Regeringens proposition

1997/98:96

Vissa reformer av påföljdssystemet

Prop.

1997/98:96

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 mars 1998

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas frågor om påföljdssystemets uppbyggnad och

innehåll. Ett av syftena är att åstadkomma trovärdiga alternativ till

fängelsestraff. Avsikten är vidare att strama upp bestämmelserna om

villkorlig frigivning. Ett tredje viktigt mål är att reformera

påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Med dessa utgångspunkter

föreslår regeringen bl.a. följande.

Systemet med samhällstjänst såsom alternativ till fängelse

permanentas och utvidgas. En föreskrift om samhällstjänst skall kunna

meddelas vid såväl villkorlig dom som skyddstillsyn.

Intensivövervakning med elektronisk kontroll permanentas och skall

även i fortsättningen utgöra en verkställighetsform vid korta

fängelsestraff.

Möjligheten till villkorlig frigivning efter halva strafftiden avskaffas

helt. Fortsättningsvis skall villkorlig frigivning få ske tidigast efter att två

tredjedelar av strafftiden avtjänats i anstalt. Tidpunkten för den

villkorliga frigivningen skall vidare kunna senareläggas om den intagne

misskött sig under anstaltstiden. Möjligheterna att förklara villkorligt

medgiven frihet förverkad utvidgas också.

Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten skall finnas kvar

för unga lagöverträdare. De straffrättsligt motiverade kraven på

förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet skall dock ges ett större

utrymme. Dessutom införs sluten ungdomsvård som en ny

frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare. Påföljden skall vara

tidsbestämd och verkställas av Statens institutionsstyrelse.

Reformerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om verkställighet av sluten ungdomsvård 6

2.2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 11

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 38

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om

införande av nya rättegångsbalken 41

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister 42

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 44

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. 46

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 47

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetsinskränkning 53

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 54

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd 55

2.12 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 57

2.13 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620) 64

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga 65

2.15 Lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård 66

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med

elektronisk kontroll 71

3 Ärendet och dess beredning 74

4 Vissa delar av straffsystemet bör reformeras 75

5 Samhällstjänst 83

5.1 Systemet med samhällstjänst permanentas och utvidgas 83

5.2 Samhällstjänst skall utgöra ett alternativ till ett

fängelsestraff 87

5.3 Antalet timmar samhällstjänst 88

5.4 Samhällstjänst i kombination med andra påföljder eller

föreskrifter 90

5.5 Kravet på samtycke behålls 93

5.6 Närmare om förutsättningarna för att döma till

samhällstjänst 95

5.7 Ansvaret för och tillgången på samhällstjänstplatser 101

5.8 Verkställighet av samt ändring eller upphävande av en

föreskrift om samhällstjänst 103

5.9 Reaktioner vid misskötsamhet 105

6 Intensivövervakning med elektronisk kontroll 107

6.1 Intensivövervakning med elektronisk kontroll bör

permanentas 107

6.2 Intensivövervakning med elektronisk kontroll skall vara en

verkställighetsform för korta fängelsestraff 109

6.3 Utformningen av intensivövervakning med elektronisk

kontroll i övrigt 113

7 Begreppet brottslighetens art 115

8 Böter 119

9 Villkorlig frigivning 121

9.1 Systemet med villkorlig frigivning skall behållas 121

9.2 Tidpunkten för villkorlig frigivning 122

9.3 Undantag från reglerna om villkorlig frigivning 125

9.4 Senareläggning av villkorlig frigivning 127

9.5 Prövotiden efter villkorlig frigivning 131

9.6 Övervakning efter villkorlig frigivning 133

9.7 Åtgärder vid misskötsamhet efter villkorlig frigivning 134

9.8 Tidsfrister för åtgärder vid återfall i brott efter villkorlig

frigivning 135

9.9 Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid återfall 137

9.10 Beslutsordningen i fråga om villkorlig frigivning 139

9.11 Övergången till vistelse utanför anstalt 141

10 Påföljder för unga lagöverträdare 142

10.1 Socialtjänsten skall ha det primära ansvaret för unga

lagöverträdare 142

10.2 Förutsebarhet 145

10.3 Proportionalitet 147

10.4 Påföljdssystemet skall präglas av konsekvens 151

10.5 En ny frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare 156

10.6 Tillämpningsområdet 159

10.7 Verkställigheten 162

10.8 Konkurrensfrågor 172

10.9 Förhållandet till lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga 173

11 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 175

12 Kostnadseffekter m.m. 179

13 Författningskommentar 182

13.1 Förslag till lag om verkställighet av sluten

ungdomsvård 182

13.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 190

13.3 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 212

13.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om

införande av nya rättegångsbalken 214

13.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister 214

13.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 215

13.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid 215

13.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 216

13.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetskränkning 218

13.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandling av häktade och anhållna m.fl. 219

13.11 Förslag till ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd 219

13.12 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 220

13.13 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620) 221

13.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga 221

13.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård 222

13.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med

elektronisk kontroll 223

Bilaga 1 Sammanfattning av Ett reformerat straffsystem (SOU

1995:91) 226

Bilaga 2 Remissinstanserna - Ett reformerat straffsystem (SOU

1995:91) 240

Bilaga 3 Sammanfattning - departementspromemorian Påföljder för

unga lagöverträdare (Ds 1997:32) 241

Bilaga 4 Promemorians lagförslag 244

Bilaga 5 Remissinstanser- Påföljder för unga lagöverträdare (Ds

1997:32) 272

Bilaga 6 Den utvidgade försöksverksamheten med

intensivövervakning med elektronisk kontroll 273

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 277

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 343

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 mars 1998 352

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om verkställighet av sluten ungdomsvård,

2. lag om ändring i brottsbalken,

3. lag om ändring i rättegångsbalken,

4. lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken,

5. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister,

6. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

7. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.,

8. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

9. lag om ändring i lagen (1974:515) om ersättning vid

frihetsinskränkning,

10. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.,

11. lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd,

12. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

13. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

14. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga,

15. lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård,

16. lag om ändring i lagen (1994:451) om försöksverksamhet med

intensivövervakning med elektronisk kontroll.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om verkställighet av sluten

ungdomsvård

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag avser verkställighet av sluten ungdomsvård enligt 31

kap. 1 a § brottsbalken. Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall ske

vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga.

2 § Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall utformas så att den

dömdes anpassning i samhället främjas och att de skadliga följderna av

frihetsberövandet motverkas.

3 § Statens institutionsstyrelse ansvarar för verkställigheten.

Verkställigheten skall planläggas och genomföras i nära samarbete med

socialnämnden i den dömdes hemort.

Intagning m.m.

4 § Verkställigheten inleds genom att den dömde tas in i ett sådant

särskilt ungdomshem som avses i 1 §.

5 § Verkställigheten får inledas om den dömde inte inom föreskriven

tid har överklagat domen när det gäller påföljden. Detta gäller även om

åklagare eller målsägande har överklagat domen.

6 § Verkställigheten får inledas omedelbart, om den dömde före

överklagandetidens utgång förklarar att han avstår från att överklaga

domen när det gäller påföljden och medger att påföljden får verkställas

(nöjdförklaring).

Nöjdförklaring får lämnas inför

1. chefen för häktet, av den som är häktad,

2. den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem, av den som är

intagen i ett sådant hem,

3. en polismyndighet.

Nöjdförklaring enligt andra stycket 1 eller 2 får lämnas även inför en

annan tjänsteman vid ett häkte eller ett särskilt ungdomshem som har

förordnats att ta emot en sådan förklaring.

En tjänsteman som avses i andra stycket 1 eller 2 eller tredje stycket

skall så snart det kan ske upplysa den dömde om att han har rätt att lämna

en sådan förklaring samt om när och hur det kan ske. En sådan

tjänsteman är vidare skyldig att den dag, då nöjdförklaring först kan

lämnas, fråga om den dömde vill lämna en sådan förklaring.

7 § När nöjdförklaring lämnas skall ett vittne närvara. Den som har

tagit emot förklaringen skall göra en anteckning om det på domen eller

på rättens bevis om målets utgång, såvitt rör den dömde (domsbevis).

Anteckningen skall undertecknas av mottagaren, den dömde och vittnet.

8 § En nöjdförklaring gäller endast om den dömde har haft betänketid

till andra dagen efter den dag då domen avkunnades för honom vid rätten

eller på annat sätt delgavs honom och om den som skall ta emot

förklaringen har tillgång till domen eller domsbevis. Den dömde skall

ges tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

En nöjdförklaring som har lämnats enligt denna lag får inte tas tillbaka.

Har den dömde överklagat domen när det gäller påföljden, skall

överklagandet anses återkallat genom nöjdförklaringen.

Lämnar den dömde nöjdförklaring inför en sådan tjänsteman som

avses i 6 § andra stycket 1 eller 2 eller tredje stycket, skall denne

omedelbart se till att domen verkställs. Lämnar den dömde

nöjdförklaring inför en polismyndighet, skall den som tar emot

förklaringen se till att den dömde förpassas till det särskilda

ungdomshem där verkställigheten skall ske.

9 § När domen får verkställas skall Statens institutionsstyrelse

förelägga den dömde att senast en viss dag inställa sig vid det särskilda

ungdomshem som styrelsen bestämmer. Statens institutionsstyrelse skall

se till att intagning sker så snart som möjligt efter det att domen får

verkställas.

Om den dömde inte rättar sig efter eller inte kan nås av ett

föreläggande enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där

han vistas på begäran av Statens institutionsstyrelse förpassa honom till

hemmet.

Den dömde får i väntan på förpassning förvaras i häkte eller i

polisarrest, om det är nödvändigt för att förpassningen skall kunna

genomföras.

10 § Är den dömde, när domen får verkställas, häktad eller intagen på

ett särskilt ungdomshem med stöd av lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga, skall häktet eller det särskilda

ungdomshemmet omedelbart se till att domen verkställs och att den

dömde omedelbart förpassas till det särskilda ungdomshem som Statens

institutionsstyrelse betämmer.

11 § I fråga om beräkning av den tid som verkställigheten skall pågå,

skall 19, 21 23 och 25 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid

m.m. tillämpas på motsvarande sätt.

Så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas, skall

Statens institutionsstyrelse fastställa dagen för verkställighetens slut.

Styrelsen skall fastställa en ny sådan slutdag om omständigheterna ger

anledning till det.

Genomförande av verkställigheten

12 § Den dömde skall ges nödvändig vård och behandling och ges

tillfälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse

utomhus.

13 § Den dömde får hindras att lämna det särskilda ungdomshemmet

och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är

nödvändig för att verkställigheten skall kunna genomföras. Den dömdes

rörelsefrihet får också inskränkas, när det behövs av hänsyn till andra

intagnas eller personalens säkerhet.

14 § Verkställigheten skall inledas på en låsbar enhet. Så snart

förhållandena medger det, skall den dömde ges möjlighet till vistelse

under öppnare former.

Frågan om den dömde kan ges möjlighet till vistelse under öppnare

former skall prövas fortlöpande, dock minst en gång varannan månad.

15 § Vad som sägs i 16, 17, 19 och 20 §§ lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga skall gälla även för den som är

föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård.

16 § Den dömde har rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och ta

emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den dömde får

dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra säkerheten

vid det särskilda ungdomshemmet eller kan motverka hans anpassning i

samhället eller annars vara till skada för honom eller någon annan.

17 § Om det är särskilt påkallat av att den dömde uppträder våldsamt

eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas till

ordningen, får han hållas avskild från de övriga vid hemmet under

förutsättning att han står under fortlöpande uppsikt av personalen. Han

får dock inte hållas i sådan avskildhet längre tid än som är absolut

nödvändigt och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

18 § Den dömde skall tillåtas att vistas utanför det särskilda

ungdomshemmet i den utsträckning som kravet på samhällsskydd

medger, om det bedöms lämpligt för att främja hans anpassning i

samhället eller det annars finns särskilda skäl. Därvid skall de villkor

ställas som kan anses nödvändiga.

Tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet enligt första

stycket skall räknas in i verkställighetstiden.

Bestämmelser om hälso- och sjukvård

19 § Om den dömde behöver hälso- och sjukvård, skall han vårdas

enligt de anvisningar som ges av läkare. Kan nödvändig undersökning

och behandling inte lämpligen genomföras vid det särskilda

ungdomshemmet, bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs,

får den dömde föras över till ett allmänt sjukhus. Får någon som tillhör

hälso- och sjukvårdspersonalen och är verksam vid ett särskilt

ungdomshem kännedom om att den dömde har en sådan smittsam

sjukdom som enligt smittskyddslagen (1988:1472) utgör en

samhällsfarlig sjukdom, skall den som förestår vården vid hemmet

underrättas, om det inte står klart att det inte finns risk för smittspridning.

Föreskrifter om psykiatrisk tvångsvård ges i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård.

Om det finns anledning till det, skall den som enligt första stycket

vistas utanför det särskilda ungdomshemmet stå under bevakning eller

vara underkastad särskilda föreskrifter. Tiden för sådan vistelse skall

räknas in i verkställighetstiden.

I fråga om behandlingen av den som har förts över till en sådan

sjukvårdsinrättning som avses i 6 § första stycket andra meningen lagen

om rättspsykiatrisk vård för frivillig psykiatrisk vård, tillämpas

föreskrifterna i 18 24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

samt bestämmelsen i 8 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk vård om

befogenhet för Statens institutionsstyrelse att besluta om särskilda

restriktioner.

Polishandräckning

20 § Polismyndigheten skall på begäran av den som förestår vården vid

ett särskilt ungdomshem lämna biträde för att söka efter och hämta

tillbaka den som dömts till sluten ungdomsvård om den dömde avvikit

eller för att ombesörja förflyttning av honom.

Underrättelse till målsägande

21 § Om den dömde undergår sluten ungdomsvård för ett brott som har

riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden

tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om vid vilket särskilt

ungdomshem den dömde befinner sig samt om han förflyttas, vistas

utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer.

Underrättelse om en planerad vistelse utanför det särskilda

ungdomshemmet behöver inte lämnas, när en underrättelse på grund av

beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart

obehövlig. Detsamma gäller när en underrättelse på goda grunder kan

antas allvarligt äventyra den dömdes egen säkerhet.

Underrättelse till målsägande skall lämnas så tidigt som möjligt och

utformas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i

det enskilda fallet.

Övriga bestämmelser

22 § Beslut enligt denna lag fattas av Statens institutionsstyrelse. I

frågor som avses i 14 och 18 §§ skall samråd ske med socialnämnden i

den dömdes hemort om det inte är uppenbart obehövligt.

Beslut i frågor enligt denna lag gäller omedelbart, om inte något annat

förordnas.

23 § Beslut av Statens institutionsstyrelse enligt denna lag i särskilda

fall får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 26 kap. 6 a § skall upphöra att gälla,

dels att 26 kap. 5, 6, 7, 9 16 och 19 §§, 27 kap. 4 och 6 §§, 28 kap. 3,

5, 6 a och 9 §§, 30 kap. 5 och 7 9 §§, 31 kap. 1 §, 33 kap. 5 §, 34 kap. 1,

4 6, 10 och 11 §§, 37 kap. 7 och 10 §§ samt 38 kap. 1, 2, 2 a, 3, 6, 8, 9,

12, och 13§§ skall ha följande lydelse,

dels att det i brottsbalken skall införas nio nya paragrafer 27 kap. 2 a §,

28 kap. 2 a och 5 a §§, 31 kap. 1 a §, 34 kap. 7 §, 35 kap. 10 § samt 38

kap. 14, 15 och 16 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 kap.

5 §

Den som dömts till fängelse skall

för verkställighet av straffet intagas

i kriminalvårdsanstalt. Härom är

särskilt stadgat.

Den som dömts till fängelse skall

för verkställighet av straffet tas in i

kriminalvårdsanstalt om inte annat

är särskilt föreskrivet.

6 §

Den som avtjänar fängelse på

viss tid får medges villkorlig

frigivning. Villkorlig frigivning får

dock inte ske från fängelse som har

dömts ut enligt 28 kap. 3 § eller

från ett förvandlingsstraff för böter.

Om strafftiden är högst ett år, får

villkorlig frigivning ske tidigast när

två tredjedelar av strafftiden, dock

minst två månader, har avtjänats.

Om strafftiden är längre än ett år

men kortare än två år, får villkorlig

frigivning ske tidigast när åtta

månader samt en tredjedel av den

tid som överstiger ett år har

avtjänats.

Om strafftiden är två år eller mer

och annat inte följer av 6 a §, får

villkorlig frigivning ske tidigast när

halva strafftiden har avtjänats.

Om den dömde begär det, kan

frigivningen uppskjutas till senare

tidpunkt än som följer av andra

fjärde styckena.

Den som avtjänar fängelse på

viss tid skall, om inte annat följer

av andra eller tredje stycket eller

av 7 §, friges villkorligt när två

tredjedelar av strafftiden, dock

minst en månad, har avtjänats.

Villkorlig frigivning får inte ske

från fängelse som har dömts ut

enligt 28 kap. 3 § eller från ett

förvandlingsstraff för böter.

Om den dömde begär det, får den

villkorliga frigivningen skjutas upp

till en senare tidpunkt än den som

följer av första stycket eller av 7 §.

7 §

Vid prövning av frågan, om den

villkorliga frigivningen bör ske

senare än vid den tidigaste tidpunkt

som anges i 6 eller 6 a §, skall det

särskilt beaktas om förutsättningar-

na för den intagnes anpassning i

samhället framstår som speciellt

ogynnsamma med hänsyn till

frigivningsförhållandena, hans

uppförande under anstaltsvistelsen

eller andra särskilda omständig-

heter.

Bryter den dömde i väsentlig

grad mot vad som gäller för

verkställigheten i anstalt, får

tidpunkten för villkorlig frigivning

senareläggas.

Senareläggning får ske med

högst femton dagar varje gång.

Vid prövning av frågan om

senareläggning skall beaktas om

förseelsen får eller kan bedömas få

andra negativa följder för den

dömde.

9 §

Beträffande den som har dömts

till fängelse i lägst två år prövar

Kriminalvårdsnämnden frågan om

villkorlig frigivning från straffet

eller, om annat straff samtidigt

verkställs, från den sammanlagda

strafftiden.

Kriminalvårdsstyrelsen eller

annan som styrelsen efter

regeringens bemyndigande

föreskriver får påkalla att

Kriminalvårdsnämnden även i

annat fall prövar frågan om

villkorlig frigivning. Påkallas inte

prövning skall den dömde friges vid

den tidpunkt då villkorlig frigivning

enligt 6 § andra och tredje styckena

tidigast kan ske.

Beslut om villkorlig frigivning

som inte har gått i verkställighet

kan ändras, om den dömde begär

att frigivningen skall uppskjutas

eller det annars föranleds av

ändrade förhållanden.

Kriminalvårdsstyrelsen fattar

beslut i fråga om att skjuta upp den

villkorliga frigivningen enligt 6 §

tredje stycket och om att

senarelägga den villkorliga

frigivningen enligt 7 §.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att någon annan

kriminalvårdsmyndighet än

Kriminalvårdsstyrelsen får fatta

beslut i fråga om att skjuta upp

eller att senarelägga den villkorliga

frigivningen.

Beslut i frågor som avses i första

stycket gäller omedelbart om inte

något annat förordnas.

10 §

För den som villkorligt friges

gäller en prövotid av ett år. I beslut

om villkorlig frigivning som

meddelas av Kriminalvårds-

nämnden kan dock fastställas en

längre prövotid, högst tre år.

Efter den villkorliga frigivningen

gäller en prövotid som motsvarar

den strafftid som återstår vid

frigivningen, dock minst ett år.

11 §

I anslutning till att villkorlig

frigivning äger rum eller senare kan

beslutas att den villkorligt frigivne

skall stå under övervakning, om det

bedöms som påkallat. Beslut om

övervakning meddelas av

frivårdsmyndighet i

Kriminalvårdsverket. Har

övervakning beslutats men bedöms

därefter att övervakningen inte

längre är påkallad, får

övervakningsnämnden besluta att

övervakningen skall upphöra.

Övervakningen skall utan något

särskilt beslut upphöra sedan ett år

av prövotiden har förflutit, om inte

annat följer av 18 §.

Det kan i anslutning till att

villkorlig frigivning äger rum eller

senare beslutas att den villkorligt

frigivne skall stå under

övervakning, om det bedöms som

påkallat. Beslut om övervakning

meddelas av den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Har

övervakning beslutats men bedöms

därefter att övervakningen inte

längre är påkallad, får

övervakningsnämnden besluta att

övervakningen skall upphöra.

Övervakningen skall utan något

särskilt beslut upphöra sedan ett år

av prövotiden har förflutit, om inte

annat följer av 18 §.

12 §

Övervakningen och kriminal-

vården i frihet i övrigt bedrivs

under ledning av frivårdsmyndig-

heten. Myndigheten förordnar

också övervakare och kan vid

behov förordna en eller flera

personer att biträda vid över-

vakningen.

Övervakningen och kriminal-

vården i frihet i övrigt bedrivs

under ledning av den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Myn-

digheten förordnar också över-

vakare och kan vid behov förordna

en eller flera personer att biträda

vid övervakningen.

13 §

Den frigivne skall, om han står

under övervakning, hålla

övervakaren underrättad om sin

bostad, sin arbetsanställning och

andra förhållanden av betydelse för

övervakningen, på kallelse inställa

sig hos övervakaren och i övrigt

enligt hans anvisningar upprätthålla

förbindelse med honom. I den mån

frivårdsmyndigheten har bestämt

det, gäller vad som nyss har sagts

om övervakaren även tjänsteman

vid frivårdsmyndigheten eller annan

person.

Den frigivne skall, om han står

under övervakning, hålla

övervakaren underrättad om sin

bostad, sin arbetsanställning och

andra förhållanden av betydelse för

övervakningen, på kallelse inställa

sig hos övervakaren och i övrigt

enligt hans anvisningar upprätthålla

förbindelse med honom. I den mån

den lokala kriminalvårds-

myndigheten har bestämt det, gäller

vad som nyss har sagts om

övervakaren även tjänsteman vid

den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten eller annan person.

14 §

Den frigivne skall under

prövotiden iaktta skötsamhet, efter

förmåga söka försörja sig samt i

övrigt ställa sig till efterrättelse vad

som åligger honom enligt denna

balk eller enligt föreskrift eller

anvisning som meddelats med stöd

därav. Han är skyldig att på kallelse

inställa sig hos frivårdsmyndig-

heten. Har han förpliktats ersätta

genom brottet uppkommen skada,

skall han göra vad i hans förmåga

står att fullgöra denna skyldighet.

När den frigivne står under

övervakning, skall frivårdsmyndig-

heten genom tillsyn och förmedling

av stöd och hjälp verka för att

denne inte återfaller i brott och för

att hans anpassning i samhället

även i övrigt främjas. Frivårds-

myndigheten skall för detta

ändamål fortlöpande hålla sig

underrättad om den frigivnes

livsföring och om hans

förhållanden i övrigt.

Den frigivne skall under

prövotiden vara skötsam, efter

förmåga försöka försörja sig samt i

övrigt rätta sig efter vad som

åligger honom enligt denna balk

eller enligt föreskrifter eller

anvisningar som meddelats med

stöd av den. Han är skyldig att på

kallelse inställa sig hos den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Har han

förpliktats att ersätta genom brottet

uppkommen skada, skall han göra

vad han kan för att fullgöra denna

skyldighet.

När den frigivne står under

övervakning, skall den lokala

kriminalvårdsmyndigheten genom

tillsyn och förmedling av stöd och

hjälp verka för att den frigivne inte

återfaller i brott och för att hans

anpassning i samhället även i övrigt

främjas. Den lokala kriminalvårds-

myndigheten skall för detta

ändamål fortlöpande hålla sig

underrättad om den frigivnes

livsföring och om hans

förhållanden i övrigt.

15 §

När det finns skäl att anta att den

frigivne för sin anpassning i

samhället behöver stöd av en

särskild föreskrift om vad han har

att iaktta under prövotiden, får en

sådan föreskrift meddelas för viss

tid eller tills vidare. Särskild

föreskrift får avse

1. vistelseort eller bostad under

viss tid, högst ett år åt gången,

2. arbetsanställning, annan

förvärvsverksamhet eller

utbildning,

3. läkarvård, nykterhetsvård eller

annan vård eller behandling i eller

utom sjukhus eller annan dylik

inrättning.

När det finns skäl att anta att den

frigivne för sin anpassning i

samhället behöver stöd av en

särskild föreskrift om vad han skall

iaktta under prövotiden, får en

sådan föreskrift meddelas för en

viss tid eller tills vidare. Särskild

föreskrift får avse

1. vistelseort eller bostad under

viss tid, högst ett år åt gången,

2. arbetsanställning, annan

förvärvsverksamhet eller

utbildning,

3. läkarvård, nykterhetsvård eller

annan vård eller behandling i eller

utanför sjukhus eller annan dylik

inrättning.

Om den frigivne skall undergå vård eller behandling enligt första

stycket 3, får det föreskrivas att han därvid skall vara skyldig att lämna

blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påverkad

av beroendeframkallande medel.

Har den frigivne förpliktats

ersätta genom brottet uppkommen

skada, må meddelas föreskrifter

rörande tid och sätt för

skadeståndsskyldighetens full-

görande i den mån sådana

föreskrifter ej med hänsyn till den

frigivnes ekonomiska situation och

övriga omständigheter kan antagas

motverka hans anpassning i

samhället.

Om den frigivne står under

övervakning, får särskild föreskrift

meddelas om vad som skall gälla

för denna. I sådan föreskrift får

anges på vilket sätt och i vilken

omfattning den frigivne skall hålla

kontakt med övervakaren eller

frivårdsmyndigheten. Vidare får

föreskrivas skyldighet för den

frigivne att lämna underrättelse till

övervakaren eller frivårdsmyndig-

heten om utevaro från arbetsplats,

skola eller annan i föreskriften

angiven verksamhet eller inrättning.

Har den frigivne förpliktats att

ersätta genom brottet uppkommen

skada, får föreskrifter meddelas om

tid och sätt för skadestånds-

skyldighetens fullgörande i den

utsträckning sådana föreskrifter

inte med hänsyn till den frigivnes

ekonomiska situation och övriga

omständigheter kan antas motverka

hans anpassning i samhället.

Om den frigivne står under

övervakning, får särskild föreskrift

meddelas om vad som skall gälla

för övervakningen. I en sådan

föreskrift får anges på vilket sätt

och i vilken omfattning den frigivne

skall hålla kontakt med

övervakaren eller den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Vidare

får föreskrivas skyldighet för den

frigivne att lämna underrättelse till

övervakaren eller den lokala

kriminalvårdsmyndigheten om att

han uteblivit från en arbetsplats,

skola eller annan i föreskriften

angiven verksamhet eller inrättning.

16 §

Föreskrift enligt 15 § meddelas

av övervakningsnämnd. Frivårds-

myndigheten får meddela sådan

föreskrift för tiden intill dess

nämnden har beslutat i frågan.

Vidare får kriminalvårds-

nämnden meddela sådan föreskrift i

beslut om villkorlig frigivning.

Föreskrift enligt 15 § meddelas

av övervakningsnämnd. Den lokala

kriminalvårdsmyndigheten får

meddela sådan föreskrift för tiden

intill dess nämnden har beslutat i

frågan.

Om den frigivnes utveckling och personliga förhållanden i övrigt

föranleder det, får övervakningsnämnden ändra eller upphäva meddelad

föreskrift eller meddela ny föreskrift.

19 §

Har den frigivne allvarligt

åsidosatt sina åligganden och kan

det antas att han inte kommer att

låta rätta sig genom någon annan

åtgärd som övervakningsnämnden

kan vidta, får nämnden förklara den

villkorligt medgivna friheten

förverkad till en tid av högst en

månad varje gång.

Har den frigivne allvarligt

åsidosatt sina åligganden och kan

det antas att han inte kommer att

låta rätta sig genom någon annan

åtgärd som övervakningsnämnden

kan vidta, får nämnden förklara den

villkorligt medgivna friheten

förverkad till en tid av högst femton

dagar varje gång.

27 kap.

2 a §

Villkorlig dom får, om den

tilltalade samtycker till det, förenas

med en föreskrift om

samhällstjänst. En sådan föreskrift

skall avse skyldighet att utföra

oavlönat arbete i lägst fyrtio och

högst tvåhundrafyrtio timmar.

När rätten meddelar en föreskrift

om samhällstjänst skall den i

domslutet ange hur långt

fängelsestraff som skulle ha dömts

ut, om fängelse i stället hade valts

som påföljd.

En föreskrift om samhällstjänst

får ändras eller upphävas på talan

av åklagare, när det finns skäl till

det.

4 §

Den dömde skall under

prövotiden iakttaga skötsamhet och

efter förmåga söka försörja sig.

Den dömde skall under prövotiden

vara skötsam och efter förmåga

försöka försörja sig.

Om den villkorliga domen har

förenats med samhällstjänst skall

den dömde fullgöra

samhällstjänsten enligt en

arbetsplan som upprättas av den

lokala kriminalvårdsmyndigheten.

6 §

Iakttager den dömde icke vad

som åligger honom till följd av den

villkorliga domen, må domstol, om

åklagare före prövotidens utgång

anhängiggör talan därom, efter

omständigheterna

1. besluta att varning skall

meddelas den dömde,

2. meddela föreskrift enligt 5 §

eller ändra tidigare meddelad

föreskrift,

3. undanröja den villkorliga

domen och bestämma annan påföljd

för brottet.

Åtgärd enligt första stycket 1

eller 2 må ej beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjes den villkorliga

domen, skall vid påföljdens

bestämmande skälig hänsyn tagas

till böter som ådömts enligt 2 § och

34 kap. 5 §.

Om den dömde inte iakttar vad

som åligger honom enligt den

villkorliga domen, får domstolen,

under förutsättning att en åklagare

före prövotidens utgång

anhängiggör talan om det, efter

omständigheterna

1. besluta att varning skall

meddelas den dömde,

2. meddela föreskrift enligt 5 §

eller ändra tidigare meddelad

föreskrift,

3. undanröja den villkorliga

domen och bestämma annan påföljd

för brottet.

Åtgärd enligt första stycket 1

eller 2 får inte beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjs den villkorliga

domen, skall vid påföljdens

bestämmande skälig hänsyn tas till

böter som dömts ut enligt 2 § och

34 kap. 5 § samt till vad den dömde

undergått till följd av föreskrift om

samhällstjänst. Härvid får dömas

till fängelse på kortare tid än som

är föreskrivet för brottet. Har

uppgift som avses i 2 a § andra

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

28 kap.

2 a §

Skyddstillsyn får, om den

tilltalade samtycker till det, förenas

med en föreskrift om

samhällstjänst. En sådan föreskrift

skall avse skyldighet att utföra

oavlönat arbete i lägst fyrtio och

högst tvåhundrafyrtio timmar.

När rätten meddelar en föreskrift

om samhällstjänst skall den i

domslutet ange hur långt

fängelsestraff som skulle ha dömts

ut, om fängelse i stället hade valts

som påföljd.

Övervakningsnämnden får ändra

eller upphäva en föreskrift om

samhällstjänst, när det finns skäl

till det.

3 §

Skyddstillsyn får förenas med fängelse i lägst fjorton dagar och högst tre

månader.

Om rätten dömer till fängelse

jämte skyddstillsyn får den inte

samtidigt döma till böter enligt 2 §.

Om förhållandena påkallar det,

får rätten förordna att domen på

fängelse skall gå i verkställighet

utan hinder av att den inte har

vunnit laga kraft.

Om rätten förenar skyddstillsyn

med fängelse, får den inte samtidigt

döma till böter enligt 2 § eller

meddela föreskrift om

samhällstjänst.

Om förhållandena kräver det, får

rätten förordna att domen på

fängelse skall gå i verkställighet

trots att den inte har vunnit laga

kraft.

5 §

Skyddstillsyn skall vara förenad med övervakning från dagen för domen.

Rätten får dock förordna att övervakningen skall anstå till dess domen

har vunnit laga kraft mot den dömde. Om domen överklagas, kan högre

rätt förordna att vidare verkställighet inte får äga rum.

Övervakningen skall upphöra

utan något särskilt förordnande när

ett år av prövotiden har förflutit,

om inte annat följer av fjärde

stycket eller av 7 eller 9 §.

Har verkställigheten avbrutits till

följd av beslut av högre rätt men

döms den tilltalade därefter ändå till

skyddstillsyn, skall den tid under

vilken verkställighet ej ägt rum inte

räknas in i prövotiden eller den tid

som anges i andra stycket.

Övervakningen skall upphöra

utan något särskilt förordnande när

ett år av prövotiden har förflutit,

om inte annat följer av fjärde

stycket eller av 5 a, 7 eller 9 §.

Har verkställigheten avbrutits till

följd av beslut av högre rätt men

döms den tilltalade därefter ändå till

skyddstillsyn, skall den tid under

vilken verkställighet inte ägt rum

inte räknas in i prövotiden eller den

tid som anges i andra stycket.

Har skyddstillsyn förenats med behandlingsplan som den dömde har

åtagit sig att följa, får rätten i domen förordna om längre övervakningstid

än vad som anges i andra stycket. Tiden får dock inte sättas längre än vad

som behövs för att behandlingen skall kunna slutföras och får inte

överstiga prövotiden.

5 a §

Har skyddstillsyn förenats med

en föreskrift om samhällstjänst

skall den dömde fullgöra

samhällstjänsten enligt en

arbetsplan som upprättas av den

lokala kriminalvårdsmyndigheten.

Om det behövs för att den dömde

skall stå under övervakning till dess

samhällstjänsten fullgjorts, får

övervakningsnämnden besluta om

övervakning av den dömde under

viss tid efter det att ett år av

prövotiden har förflutit, dock längst

till prövotidens utgång.

6 a §

I fall som avses i 30 kap. 9 § andra

stycket 3 skall rätten, om den

planerade behandlingen är av

avgörande betydelse för att döma

till skyddstillsyn, i domslutet ange

hur långt fängelsestraff som skulle

ha ådömts, om fängelse i stället

hade valts som påföljd.

I fall som avses i 30 kap. 9 § andra

stycket 3 skall rätten, om den

planerade behandlingen är av

avgörande betydelse för att döma

till skyddstillsyn, i domslutet ange

hur långt fängelsestraff som skulle

ha dömts ut, om fängelse i stället

hade valts som påföljd.

I sådant fall skall vidare i domen alltid meddelas föreskrift om den

behandlingsplan som den dömde har åtagit sig att följa.

I samband med en sådan

behandlingsplan får föreskrivas att

den som ansvarar för behandlingen

skall anmäla till frivårdsmyndig-

heten och åklagaren om den dömde

allvarligt åsidosätter sina

åligganden enligt planen.

I samband med en sådan

behandlingsplan får föreskrivas att

den som ansvarar för behandlingen

skall anmäla till den lokala

kriminalvårdsmyndigheten och

åklagaren, om den dömde allvarligt

åsidosätter sina åligganden enligt

planen.

9 §

Undanröjs skyddstillsynen, skall

rätten bestämma annan påföljd för

brottet. Därvid skall skälig hänsyn

tas till vad den dömde har undergått

till följd av domen på skyddstillsyn

samt till böter eller fängelse som

ådömts enligt 2 eller 3 § eller 34

kap. 6 §. I fall som här avses får

fängelse ådömas på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 6 a § första

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse ådöms, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

Finnas tillräckliga skäl ej

föreligga att undanröja

skyddstillsynen, må rätten i stället

besluta åtgärd som avses i 7 §.

Sådan åtgärd må ej beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjs skyddstillsynen, skall

rätten bestämma annan påföljd för

brottet. Därvid skall skälig hänsyn

tas till vad den dömde har undergått

till följd av domen på skyddstillsyn

samt till böter eller fängelse som

dömts ut enligt 2 eller 3 § eller 34

kap. 6 §. I fall som här avses får

dömas till fängelse på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 2 a § andra

stycket eller 6 a § första stycket

lämnats i domen skall rätten, om

den dömer till fängelse, beakta

detta när straffets längd bestäms.

Om det inte finns tillräckliga skäl

för att undanröja skyddstillsynen,

får rätten i stället besluta om åtgärd

som avses i 7 §. En sådan åtgärd får

inte beslutas efter prövotidens

utgång.

30 kap.

5 §

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl.

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl. Att rätten därvid i

första hand skall bestämma

påföljden till sluten ungdomsvård i

stället för fängelse framgår av 31

kap. 1 a §.

För brott som någon begått efter det att han fyllt arton men innan han

fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn

till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det.

7 §

Vid val av påföljd skall rätten som skäl för villkorlig dom beakta om

det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra

sig skyldig till fortsatt brottslighet.

Såsom särskilda skäl för

villkorlig dom i stället för fängelse

kan rätten beakta, om den tilltalade

samtycker till att domen förenas

med en föreskrift om samhällstjänst

och en sådan föreskrift är lämplig

med hänsyn till den tilltalades

person och övriga omständigheter.

8 §

Villkorlig dom skall förenas med

dagsböter, om inte ett bötesstraff

med hänsyn till andra följder av

brottet skulle drabba den tilltalade

alltför hårt eller om det finns andra

särskilda skäl mot att döma till

böter.

Villkorlig dom skall förenas med

dagsböter, om inte ett bötesstraff

med hänsyn till skyldighet att

fullgöra samhällstjänst eller andra

följder av brottet skulle drabba den

tilltalade alltför hårt eller om det

finns andra särskilda skäl mot att

döma till böter.

9 §

Vid val av påföljd skall rätten som skäl för skyddstillsyn beakta om det

finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade

avhåller sig från fortsatt brottslighet.

Som särskilda skäl för

skyddstillsyn kan rätten beakta

1. om en påtaglig förbättring

skett av den tilltalades personliga

eller sociala situation i något

hänseende som kan antas ha haft

samband med hans brottslighet,

2. om den tilltalade undergår

behandling för missbruk eller annat

förhållande som kan antas ha

samband med hans brottslighet

eller

3. om missbruk av

beroendeframkallande medel eller

något annat särskilt förhållande

som påkallar vård eller annan

behandling i väsentlig grad har

bidragit till att brottet har begåtts

och den tilltalade förklarar sig villig

att undergå lämplig behandling

som enligt en för honom uppgjord

plan kan anordnas i samband med

verkställigheten.

Som särskilda skäl för

skyddstillsyn i stället för fängelse

kan rätten beakta

1. om en påtaglig förbättring

skett av den tilltalades personliga

eller sociala situation i något

hänseende som kan antas ha haft

samband med hans brottslighet,

2. om den tilltalade undergår

behandling för missbruk eller annat

förhållande som kan antas ha

samband med hans brottslighet,

3. om missbruk av

beroendeframkallande medel eller

något annat särskilt förhållande

som kräver vård eller annan

behandling i väsentlig grad har

bidragit till att brottet har begåtts

och den tilltalade förklarar sig villig

att gå igenom lämplig behandling

som enligt en för honom uppgjord

plan kan anordnas i samband med

verkställigheten eller

4. om den tilltalade samtycker till

att skyddstillsynen förenas med en

föreskrift om samhällstjänst och en

sådan föreskrift är lämplig med

hänsyn till den tilltalades person

och övriga omständigheter.

