgarskap,

(ii) en redogörelse av åklagare eller annan person i offentlig tjänst

angående det handlande som utgör det brott för vilket utlämning begärs med

angivande av tid och plats för brottet, typen av brott och med återgivande av

den lagtext som beskriver brottet och det tillämpliga straffet. Denna

redogörelse skall också ange

- att dessa lagbestämmelser var i kraft både vid tiden för brottet och vid

 tiden för framställningen om utlämning,

- om åtal för brottet, åläggande eller verkställighet av straff för

brottet är uteslutet på grund av preskription, och

- om brottet begåtts utanför den ansökande statens territorium, de

lagbestämmelser på vilka den grundar sin jurisdiktion.

b) i fall där en person är anklagad eller eftersökt för lagföring för ett

brott

(i) häktningsbeslutet eller varje annat beslut med samma kraft och verkan i

original eller kopia, som utfärdats i den ansökande staten, och

(ii) om den anmodade statens lagstiftning så kräver, bevisning som skulle

utgöra tillräckliga skäl för att häkta och åtala den eftersökta personen, om

handlandet hade ägt rum i den anmodade staten.

I detta syfte skall en sammanfattning av fakta i målet med angivande av

bevisningen, inklusive bevis om gärningsmannens identitet, godtas som full

bevisning avseende de fakta som anges däri, förutsatt att den åklagare som

upprättar sammanfattningen intygar, att den angivna bevisningen upptagits i

enlighet med den ansökande statens lagstiftning.

Sammanfattningen får innefatta utlåtanden, redogörelser, återgivningar eller

annan lämplig dokumentation.

Sammanfattningen får innehålla bevisning som upptagits i den ansökande staten

eller på annat håll och skall godtas som bevisning oberoende av om sådan

bevisning i annat fall skulle godtas enligt den anmodade statens lagstiftning.

c) i fall där en person är eftersökt för verkställighet av dom

(i) domen i original eller kopia eller annan handling som anger den fällande

 domen och straffet som skall avtjänas, och

(ii) om en del av straffet redan har verkställts, en förklaring från en

person i offentlig tjänst med angivande av hur mycket av straffet som återstår

att verkställa,

d) i fråga om en framställning från Kanada som avser en person som har

befunnits skyldig men som inte dömts till straff

(i) häktningsbeslutet i original eller kopia,

(ii) en handling i original eller kopia som anger att personen har befunnits

skyldig, och

(iii) en förklaring att ett straff kommer att ådömas.

2. Beträffande en person som är dömd i sin utevaro skall de krav som avser

överlämnande av sådana handlingar som anges i a) och b) i punkt 1 gälla. Om det

emellertid fastställs att anklagelsen med uppgift om tiden och platsen för

rättegången eller utevarodomen har delgivits personligen med den eftersökta

personen och denne inte har inställt sig inför domstolen eller begagnat sig av

rätten att överklaga och erhålla en ny rättegång, skall de krav som avser

överlämnande av sådana handlingar som anges i a) och c) i punkt 1 gälla.

3. Alla handlingar och kopior av handlingar som överlämnats till stöd för

en framställning om utlämning och som framstår som att ha blivit bestyrkta eller

 utfärdade av en judiciell myndighet, en åklagare eller person i offentlig

tjänst i den ansökande staten eller med deras bemyndigande, skall godtas i

utlämningsförfarandet i den anmodade staten och behöver inte avges under ed

eller högtidlig förklaring och skall godtas utan bevis avseende underskrift

eller tjänsteställning hos den person som framstår som att ha undertecknat eller

 bestyrkt dem.

4. Varje översättning som gjorts i den ansökande staten av handlingar som

överlämnats till stöd för en framställning om utlämning skall godtas för alla

ändamål i utlämningsförfarandet.

Artikel 8

Legalisering av överlämnade handlingar

Ingen legalisering eller något bestyrkande av handlingar som överlämnats till

stöd för framställningen om utlämning skall erfordras.

Artikel 9

Språk

Alla handlingar som överlämnas i enlighet med detta avtal skall vara avfattade

på eller översatta till ett officiellt språk i den anmodade staten.

Artikel 10

Ytterligare dokumentation

Om den anmodade staten finner att den dokumentation som lämnats till stöd för en

 framställning om utlämning inte är tillräcklig för att i enlighet med detta

avtal bevilja utlämning, får den staten begära ytterligare dokumentation inom en

 tidsperiod som den anger.

Artikel 11

Förenklat utlämningsförfarande

I den utsträckning som den anmodade statens lagstiftning medger kan utlämning

beviljas i enlighet med bestämmelserna i detta avtal, trots att kraven i artikel

 7 inte har uppfyllts, förutsatt att den eftersökta personen samtycker till att

utlämnas.