31 kap.

1 §

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brottslig gärning bli

föremål för vård eller annan åtgärd

enligt socialtjänstlagen (1980:620)

eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om erforderlig vård

inom socialtjänsten.

Om brottslighetens straffvärde

eller art eller den tilltalades tidigare

brottslighet påkallar det, får jämte

överlämnande till vård inom

socialtjänsten dömas till dagsböter,

högst tvåhundra, vare sig böter har

föreskrivits för brottet eller inte.

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brott bli föremål för

vård eller annan åtgärd enligt

socialtjänstlagen (1980:620) eller

lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om nödvändig vård

inom socialtjänsten enligt en för

den tilltalade av nämnden uppgjord

vårdplan. Överlämnande får ske

endast om socialtjänstens

planerade åtgärder, i

förekommande fall i förening med

böter eller med särskild föreskrift

om ungdomstjänst enligt tredje

stycket, kan anses tillräckligt

ingripande med hänsyn till

brottslighetens straffvärde och art

samt den tilltalades tidigare

brottslighet.

Framgår det av den upprättade

planen att den tilltalade skall bli

föremål för vård eller annan åtgärd

med stöd av socialtjänstlagen, skall

rätten meddela föreskrift om att

han skall genomgå sådan vård eller

åtgärd.

Om det behövs med hänsyn till

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet, får rätten förena ett

överlämnande till vård inom

socialtjänsten med

1. dagsböter, högst tvåhundra,

vare sig böter har föreskrivits för

brottet eller inte, eller

2. en särskild föreskrift om att

den tilltalade skall utföra oavlönat

arbete eller delta i annan särskilt

anordnad verksamhet

(ungdomstjänst) i lägst tjugo och

högst etthundra timmar, om den

tilltalade samtycker till det.

En föreskrift om ungdomstjänst

får ändras eller upphävas på talan

av åklagare, när det finns skäl till

det.

Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det bedöms

vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten, i

samband med överlämnande enligt första stycket, föreskriva att den

dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande

med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller

som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt.

Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke.

1 a §

Har någon begått brott innan

han fyllt 18 år och finner rätten

med tillämpning av 30 kap. att

påföljden bör bestämmas till

fängelse, skall den i stället

bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård under viss tid. Detta

gäller dock inte om det, med hänsyn

till den tilltalades ålder vid

lagföringen eller annan

omständighet, finns särskilda skäl

däremot.

Rätten får bestämma tiden för

sluten ungdomsvård till lägst

fjorton dagar och högst fyra år.

Bestämmelser om verkställighet

finns i lagen (1998:000) om

verkställighet av sluten

ungdomsvård.

33 kap.

5 §

Dömes någon till fängelse på viss

tid eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och har den dömde med

anledning av misstanke om brott,

som prövats genom dom i målet,

under en sammanhängande tid av

minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del därunder icke samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

ådömda påföljden verkställts i

anstalt. Domstolen skall i domen

angiva det antal dagar påföljden

skall anses verkställd. Är den tid

varmed ådömt fängelse överstiger

frihetsberövandet ringa, må

förordnas att fängelsestraffet skall

anses helt verkställt genom

frihetsberövandet.

Undanröjes villkorlig dom eller

skyddstillsyn och dömes i stället till

fängelse på viss tid, äger, i den mån

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpning även i fråga om

Döms någon till fängelse på viss

tid eller till sluten ungdomsvård

eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och har den dömde med

anledning av misstanke om brott

som prövats genom dom i målet,

under en sammanhängande tid av

minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del under vilken inte samtidigt en

dom i ett annat mål verkställts,

anses som tid under vilken den

utdömda påföljden verkställts i

anstalt eller vid särskilt

ungdomshem. Domstolen skall i

domen ange det antal dagar

påföljden skall anses verkställd. Är

den tid med vilken påföljden

överstiger frihetsberövandet ringa,

får förordnas att påföljden skall

anses helt verkställd genom

frihetsberövandet.

Undanröjs villkorlig dom eller

skyddstillsyn och döms i stället till

fängelse på viss tid eller till sluten

ungdomsvård, skall, om

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpas även i fråga om

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket.

1. frihetsberövande som föregått

den villkorliga domen eller domen

på skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått

dom genom vilken förordnats att

den villkorliga domen eller

skyddstillsynen skall avse även

ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som

avses i 28 kap. 6 b § eller 11 §

tredje stycket.

Dömes någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom i

målet, varit berövad friheten på sätt

som angives i första stycket, må

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

Döms någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott som prövats genom dom i

målet varit berövad friheten på sätt

som anges i första stycket, får

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

34 kap.

1 §

Finnes den som för brott dömts

till fängelse, villkorlig dom eller

skyddstillsyn ha begått annat brott

före domen eller begår han nytt

brott efter domen men innan

påföljden till fullo verkställts eller

eljest upphört, må rätten, med

iakttagande av vad för vissa fall är

föreskrivet i 2 6 §§, efter

omständigheterna

Har den som för brott dömts till

fängelse, villkorlig dom, skyddstill-

syn eller sluten ungdomsvård

begått annat brott före domen eller

begår han nytt brott efter domen

men innan påföljden till fullo

verkställts eller annars upphört, får

rätten, med iakttagande av vad för

vissa fall är föreskrivet i 2 7 §§,

efter omständigheterna

1. förordna att den tidigare

ådömda påföljden skall avse jämväl

det andra brottet,

1. förordna att den tidigare

utdömda påföljden skall avse också

det andra brottet,

2. döma särskilt till påföljd för

detta brott, eller

2. döma särskilt till påföljd för

detta brott, eller

3. därest den tidigare domen

vunnit laga kraft, undanröja den

ådömda påföljden och för brotten

döma till påföljd av annan art.

3. om den tidigare domen vunnit

laga kraft, undanröja den utdömda

påföljden och för brotten döma till

påföljd av annan art.

Har jämte skyddstillsyn ådömts

fängelse enligt 28 kap. 3 §, skall vid

tillämpningen av bestämmelserna i

detta kapitel den ådömda

fängelsepåföljden anses som en del

av skyddstillsynen.

Har en skyddstillsyn förenats

med fängelse enligt 28 kap. 3 §,

skall vid tillämpningen av

bestämmelserna i detta kapitel den

utdömda fängelsepåföljden anses

som en del av skyddstillsynen.

4 §

Tillämpas 1 § 1 eller 2

beträffande någon som villkorligt

frigivits från fängelse, må, om

brottet begåtts under prövotiden,

den villkorligt medgivna friheten

eller del därav förklaras förverkad.

Vid bedömande av om

förverkande bör beslutas och i så

fall av hur stor del av den

villkorligt medgivna friheten som

skall förklaras förverkad skall

beaktas, om den tidigare och den

nya brottsligheten är likartade, om

brottsligheten i båda fallen är

allvarlig samt om den nya

brottsligheten är svårare eller

lindrigare än den tidigare. Vidare

skall beaktas den tid som förflutit

mellan brotten.

Beslutas ej förverkande enligt

första stycket, äger rätten besluta

åtgärd som avses i 26 kap. 18 §

eller förlänga prövotiden med högst

ett år utöver den vid frigivningen

bestämda tiden.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 i fråga om

någon som villkorligt frigivits från

fängelse, skall, om brottet begåtts

under prövotiden, den villkorligt

medgivna friheten eller en del av

denna förklaras förverkad om inte

särskilda skäl talar mot det.

Såsom särskilda skäl för att inte

förverka eller för att förverka

endast en del av villkorligt

medgiven frihet kan rätten beakta

1. om den nya brottsligheten i

förhållande till den tidigare är av

lindrig beskaffenhet,

2. om lång tid har förflutit mellan

brotten, eller

3. om ett förverkande annars skulle

framstå som oskäligt.

Beslutas inte förverkande enligt

första stycket, får rätten besluta

åtgärd som avses i 26 kap. 18 §

eller förlänga prövotiden med högst

ett år utöver den tid som följer av

26 kap. 10 §.

Förverkande eller åtgärd som

nyss sagts må ej beslutas, med

mindre fråga därom uppkommer i

mål vari den frigivne häktats eller

erhållit del av åtal före prövotidens

utgång.

En åtgärd enligt tredje stycket får

beslutas endast före prövotidens

utgång. Förverkande får beslutas

endast om fråga därom uppkommer

i ett mål där den frigivne häktats

eller fått del av åtal inom ett år från

prövotidens utgång.

5 §

Är den tidigare påföljden villkorlig dom, får förordnande enligt 1 § 1

meddelas endast för brott som begåtts före prövotidens början.

Meddelas förordnande enligt 1 § 1, får rätten, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art påkallar det, även döma till dagsböter,

högst tvåhundra, vare sig böter har föreskrivits för brottet eller inte.

Tillämpas 1 § 1 eller 2, får rätten

besluta åtgärd som sägs i 27 kap.

6 § 1 eller 2 eller förlänga

prövotiden till tre år, dock endast

om fråga därom uppkommer i mål

vari den dömde häktats eller

erhållit del av åtal före prövotidens

utgång.

Om det behövs för att rätten skall

kunna tillämpa 1 § 1 i stället för att

undanröja den villkorliga domen

enligt 1 § 3 och döma till fängelse,

får rätten, om det finns sådana

särskilda skäl som anges i 30 kap.

7 § andra stycket, besluta att den

villkorliga domen skall förenas med

en föreskrift om samhällstjänst.

Meddelas en sådan föreskrift skall

rätten tillämpa 27 kap. 2 a § andra

stycket.

Tillämpas 1 § 1 eller 2, får rätten

besluta åtgärd enligt 27 kap. 6 § 1

eller 2 eller förlänga prövotiden till

tre år, dock endast om fråga därom

uppkommer i mål där den dömde

häktats eller fått del åtal före

prövotidens utgång.

Undanröjande av villkorlig dom

enligt 1 § 3 får inte ske, med

mindre fråga därom uppkommer i

mål vari den dömde häktats eller

erhållit del av åtal inom ett år från

prövotidens utgång.

Undanröjs en villkorlig dom med

stöd av 1 § 3 skall rätten, när den

bestämmer ny påföljd, ta skälig

hänsyn till böter som har dömts ut

enligt andra stycket eller 27 kap.

2 § samt till vad den dömde

undergått till följd av föreskrift om

samhällstjänst. Härvid får dömas

till fängelse på kortare tid än vad

som är föreskrivet för brottet. Har

en uppgift som avses i 27 kap. 2 a §

andra stycket lämnats skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

En villkorlig dom får undanröjas

enligt 1 § 3 endast om fråga därom

uppkommer i mål där den dömde

häktats eller fått del av åtal inom ett

år från prövotidens utgång.

6 §

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn, får rätten vid

tillämpning av 1 § 1, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet påkallar det, även

döma till dagsböter, högst

tvåhundra, vare sig böter har

föreskrivits för brottet eller inte. Är

fängelse föreskrivet för det nya

brottet och kan, med hänsyn till

sådana omständigheter som i 30

kap. 11 § sägs, 1 § 1 inte tillämpas

med mindre än att sådant

förordnande förenas med

frihetsberövande, får rätten i stället

för att döma till böter döma till

fängelse enligt 28 kap. 3 §.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 får rätten

besluta åtgärd som avses i 28 kap.

9 § eller förlänga prövotiden till

högst fem år. Har den dömde åtagit

sig att följa en sådan

behandlingsplan som avses i 30

kap. 9 § andra stycket 3, tillämpas

bestämmelserna i 28 kap. 6 a §.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn, får rätten vid

tillämpning av 1 § 1, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet kräver det, även döma

till dagsböter, högst tvåhundra,

oavsett om böter är föreskrivet för

brottet eller inte.

Om det behövs för att rätten skall

kunna tillämpa 1 § 1 i stället för att

undanröja skyddstillsynen med stöd

av 1 § 3 och döma till fängelse, får

rätten, om det finns sådana

särskilda skäl som anges i 30 kap.

9 § andra stycket 4, besluta att

skyddstillsynen skall förenas med

en föreskrift om samhällstjänst.

Meddelas en sådan föreskrift skall

rätten tillämpa 28 kap. 2 a § andra

stycket.

Är fängelse föreskrivet för det

nya brottet och kan, med hänsyn till

omständigheter som i 30 kap. 11 §

sägs, 1 § 1 inte tillämpas utan att

sådant förordnande förenas med

frihetsberövande, får rätten i stället

för att döma till böter enligt första

stycket döma till fängelse enligt 28

kap. 3 §.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 får rätten

besluta åtgärd som avses i 28 kap.

9 § eller förlänga prövotiden till

högst fem år. Har den dömde åtagit

sig att följa en sådan

behandlingsplan som avses i 30

kap. 9 § andra stycket 3, tillämpas

bestämmelserna i 28 kap. 6 a §.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall när straffets längd bestäms

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 28 kap. 6

a § första stycket lämnats i domen

skall, om fängelse döms ut, detta

beaktas, när straffets längd bestäms.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall, när straffets längd bestäms,

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har en uppgift som avses i 28 kap.

2 a § andra stycket eller 6 a § första

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas, när

straffets längd bestäms.

Fängelse enligt första stycket får

inte dömas ut och beslut enligt

andra stycket eller beslut om

undanröjande av skyddstillsyn får

inte meddelas, i annat fall än när

fråga därom uppkommer i mål vari

den dömde häktats eller erhållit del

av åtal före prövotidens utgång.

Fängelse enligt tredje stycket får

inte dömas ut och beslut om

föreskrift enligt andra stycket,

beslut enligt fjärde stycket eller

beslut om undanröjande av

skyddstillsyn får inte meddelas, i

annat fall än när fråga därom

uppkommer i mål vari den dömde

häktats eller fått del av åtal före

prövotidens utgång.

7 §

Är den tidigare påföljden sluten

ungdomsvård får förordnande

enligt 1 § 1 meddelas endast om det

är uppenbart, att det nya brottet i

jämförelse med det förra är med

hänsyn till påföljden utan

nämnvärd betydelse, eller det

annars finns särskilda skäl för det.

Döms med tillämpning av 1 § 2

till påföljd för brott som begåtts

innan den tidigare domen börjat

verkställas, skall vid påföljdens

bestämmande iakttas att

påföljderna tillsammans inte

överstiger vad som skulle ha dömts

ut för båda brotten. Rätten får

därvid får döma till lindrigare

straff än vad som är föreskrivet för

brottet.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall, när straffets längd bestäms,

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

sluten ungdomsvård. Beslut om

undanröjande av sluten

ungdomsvård får ske endast om

dom meddelas innan den fastställda

verkställighetstiden har löpt ut.

10 §

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom eller skyddstillsyn som ådömts

i tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

ådömda påföljden av högre rätt

genom dom som vinner laga kraft,

skall frågan om påföljd för sagda

brott efter anmälan av åklagare

ånyo prövas av domstol. Detsamma

skall gälla, när straff bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

och det tidigare ådömda straffet

ändras.

Finnes, när dom å fängelse på

viss tid skall verkställas, att den

dömde begått brottet innan sådant

straff som ådömts honom för annat

brott börjat verkställas, och

framgår ej av domarna att det andra

straffet beaktats, skall sedan

domarna vunnit laga kraft domstol,

efter anmälan av åklagare, med

tillämpning av 3 § andra stycket

bestämma det straff den dömde

skall undergå till följd av den dom,

som sist förekommer till

verkställighet.

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård som dömts ut i

tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

påföljden av högre rätt genom dom

som vinner laga kraft, skall frågan

om påföljd för sagda brott efter

anmälan av åklagare på nytt prövas

av domstol. Detsamma skall gälla,

när påföljd bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

eller 7 § andra stycket och den

tidigare påföljden ändras.

Visar det sig, när en dom på

fängelse på viss tid eller på sluten

ungdomsvård skall verkställas, att

den dömde begått brottet innan en

påföljd som han dömts till för något

annat brott börjat verkställas, och

framgår det inte av domarna att den

andra påföljden har beaktats, skall,

sedan domarna vunnit laga kraft,

domstol efter anmälan av åklagare

med tillämpning av 3 § andra

stycket eller 7 § andra stycket

bestämma vad den dömde skall

undergå till följd av den dom som

sist skall verkställas.

11 §

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom

eller skyddstillsyn, skall

livstidsstraffet träda i stället för den

andra påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år och en dom på

böter eller förvandlingsstraff för

böter som har meddelats innan det

förstnämnda fängelsestraffet har

börjat avtjänas, skall det straffet

träda i stället för den andra

påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom,

skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård, skall livstidsstraffet

träda i stället för den andra

påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år eller sluten

ungdomsvård i minst två år och en

dom på böter eller

förvandlingsstraff för böter som har

meddelats innan de förstnämnda

påföljderna har börjat verkställas,

skall fängelsestraffet eller utdömd

sluten ungdomsvård träda i stället

för den andra påföljden.

35 kap.

10 §

Sluten ungdomsvård bortfaller,

om domen inte börjat verkställas

innan fem år förflutit från det att

domen vann laga kraft.

Avbryts verkställigheten av dom

på sluten ungdomsvård skall vad

som sägs i första stycket tillämpas

på motsvarande sätt i fråga om den

fortsatta verkställigheten. Tiden

skall räknas från dagen för

avbrottet.

37 kap.

7 §

Den som har dömts till fängelse

får begära prövning av en

frivårdsmyndighets beslut enligt 26

kap. 11 §, 12 § andra meningen

eller 13 § andra meningen hos den

övervakningsnämnd inom vars

verksamhetsområde frivårdsmyn-

digheten är verksam. Nämnden får

också självmant ta upp ett sådant

beslut till omprövning och i övrigt

fatta beslut i ett ärende, vars

avgörande enligt någon av de

bestämmelser som har angetts nu

ankommer på frivårdsmyndigheten.

Frivårdsmyndigheten kan hänskjuta

ett sådant ärende till nämnden för

avgörande.

Den som har dömts till fängelse

får begära prövning av den lokala

kriminalvårdsmyndighetens beslut

enligt 26 kap. 11 §, 12 § andra

meningen eller 13 § andra

meningen hos den övervaknings-

nämnd inom vars verksamhets-

område den lokala kriminalvårds-

myndigheten är verksam. Nämnden

får också självmant ta upp ett

sådant beslut till omprövning eller

själv meddela ett sådant beslut.

Den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten kan överlämna ett ärende

enligt nämnda bestämmelser till

nämnden för avgörande.

Om den som har dömts till fängelse inte är nöjd med ett beslut av en

övervakningsnämnd enligt 26 kap. 11, 15, 18, 19 eller 22 §, får han hos

kriminalvårdsnämnden begära prövning av beslutet.

Kriminalvårdsnämnden kan i

samband med beslut om villkorlig

frigivning enligt 26 kap. 9 §

meddela sådant förordnande om

övervakning som enligt 11 § samma

kapitel ankommer på frivårdsmyn-

digheten.

10 §

Frivårdsmyndighets och övervak-

ningsnämnds beslut som avses i 7

och 8 §§ länder omedelbart till

efterrättelse, såvida ej annorlunda

förordnas.

Den lokala kriminalvårds-

myndighetens och övervaknings-

nämndens beslut som avses i 7 och

8 §§ gäller omedelbart, om inte

något annat förordnas.

38 kap.

1 §

Den som har dömts till villkorlig

dom får före fullföljdstidens utgång

avge förklaring, att han är nöjd med

domen i vad gäller den ådömda

påföljden. Sådan förklaring skall

avse även böter, som ådömts med

stöd av 27 kap. 2 §. Förklaringen

avges i den ordning regeringen

föreskriver.

Förklaring, som avgivits i

föreskriven ordning, må icke

återtagas. Har den dömde fullföljt

talan mot domen, skall hans talan i

vad angår påföljd för brottet anses

återkallad genom förklaringen.

Angående nöjdförklaring i fråga

om dom på fängelse är särskilt

stadgat.

Den som har dömts till villkorlig

dom får före överklagandetidens

utgång lämna förklaring, att han är

nöjd med domen när det gäller den

utdömda påföljden. En sådan

förklaring skall avse även böter,

som ådömts med stöd av 27 kap.

2 §. Förklaringen avges i den

ordning regeringen föreskriver.

En förklaring som lämnats i

föreskriven ordning får inte tas

tillbaka. Har den dömde överklagat

domen, skall hans talan när det

gäller påföljden för brottet anses

återkallad genom förklaringen.

Angående nöjdförklaring i fråga

om dom på fängelse och dom på

sluten ungdomsvård är särskilt

stadgat.

2 §

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten men finnes därefter

att vården ej kan genomföras med

den dömdes samtycke eller, vid

prövning i därför stadgad ordning,

att i lag angivna förutsättningar

brister för vård av det slag som

socialnämnd i yttrande till

domstolen förklarat sig ämna

anordna, äger efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet.

Vad nu har sagts gäller på

motsvarande sätt när domstolen har

överlämnat någon till vård med stöd

av 31 kap. 2 § och den vård som

socialnämnden i yttrande till

domstolen har förklarat sig ämna

föranstalta om visar sig inte kunna

anordnas.

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten och bryter därefter

den dömde i väsentlig grad mot en

föreskrift som meddelats med stöd

av 31 kap. 1 § andra eller tredje

stycket, får efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet. Därvid

skall skälig hänsyn tas till böter

som har dömts ut enligt 31 kap. 1 §

tredje stycket 1 och till vad den

dömde undergått till följd av en

föreskrift om ungdomstjänst enligt

31 kap. 1 § tredje stycket 2.

Rätten kan, i stället för att

undanröja förordnandet enligt

första stycket, besluta att varning

skall meddelas den dömde, om

detta är en tillräcklig åtgärd.

Även om fall som avses i första

stycket inte föreligger skall

bestämmelserna där tillämpas på

motsvarande sätt om den planerade

vården eller åtgärderna som

socialnämnden redovisat i yttrande

enligt 11 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare inte kommer till

stånd eller om vården i väsentlig

utsträckning avviker från den i

yttrandet redovisade planen.

Detsamma gäller när domstolen har

överlämnat någon till vård med stöd

av 31 kap. 2 § och den vård som

socialnämnnden i yttrande till

domstolen har förklarat sig ämna

föranstalta om visar sig inte kunna

anordnas.

2 a §

Har vid straffmätning eller val av påföljd enligt vad som framgår av

domen särskilt beaktats huruvida den tilltalade till följd av brottet kan

komma att drabbas av avskedande eller uppsägning från arbetsanställning

och har det antagande som i detta hänseende legat till grund för domen

visat sig felaktigt, får den rätt som först dömt i målet efter ansökan av

åklagaren eller den dömde undanröja den ådömda påföljden och döma till

ny påföljd för brottet. Detta gäller dock endast om den tidigare ådömda

påföljden inte har till fullo verkställts. Görs en sådan ansökan, får rätten

förordna att den tidigare ådömda påföljden tills vidare inte får

verkställas.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn och bestäms den nya

påföljden till fängelse, skall vid

straffets bestämmande skälig

hänsyn tas till vad den dömde

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn. Härvid får dömas till

fängelse på kortare tid än vad som

är föreskrivet för brottet. Undanröjs

fängelse och dömer rätten till nytt

fängelsestraff, skall den tid under

vilken det tidigare straffet

verkställts anses som verkställighet

av det nya straffet. Rätten skall i

beslutet ange den sålunda

verkställda tiden.

Är den tidigare påföljden

villkorlig dom eller skyddstillsyn

och bestäms den nya påföljden till

fängelse, skall vid straffets

bestämmande skälig hänsyn tas till

vad den dömde undergått till följd

av den villkorliga domen eller

domen på skyddstillsyn. Härvid får

dömas till fängelse på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Undanröjs fängelse eller sluten

ungdomsvård och dömer rätten till

ny påföljd av nu angivet slag, skall

den tid under vilken den tidigare

påföljden verkställts anses som

verkställighet av den nya påföljden.

Rätten skall i beslutet ange den

redan verkställda tiden.

3 §

Fråga om åtgärd enligt 27 kap.

5 § tredje stycket eller 6 § upptages

av den rätt som först avgjort det

mål vari meddelats villkorlig dom.

Talan enligt 28 kap. 8 § väcks vid

tingsrätt, inom vars område den

övervakningsnämnd som har gjort

framställning i ärendet är verksam,

eller vid den rätt som först avgjort

det mål vari skyddstillsyn ådömts.

Mål som avses i denna paragraf

må ock upptagas av domstol, där

brottmål mot den dömde är

anhängigt, eller av rätten i den ort,

där den dömde mera varaktigt

uppehåller sig, om rätten med

hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständigheter

finner det lämpligt.

Fråga om åtgärd enligt 27 kap.

2 a § tredje stycket, 5 § tredje

stycket eller 6 § tas upp av den rätt

som först avgjort det mål där

villkorlig dom meddelats. Fråga

om åtgärd enligt 31 kap. 1 § fjärde

stycket tas upp av den rätt som först

avgjort det mål i vilket dömts till

överlämnande till vård inom

socialtjänsten.

Talan enligt 28 kap. 8 § väcks vid

den tingsrätt, inom vars område den

övervakningsnämnd som har gjort

framställning i ärendet är verksam,

eller vid den rätt som först avgjort

det mål där skyddstillsyn dömts ut.

Mål som avses i denna paragraf

får också tas upp av en domstol,

där brottmål mot den dömde är

anhängigt, eller av rätten i den ort,

där den dömde mera varaktigt

uppehåller sig, om rätten med

hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständigheter

finner det lämpligt.

6 §

Nämndemän skall deltaga vid

underrätts avgörande av fråga, som

avses i 2 eller 2 a § eller i 27 kap.

6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap. 10 §

andra stycket eller 18 §. Detsamma

skall gälla i fråga om undanröjande

av påföljd enligt 34 kap. 1 § 3,

förverkande av villkorligt medgiven

frihet eller annan åtgärd enligt 34

kap. 4 § samt åtgärd enligt 34 kap.

5 § tredje stycket eller 34 kap. 6 §

andra stycket.

Vid avgörande av fråga, som

avses i 27 kap. 5 § tredje stycket

eller 28 kap. 11 § första och andra

styckena, är underrätt domför med

en lagfaren domare.

Nämndemän skall delta när en

tingsrätt avgör en fråga, som avses

i 2 eller 2 a § eller i 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 10 § andra

stycket eller 18 §. Detsamma skall

gälla i fråga om undanröjande av

påföljd enligt 34 kap. 1 § 3,

förverkande av villkorligt medgiven

frihet eller annan åtgärd enligt 34

kap. 4 § samt åtgärd enligt 34 kap.

5 § tredje stycket eller 34 kap. 6 §

andra stycket.

Vid avgörande av en fråga som

avses i 27 kap. 2 a § tredje stycket

eller 5 § tredje stycket, 28 kap. 11 §

första och andra styckena eller 31

kap. 1 § fjärde stycket, är en

tingsrätt domför med en lagfaren

domare.

8 §

I mål om åtgärd enligt 2 eller

2 a § eller 27 kap. 5 § tredje stycket

eller 6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap.

10 § andra stycket skall underrätt

lämna den dömde tillfälle att yttra

sig. Begär han att bliva muntligen

hörd, skall tillfälle därtill beredas

honom. I mål om åtgärd enligt 34

kap. 18 § skall den dömde lämnas

tillfälle att yttra sig där så är

möjligt. Rättens avgörande av

saken sker genom beslut.

Åtgärd enligt 28 kap. 11 § första

och andra styckena får beslutas utan

att tillfälle bereds den dömde att

yttra sig.

I mål om åtgärd enligt 2 eller

2 a § eller 27 kap. 2 a § tredje

stycket, 5 § tredje stycket eller 6 §,

28 kap. 9 §, 31 kap. 1 § fjärde

stycket eller 34 kap. 10 § andra

stycket skall tingsrätten ge den

dömde tillfälle att yttra sig. Begär

han att bli hörd muntligen, skall han

ges tillfälle till det. I mål om åtgärd

enligt 34 kap. 18 § skall den dömde

ges tillfälle att yttra sig, om det är

möjligt. Rättens avgörande av

saken sker genom beslut.

En åtgärd enligt 28 kap. 11 §

första och andra styckena får

beslutas utan att den dömde ges

tillfälle att yttra sig.

9 §

Rättens beslut om åtgärd enligt

27 kap. 5 § tredje stycket, 28 kap.

11 § första och andra styckena eller

34 kap. 10 § andra stycket eller

18 § länder omedelbart till

efterrättelse om ej annorlunda

förordnas. Detsamma gäller

avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5 eller 6 §

angående föreskrifter, övervakning

eller prövotid.

Rättens beslut om åtgärd enligt

27 kap. 2 a § tredje stycket eller 5 §

tredje stycket, 28 kap. 11 § första

och andra styckena, 31 kap. 1 §

fjärde stycket eller 34 kap. 10 §

andra stycket eller 18 § gäller

omedelbart, om inte något annat

förordnas. Detsamma gäller

avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5 eller 6 §

angående föreskrifter, övervakning

eller prövotid.

12 §

Det åligger polismyndighet att

lämna domstol,

övervakningsnämnd,

kriminalvårdsnämnden och

frivårdsmyndighet handräckning för

den dömdes inställande i mål eller

ärende enligt denna balk eller för

hans omhändertagande enligt 26

kap. 22 § eller 28 kap. 6 b § eller

11 §.

Polismyndigheten skall lämna

domstolar, övervakningsnämnder,

kriminalvårdsnämnden och lokala

kriminalvårdsmyndigheter

handräckning för den dömdes

inställelse i mål eller ärende enligt

denna balk eller för hans

omhändertagande enligt 26 kap.

22 § eller 28 kap. 6 b § eller 11 §.

13 §

Kriminalvårdsstyrelsen eller,

efter styrelsens bemyndigande,

chefen för kriminalvårdsregionen,

kan ändra vad en frivårdsmyndighet

har beslutat enligt denna balk.

Styrelsens beslut i en sådan fråga

kan inte överklagas. Detsamma

gäller i fråga om regionchefens

beslut, som dock kan ändras av

styrelsen.

Kriminalvårdsstyrelsen eller,

efter styrelsens bemyndigande,

chefen för kriminalvårdsregionen,

kan ändra vad en lokal

kriminalvårdsmyndighet har

beslutat enligt denna balk.

Styrelsens beslut i en sådan fråga

kan inte överklagas. Detsamma

gäller i fråga om regionchefens

beslut, som dock kan ändras av

styrelsen.

Första stycket gäller inte beslut

som avses i 26 kap. 11 §, 12 §

andra meningen, 13 § andra

meningen eller 16 § första stycket

andra meningen.

Första stycket gäller inte beslut

som avses i 26 kap. 6 § tredje

stycket, 7 §, 11 §, 12 § andra

meningen, 13 § andra meningen

eller 16 § första stycket andra

meningen.

14 §

Kriminalvårdsstyrelsen kan

ändra ett beslut i fråga om att

skjuta upp eller senarelägga

villkorlig frigivning som enligt

bemyndigandet i 26 kap. 9 § andra

stycket meddelats av en annan

kriminalvårdsmyndighet. Den som

beslutet angår får begära styrelsens

prövning av ett sådant beslut, om

det har gått honom emot.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut

enligt 26 kap. 6 § tredje stycket och

7 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

15 §

Kriminalvårdsstyrelsen får

överta uppgiften enligt 7 a §

förvaltningsprocesslagen

(1971:291) att i länsrätt och

kammarrätt föra det allmännas

talan.

Kriminalvårdsstyrelsen för det

allmännas talan i Regeringsrätten.

16 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som har

orsakats av den dömde vid sådant

oavlönat arbete som avses i 27 kap.

2 a § första stycket, 28 kap. 2 a §

första stycket samt 31 kap. 1 §

tredje stycket 2.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Bestämmelserna i 26 kap. 6 , 6 a , och 9 §§ skall tillämpas i sina

äldre lydelser i fråga om den som före ikraftträdandet dömts till fängelse

på viss tid, lägst tre månader. Beslut som avses i 6 § femte stycket skall

dock fattas av Kriminalvårdsstyrelsen.

Första stycket tillämpas även på fängelse som verkställs gemensamt

med fängelse som dömts ut efter ikraftträdandet.

3. Beslut enligt 26 kap. 7 § i dess nya lydelse får endast grundas på

förhållanden som har inträffat efter ikraftträdandet.

4. Bestämmelserna i 26 kap. 10 § i sin äldre lydelse skall tillämpas i

fall då en villkorlig frigivning har ägt rum före ikraftträdandet.

5. Bestämmelserna i 34 kap. 4 § om förverkande av villkorligt

medgiven frihet i sin äldre lydelse skall tillämpas när återfall i brott

under prövotiden har skett före ikraftträdandet.

6. Bestämmelserna i 31 kap. 1 och 1 a §§ i deras nya lydelser skall

tillämpas också på gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

7. Genom denna lag upphävs lagen (1989:928) om samhällstjänst.

Bestämmelserna i 4 § lagen om samhällstjänst skall dock fortfarande

gälla beträffande den som utför sådant arbete som där avses på grund av

en föreskrift som meddelats med stöd av den lagen.

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 29 kap. 2 §, 30 kap. 6 §, 48 kap. 4 § samt 51

kap. 13 och 25 §§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29 kap.

2 §1

Över fråga, som hör till rättegången, skall röstas särskilt.

Över frågor som avser ansvar skall röstas i ett sammanhang. Om det

kan påverka utgången i målet, skall dock röstas särskilt angående

1. frågan om den tilltalade begått gärningen och hur denna i sådant fall

skall bedömas,

2. frågor om åtgärder, som inte avser påföljd men som har omedelbar

betydelse för bestämmande av påföljd,

3. frågan om påföljd, utom såvitt gäller storleken av dagsbot,

föreskrifter, varning, övervakning, förlängning av prövotid eller

verkställighet av påföljd,

4. återstående frågor som avser ansvar.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård, skall före omröstning

enligt andra stycket 3 röstas särskilt

angående denna mening.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård av annat slag än som

avses i 31 kap. 1 a § brottsbalken,

skall före omröstning enligt andra

stycket 3 röstas särskilt angående

denna mening.

30 kap.

6 §2

Har den tilltalade erkänt

gärningen och bestäms

brottspåföljden till annat än

fängelse eller till fängelse i högst

sex månader, får domen utfärdas i

förenklad form. Dom, varigenom

högre rätt fastställer lägre rätts

dom, får också utfärdas i förenklad

form.

Har den tilltalade erkänt

gärningen och bestäms

brottspåföljden till annat än

fängelse eller sluten ungdomvård

eller till fängelse i högst sex

månader, får domen utfärdas i

förenklad form. Dom, varigenom

högre rätt fastställer lägre rätts

dom, får också utfärdas i förenklad

form.

Förs i målet talan om enskilt anspråk i anledning av brott, gäller vad

som sägs i första stycket första meningen endast om den tilltalade

medger anspråket eller om rätten finner saken vara uppenbar.

48 kap.

4 §3

Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott,

för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. Det finns

särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har

begåtts av någon som är under arton år. Bestämmelsen i 34 kap. 1 §

första stycket 2 brottsbalken är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff.

Villkorlig dom eller sådan

påföljd i förening med böter får

föreläggas genom strafföreläggande

i fall då det är uppenbart att rätten

skulle döma till sådan påföljd. Vad

som nu sagts gäller dock inte

beträffande brott som har begåtts

av någon som inte har fyllt 18 år.

Villkorlig dom eller sådan

påföljd i förening med böter får

föreläggas genom strafföreläggande

i fall då det är uppenbart att rätten

skulle döma till sådan påföljd.

Detta gäller dock inte för brott som

har begåtts av någon som inte har

fyllt 18 år eller om det finns

anledning att förena den villkorliga

domen med en föreskrift om

samhällstjänst.

51 kap.

13 §4

Hovrätten får avgöra målet utan huvudförhandling,

1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån,

2. om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas

av motparten,

3. om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat, eller

4. om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller

ådöma honom påföljd, eller döma honom till annan påföljd än böter eller

villkorlig dom eller sådana påföljder i förening.

Med de påföljder som anges i

första stycket 4 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt medgiven

frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken.

Med de påföljder som anges i

första stycket 4 likställs vite och,

om det inte samtidigt är fråga om

förverkande av villkorligt medgiven

frihet från fängelsestraff,

förordnande enligt 34 kap. 1 §

första stycket 1 brottsbalken. Det

som sägs i första stycket 4 om

villkorlig dom gäller inte villkorlig

dom som förenas med föreskrift om

samhällstjänst.

Har i fall som avses i första stycket en part begärt huvudförhandling,

skall sådan hållas, om det inte är uppenbart obehövligt.

Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan

huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas

utan huvudförhandling.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

25 §5

Hovrätten får inte med anledning av den tilltalades överklagande eller

av åklagarens överklagande till hans förmån döma till en brottspåföljd

som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än den

som tingsrätten dömt till. Hovrätten får dock besluta om överlämnande

till särskild vård eller, om tingsrätten beslutat om sådan vård, döma till

annan påföljd.

Vid tillämpningen av första

stycket skall sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken

jämställas med fängelse.

Har tingsrätten förenat villkorlig

dom eller skyddstillsyn med en

föreskrift som förutsätter samtycke

och samtycker den dömde inte

längre till föreskriften, får

hovrätten trots första stycket döma

till en svårare eller mer ingripande

påföljd.

Hovrätten får inte heller med anledning av ett överklagande som anges

i första stycket besluta om utvisning, om tingsrätten inte har meddelat

sådant beslut, eller bestämma längre tid än tingsrätten gjort för förbud för

den tilltalade att återvända till Sverige.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om

införande av nya rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

19 §1

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt, skall han vid

fullföljd av talan i målet anses som

häktad för brottet. Detsamma gäller

i fråga om den som är

omhändertagen enligt 28 kap. 11 §

brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han

intagen i anstalt som avses i första

stycket, skall han anses som häktad

för brottet. Har offentlig försvarare

förordnats för den dömde, skall

ersättning till försvararen alltid

betalas av staten.

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt eller i särskilt

ungdomshem med stöd av 31 kap.

1 a § brottsbalken, skall han vid

fullföljd av talan i målet anses som

häktad för brottet. Detsamma gäller

i fråga om den som är

omhändertagen enligt 28 kap. 11 §

brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han för

verkställighet av påföljd intagen i

anstalt eller särskilt ungdomshem

som avses i första stycket, skall han

anses som häktad för brottet. Har

offentlig försvarare förordnats för

den dömde, skall ersättning till

försvararen alltid betalas av staten.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §1

Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i

riket

1. dömts till fängelse, villkorlig

dom eller skyddstillsyn;

1. dömts till fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård;

2. överlämnats till

rättspsykiatrisk vård eller, om för

brottet är föreskrivet fängelse, till

vård enligt lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall;

eller

3. ålagts förvandlingsstraff för

böter.

2. överlämnats till

rättspsykiatrisk vård eller, om för

brottet är föreskrivet fängelse, till

vård enligt lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall;

eller

3. ålagts förvandlingsstraff för

böter.

Har brott, för vilket dömts till skyddstillsyn eller villkorlig dom, enligt

domen begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, skall

detta särskilt anmärkas i registret.

Vad som sägs i första och andra stycket gäller även dem som förelagts

villkorlig dom enligt 48 kap. rättegångsbalken.

I registret skall antecknas brottet samt uppgift om verkställd

personutredning och om domen, beslutet eller föreläggandet.

4 §2

Registret skall innehålla anteckning

om

Registret skall innehålla anteckning

om

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts

förvandlingsstraff för böter samt

frigivning från sådana straff, med

angivande vid villkorlig frigivning

av prövotiden och den återstående

strafftiden; samt

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn.

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts

förvandlingsstraff för böter samt

frigivning från sådana straff, med

angivande vid villkorlig frigivning

av prövotiden och den återstående

strafftiden;

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn; samt

3. verkställighetens början och

slut för den som dömts till sluten

ungdomsvård.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 4 och 11 §§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

En förundersökning mot den som

inte har fyllt 18 år och som gäller

brott för vilket det är föreskrivet

fängelse i mer än sex månader skall

bedrivas med särskild skyndsamhet.

Förundersökningen skall avslutas

och beslut i åtalsfrågan fattas så

snart det kan ske och senast inom

fyra veckor från dagen för

delgivning av brottsmisstanke

enligt 23 kap. 18 § första stycket

rättegångsbalken. Tidsfristen får

överskridas endast om det är

nödvändigt med hänsyn till

utredningens beskaffenhet eller

andra särskilda omständigheter.

En förundersökning mot den som

inte har fyllt 18 år och som gäller

brott för vilket det är föreskrivet

fängelse i mer än sex månader skall

bedrivas med särskild skyndsamhet.

Förundersökningen skall avslutas

och beslut i åtalsfrågan fattas så

snart det kan ske och senast inom

sex veckor från dagen för

delgivning av brottsmisstanke

enligt 23 kap. 18 § första stycket

rättegångsbalken. Tidsfristen får

överskridas endast om det är

nödvändigt med hänsyn till

utredningens beskaffenhet eller

andra särskilda omständigheter.

11 §

I fråga om den som misstänks för

att ha begått brott innan han fyllt

arton år skall åklagaren, innan han

fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta

yttrande från socialnämnden i den

kommun som enligt socialtjänst-

lagen (1980:620) har ansvaret för

den unge, om denne har erkänt

gärningen eller det annars finns

skälig misstanke att han har begått

brottet. Yttrande behöver inte

inhämtas om brottet är ringa, om

det är uppenbart att det finns

förutsättningar för åtalsunderlåtelse

eller om det annars är obehövligt.

I fråga om den som misstänks för

att ha begått brott innan han fyllt

arton år skall åklagaren, innan han

fattar beslut i åtalsfrågan, hämta in

yttrande från socialnämnden i den

kommun som enligt socialtjänst-

lagen (1980:620) har ansvaret för

den unge, om denne har erkänt

gärningen eller det annars finns

skälig misstanke att han har begått

brottet. Yttrande behöver inte

hämtas in om brottet är ringa, om

det är uppenbart att det finns

förutsättningar för åtalsunderlåtelse

eller om det annars är obehövligt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall avse frågan om nämnden har

vidtagit eller avser att vidta någon

åtgärd beträffande den unge och

om en sådan åtgärd enligt

nämndens mening är den

lämpligaste för honom. Yttrandet

skall, om åklagaren begär det eller

nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall innehålla en redogörelse för

vilka åtgärder som nämnden

tidigare har vidtagit i fråga om den

unge samt en plan för de åtgärder

som nämnden avser att vidta, varvid

arten, omfattningen och

varaktigheten av åtgärderna skall

framgå. Yttrandet skall, om

åklagaren begär det eller om

nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Nämnden skall även utan samband med yttrande lämna åklagaren de

upplysningar som denne begär i fråga om den unge.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

Härigenom föreskrivs att 20 § lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §1

För den som har börjat avtjäna

fängelse på viss tid skall

Kriminalvårdsstyrelsen så snart det

kan ske fastställa dagen för

strafftidens slut. Om strafftiden

överstiger två månader skall

styrelsen därvid även fastställa den

tidigaste tidpunkt då villkorlig

frigivning kan komma i fråga samt

tidpunkten för prövotidens utgång.

Är det fråga om ett sådant fall som

avses i 26 kap. 9 § första stycket

brottsbalken, skall i stället den eller

de dagar anges, som är av

betydelse för tillämpningen av

bestämmelserna om sådan

frigivning, samt den strafftid som

då återstår.

För den som har börjat avtjäna

fängelse på viss tid skall

Kriminalvårdsstyrelsen så snart det

kan ske fastställa dagen för

strafftidens slut. Om strafftiden

uppgår till mer än en månad skall

styrelsen därvid även fastställa den

tidigaste tidpunkten då villkorlig

frigivning kan komma i fråga samt

tidpunkten för prövotidens utgång.

När omständigheterna ger anledning till det, skall ett beslut enligt

första stycket ändras.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs ifråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt1

dels att 33, 47 och 48 §§ skall upphöra att gälla

dels att 1, 30, 35, 36, 39, 49-51, 54-56, 59, 61, 63 och 64 §§ skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse.

Vad som föreskrives i lagen om

den som dömts till fängelse gäller

även den som ålagts fängelse som

förvandlingsstraff för böter.

Vad som föreskrivs i lagen om

den som dömts till fängelse gäller

även den som ålagts fängelse som

förvandlingsstraff för böter.

Bestämmelser om verkställighet

av fängelsestraff i vissa fall finns i

lagen (1994:451) om

intensivövervakning med

elektronisk kontroll.

30 §

Telefonsamtal mellan intagna

och personer utom anstalten får äga

rum i den utsträckning det

lämpligen kan ske. En intagen kan

förvägras telefonsamtal som är

ägnat att äventyra säkerheten i

anstalten eller som kan motverka

hans anpassning i samhället eller

annars vara till skada för honom

eller någon annan. Om en intagen

under utredningen av ett

disciplinärende hålls avskild från

andra intagna, får han också hindras

från kontakter med andra personer

genom telefonsamtal i den mån det

är oundgängligen nödvändigt för att

syftet med utredningen inte skall

äventyras.

Telefonsamtal mellan intagna

och personer utanför anstalten får

äga rum i den utsträckning det

lämpligen kan ske. En intagen kan

förvägras telefonsamtal som är

ägnade att äventyra säkerheten i

anstalten eller som kan motverka

hans anpassning i samhället eller

annars vara till skada för honom

eller någon annan. Om en intagen

under utredningen av frågor som

avses i 49 § hålls avskild från andra

intagna, får han också hindras från

kontakter med andra personer

genom telefonsamtal i den

utsträckning det är absolut

nödvändigt för att syftet med

utredningen inte skall äventyras.

Beträffande den som den intagne

önskar samtala med kan sådan

kontroll som avses i 29 § andra

stycket göras i den mån det anses

behövligt.

I fråga om den som den intagne

önskar samtala med kan sådan

kontroll som avses i 29 § andra

stycket göras i den utsträckning det

anses behövligt.

Om det är påkallat med hänsyn

till säkerheten, skall tjänsteman på

lämpligt sätt avlyssna

telefonsamtal. Avlyssning får äga

rum endast med den intagnes

vetskap. Telefonsamtal med

advokat som biträder den intagne i

rättslig angelägenhet får icke

avlyssnas utan den intagnes

medgivande.

Om det är nödvändigt med

hänsyn till säkerheten, skall en

tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna

telefonsamtal. Avlyssning får

endast ske om den intagne känner

till det. Telefonsamtal med advokat

som biträder den intagne i en

rättslig angelägenhet får inte

avlyssnas utan den intagnes

medgivande.

35 §2

Om en intagen avtjänat straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om han

eller hon vill bli underrättad om i

vilken kriminalvårdsanstalt den

intagne befinner sig, den intagnes

förflyttning till öppen anstalt,

permissioner och vistelser utanför

anstalten enligt 32 34 §§,

frigivning, rymning och uteblivande

efter permission.

Om en intagen avtjänat straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om han

eller hon vill bli underrättad om

följande:

 i vilken anstalt den intagne

befinner sig,

 om den intagne förflyttas till

öppen anstalt,

 om den intagne får permission

enligt 32 §,

 om den intagne vistas utanför

anstalt enligt 34 §,

 om den intagne friges,

 om den intagne rymmer, och

 om den intagne uteblir efter

permission.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den lämnas

beträffande frigivning lämplig tid

före frigivningen och i andra fall så

tidigt som möjligt.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den vid

frigivning lämnas i lämplig tid före

frigivningen och i andra fall så

tidigt som möjligt.

36 §

Med de begränsningar som följer

av gällande bestämmelser och avtal

för verksamheten inom

kriminalvården har de intagna rätt

att i lämplig ordning överlägga med

anstaltsledningen i frågor som är av

gemensamt intresse för de intagna.

De har också rätt att i lämplig

ordning sammanträda med varandra

för överläggning i sådana frågor.

Intagen som hålls avskild från

andra intagna får dock deltaga i

överläggning eller sammanträde

endast om det kan ske utan

olägenhet.

Med de begränsningar som följer

av gällande bestämmelser och avtal

för verksamheten inom

kriminalvården har de intagna rätt

att i lämplig ordning överlägga med

ledningen för den lokala

kriminalvårdsmyndigheten i frågor

som är av gemensamt intresse för

de intagna. De har också rätt att i

lämplig ordning sammanträda med

varandra för överläggning i sådana

frågor. Intagen som hålls avskild

från andra intagna får dock deltaga

i överläggning eller sammanträde

endast om det kan ske utan

olägenhet.

39 §

Tid för vistelse utanför anstalt

enligt 11 §, 14 § andra stycket eller

32, 33, 34 eller 37 § eller enligt

bestämmelse som avses i 38 §

inräknas i verkställighetstiden, om

inte särskilda skäl talar mot det.

Tid för vistelse utanför anstalt

enligt 11 §, 14 § andra stycket eller

32, 34 eller 37 § räknas in i

verkställighetstiden, om inte

särskilda skäl talar mot det.

49 §

Föreligger flera förseelser skall

disciplinär bestraffning bestämmas

gemensamt för samtliga förseelser.

Genom upprepade förordnanden

enligt 47 § andra stycket 2 får den

tid som inte skall inräknas i

verkställighetstiden ej överstiga,

1. beträffande den som undergår

fängelse i högst en månad

sammanlagt tio dagar,

2. beträffande den som undergår

fängelse i mer än en men högst fyra

månader sammanlagt femton dagar

samt

3. beträffande den som undergår

fängelse på längre tid än fyra

månader sammanlagt fyrtiofem

dagar.

Bestämmelser om

senareläggning av tidpunkten för

villkorlig frigivning av en intagen

som i väsentlig grad bryter mot vad

som gäller för verkställigheten

finns i 26 kap. 7 § brottsbalken. Om

det i ett sådant fall inte finns

tillräckliga skäl att senarelägga

den villkorliga frigivningen, får den

intagne, om det bedöms att han inte

kommer att rätta sig av en

tillsägelse, i stället tilldelas en

varning.

50 §

Under utredningen av ett

disciplinärende får en intagen

tillfälligt hållas avskild från andra

intagna i den mån det är

oundgängligen nödvändigt för att

syftet med utredningen ej skall

äventyras. Åtgärden får i intet fall

bestå längre än fyra dygn. Kan den

intagne inte hållas avskild på

anstalten, får han placeras i allmänt

häkte, om detta är lämpligare än att

han förs över till en annan anstalt.

Den intagne skall få den lättnad i

avskildheten som är möjlig.

Under utredningen av frågor som

avses i 49 § får en intagen tillfälligt

hållas avskild från andra intagna i

den utsträckning det är absolut

nödvändigt för att syftet med

utredningen inte skall äventyras.

Åtgärden får inte bestå längre än

fyra dygn. Kan den intagne inte

hållas avskild på anstalten, får han

placeras i allmänt häkte, om detta är

lämpligare än att han förs över till

en annan anstalt. Den intagne skall

få den lättnad i avskildheten som är

möjlig.

51 §

Disciplinärenden skall avgöras

skyndsamt. Innan beslut meddelas

skall förhör hållas med den intagne.

Över vad som förekommit vid

förhör och annan undersökning

skall protokoll föras.

Frågor som avses i 49 § skall

avgöras skyndsamt. Innan beslut

meddelas skall förhör hållas med

den intagne. Över vad som

förekommit vid förhör och annan

undersökning skall föras protokoll.

54 §

Frågor som avses i 33 § prövas

av kriminalvårdsnämnden. Det-

samma gäller frågor som avses i

34 §, om den intagne har dömts till

fängelse i lägst två år. Övriga

frågor enligt 34 § prövas av den

övervakningsnämnd till vars

verksamhetsområde anstalten hör.

Frågor enligt 34 § prövas av

Kriminalvårdsnämnden, om den

intagne har dömts till fängelse i

lägst två år. Frågor enligt 34 § i

andra fall prövas av den

övervakningsnämnd till vars

verksamhetsområde anstalten hör.

55 §

Regeringen kan förordna att

tillämpningen av 33 och 34 §§ får

överflyttas från kriminalvårds-

nämnden till den övervaknings-

nämnd, till vars verksamhets-

område anstalten hör.

Regeringen kan förordna att

tillämpningen av 34 § får flyttas

över från Kriminalvårdsnämnden

till den övervakningsnämnd, till

vars verksamhetsområde anstalten

hör.

56 §

Intagen får hos kriminalvårds-

nämnden påkalla prövning av

övervakningsnämndens beslut i

frågor som avses i 33 och 34 §§.

En intagen får hos Kriminal-

vårdsnämnden begära prövning av

övervakningsnämndens beslut i

frågor som avses i 34 §.

59 §3

Kriminalvårdsstyrelsens beslut i

särskilt fall enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut i fråga

om vistelse utom anstalt för en

intagen beträffande vilken

regeringen har meddelat

förordnande enligt 31 § överklagas

dock hos regeringen. Detsamma

gäller andra beslut av styrelsen

enligt denna lag än som nu har

angetts.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut i

särskilda fall enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut i fråga

om vistelse utanför anstalt för en

intagen för vilken regeringen har

meddelat förordnande enligt 31 §

överklagas dock hos regeringen.

Detsamma gäller andra beslut av

styrelsen enligt denna lag än som

nu har angetts.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

I fråga om överklagande av

beslut som avses i 49 § första

meningen finns bestämmelser i 38

kap. brottsbalken.

61 §

Kriminalvårdsstyrelsen kan ändra

beslut i andra frågor än som avses i

54 56 §§ som efter bemyndigande

enligt 60 § har meddelats av en

annan kriminalvårdsmyndighet.

Den som beslutet angår får påkalla

styrelsens prövning av ett sådant

beslut, om det har gått honom emot.

Har till följd av en föreskrift

enligt 60 § någon annan

kriminalvårdsmyndighet än

kriminalvårdsstyrelsen meddelat

beslut enligt 47 § andra stycket 2

om disciplinär åtgärd, skall

beslutet omedelbart anmälas för

kriminalvårdsstyrelsen.

Kriminalvårdsstyrelsen kan ändra

beslut i andra frågor än som avses i

54 56 §§ som efter bemyndigande

enligt 60 § har meddelats av en

annan kriminalvårdsmyndighet.

Den som beslutet angår får begära

styrelsens prövning av ett sådant

beslut, om det har gått honom emot.

63 §

Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel får omhändertas,

1. om de påträffas hos en intagen,

2. om en intagen får dem sig tillsända,

3. om de medförs av någon som skall tas in i kriminalvårdsanstalt, eller

4. om de annars påträffas inom anstalt och det inte finns någon känd

ägare till dem.

Kriminalvårdsanstalten skall låta

förstöra eller försälja den

omhändertagna egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket lagen

(1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

Den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten skall låta förstöra eller sälja

den omhändertagna egendomen

enligt bestämmelserna om

beslagtagen egendom i 2 § 1 första

stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m.

Bestämmelserna i första och

andra styckena tillämpas även i

fråga om injektionsspruta eller

kanyl som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller i fråga om andra föremål som

är särskilt ägnade att användas för

missbruk av eller annan befattning

med narkotika.

Bestämmelserna i första och

andra styckena tillämpas även i

fråga om injektionssprutor eller

kanyler som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller i fråga om andra föremål som

är särskilt ägnade att användas för

missbruk av eller annan befattning

med narkotika.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom,

tillfaller staten.

Pengar, som påträffas hos eller

ankommer till en intagen i strid

med vad som är särskilt föreskrivet

om intagnas rätt att inneha pengar,

skall omhändertas, om det inte är

uppenbart oskäligt. Omhändertagna

pengar skall genom anstaltens

försorg göras räntebärande men får

ej disponeras av den intagne förrän

vid anstaltsvårdens slut, om det

inte föreligger särskilda skäl.

Pengar, som påträffas hos eller

ankommer till en intagen i strid

med vad som är särskilt föreskrivet

om intagnas rätt att inneha pengar,

skall omhändertas, om det inte är

uppenbart oskäligt. Omhändertagna

pengar skall genom den lokala

kriminalvårdsmyndighetens försorg

göras räntebärande men får inte

disponeras av den intagne förrän

vid anstaltsvistelsens slut, om det

inte finns särskilda skäl.

64 §4

Anträffas i andra fall än som

avses i 63 § inom anstalten

egendom som kan antas bli tagen i

beslag, får kriminalvårdsanstalten

omhänderta egendomen i avvaktan

på beslut därom.

Omhändertagandet skall så snart

det kan ske anmälas till den som får

besluta om beslag.

Anträffas i andra fall än som

avses i 63 § inom anstalten

egendom som kan antas bli tagen i

beslag, får den lokala

kriminalvårdsmyndigheten

omhänderta egendomen i avvaktan

på beslut i frågan.

Omhändertagandet skall så snart

som möjligt anmälas till den som

får besluta om beslag.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Bestämmelserna i 47 § skall även fortsättningsvis gälla i fråga om

förhållanden som har inträffat före ikraftträdandet.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetsinskränkning

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1974:515) om ersättning vid

frihetsinskränkning1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §2

Den som har undergått fängelse,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol enligt 31

kap. 3 § brottsbalken har genomgått

rättspsykiatrisk vård.

Den som har undergått fängelse,

sluten ungdomsvård,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol enligt 31

kap. 3 § brottsbalken har genomgått

rättspsykiatrisk vård.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §1

Vad som sägs i denna lag om

häktad har motsvarande

tillämpning på

1. den som anhållits eller gripits

på grund av misstanke om brott,

2. den som har intagits i häkte

eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

Vad som sägs i denna lag om

häktad skall också tillämpas på

1. den som anhållits eller gripits

på grund av misstanke om brott,

2. den som har tagits in i häkte

eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

3. den som har tillfälligt placerats

i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt och

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft.

3. den som har tillfälligt placerats

i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt,

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft, och

5. den som med stöd av 9 § tredje

stycket lagen (1998:000) om

verkställighet av dom på sluten

ungdomsvård tagits in i häkte eller

polisarrest i väntan på förpassning

till särskilt ungdomshem

Denna lag tillämpas inte på den som har gripits enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om

statligt personskadeskydd

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

1. den som tjänstgör enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller inställer sig till mönstring,

eller annan uttagning enligt den

lagen eller till antagningsprövning

enligt lagen (1994:1810) om

möjlighet för kvinnor att fullgöra

värnplikt eller civilplikt med längre

grundutbildning,

2. den som medverkar i

räddningstjänst eller i övning med

räddningskår enligt räddnings-

tjänstlagen (1986:1102) eller i

räddningstjänst enligt 11 kap. 1 §

andra stycket luftfartslagen

(1957:297),

3. den som är intagen för vård i

kriminalvårdsanstalt, i ett hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av

unga, i ett hem som avses i 22 §

lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall samt den

som är häktad eller anhållen eller i

annat fall intagen eller tagen i

förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte

eller polisarrest.

1. den som tjänstgör enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller inställer sig till mönstring,

eller annan uttagning enligt den

lagen eller till antagningsprövning

enligt lagen (1994:1810) om

möjlighet för kvinnor att fullgöra

värnplikt eller civilplikt med längre

grundutbildning,

2. den som medverkar i

räddningstjänst eller i övning med

räddningskår enligt räddnings-

tjänstlagen (1986:1102) eller i

räddningstjänst enligt 11 kap. 1 §

andra stycket luftfartslagen

(1957:297),

3. den som är intagen för vård i

kriminalvårdsanstalt, i ett hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av

unga, i ett hem som avses i 22 §

lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall samt den

som är häktad eller anhållen eller i

annat fall intagen eller tagen i

förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte

eller polisarrest.

4. den som utför samhällstjänst

på grund av en föreskrift som

meddelats med stöd av 27 kap.

2 a § eller 28 kap. 2 a §

brottsbalken,

5. den som utför ungdomstjänst

på grund av en föreskrift som

meddelats med stöd av 31 kap. 1 §

tredje stycket 2 brottsbalken,

6. den som utför oavlönat arbete

enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 8 § första

stycket 2 lagen (1994:451) om

intensivövervakning med

elektronisk kontroll.

Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som i

annat fall än som avses i första stycket frivilligt deltar i verksamhet inom

totalförsvaret eller i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på

människor eller egendom eller i miljön.

4 §

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § och gäller till dess den

sista färden från verksamheten eller

intagningen avslutats.

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § 1 3 och gäller till dess

den sista färden från verksamheten

eller intagningen avslutats.

Vid sådan verksamhet som avses

i 1 § 4 6 inträder

personskadeskyddet när den dömde

påbörjar resa till platsen för

verksamheten och upphör när resa

från platsen avslutats.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.12 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 och 19 §§ samt 16 kap 1 §

sekretesslagen (1980:100)1 skall ha följande lydelse.

7 kap.

4 §2

Sekretess gäller inom

socialtjänsten för uppgift om

enskilds personliga förhållanden,

om det inte står klart att uppgiften

kan röjas utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider men.

Sekretessen gäller dock inte beslut

om omhändertagande eller beslut

om vård utan samtycke. Utan

hinder av sekretessen får uppgift

lämnas till enskild som uppnått

myndig ålder om förhållanden av

betydelse för att denne skall få

vetskap om vilka hans biologiska

föräldrar är.

Sekretess gäller inom

socialtjänsten för uppgift om

enskilds personliga förhållanden,

om det inte står klart att uppgiften

kan röjas utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider men.

Sekretessen gäller dock inte beslut

om omhändertagande, beslut om

vård utan samtycke eller beslut om

sluten ungdomsvård. Utan hinder

av sekretessen får uppgift lämnas

till enskild som uppnått myndig

ålder om förhållanden av betydelse

för att denne skall få vetskap om

vilka hans biologiska föräldrar är.

Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som

enskild har lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med

rådgivningen.

Med socialtjänst förstås

verksamhet enligt lagstiftningen om

socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och

av missbrukare utan samtycke samt

verksamhet som i annat fall enligt

lag handhas av socialnämnd. Till

socialtjänst räknas också

verksamhet hos annan myndighet

som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild

tillsyn över nämndens verksamhet

samt verksamhet hos kommunal

invandrarbyrå. Med socialtjänst

jämställs ärenden om bistånd åt

asylsökande och andra utlänningar,

ärenden om introduktionsersättning

för flyktingar och vissa andra

utlänningar, ärenden om tillstånd

till parkering för rörelsehindrade

samt verksamhet enligt

lagstiftningen om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

Med socialtjänst förstås

verksamhet enligt lagstiftningen om

socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och

av missbrukare utan samtycke samt

verksamhet som i annat fall enligt

lag handhas av socialnämnd eller

av Statens institutionsstyrelse. Till

socialtjänst räknas också

verksamhet hos annan myndighet

som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild

tillsyn över nämndens verksamhet

samt verksamhet hos kommunal

invandrarbyrå. Med socialtjänst

jämställs ärenden om bistånd åt

asylsökande och andra utlänningar,

ärenden om introduktionsersättning

för flyktingar och vissa andra

utlänningar, ärenden om tillstånd

till parkering för rörelsehindrade

samt verksamhet enligt

lagstiftningen om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

Sekretess gäller i verksamhet som avser omhändertagande av

personakt enligt 70 c § socialtjänstlagen (1980:620) för uppgift om

enskilds personliga förhållanden. Utan hinder av sekretessen får uppgift

lämnas till socialnämnd om uppgiften behövs för handläggning av ärende

eller genomförande av beslut om stödinsatser, vård eller behandling och

det är av synnerlig vikt att uppgiften lämnas.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Sekretess enligt första stycket gäller inte

1. beslut i ärenden om ansvar eller behörighet för personal inom

kommunal hälso- och sjukvård, eller

2. beslut i fråga om omhändertagande eller återlämnande av personakt.

Beträffande anmälan i ärende om ansvar eller behörighet för personal

inom kommunal hälso- och sjukvård gäller sekretess om det kan antas att

den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider betydande

men om uppgiften röjs.

19 §

Sekretess gäller hos polismyn-

dighet för sådan uppgift om

enskilds personliga förhållanden

som hänför sig till

1. verksamhet som enbart inne-

fattar hjälp eller annat bistånd åt

enskild,

2. ärende om omhändertagande

eller handräckning enligt lagstift-

ningen om psykiatrisk tvångsvård

eller rättspsykiatrisk vård eller om

vård av missbrukare utan sam-

tycke inom socialtjänsten,

Sekretess gäller hos polismyn-

dighet för sådan uppgift om

enskilds personliga förhållanden

som hänför sig till

1. verksamhet som enbart inne-

fattar hjälp eller annat bistånd åt

enskild,

2. ärende om omhändertagande

eller handräckning enligt lagstift-

ningen om psykiatrisk tvångsvård

eller rättspsykiatrisk vård eller om

vård av missbrukare utan sam-

tycke inom socialtjänsten,

3. ärende om handräckning enligt

lagstiftningen om omsorger om

psykiskt utvecklingsstörda eller

vård av unga utan samtycke inom

socialtjänsten,

3. ärende om handräckning enligt

lagstiftningen om omsorger om

psykiskt utvecklingsstörda, vård av

unga utan samtycke inom

socialtjänsten eller enligt lagen

(1998:000) om verkställighet av

sluten ungdomsvård,

4. ärende som avses i 21 kap.

föräldrabalken, eller

5. verksamhet som innefattar

handräckning enligt smittskydds-

lagstiftningen eller annat bistånd åt

smittskyddsläkare,

om det kan antas att den enskilde

eller någon honom närstående lider

men om uppgiften röjs.

4. ärende som avses i 21 kap.

föräldrabalken, eller

5. verksamhet som innefattar

handräckning enligt smittskydds-

lagstiftningen eller annat bistånd åt

smittskyddsläkare,

om det kan antas att den enskilde

eller någon honom närstående lider

men om uppgiften röjs.

Sekretess gäller i ärende enligt lagen (1988:688) om besöksförbud för

uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den

enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

Sekretessen gäller inte beslut i ärendet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

16 kap.

1 §1

Nuvarande lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

--------------------------------------------------------------------------------

-------

2. 3 kap. 3 § tryckfrihetsförord-

ningen eller 2 kap. 3 §

yttrandefrihetsgrundlagen

3. denna lag enligt

2 kap. 1 §

3 kap. 1 §

5 kap. 1 §

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

7 kap. 2 §

7 kap. 4 §

7 kap. 6 §

7 kap. 9 §

7 kap. 11 § första eller andra

stycket, 12 § andra stycket eller

14 § första stycket

7 kap. 21 §

7 kap. 29 §

7 kap. 34 §

7 kap. 37 §

7 kap. 38 §

8 kap. 3 §, 5 § första stycket 2,

6 § första stycket 2

8 kap. 6 § andra stycket

8 kap. 7 § första stycket 2 eller

8 § första stycket

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 §

8 kap. 21 §

8 kap. 23 § första stycket 2

9 kap. 1 4 §§

9 kap. 6 §

9 kap. 7 §, 8 § första eller andra

stycket, 9 § eller 10 § första stycket

1

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas sätta rikets

säkerhet i fara eller annars

skada landet allvarligt

såvitt avser uppgift hos

Riksbanken

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig

teleavlyssning och hemlig

teleövervakning eller hemlig

kameraövervakning på grund av

beslut av domstol,

undersökningsledare eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift i anmälan till

Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift som hänför

sig till annat än ärende om

tillrättaförande av elev eller

skiljande av elev från vidare studier

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas medföra fara för att

någon utsätts för våld eller annat

allvarligt men

såvitt avser uppgift om andra

ekonomiska eller personliga

förhållanden än affärs- eller

driftförhållanden för den som trätt i

affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som är

föremål för myndighetens

verksamhet

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

såvitt avser uppgift om

registrerads förhållanden

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

 Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------------------

----

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

--------------------------------------------------------------------------------

-----

2. 3 kap. 3 §

tryckfrihetsförordningen eller 2

kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

3. denna lag enligt

2 kap. 1 §

3 kap. 1 §

5 kap. 1 §

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

7 kap. 2 §

7 kap. 4 §

7 kap. 6 §

7 kap. 9 §

7 kap. 11 § första eller andra

stycket, 12 § andra stycket eller

14 § första stycket

7 kap. 21 §

7 kap. 29 §

7 kap. 34 §

7 kap. 37 §

7 kap. 38 §

8 kap. 3 §, 5 § första stycket 2,

6 § första stycket 2

8 kap. 6 § andra stycket

8 kap. 7 § första stycket 2 eller

8 § första stycket

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 §

8 kap. 21 §

8 kap. 23 § första stycket 2

9 kap. 1 4 §§

9 kap. 6 §

9 kap. 7 §, 8 § första eller andra

stycket, 9 § eller 10 § första stycket

1

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas sätta rikets säkerhet i fara

eller annars skada landet allvarligt

såvitt avser uppgift hos

Riksbanken

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig

teleavlyssning och hemlig

teleövervakning eller hemlig

kameraövervakning på grund av

beslut av domstol,

undersökningsledare eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift i anmälan till

Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande, beslut om vård

utan samtycke eller beslut om

sluten ungdomsvård

såvitt avser uppgift som hänför

sig till annat än ärende om

tillrättaförande av elev eller

skiljande av elev från vidare studier

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas medföra fara för att

någon utsätts för våld eller annat

allvarligt men

såvitt avser uppgift om andra

ekonomiska eller personliga

förhållanden än affärs- eller

driftförhållanden för den som trätt i

affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som är

föremål för myndighetens

verksamhet

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

såvitt avser uppgift om

registrerads förhållanden

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.13 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall

införas en ny paragraf, 65 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

65 a §

Har någon som påföljd för brott

överlämnats till vård inom

socialtjänsten, skall socialnämnden

underrätta åklagarmyndigheten, om

vården eller de andra åtgärder som

redovisats i vårdplanen inte

kommer till stånd.

Detsamma gäller om den som

överlämnats till vård inom

socialtjänsten bryter mot en

föreskrift som meddelats med stöd

av 31 kap. 1 § tredje stycket 2

brottsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Vård skall också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller

utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av

beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat

socialt nedbrytande beteende.

Vård skall också beslutas om den

som dömts till sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken vid

verkställighetens slut bedöms vara i

uppenbart behov av fortsatt vård

för att inte löpa sådan risk som

avses i första stycket.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.15 Lag om ändring i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård

Härigenom föreskrivs att 1, 4, 5, 6, 8, 11, 15, 19 och 29 §§ lagen

(1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall ha följande lydelse.

1 §

Föreskrifter om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande

och annat tvång i andra fall än som avses i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård (rättspsykiatrisk vård) ges i denna lag.

Lagen gäller den som

1. efter beslut av domstol skall

ges rättspsykiatrisk vård,

2. är anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning eller

3. är intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt.

Lagen gäller den som

1. efter beslut av domstol skall

ges rättspsykiatrisk vård,

2. är anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning,

3. är intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

eller

4. är intagen i eller skall

förpassas till ett särskilt

ungdomshem till följd av en dom

på sluten ungdomsvård enligt 31

kap. 1 a § brottsbalken.

4 §

Den som avses i 1 § andra

stycket 2 eller 3 får ges

rättspsykiatrisk vård om

Den som avses i 1 § andra

stycket 2, 3 eller 4 får ges

rättspsykiatrisk vård om

1. han lider av en allvarlig

psykisk störning,

2. han med hänsyn till sitt

psykiska tillstånd och sina

personliga förhållanden i övrigt har

behov av psykiatrisk vård, som kan

tillgodoses genom att han är intagen

på en sjukvårdsinrättning, och

3. han motsätter sig sådan vård

eller till följd av sitt psykiska

tillstånd uppenbart saknar förmåga

att ge uttryck för ett grundat

ställningstagande i frågan.

1. han lider av en allvarlig

psykisk störning,

2. han med hänsyn till sitt

psykiska tillstånd och sina

personliga förhållanden i övrigt har

behov av psykiatrisk vård, som kan

tillgodoses genom att han är intagen

på en sjukvårdsinrättning, och

3. han motsätter sig sådan vård

eller till följd av sitt psykiska

tillstånd uppenbart saknar förmåga

att ge uttryck för ett grundat

ställningstagande i frågan.

Om någon som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård anhålls, häktas, tas in på en enhet för rättspsykiatrisk

undersökning eller tas in i eller förpassas till kriminalvårdsanstalt, skall

beslutet om sådan vård anses som ett beslut om rättspsykiatrisk vård.

5 §

Beslut om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket

fattas av en chefsöverläkare vid en enhet som avses i 6 § första stycket

andra meningen eller andra stycket. För ett sådant beslut krävs att ett

vårdintyg har utfärdats av någon annan läkare. Beträffande vårdintyg och

undersökning för vårdintyg gäller därvid bestämmelserna i 4 § första och

andra styckena, 5 § och 6 § första stycket tredje meningen lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård i tillämpliga delar.

En fråga om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket

skall avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten.

Om rätten har fattat beslut om

rättspsykiatrisk undersökning och

den misstänkte har tagits in på

undersökningsenheten, krävs inte

något vårdintyg för beslut om

rättspsykiatrisk vård. Detsamma

gäller den som är anhållen, häktad

eller intagen i eller skall förpassas

till kriminalvårdsanstalt och som

förts till en sådan sjukvårdsinrätt-

ning som avses i 6 § första stycket

andra meningen för frivillig

psykiatrisk vård.

Om rätten har fattat beslut om

rättspsykiatrisk undersökning och

den misstänkte har tagits in på

undersökningsenheten, krävs inte

något vårdintyg för beslut om

rättspsykiatrisk vård. Detsamma

gäller den som är anhållen, häktad,

intagen i eller skall förpassas till

kriminalvårdsanstalt eller som är

intagen i eller skall förpassas till

ett särskilt ungdomshem till följd av

en dom på sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken

och som förts till en sådan

sjukvårdsinrättning som avses i 6 §

första stycket andra meningen för

frivillig psykiatrisk vård.

6 §

Rättspsykiatrisk vård ges på en

sjukvårdsinrättning som drivs av

en landstingskommun. Regeringen

beslutar vid vilka sådana

vårdinrättningar rättspsykiatrisk

vård får ges i fall som avses i 1 §

andra stycket 2 och 3.

Rättspsykiatrisk vård ges på en

sjukvårdsinrättning som drivs av

en landstingskommun. Regeringen

beslutar vid vilka sådana

vårdinrättningar rättspsykiatrisk

vård får ges i fall som avses i 1 §

andra stycket 2, 3 och 4.

På en enhet för rättspsykiatrisk undersökning får rättspsykiatrisk vård

ges åt den som genomgår undersökning.

8 §

Vid rättspsykiatrisk vård gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i

16 24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård.

Beträffande den som är anhållen,

häktad eller intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

får kriminalvårdsstyrelsen i

särskilda fall, om det är påkallat

från ordnings- eller

säkerhetssynpunkt, besluta om

särskilda inskränkningar i rätten att

ta emot eller skicka försändelser, att

ta emot besök eller att samtala i

telefon med utomstående. Brev som

avses i 9 § första stycket första

meningen lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. från den som är

häktad eller anhållen liksom brev

som avses i 25 § första stycket

första meningen lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt från den

som är intagen skall dock alltid

vidarebefordras utan föregående

granskning.

Beträffande den som är anhållen,

häktad eller intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

får kriminalvårdsstyrelsen i

särskilda fall, om det är påkallat

från ordnings- eller

säkerhetssynpunkt, besluta om

särskilda inskränkningar i rätten att

ta emot eller skicka försändelser, att

ta emot besök eller att samtala i

telefon med utomstående.

Beträffande den som är intagen i

eller skall förpassas till ett särskilt

ungdomshem till följd av en dom på

sluten ungdomsvård enligt 31 kap.

1 a § brottsbalken får Statens

institutionsstyrelse fatta

motsvarande beslut. Brev som

avses i 9 § första stycket första

meningen lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. från den som är

häktad eller anhållen, brev som

avses i 25 § första stycket första

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt från den som

är intagen liksom brev som avses i

19 § andra stycket lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om

vård av unga skall dock alltid

vidarebefordras utan föregående

granskning.

Beträffande den som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol

eller som är intagen i kriminalvårdsanstalt får regeringen i särskilda fall,

om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att

denne under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till brott som

innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften, besluta

om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser,

ta emot besök eller samtala i telefon med utomstående.

11 §

Den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt och som

genomgår rättspsykiatrisk vård får

ges tillstånd att under en viss del av

vårdtiden vistas utanför

sjukvårdsinrättningens område.

Därvid gäller bestämmelserna i

25 § första stycket andra meningen

och andra stycket lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård.

En fråga om tillstånd enligt första

stycket avgörs av

kriminalvårdsstyrelsen efter

ansökan av chefsöverläkaren eller

patienten. Om ansökan har gjorts av

patienten, skall yttrande inhämtas

från chefsöverläkaren.

Den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt eller i ett

särskilt ungdomshem till följd av en

dom på sluten ungdomsvård enligt

31 kap. 1 a § brottsbalken och som

genomgår rättspsykiatrisk vård får

ges tillstånd att under en viss del av

vårdtiden vistas utanför

sjukvårdsinrättningens område.

Därvid gäller bestämmelserna i

25 § första stycket andra meningen

och andra stycket lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård.

En fråga om tillstånd enligt första

stycket avgörs av

Kriminalvårdsstyrelsen i fråga om

den som är intagen i

kriminalvårdanstalt och av Statens

institutionsstyrelse i fråga om den

som är intagen i ett särskilt

ungdomshem efter ansökan av

chefsöverläkaren eller patienten.

Om ansökan har gjorts av patienten,

skall yttrande inhämtas från

chefsöverläkaren.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får genom

föreskrifter eller beslut i särskilda fall flytta över kriminalvårdsstyrelsens

befogenhet enligt andra stycket till någon annan kriminalvårdsmyndighet

än styrelsen eller till tjänstemän inom kriminalvården.