Artikel 12

Provisoriskt anhållande

1. I brådskande fall får den ansökande staten skriftligen begära att den

eftersökta personen provisoriskt anhålls. En sådan begäran får göras direkt

mellan Sveriges Utrikesdepartement och Kanadas Justitiedepartement, varvid vägen

 över den internationella kriminalpolisorganisationen (Interpol) får användas.

2. En framställning om provisoriskt anhållande skall innehålla,

a) uppgift om den eftersöktes signalement, identitet, vistelseort och

medborgarskap,

b) uppgift om att utlämning av den eftersökte kommer att begäras,

c) namn, tid och plats för brottet och en kort redogörelse för de faktiska

omständigheterna i ärendet,

d) uppgift angående förefintligheten av ett häktningsbeslut eller en

fällande dom, och

e) uppgift om det längsta straff som kan följa på brottet enligt den

ansökande statens lagstiftning eller om det straff som har ådömts.

3. Den anmodade staten skall genast underrätta den ansökande staten om de

åtgärder som vidtagits med anledning av framställningen.

4. Ett provisoriskt anhållande skall upphöra om en framställning om

utlämning inte har mottagits

a) av Kanada inom sextio dagar, eller

b) av Sverige inom fyrtio dagar efter anhållandet.

5. Om framställningen om utlämning mottas inom den tillämpliga tid som

anges i punkt 4 men denna inte åtföljs av de handlingar som krävs enligt artikel

 7, får behöriga myndigheter i den anmodade staten i den utsträckning dess egen

lagstiftning tillåter utsträcka tiden för mottagande av handlingarna.

6. Den eftersökta personen får när som helst under förfarandet tillfälligt

friges på de villkor som bedöms vara nödvändiga för att säkerställa att personen

 inte lämnar landet.

7. Utgången av den tillämpliga tidsperiod som anges i punkt 4 utesluter

inte inledandet av efterföljande utlämningsförfarande, om en framställning om

utlämning därefter mottas.

Artikel 13

Konkurrerande framställningar

1. När framställningar mottas från två eller flera stater om utlämning av

samma person antingen för samma brott eller för olika brott, skall den anmodade

staten avgöra till vilken av dessa stater personen skall utlämnas och skall

underrätta dessa stater om sitt beslut.

2. Vid avgörandet av till vilken stat en person skall utlämnas skall den

anmodade staten ta hänsyn till alla relevanta omständigheter och, i synnerhet,

till

a) brottens relativa svårhetsgrad om framställningarna avser olika brott,

b) tiden och platsen för varje brott,

c) tidpunkterna för framställningarna,

d) vederbörandes medborgarskap, och

e) vederbörandes sedvanliga bosättningsort.

Artikel 14

Överlämnande

1. Den anmodade staten skall så snart ett beslut med anledning av

framställningen om utlämning fattats underrätta den ansökande staten om detta

beslut. Skäl skall anges för varje fullständigt eller partiellt avslag på en

framställning om utlämning.

2. Om utlämning beviljas skall den anmodade staten underrätta den ansökande

 staten om under hur lång tid vederbörande varit berövad friheten till följd av

framställningen om utlämning.

3. Om utlämning beviljas skall den anmodade staten överlämna vederbörande

vid sådant avreseställe på sitt territorium som är lämpligt för den ansökande

staten.

4. Den ansökande staten skall föra bort vederbörande från den anmodade

staten inom sådan skälig tidrymd som den anmodade staten anger och om

vederbörande inte har förts bort inom denna tid får den anmodade staten vägra

att utlämna denna person för samma brott.

5. Om avtalsslutande stat på grund av förhållanden över vilka den inte

råder hindras från att överlämna eller föra bort den person som skall utlämnas,

skall den underrätta den andra avtalsslutande staten. De avtalsslutande staterna

 skall besluta om ett nytt datum för överlämnande, varvid bestämmelserna i punkt

 4 skall tillämpas.

Artikel 15

Uppskjutet eller tillfälligt överlämnande

1. Om vederbörande är åtalad eller avtjänar straff i den anmodade staten

för ett annat brott än det för vilket utlämning begärs får den anmodade staten

överlämna vederbörande eller uppskjuta överlämnandet till dess

rättegångsförfarandet avslutats eller straffet helt eller delvis verkställts.

Den anmodade staten skall underrätta den ansökande staten om varje sådant

uppskov.

2. Om en person har befunnits kunna utlämnas får den anmodade staten i den

utsträckning dess lagstiftning medger tillfälligt överlämna vederbörande för att

 han skall åtalas på villkor som skall fastställas i samråd med den ansökande

staten. En person som återsänts till den anmodade staten efter ett tillfälligt

överlämnande kan slutgiltigt överlämnas i enlighet med bestämmelserna i detta

avtal för att verkställa ett ådömt straff.