15 §

Rättspsykiatrisk vård enligt 4 §

skall upphöra senast

1. beträffande den som är

anhållen eller häktad, när beslutet

om frihetsberövande upphört att

gälla,

2. beträffande den som är

intagen med stöd av 10 § lagen

(1991:1137) om rättspsykiatrisk

undersökning, när denne inte

längre får hållas kvar på

undersökningsenheten,

Rättspsykiatrisk vård enligt 4 §

skall upphöra senast

1. beträffande den som är

anhållen eller häktad, när beslutet

om frihetsberövande upphört att

gälla,

2. beträffande den som är

intagen med stöd av 10 § lagen

(1991:1137) om rättspsykiatrisk

undersökning, när denne inte

längre får hållas kvar på

undersökningsenheten,

3. beträffande den som är intagen

i kriminalvårdsanstalt, när

frigivning sker.

3. beträffande den som är intagen

i kriminalvårdsanstalt, när

frigivning sker,

4. beträffande den som är intagen

i ett särskilt ungdomshem till följd

av en dom på sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken,

vid verkställighetens slut.

19 §

Kriminalvårdsstyrelsens beslut

enligt 8 § andra stycket första

meningen eller 11 § andra stycket

får överklagas av patienten hos

kammarrätten.

Kriminalvårdsstyrelsens och

Statens institutionsstyrelses beslut

enligt 8 § andra stycket eller 11 §

andra stycket får överklagas av

patienten hos kammarrätten.

29 §1

Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är

chefsöverläkaren skyldig att till kriminalvården lämna ut uppgift om en

patient som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande skall

förpassas till häkte eller kriminalvårdsanstalt, om uppgiften behövs inom

kriminalvården.

Motsvarande skyldighet att

lämna uppgifter gäller för

chefsöverläkaren i förhållande till

Statens institutionsstyrelse

beträffande den som efter den

rättspsykiatriska vårdens upp-

hörande skall förpassas till ett

särskilt ungdomshem till följd av en

dom på sluten ungdomsvård enligt

31 kap. 1 a § brottsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med

elektronisk kontroll

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll1

dels att i 7, 8, 10, 13, 15, 16, 18 och 18 a §§ ordet

 frivårdsmyndigheten i olika böjningsformer skall bytas ut mot den

lokala kriminalvårdsmyndigheten i motsvarande form,

dels att rubriken till lagen, 2, 6 och 20 §§ samt punkt 1 i

övergångsbestämmelserna skall ha följande lydelse.

Lag om intensivövervakning med elektronisk kontroll

_________

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §2

I fall som avses i 1 § får, på

ansökan av den dömde, beslutas att

fängelsestraffet skall verkställas

utanför anstalt. En ansökan får inte

bifallas om den dömde är häktad

eller intagen i kriminalvårdsanstalt

av någon annan anledning än för

verkställighet av det straff som

ansökan avser eller om särskilda

skäl annars talar mot verkställighet

utanför anstalt.

Beträffande verkställigheten

utanför anstalt skall, i stället för

bestämmelserna i 26 kap. 5 §

brottsbalken och lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt, gälla vad

som föreskrivs i denna lag. Äger

villkorlig frigivning rum, skall

denna lag inte tillämpas på den

fortsatta verkställigheten av

fängelsestraffet. Vad som gäller för

intagna enligt 26 kap. 7 §

brottsbalken gäller också för dem

som undergår verkställighet

utanför anstalt.

Verkställigheten utanför anstalt

bedrivs under ledning av den

frivårdsmyndighet inom vars

verksamhetsområde den dömde har

sin bostad.

I fall som avses i 1 § får, på

ansökan av den dömde, beslutas att

fängelsestraffet skall verkställas

utanför anstalt. En ansökan får inte

bifallas, om den dömde är häktad

eller intagen i kriminalvårdsanstalt

av någon annan anledning än för

verkställighet av det straff som

ansökan avser eller om särskilda

skäl annars talar mot verkställighet

utanför anstalt.

Har den dömde tidigare

undergått verkställighet utanför

anstalt i form av intensiv-

övervakning, får en ansökan

bifallas endast om det därefter

förflutit en period av minst tre år

under vilken den dömde inte begått

något brott som har föranlett

strängare påföljd än böter.

För verkställigheten utanför

anstalt skall gälla vad som

föreskrivs i denna lag.

Verkställigheten bedrivs under

ledning av den lokala

kriminalvårdsmydighet inom vars

verksamhetsområde den dömde har

sin bostad.

Äger villkorlig frigivning rum,

skall bestämmelserna i lagen

(1974:203) om kriminalvård i

anstalt tillämpas på den fortsatta

verkställigheten av fängelsestraffet.

6 §

Frivårdsmyndigheten skall under

den tid verkställigheten utanför

anstalt pågår utöva tillsyn över den

dömde och fortlöpande hålla sig

underrättad om hans förhållanden.

Frivårdsmyndigheten kan vid

behov förordna en eller flera

personer att biträda vid tillsynen.

Den lokala kriminalvårds-

myndigheten skall under den tid

verkställigheten utanför anstalt

pågår utöva noggrann tillsyn över

den dömde och fortlöpande hålla

sig underrättad om hans

förhållanden. Myndigheten skall

också genom förmedling av stöd

och hjälp verka för att den dömde

inte fortsätter att begå brott och för

att hans anpassning i samhället

även i övrigt främjas.

Den lokala kriminalvårds-

myndigheten kan vid behov

förordna en eller flera personer att

biträda vid tillsynen.

20 §

Lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd skall tillämpas

på den som utför oavlönat arbete

enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 8 § första

stycket 2 denna lag. I stället för vad

som föreskrivs om skyddstid i 4 §

lagen om statligt personskadeskydd

gäller att personskadeskyddet

inträder när den dömde påbörjar

en resa till arbetsplatsen i enlighet

med föreskriften och upphör när en

resa från arbetsplatsen avslutas.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som orsakats

av den dömde vid sådant arbete

som avses i första stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som orsakats

av den dömde vid oavlönat arbete

som utförts enligt en föreskrift som

har meddelats med stöd av 8 §

första stycket 2.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1

augusti 1994 och upphör att gälla

vid utgången av år 1998. Lagen

skall dock även därefter tillämpas

på verkställighet utanför anstalt

som pågår eller om vilken beslut

föreligger när lagen upphör att

gälla. En ansökan enligt 9 § första

stycket som har gjorts innan lagen

upphört att gälla skall prövas enligt

lagen. Beslutas det i sådant fall om

verkställighet utanför anstalt skall

lagen fortsätta att tillämpas på

denna verkställighet.

1. Denna lag träder i kraft den 1

augusti 1994.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för

Justitiedepartementet i april 1992 en kommitté med uppdrag att göra en

översyn av vissa frågor som rör påföljdssystemet. Kommittén fick i

uppdrag att göra en genomgripande översyn av brottsbalkens

påföljdssystem. Ett viktigt mål för reformen var att minska användningen

av fängelsestraff. Utredningen antog namnet Straffsystemkommittén (Ju

1992:07)

Kommittén lade i oktober 1995 fram betänkandet Ett reformerat

straffsystem (SOU 1995:91). I betänkandet presenteras ett straffsystem

med de självständiga straffen böter, prövotidsstraff, övervakningsstraff,

samhällstjänst, fängelse och kontraktsvård. Vidare behandlas frågan om

villkorlig frigivning. Kommitténs sammanfattning av innehållet i

betänkandet finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 2 finns en förteckning över

remissinstanserna. En sammanställning av remissyttrandena har

upprättats och finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 95-4141).

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för

Justitiedepartementet i juni 1990 en kommitté för att göra en översyn av

det allmännas insatser vid brott av unga och för att utvärdera det

nuvarande regelsystemet. Utredningen antog namnet

Ungdomsbrottskommittén (Ju 1990:07).

Kommittén lade i juni 1993 fram betänkandet Reaktion mot

ungdomsbrott (SOU 1993:35). Betänkandet tar upp frågor om påföljder

för unga lagöverträdare och handläggningen av ungdomsmål.

Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av

remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr 93-2490). Betänkandet har lagts till grund för

lagstiftning såvitt avser frågor om hur ungdomsmål skall handläggas,

framför allt hos polis, åklagare och domstol (prop. 1994/95:12, bet.

1994/95:JuU1, rskr. 1994/95:39, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165,

SFS 1994:1760).

Delvis med utgångspunkt från betänkandet Reaktion mot

ungdomsbrott har inom Justitiedepartementet promemorian Påföljder för

unga lagöverträdare (Ds 1997:32) upprättats. I promemorian lämnas

förslag till ändringar beträffande påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten. Vidare föreslås en ny frihetsberövande påföljd för unga

lagöverträdare. En sammanfattning av innehållet i promemorian finns i

bilaga 3. Promemorians lagförslag finns i bilaga 4.

Promemorian har remissbehandlats. I bilaga 5 finns en förteckning

över remissinstanserna. En sammanställning av remissyttrandena har

upprättats och finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 93-2490).

I detta ärende tar regeringen upp de frågor om påföljdssystemet som

behandlats av Straffsystemkommittén liksom de frågor om påföljder för

unga lagöverträdare som behandlats i promemorian Påföljder för unga

lagöverträdare.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 januari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de förslag som finns i bilaga 7. Lagrådet har i allt väsentligt

godtagit förslagen men har förordat vissa ändringar av huvudsakligen

lagteknisk natur. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8.

Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

Därutöver har vissa ändringar, främst av redaktionell art, gjorts.

Lagrådets synpunkter, i den mån de inte enbart är av språklig karaktär

och som föranlett ändringar i lagtexten, behandlas i avsnitt 11 samt i

författningskommentaren till de lagrum som ändrats med anledning av

Lagrådets synpunkter.

4 Vissa delar av straffsystemet bör reformeras

Regeringens bedömning: Det finns ett behov av att reformera vissa

delar av straffsystemet, bl.a. i fråga om alternativ till fängelse och

villkorlig frigivning. Vidare finns skäl att, med bibehållande av

socialtjänstens huvudansvar, reformera påföljdssystemet för unga

lagöverträdare. Den genomgripande förändring av påföljdssystemet som

Straffsystemkommittén har föreslagit bör dock inte genomföras.

Vissa frågor om påföljdssystemet, särskilt frågan om införande av

villkorligt fängelse och bötesstraffets ställning, bör övervägas ytterligare.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har föreslagit en

genomgripande förändring av påföljdssystemet. Syftet med förslagen är

att åstadkomma ett sammanhållet straffsystem, som tillgodoser de krav

som måste ställas på proportionalitet, rättvisa, klarhet, förutsebarhet och

humanitet. En annan viktig målsättning är att begränsa användningen av

fängelse genom att ersätta en stor del av de korta fängelsestraffen med

bärkraftiga alternativ. Prognostänkande som grund för straffbestämning

bör enligt kommittén slopas.

Kommittén förordar att straffsystemet skall bestå av de självständiga

straffen böter, prövotidsstraff, övervakningsstraff, samhällstjänst,

fängelse och kontraktsvård. När rätten dömer till fängelse skall den enligt

förslaget bestämma att straffet skall verkställas antingen genom

elektronisk övervakning eller i anstalt. Kontraktsvård blir en egen påföljd

på samma nivå som samhällstjänst, elektronisk övervakning och

fängelse. Val av straff bör enligt kommittén normalt ske efter ett

återfallskriterium. De självständiga straffen bildar därigenom en

påföljdstrappa som innebär att den som återfaller i brott efter hand döms

till allt strängare påföljd. Vid straffvärden på ett år eller mer skall dock

fängelse kunna utdömas redan vid första brottet. Vidare skall för de s.k.

artbrotten (grovt rattfylleri, misshandel m.fl.) fängelse genom elektronisk

övervakning kunna utdömas direkt.

Enligt kommittén bör villkorligt fängelse inte införas.

Sammanfattning av remissvaren: Kommitténs förslag till ett

reformerat straffsystem får ett blandat mottagande.

Många remissinstanser anser att det straffsystem som kommittén

föreslår saknar flexibilitet och att det inte ger domstolarna tillräckligt

utrymme för individuella hänsynstaganden vid påföljdsbestämningen.

Från många håll framhålls vidare att omfattningen och detaljrikedomen

gör det förslagna straffsystemet svåröverskådligt. Några remissinstanser

pekar på att det finns ett betydande egenvärde i att det straffrättsliga

systemet präglas av kontinuitet och stabilitet.

Kommitténs ambition att hålla tillbaka bruket av fängelse välkomnas

allmänt. Några remissinstanser betvivlar dock att kommitténs förslag får

den effekten.

Vissa remissinstanser, bland andra ett antal åklagarmyndigheter och

Sveriges Advokatsamfund, tillstyrker eller lämnar utan erinran

kommitténs förslag till ett nytt straffsystem eller huvuddragen i förslaget.

Även Kriminalvårdsstyrelsen delar i stor utsträckning kommitténs

uppfattning om utformningen av straffsystemet, bl.a. vad gäller förslaget

att slopa prognostänkandet vid valet av straff.

Flertalet remissinstanser som yttrat sig särskilt om förslaget till nytt

straffsystem anser dock att det inte finns ett behov av att göra så

genomgripande förändringar som kommittén föreslår. Bland dem som i

huvudsak avstyrker kommitténs förslag till straffsystem kan nämnas

Riksåklagaren, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och

praktiskt taget samtliga allmänna domstolar som yttrat sig. Bland dem

som avstyrker förslagen pekar emellertid ett flertal på att det finns

reformbehov på flera områden, bl.a. i fråga om alternativ till fängelse och

villkorlig frigivning.

Remissopinionen är delad i frågan om villkorligt fängelse bör införas.

Flera remissinstanser anser att denna fråga borde ha blivit föremål för

ytterligare överväganden från kommitténs sida eller framför att

ytterligare överväganden bör göras i den fortsatta beredningen av

kommitténs förslag.

Promemorians förslag överenstämmer med regeringens.

Sammanfattning av remissvaren: Samtliga remissinstanser som har

yttrat sig har anslutit sig till bedömningen att det finns anledning till

reformering av påföljdssystemet för unga lagöveträdare. I detaljer skiljer

sig dock bedömningarna.

Skälen för regeringens bedömning: Kriminalpolitiken har som

främsta syfte att förebygga brott. Påföljdssystemet har naturligtvis en

central roll i det sammanhanget. Straff och andra påföljder syftar i första

hand till att på olika sätt motverka brottslighet i samhället.

Även om påföljdssystemets övergripande kriminalpolitiska roll är

oomtvistelig har genom åren förekommit en kritisk diskussion om de

närmare grunderna för och tillämpningen av detta system. Den

påföljdsreglering som infördes genom brottsbalken år 1965 präglades i

stor utsträckning av behandlingstanken. Brottslingen ansågs vara en

produkt av den sociala miljön och den påverkan han utsatts för utifrån

och påföljdssystemet skulle verka för att rehabilitera honom och därmed

förebygga fortsatt brottslighet. Ett straff skulle således legitimeras av

brottslingens behov av behandling. Behandlingstanken balanserades

emellertid av allmänpreventiva hänsyn.

Efter balkens ikraftträdande har dock en växande kritik framförts mot

behandlingstanken som grund för påföljdsbestämningen. Kritiken har

framför allt gått ut på att straff utmätt efter den enskildes vårdbehov leder

till olikheter inför lagen och att det ändå i praktiken är omöjligt att i det

enskilda fallet göra säkra prognoser över detta vårdbehov. Det

reformarbete som därefter skett på påföljdsområdet har också i betydande

utsträckning haft som inriktning att gå ifrån behandlingstanken och i

stället betona klassiska principer såsom rättvisa, proportionalitet mellan

brott och straff, legalitet och förutsebarhet. Den omfattande reform av

påföljdssystemet som genomfördes år 1989 präglas i allt väsentligt av

dessa grundläggande värden.

Straffsystemet bör vara så utformat att det brottsförebyggande syftet

bakom samhällets ingripande så långt möjligt tillgodoses. Det ska

samtidigt präglas av humanitet. Kriminalisering med därpå följande

bestraffning utgör statens yttersta maktmedel mot medborgarna.

Användning av tvångsåtgärder mot enskilda får aldrig göras mer

ingripande än som är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden.

Även om allmänprevention och individualprevention i någon

utsträckning förlorat sin centrala roll som styrande för påföljdssystemet

har de ändå alltjämt betydelse för att beskriva de närmare ändamålen med

påföljdsregleringen.

Det torde således inte kunna bestridas att påföljdssystemet skall syfta

till allmänprevention. Den moralbildande eller moralförstärkande effekt

som kriminalisering och upprätthållandet av det därmed följande

straffhotet innebär måste således tas till vara. Allmänpreventionen verkar

huvudsakligen genom lagens straffhot och en i anslutning därtill

upprätthållen fast och konsekvent praxis som visar att straffhotet inte är

tomt.

Reformarbetet på påföljdsområdet har inneburit att

individualpreventiva hänsyn fått en minskad betydelse vid

påföljdsbestämningen. Det måste på det hela taget anses vara en riktig

utveckling att sätta brottet, och inte brottslingen, i centrum. Samtidigt

finns det fortfarande starka skäl för att ta hänsyn till den dömdes

personliga förhållanden inte minst för att straffsystemet skall präglas av

humanitet. Individualpreventiva hänsyn bör därför många gånger kunna

prägla verkställigheten av en påföljd. Dessutom finns det ett intresse av

att kunna döma ut påföljder som medför den kontroll och påverkan som

kan antas bäst tillgodose det brottsförebyggande syftet. Det kan också

vara nödvändigt att bedöma om en person kan genomföra en viss

sanktion. Påföljdssystemets trovärdighet torde nämligen vara beroende

av att utdömda påföljder också i stor utsträckning genomförs.

Även om det sålunda finns goda skäl för att i vissa fall ta hänsyn till

den dömdes personliga förhållanden måste den grundläggande

utgångspunkten för påföljdsbestämningen vara brottets svårhet. Ju

allvarligare brottet är, desto allvarligare straffrättsligt ingripande bör

följa. Påföljdssystemet bör tillgodose krav på proportionalitet, rättvisa,

klarhet, förutsebarhet och konsekvens.

Det finns också ett intresse av att påföljdssystemet tillgodoser

samhällsskyddet. Vid grova brott eller vid återfall i brott måste samhället

kunna reagera med stränga sanktioner. Människor har en rätt till skydd

mot grov brottslighet.

Någon genomgripande förändring av påföljdssystemet bör inte

genomföras

Påföljdsreformen år 1989 innebar en omfattande förändring av den

grundläggande ordningen för påföljdsbestämningen i svensk rätt. Även

om regleringen i sina huvuddrag nära anknöt till den praxis som utbildats

vid domstolarna innebar den en betydande förändring av såväl strukturen

som begreppsapparaten för påföljdsval och straffmätning.

Reformen har blivit väl mottagen. Inte minst av remisskritiken kan

utläsas att reformen har inneburit en välbehövlig uppstramning av

grunderna för påföljdsvalet och straffmätningen. I detta avseende synes

den ha väl tjänat sitt syfte att bl.a. öka förutsebarheten och likheten inför

lagen.

Straffsystemkommitténs förslag kan sägas bygga vidare på den

grundsyn som 1989 års reform vilade på. Genom förslagen undanröjs de

sista resterna av behandlings- och prognostänkande som grundval för

straffmätning och påföljdsval. Kommittén har, bl.a. för att åstadkomma

detta, föreslagit omfattande förändringar i regelverket och

begreppsapparaten. De nuvarande påföljderna döps om och

omstruktureras och nya påföljder införs. Även om i vissa avseenden

betydande likheter finns med nuvarande reglering har kommittén

presenterat ett i stort sett helt nytt författningsförslag i relevanta delar av

brottsbalken.

I likhet med kommittén anser regeringen att det är viktigt att

straffsystemet utformas så att krav på proportionalitet, rättvisa, klarhet

och förutsebarhet tillgodoses. Kommitténs förslag innebär obestridligen

ett ytterligare hävdande av dessa principer. Förslaget i dessa delar

framstår också som mycket genomarbetat, logiskt och konsekvent.

Betydande remisskritik har dock framförts av innebörd att kommittén har

drivit de nämnda principerna för långt och föreslagit ett system som

saknar nödvändig flexibilitet. Regeringen kan i viss utsträckning ansluta

sig till denna bedömning.

Vid utformningen av påföljdssystemet går inte att bortse ifrån att det

yttersta syftet med straffsystemet är att förebygga brottslighet. Även om

påföljdsregleringen inte i sina grundläggande drag skall bygga på

prognoser om den dömdes möjlighet att avhålla sig från fortsatt

brottslighet finns ett intresse av att kunna välja den påföljd som är bäst

ägnad att motverka återfall i brott. I dagens påföljdssystem medges i viss

utsträckning att sådana hänsyn tas. Det ger sig tillkänna främst vid valet

mellan villkorlig dom och skyddstillsyn, vid den närmare utformningen

av skyddstillsynspåföljden i det enskilda fallet och vid vårdpåföljderna.

Särskilt från de allmänna domstolarna har framförts kritik mot

kommitténs förslag att reducera möjligheterna till sådana bedömningar.

Det har framförts att påföljdssystemet härigenom blir stelbent och

mekaniskt. Det finns enligt regeringens mening en betydande risk för att

ett system som bortser från de individuella förutsättningarna leder till

minskat hänsynstagande till humanitära aspekter. Förslaget kan

härigenom, trots sina ambitioner i motsatt riktning, leda till ett mer

repressivt system än det vi har idag.

Kommittén har anfört att behandlingstanken får sin betydelse först på

verkställighetsstadiet. Enligt regeringens mening kan man dock inte helt

bortse från det samband som finns mellan påföljdsregleringen och

reglerna för verkställighet. Om verkställigheten, utformad efter ett

individuellt behov, blir alltför olika framstår ändå inte systemet som

konsekvent och rättvist i alla avseenden. Vid påföljdsbestämningen

måste således viss hänsyn tas till de individuella förutsättningarna för

verkställighet.

Den påföljdstrappa som kommittén föreslagit medför, även om den till

det yttre bygger på ett renodlat återfallskriterium, också av nödvändighet

att sådana hänsyn tas. Således fordrar tre av trappstegen, samhällstjänst,

fängelse genom elektronisk övervakning och kontraktsvård, i princip

samtycke av den tilltalade. I detta avseende skiljer sig inte förslaget, vare

sig principiellt eller praktiskt, från vad som gäller redan i dag. Det

innebär att dessa tre trappsteg inte är tillgängliga för domstolen vid

påföljdsvalet om sådant samtycke inte ges. Den olikhet beträffande

påföljdsvalet för olika dömda som ligger i kravet på samtycke kvarstår

således med kommitténs förslag. Systemet blir härigenom inte så

renodlat och konsekvent som kommittén föresatt sig.

Att i en strafftrappa byggd huvudsakligen på ett återfallskriterium

inkludera denna typ av påföljder, vilka fordrar en aktiv medverkan från

den dömde, ger också andra problem. Straffsystemets trovärdighet torde

vara beroende av att utdömda påföljder också kan genomföras. Någon

lämplighetsprövning vid utdömandet av särskilt samhällstjänst och

fängelse genom elektronisk övervakning skall enligt kommittén normalt

inte ske. Med hänsyn till utformningen av systemet framstår detta också

som konsekvent. Det kan dock inte bortses från risken att förslaget kan

medföra en ogynnsam klientsammansättning vid samhällstjänst och

intensivövervakning. Det finns således en viss risk att antalet avbrutna

och undanröjda påföljder härigenom blir så stort att påföljdsformerna

förlorar i trovärdighet. En visst utrymme för prövning av lämpligheten i

det enskilda fallet av vissa påföljder torde därför inte kunna undvaras.

Det är vidare angeläget att domarnas erfarenhet och kompetens tas till

vara. Även om principen om likhet inför lagen skall hävdas, bör, inom de

ramar som detta medger, domarna ges möjlighet att anpassa påföljden

med hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden. De, i och för sig

begränsade, möjligheter därtill som dagens påföljdssystem medger bör

enligt regeringens mening i huvudsak behållas. Erfarenheten talar för att

denna ordning främjar inte minst humaniteten i påföljdssystemet.

Vad som nu sagts innebär att kommitténs förslag skulle behöva

underkastas en betydande omarbetning, bl.a. för att skapa ökad

flexibilitet i systemet. En sådan omarbetning skulle emellertid vara svår

att göra utan att förändra den grundstruktur som systemet bygger på.

Som tidigare framhållits framstår kommitténs förslag i sina huvuddelar

som mycket genomarbetat, logiskt och konsekvent. Förslaget till nytt

straffsystem utgör således en sammanhängande struktur som dock är

starkt präglad av de grundläggande kriminalpolitiska ställningstaganden

som kommittén valt som utgångspunkt för sitt arbete. Att genomföra en

sådant förslag endast delvis eller i starkt modifierad form ter sig svårt.

Konsekvensen i systemet skulle därvid gå förlorad. Det framstår inte

heller som försvarligt att genomföra sådana omfattande systematiska och

begreppsmässiga förändringar som kommittén föreslagit, om inte detta

föranleds av ett motsvarande behov av att förändra reglerna i materiellt

hänseende. Kontinuiteten i påföljdssystemet bör således inte brytas utan

att det finns starka skäl för det. Med hänsyn till vad vi tidigare anfört

anser regeringen inte att de skäl som kan anföras till stöd för kommitténs

förslag är tillräckliga härför.

Sammanfattningsvis anser regeringen att kommitténs förslag i dess

huvuddel inte bör läggas till grund för en genomgripande reform av

påföljdssystemet. Som vi återkommer till nedan bör vissa frågor om

påföljdssystemets utformning bli föremål för ytterligare överväganden.

Några av de frågor som kommittén behandlat bör emellertid tas upp

redan nu. En av dessa avser bestämmelserna om villkorlig frigivning. I

denna del ansluter sig regeringen i stor utsträckning till kommitténs

överväganden. Kommittén har också behandlat angelägna frågor om

samhällstjänst och om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Vi

återkommer till dessa frågor i det följande.

Vissa delar av straffsystemet bör reformeras

Det reformarbete som skett på påföljdsområdet har i stor utsträckning

avsett möjligheten att finna bärkraftiga alternativ till fängelsestraffet.

Detta reformarbete måste enligt regeringens mening fortsätta. Det finns

starka skäl att begränsa användningen av fängelse. Skadeverkningarna av

anstaltsvistelse och den negativa inverkan ett fängelsestraff kan ha för

den dömdes möjlighet att anpassa sig i samhället är välkända. Det gäller i

särskilt hög grad för unga människor. Samtidigt finns anledning att

betona att en absolut förutsättning för att alternativa åtgärder skall bli

framgångsrika och vinna acceptans hos allmänheten är att de framstår

som trovärdiga.

Försöksverksamheterna med samhällstjänst och intensivövervakning

med elektronisk kontroll har i detta avseende fallit väl ut. Såväl

samhällstjänst som intensivövervakning har på kort tid blivit naturliga

inslag i påföljdssystemet. De har medgett utvidgade möjligheter att

undvika anstaltsvistelse utan att påföljdssystemet, såvitt kan bedömas,

förlorat i trovärdighet. Även om regeringen inte finner skäl att välja den

lösning för permanentning av dessa inslag i påföljdssystemet som

kommittén föreslagit bör i detta lagstiftningsärende ställning tas till vad

som skall gälla fortsättningsvis för samhällstjänst och

intensivövervakning med elektronisk kontroll. Den försöksvisa ordning

som hittills gällt bör därför upphöra.

Regeringen behandlar i avsnitt 5 nedan samhällstjänstens ställning. Där

föreslås att samhällstjänst utvidgas och permanentas. Förslaget innebär

att samhällstjänst införs som ett förstärkande inslag vid skyddstillsyn och

villkorlig dom. Samhällstjänst skall även fortsättningsvis utgöra ett

alternativ till fängelse.

Intensivövervakning med elektronisk kontroll är i nuvarande

försöksverksamhet utformad som en verkställighetsreglering. Korta

fängelsestraff kan under vissa i lagen angivna förhållanden verkställas i

form av intensivövervakning. Regeringen föreslår i avsnitt 6 nedan att

denna ordning skall gälla även fortsättningsvis.

Reglerna om villkorlig frigivning bör reformeras. Dagens system där

vissa intagna kan erhålla villkorlig frigivning efter halva strafftiden

avskaffas. Regeringen föreslår att ett system med generell villkorlig

frigivning efter två tredjedelar av strafftiden skall införas. Reglerna om

förverkande av villkorligt medgiven frihet skall samtidigt stramas upp.

Särskilda regler om senareläggning av villkorlig frigivning vid

misskötsamhet under anstaltstiden skall också införas. Förslagen

behandlas i avsnitt 9 nedan.

Ungdomspåföljderna skall reformeras. Promemorians förslag har fått

bred anslutning av remissinstanserna. Det bör nu i allt väsentligt

genomföras. Det innebär att socialtjänsten skall behålla huvudansvaret

för ungdomar i åldern 15 17 år som begår brott. Samtidigt skall

påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten göras tydligare. De

grundläggande principerna om rättvisa, proportionalitet och förutsebarhet

skall i ökad utsträckning prägla påföljdsbestämningen också för unga

lagöverträdare. Möjligheterna att döma ungdomar till fängelse skall

minskas ytterligare. I detta syfte föreslås införande av en ny påföljd

sluten ungdomsvård som skall vara tillämplig när synnerliga skäl för ett

frihetsberövande föreligger. Regeringen behandlar dessa förslag i avsnitt

10 nedan.

Vissa frågor bör övervägas ytterligare

De förändringar som regeringen nu förordar medför inte att

påföljdssystemet blir fritt från invändningar. Det kommer således att

kvarstå brister som inte avhjälps genom regeringens förslag.

En sådan brist kan sägas vara risken för viss otydlighet som systemet

medför. Det gäller särskilt förutsättningarna för utdömande av och

relationen mellan de icke frihetsberövande påföljderna. En huvuduppgift

för kommittén var att överväga denna fråga. Ett alternativ som

kommittén därvid hade att ta ställning till var om de icke

frihetsberövande påföljderna skulle inordnas i ett system med villkorligt

fängelse. Kommitténs har avvisat en sådan lösning. Kommittén anför

som skäl härför bl.a. att ett system med villkorligt fängelse, vid en

närmare granskning, inte framstår som så tydligt som det i förstone kan

tyckas och att det riskerar att öka repressionen i påföljdssystemet.

Ett relativt stort antal remissinstanser har beklagat att kommittén inte

lagt fram ett fullständigt förslag till ett alternativ med villkorligt fängelse.

De har anfört att kommittén överdrivit svårigheterna och nackdelarna

med ett sådant system.

Regeringen vill inte bestrida att de ytterligare alternativ vid

påföljdsbestämningen som nu införs knappast ökar tydligheten och

överskådligheten i påföljdssystemet. Det är emellertid ett pris som

regeringen i detta läge anser värt att betala för att skapa ändamålsenliga

och trovärdiga alternativ till fängelse. Den bristande överskådlighet som

således alltjämt finns i påföljdssystemet bör dock inte negligeras.

Regeringen är för sin del inte övertygad om att de nackdelar som

obestridligen är förenade med ett system med villkorligt fängelse och

som kommittén pekar på inte skulle kunna överbryggas. Kommitténs

redovisning i denna fråga ger dock inte ett fullständigt underlag för

denna bedömning. Regeringen avser därför att ta initiativ till en fortsatt

analys av möjligheterna att skapa en reglering av särskilt de icke

frihetsberövande påföljderna som är tydligare och mer lättillgänglig än

dagens regler och därvid göra en fördjupad analys av möjligheterna att

skapa ett system med villkorligt fängelse.

Domstolarnas påföljdsval, särskilt vid straffvärden på fängelse upp till

ett år, styrs i mycket hög utsträckning, förutom av den tilltalades tidigare

brottslighet, av brottets art. Kommittén har särskilt uppehållit sig vid val

av påföljd vid sådan s.k. artbrottslighet, alltså sådana brott som normalt

föranleder fängelsestraff redan vid straffvärden på en eller ett par

månader. Kommittén betonar vikten av att vid bedömningen av om ett

brott är av en sådan art att det bör föranleda fängelse beakta

förhållandena i det enskilda fallet. Bl.a. i syfte att betona att påföljdsvalet

skall göras efter en avvägning av samtliga omständigheter har kommittén

föreslagit att det av lagtexten skall framgå att en sammanvägning av

brottets straffvärde och art skall göras vid detta val. Regeringen delar i

och för sig kommitténs bedömning att ett klargörande av påföljdsvalet

vid s.k. artbrottslighet skulle kunna motiveras. Denna fråga kan dock inte

ses isolerat från bedömningen av vilka omständigheter som skall

föranleda en sådan kategorisering och relationen mellan en sådan

bedömning och straffvärdebedömningen. Såsom närmare redovisas i

avsnitt 7 nedan bör frågor med anknytning härtill övervägas ytterligare

inom ramen för den analys om villkorligt fängelse som regeringen nämnt

ovan.

Regeringen gör i avsnitt 8 nedan bedömningen att kommitténs förslag

avseende utvidgad användning av böter som påföljd nu inte bör

genomföras. Som motiv anför regeringen bl.a. att tillgänglig statistik

talar för att betalningsfrekvensen för böter sjunkit påtagligt under senare

tid och att detta riskerar urholka trovärdigheten i den utvidgning som

kommittén föreslår. Regeringen delar dock kommitténs bedömning att

bötestraffet generellt bör komma till ökad användning. Det finns enligt

regeringens mening anledning att i lämpligt sammanhang på nytt

överväga denna fråga. Regeringen avser att återkomma härtill. I det

sammanhanget bör också övervägas hur verkställigheten av bötesstraffet

kan effektiviseras.

Kommittén pekar vidare på problemet att engagemanget hos

frivårdsmyndigheterna kan vara avgörande för påföljdsvalet i enskilda

fall. Detta är en berättigad kritik. I denna del vill regeringen hänvisa till

och betona vikten av det utvecklingsarbete som pågår inom

kriminalvården när det gäller att få större likformighet i tillämpningen av

frivårdspåföljder. Också införandet av lokala kriminalvårdsmyndigheter

bör vara av godo i denna process. Regeringen vill vidare betona att det i

domstolarnas ansvar för påföljdsfrågan ingår att se till att det finns ett

tillräckligt underlag för att bedöma dessa frågor.

Slutligen måste också frågan om betalningsansvaret för

kontraktsvården få sin lösning. Kommittén kritiserar att finansieringen av

sådan vård kan påverka straffbestämningen i enskilda fall men föreslår

ingen lösning på problemet. Den nämnda kritiken är berättigad.

Regeringen konstaterar att denna fråga tagits upp i ett flertal

sammanhang utan att ha fått någon tillfredsställande lösning. Regeringen

avser mot denna bakgrund att tillsätta en utredning med uppdrag att lägga

fram förslag som innebär att domstolarna i enskilda fall skall kunna

döma till kontraktsvård utan att behöva beakta frågan om påföljdens

finansiering.

5 Samhällstjänst

5.1 Systemet med samhällstjänst permanentas och

utvidgas

Regeringens förslag: Samhällstjänst skall utgöra ett permanent inslag

i påföljdssystemet och ha formen av en särskild föreskrift vid

skyddstillsyn eller villkorlig dom.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommitténs förslag innebär att

samhällstjänst införs såsom ett permanent inslag i straffsystemet och

utformas som ett självständigt straff.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs

förslag. Några remissinstanser, bl.a. Helsingborgs tingsrätt,

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) samt Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet ställer sig dock negativa till att göra samhällstjänsten

till en självständig påföljd. Fakultetsnämnden anser att samhällstjänst bör

kunna användas som ett förstärkande inslag även vid villkorlig dom.

Bakgrund: Den 1 januari 1990 påbörjades en lokalt avgränsad

försöksverksamhet med samhällstjänst. Verksamheten omfattade

brottmål som prövades vid Uppsala, Linköpings, Helsingborgs, Malmö

och Gävle tingsrätter samt mål som överklagades från någon av dessa

tingsrätter till högre rätt. Domstolen gavs här möjlighet att under vissa

förutsättningar döma till samhällstjänst i stället för till fängelse.

Försöksverksamheten reglerades i lagen (1989:928) om

försöksverksamhet med samhällstjänst.

Den 1 januari 1993 utvidgades försöksverksamheten, genom lag

1993:372, till att avse hela landet. Den utvidgade tillämpningen

tidsbegränsades till utgången av år 1995 i avvaktan på att en mer

permanent ordning kan införas. I samband därmed ändrades lagens rubrik

på så sätt att ordet försöksverksamhet togs bort. Detta gjordes för att

markera att den andra treårsperioden mer hade karaktären av en

provisorisk lösning än en egentlig försöksverksamhet (prop. 1991/92:109

s. 12). Lagens giltighetstid har därefter, genom lag 1995:1361, förlängts

till utgången av år 1998.

Gällande rätt

Samhällstjänst är utformad som en speciell form av föreskrift vid

skyddstillsyn. Skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst är avsedd

att vara ett alternativ till fängelse. En förutsättning för samhällstjänst är

därför att föreskriften bedöms vara av avgörande betydelse för att rätten

skall kunna döma till skyddstillsyn i stället för till fängelse. Dessutom

krävs att den tilltalade förklarar sig villig att följa en sådan föreskrift.

En föreskrift om samhällstjänst innebär att den dömde åläggs att utföra

oavlönat arbete under viss tid, lägst 40 och högst 200 timmar. Antalet

timmar bestäms av domstolen efter brottslighetens straffvärde.

Anledningen till att straffvärdet valts som grund för omfattningen av det

arbete som den dömde skall utföra är främst att en sådan ordning antas

bäst kunna tillgodose kraven på förutsebarhet, enhetlighet och

proportionalitet (prop. 1989/90:7 s. 24).

Vid bedömningen av frågan om samhällstjänst kan ådömas skall

förutom brottets art och svårhet samt gärningsmannens ålder även dennes

lämplighet tillmätas betydelse. Den närmare kriterierna för användningen

av samhällstjänst redovisas i förarbetena till försökslagen (prop.

1989/90:7 s. 19 ff).

Som tidigare nämnts får en dom på samhällstjänst meddelas endast om

den tilltalade samtyckt. Kravet på samtycke motiveras bl.a. med att det

behövs samarbetsvilja från den dömdes sida för att samhällstjänsten skall

kunna genomföras. Som ett ytterligare skäl för detta krav anges i

förarbetena att det är oklart, huruvida samhällstjänst av den typ som det

här är fråga om omfattas av det i Europarådets konvention angående

skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna

(art. 4) intagna förbudet mot att utsätta andra straffade personer än dem

som är intagna i kriminalvårdsanstalt eller villkorligt frigivna för

påtvingat arbete.