Artikel 16

Överlämnande av egendom

1. I den utsträckning dess lagstiftning tillåter skall den anmodade staten

på framställning från den ansökande staten beslagta och överlämna egendom,

a) som kan erfordras som bevisning, eller

b) som har förvärvats till följd av brottet och som vid tidpunkten för

gripandet påträffas i den eftersökta personens besittning eller som senare

upptäcks.

2. Egendom som beslagtagits i enlighet med punkt 1 skall överlämnas även i

de fall utlämning har beviljats men inte kan fullföljas på grund av

vederbörandes död eller flykt.

3. Om egendom kan komma att bli underkastad beslag eller förverkande, kan

den anmodade staten i samband med pågående rättegång i brottmål tillfälligt

kvarhålla eller överlämna den på villkor att den återlämnas.

4. Rättigheter som den anmodade staten eller tredje man kan ha förvärvat i

egendomen skall bevaras. Om sådana rättigheter finns skall egendomen återställas

 utan kostnad till den anmodade staten så snart som möjligt efter rättegången.

Artikel 17

Specialitetsregel

1. Den som utlämnats skall inte åtalas, straffas eller häktas för annat

före hans överlämnande begånget brott än sådana för vilka han utlämnats, och

hans frihet skall inte heller begränsas av något annat skäl, utom

a) om den anmodade staten samtycker,

b) om vederbörande efter att ha haft möjlighet att lämna den ansökande

staten inte har gjort det inom fyrtiofem dagar från sin slutgiltiga frigivning

eller om han har återvänt till denna stat efter att ha lämnat den, eller

c) om den utlämnade personen samtycker inför en judiciell myndighet i den

ansökande staten.

2. En begäran om samtycke av den anmodade staten enligt punkt 1 skall, på

begäran av den anmodade staten, åtföljas av de tillämpliga handlingar som krävs

enligt artikel 7 liksom av ett protokoll över varje redogörelse lämnad av den

utlämnade personen angående det aktuella brottet.

3. Om det åtal för vilket vederbörande utlämnats senare ändras, får han

åtalas eller dömas, förutsatt att brottet under sin nya rubricering är,

a) grundat på väsentligen samma faktiska omständigheter som angetts i

framställningen om utlämning och i de handlingar som överlämnats till stöd för

denna, och

b) belagt med samma längsta straff eller med ett kortare straff än det

brott för vilket vederbörande utlämnats.

Artikel 18

Vidareutlämning till tredje stat

1. När någon överlämnats skall den ansökande staten inte utlämna denne till

 tredje stat för ett brott som begåtts före vederbörandes överlämnande, om inte

a) den anmodade staten samtycker till denna utlämning, eller

b) vederbörande har haft möjlighet att lämna den ansökande staten och inte

har gjort det inom fyrtiofem dagar från den slutgiltiga frigivningen avseende

det brott för vilket han överlämnats av den anmodade staten eller om han har

frivilligt återvänt till den ansökande staten efter att ha lämnat den.

2. Den anmodade staten kan när samtycke enligt punkt 1 a) begärs fordra att

 de handlingar företes som överlämnats av den tredje staten.

Artikel 19

Transitering

1. I den utsträckning som dess lagstiftning medger, skall transitering

genom en av de avtalsslutande staternas territorium beviljas på framställning

från den andra avtalsslutande staten. Framställningen om transitering,

a) kan översändas på varje sätt som ger skriftlig dokumentation, och

b) skall innehålla de upplysningar som anges i artikel 12, punkt 2.

2. Inget transiteringstillstånd skall behövas när flygtransport används och

 ingen landning förutses på transitstatens territorium. I händelse av en

oförutsedd landning kan denna stat kräva en framställning om transitering enligt

 punkt 1. Transitstaten skall hålla den som skall transiteras i häkte till dess

framställningen har mottagits och transiteringen genomförts, förutsatt att

framställningen har mottagits inom tjugofyra timmar från den oförutsedda

landningen.

Artikel 20

Kostnader

1. Den anmodade staten skall vidtaga alla erforderliga åtgärder och svara

för alla kostnader för förfarandet som uppkommit till följd av

utlämningsframställningen inklusive lagföring till följd av en vägran att

bevilja utlämning på grund av medborgarskap.

2. Den anmodade staten skall bära de kostnader som uppkommit på dess

territorium för gripandet av den person, vars utlämning begärs och för

vederbörandes hållande i häkte fram till överlämnandet till den ansökande

staten.

3. Den ansökande staten skall bära de kostnader som uppkommer för

överförandet av den utlämnade från den anmodade statens territorium.

Artikel 21

Handhavandet av förfarandet

1. Beträffande en utlämningsframställning som överlämnats av Sverige skall

Kanadas justitieminister handha utlämningsförfarandet inför kanadensiska

domstolar.

2. Beträffande en utlämningsframställning som överlämnats av Kanada skall

utlämningsförfarandet handhas i enlighet med svensk lagstiftning.

Artikel 22

Ikraftträdande och uppsägning

1. Detta avtal skall ratificeras; ratifikationsinstrumenten skall utväxlas

i Ottawa så snart som möjligt.

2. Detta avtal skall träda i kraft den dag då ratifikationsinstrumenten

utväxlas.

3. Vid ikraftträdandet skall detta avtal upphäva och ersätta

överenskommelsen mellan Sverige och Kanada om utlämning, undertecknad i

Stockholm den 25 februari 1976, och ändrad genom skriftväxling mellan Sverige

och Kanada i Stockholm den 18 och 25 november 1980.

4. Detta avtal skall tillämpas på varje framställning som överlämnas efter

dess ikraftträdande, även om brottet för vilket utlämning begärs begicks före

denna dag. Varje utlämningsframställning som överlämnas före avtalets

ikraftträdande skall emellertid regleras av bestämmelserna i 1976 års

överenskommelse.

5. Endera avtalsslutande stat kan säga upp detta avtal när som helst genom

skriftlig underrättelse till den andra staten. Uppsägningen skall träda i kraft

sex månader från dagen för mottagandet av ett sådant tillkännagivande.

TILL BEKRÄFTELSE HÄRAV har undertecknade därtill vederbörligen bemyndigade av

sina respektive regeringar underskrivit detta avtal.

SOM SKEDDE i Stockholm den 15 februari 2000, i likalydande exemplar på svenska,

 engelska och franska språken, vilka alla har lika giltighet.

FÖR SVERIGES REGERING FÖR KANADAS REGERING

Anna[REDACTED_EFTERNAMN] Philippe P. Kirsch

Förteckning över remissinstanserna som yttrat sig över departementspromemorian

Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om utlämning (Ds 2000:3)

Följande myndigheter och organisationer har yttrat sig över

departementspromemorian Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention om

utlämning (Ds 2000:3).

Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds

universitet, Sveriges Domareförbund, Sveriges Advokatsamfund.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från Ekobrottsmyndigheten,

Ekobrottsmyndigheten, Södra avdelningen, Ekobrottsmyndigheten, Östra

avdelningen, Åklagarmyndigheten i Göteborg, Åklagarmyndigheten i Linköping,

Åklagarmyndigheten i Luleå, Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i

Nyköping, Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Västerås.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:668) om utlämning för brott,

dels att 40 § skall upphöra att gälla,

dels att 1, 4, 6, 10, 14, 16, 26, 28 och 32 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 1 och 23 §§ skall placeras närmast före 2

respektive 24 §,

dels att rubriken närmast före 2 § skall lyda "Förutsättningar för utlämning",

dels att det närmast före 23 § skall införas en ny rubrik som skall lyda

"Provisoriska tvångsmedel",

dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 3, 3 a, 3 b, 3 c, 12 a

och 27 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

 gärning och uppehåller sig här i riket må efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten enligt vad i denna lag sägs.

Den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd

gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas

till den staten i enlighet med bestämmelserna i denna lag.

I 28-39 §§ finns särskilda bestämmelser om ett förenklat förfarande i vissa fall

 vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen.

3 §2

Utan hinder av vad som sägs i 2 § får en svensk medborgare utlämnas till en

medlemsstat i Europeiska unionen för lagföring

1. om denne vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande vistats i den

 ansökande staten, eller

2. om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det

enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än fyra år.

Har gärningen i sin helhet begåtts i Sverige, får utlämning beviljas endast om

gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om

utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket.

Vid bedömningen av om utlämning skall beviljas enligt denna paragraf skall

särskilt beaktas möjligheterna till lagföring här i landet.

3 a §

När utlämning beviljas enligt 3 § skall som villkor för utlämningen ställas

att den som begärs utlämnad skall återföras till Sverige för verkställighet här

av ett eventuellt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av

brottet. Detta villkor behöver dock inte ställas

1. om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst två år

stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs, eller

2. om den som begärs utlämnad samtycker till att verkställigheten sker i den

ansökande staten.

När verkställighet enligt första stycket skall ske i Sverige tillämpas 25 g §

lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av

brottmålsdom. Vid verkställigheten skall den dömde alltid räknas till godo den

tid av påföljden som avtjänats i den andra staten och den tid som han eller hon

varit anhållen, häktad eller på annat sätt frihetsberövad där eller i Sverige

med anledning av det brott som påföljden avser.