För att samhällstjänst skall kunna komma i fråga måste de allmänna

förutsättningarna för skyddstillsyn vara uppfyllda. Det skall alltså finnas

anledning att anta att påföljden kan bidra till att den tilltalade avhåller sig

från fortsatt brottslighet (30 kap. 9 § brottsbalken).

Brottsförebyggande rådets utvärdering

När regeringen fattade beslut om att inleda en försöksverksamhet med

samhällstjänst fick BRÅ i uppdrag att utvärdera denna. I juni 1994

presenterade BRÅ en rapport benämnd Samhällstjänst som alternativ till

fängelse. Rapporten är en utvärdering av den regionalt avgränsade

försöksverksamhet som bedrevs under åren 1990 1992.

Utvärderingen belyser i huvudsak två övergripande frågeställningar.

Den ena är hur den praktiska verksamheten har fungerat och utvecklats i

jämförelse med de uttalanden som gjordes i propositionen. Den andra är

hur resultaten av verksamheten stämmer överens med de mål och

grundläggande antaganden som framgår av propositionen. Starkt

sammanfattat kan sägas att verksamheten i sig har fungerat problemfritt

men att alla mål inte har uppfyllts. Det bör påpekas att man i rapporten,

av ett antal närmare angivna skäl, framhåller att det förhållandet att alla

mål som anges i propositionen inte har uppnåtts inte är detsamma som att

försöksverksamheten har misslyckats. Vidare kan nämnas att

rättsväsendets erfarenheter enligt rapporten i huvudsak är positiva, med

undantag för en samfälld kritik mot kopplingen mellan samhällstjänst

och skyddstillsyn. Nästan 90 procent av de dömda slutförde

samhällstjänsten. Däremot har samhällstjänst, enligt rapporten, endast i

50 75 procent av fallen ersatt fängelse. Vidare anges att samhällstjänst

hade kunnat dömas ut i dubbelt så många fall, om urvalsrutinerna hade

fungerat bättre.

Skälen för regeringens förslag: Samhällstjänst har utgjort ett inslag i

det svenska påföljdssystemet i snart åtta år, de första åren i form av en

försöksverksamhet och därefter såsom en mera provisorisk ordning i

avvaktan på ett slutligt ställningstagande beträffande dess plats i

påföljdssystemet. Som vi tidigare framhållit talar starka skäl för att så

långt det är möjligt försöka ersätta fängelsestraff som verkställs i anstalt

med andra påföljder eller verkställighetsformer. Detta förutsätter

emellertid att det finns alternativ till fängelse som är trovärdiga i den

meningen att de kan anses i sådan grad ingripande för den dömde att de

utgör en tillräcklig reaktion på den brottsliga gärningen. Både

erfarenheterna från andra länder och från den hittillsvarande

tillämpningen i Sverige talar för att samhällstjänst kan spela en viktig roll

för att åstadkomma sådana trovärdiga alternativ till fängelse.

Mot denna bakgrund får nu tiden anses vara mogen att ta upp frågan

om att permanenta samhällstjänsten och, utifrån de erfarenheter som

vunnits genom den hittillsvarande tillämpningen, göra de ytterligare

överväganden som är nödvändiga beträffande dess närmare utformning

och tillämpning.

Av Brottsförebyggande rådets utvärdering av de två första årens

användning av samhällstjänst framgår att denna i huvudsak har fungerat

bra under försöksperioden. I stort bör därför den nuvarande ordningen,

som baseras på innehållet i den tidsbegränsade lagen om samhällstjänst

och den praxis som har utvecklats kring denna, kunna läggas till grund

för en reform som innebär att samhällstjänsten görs till ett permanent

inslag i påföljdssystemet och att bestämmelserna om samhällstjänst

arbetas in i brottsbalken.

Redan under försökstiden framfördes emellertid kritik mot att

möjligheten att meddela föreskrift om samhällstjänst är begränsad till fall

där påföljden bestäms till skyddstillsyn. En förutsättning för att döma till

den påföljden är att det kan antas att påföljden kan bidra till att den

tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Om det aktuella brottet

antas utgöra en engångsföreteelse hos en i övrigt skötsam person är

förutsättningarna för skyddstillsyn oftast inte uppfyllda. I ett sådant fall

ligger det närmast till hands att döma till villkorlig dom. Detta förutsätter

att den villkorliga domen i kombination med eventuella böter är en

tillräckligt ingripande påföljd med hänsyn till brottets straffvärde och art.

I annat fall måste påföljden bestämmas till fängelse. Vad nu sagts innebär

att det kan förekomma fall där påföljden måste bestämmas till fängelse

endast därför att det inte finns anledning anta att den dömde skall göra

sig skyldighet till fortsatt brottslighet, trots att samhällstjänst framstår

som en lämplig reaktion på brottet.

En möjlighet att åstadkomma en ordning där samhällstjänst kan

användas såsom alternativ till fängelse även när förutsättningar för att

döma till skyddstillsyn saknas är att såsom kommittén föreslagit göra

samhällstjänsten till en egen påföljd. I enlighet med vad vi tidigare anfört

i avsnitt 4 ställer vi emellertid oss tveksamma till den långtgående reform

av påföljdssystemet som kommittén har föreslagit. Detta innebär att vi

också anser att försiktighet bör iakttas när det gäller att införa nya

självständiga påföljder för brott. Att infoga samhällstjänsten som en ny

självständig påföljd i påföljdssystemet skulle nämligen innebära att

betydande ändringar fick göras av nuvarande regler om påföljdsval.

Således skulle det vara nödvändigt att inbördes rangordna de icke

frihetsberövande påföljderna och skapa nya bestämmelser om valet

mellan dem. Det skulle dessutom vara nödvändigt att tillskapa en ny

återfallsreglering. En sådan omfattande omdaning av påföljdssystemet

anser vi i enlighet med vad vi tidigare sagt inte vara motiverat. Svea

hovrätt förordar också i sitt remissvar en friare möjlighet att som en

skärpning av påföljden meddela föreskrifter om samhällstjänst än vad

kommittén har föreslagit. Regeringen finner med hänsyn till det anförda

att övervägande skäl talar emot att göra samhällstjänst till en självständig

påföljd.

Ett annat alternativ är att ändra förutsättningarna för skyddstillsyn så

att den påföljden kan användas även när det inte föreligger någon risk för

fortsatt brottslighet. Skyddstillsyn innebär emellertid att den dömde ställs

under övervakning som syftar till att avhålla honom från fortsatt

brottslighet. Även i andra avseenden är påföljden uppbyggd kring

intresset av att rehabilitera den dömde. Att införa en möjlighet att döma

även sådana personer till skyddstillsyn som inte har något behov av

övervakning eller andra åtgärder för att avhålla sig från fortsatt

brottslighet skulle innebära ett omotiverat avsteg från de principer som

bär upp vårt nuvarande påföljdssystem.

Vi förordar i stället en tredje möjlighet, nämligen att det görs möjligt

att förena även en villkorlig dom med en föreskrift om samhällstjänst.

Som Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför i sitt

remissvar bör samhällstjänst kunna utnyttjas för att ge ett inslag av

straffmätningskaraktär också vid villkorlig dom. Därigenom erhålls en

ordning som innebär att samhällstjänst kan komma ifråga såsom

alternativ till ett fängelsestraff även när det saknas behov av att ställa den

dömde under övervakning. Genom att förena den villkorliga domen med

en föreskrift om samhällstjänst erhåller påföljden erforderlig skärpa för

att på ett trovärdigt sätt kunna ersätta ett fängelsestraff också i vissa fall

där en villkorlig dom i kombination med böter inte medför tillräcklig

grad av ingripande.

Vi återkommer i det följande beträffande de förslag som en sådan

reform föranleder.

5.2 Samhällstjänst skall utgöra ett alternativ till ett

fängelsestraff

Regeringens förslag: Villkorlig dom eller skyddstillsyn med

föreskrift om samhällstjänst skall dömas ut endast i fall där ett

fängelsestraff annars skulle kommit ifråga. Längden av det alternativa

fängelsestraffet skall anges i domslutet.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Kommittén har dock föreslagit att det skall finnas en

möjlighet att i domslutet ange hur lång tid av villkorligt medgiven frihet

som rätten hade förklarat förverkad om fängelse hade dömts ut.

Remissinstanserna: Det flesta remissinstanser tillstyrker utredningens

förslag eller lämnar det utan erinran. Regionåklagarmyndigheten i

Jönköping anser att det är ologiskt att sätta ut ett alternativt straff

eftersom samhällstjänst är att betrakta som lindrigare än fängelse. Några

remissinstanser anser att det förhållandet att samhällstjänsten skall utgöra

ett alternativ till fängelse medför att ungdomar, för vilka det krävs

särskilda eller synnerliga skäl för att döma till fängelse, kommer i fråga

för samhällstjänst i alltför liten utsträckning.

Skälen för regeringens förslag: När försöksverksamheten med

samhällstjänst inleddes 1990 var utgångspunkten att skyddstillsyn med

föreskrift om samhällstjänst skulle utgöra ett alternativ till fängelsestraff.

Enligt lagen (1989:928) om samhällstjänst får en föreskrift om

samhällstjänst meddelas om en sådan föreskrift är av avgörande

betydelse för att rätten skall kunna döma till skyddstillsyn eller förordna

att tidigare ådömd skyddstillsyn skall omfatta nya brott. Resultatet av

Brottsförebyggande rådets utvärdering av samhällstjänsten under

försöksverksamheten tyder på att möjligheten att döma till samhällstjänst

till övervägande delen också har använts i fall där rätten annars hade

dömt till ett fängelsestraff. Till viss del torde emellertid samhällstjänst ha

kommit att tillämpas i fall där rätten annars hade dömt till villkorlig dom

eller skyddstillsyn utan föreskrift om samhällstjänst. Detta torde vara

svårt att undvika. Särskilt när det gäller unga lagöverträdare kan det i och

för sig vara förståeligt om rätten har lättare att finna att tillräckliga skäl

för fängelse föreligger när detta i praktiken leder till en dom på

skyddstillsyn med samhällstjänst än när fängelsestraffet faktiskt måste

dömas ut. Utvärderingen ger emellertid inte vid handen att detta skett i så

stor omfattning att inte samhällstjänsten fortfarande kan sägas vara ett

alternativ till fängelse .

Såsom några remissinstanser har påpekat innebär det förhållandet att

det krävs synnerliga respektive särskilda skäl för att döma unga personer

till fängelse en begränsning av möjligheten att meddela föreskrift om

samhällstjänst för unga lagöverträdare. Enligt regeringens mening finns

emellertid inte tillräckliga skäl att utvidga möjligheterna att meddela en

föreskrift om samhällstjänst även till sådana fall där frivårdspåföljden

inte är avsedd att ersätta ett fängelsestraff. Ett viktigt syfte med att införa

samhällstjänst i påföljdssystemet är att minska antalet fängelsestraff och

därmed den skadliga inverkan ett sådant frihetsberövande kan ha, särskilt

på unga individer. Detta syfte skulle förfelas om samhällstjänsten i stor

utsträckning i stället kom att användas som en förstärkning av påföljden i

andra fall än där det är aktuellt att döma till fängelse. En möjlighet att

utdöma samhällstjänst i sådana fall skulle huvudsakligen tjäna som en

ökning av repressionsgraden i påföljdssystemet. Såsom anges i avsnitt 10

nedan föreslår regeringen vidare att en möjlighet skall ges att kombinera

påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten med en föreskrift

om att den unge skall utföra oavlönat arbete eller liknande under ett visst

antal timmar. Härigenom tillgodoses också till viss del de önskemål som

framförts om utvidgade möjligheter att använda samhällstjänst för

ungdomar.

Genom kravet på att längden av det alternativa fängelsestraffet skall

anges i domslutet markeras på ett tydligt sätt att det endast är i situationer

där rätten annars skulle ha dömt till fängelse som det kan komma i fråga

att välja en frivårdspåföljd i kombination med samhällstjänst (angående

påföljden sluten ungdomsvård, se avsnitt 10). Dessutom fyller en sådan

uppgift i domslutet en viktig funktion, dels genom att det görs klart för

den dömde vad han har att vänta om han inte fullgör den föreskrivna

samhällstjänsten, dels genom att straffmätningen görs tydlig för

åklagaren och andra som har att ta ställning till domens innehåll.

Kommittén föreslår att det skall vara möjligt för rätten att när den

bestämmer alternativstraffet även ange hur stor del av eventuell

villkorligt medgiven frihet som skulle ha förklarats förverkad om rätten i

stället hade dömt till fängelse. Som kommittén själv påpekar är det

emellertid endast undantagsvis som rätten har anledning att döma till

samhällstjänst när förverkande av villkorlig frihet är aktuellt. Det torde

således vara mycket sällsynt att förutsättningarna för att döma till en

frivårdspåföljd med föreskrift om samhällstjänst är uppfyllda om den

tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott för vilket han har dömts till

fängelse och dessutom återfallit i brott under prövotiden. För de få fall

detta skulle bli aktuellt bör det vara möjligt att underlåta att förklara

villkorlig frihet förverkad. Att som kommittén föreslår införa ett slags

villkorligt förverkande framstår som mindre tilltalande från principiell

synpunkt. En sådan ordning skulle motverka syftet bakom systemet med

villkorlig frigivning och dessutom onödigt komplicera påföljdssystemet.

5.3 Antalet timmar samhällstjänst

Regeringens förslag: Antalet timmar samhällstjänst som den dömde

skall utföra skall bestämmas till lägst 40 och högst 240.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Kommittén har dock även föreslagit att det i lagtexten skall anges på

vilket sätt antalet timmar samhällstjänst skall förhålla sig till det

alternativa fängelsestraffets längd.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs

förslag eller lämnar dem utan erinran. Falu tingsrätt och

Åklagarmyndighten i Köping anser att det lägsta antalet timmar

samhällstjänst bör sättas lägre än fyrtio timmar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande lag är det lägsta

antalet timmar samhällstjänst som rätten kan föreskriva att den dömde

skall utföra 40 och det högsta antalet 200. I den proposition som föregick

försökslagen anges att minimi- respektive maximitiden överensstämmer

med vad som är vanligast i de andra länder där samhällstjänst

förekommer (prop. 1989/90:7 s. 24). Det var mot denna bakgrund som

försökslagen utformades. Vidare angavs i propositionen att antalet

arbetstimmar vid strafftider som annars skulle uppgå till åtta månader

eller mer bör bestämmas till det maximala antalet, medan ett alternativt

fängelsestraff på upp till en månad inte bör föranleda mer än 40 timmars

arbete. För alternativa straff däremellan angavs såsom en grov tumregel

att varje tänkt månads fängelse anses motsvara ca 25 arbetstimmar.

Försöksverksamheten visar enligt Brottsförebyggande rådets rapport

en tendens att domstolarna bestämmer antalet timmar samhällstjänst

något lägre än vad den i förarbetena angivna tumregeln motsvarar. Som

exempel kan anges att två månaders alternativstraff vanligtvis resulterade

i 60 timmar, fyra månader i 100 timmar och sex månader i 150 timmar

samhällstjänst. Ett problem som framhålls i rapporten är att tumregeln 25

timmar per månad jämfört med det fastslagna högsta respektive lägsta

antalet timmar, 40 respektive 200, inte går jämt ut.

Kommittén föreslår med utgångspunkt i vad nu sagts att minimiantalet

40 timmar behålls oförändrat och skall motsvara en månads alternativt

fängelsestraff. Antalet timmar ökas sedan med 20 för varje ytterligare

månads alternativt fängelsestraff upp till 240 timmar, motsvarande elva

månaders fängelse. Detta innebär alltså att det maximala antalet timmar

föreslås ökat med 40. Ökningen svarar mot kommitténs uppfattning att

det vid påföljdsvalet skall råda en presumtion för att påföljden, vid en

bedömning enbart utifrån brottets straffvärde, skall bestämmas till

samhällstjänst när straffvärdet uppgår till mellan nio månader och ett år.

Kommittén diskuterar även huruvida minimigränsen bör sänkas för att

på så sätt kunna uppnå full proportionalitet mellan antalet timmar

samhällstjänst och det alternativa fängelsestraffet. Därvid anför

kommittén bl.a. att en för låg minimigräns skulle kunna få till följd att

man i allmänhet ansåg att samhällstjänst inte var tillräckligt ingripande

för att ersätta fängelse eller att domstolarna fick denna uppfattning och

blev mer obenägna att välja en sådan påföljd.

Regeringen instämmer i huvudsak i vad kommittén sålunda anfört. Det

minsta antalet timmar samhällstjänst som kan kopplas till en villkorlig

dom eller skyddstillsyn bör alltså vara 40. Vidare bör det högsta antalet

timmar höjas från dagens 200 till 240 såsom kommittén föreslagit. Detta

innebär att samhällstjänst kan utnyttjas i större utsträckning än i dag

såsom alternativ till fängelse. Vi kan även i huvudsak instämma i vad

kommittén har anfört beträffande förhållandet mellan antalet timmar

samhällstjänst och längden på det alternativa fängelsestraffet.

Kommitténs förslag i denna del bör således kunna tjäna som vägledning

för domstolarna.

Till skillnad från kommittén anser vi emellertid inte att förhållandet

mellan antalet timmar samhällstjänst och längden av det alternativa

fängelsestraffet bör regleras i lag. En sådan reglering skulle på ett

olyckligt sätt binda upp domstolarna vid bestämmande av påföljden i det

enskilda fallet. Även om kommitténs förslag alltså bör tjäna som

utgångspunkt vid bestämmande av antalet timmar samhällstjänst, kan det

i vissa fall finnas skäl att göra en avvikande bedömning. Avgörande för

denna bedömning måste vara om påföljden i dess helhet framstår som en

tillräckligt ingripande reaktion på brottet. Därvid måste den tilltalades

personliga förhållanden vägas in liksom vilken grad av ingripande

påföljden innebär utöver samhällstjänsten, t.ex. i form av böter,

övervakning eller eventuell behandling. Det kan inte heller bortses från

att en villkorlig dom är i praktiken mindre ingripande än en

skyddstillsyn, eftersom den villkorliga domen inte är förenad med

övervakning och inte heller kan förenas med föreskrifter om behandling.

Också detta talar för att antalet timmars samhällstjänst bör bestämmas

utifrån en helhetsbedömning. Skillnaden i graden av ingripande mellan

villkorlig dom och skyddstillsyn uppvägs i någon mån av att den

villkorliga domen, till skillnad från skyddstillsyn, regelmässigt förenas

med böter. Som vi återkommer till nedan förslår vi att den rådande

presumtionen för att en villkorlig dom skall förenas med böter inte skall

gälla i fall där rätten meddelar en föreskrift om samhällstjänst. Något

förbud mot att samtidigt döma till böter och meddela en föreskrift om

samhällstjänst föreslår vi emellertid inte. Vi återkommer till detta i det

följande avsnittet.

5.4 Samhällstjänst i kombination med andra påföljder

eller föreskrifter

Regeringens förslag: Samhällstjänst skall inte kunna kombineras

med fängelse enligt 28 kap. 3 § brottsbalken eller med kontraktsvård.

Det skall vara möjligt att kombinera samhällstjänst med ett

bötesstraff, men någon presumtion för detta skall inte gälla. I övrigt

skall det inte finnas någon inskränkning i möjligheterna att kombinera

samhällstjänsten med sådana föreskrifter som kan förekomma vid

villkorlig dom eller skyddstillsyn.

Straffsystemkommitténs förslag utgår från att samhällstjänst inte kan

kombineras med andra påföljder. Kommittén har dock föreslagit att ett

påverkansprogram skall ingå som ett obligatoriskt inslag vid

samhällstjänst.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i

denna del. Malmö tingsrätt, Falu tingsrätt, Åklagarmyndigheten i

Uppsala, Kriminalvårdsstyrelsen och Sveriges Kristna råd tillstyrker

kommitténs förslag såvitt avser påverkansprogram medan SACO

samverkansorgan inom kriminalvården och Akademikerförbundet SSR

avstyrker att påverkansprogrammet görs till ett obligatorium.

Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande lagen om

samhällstjänst föreskrivs ingen begränsning av möjligheten för rätten att

när den dömer till skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst även

döma till böter enligt 28 kap. 2 § brottsbalken eller fängelse enligt 3 § i

samma kapitel. Frågan berörs heller inte i motiven. Det får emellertid

anses vara uppenbart att det inte varit lagstiftarens avsikt att

samhällstjänst skall kombineras med fängelse. Tvärtom framgår av

motiven att en kategori av brottslingar som kan komma i fråga för

samhällstjänst är bl.a. sådana som på grund av återfall i brott är aktuella

för att dömas till fortsatt skyddstillsyn kombinerad med fängelse enligt

28 kap. 3 § brottsbalken. Samhällstjänsten är således snarare avsedd att

ersätta ett sådant fängelsestraff än att komplettera det. När det gäller

frågan om samhällstjänst skall kunna kombineras med böter finns ingen

annan vägledning än bestämmelsen i 30 kap. 10 § brottsbalken enligt

vilken rätten vid bedömningen av om skyddstillsyn skall förenas med

böter skall beakta om detta är påkallat med hänsyn till brottslighetens

straffvärde eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet. Som regel

torde det inte föreligga skäl för ett bötesstraff om de nu angivna

omständigheterna i stället beaktas på så sätt att skyddstillsynen förenas

med en föreskrift om samhällstjänst.

I samband med att samhällstjänsten permanentas såsom en del av

påföljdssystemet finns anledning att uttryckligen reglera frågan om

samhällstjänst skall kunna kombineras med böter eller fängelse.

Till en början anser regeringen att eftersom samhällstjänst syftar till att

utgöra ett alternativ till fängelse ter det sig naturligt att det inte skall

vara

möjligt att i det enskilda fallet kombinera skyddstillsyn med både

samhällstjänst och fängelse. Detta bör komma till klart uttryck i lagen.

När det sedan gäller frågan om böter skall kunna dömas ut i

kombination med en frivårdspåföljd som förenats med föreskrift om

samhällstjänst gör regeringen följande överväganden. Som tidigare

nämnts finns inget förbud mot att kombinera skyddstillsyn med böter i

fall där skyddstillsynen förenas med en föreskrift om samhällstjänst,

även om detta i praktiken knappast förekommer. Det saknas enligt vår

mening skäl att göra ändring häri. Huvudregeln bör således liksom i dag

vara att brottslighetens straffvärde, art och den tilltalades tidigare

brottslighet i tillräcklig utsträckning kan beaktas genom förekriften om

samhällstjänst. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan finns enstaka

fall där omständigheterna är sådana att det framstår som befogat att även

döma ut ett bötesstraff. Det kan till exempel röra sig om situationer där

brottets art är sådan att det framstår som oundgängligen påkallat att

förstärka skyddstillsynen även med ett bötesstraff för att kunna undvika

att döma till fängelse.

När rätten dömer till villkorlig dom finns en presumtion för att domen

skall kombineras med ett bötesstraff. Således föreskrivs i 30 kap. 8 §

brottsbalken att villkorlig dom skall förenas med dagsböter, om inte ett

bötesstraff med hänsyn till andra följder av brottet skulle drabba den

tilltalade alltför hårt. Denna presumtion bör inte gälla när den villkorliga

domen förenas med samhällstjänst. I sådana fall bör i stället

samhällstjänsten användas som ett skärpande inslag i påföljden i syfte att

åstadkomma en tillräcklig reaktion på brottet. Liksom när det gäller

skyddstillsyn i förening med samhällstjänst kan det emellertid finnas

situationer där samhällstjänsten inte ensam kan tillgodose detta intresse.

För dessa fall bör det vara möjligt att döma till böter jämte den

villkorliga domen. Sådana situationer som nu avses kan antas vara

vanligare när rätten dömer till villkorlig dom än till skyddstillsyn

eftersom den villkorliga domen inte innebär någon övervakning och

därför är mindre ingripande i sig. Som vi tidigare nämnt kan detta i vissa

fall föranleda rätten att förena en villkorlig dom med ett högre antal

timmars samhällstjänst än vad den skulle gjort om den i stället hade dömt

till skyddstillsyn. Rätten bör emellertid vara oförhindrad att i stället

förstärka den villkorliga domen också med ett bötesstraff om detta i det

enskilda fallet framstår som mer ändamålsenligt än att öka antalet timmar

samhällstjänst.

Liksom kommittén anser vi att det inte skall vara möjligt att vid en

dom på skyddstillsyn meddela föreskrifter om både kontraktsvård och

samhällstjänst. Detta torde framgå redan av systematiken i nuvarande

bestämmelser om påföljdsval. Såväl kontraktsvård som samhällstjänst

utgör således alternativ till fängelse. De har emellertid i sådan grad skilda

tillämpningsområden att de får anses oförenliga. Vi anser inte att det

behövs någon uttrycklig bestämmelse i lag för att markera detta.

När det slutligen gäller möjligheten att förena den villkorliga domen

eller skyddstillsynen med såväl samhällstjänst som annan föreskrift än

som nu nämnts, t.ex. om vård mot missbruk, anser vi att det inte bör gälla

några särskilda begränsningar. Andra föreskrifter än att fullgöra

samhällstjänst kommer i fråga främst i samband med skyddstillsyn och

avser då vanligen skyldighet för den dömde att underkasta sig viss

behandling. Även vid villkorlig dom är det emellertid möjligt att meddela

vissa föreskrifter, nämligen att den dömde skall söka fullgöra

skadeståndsskyldighet eller att biträda den skadelidande med visst arbete

som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan (27 kap. 5 §

brottsbalken). Som vi tidigare anfört måste rätten när den bestämmer

påföljden göra en bedömning av vilken grad av ingripande påföljden

sammantaget medför för den tilltalade. Eventuella föreskrifter utöver

samhällstjänsten bör således beaktas vid fastställandet av antalet timmar

samhällstjänst och vid bedömningen om böter skall dömas ut jämte

samhällstjänsten.

I motsats till kommittén anser vi inte att ett påverkansprogram skall

ingå som en obligatorisk del i en påföljd som innefattar samhällstjänst.

Särskilt i fall där samhällstjänst döms ut i samband med villkorlig dom

framstår ett påverkansprogram som omotiverat eftersom en förutsättning

för att välja den påföljden är att det saknas särskild anledning att befara

att den tilltalade skall göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Inte

heller

anser vi det motiverat att alltid förena skyddstillsyn med en föreskrift om

att genomgå påverkansprogram. Detta bör i stället beslutas av domstolen

i varje enskilt fall med utgångspunkt i den tilltalades behov.

5.5 Kravet på samtycke behålls

Regeringen bedömning: Någon ändring bör inte göras beträffande

kravet på den tilltalades samtycke för att domstolen skall kunna

meddela en föreskrift om samhällstjänst.

Straffsystemkommitténs bedömning överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker

kommitténs bedömning eller lämnar den utan erinran. Malmö tingsrätt,

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) och Svenska Röda Korset framhåller

vikten av att den tilltalade är informerad om vad han samtycker till. BRÅ

anser att det är ett grundläggande krav att planeringen av

samhällstjänsten vid tidpunkten för huvudförhandlingen har kommit så

långt att tillräcklig information föreligger. Svenska Röda Korset pekar på

risken att en brottsling som samtyckt till samhällstjänst som sådan

tvingas utföra samhällstjänst hos en kyrka tillhörande en annan religion

än den han bekänner sig till.

Skälen för regeringens bedömning: Det har i olika sammanhang

uttryckts farhågor för att samhällstjänst utan samtycke skulle kunna

strida mot Sveriges internationella åtaganden enligt olika konventioner

och rekommendationer på människorättens område. Främst är det olika

bestämmelser om förbud mot tvångsarbete som har aktualiserats.

Kommittén har mot bakgrund härav övervägt innehållet i Europarådets

konvention angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna (SÖ 1952:35), Europarådets Recommendation

No. R. (92) 16 on Community Sanctions and Measures, FN:s konvention

om medborgerliga och politiska rättigheter (SÖ 1971:42) samt United

Nations Standard Minimum Rules for the Administration of Justice

( Beijing Rules ).

Kommitténs överväganden leder fram till slutsatsen att det liksom

tidigare är tveksamt huruvida samhällstjänst utan krav på samtycke

skulle strida mot Sveriges konventionsåtaganden. Regeringen kan

instämma i denna slutsats i och för sig. Ett krav på samtycke för att bl.a.

samhällstjänst skall kunna användas på förundersökningsstadiet ställs

visserligen upp i både Recommendation on Community Sanctions and

Measures och Beijing Rules. Någon omedelbar vägledning när det gäller

frågan om krav på samtycke från konventionssynpunkt är nödvändigt,

när samhällstjänst döms ut av domstol efter fällande dom, ger emellertid

inte detta. Det kan tilläggas att krav på samtycke finns i ett antal länder,

bl.a. Finland, Norge och England, åtminstone delvis av konventionsskäl.

Jämfört med det underlag man haft i tidigare lagstiftningsarbete där

frågan varit aktuell är det inte mycket nytt som har tillförts. Betydelsen

av samtycke till samhällstjänst skall emellertid inte överdrivas i nu

aktuellt hänseende. Som vi tidigare anfört är samhällstjänsten avsedd att

utgöra ett alternativ till fängelse. Om samhällstjänst av någon anledning

inte kan komma i fråga i ett visst fall innebär detta normalt att påföljden i

stället bestäms till fängelse. Situationen är densamma om någon som har

dömts till en frivårdspåföljd med samhällstjänst missköter denna och

påföljden undanröjs. Även då torde påföljden regelmässigt bestämmas

till fängelse. I båda fallen bestäms fängelsestraffets längd med

utgångspunkt i brottets straffvärde. En eventuell vägran att fullgöra

samhällstjänsten leder inte till att fängelsestraffet blir längre än annars.

En föreskrift om samhällstjänst kan inte heller verkställas tvångsvis.

Härav följer att om en person som dömts till samhällstjänst vägrar att

fullgöra denna försätter han sig inte i en sämre position än om han före

domen hade avböjt att dömas till samhällstjänst.

Mot bakgrund av vad som nu sagts framstår det som mindre sannolikt

att möjligheten att föreskriva samhällstjänst såsom den nu är konstruerad

skulle anses strida mot Sveriges internationella åtaganden på

människorättsområdet, även om kravet på samtycke för själva

påföljdsvalet skulle tas bort. Frågan om att behålla kravet på samtycke

eller inte bör därför diskuteras också från andra synpunkter.

Mot att behålla kravet på samtycke kan anföras att ett sådant krav är

principiellt tveksamt eftersom det kan sägas ge den tilltalade ett

bestämmande inflytande över samhällets reaktion på hans brott. En annan

nackdel med kravet på samtycke är att det begränsar samhällstjänstens

tillämpningsområde. Dessutom kan det, som någon remissinstans har

framhållit, anses olämpligt att ha en ordning som förutsätter att även en

tilltalad som förnekar brott tvingas ta ställning om han samtycker till att

fullgöra samhällstjänst.

Såsom kommittén anfört finns det emellertid också vissa fördelar med

att behålla kravet på samtycke. Särskilt kan framhållas att om det inte

krävs samtycke finns det en ökad risk för att den dömde inte är

motiverad. Samtidigt är det särskilt angeläget att försöka undvika

misslyckanden när det gäller samhällstjänst, eftersom sådana på sikt kan

leda till att det blir svårt att finna "arbetsgivare". Av naturliga skäl är

samtycke en förutsättning för att kunna döma till skyddstillsyn med

kontraktsvård. Samtycke krävs också för att ett fängelsestraff skall kunna

verkställas genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. I skenet

av detta väger principiella invändningar mot krav på samtycke vid

samhällstjänst mindre tungt.

Vad nu sagts leder enligt regeringens mening fram till slutsatsen att

kravet på samtycke bör behållas. Samtycket bör liksom i dag avges inför

rätten. Såsom vissa remissinstanser framhållit är det naturligtvis viktigt

att den tilltalade när han skall avge sitt samtycke har tillräcklig

information om vad samhällstjänsten kommer att innebära, så att han har

möjlighet att göra ett reellt övervägande. Detta kan i vissa fall vara svårt

att förena med intresset av att kunna döma till samhällstjänst även i fall

där sådan inte planerats i förväg av kriminalvårdsmyndigheten. Dessa

svårigheter skall emellertid inte tillmätas alltför stor betydelse. Den

tilltalade bör kunna upplysas av rätten om vad en dom som innefattar

samhällstjänst normalt innebär. Om den till samhällstjänst dömde

sedermera skulle finna att han inte kan acceptera det arbete han ålagts att

utföra och därför vägrar att utföra detta får rätten ta ställning till om

påföljden skall undanröjas och ett fängelsestraff utdömas. Som vi

tidigare framhållit befinner sig den dömde i ett sådant fall inte i sämre

ställning än om han från början förklarat att han inte samtyckte till

samhällstjänsten. Om de dömde har ett godtagbart skäl för sin vägran,

t.ex. att arbetet kommer i konflikt med hans religiösa eller etiska

övertygelse, bör påföljden givetvis inte undanröjas utan en annan

samhällstjänstplacering sökas.

5.6 Närmare om förutsättningarna för att döma till

samhällstjänst

Regeringens förslag: Rätten skall såsom särskilda skäl för att döma

till villkorlig dom eller skyddstillsyn kunna beakta att den tilltalade

har samtyckt till att den villkorliga domen eller skyddstillsynen

förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är

lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga

omständigheter.

Straffsystemkommitténs förslag innebär att lämplighetsprövningen

för att döma till samhällstjänst ersätts med en straffvalsregel och att

samhällstjänst skall väljas som förstahandspåföljd när brottets straffvärde

uppgår till mellan 8 10 månader och ett år.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till att

samhällstjänst får ett utvidgat tillämpningsområde i och för sig. Svea

hovrätt förordar dock en friare möjlighet för domstolen att som en

skärpning av påföljden meddela föreskrift om samhällstjänst än vad

kommittén har föreslagit. Hovrätten för Västra Sverige anser att

kommitténs förslag leder till omotiverad straffskärpning för personer

som utan att vara straffade tidigare begått brott med ett straffvärde på

mellan åtta månader och ett år. Flera remissinstanser, däribland

Hovrätten för Övre Norrland och Stockholms tingsrätt, anser att

lämplighetsprövningen bör vara kvar. Många remissinstanser framhåller

att samhällstjänst är en särskilt lämplig påföljd för unga lagöverträdare.

Skälen för regeringens förslag: Som vi tidigare framhållit utgör

samhällstjänsten ett viktigt instrument för att åstadkomma alternativ till

fängelsestraff. Med hänsyn härtill och de hittillsvarande goda

erfarenheterna bör enligt regeringens mening samhällstjänsten i

framtiden kunna få ett utökat användningsområde. I enlighet härmed har

vi i de tidigare avsnitten föreslagit dels att samhällstjänst skall kunna

användas också såsom en föreskrift vid villkorlig dom, dels att det

maximala antalet timmar samhällstjänst skall ökas från 200 till 240 och

dels att det i vissa fall skall vara möjligt att kombinera samhällstjänst

med böter. Det bör emellertid även övervägas om det i den nuvarande

lagstiftningen finns ytterligare hinder som bör undanröjas i syfte att

utöka användningen av samhällstjänst som alternativ till fängelse.

Brottets straffvärde

I förarbetena till lagen (1989:928) om samhällstjänst uttalas dels att

samhällstjänst endast undantagsvis bör kunna komma i fråga när

brottslighetens straffvärde överstiger ett års fängelse samt, såsom ett

riktmärke, att ett fängelsestraff på 8 10 månader bör motsvara det högsta

antalet timmar samhällstjänst (prop. 1989/90:7 s. 20). Vi kan i princip

ansluta oss till dessa uttalanden. Det bör således inte komma i fråga att

döma ut samhällstjänst när straffvärdet är så högt att det enbart på grund

därav föreligger hinder mot att välja en icke frihetsberövande påföljd

enligt de allmänna principerna för påföljdsval i 30 kap. brottsbalken. Vårt

förslag att öka det maximala antalet timmar samhällstjänst innebär

emellertid också att det antal månader fängelse som motsvaras av det

maximala timantalet ökar. Med tillämpning av den tumregel som vi

tidigare redogjort för skulle ett maximalt antal timmar samhällstjänst

motsvara ett fängelsestraff om 11 månader. Detta innebär alltså att

användningsområdet för samhällstjänst vidgas något. Det måste

emellertid understrykas att vad som nu sagts endast utgör en riktlinje och

att samtliga omständigheter måste beaktas när det gäller att bestämma

antalet timmar samhällstjänst i det enskilda fallet.

Brottets art

För närvarande är samhällstjänst avsedd att användas för främst två

kategorier brottslingar, nämligen den grupp som döms till frihetsstraff

efter återfall i inte alltför allvarliga förmögenhets- eller våldsbrott och

den grupp som med hänsyn till brottslighetens art döms till korta

fängelsestraff från 14 dagar till några få månader (se prop. 1989/90:7 s.

19). Samhällstjänst kan alltså användas även vid artbrottslighet. Som

exempel anges i propositionen misshandelsbrott av inte alltför allvarlig

art. Även om försiktighet är påkallad när det gäller användningen av

samhällstjänst vid narkotikabrottslighet, innebär förarbetena att inte

heller sådana brott är generellt undantagna. Också vid rattfylleri kan det,

enligt propositionen, finnas förutsättningar att använda samhällstjänst,

speciellt för yngre lagöverträdare.

Vissa ändringar avseende rattfylleribrott trädde i kraft den 1 februari

1994. Enligt ändringarna är normalpåföljden för grovt rattfylleri fängelse

(prop. 1993/94:44 s. 35). Den motivering som anfördes härför är att grovt

rattfylleribrott alltid innebär ett abstrakt faromoment. I propositionen

framhölls vidare att genom detta synsätt själva beteendet att köra

påverkad sätts i centrum. Även om relativt kort tid förflutit sedan

rattfyllerireformen trädde i kraft, torde kunna sägas att samhällstjänst

tillämpas förhållandevis sällan vid grovt rattfylleri. Under år 1994

dömdes till samhällstjänst för grovt rattfylleri i endast 129 fall, vilket i

och för sig är en icke ringa andel av det totala antalet

samhällstjänstdömda. Men siffran kan jämföras med att fängelse blev

påföljden för grovt rattfylleri i 3 586 domar.

Högsta domstolen dömde i rättsfallet NJA 1997 s. 278 en kvinna född

1968 till skyddstillsyn med samhällstjänst för grovt rattfylleri. Högsta

domstolen konstaterar därvid att det i själva lagtexten till lagen om

samhällstjänst inte finns någon begränsning till unga lagöverträdare eller

något förbud mot att föreskriva samhällstjänst som påföljd för rattfylleri

eller annat s.k. artbrott. Högsta domstolen fortsatte: Enligt HD bör det

vid valet mellan fängelse och skyddstillsyn som påföljd för grovt

rattfylleri vara möjligt att välja det senare alternativet för en tilltalad med

måttliga alkoholproblem, om skyddstillsynen innehåller ett

frihetsinskränkande moment som ger påföljden erforderlig skärpa (jfr

prop. 1989/90:70 s 40f). Ett sådant innehåll får den, om skyddstillsynen

förenas med samhällstjänst av tillräcklig omfattning .

Det är inte regeringens avsikt att den nu aktuella reformen skall

innebära någon ändring av gällande rätt såvitt avser användningen av

samhällstjänst vid artbrottslighet såsom den kommit till uttryck vid

kombination med skyddstillsyn. Möjligheten att välja villkorlig dom eller

skyddstillsyn med samhällstjänst i stället för fängelse som påföljd för

brott som med hänsyn till sin art annars skulle ha lett till ett fängelsestraff

bör således tillämpas med utgångspunkt i den praxis som har utvecklats

på grundval av lagen om samhällstjänst (se bl.a NJA 1991 s. 444 och

507, NJA 1992 s. 590, NJA 1994 s.153 och 468 samt det tidigare nämnda

NJA 1997 s. 278). Införande av kombinationen villkorlig dom med

samhällstjänst medför dock, även med denna utgångspunkt, en

utvidgning av möjligheterna att döma till frivårdspåföljd med

samhällstjänst också vid artbrottslighet. Det gäller särskilt sådana fall där

de objektiva förutsättningarna varit sådana att rätten skulle ha kunnat

bestämma påföljden till skyddstillsyn med samhällstjänst, men där den

tilltalades personliga förhållanden varit sådana att förutsättningar för

skyddstillsyn saknats, t.ex. eftersom det inte funnits något

övervakningsbehov.

Återfall

En av de grupper som enligt förarbetena till den nuvarande lagen kan

komma ifråga för samhällstjänst utgörs av personer som annars skulle

dömas till fängelse efter återfall i inte alltför allvarliga förmögenhets-

eller våldsbrott. I denna grupp finner man enligt förarbetena bl.a.

personer som efter tidigare domar på skyddstillsyn på grund av återfall i

brott är aktuella antingen för att få en dom på s.k. fortsatt skyddstillsyn

kombinerad med ett fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § brottsbalken eller

för att för den nya brottsligheten dömas till ett särskilt fängelsestraff med

stöd av 34 kap. 1 § första stycket 2 brottsbalken samtidigt som

verkställigheten av den tidigare ådömda skyddstillsynen fortsätter (prop.

1989/90:7 s. 19).

Det är alltså möjligt enligt gällande rätt att döma till samhällstjänst i

fall där den tilltalade annars skulle ha dömts till fängelse på grund av sin

tidigare brottslighet. Enligt vår mening bör detta gälla även

fortsättningsvis. Vi kan inte se något behov av att begränsa

samhällstjänstens användningsområde i detta hänseende. Den som

tidigare dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn och som återfaller i

brott under prövotid bör alltså ofta kunna bli föremål för en föreskrift om

samhällstjänst, om inte den nya brottslighetens straffvärde eller art utgör

hinder mot detta i enlighet med vad som tidigare sagts. Om den tidigare

påföljden är villkorlig dom bör det alltså vara möjligt att på grund av

återfallet i stället döma till skyddstillsyn med samhällstjänst när

förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn bör det vara möjligt att med stöd av 34 kap. brottsbalken

döma till fortsatt skyddstillsyn och förena denna med samhällstjänst.

Som vi tidigare anfört kan det däremot mera sällan komma i fråga att

döma till en frivårdspåföljd med samhällstjänst när den tilltalade har

återfallit i brott under prövotid efter villkorlig frigivning från fängelse. I

dessa fall torde den tidigare brottsligheten ofta tala emot att den tilltalade

är lämplig för samhällstjänst.

Om den tilltalade har återfallit i brott under prövotid efter en tidigare

dom som innefattar föreskrift om samhällstjänst bör det endast

undantagsvis kunna komma i fråga att på nytt låta samhällstjänst ingå i

påföljden. Är den tidigare påföljden villkorlig dom är detta naturligt. Av

34 kap. 5 § första stycket brottsbalken följer att det inte är möjligt att

förordna att en villkorlig dom skall omfatta ytterligare brott, om dessa

begåtts efter prövotidens början. I de flesta fall bör därför återfall i brott

under prövotid efter villkorlig dom leda till att den villkorliga domen

undanröjs och ersätts av ett fängelsestraff. Det kan även tänkas att rätten

väljer att döma särskilt för den nya brottsligheten till ett fängelsestraff.

Det kan emellertid förekomma fall där den nya brottsligheten, med

hänsyn till att den är bagatellartad eller av annat skäl, inte bör föranleda

att ett fängelsestraff döms ut. I dessa situationer bör det vara möjligt att

undanröja den villkorliga domen och i stället döma till skyddstillsyn med

samhällstjänst.

Är den tidigare påföljden skyddstillsyn med föreskrift om

samhällstjänst och sker återfallet under prövotiden kan rätten enligt 34

kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken förordna att den tidigare påföljden

skall omfatta även det nya brottet. I enlighet med vad tidigare sagts bör

emellertid denna möjlighet utnyttjas restriktivt. För de fall som trots detta

kan komma ifråga bör rätten ges möjlighet att utöka antalet timmar

samhällstjänst.

Även när en tidigare påföljd som innefattar samhällstjänst är till fullo

verkställd bör iakttas återhållsamhet med att på nytt döma till en

frivårdspåföljd med föreskrift om samhällstjänst. Att det vid återfall i

brott mer sällan blir fråga om att döma till villkorlig dom med

samhällstjänst följer av innehållet i 30 kap. 7 § första stycket

brottsbalken. Också för att döma till skyddstillsyn med samhällstjänst bör

emellertid en viss inte alltför kort tid förflyta efter att någon avtjänat en

frivårdspåföljd med föreskrift om samhällstjänst i stället för fängelse

innan han på nytt kan komma i fråga för en sådan påföljd (jfr

motsvarande förslag när det gäller verkställighet av fängelse genom

intensivövervakning med elektronisk kontroll, avsnitt 6.3 nedan). Det

finns inte anledning att här ange någon exakt tidsgräns, men i vart fall

några år bör ha förflutit sedan den tidigare påföljden till fullo verkställts.

Dessutom bör krävas att den tilltalade under mellantiden inte dömts för

annan brottslighet till svårare straff än böter.

Åldersprövningen

Enligt förarbetena till den nuvarande lagen om samhällstjänst är det

främst personer i ålderskategorin 18 24 år för vilka samhällstjänst bör

kunna bli aktuell (prop. 1989/90:7 s. 21). Samtidigt sägs emellertid i

propositionen att lagöverträdare som är äldre än 24 25 år inte bör

uteslutas. Avsikten var att låta försöksverksamheten utvisa huruvida det

finns personer inom den äldre åldersgruppen som är lämpliga för

samhällstjänst (a. prop. s. 21). När det gäller personer som är yngre än 18

år påpekades att bestämmelsen i 30 kap. 5 § brottsbalken om att det krävs

synnerliga skäl för att döma till fängelse gör att utrymmet för

samhällstjänst blir ytterst begränsat.

Av de 743 personer som under 1996 dömdes till skyddstillsyn med

samhällstjänst tillhörde 613 åldersgruppen 18 24 år medan 113 var äldre

och 17 var yngre. Domstolarna har således i enlighet med förarbetena

betraktat samhällstjänsten såsom främst avsedd för unga lagöverträdare.

Av Brottsförebyggande rådets utvärdering av samhällstjänsten framgår

emellertid att de personer över 24 år som har dömts till samhällstjänst har

klarat att genomföra den lika väl som personerna i den yngre

åldersgruppen. Det har över huvud taget inte framkommit något som

talar för att personer över 24 år skulle vara mindre lämpade för

samhällstjänst i och för sig. Som tidigare nämnts har också Högsta

domstolen i rättsfallet NJA 1997 s. 278 dömt en kvinna född 1968 för

grovt rattfylleri till skyddstillsyn med samhällstjänst under åberopande

av bl.a. att det i lagtexten inte finns någon begränsning av

samhällstjänstens tillämpningsområde till unga lagöverträdare.

Regeringen anser mot bakgrund härav att det inte finns skäl att nu

införa någon begränsning av samhällstjänstens användningsområde till

någon viss åldersgrupp. Visserligen kan samhällstjänsten sägas vara

särskilt lämpad för unga lagöverträdare eftersom kontakten med en

arbetsplats kan fylla en rehabiliterande funktion för den unge. Detta bör

emellertid inte utesluta att samhällstjänsten utnyttjas såsom alternativ till

fängelsestraff också för äldre lagöverträdare, om de övriga

förutsättningarna för samhällstjänst är uppfyllda.

Lämplighetsprövningen

Enligt gällande rätt skall avseende fästas vid gärningsmannens

möjligheter att genomföra den samhällstjänst som kan komma att

åläggas. I förarbetena till lagen om samhällstjänst uttalades att eftersom

målsättningen är att den dömde skall klara att genomföra

samhällstjänsten är det naturligt att bedömningen av hans möjligheter i

detta avseenden tillmäts betydelse. Departementschefen anförde därvid

att samhällstjänst torde vara mindre lämplig som påföljd för personer

med allvarliga missbruksproblem. Det kunde enligt henne över huvud

taget ifrågasättas om aktiva missbrukare, oavsett missbrukets art, har

förmåga att genomföra ett sådant arbete (prop. 1989/90:7 s. 21). Några

andra kriterier för bedömningen av den tilltalades lämplighet angavs inte.

Enligt Brottsförebyggande rådets utvärdering av den regionalt

avgränsade försöksverksamheten med samhällstjänst undanröjdes

samhällstjänsten för personer med missbruksproblem i större

utsträckning än för andra. Emellertid genomförde 70 procent av

missbrukarna sin samhällstjänst, vilket kan jämföras med att den totala

genomförandefrekvensen var 88 procent. I rapporten anges också att 30

procent av dem som dömdes till samhällstjänst hade mera allmänna

missbruksproblem och att sju procent hade uttalade missbruksproblem.

Enligt regeringens mening talar starka skäl för att behålla

lämplighetsprövningen. För att samhällstjänst skall kunna utgöra ett

trovärdigt alternativ till fängelse är det av yttersta vikt att en hög andel av

de dömda också fullgör vad som ålagts dem och att möjligheten till

undanröjande av påföljden mera sällan behöver användas. Riksåklagaren

har också i sitt remissvar betonat att möjligheterna för bl.a.

samhällstjänsten att kunna behålla sin trovärdighet är på ett avgörande

sätt förbundna med att det görs ett urval av dem som skall komma i fråga

för påföljden. Det bör därför ankomma på domstolen att med

utgångspunkt i vad som är känt om den tilltalades personliga

förhållanden göra en bedömning av hans möjligheter att fullgöra

samhällstjänsten. Därvid bör naturligtvis tas hänsyn till den tilltalades

egen inställning till samhällstjänsten. Missbruksproblem hos den

tilltalade bör inte omedelbart diskvalificera honom från att dömas till en

påföljd som innefattar samhällstjänst, utan bedömningen måste göras

utifrån samtliga relevanta förhållanden. Vid mer allvarligt missbruk är

det emellertid naturligt att i stället välja ett mer behandlingsinriktat

påföljdsalternativ, såsom kontraktsvård. Detta gäller särskilt om

missbruket är pågående. Några närmare riktlinjer för bedömningen av en

persons lämplighet att fullgöra samhällstjänst behöver enligt vår mening

inte ges. Det bör således ankomma på domstolen att utifrån

omständigheterna i varje enskilt fall göra den erforderliga bedömningen.

Därvid är det naturligtvis av stor vikt att rätten har tillgång till ett

fullödigt underlag. Vi har i avsnitt 4 pekat på betydelsen av det

utvecklingsarbete som pågår inom kriminalvården när det gäller att få

större likformighet i tillämpningen av frivårdspåföljder samtidigt som vi

har betonat domstolens ansvar för att inhämta erforderlig utredning för

att kunna göra ett riktigt påföljdsval.

5.7 Ansvaret för och tillgången på samhällstjänstplatser

Regeringens förslag: Kriminalvårdsmyndigheten skall ha ansvar för

att en samhällstjänstplats ordnas för den dömde. En sådan plats

behöver inte vara anvisad innan domstolen dömer i målet. I huvudsak

skall samhällstjänsten förläggas till ideell verksamhet. Samhällstjänst

skall emellertid också kunna verkställas inom ramen för offentlig

verksamhet.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Många remissinstanser ifrågasätter om det är

möjligt att uppbringa erforderligt antal samhällstjänstplatser. Flera

remissinstanser har också framhållit att offentlig verksamhet lämpar sig

mindre väl för verkställighet av samhällstjänst.

Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande ordningen innebär att

den plats där samhällstjänsten skall utföras inte behöver vara anvisad när

domstolen dömer till samhällstjänst. Denna ordning förefaller inte ha

medfört några problem under försöksverksamheten. Enligt förarbetena

till denna (prop. 1989/90:7 s. 23 f.) bör strävan emellertid vara att

domstolen skall ha ett så fylligt underlag som möjligt, av vilket det

framgår vilka arbeten som det kan bli frågan om, ifall påföljden bestäms

till samhällstjänst, och vilka regler som i övrigt skall gälla för

verkställigheten. Mot bakgrund av erfarenheterna från

försöksverksamheten och vårt förslag att samhällstjänsten skall kunna

tillämpas i större utsträckning än för närvarande och även i situationer

där den tilltalade inte är i behov av övervakning, menar vi att det inte är

nödvändigt att domstolen har någon närmare information om vad en

samhällstjänst i det enskilda fallet kommer att innebära.

Vi förordar alltså att den lokala kriminalvårdsmyndigheten även i

fortsättningen skall ha ansvar för att anskaffa samhällstjänstplatser. En

sådan plats behöver dock inte vara ordnad innan domstolen dömer i

målet. Domstolen behöver inte heller förses med uppgifter om olika

möjliga samhällstjänstplatser. Däremot bör den lokala

kriminalvårdsmyndigheten före huvudförhandlingen, i de fall då

personutredning görs, informera den tilltalade om vad samhällstjänst i

allmänhet innebär och inhämta hans inställning till att fullgöra

samhällstjänst.

Tillgången på samhällstjänstplatser

Vårt förslag att vidga tillämpningsområdet för samhällstjänsten

aktualiserar frågan vilken inriktningen skall vara när det gäller valet av

samhällstjänstplatser. I detta hänseende uttalade departementschefen i

förarbetena till försöksverksamheten (prop. 1989/90:7 s. 27) att ett värde

med att införa samhällstjänst ligger i att den dömde får känna att han gör

något meningsfullt och att han ges möjlighet att ingå i en

arbetsgemenskap med personer som inte tillhör hans vanliga

umgängeskrets. Därvid hänvisade hon till erfarenheterna från Danmark

enligt vilka många dömda fortsätter att hålla kontakten med

arbetsplatserna även efter det att de har fullgjort samhällstjänsten. Hon

anförde vidare att det därför är viktigt att valet av arbetsuppgifter sker så

att de dömda inte uppfattar samhällstjänsten som förnedrande eller

integritetskränkande samt att arbetsuppgifterna så långt det är möjligt bör

vara av annan art än sådana som normalt utförs av anställda.

Departementschefen uttalade mot denna bakgrund att det ligger ett

särskilt värde i att förlägga samhällstjänsten till någon form av ideell

verksamhet.

Utvärderingen av samhällstjänsten visar att valet av arbetsuppgifter

och samhällstjänstplatser under försöksverksamheten stämmer överens

med den inriktning som anges i propositionen. Verksamheten förefaller

dessutom ha fungerat väl. Vi anser därför att valet av arbetsuppgifter

även fortsättningsvis bör ske från i huvudsak samma utgångspunkter som

under försöksverksamheten.

Som flera remissinstanser har framhållit är det emellertid osäkert om

det ökade behov av platser som vårt förslag innebär kan täckas av ideella

organisationer. Kommittén uppger att dess kontakter med olika

frivårdsmyndigheter i och för sig har gett vid handen att ett ökat behov

av i storleksordningen två till tre gånger troligen i huvudsak kan

tillgodoses genom de ideella organisationerna. Men i den mån så inte kan

ske menar vi liksom kommittén att man bör kunna prova även nya typer

av samhällstjänstplatser. Närmast till hands ligger då offentlig, dvs.

kommunal och statlig verksamhet, men inte heller andra lösningar bör

uteslutas.

Ett skäl för att under försöksverksamheten använda ideell verksamhet

var att man därmed hoppades kunna etablera fortsatta kontakter mellan

den dömde och hans "arbetsplats". Av Brottsförebyggande rådets rapport

framgår emellertid att denna förhoppning inte har infriats. Givetvis anser

vi att kontakter av detta slag är värdefulla och att ansträngningar bör

göras för att åstadkomma sådana, särskilt för yngre personer. Detta bör

emellertid inte ensamt utgöra ett skäl mot att pröva också andra

arbetsgivare för samhällstjänsten när detta framstår som lämpligt.

Något som också talar för att det bör ske en utvidgning av kretsen av

arbetsgivare är att vissa nya grupper, som kan förväntas ha delvis andra

behov än de som omfattas av försöksverksamheten, kommer att bli

aktuella för samhällstjänst. Som exempel kan nämnas en tidigare

ostraffad person i medelåldern som har begått ett skattebrott inom ramen

för sin näringsverksamhet och där omständigheterna är sådana att

påföljden inte kan stanna vid enbart villkorlig dom och böter. Ett annat

exempel är en tilltalad som har vissa missbruksproblem vilka dock inte är

så allvarliga att samhällstjänst inte bör kunna komma i fråga. Det är inte

säkert att ideell verksamhet i alla sådana fall är det bästa alternativet. Här

kan offentlig verksamhet vara en möjlighet. En annan möjlighet som bör

kunna komma i fråga, åtminstone för vissa kategorier av

samhällstjänstdömda, är att kriminalvården i egen regi anordnar lämpligt

arbete, t.ex. genom att sätta upp särskilda arbetslag som utför

miljövårdsinsatser eller annat arbete utanför den reguljära

arbetsmarknadens ram.

I den mån samhällstjänstplacering inom offentlig verksamhet kommer

i fråga är det viktigt att detta sker med urskiljning. Det får inte

förekomma att en placering av en samhällstjänstdömd innebär att

personer som är föremål för det offentligas omsorger eller service utsätts

för risker. Restriktivitet bör iakttas t.ex. när det gäller att placera

samhällstjänstdömda inom verksamheter som avser omsorg eller vård,

särskilt av barn och äldre personer. Vissa former av placeringar anser vi

uteslutna. Personer som är dömda för sexualbrottslighet bör t.ex. inte

utföra samhällstjänst bland barn. Är den dömde missbrukare är det vidare

viktigt att placeringen inte innebär att hans tillgång till t.ex. narkotiska

preparat underlättas.

En synpunkt som har framförts vid tidigare diskussioner om införande

av samhällstjänst är att ett straff av detta slag riskerar att inkräkta på

tillgången på arbeten på den normala arbetsmarknaden. Den nuvarande

utformningen av samhällstjänsten kan emellertid knappast sägas ha lett

till att dessa farhågor har besannats. I detta sammanhang bör man också

betänka att kriminalvården sedan länge anordnat sysselsättning för

intagna i form av bl.a. verkstadsproduktion, utan att detta har ansetts

otillbörligt påverka antalet arbetstillfällen hos motsvarande verksamhet

inom näringslivet.

Med hänsyn till vad som nu sagts anser vi således att kriminalvården

bör kunna söka lämpliga placeringar för samhällstjänstdömda inom ett

något större område än vad som varit fallet hitintills. Därvid bör de olika

förutsättningar och behov som finns hos skilda kategorier av dömda

beaktas. De tidigare nämnda utgångspunkterna, dvs. att arbetsuppgifterna

skall kunna upplevas som meningsfulla, att den dömde får ingå i någon

form av arbetsgemenskap samt att arbetet inte får vara av

integritetskränkande natur skall naturligtvis gälla inom de nya områdena

för samhällstjänstplacering. Som Kriminalvårdsstyrelsen framhåller i sitt

remissvar är det viktigt att se utbyggnaden och de ändrade

förutsättningarna i ett långsiktigt perspektiv, där det handlar om att

systematiskt bygga upp arbetsmöjligheter genom samordning med andra

aktörer.

5.8 Verkställighet av samt ändring eller upphävande av

en föreskrift om samhällstjänst

Regeringens förslag: En föreskrift om samhällstjänst verkställs av

den lokala kriminalvårdsmyndigheten. Föreskriften får ändras eller

upphävas av övervakningsnämnden om påföljden är skyddstillsyn och

av rätten om påföljden är villkorlig dom.

Straffsystemkommitténs förslag om verkställighet av samhällstjänst

överensstämmer i sak med regeringens. Kommitténs har föreslagit att

övervakningsnämnden skall få ändra vad som bestämts i fråga och det

oavlönade arbetes omfattning, om det finns särskilda skäl till det.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt

kommitténs förslag eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt det nuvarande systemet är

samhällstjänsten alltid kopplad till en dom på skyddstillsyn. Det är därför

naturligt att den lokala kriminalvårdsmyndigheten som verkställer

skyddstillsynen också verkställer samhällstjänsten. Detta bör gälla också

fortsättningsvis.

Vid införande av en möjlighet att förena även villkorlig dom med en

föreskrift om samhällstjänst uppkommer frågan om vilken myndighet

som i sådana fall skall ha ansvaret för verkställigheten. En villkorlig dom

innebär inte i sig någon kontakt med kriminalvården och det vore därför

inte uteslutet att låta någon annan myndighet ansvara för verkställigheten

av en eventuell föreskrift om samhällstjänst. I praktiken vore det

emellertid förenat med betydande nackdelar att ha parallella

organisationer för att verkställa samhällstjänst beroende på om

föreskriften därom har meddelats i samband med villkorlig dom eller

dom på skyddstillsyn. Övervägande skäl talar därför för att

kriminalvården bör ges i uppgift att verkställa samhällstjänst också i

samband med villkorlig dom.

Verkställighet av samhällstjänst efter villkorlig dom bör inte skilja sig

från verkställighet efter dom på skyddstillsyn, frånsett att den dömde inte

är underkastad övervakning. Det bör således i båda fallen ankomma på

den lokala kriminalvårdsmyndigheten att upprätta en arbetsplan för den

dömde och att sedan kontrollera att denna följs.

Liksom i dag bör samhällstjänsten kunna börja verkställas beträffande

den som dömts till skyddstillsyn redan från dagen för domen om inte

rätten enligt 28 kap. 5 § brottsbalken förordnat annat. Har däremot någon

dömts till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst kan påföljden

börja verkställas först när domen, genom nöjdförklaring eller annars,

vunnit laga kraft mot den dömde. Ingenting hindrar emellertid att den

lokala kriminalvårdsmyndigheten påbörjar planeringen av

samhällstjänsten redan dessförinnan, t.ex. genom att förbereda en

arbetsplan. Myndigheten bör emellertid avvakta med att ta kontakt med

den dömde tills domen har vunnit laga kraft mot honom.

Liksom i dag bör en arbetsplan för samhällstjänst innehålla såväl det

minsta som det högsta antalet timmars arbete som samhällstjänsten skall

omfatta per vecka eller månad. Antalet timmar per månad bör avpassas

så att avvecklingstiden för samhällstjänsten, dvs. den tidsperiod under

vilken samhällstjänsten verkställs i praktiken, blir lämpligt avpassad.

Lika med kommittén anser vi att såsom ett riktmärke bör gälla att 40 60

timmar samhällstjänst bör motsvara två månader i avvecklingstid och

varje ytterligare tjugotal timmar bör motsvara ytterligare en månad i

avvecklingstid. Ett enskilt arbetspass bör såsom ett riktmärke motsvara

fyra timmar.

Givetvis kan det finnas skäl att i enskilda fall avvika från vad som nu

sagts, t.ex. om detta föranleds av arbetsuppgifterna i ett visst fall. Liksom

i dag bör den lokala kriminalvårdsmyndigheten också kunna justera en

beslutad arbetsplan, om detta behövs på grund av ändrade förhållanden,

t.ex. arbetsbrist eller sjukdom.

Det kan emellertid även uppstå situationer då det finns skäl att ändra

innehållet i själva föreskriften om samhällstjänst, utan att

omständigheterna är sådana att den utdömda påföljden skall undanröjas.

Om det exempelvis utan den dömdes egen förskyllan uppstår hinder mot

att fullfölja samhällstjänsten hos en viss arbetsgivare och det endast

återstår några enstaka timmars arbete, bör det vara möjligt att i stället för

att anordna en ny placering sätta ned antalet timmar. Också i det fallet att

den dömde efter domen drabbas av allvarlig sjukdom eller skada som gör

att han är förhindrad att fullgöra samhällstjänsten före prövotidens

utgång, bör det vara möjligt att justera eller helt ta bort föreskriften om

samhällstjänst.

I den nuvarande lagen om samhällstjänst har uppgiften att ändra

innehållet i föreskriften om samhällstjänst lagts på

övervakningsmyndigheten. Regeringen anser att denna ordning, som

överensstämmer med kommitténs förslag, bör bestå för de fall då

samhällstjänsten utgör en föreskift vid skyddstillsyn. I de fall då

samhällstjänsten i stället utgör en föreskrift vid villkorlig dom anser vi

emellertid, som vi kommer att närmare utveckla i det följande avsnittet,

att övervakningsnämnden inte bör ha denna uppgift. I stället bör det

ankomma på rätten att efter anmälan från åklagare vid behov ändra eller

upphäva föreskriften om samhällstjänst.

5.9 Reaktioner vid misskötsamhet

Regeringens förslag: Systemen för reaktioner mot misskötsamhet vid

villkorlig dom eller skyddstillsyn tillämpas på motsvarande sätt när en

sådan påföljd förenats med samhällstjänst.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer i sak med

regeringens såvitt avser skyddstillsyn.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs

förslag eller lämnar det utan erinran. Göteborgs tingsrätt anser att en

undanröjd samhällstjänst skall leda till fängelse i anstalt och inte

elektronisk övervakning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande ordningen är

samhällstjänst alltid kopplad till en dom på skyddstillsyn. Detta innebär

att om någon missköter samhällstjänsten tillämpas samma reaktioner som

vid misskötsamhet av skyddstillsynen i allmänhet. Om den dömde inte

iakttar vad som åligger honom enligt domen på skyddstillsyn får

övervakningsnämnden således enligt 28 kap. 7 § brottsbalken bl.a.

meddela särskilda föreskrifter om vistelseort, bostad, arbetsanställning,

utbildning, läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling av

den dömde. Vidare kan övervakningsnämnden enligt bestämmelsen

meddela varning eller besluta om förlängning av övervakningen. Om den

dömde allvarligt åsidosatt sina åligganden och det kan antas att de

nyssnämnda åtgärderna inte är tillräckliga, skall övervakningsnämnden

enligt 28 kap. 8 § brottsbalken begära att en åklagare för talan hos

domstol om att skyddstillsynen skall undanröjas.

I förarbetena till lagen (1989:928) om samhällstjänst uttalas att det är

viktigt för att samhällstjänst skall vara ett trovärdigt alternativ till

fängelse att man har som utgångspunkt att misskötsamhet skall leda till

att talan förs om undanröjande (prop. 1989/90:7 s. 29). Normalt bör en

misskött samhällstjänst alltså betraktas som ett sådant allvarligt

åsidosättande av den dömdes åliggande att 28 kap. 8 § brottsbalken är

tillämplig. I propositionen sägs dock även att omständigheterna kan vara

sådana att övervakningsnämnden kan nöja sig med en varning.

Detta system för reaktion på misskötsamhet av skyddstillsyn som

förenats med samhällstjänst bör enligt regeringens mening gälla även

fortsättningsvis. Någon ändring av förutsättningarna för undanröjande av

påföljden på grund av misskötsamhet är inte heller avsedd.

Om någon åsidosätter sina åligganden enligt en villkorlig dom

ankommer det på åklagare att anhängiggöra talan vid domstol före

prövotidens utgång. Enligt 27 kap. 6 § brottsbalken kan domstolen därvid

meddela varning, meddela föreskrift om att den dömde skall fullgöra

skadeståndsskyldighet eller biträda den skadelidande med visst arbete,

eller undanröja den villkorliga domen och bestämma annan påföljd för

brottet.

Regeringen anser att detta system bör tillämpas även när en villkorlig

dom förenats med samhällstjänst och den dömde har misskött

fullgörandet av samhällstjänsten. I dessa fall skall således den lokala

kriminalvårdsmyndigheten rapportera allvarligare misskötsamhet direkt

till åklagare. Vad tidigare sagts om att misskötsamhet normalt skall leda

till att talan förs om undanröjande bör gälla även när samhällstjänsten

utgör en föreskrift vid villkorlig dom.

Något olika system kommer således att gälla vid misskötsamhet av

dem som dömts till samhällstjänst, beroende på om samhällstjänsten

utgör en föreskrift till en villkorlig dom eller en dom på skyddstillsyn.

Detta får emellertid anses vara en följd av att villkorlig dom inte är

förenad med övervakning eller möjlighet att meddela föreskrifter om

t.ex. vård, behandling eller utbildning. Enligt vår mening skulle

övervakningsnämnden vid dessa förhållanden inte ha någon funktion att

fylla inom ramen för verkställigheten.

Om en skyddstillsyn eller villkorlig dom med samhällstjänst undanröjs

på grund av misskötsamhet skall rätten bestämma annan påföljd för

brottet. Den skall därvid beakta bl.a. uppgiften i domen om längden av

det alternativa fängelsestraffet. Rätten bör emellertid inte vara bunden

härav. Om den dömde exempelvis redan fullgjort en stor del av

samhällstjänsten kan detta beaktas i lindrande riktning. Domstolen bör

därvid ha möjlighet att döma till fängelse på kortare tid än vad som är

föreskrivet för brottet. I fråga om fängelsestraff som har dömts ut enligt

vad som nu sagts gäller samma verkställighetsföreskrifter som

beträffande andra fängelsestraff. Detta innebär att fängelsestraff upp till

tre månader kan verkställas genom intensivövervakning med elektronisk

kontroll, om övriga förutsättningar härför är uppfyllda. Regeringen ser

inget skäl att införa någon särskild begränsning i detta hänseende för de

fall då fängelsestraffet dömts ut efter undanröjande av en frivårdspåföljd

som förenats med föreskrift om samhällstjänst.

Består misskötsamheten i ny brottslighet aktualiseras inte det nu

redovisade systemet för reaktioner. I stället blir 34 kap. brottsbalken

tillämpligt. Det är alltså fråga om en återfallssituation. Sådana situationer

har vi behandlat i avsnitt 5.6.

6 Intensivövervakning med elektronisk kontroll

6.1 Intensivövervakning med elektronisk kontroll bör

permanentas

Regeringens förslag: Intensivövervakning med elektronisk

kontroll införs som ett nytt permanent inslag i straffsystemet.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens,

dock att kommittén benämner sanktionen fängelse genom elektronisk

övervakning .

Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser som yttrat sig i frågan

anser i likhet med kommittén att elektronisk övervakning bör införas som

en permanent del av straffsystemet. Några instanser anser dock att tiden

inte är mogen för detta utan förordar i stället en fortsatt

försöksverksamhet. Datainspektionen framhåller den negativa inverkan

elektronisk övervakning har på skyddet för den personliga integriteten.

Många instanser vänder sig mot att elektronisk övervakning benämns

fängelse eftersom det inte är fråga om en vistelse i anstalt. Som möjliga

benämningar förordas intensivövervakning , husarrest , frihets-

inskränkning , elektronisk övervakning , elektroniskt fängsel ,

 elektroniskt övervakningsstraff eller elektronisk intensivöver-

vakning .

Bakgrund: En tvåårig försöksverksamhet med intensivövervakning

med elektronisk kontroll inleddes den 1 augusti 1994 inom Karlskoga,

Luleå, Malmö Norra, Malmö Södra, Norrköpings och Sundsvalls

frivårdsdistrikt. Under försöksperioden har fängelsestraff på högst två

månader i vissa fall kunnat verkställas utanför anstalt i form av

intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Försöksverksamheten har därefter förlängts till utgången av år 1998.

Vidare har försöksverksamheten, från den 1 januari 1997, utvidgats till

att avse hela landet samt till att omfatta fängelsestraff på högst tre

månader.

Den som deltar i försöksverksamheten är förbjuden att lämna sin

bostad annat än för vissa av frivårdsmyndigheten bestämda ändamål och

på särskilt angivna tider. Sådana ändamål kan vara arbete, studier,

behandling, deltagande i kriminalvårdens programverksamhet eller

kontakter med frivårdsmyndigheten. Efterlevnaden av förbudet att lämna

bostaden kontrolleras under hela verkställighetstiden med elektroniska

hjälpmedel. Elektronisk kontroll får avse också att den dömde

fullständigt avhåller sig från alkohol. Den dömde åläggs i vissa fall att

betala en avgift på 50 kronor per dag som skall verkställas. Vid

misskötsamhet tas den dömde in i kriminalvårdsanstalt för att där

undergå fortsatt verkställighet av straffet.

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har i uppdrag att utvärdera

försöksverksamheten. BRÅ har avgivit en rapport den 14 mars 1997

avseende den inledande geografiskt begränsade försöksverksamheten

samt en rapport den 2 oktober 1997 avseende det första halvåret av den

utvidgade försöksverksamheten. BRÅ:s sammanfattning av sistnämnda

rapport finns i bilaga 6.

Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens mening finns det

starka skäl för att ta vara på möjligheterna att utveckla fängelsestraffet

från inlåsning i anstalt till mindre skadliga och kostnadskrävande former,

inte minst när det gäller de i vårt land vanligt förekommande korta

fängelsestraffen. I många sådana fall torde andra former av

frihetsinskränkande åtgärder än inlåsning i anstalt vara mer lämpliga med

hänsyn till det brottsförebyggande och brottsbekämpande syftet bakom

samhällets ingripande. Användningen av intensivövervakning med

elektronisk kontroll är ett led i detta utvecklingsarbete.

Erfarenheterna från försöksverksamheten med intensivövervakning

med elektronisk kontroll måste sägas vara mycket positiva. Det har

sålunda visat sig att intensivövervakningen gör det möjligt att

upprätthålla en långtgående frihetsinskränkning utan att ta in den dömde i

anstalt. Det grundläggande innehållet i intensivövervakningen innefattar

ett krav på att den dömde skall uppehålla sig i sin bostad under tid då han

inte fullgör en sysselsättningsplikt eller deltar i någon godkänd aktivitet

och att han därvid fullständigt skall avhålla sig från alkohol och andra

droger. Genom utegångsförbudet och den intensiva övervakningen får

den dömde vidkännas en betydande inskränkning av sin frihet. Av

redovisningarna från BRÅ framgår också att nivån på kontrollen av de

dömda varit hög, att toleransen mot avvikelser från vad som bestämts

varit liten samt att de dömda uppfattat verkställigheten som sträng.

Intensivövervakning med elektronisk kontroll bör sålunda kunna

tillgodose även högt ställda krav på att brott skall följas av tydliga och

kännbara reaktioner.

Samtidigt som intensivövervakning med elektronisk kontroll sålunda

innebär en långtgående frihetsinskränkning kan åtgärder vidtas under

verkställigheten för att främja den dömdes anpassning i samhället. En

påtaglig fördel med intensivövervakning är också att den är väsentligt

humanare än anstaltsvistelser. Den som ställs under intensivövervakning

får vara kvar i sin vanliga miljö. Den dömde kan under verkställigheten

fortsätta att upprätthålla normala kontakter med sin familj. Han eller hon

kan också sköta sitt arbete, sina studier eller annan sysselsättning.

Även från samhällsekonomisk synpunkt är intensivövervakning med

elektronisk kontroll att föredra framför anstaltsvistelser. Hittillsvarande

erfarenheter talar sålunda för att en intensivövervakning kan genomföras

till en genomsnittlig dygnskostnad som inte överstiger 450 kr, medan

motsvarande kostnad per klient för placering i en anstalt med lägsta

säkerhetsklass år 1996 uppgick till 1 341 kr.

Med hänsyn till det anförda anser regeringen, i likhet med nästan alla

remissinstanser, att tiden nu är mogen att införa intensivövervakning med

elektronisk kontroll i det ordinarie straffsystemet. Datainspektionen har

betänkligheter i fråga om den påverkan som intensivövervakning kan ha

på skyddet av den personliga integriteten. Det framstår emellertid som

uppenbart att integritetsintrånget blir mindre vid intensivövervakning än

om den dömde tas in i anstalt. Regeringen kan därför inte dela

Datainspektionens farhågor.

I det följande kommer regeringen att föreslå att intensivövervakning

med elektronisk kontroll införs som en verkställighetsform för korta

fängelsestraff. Regeringen anser mot den bakgrunden att den nuvarande

benämningen, intensivövervakning med elektronisk kontroll, bör

behållas. Denna benämning beskriver väl vad det är fråga om, nämligen

en intensiv övervakning som upprätthålls bl.a. genom elektronisk

kontroll.

6.2 Intensivövervakning med elektronisk kontroll skall

vara en verkställighetsform för korta fängelsestraff

Regeringens förslag: Intensivövervakning med elektronisk

kontroll införs som verkställighetsform för korta fängelsestraff, högst

tre månader.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén förordar att

straffsystemet skall bestå av de självständiga straffen böter,

prövotidsstraff, övervakningsstraff, samhällstjänst, fängelse och

kontraktsvård. När rätten dömer till fängelse skall den bestämma att

straffet skall verkställas antingen genom elektronisk övervakning eller i

anstalt. Fängelse genom elektronisk övervakning blir enligt förslaget ett

självständigt straff.

Val av straff bör enligt kommittén normalt ske efter ett

återfallskriterium. Vid straffvärden på ett år eller mer skall dock fängelse

kunna utdömas redan vid första brottet. Vidare skall för de s.k. artbrotten

fängelse genom elektronisk övervakning kunna utdömas direkt.

Remissinstanserna: Förslaget att införa elektronisk övervakning som

ett självständigt straff bemöts positivt av remissopinionen. Flera

instanser vill emellertid att elektronisk övervakning skall införas i

straffsystemet som en form av verkställighet av fängelsestraff. Det

framförs också från något håll att elektronisk övervakning bara bör

användas som förstärkning av andra påföljder.

Flera remissinstanser anser, i likhet med kommittén, att domstol bör

avgöra om fängelse skall avtjänas genom elektronisk övervakning. Några

instanser pekar på att domstolens inflytande kan tillgodoses också om

elektronisk övervakning används på verkställighetsstadiet, exempelvis

genom att domstolen ges möjlighet att i det enskilda fallet föreskriva att

denna verkställighetsform inte får användas.