3 b §

Utan hinder av vad som sägs i 2 § får en svensk medborgare utlämnas till en

medlemsstat i Europeiska unionen för verkställighet av frihetsstraff

1. om han eller hon vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande

vistats i den ansökande staten, eller

2. om han eller hon samtycker till utlämning.

3 c §

Samtycke till verkställighet i den andra staten enligt 3 a och 3 b §§ skall

lämnas till den åklagare som verkställer utredning enligt 16 eller 31 §.

Om ett samtycke återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall

återkallelsen beaktas.

4 §3

Ej må någon utlämnas, med mindre den gärning för vilken utlämning begäres

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett

år. Har personen i den främmande staten dömts för gärningen, må han utlämnas

allenast om påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs

motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i ett år eller

 mer. Utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen får dock beviljas om

den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt

svensk lag är stadgat fängelse i sex månader eller mer. Har personen i den

ansökande staten dömts för gärningen, får han utlämnas endast om påföljden utgör

 minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande på anstalt under

 motsvarande tid.

Skall utlämning till främmande stat ske för gärning som avses i första stycket,

må utlämning till den staten samtidigt medgivas jämväl för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Skall utlämning ske till en annan stat för gärning som avses i första stycket,

får utlämning till den staten samtidigt beviljas även för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag.

Har personen i den främmande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första punkten och för annan gärning som motsvarar brott

enligt svensk lag, må utlämning för gärningarna äga rum, om den gemensamma

påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhändertagande

på anstalt under motsvarande tid.

Har personen i den ansökande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som

avses i första stycket första eller andra meningen och för annan gärning som

motsvarar brott enligt svensk lag, får utlämning för gärningarna beviljas, om

den gemensamma påföljden utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat

omhändertagande på anstalt under motsvarande tid.

6 §

Utlämning må ej beviljas för politiskt brott.

Utlämning får inte beviljas för ett politiskt brott.

Innefattar gärningen tillika brott av icke politisk beskaffenhet, må utlämning

beviljas för det brottet, såframt gärningen i det särskilda fallet prövas

övervägande äga karaktären av ett icke politiskt brott.

Innefattar gärningen även ett brott som inte är politiskt, får utlämning

beviljas för det brottet, om gärningen i det särskilda fallet övervägande har

karaktären av ett icke politiskt brott.

Första stycket gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen eller om ett avslag på denna grund strider mot en internationell

överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

10 §4

Har i fråga om den person som avses med framställningen här i riket meddelats

dom beträffande det uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 §

rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats

beslut att icke tala å brottet, må utlämning för det brottet ej äga rum.

Har i fråga om den som begärs utlämnad här i riket meddelats dom beträffande det

 uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 § rättegångsbalken eller

motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats beslut att inte åtala för

brottet, får utlämning för det brottet inte beviljas.

Ej heller må utlämning beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet

enligt svensk lag.

Utlämning får inte heller beviljas, om straff för brottet skulle vara

preskriberat enligt svensk lag. Detta gäller inte vid utlämning till en

medlemsstat i Europeiska unionen eller om ett avslag på denna grund strider mot

en internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara

 preskriberat enligt svensk lag.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i

annan främmande stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet

 förövat i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

 utlämningskonventionen den 13 december 1957, den europeiska konventionen den 28

 maj 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller den europeiska

konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål eller har

den staten slutit särskilt avtal med Sverige om utlämning för brott, må den

tilltalade ej utlämnas för brottet,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats.

Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i en

 annan stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet förövat

i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska

utlämningskonventionen den 13 december 1957 eller en överenskommelse som avses i

 2 kap. 5 a § fjärde stycket brottsbalken eller har den staten slutit särskilt

avtal med Sverige om utlämning för brott, får den som begärs utlämnad inte

utlämnas för brottet,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår,

eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats.

Tredje stycket gäller ej i fråga om brott, som har förövats i den stat som gjort

 framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller allmän

inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 5 eller 6

brottsbalken, såvida ej lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

framställning om utlämning.

Fjärde stycket gäller inte i fråga om brott, som har förövats i den stat som

gjort framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller

allmän inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 6 eller 7

brottsbalken, såvida inte lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort

 framställning om utlämning eller efter att den eftersökte har utlämnats från

denna stat för lagföring.