Förslaget att elektronisk övervakning skall kunna användas vid

strafftider upp till ett år får stöd från något håll men kritiseras av flera

remissinstanser. Som en lämplig gräns för tillämpningsområdet förordas

av sistnämnda instanser fängelsestraff som är kortare än två, fyra eller

sex månader eller fängelsestraff t.o.m. sex månader.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har i det föregående gjort

den bedömningen att en så genomgripande förändring av

påföljdssystemet som kommittén föreslagit för närvarande inte bör

genomföras. I linje med det ställningstagandet ligger att inte heller

kommitténs förslag om intensivövervakningens ställning i det ordinarie

straffsystemet bör genomföras. Som framförts i det föregående bör

emellertid intensivövervakning med elektronisk kontroll införas som ett

permanent inslag i straffsystemet. Vid övervägandena om hur

intensivövervakning därvid bör utformas bör beaktas vad kommittén

framfört i dessa frågor.

Intensivövervakning passar bäst för korta strafftider

Det finns anledning att till en början behandla den grundläggande frågan

om vilka strafftider som lämpligen bör komma i fråga vid

intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Kommitténs förslag innebär att intensivövervakning skall kunna

användas vid strafftider på upp till ett år. Förslaget går sålunda långt

utöver vad som prövats under försöksverksamheten. Enligt regeringens

mening finns det inte ett tillräckligt underlag för att föreslå en sådan

användning av intensivövervakning.

Försöksverksamheten är som nämnts öppen för den som är dömd till

högst tre månaders fängelse. Reglerna om villkorlig frigivning innebär

emellertid att normalt endast två månader av ett sådant straff verkställs

genom intensivövervakning. Det innebär i praktiken att dömda

underkastas intensivövervakning under som längst två månader. Det står

klart att längre tider av intensivövervakning skulle innebära att de dömda

utsätts för större påfrestningar och också föra med sig ett klientel som

generellt sett kan antas ha sämre förutsättningar att klara de krav som

intensivövervakning ställer. Enligt regeringens mening kan det därför

befaras att längre tider av intensivövervakning medför fler

misslyckanden. Det är av stor betydelse för straffsystemets trovärdighet

att straffrättsliga sanktioner verkligen genomförs. Detta talar enligt

regeringens bedömning mot att utvidga användningen av

intensivövervakning.

En viktig omständighet i sammanhanget är vidare att

intensivövervakning med elektronisk kontroll bör användas som

alternativ till fängelse i dess traditionella form. För att

intensivövervakning skall vara ett trovärdigt alternativ till

anstaltsvistelser krävs att ingripandenivån inte skiljer sig från

alternativets i någon betydande utsträckning. Detta torde emellertid bli

svårt att uppnå vid längre strafftider, bl.a. med hänsyn till att det kan vara

svårt att under mer än ett par månader upprätthålla de tämligen rigorösa

regler som i dag gäller.

Regeringen anser mot denna bakgrund att intensivövervakning inte bör

användas vid längre strafftider än vad som sker under den pågående

försöksverksamheten. Samtidigt kan konstateras att försöksverksamheten

fungerat bra också beträffande dem med de längsta strafftiderna, dvs. tre

månader. Regeringen anser därför att denna längsta strafftid också bör

gälla när intensivövervakning blir ett permanent inslag i straffsystemet.

Övervägande skäl talar för att intensivövervakning bör bli en

verkställighetsform och inte en självständig påföljd

Vad därefter gäller frågan om vilken ställning intensivövervakning med

elektronisk kontroll bör ha i det ordinarie straffsystemet är

konstruktionen av intensivövervakning av betydelse. Det grundläggande

innehållet i intensivövervakning innefattar ett krav på att den dömde skall

uppehålla sig i sin bostad under tid då han inte fullgör en

sysselsättningsplikt eller deltar i någon godkänd aktivitet och att han

därvid fullständigt skall avhålla sig från alkohol och andra droger.

Genom utegångsförbudet och den intensiva övervakningen får den

dömde vidkännas en betydande inskränkning av sin frihet. Avsikten är

sålunda att bl.a. med hjälp av elektronisk övervakningsteknik skapa en

form för den straffrättsliga reaktionen som är i princip lika ingripande som

verkställighet i anstalt av kortare fängelsestraff. Detta mål synes också ha

uppfyllts under försöksverksamheten. Utvärderingen av den

hittillsvarande verksamheten tyder klart på att ingripandenivån varit hög.

De som underkastats verkställighet i denna form synes också i stor

utsträckning ha uppfattat intensivövervakningen som väl så sträng som

ett traditionellt fängelsestraff. Utgångspunkten att intensivövervakning

bör vara i princip lika ingripande som verkställighet i anstalt av kortare

fängelsestraff, vilken bör gälla också sedan intensivövervakningen

permanentats, talar för att intensivövervakning bör användas som en

verkställighetsform och sålunda inte införas som en självständig påföljd.

Av betydelse i sammanhanget är också att införande av

intensivövervakning med elektronisk kontroll som ett permanent inslag i

straffsystemet motiveras av såväl humanitära som samhällsekonomiska

skäl. Hur stor betydelse i dessa båda hänseenden intensivövervakningen

kommer att få, beror emellertid på möjligheterna att begränsa

användningen av intensivövervakning till sådana fall där alternativet

verkligen är en anstaltsvistelse. Om intensivövervakning kom att

användas även i en del andra fall, dvs. där påföljden annars hade blivit

någon form av kriminalvård i frihet, skulle de humanitära och

samhällsekonomiska fördelarna av intensivövervakningen minska i

motsvarande mån. Genom att införa intensivövervakning som en

verkställighetsform för kortare fängelsestraff kan sådana effekter

minimeras. Intensivövervakning med elektronisk kontroll bör därför

endast komma till stånd i fall där en domstol först kommit fram till att

påföljden skall vara fängelse.

Om intensivövervakning med elektronisk kontroll hade getts ett så

brett tillämpningsområde som kommittén har föreslagit hade det

framstått som naturligt att införa intensivövervakning som en

självständig påföljd. En sådan lösning hade innefattat sådana

överväganden att de borde prövas av domstol. Intresset av att ge

domstolen inflytande är emellertid inte lika framträdande vid den lösning

regeringen nyss förordat.

Vid bedömningen av om beslutanderätten bör ligga på domstol eller

inom kriminalvården bör vidare beaktas vilken typ av beslut det här är

fråga om. Liksom hittills är avsikten att reglerna om verkställighet av

fängelsestraff genom intensivövervakning skall innehålla standardiserade

kriterier som endast ger det beslutande organet ett begränsat utrymme för

skönsmässiga bedömningar. En huvudregel bör sålunda, liksom under

försöksverksamheten, vara att de dömda som önskar avtjäna kortare

fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll också

skall få göra det. Det blir därför inte fråga om sådana kvalificerade

bedömningar som domstolar är särskilt lämpade för. I många fall

kommer heller inte det nödvändiga underlaget för de bedömningar som

trots allt måste göras att kunna föreligga vid den tidpunkt domstolen

avgör målet. Om inte grundkriterierna för intensivövervakningen görs

om, vilket regeringen som ovan framgått inte finner motiverat, framstår

domstolens medverkan inte som ändamålsenlig.

Någon remissinstans har pekat på att domstolens inflytande kunde

tillgodoses genom att domstolen gavs rätt att i enskilda fall bestämma att

fängelsestraff inte får verkställas genom intensivövervakning. Detta är i

och för sig en ordning som skulle kunna övervägas. Vissa av de faktorer

som skall prövas vid beslutet om att medge verkställighet genom

intensivövervakning är sådana att det skulle kunna övervägas att lägga

dem på domstol. Det gäller särskilt betydelsen av återfall. Såsom framgår

nedan anser dock regeringen att en tämligen standardiserad reglering bör

gälla för prövningen när den dömde tidigare gjort sig skyldig till brott

som föranlett straff som avtjänats genom intensivövervakning. Inte heller

till följd härav torde således domstols medverkan kunna anses

erforderlig.

Med hänsyn till det anförda anser regeringen att intensivövervakning

med elektronisk kontroll också i fortsättningen bör vara upplagd som en

ren verkställighetsreglering. Det innebär att några särskilda regler för

domstolarna avseende denna verkställighetsform i princip inte behövs.

Domstolarna skall alltså välja och utmäta påföljder enligt vanliga regler,

utan hänsyn till att korta fängelsestraff i vissa fall kan verkställas genom

intensivövervakning. Det innebär vidare att de lokala

kriminalvårdsmyndigheterna till domstolen skall avge sedvanligt

underlag i form av yttranden beträffande påföljdsval.

6.3 Utformningen av intensivövervakning med

elektronisk kontroll i övrigt

Regeringens bedömning: De närmare bestämmelser om

intensivövervakning med elektronisk kontroll som gäller under

försöksverksamheten behålls.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har som nämnts

föreslagit att fängelse genom elektronisk övervakning införs som ett

självständigt straff. Någon bedömning av den tilltalades lämplighet för

fängelse genom elektronisk övervakning skall normalt inte göras vid

straffbestämningen.

Remissinstanserna: Medan några remissinstanser delar kommitténs

syn på lämplighetsprövning anser många instanser att en mer ingående

bedömning av den tilltalades förutsättningar att genomföra elektronisk

övervakning bör göras. Från något håll sägs att personer med

missbruksproblem inte bör komma i fråga för elektronisk övervakning

eller att sådan övervakning skall vara utesluten vid vissa brottstyper

såsom våldsbrott i allmänhet, våld mot tjänsteman eller ekonomiska

brott.

Någon instans pekar på risken för att elektronisk övervakning blir

socialt diskriminerande. Från något håll uppmärksammas att de som

sammanbor med den som undergår elektronisk övervakning kan utsättas

för stora påfrestningar

Skälen för regeringens bedömning: Erfarenheterna från det

hittillsvarande försöket ger vid handen att det nuvarande regelsystemet

fallit väl ut. Det har sålunda inte framkommit skäl att ändra de

grundläggande principerna för verksamheten eller den relativt detaljerade

regleringen av verkställigheten utanför anstalt.

Även i fortsättningen bör sålunda intensivövervakning med elektronisk

kontroll gå ut på att kontrollera den dömde och beskära hans rörelsefrihet

på ett sätt som är jämförbart med verkställighet i anstalt men också, och i

lika hög grad, på att sätta in olika behandlings- och påverkansprogram

för att försöka motverka fortsatt brottslighet från den dömdes sida efter

verkställigheten. Av central betydelse är härvid att komma till rätta med

de missbruksproblem som ofta föreligger. Detta torde emellertid kräva

ett intensivt arbete under lång tid. De åtgärder mot drogmissbruk som

sätts in under intensivövervakningen kan därför i de allra flesta fall inte

ses isolerat utan som ett första steg i ett rehabiliteringsprogram.

Ambitionen bör naturligtvis vara att lägga en grund så att den dömde

efter verkställigheten av egen kraft skall kunna och vilja fortsätta med

behandling eller andra åtgärder för att komma till rätta med sina

missbruksproblem. Särskild uppmärksamhet bör därför ägnas åt att den

dömde under intensivövervakningen får hjälp med att knyta de kontakter

som behövs för en sådan uppföljning.

Det finns anledning att stryka under att den elektroniska kontrollen inte

skall ersätta den mänskliga kontakten mellan den dömde och

kriminalvården. Sådana mänskliga kontakter bör tvärtom vara ett centralt

inslag i en intensivövervakning. Vad den elektroniska kontrollen syftar

till är främst att kontrollera att de frihetsinskränkande föreskrifterna

efterlevs. Detta är viktigt inte minst för att göra intensivövervakningen

till en trovärdig och för allmänheten godtagbar straffrättslig reaktion i de

fall som omfattas av verksamheten.

Även om de regler som styr den pågående försöksverksamheten i

princip bör gälla framgent finns det anledning att ta upp vissa frågor.

Under remissbehandlingen har sålunda pekats på risken för att

intensivövervakning med elektronisk kontroll blir socialt

diskriminerande. En utgångspunkt för försöket, som bör gälla även

framgent, är att intensivövervakningen skall utformas för att så långt det

är möjligt tillgodose rättviseaspekter. Huvudregeln bör sålunda, liksom

under försöksverksamheten, vara att den som uppfyller kravet i fråga om

straffets längd skall kunna avtjäna straffet utanför anstalt i form av

intensivövervakning. I den nämnda redovisningen från

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) avseende den inledande geografiskt

begränsade försöksverksamheten framkommer att av de dömda som

önskat delta i försöksverksamheten har det stora flertalet (92,1%) fått

göra det. Denna andel har enligt BRÅ:s redovisning avseende det första

halvåret av den utvidgade försöksverksamheten sjunkit något (87,5%).

Även om det av den sistnämnda redovisningen framgår att det vanligaste

skälet till att någon vägrats delta i försöket är att vederbörande inte har

medverkat i utredningen vill regeringen understryka vikten av att så få

dömda som möjligt vägras intensivövervakning. Regeringen anser vidare

att det inte finns skäl att tillföra några ytterligare begränsningar av

möjligheten att verkställa straff genom intensivövervakning.

I vissa speciella situationer är emellertid förhållandena sådana att det

inte är lämpligt eller ens möjligt att verkställa straffet utanför anstalt i

form av intensivövervakning. Liksom för närvarande bör exempelvis den

som sammanbor med den dömde kunna få slippa att verkställigheten äger

rum i det gemensamma hemmet. Med anledning av vad som har anförts

under remissbehandlingen vill regeringen betona vikten av att

sammanboendes intressen tillvaratas.

En annan fråga som det finns anledning att behandla gäller om dömda

skall kunna avtjäna fängelsestraff genom intensivövervakning med

elektronisk kontroll mer än en gång. Under den tidsbegränsade

försöksverksamheten har detta ansetts inte böra komma ifråga (se prop.

1993/94:184 s. 34). Enligt regeringens mening bör det inte heller

fortsättningsvis komma i fråga att en person gång efter annan får

möjlighet att avtjäna fängelsestraff genom intensivövervakning. Om

någon som har avtjänat ett kortare fängelsestraff i form av

intensivövervakning på nytt döms till fängelse bör straffet i princip inte

kunna verkställas utanför anstalt i form av intensivövervakning.

Med hänsyn till att intensivövervakningen infogas i det permanenta

påföljdssystemet bör dock den nämnda principen modifieras något. Det

kan sålunda förekomma att någon som har avtjänat ett kortare

fängelsestraff i form av intensivövervakning på nytt döms till ett sådant

fängelsestraff sedan avsevärd tid har förflutit. Om det har gått så lång tid

mellan den tidigare verkställigheten och den nya brottsligheten att någon

återfallssituation inte kan sägas vara för handen bör en ny verkställighet

genom intensivövervakning vara möjlig. Detta förutsätter självfallet att

den dömde inte heller under mellantiden begått något allvarligare brott.

Det får anses rimligt att den som avtjänat ett fängelsestraff genom

intensivövervakning därefter måste avhålla sig från att begå nya brott

som föranleder strängare påföljd än böter under en period av minst tre år

för att åter kunna komma i fråga för denna verkställighetsform. Med

hänsyn härtill och vad som tidigare anförts om ett standardiserat

regelverk, bör det i lag införas en bestämmelse som medför att en ny

intensivövervakning inte kommer i fråga med mindre denna förutsättning

är uppfylld.

7 Begreppet brottslighetens art

Regeringens bedömning: Det finns för närvarande inte tillräckliga

skäl att göra ändring i bestämmelsen om påföljdsval i 30 kap. 4 §

andra stycket brottsbalken med avseende på begreppet brottslighetens

art.

Straffsystemkommitténs förslag: Enligt kommittén bör det vid

straffbestämningen göras en sammanvägning av brottets straffvärde och

art. Kommittén föreslår att resultatet av denna samlade bedömning

benämns brottets karaktär samt att det i lag anges att bedömningen av ett

brotts karaktär skall grundas på dess straffvärde och att rätten, om det är

påkallat, därjämte får beakta intresset av att för brott av viss art döma till

en särskilt sträng form av straff.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att den

begreppsapparat som kommittén introducerar komplicerar straffsystemet

i onödan. Det framförs därvid att de invanda begreppen brottets

straffvärde och art är tillfyllest. Från något håll förordas dock att termen

 brottets karaktär införs i lagstiftningen.

Flera instanser anser att det av lagtexten bör framgå vilken typ av

brottslighet som skall bedömas som artbrottslighet eller närmare anges

vilka faktorer som skall medföra en sådan bedömning. Från något håll

framförs att termen brottets art bör begränsas till ett fåtal brottstyper.

Bakgrund: Valet mellan fängelse, å ena sidan, och en icke

frihetsberövande påföljd, å andra sidan, styrs i huvudsak av

bestämmelsen i nuvarande 30 kap. 4 § brottsbalken. Enligt första stycket

i paragrafen skall domstolen vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid

omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Det

föreligger således en presumtion för att en lindrigare påföljd skall väljas.

I andra stycket anges tre omständigheter som kan bryta denna

presumtion, nämligen brottslighetens straffvärde och art och den

tilltalades tidigare brottslighet.

Domstolen kan alltså åberopa brottslighetens art som skäl för att döma

den tilltalade till fängelse, trots att varken brottslighetens straffvärde eller

den tilltalades tidigare brottslighet talar för fängelse. Vid

påföljdsbestämningsreformen år 1989 angavs som ett riktvärde att en

presumtion för fängelse gäller vid brott som vid straffvärdebedömningen

ansetts böra medföra ett års fängelse eller mer (prop. 1987/88:120 s.

100). Det är således främst vid straffvärden under ett års fängelse som

brottslighetens art får betydelse vid påföljdsvalet.

Begreppet brottslighetens art infördes i samband med

påföljdsbestämningsreformen år 1989 för att ersätta uttrycket "av hänsyn

till allmän laglydnad" med vilket domstolarna tidigare hade motiverat de

korta fängelsestraffen för t.ex. rattfylleri, misshandel och mened.

Begreppsförändringen år 1989 innebar dock inte att allmänpreventiva

hänsyn inte längre skulle få beaktas i straffrättskipningen. Man ansåg

emellertid att detta i princip skulle ske på lagstiftningsnivån eller annars

på ett mera övergripande plan och inte vid domstolarnas överväganden

av påföljdsfrågan i enskilda fall. Skälet för detta var att straffets

allmänpreventiva funktion främst torde upprätthållas genom en fast och

konsekvent praxis som visar att lagens straffhot inte är tomt samt att

enskilda domar mera sällan kan antas i sig vara av betydelse för

allmänpreventionen (prop. 1987/88:120 s. 32 f.). Även före

påföljdsbestämningsreformen torde domstolarna emellertid ha åberopat

hänsynen till allmän laglydnad som grund för påföljdsvalet på ett mera

generellt plan. Syftet med reformen var att begreppet brottslighetens art

skulle anknyta till rådande praxis för påföljdsvalet (prop. 1987/88:120 s.

100). Det kan därför sägas att det inte blev någon större förändring i den

praktiska rättskipningen genom införandet av begreppet brottslighetens

art.

Artbrottslighet kan således beskrivas som brott av sådan art att det

bedöms lämpligt att av i huvudsak allmänpreventiva skäl ingripa med en

sträng påföljd omedelbart trots att straffvärdet i sig inte är påtagligt högt.

Vad man härigenom förväntar sig att uppnå är en på generell nivå både

moralbildande eller moralförstärkande effekt och en avskräckningseffekt

som motverkar den aktuella typen av brott.

Som exempel på brott som enligt praxis särbehandlas vid val av

påföljd nämns i påföljdsbestämningspropositionen (prop. 1987/88:120 s.

100) trafiknykterhetsbrott, vissa brott mot vapen- och jaktlagstiftningen

samt olovlig vistelse i riket. Vidare nämns vissa former av misshandel

och våld mot tjänsteman liksom även vissa skattebrott, för vilka i praxis

frihetsstraff utdöms i större utsträckning än vid flertalet

förmögenhetsbrott.

Från praxis kan såsom ytterligare exempel på brott som med hänsyn

till sin art kan föranleda särbehandling i påföljdshänseende nämnas

narkotikabrott, vissa bokföringsbrott, mened samt övergrepp i rättssak.

Det är således främst genom Högsta domstolens avgöranden som det

har fastslagits vilka brottstyper som med hänsyn till sin art skall kunna

föranleda särbehandling i påföljdshänseende. Detta har i stor utsträckning

skett brottstyp för brottstyp snarare än genom generella riktlinjer. Det

mest tydliga exemplet på denna praxisbildning är de mycket specifika

riktlinjer för påföljdsvalet som Högsta domstolen har formulerat när det

gäller brott mot totalförsvarsplikten.

Det är mot bakgrund härav svårt att göra någon fullständig uppräkning

av vilka omständigheter som är av betydelse för att viss brottslighet skall

anses vara av nu angiven art. En sådan omständighet kan emellertid vara

att en brottstyp blivit mera utbredd. Vidare torde beaktas om en brottstyp

visat sig svår att förebygga eller upptäcka (se NJA 1992 s. 190). Andra

relevanta omständigheter torde vara att brottstypen innefattar ett angrepp

på den personliga integriteten eller ett åsidosättande av respekten för

rättsväsendet och dess företrädare eller att den påverkar möjligheterna att

upprätthålla straffsystemets effektivitet.

Att en gärning i det enskilda fallet rubriceras som ett brott tillhörande

en sådan brottstyp som nu sagts innebär emellertid inte automatiskt att

brottet skall anses vara av sådan art att påföljden enbart med hänsyn

härtill skall bestämmas till fängelse. Under straffbestämmelsen om

misshandel av normalgraden i 3 kap. 5 § brottsbalken ryms t.ex. både

oprovocerad gatumisshandel, där presumtionen för fängelse på grund av

brottets art är stark, och s.k. dansbaneslagsmål mellan två berusade

personer, där det inte sällan döms till villkorlig dom jämte böter och

någon mer ingripande påföljd ofta inte heller framstår som påkallad.

En bedömning av styrkan av de skäl som kan föranleda särbehandling i

påföljdshänseende måste således göras i varje enskilt fall.

Skälen för regeringens bedömning: Såväl genom kommitténs förslag

som i andra sammanhang har uppmärksammats frågan om vilken

brottslighet som är av den arten att den skall särbehandlas vid

påföljdsvalet. Flera remissinstanser har ansett det angeläget att

domstolarna ges en mera utförlig vägledning för sin bedömning av vad

som är artbrottslighet. Kommittén har som nämnts föreslagit att ett nytt

begrepp, brottets karaktär, förs in i lagen. Enligt kommitténs förslag kan

det vid bedömningen av brottets karaktär beaktas bl.a. intresset av att för

brott av viss art ådöma en särskilt sträng form av straff. Förslaget kan

dock, vilket påpekats av flera remissinstanser, inte sägas innebära något

förtydligade av de omständigheter som bör leda till att ett visst brott

anses vara av den arten att den skall särbehandlas vid påföljdsvalet.

Någon anledning att i det syftet genomföra förslaget finns följaktligen

inte.

Det står emellertid klart att bedömningen om ett visst brott med hänsyn

till sin art bör särbehandlas i påföljdshänseende ofta vållar svårigheter i

rättstillämpningen. I avsaknad av mera generella riktlinjer för vad som

skall föranleda sådan särbehandling har domstolarna att falla tillbaka på

en relativt kasuistisk rättspraxis, vilket inte sällan leder till en stelbent

tillämpning med endast begränsat utrymme för att ta hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet. En väg att från lagstiftarens sida

möta dessa svårigheter vore naturligtvis att helt avskaffa begreppet

brottslighetens art. Detta torde emellertid inte vara möjligt utan att

förändra den grundläggande konstruktionen av påföljdssystemet. Så

länge det råder en presumtion för att domstolen i första hand skall välja

en lindrigare påföljd än fängelse, torde det vara nödvändigt att, utöver

straffvärdet och eventuell tidigare brottslighet, kunna beakta också

brottslighetens art såsom ett skäl för att döma till fängelse.

Kommitténs förslag innebär enligt motiven ett förtydligande av att

domstolen vid påföljdsvalet skall göra en sammanvägning av straffvärde

och sådana omständigheter som kan föranleda att ett brott särbehandlas

på grund av sin art. Sistnämnda omständigheter benämner kommittén i

sina motiv brottets artvärde .

Regeringen instämmer i kommitténs överväganden såvitt avser

behovet av att åstadkomma en nyanserad syn på betydelsen av

brottslighetens art för påföljdsvalet. Det bör således eftersträvas att

resultatet av påföljdsbestämningen framstår som rättvist med hänsyn till

samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Kommitténs förslag synes i

och för sig kunna bidra till detta.

Som vi tidigare anfört är det emellertid svårt att med utgångspunkt i

gällande rätt göra en uttömmande redovisning av de omständigheter som

föranleder att en viss brottstyp anses vara av sådan art att särbehandling

skall ske i påföljdshänseende. De exempel som kan lämnas på sådana

artomständigheter är också relativt allmängiltiga. Vissa av dessa

omständigheter, såsom exempelvis att brottet utgör ett angrepp på den

personliga integriteten, är vidare sådana att de påverkar också

straffvärdebedömningen. Detta innebär att det framstår som osäkert

vilket resultat den av kommitténs förslagna ordningen skulle

åstadkomma i praktiken. Härutöver måste beaktas att begreppet brottets

art numera är väl inarbetat och att det bör krävas starka skäl för att i

enlighet med kommitténs förslag införa ett nytt begrepp att användas vid

påföljdsbestämningen.

Vidare kan hävdas att redan de förändringar av påföljdssystemet som

genomförts under senare år och som vi nu föreslår skall fullföljas leder

till att brottslighetens art påverkar påföljden på ett mer nyanserat sätt än

tidigare. Införandet av alternativ till fängelse, såsom samhällstjänst och

intensivövervakning med elektronisk kontroll, innebär sålunda att

övergången från de rena frivårdspåföljderna till fängelse som verkställs i

anstalt indelas i fler steg. Enbart det förhållandet att viss brottslighet

bedöms vara av sådan art att särbehandling skall ske vid påföljdsvalet

behöver därmed inte leda till ett fängelsestraff som skall verkställas i

anstalt. Den föreslagna breddningen av samhällstjänsten bör kunna bidra

till en ytterligare nyansering av påföljdsvalet med hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet.

Med hänsyn till vad som nu sagts finns enligt regeringens mening inte

tillräckliga skäl för att nu förändra bestämmelsen i 30 kap. 4 §

brottsbalken om valet mellan fängelse och övriga påföljder. Som vi

angett i avsnitt 4 avser vi att ta initiativ till en fortsatt analys av

påföljdssystemet och därvid särskilt överväga frågan om möjligheterna

att införa villkorligt fängelse. I det sammanhanget är det naturligt att

också frågan om brottslighetens art tas upp till ytterligare belysning.

8 Böter

Regeringens bedömning: Det finns för närvarande inte tillräckliga

skäl att genomföra någon lagändring i syfte att utvidga användningen

av bötesstraffet.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén föreslår att gränsen

mellan den lägre graden och normalgraden av de centrala

förmögenhetsbrotten och häleribrottet höjs samt att brottsbeteckningarna

snatteri, bedrägligt beteende och undandräkt utmönstras. Vidare föreslår

kommittén att beteckningen häleriförseelse reserveras för häleribrott som

inte är uppsåtligt. Kommittén föreslår också att minsta beloppet för en

dagsbot höjs från 30 till 50 kr och att det allmänna bötesminimum vid

dagsböter höjs till 750 kr.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till

kommitténs förslag. Några remissinstanser, däribland Riksåklagaren

ställer sig dock avvisande. Riksåklagaren invänder bl.a. mot den

konsekvensen av förslaget att en betydande mängd av de tillgreppsbrott

som i dag betecknas som stöld skulle klassas ned till mindre allvarliga

och dessutom bli straffria på försöksstadiet. Ett flertal remissinstanser

framför också kritik mot enskildheter i förslaget, bl.a. ifrågasätts

lämpligheten i att ta bort inarbetade brottsbeteckningar såsom exempelvis

snatteri.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen instämmer i vad som

är utgångspunkten för kommitténs förslag, nämligen att bötesstraffet bör

kunna få en utökad användning i och för sig. Som kommittén framhåller

har bötesstraffet flera fördelar i förhållande till andra straffrättsliga

sanktioner. Bötesstraffet kan anpassas efter brottets svårhet och ett högt

bötesstraff torde allmänt uppfattas som ett kännbart straff. Tilläggas kan

att bötesstraffet har den fördelen framför skyddstillsyn och andra mera

ingripande påföljder att det ger staten en nettointäkt. Böter leder

dessutom inte till de skadeeffekter som ofta kan vara förknippande med

ett fängelsestraff.

Efter förslag från Fängelsestraffkommittén har år 1992 skett

genomgripande ändringar i fråga om bötesstraffets utformning. Dessa

ändringar har inneburit bl.a. att det maximala antalet dagsböter höjts från

120 till 150 för ett brott och från 180 till 200 som gemensamt straff för

flera brott. Det lägsta antalet dagsböter som får dömas ut har också höjts

från en dagsbot till 30 dagsböter. Vidare har det minsta beloppet för en

dagsbot höjts från 10 till 30 kr.

Om ett brott för vilket är föreskrivet böter bör föranleda ett lägre straff

än 30 dagsböter, skall enligt de nya reglerna penningböter dömas ut.

Avsikten är emellertid inte att alla de brott som före reformen föranledde

lägre straff än 30 dagsböter numera skall bestraffas med penningböter. I

propositionen som föregick reformen (prop. 1990/91:68) angavs att brott

som tidigare bestraffades med 20 dagsböter fortsättningsvis skulle

rendera 30 dagsböter. För att det skall vara möjligt att bibehålla

proportionen i straffmätningen borde, sades det vidare, en liknande

skärpning ske vid brott som förskyller högre dagsbotsantal.

Sammantaget har de genomförda förändringarna lett till en påtaglig

skärpning av bötesstraffet. Böterna ligger enligt vår mening numera på

en relativt hög nivå. Som exempel kan nämnas att enligt de

rekommendationer för normalböter vid utfärdande av strafföreläggande,

som tillämpas av åklagarna, skall snatteri och bedrägligt beteende

bestraffas med upp till 120 dagsböter.

Kommittén föreslår att gränsen mellan den lägre graden och

normalgraden av de centrala förmögenhetsbrotten och häleribrottet skall

gå vid en femtondel av basbeloppet eller omkring 2 450 kr med dagens

basbelopp. Om förslaget genomförs utan att det maximala antalet

dagsböter höjdes, skulle detta innebära en sänkning av antalet dagsböter

för sådana brott som i dag betecknas som snatteri, förutsatt att antalet

dagsböter även fortsättningsvis skall stå i proportion till det tillgripnas

värde. Sänkningen skulle innebära att antalet dagsböter blev mindre än

hälften så stort i förhållande till i dag. En annan konsekvens av

kommitténs förslag är att försök till stöld, bedrägeri eller förskingring

upp till den angivna värdegränsen blir straffritt.

En sådan sänkning av bötesnivåerna som nu har sagts är svår att

motivera, bl.a. mot bakgrund av de problem som snatterierna utgör för

handeln. Att i ett slag halvera bötesbeloppen skulle alltså felaktigt kunna

ge intryck av en mildrad syn på denna mycket vanliga form av

tillgreppsbrott. Detta skulle inte överensstämma med den strävan som

enligt vår mening bör finnas att i ökad utsträckning förebygga och beivra

s.k. vardagsbrottslighet. Samma skäl talar emot att försöksbrott

avkriminaliseras på sätt som skulle bli följden av kommitténs förslag.

En möjlighet att med bibehållna bötesnivåer kunna genomföra

kommitténs förslag vore att samtidigt höja det maximala antalet

dagsböter som får dömas ut. Med de principer som i dag gäller för att

beräkna varje dagsbots storlek kan emellertid även en

normalinkomsttagare som begår ett brott som föranleder ett högre antal

dagsböter drabbas av bötesstraff som i kronor räknat är mycket kännbart.

En höjning av det högsta antalet dagsböter skulle riskera att leda till

bötesbelopp som inte står i proportion till brottets straffvärde. Det finns

också en risk att de högsta bötesstraffen därmed skulle komma att

framstå som mer ingripande än de kortaste fängelsestraffen.

Vad nu sagts talar för att frågan om en utökad användning av böter

skulle behöva underkastas mer ingående överväganden än vad som är

möjligt inom ramen för detta lagstiftningsärende.

En ytterligare omständighet som måste beaktas i detta sammanhang är

betalningsfrekvensen för utdömda böter. Avgörande för att bötesstraffet

skall kunna få ett utökat användningsområde är att utdömda böter faktiskt

betalas. Kommittén har i sitt betänkande redovisat statistik över

betalningsfrekvensen för böter som ålagts åren 1989 1993. Denna ger

vid handen att betalningsfrekvensen var mycket hög. Av de böter som

bestämdes år 1989 inflöt sålunda 96,5 procent. Statistiken detta år är

slutlig i den meningen att ytterligare indrivning inte är aktuell. De

uppgifter som kommittén redovisar för övriga år, dvs. 1990 93, pekar på

att böter som bestämdes under de åren också betalades i mycket hög

utsträckning. Vi saknar ett fullständigt underlag för att göra en helt

rättvisande jämförelse avseende senare års betalningsfrekvens.

Tillgänglig statistik talar emellertid för att betalningsfrekvensen har

sjunkit påtagligt under senare år. Även om det saknas underlag för att dra

några slutsatser om orsakerna härtill eller om nedgången är annat än

mera tillfällig, utgör nyssnämnda förhållande ytterligare ett skäl att

avvakta med en reform som innebär att användningen av böter utökas.

Sammanfattningsvis är det alltså regeringens uppfattning att det för

närvarande inte finns skäl att genomföra en sådan reform som kommittén

har föreslagit. Därmed anser vi inte heller att det finns anledning att nu ta

upp frågan om att höja det minsta dagsbotsbeloppet eller det allmänna

bötesminimum vid dagsböter. Som vi har nämnt i avsnitt 4 avser vi att

återkomma till frågan om bötesstraffets användning sedan denna

övervägts på nytt i lämpligt sammanhang. Därvid bör reformbehovet i

dess helhet avseende bötesstraffets utformning och tillämpning tas upp

till bedömning.

9 Villkorlig frigivning

9.1 Systemet med villkorlig frigivning skall behållas

Regeringens bedömning: Systemet med villkorlig frigivning skall

behållas.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser antingen tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: Den villkorliga frigivningen

infördes i svensk rätt år 1906 samtidigt som den villkorliga domen. De

närmare regler som styrt den villkorliga frigivningen har under årens

lopp förändrats vid upprepade tillfällen. Särskilt sedan brottsbalken

infördes har förändringstakten varit hög. Frågan om den villkorliga

frigivningen bör behållas har också diskuterats i olika sammanhang

sedan brottsbalken infördes.

Det finns skäl som talar för att helt avskaffa möjligheten till villkorlig

frigivning. Ett system där det av domstolen utdömda fängelsestraffet

faktiskt verkställs genom ett frihetsberövande framstår som klart, enkelt

och rättvist. Det kan vidare uppstå risk för dubbelbestraffning när

fakultativa regler om villkorlig frigivning kombineras med regler om

disciplinär bestraffning inom kriminalvården.

Regeringen anser dock att fördelarna med ett system med villkorlig

frigivning överväger de skäl som kan tala emot ett sådant system.

Utredningen har också föreslagit att systemet behålls, en uppfattning som

delas av remissinstanserna. Systemet med villkorlig frigivning löser på

ett rimligt sätt problemet med hur övergången från vistelse i anstalt till

vistelse i frihet skall vara anordnad. Det ger möjlighet att ställa krav på

den frigivne och att tillgripa sanktioner om kraven inte uppfylls. Vidare

är det ändamålsenligt att i vart fall de som avtjänat längre fängelsestraff

kan ställas under övervakning efter frigivningen. Den villkorliga

frigivningen ger också möjlighet att på ett lämpligt sätt utforma

reaktionen mot den som efter avtjänandet av ett fängelsestraff fortsätter

att begå brott.

Ett system med förtida frigivning från fängelsestraff finns i de övriga

nordiska länderna och i andra jämförbara länder. Detta talar också för att

systemet bör bibehållas. Slutligen kan nämnas att avskaffandet av den

villkorliga frigivningen skulle innebära en kraftig ökning av repressionen

i straffsystemet. En sådan effekt är inte avsedd med den nu aktuella

reformen. Den villkorliga frigivningen skall därför behållas.

9.2 Tidpunkten för villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Villkorlig frigivning skall kunna ske

tidigast när två tredjedelar av strafftiden har avtjänats.

Ingen särskild kategori intagna skall särbehandlas när det gäller

tidpunkten för villkorlig frigivning.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Hovrätten för Västra Sverige, Helsingborgs

tingsrätt, Riksåklagaren, Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och

Brottsförebyggande rådet anser att man bör överväga särskilda regler

som innebär att unga lagöverträdare kan friges villkorligt tidigare.

Kriminalvårdsnämnden förespråkar att man inför någon form av ventil

som gör det möjligt att korta av anstaltstiden för vissa kategorier

långtidsdömda. Svenska skyddsförbundet anser att alla förstagångsdömda

till fängelse obligatoriskt skall friges efter halva strafftiden. Falu

tingsrätt anför att det bör finnas möjlighet att låta vissa dömda avtjäna

större del av straffet innan villkorlig frigivning kan bli aktuell.

Skälen för regeringens förslag: Tidpunkten för när villkorlig

frigivning tidigast får äga rum är i dag beroende av strafftidens längd. Är

straffet ett år eller kortare tid gäller att villkorlig frigivning inte får ske

innan två tredjedelar av straffet har avtjänats. Är straffets längd mer än

ett år men mindre än två år får villkorlig ske när åtta månader jämte en

tredjedel av den tid som överstiger ett år har avtjänats. Är slutligen

straffet två år eller mer får frigivning ske redan när halva strafftiden

avtjänats. Avser domen eller, om det är flera domar, en av dem två års

fängelse eller mer för särskilt allvarlig brottslighet som har riktat sig mot

eller medfört fara för liv eller hälsa eller som har ingått som ett led i en

yrkesmässig eller organiserad brottslighet, får enligt 26 kap. 6 a §

brottsbalken villkorlig frigivning - om det bedöms föreligga påtaglig risk

för att den dömde efter frigivningen återfaller i brottslighet av samma

slag - inte ske förrän två tredjedelar av den i domen bestämda strafftiden

har avtjänats.

Villkorlig frigivning efter avtjänande av halva strafftiden eller två

tredjedelar av strafftiden är i princip de enda alternativa kvotdelar som

har diskuterats i Sverige sedan brottsbalken infördes. Det nuvarande

systemet med villkorlig frigivning efter halva strafftiden i vissa fall har

utsatts för betydande kritik, främst med hänsyn till skillnaden mellan det

utdömda fängelsestraffet och den tid som avtjänas i anstalt. Regeringen

delar bedömningen att det inte är lämpligt med ett system som i många

fall innebär att bara halva det utdömda straffet verkställs genom vistelse i

anstalt. Den nuvarande möjligheten till villkorlig frigivning efter halva

strafftiden vid längre fängelsestraff bör därför slopas. Inte heller finns det

skäl att behålla den nuvarande, närmast provisoriska ordningen att

villkorlig frigivning i vissa intervall kan ske efter det att mer än halva

men mindre än två tredjedelar av strafftiden har avtjänats.