12 a §

Vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen eller när det annars

följer av en internationell överenskommelse som är bindande för Sverige, får den

 som har utlämnats, utan hinder av vad som sägs i 12 § första stycket 1,

1. åtalas eller straffas för annat brott som han eller hon har begått före

utlämningen, om han eller hon har lämnat sitt samtycke till det eller om det för

 brottet enligt lagen i den ansökande staten inte kan följa eller inte är utdömt

 frihetsstraff eller någon annan åtgärd som innefattar frihetsberövande, och

2. vidareutlämnas till en annan medlemsstat i Europeiska unionen om han eller

hon har lämnat sitt samtycke till det.

Första stycket gäller inte om den som har utlämnats är svensk medborgare.

14 §5

Framställning om utlämning skall ges in till Justitiedepartementet.

En framställning om utlämning skall göras skriftligen. Den får översändas per

telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt.

Framställningen skall ges in till Justitiedepartementet.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det ej framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den främmande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt företes.

Vid framställningen skall fogas avskrift av häktningsbeslut eller dom som

åberopas eller, i fall som avses i 4 § andra stycket, annan utredning på vilken

framställningen grundas. I den mån det inte framgår av nämnda handlingar, skall

uppgift lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffenhet, tid

 och plats för brottet samt i den ansökande staten tillämpliga

straffbestämmelser. Signalement skall om möjligt företes.

16 §6

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad om förundersökning i brottmål är stadgat.

Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderlig

utredning enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål.

Riksåklagaren eller annan behörig åklagare får under utredningen begära

kompletterande information av behörig myndighet i en medlemsstat i Europeiska

unionen eller, om sådan direkt kommunikation har avtalats i en internationell

överenskommelse som är bindande för Sverige eller av behörig myndighet i en

annan stat om den staten tillåter detta.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner högsta domstolen hinder mot

 utlämning möta enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att gälla.

Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket, gäller

beslutet ej under tid då personen med anledning av misstanke om brott som där

avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller eljest är omhändertagen på anstalt.

Om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av

 rätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning

 beviljas, intill dess denna har verkställts. Finner Högsta domstolen att det

finns hinder mot utlämning enligt 1-10 §§, upphör dock beslutet genast att

gälla. Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i 11 § första stycket,

gäller beslutet inte under tid då personen med anledning av misstanke om brott

som där avses är berövad friheten som anhållen eller häktad eller undergår

fängelsestraff eller på annat sätt är omhändertagen på anstalt.

Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att utlämning har beviljats.

Talan mot rättens beslut i fråga om tvångsmedel förs genom besvär till högsta

domstolen utan inskränkning till viss tid.

Rättens beslut i fråga om tvångsmedel överklagas till Högsta domstolen utan

inskränkning till viss tid.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet äger påfordra, att ny förhandling skall

 äga rum inom tre veckor från det beslut senast meddelats.

Den som hålls häktad i utlämningsärendet kan begära att ny förhandling skall äga

 rum inom tre veckor från det att beslut senast har meddelats.

26 §1

Chefen för Justitiedepartementet får medge, att den som av främmande stat

utlämnas till annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk

medborgare och det inte heller annars finns synnerliga skäl mot det.

Framställning om detta ges in till Justitiedepartementet.

Chefen för Justitiedepartementet får medge, att den som av en stat utlämnas till

 en annan stat får föras genom riket, om denne inte är svensk medborgare och det

 inte heller annars finns synnerliga skäl mot det. Framställning om detta ges in

 till Justitiedepartementet.

Sker utlämningen till Danmark, Finland, Island eller Norge må medgivas, att även

 svensk medborgare föres genom riket, om hinder ej skulle ha förelegat för

utlämning av honom till den mottagande staten enligt 2 eller 4 § lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Medgivande får lämnas till att en svensk medborgare förs genom riket, om hinder

inte skulle ha förelegat för utlämning av honom eller henne till den mottagande

staten enligt denna lag eller enligt 2 eller 4 § lagen (1959:254) om utlämning

för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

27 a §

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i denna

lag.

28 §2

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-40 §§.

När någon som är eftersökt för utlämning till en medlemsstat i Europeiska

unionen samtycker till att bli utlämnad, får utlämningsfrågan prövas i ett

förenklat förfarande med de avvikelser från denna lag som framgår av 29-39 §§.

32 §3

Den som eftersöks för utlämning skall så snart det kan ske tillfrågas av

åklagare om han samtycker till utlämning. I sådant fall skall han också

tillfrågas om han medger rätt för den ansökande staten att, utan särskilt

medgivande enligt 24 §, ställa honom till ansvar eller straffa honom för annat

brott som begåtts före utlämningen än som omfattas av eftersökningen och att

utlämna honom till någon annan medlemsstat i Europeiska unionen. Han skall

upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren. Därvid tillämpas samma förfarande

 som vid utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Samtycke och medgivande lämnas till åklagaren.

Första stycket andra meningen tillämpas inte när den som eftersöks är svensk

medborgare.

Den ansökande staten skall omedelbart underrättas om ett samtycke eller ett

medgivande. Är den eftersökte anhållen eller ålagd reseförbud eller

anmälningsskyldighet och samtycker han inte, skall den ansökande staten

underrättas om detta inom tio dagar från beslutet om tvångsmedel. Detta hindrar

dock inte att det förenklade förfarandet tillämpas även om samtycke lämnas efter

 denna tid.

Om ett samtycke eller medgivande återkallas innan beslut om utlämning har

verkställts, skall återkallelsen beaktas. Den ansökande staten skall omedelbart

underrättas om återkallelsen.

Sådan underrättelse från rätten till chefen för Justitiedepartementet som avses

i 23 § andra stycket skall lämnas endast om den eftersökte inte samtycker till

att utlämnas eller om han inte inom tio dagar från den dag han anhölls eller

ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet lämnat sitt samtycke till

utlämningen eller om han återkallar ett sådant samtycke.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Utlämning för politiskt brott må ske, allenast om gärningen eller gärning av

motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff och den som begärs

utlämnad ej är svensk medborgare.

Utlämning för ett politiskt brott får endast ske om gärningen eller en gärning

av motsvarande beskaffenhet i svensk lag är belagd med straff.

En begäran om utlämning för ett politiskt brott får inte avslås på denna grund

om detta strider mot en internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige

 och den ansökande staten.

Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott.

Regeringen tillkännager de internationella överenskommelser som avses i andra

stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-06

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 15 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott,

2. lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Joakim Zetterstedt.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om utlämning för brott

2, 3 och 3 b §§

I 2 § finns en till synes kategorisk regel om att svenska medborgare inte får

utlämnas. I de nya 3 och 3 b §§ föreslås att svenska medborgare, utan hinder av

2 §, får utlämnas i vissa fall. Redan idag finns det undantag från huvudregeln i

 2 §, nämligen dels i lagen om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island

 och Norge (jfr 27 § utlämningslagen), dels i lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt (till vilken hänvisning saknas i utlämningslagen). När nu

undantag från 2 § skall tas in själva utlämningslagen accentueras paragrafens

karaktär av huvudregel med undantag. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen i

 2 § avslutas med exempelvis följande: " ... utlämnas enligt denna lag annat än

i fall där det är särskilt föreskrivet."

I så fall kan 3 och 3 b §§ inledas med "En svensk medborgare får utlämnas till

...".

3 a §

Andra stycket i paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet i Sverige

av frihetsstraff som ådömts efter utlämning. Enligt styckets andra mening skall

vid verkställigheten den dömde alltid räknas till godo den tid av påföljden som

avtjänats i den andra staten och den tid som han eller hon varit anhållen,

häktad eller på annat sätt frihetsberövad där eller i Sverige med anledning av

det brott som påföljden avser. Mot den föreslagna avfattningen kan anmärkningar

riktas. En sådan är att om t.ex. häktningstid i den andra staten avräknats från

ett ådömt fängelsestraff - på motsvarande sätt som enligt 33 kap. brottsbalken -

 3 a § kan synas innebära att häktningstiden kommer att bli dubbelt avräknad,

nämligen dels som en del av det avtjänade frihetsstraffet, dels särskilt som

häktningstid. Vidare omfattar uttrycket "på annat sätt frihetsberövad" såväl ett

 ådömt frihetsstraff som t.ex. sådan tid varunder den dömde varit gripen utan

att vara anhållen eller häktad och som i motsvarande fall inte skall avräknas

enligt brottsbalken. Enligt Lagrådets mening skulle det vara bättre om andra

meningen i 3 a § andra stycket utformades i närmare anslutning till den

korresponderande regeln i 25 § tredje stycket lagen om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Därvid bör övervägas om sådan

tid varunder den dömde varit frihetsberövad på annat sätt än som anhållen eller

häktad och som enligt brottsbalken skulle ha avräknats i ett motsvarande fall

(t.ex. tid för rättspsykiatrisk undersökning) skall avräknas enligt

utlämningslagen och internationella verkställighetslagen.

6 §

Enligt paragrafens första stycke i dess nuvarande lydelse får utlämning inte

beviljas för politiska brott. I remissen föreslås att till paragrafen fogas ett

tredje och ett fjärde stycke. I det tredje stycket föreskrivs att

utlämningsförbudet inte gäller bl.a. vid utlämning till en medlemsstat i EU. I

det fjärde stycket anges att en svensk medborgare inte får utlämnas för ett

politiskt brott. Det förhållandet att paragrafen utformats så att det nya tredje

 stycket utgör ett undantag från första stycket och fjärde stycket ett undantag

från undantaget gör paragrafen svårläst. Lagrådet föreslår att tredje och fjärde

 styckena läggs ihop till ett stycke med följande lydelse:

"Utan hinder av första stycket får utlämning ske av annan än svensk medborgare

till en medlemsstat i Europeiska unionen eller annars med stöd av en

internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och den ansökande

staten."

10 §

Paragrafens andra och tredje stycken har i likhet med 6 § utformats så att de

innehåller ett utlämningsförbud, ett undantag från förbudet och ett undantag

från undantaget. Om det godtas vad Lagrådet föreslagit under 6 § bör 10 §

utformas på motsvarande sätt. Följdändring bör då göras i sista stycket.

12 a §

Denna nya paragraf reglerar ett undantag från 12 § första stycket 1 i lagen.

Enligt det lagrummet skall vid beviljande av utlämning i tillämpliga delar

ställas upp villkor om att den dömde inte utan särskilt medgivande enligt 24 §

får åtalas eller straffas i den andra staten för annat brott som begåtts före

utlämningen (den s.k. specialitetsprincipen) eller, utom i fall som avses i 13 §

 andra stycket, utlämnas till tredje stat, med mindre han underlåtit att, oaktat

 hinder inte mött, lämna den andra staten inom 45 dagar efter rättegång och

undergående av straff eller annan påföljd som kan ha ådömts honom för brott, för

 vilket utlämning ägt rum, eller återvänt dit sedan han lämnat det landet

(skyddet mot vidareutlämning).

Bestämmelserna i 12 a § är emellertid inte utformade utifrån utgångspunkten att

det i 12 § talas om villkor som ställs upp vid utlämningen. De framstår närmast

som undantagsregler riktade till den stat till vilken utlämning begärts. I

stället utgör bestämmelserna ytterligare undantag från specialitetsprincipen och

 skyddet mot vidareutlämning. Förhållandet skulle framgå klarare om 12 a §

inleddes med: " Vid utlämning av annan än svensk medborgare till en medlemstat i

 Europeiska unionen eller annars med stöd av en internationell överenskommelse

som gäller mellan Sverige och den ansökande staten får den som utlämnas, utöver

vad som följer av 12 § första stycket 1, ...".

Följs Lagrådets förslag kan andra stycket i remissförslaget utgå.

Vidare bör det övervägas om inte 12 § bör förses med en hänvisning till 12 a §.

32 §

Paragrafen bör utformas på motsvarande sätt som 6 §.

Förslaget till lag om ändring i lagen om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge

I remissen föreslås ändringar i 4 §. I tydlighetens intresse och under

åberopande av vad Lagrådet anfört i anslutning till 6 § utlämningslagen föreslår

 Lagrådet att i första stycket orden "och den som begärs utlämnad ej är svensk

medborgare" behålls i dess nuvarande lydelse, att det föreslagna tredje stycket

utgår samt att andra stycket ges följande lydelse:

"En begäran om utlämning för ett politiskt brott får inte avslås på grund av att

 brottet är politiskt, om det strider mot en internationell överenskommelse som

gäller mellan Sverige och den ansökande staten."

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:83 Sveriges tillträde till 1996 års

EU-konvention om utlämning.

1 Senaste lydelse 1975:292.

2 Tidigare 3 § upphävd genom 1975:292.

3 Senaste lydelse 1975:292.

4 Senaste lydelse 1975:292.

5 Senaste lydelse 2000:567.

6 Senaste lydelse 1983:227.

7 Senaste lydelse 2000:567.

8 Senaste lydelse 1997:209.

9 Senaste lydelse 1997:209.

1 EGT nr C 78, 30.3.1995, s. 1

1 Senaste lydelse 1975:292.

2 Tidigare 3 § upphävd genom 1975:292.

3 Senaste lydelse 1975:292.

4 Senaste lydelse 1975:292.

5 Senaste lydelse 2000:567.

6 Senaste lydelse 1983:227.

1 Senaste lydelse 2000:567.

2 Senaste lydelse 1997:209.

3 Senaste lydelse 1997:209

1

1

Prop. 2000/01:83

5

1

Prop. 2000/01:83

104

1

Prop. 2000/01:83

Bilaga 1

Prop. 2000/01:83

Bilaga 2

Prop. 2000/01:83

Bilaga 3

Prop. 2000/01:83

Bilaga 4

Prop. 2000/01:83

Bilaga 5

Prop. 2000/01:83

Bilaga 6

Prop. 2000/01:83

Bilaga 6

106

1

Prop. 2000/01:83

Bilaga 6

111

1

Prop. 2000/01:83

Bilaga 7

Prop. 2000/01:83