Kvotdelen två tredjedelar har bred internationell tillämplighet och har

förekommit i svensk rätt sedan systemet med villkorlig frigivning

infördes. Frigivning efter två tredjedelar av avtjänad tid utgör en lämplig

avvägning mellan, å ena sidan, intresset av att verkställigheten av straffet

inte skall skilja sig alltför mycket från vad domstolen har bestämt i

domen och, å andra sidan, intresset av att vid en reform av den villkorliga

frigivningen i möjligaste mån verka för att repressionen inte ökar.

Regeringen anser därför att villkorlig frigivning tidigast bör kunna ske

sedan två tredjedelar av straffet avtjänats i anstalt. Förslaget leder till en

bättre överensstämmelse mellan utdömd strafftid och faktisk avtjänad tid.

En sådan konstruktion tillgodoser också ändamålet att åstadkomma en

lämplig övergång från anstaltsvistelsen till livet i frihet.

Bestämmelsen om villkorlig frigivning bör utformas så att presumtion

för frigivning råder när två tredjedelar av straffet avtjänats. Detta innebär

att förutsebarheten ökar och att det övervägande antalet intagna i

praktiken kommer att friges när de avtjänat två tredjedelar av strafftiden.

Det är en fördel att reglerna är klara och enkla och i så stor utsträckning

som möjligt gäller lika för alla. Som Kriminalvårdsstyrelsen påpekat

medför enkla och klara regler bl.a. att risken minskar för att de dömda

missuppfattar hur lång tid de ska avtjäna i anstalt, vilket enligt styrelsen

inte så sällan inträffar i dag, framför allt bland dem som dömts till längre

straff.

Förslaget skulle förlora i fråga om tydlighet om någon kategori

särbehandlades i fråga om villkorlig frigivning. Rättviseskäl talar också

mot en sådan ordning. Starka skäl talar alltså mot att någon grupp skall

särbehandlas i detta hänseende. Det finns ändå anledning att överväga om

regleringen bör utformas annorlunda för någon kategori intagna.

Flera remissinstanser har förespråkat att de unga lagöverträdarna skall

särbehandlas positivt i fråga om villkorlig frigivning. När det gäller unga

lagöverträdare har hänsyn redan tagits till deras ungdom såväl vid valet

av påföljd som vid straffmätningen. I 29 kap. 7 § brottsbalken föreskrivs

att om någon begått brott innan han fyllt 21 år skall hans ungdom beaktas

särskilt vid straffmätningen och att lindrigare straff än som är föreskrivet

för brottet i sådana fall får dömas ut. I samma paragraf finns det en

föreskrift som förhindrar att någon döms till livstids fängelse för brott

som han begått innan han har fyllt 21 år. Vidare föreskrivs i 30 kap. 5 §

att den som begått brott innan han fyllt 18 år får dömas till fängelse

endast om det finns synnerliga skäl och att den som begått brott innan

han fyllt 21 år får dömas till fängelse endast om det med hänsyn till

gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det. Reglerna

är ett uttryck för tanken att det inte är rimligt att ingripa lika hårt mot

ungdomar som begått brott som mot vuxna som begått brott. Reglerna

innebär i praktiken att det endast är ett fåtal ungdomar som döms till så

långa fängelsestraff att de med dagens system har möjlighet till

halvtidsfrigivning. Genom införandet av påföljden sluten ungdomsvård

(se avsnitt 10) för dem som har begått brott innan de fyllt 18 år kommer

utrymmet för fängelsestraff för denna kategori att bli mycket litet. Någon

särbehandling av unga lagöverträdare bör mot bakgrund av vad som nu

anförts inte införas. I detta sammanhang finns dock anledning att

framhålla vikten av att andra åtgärder vidtas för att så långt som möjligt

motverka skadliga följder av frihetsberövandet. Verkställigheten av

fängelsestraff bör i största möjliga utsträckning anpassas till

ungdomarnas speciella situation och särskilda insatser behövs för att

tillgodose de ungas behov av behandlinginsatser. Vidare är det angeläget

att ta till vara de möjligheter till vistelse utom anstalt som förekommer

enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Frågan om

placering av ungdomar som dömts till ett fängelsestraff behandlas av

regeringen i lagrådsremissen Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen

m.m.

Det har också framförts synpunkter på att den som första gången döms

till fängelse bör särbehandlas positivt. Enligt regeringens mening vore en

sådan ordning i många fall olämplig. Det är t.ex. svårt att motivera en

sådan särbehandling för personer som döms för vissa grova brott eller

personer som vid tidigare tillfällen dömts till icke frihetsberövande

påföljd och som, då fängelsestraffet döms ut, lagförs för ett flertal brott.

Att skapa en begränsad positiv särbehandling av vissa personer som

döms till fängelse för första gången skulle vidare leda till

avgränsningssvårigheter. Det skulle också göra systemet

svåröverskådligt. En sådan särreglering är därför inte motiverad.

Vidare har framförts att det bör skapas en möjlighet att förkorta

anstaltstiden för vissa långtidsdömda. Regeringen delar uppfattningen att

frågan om övergången från anstalt till ett liv i frihet för dem som avtjänar

långa fängelsestraff bör ägnas särskild uppmärksamhet. Det finns

emellertid enligt regeringens mening inte anledning att lösa denna fråga

genom särreglering av villkorlig frigivning för denna kategori. Vad som i

stället bör vidareutvecklas är formerna för utslussning ur anstalt. Vistelse

utanför anstalt med stöd av 34 § KvaL, s.k. § 34-placering, erbjuder i dag

vissa sådana möjligheter. Ytterligare möjligheter till strukturerad

utslussning bör dock övervägas. Regeringen avser att återkomma härtill i

ett senare sammanhang.

Den föreslagna kvotdelen bör med hänsyn till det anförda tillämpas

beträffande alla som kommer i fråga för villkorlig frigivning.

9.3 Undantag från reglerna om villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Den minsta tid i anstalt som skall avtjänas

innan villkorlig frigivning kan få ske skall sänkas från två månader

till en månad. Allmänna straffminimum för fängelse, 14 dagar, skall

behållas. Nuvarande undantag från reglerna om villkorlig frigivning

vad avser förvandlingsstraff för böter och fängelse som dömts ut i

kombination med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § brottsbalken skall

behållas.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att den

minsta tid i anstalt som skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få

ske sänks till 20 dagar samt att allmänna fängelseminimum höjs till en

månad. Kommittén har vidare föreslagit att undantag från reglerna om

villkorlig frigivning skall göras för förverkande av villkorligt medgiven

frihet som beslutats på grund av misskötsamhet. Eftersom kommittén har

föreslagit att möjligheten att döma till fängelse i kombination med

skyddstillsyn skall avskaffas tar kommittén inte upp frågan om sådana

fängelsestraff i detta sammanhang. I övrigt överensstämmer kommitténs

förslag med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs

förslag eller lämnar dem utan erinran. Några remissinstanser har

ifrågasatt den föreslagna höjningen av allmänna straffminimum.

Riksåklagaren anför att de kortaste straffen bör vara undantagna

villkorlig frigivning och att gränsen bör vara densamma som i dag.

Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande regleringen av

villkorlig frigivning, med en minsta tid i anstalt på två månader och

tvåtredjedelsfrigivning vid de korta fängelsestraffen, innebär att domar

på två och tre månaders fängelse i praktiken medför lika lång tids vistelse

i anstalt, nämligen två månader. Trots att de som friges från ett

fängelsestraff om tre månader får en prövotid och i vissa fall övervakning

är det praktiska resultatet otillfredsställande. Det innebär att domstolarna

i viss mån saknar möjlighet att på ett trovärdigt sätt utmäta straff i det

aktuella intervallet. Även om det är svårt att komma ifrån

tröskeleffekterna vid minsta tider i anstalt för att villkorlig frigivning

skall få ske finns det nu anledning att överväga en förändring av denna

tid, inte minst mot bakgrund av att cirka en fjärdedel av samtliga

utdömda fängelsestraff avser två och tre månaders fängelse.

Kommittén har föreslagit att den minsta tid i anstalt som skall avtjänas

innan villkorlig frigivning kan få ske sänks från två månader till tjugo

dagar. Det skulle innebära att fängelsestraff om en månad, t.ex. för

rattfylleri, skulle avtjänas genom tjugo dagar i anstalt. Det kan

ifrågasättas om en anstaltsvistelse om tjugo dagar är tillräckligt

ingripande beträffande de brott som leder till fängelsestraff om en

månad. Det kan också ifrågasättas om det kan försvaras att ha så korta

reststraff som 10 dagar.

Kommittén har i detta sammanhang också föreslagit en höjning av

allmänna fängelseminimum från 14 dagar till en månad. En sänkning av

minimitiden för villkorlig frigivning till tjugo dagar i kombination med

en höjning av allmänna straffminimum till en månad skulle innebära att

samtliga som döms till ett tidsbestämt fängelsestraff skulle omfattas av

reglerna om villkorlig frigivning. Det är också syftet med kommitténs

förslag.

Regeringen delar visserligen utredningens uppfattning att det vore

fördelaktigt om samtliga som döms till tidsbestämda fängelsestraff

omfattades av reglerna om villkorlig frigivning. Samtidigt finns det risk

för att en sådan höjning av allmänna fängelseminimum skulle kunna

medföra andra nackdelar som talar mot den föreslagna förändringen.

Allmänna straffminimum sänktes från en månad till 14 dagar genom en

lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1981 (SFS 1981:331). Ett av

skälen till sänkningen var att öppna möjligheten att nyansera

straffbestämningen i fråga om de brott som vanligen bestraffades med en

månads fängelse (prop. 1980/81:44 s. 12).

Fängelsestraff som understiger en månad används i huvudsak vid vissa

typer av brott eller när omständigheterna är mer speciella. Beträffande

vissa rattfylleribrott bestäms t.ex. påföljden till fängelse 14 dagar om det

finns omständigheter som enligt 29 kap. 5 § brottsbalken bör beaktas.

Vidare finns en utbildad praxis t.ex. om fängelsestraff på 14 dagar när det

gäller olovlig körning. Om allmänna fängelseminimum skulle höjas

minskar möjligheterna till differentiering beträffande de korta

frihetsstraffen, en negativ effekt som också påtalats av några

remissinstanser. En höjning av straffminimum skulle också medföra

förändringar i påföljdspraxis och riskera att leda till en allmän

straffskärpning i vissa fall. Med hänsyn härtill anser regeringen att någon

höjning av allmänna fängelseminimum inte bör ske.

Samtidigt är det angeläget att reglerna om villkorlig frigivning ges en

så bred tillämpning som möjligt. De allmänna fördelarna med villkorlig

frigivning, att anstaltsvistelsen begränsas och att en ändamålsenlig

reglering vid återfall skapas, gör sig gällande också vid relativt korta

fängelsestraff. En lämplig avvägning mellan de intressen som här står

mot varandra är enligt regeringens mening att den minsta tid i anstalt som

skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få ske sänks till en månad

vilket innebär att fängelsestraff på en månad eller mindre undantas från

villkorlig frigivning. Vidare behålls som tidigare nämnts allmänna

fängelseminimum vid 14 dagar. En minskning från två månader till en

månad minskar också de berörda tröskeleffekterna. Mot en gräns på en

månad skulle i och för sig kunna anföras att de som avtjänar sådana straff

därigenom inte skulle ha något incitament att sköta sig under

anstaltstiden eftersom någon senareläggning av tidpunkten för

frigivningen då inte kan komma i fråga enligt vårt förslag (se avsnitt 9.4).

Det bör dock beaktas att merparten i denna kategori ges möjlighet att

avtjäna straffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Skötsamhetskravet vid sådan verkställighet är högt ställt. Det angivna

problemets vidd är därför begränsad.

För närvarande gäller undantag från reglerna om villkorlig frigivning

beträffande förvandlingsstraff för böter och fängelse som dömts ut i

kombination med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § brottsbalken. Enligt

kommitténs uppfattning bör undantaget behållas beträffande

förvandlingsstraff för böter. Regeringen delar kommitténs uppfattning i

denna del. Regeringen finner inte heller skäl att ändra undantaget

beträffande fängelse som döms ut i kombination med skyddstillsyn enligt

28 kap. 3 § brottsbalken.

Kommittén har också föreslagit att ett motsvarande undantag skall

göras beträffande förverkande av villkorlig frigivning som beslutas på

grund av misskötsamhet. Som grund för sitt ställningstagande i denna del

har kommittén anfört att en annan ordning skulle innebära att den

frigivne, om förverkande skett på grund av misskötsamhet och han

villkorligt friges från detta straff, två (eller flera) parallella prövotider

skulle löpa i fråga om samma fängelsestraff. Kommitténs förslag bör ses

mot bakgrund av att den minsta tid i anstalt som skall avtjänas innan

villkorlig frigivning kan få ske enligt kommittén bör sänkas till 20 dagar.

De förslag som nu läggs fram innebär dock att den minsta tid i anstalt

som skall avtjänas innan villkorlig frigivning kan få ske skall bestämmas

till en månad och att den tid som kan förverkas vid misskötsamhet

begränsas till femton dagar varje gång. Härigenom begränsas risken för

att dubbla prövotider skall löpa. Det förekommer för övrigt redan i dag

att dubbla prövotider löper i sådana situationer eller liknande situationer

vid återfall i brott. Det har inte framkommit att detta medför sådana

olägenheter att det finns anledning att göra undantag beträffande

förverkande som skett vid misskötsamhet, inte minst med hänsyn till att

reglerna bör göras klara och entydiga och att nya undantag inte bör

införas utan att starka skäl talar härför. Det finns därför inte anledning att

ändra de nu gällande undantagen från villkorlig frigivning.

9.4 Senareläggning av villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Den villkorliga frigivningen skall ha ett

fakultativt inslag. Detta skall bestå i att tidpunkten för den

villkorliga frigivningen skall kunna senareläggas, om den intagne

missköter sig under anstaltstiden. Sådan senareläggning skall kunna

uppgå till högst femton dagar vid varje beslutstillfälle. Förslaget

innebär att disciplinär bestraffning enligt 47 § andra stycket 2 lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt skall slopas.

Varningsinstitutet skall dock finnas kvar.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker kommitténs

förslag eller lämnar det utan erinran. Falu tingsrätt anser dock att det

med hänsyn till samhällsskyddsaspekten bör finnas möjlighet att låta

vissa intagna avtjäna större del av straffet innan villkorlig frigivning kan

bli aktuell. Regionåklagarmyndigheten i Kalmar menar att den

villkorliga frigivningens fakultativa inslag bör förstärkas såvitt avser

misskötsamhet hos den intagne. Helsingborgs tingsrätt avstyrker

däremot förslaget att det fortfarande skall finnas ett fakultativt inslag i

den villkorliga frigivningen. Kriminalvårdsnämnden och

Brottsförebyggande rådet anser att en maximitid bör gälla för

senareläggningen av den villkorliga frigivningen. Brottsförebyggande

rådet avstyrker därvid att senareläggning skall kunna ske i sådan

utsträckning att dess yttersta gräns blir den nominella strafftiden. Svenska

fångvårdssällskapet anser inte att kommitténs förslag i denna del

innehåller någon förbättring i förhållande till nuvarande regler om s.k.

disciplinärt tidstillägg. Föreningen Styresmän och Assistenter m.fl. inom

Kriminalvården förordar en förändrad grundinställning i frågan

innebärande att misskötsamhet inte som nu leder till senarelagd

frigivning utan att i stället skötsamhet resulterar i tidigarelagd frigivning.

Även Svenska Skyddsförbundet förordar införandet av positiva

incitament för skötsamhet och framhåller att förbundet inte tror på värdet

av extradagar som disciplinmedel.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 26 kap. 7 § brottsbalken skall,

vid prövning av frågan om villkorlig frigivning bör ske senare än vid den

tidigaste tidpunkt som anges i 26 kap. 6 eller 6 a § brottsbalken, särskilt

beaktas om förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället

framstår som speciellt ogynnsamma med hänsyn till

frigivningsförhållanden, hans uppförande under anstaltsvistelsen eller

andra särskilda omständigheter.

Vidare kan den villkorliga frigivningen komma att förskjutas på grund

av misskötsamhet under anstaltsvistelsen. Enligt 47 § lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt (KvaL) får en intagen såsom disciplinär

bestraffning tilldelas varning eller förordnande meddelas att viss bestämd

tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i verkställighetstiden för den

påföljd som den intagne undergår (tidstillägg).

Av 48 § samma lag följer att det vid prövningen skall tas hänsyn till

om den intagne drabbas av andra menliga följder av förseelsen. I

lagtexten pekas särskilt på indragen frigång enligt 11 § KvaL och

indragna korttidspermissioner enligt 32 § eller frigivningspermissioner

enligt 33 § KvaL. Dubbelbestraffning skall således undvikas.

Enligt 49 § KvaL skall om flera förseelser föreligger disciplinär

bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseelser. I samma

paragraf ges bestämmelser för hur mycket tidstillägg som får ges, om den

intagne gör sig skyldig till upprepade förseelser. Sammanlagt får flera

förordnanden om att viss tid inte skall räknas in i verkställigheten uppgå

till högst

tio dagar för den som undergår fängelse på högst en månad

femton dagar för den som undergår fängelse på mer än en men högst

fyra månader

fyrtiofem dagar för den som undergår fängelse på mer än fyra

månader.

Under utredningen av ett disciplinärende får en intagen hållas avskild

från andra intagna i den mån det är absolut nödvändigt för att syftet med

utredningen inte skall äventyras. En sådan avskildhet får inte pågå i mer

än fyra dygn. Kan avskildheten inte ordnas på anstalten, får den intagne

placeras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till

en annan anstalt. Detta framgår av 50 § KvaL.

Disciplinärenden skall enligt 51 § KvaL avgöras skyndsamt. Innan

beslut meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över vad som

förekommit vid förhöret och över annan undersökning som utförts skall

föras protokoll.

Senareläggning av villkorlig frigivning skall kunna ske vid allvarligare

överträdelser mot regler och anvisningar

Starka rättviseskäl talar för att reglerna om villkorlig frigivning i princip

skall vara obligatoriska. En långtgående fakultativitet där

omständigheterna i det enskilda fallet skall avgöra om en intagen skall

friges eller inte öppnar för godtycke och social diskriminering. Det leder

till att intagna som av domstolen fått samma straff kan komma att avtjäna

olika lång tid i anstalt. För att skapa goda förhållanden på anstalten och

för att främja den dömdes rehabilitering bör å andra sidan i någon

utsträckning markeras att den dömde kan påverka sin verkställighet

genom att vara skötsam. Fakultativa inslag kan därför inte helt undvaras.

Kommittén har föreslagit att tidpunkten för den villkorliga frigivningen

skall kunna senareläggas, om den intagne missköter sig under

verkställigheten. Kommitténs förslag i denna del har godtagits av flertalet

remissinstanser. Det är också regeringens uppfattning att kommitténs

förslag bör genomföras.

Det fakultativa inslaget vid villkorlig frigivning bör således enbart utgå

från den intagnes bristande skötsamhet under anstaltsvistelsen. Ett sådant

system understryker vikten av att den intagne iakttar de regler som gäller

och ger möjlighet till sanktioner mot överträdelser. Skötsamhetskrav med

möjligheter till sanktioner mot dem som inte uppfyller detta finns också

på flera andra områden i straffsystemet. Reglerna ansluter logiskt till

bestämmelserna om förverkande av villkorligt medgiven frihet vid

misskötsamhet eller brott efter att den fängelsedömde lämnat anstalten.

Det är rimligt att också den som missköter sig riskerar att få avtjäna en

större del av straffet i anstalt innan han friges villkorligt.

Senareläggning av villkorlig frigivning bör inte kunna ske i de fall ett

fängelsestraff verkställs utanför anstalt i form av intensivövervakning

med elektronisk kontroll. Om den dömde vid sådan verkställighet

åsidosätter vad som åligger honom, och det som ligger honom till last

inte är av mindre betydelse, skall beslutet om verkställighet utanför

anstalt upphävas. Det bör i sådana fall inte vara möjligt att dessutom

senarelägga den villkorliga frigivningen.

För att motverka risken för att ett misskötsamhetskriterium leder till en

socialt orättvis tillämpning bör reglerna utformas på ett sådant sätt att

frigivningstidpunkten inte påverkas av den intagnes uppförande i största

allmänhet. Senareläggning bör endast komma i fråga om man i det

enskilda fallet kan peka på att den intagne klart och i väsentlig grad brutit

mot de regler och anvisningar som gällt.

Reglerna om senareläggning av den villkorliga frigivningen på grund

av misskötsamhet måste samordnas med reglerna om disciplinär

bestraffning. Annars blir följden ett system med risk för

dubbelbestraffning. Systemet med att förordna att viss tid, enligt 47 §

KvaL, inte skall räknas in i verkställigheten bör således ersättas med ett

system med senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning.

Härigenom skapas en enhetlig ordning för prövningen av vilken

betydelse den intagnes misskötsamhet under anstaltsvistelsen skall få på

frigivningstidpunkten och undanröjer risken för att den intagne blir utsatt

för två olika typer av tidstillägg för samma misskötsamhet.

Varningsinstitutet som i dag är reglerat i 47 § KvaL bör dock behållas.

I förhållande till nuvarande 47 § KvaL, som alltså upphävs, innebär

regleringen bl.a. den skillnaden att det inte krävs att misskötsamheten

skall ha ägt rum när den intagne befann sig inom anstalten eller utom

anstalten under tillsyn av personal inom kriminalvården. All

misskötsamhet som äger rum från och med att verkställigheten påbörjas

till dess att villkorlig frigivning sker, kan alltså leda till senareläggning

av den villkorliga frigivningen. Exempel på situationer där

senareläggning skall kunna beslutas men som för närvarande inte kan

bestraffas enligt 47 § KvaL är förseelser under frigång och vid placering

utanför anstalt enligt 34 § KvaL. Även vistelse utanför anstalt enligt 14 §

andra stycket KvaL kan nämnas.

Misskötsamhet från den intagnes sida kan också få andra menliga

följder för honom. Det kan t.ex. vara fråga om indragning av

permissioner, nekad frigång enligt 11 § KvaL, avslag på begäran att

vistas utanför anstalt enligt 14 § KvaL samt förflyttningar till anstalt med

högre säkerhetsgrad och beslut om avskildhetsåtgärder. Även denna typ

av menliga följder för den intagne skall beaktas vid beslut om

senareläggning av villkorlig frigivning.

Tiden för senareläggning bör vara så tilltagen att den framstår som en

rimlig reaktion mot även allvarlig misskötsamhet. Den maximala tiden

för senareläggning vid varje beslutstillfälle bör därför vara 15 dagar och

bör kunna användas när det är fråga om flera förseelser som skall

bedömas samtidigt. Det innebär att den maximala tiden för

senareläggning vid varje beslutstillfälle ligger nära det kortaste

fängelsestraff som kan dömas ut av domstol, 14 dagar. Den kortaste tiden

för senareläggning, som endast undantagsvis bör komma i fråga, bör vara

en dag.

Någon särskild begränsning av den sammanlagda tiden för

senareläggning föreslås inte. Det innebär att senareläggning kan få ske

med en tid som motsvarar hela reststraffet. Ett eller flera beslut om

senareläggning kan således tillsammans innebära att villkorlig frigivning

inte kommer till stånd över huvud taget. Den yttersta gränsen för

senareläggning blir således den av domstolen bestämda strafftiden. Det

bör dock i vart fall om det rör sig om straff som överstiger några

månader ytterst sällan och endast vid omfattande misskötsamhet bli

fråga om att någon får sin villkorliga frigivning senarelagd så mycket att

villkorlig frigivning inte alls kommer till stånd. Den villkorliga

frigivningen är förenad med många fördelar, inte minst med den

övervakning som förekommer inom systemet. Att frekvent låta intagna

som dömts till längre fängelsestraff sitta av hela straffet och frige dem

utan prövotid och övervakning är inte lämpligt.

De förfaranderegler som i dag gäller vid prövning av frågan om

tidstillägg lämpar sig väl även beträffande prövning av frågan om

senareläggning av villkorlig frigivning. Under utredningen av ett sådant

ärende bör således den intagne kunna hållas avskild från andra intagna i

den mån det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte

skall äventyras. En sådan avskildhet bör inte få pågå i mer än fyra dygn.

Kan avskildheten inte ordnas på anstalten, bör den intagne få placeras i

allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till en annan

anstalt. Innan beslut meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över

vad som förekommit vid förhöret och över annan undersökning som

utförts skall föras protokoll. Frågor om förfarandet vid beslut om

senareläggning bör regleras i KvaL.

9.5 Prövotiden efter villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Prövotiden efter villkorlig frigivning skall

vara lika lång som reststraffet, dock minst ett år.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över

kommitténs förslag i denna del ställer sig drygt hälften helt bakom det.

Hovrätten för Västra Sverige ifrågasätter om inte prövotiden liksom vid

villkorlig dom och skyddstillsyn bör vara ett år. Riksåklagaren anför att

det system som gäller i dag är att föredra. Statsåklagaren för speciella

mål anser att den skärpning som det innebär att inte ha någon

maximigräns i vissa fall kan leda till alltför långtgående resultat.

Helsingborgs tingsrätt och Brottsförebyggande rådet anser att en

förutsättning för att förslaget om att utsträcka prövotiden skall kunna

accepteras är att kommitténs förslag om en utvidgning av möjligheterna

att förverka reststraffet inte genomförs. Vidare motsätter sig de båda

remissinstanserna att prövotiden utsträcks till längre än ett år för

ungdomar som dömts till fängelse.

Skälen för regeringens förslag: Villkorligt medgiven frihet kan

förklaras förverkad om den frigivne begått brott under prövotiden. Enligt

26 kap. 24 § brottsbalken skall ett fängelsestraff anses till fullo verkställt

vid prövotidens utgång om villkorligt medgiven frihet inte längre kan

förklaras förverkad. Prövotiden har alltså betydelse för när ett

fängelsestraff skall anses till fullo verkställt. Samtidigt har

bestämmelserna om prövotid utformats för att skapa förutsättningar för

ett meningsfullt frivårdsarbete efter den villkorliga frigivningen.

Övervakning kan inte pågå under längre tid än prövotiden. För

närvarande gäller att prövotiden schablonmässigt bestäms till ett år.

Längre prövotider kan bestämmas av Kriminalvårdsnämnden men torde

vara sällsynta.

Bred enighet föreligger om att ha en prövotid efter villkorlig frigivning

under vilken ett straffhot vilar över den dömde och under vilken man kan

sätta in övervakning av honom och i övrigt ingripa mot honom om de

förpliktelser han har inte uppfylls. I systemet med prövotid ligger främst

att när denna löpt ut utan att den frigivne har begått nya brott så har han

till fullo verkställt sitt straff. Detta talar för att vad som gäller efter

frigivningen bör vara kopplat till det utmätta straffet. Det är knappast

rimligt att som i dag prövotiden efter villkorlig frigivning är lika lång för

den som dömts till tre månaders fängelse för stöld som för den som

dömts till tio års fängelse för mord. Prövotiden bör därför vara beroende

av det vid den villkorliga frigivningen återstående reststraffets längd. Det

framstår också som logiskt att prövotiden anpassas till reststraffets längd

så att prövotiden löper till dess att den av domstolen bestämda strafftiden

löpt ut.

Hur korta prövotider som helst är emellertid inte lämpliga. För att

förverkande av villkorligt medgiven frihet skall framstå som en trovärdig

reaktion vid återfall i brott är det inte rimligt med en prövotid som endast

uppgår till ett par månader. Reglerna om prövotid bör också sättas i

relation till bestämmelserna om övervakning. För att en övervakning

skall kunna innebära en reell möjlighet att stödja den frigivne måste den

pågå under en viss tid. För närvarande är huvudregeln att övervakning

skall pågå i ett år och någon förändring härav förelås inte. Vid en samlad

bedömning framstår därför en minsta prövotid om ett år som lämplig.

Även frågan om en maximigräns för prövotiden bör avgöras utifrån en

lämplighetsbedömning. En minsta prövotid om ett år innebär att alla som

döms till fängelsestraff upp till tre år kommer att få samma prövotid, ett

år. Om någon maximigräns inte införs kommer den längsta prövotiden

normalt att uppgå till tre år och fyra månader. Det kommer dock, bl.a. vid

återfall i grov brottslighet, att förekomma ännu längre prövotider. För

dem som begår de allra grövsta brotten, t.ex. mord och mycket grova

narkotikabrott, framstår det dock som rimligt att det finns en möjlighet

att förverka den villkorligt medgivna friheten även om de nya brotten

begås mer än tre år efter frigivningen. Det är därför inte orimligt att

prövotiden utsträcks på sätt som föreslagits. Därmed undviker man också

att ett fängelsestraff kan bli till fullo verkställt redan innan den utdömda

strafftiden gått till ända. Det bör dock betonas att det vid prövningen av

frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet finns skäl att beakta

den tid som förflutit mellan brotten. Har flera år förflutit sedan den

villkorliga frigivningen kan detta exempelvis föranleda att endast en del

av reststraffet förverkas. Någon formell övre gräns för prövotiden bör

därför inte fastställas.

Det är mycket ovanligt att ungdomar döms till så långa straff att

prövotiden efter villkorlig frigivning enligt vårt förslag blir längre än ett

år. Det fåtal fall som förekommer gäller ungdomer som begått mycket

allvarliga brott. Det saknas skäl att införa särregler för dessa fall.

9.6 Övervakning efter villkorlig frigivning

Regeringens bedömning: Nuvarande system för övervakning efter

villkorlig frigivning skall behållas.

Straffsystemkommitténs förslag: Övervakning efter villkorlig

frigivning skall vara obligatorisk för alla frigivna som har undergått

fängelsestraff på sex månader eller mer. Den som vid frigivningen är

under 21 år skall dock ställas under övervakning, om fängelsestraffet

uppgått till fyra månader eller mer. Liksom för närvarande skall

övervakningen i princip pågå under ett år.

Remissinstanserna: Bland de remissinstanser som yttrat sig över

kommitténs förslag i denna del ställer sig drygt hälften bakom förslaget.

Av övriga remissinstanser som har yttrat sig anser flertalet, Hovrätten för

Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Kriminalvårdsnämnden,

Övervakningsnämnden i Örebro och Göteborgs första

övervakningsnämnd, att en prövning i det enskilda fallet bör vara möjlig

för att avgöra om övervakning skall ske. Helsingborgs tingsrätt och

Brottsförebyggande rådet anser att antingen samtliga villkorligt frigivna

eller också ingen bör ställas under övervakning. Sistnämnda

remissinstanser framhåller särskilt att det enligt deras mening inte finns

skäl att negativt särbehandla unga lagöverträdare när det gäller

övervakning efter villkorlig frigivning.

Skälen för regeringens bedömning: För närvarande gäller att

övervakning efter villkorlig frigivning skall beslutas, om det bedöms

vara påkallat. Detta innebär att frivårdsmyndigheten skall bedöma om det

finns behov av övervakning och besluta om sådan när det framstår som

motiverat. I praktiken torde detta innebära att övervakning ofta underlåts

i de fall frigivning sker från korta fängelsestraff, medan den som avtjänat

fängelsestraff på sex månader eller mer regelmässigt ställs under

övervakning.

Kommittén ser övervakningen som ett led i straffverkställigheten. Ett

system som innebär att behovet av övervakning skall vara avgörande för

om övervakning skall komma till stånd eller inte riskerar enligt

kommittén att få en socialt sned tillämpning och därmed upplevas som

orättvist. Principiellt borde därför samtliga villkorligt frigivna ställas

under övervakning. Denna princip går enligt kommittén emellertid av

resursskäl inte att tillämpa fullt ut. I stället föreslår kommittén att gränsen

dras vid sex månaders avtjänat straff och att samtliga personer som

avtjänat straff minst denna tid skall ställas under övervakning. När det

gäller unga lagöverträdare anser kommittén att gränsen bör sättas vid fyra

månader eftersom åldern redan beaktats i sänkande riktning vid

straffmätningen. Övervakningen bör pågå under hela prövotiden, dock

längst ett år.

Övervakning efter villkorlig frigivning utgör en form av verkställighet

genom kriminalvård i frihet. Genom övervakningen sker en önskvärd

kontroll av den villkorligt frigivne och skapas förutsättningar för att

ingripa vid fortsatt brottslighet eller annan misskötsamhet. Samtidigt

utgör övervakningen ett stöd för den frigivne och medger möjligheter för

denne att få hjälp t.ex. med att inte återfalla i missbruk eller med att

ordna sina bostadsförhållanden.

Rättviseskäl skulle i och för sig kunna motivera att sätta in

övervakning beträffande samtliga som friges villkorligt. Å andra sidan är

det svårt att motivera övervakning för dem som uppenbarligen inte är i

behov av det. En sådan ordning skulle också vara resurskrävande. Det

vore t.ex. orimligt att ställa en socialt välanpassad person som inte

riskerar att återfalla i brott under övervakning enbart av rättviseskäl. Det

är inte heller rimligt att en person, som har avtjänat kortare tid än sex

månader i anstalt, inte skall kunna övervakas efter villkorlig frigivning

trots att han flera gånger tidigare återfallit i missbruksrelaterad

brottslighet. Övervakningsmyndigheterna bör därför koncentrera sina

resurser på dem för vilka övervakning är mest angeläget.

Som tidigare nämnts innebär den nuvarande ordningen att övervakning

ofta underlåts i de fall frigivning sker från korta fängelsestraff, medan

den som avtjänat fängelsestraff på sex månader eller mer regelmässigt

ställs under övervakning. Den nuvarande regleringen ger utrymme för en

viss flexibilitet även om tillämpningen leder till att frigivning efter ett

straff av viss längd oftast medför övervakning. Det har inte framkommit

att denna ordning inte fungerat väl.

Det sagda leder, enligt regeringens mening, till att de nuvarande

reglerna om övervakning efter villkorlig frigivning bör behållas.

Avgörande för bedömningen om övervakning skall beslutas bör liksom

tidigare vara om det föreligger behov av övervakning och det bör vara

möjligt med en individuell prövning av behovet av övervakning.

9.7 Åtgärder vid misskötsamhet efter villkorlig

frigivning

Regeringen förslag: Den längsta tid som, enligt 26 kap. 19 §

brottsbalken, vid ett och samma tillfälle kan förverkas på grund av

misskötsamhet under prövotiden skall sänkas från en månad till

femton dagar. Övriga regler om åtgärder vid sådan misskötsamhet

skall behållas oförändrade.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att viss

del av prövotiden efter villkorlig frigivning inte skall räknas som

verkställighet av prövotid och övervakningstid vid misskötsamhet. I

övrigt överensstämmer kommitténs förslag i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig

särskilt över kommitténs förslag i denna del. Dessa tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Åtgärder som kan tillgripas mot en

villkorligt frigiven, som inte följer de regler eller anvisningar som gäller

för honom, är bl.a. beslut om särskilda föreskrifter enligt 26 kap. 15 §

brottsbalken, beslut om övervakning i de fall den frigivne inte är föremål

för sådan, varning och beslut om att övervakningen skall pågå under viss

tid efter det att ett år av prövotiden har förflutit. Ett beslut av sistnämnda

slag får endast fattas i de fall prövotiden är längre än ett år och får inte

gälla efter prövotidens utgång. Beslut som nu sagts får inte fattas efter

prövotidens utgång. Om den frigivne allvarligt åsidosatt sina åligganden,

och det kan antas att han inte kommer att låta sig rätta genom någon

annan åtgärd som övervakningsnämnden kan vidta, kan villkorligt

medgiven frihet förklaras förverkad till en tid av högst en månad varje

gång. Beslut om förverkande fattas av övervakningsnämnden. Sådant

beslut får fattas efter prövotidens utgång om frågan har tagits upp av

övervakningsnämnden dessförinnan.

Den villkorligt medgivna friheten kan således under vissa

förutsättningar förklaras förverkad till en tid av högst en månad varje

gång, om den frigivne utan att begå brott allvarligt åsidosätter sina

åligganden. Allmänna fängelseminimum är 14 dagar och någon

förändring föreslås inte i denna del. Det innebär att den som efter

anstaltsvistelsen missköter sig, utan att begå brott, riskerar att som

påföljd få vistas längre tid i anstalt än den som döms till fängelse på

grund av brott. Det kan ifrågasättas om detta är en rimlig ordning. Den

längsta tid som kan förverkas vid misskötsamhet efter villkorlig

frigivning bör därför sänkas till en nivå som motsvarar allmänna

fängelseminimum. Genom en sänkning till femton dagar uppnås också

likhet med den senareläggning av villkorlig frigivning som vi föreslår

skall kunna göras beträffande den som missköter sig under en

anstaltsvistelse. Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid

misskötsamhet efter frigivningen bör därför kunna ske med högst 15

dagar varje gång.

Kommittén har också föreslagit att viss del av prövotiden efter

villkorlig frigivning inte skall räknas som verkställighet av prövotid och

övervakningstid vid misskötsamhet. Redan i dag finns möjlighet att

förlänga övervakningen vid misskötsamhet och någon förändring föreslås

inte i denna del. Med hänsyn härtill och då prövotiden förlängs

beträffande dem som friges villkorligt från långa fängelsestraff finner

regeringen inte skäl att genomföra kommitténs förslag i denna del.

9.8 Tidsfrister för åtgärder vid återfall i brott efter

villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Förverkande av villkorligt medgiven frihet på

grund av brott under prövotiden skall kunna ske om den frigivne

häktas eller får del av åtal inom ett år från prövotidens utgång. Annan

åtgärd enligt 34 kap. 4 § brottsbalken på grund av brott under

prövotiden skall inte få beslutas efter prövotidens utgång.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att även

annan åtgärd enligt 34 kap. 4 § brottsbalken än förverkande av villkorligt

medgiven frihet skall kunna ske om den frigivne häktas eller får del av

åtal inom ett år från prövotidens utgång.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig

särskilt i denna del. Av dessa är flertalet kritiska till förslaget att det

skall

vara möjligt att förverka villkorligt medgiven frihet på grund av brott

under prövotiden om den frigivne häktats eller fått del av åtal inom ett år

från prövotiden utgång. Helsingborgs tingsrätt och Brottsförebyggande

rådet framhåller att förslaget innebär att frågan om när ett fängelsestraff

är till fullo verkställt kan komma att hållas öppen under avsevärd tid.

Skälen för regeringens förslag: Om den frigivne begått brott under

prövotiden finns möjlighet till samma åtgärder som vid misskötsamhet.

Därutöver kan prövotiden förlängas med högst ett år utöver den vid

frigivningen bestämda tiden. Den villkorligt medgivna friheten kan också

förverkas helt eller delvis. Beslut om förverkande av villkorligt medgiven

frihet eller annan åtgärd på grund av brott som begåtts under prövotiden

får inte beslutas om inte frågan om det uppkommer i ett mål där den

frigivne häktats eller fått del av åtalet före prövotidens utgång.

Den nuvarande ordningen innebär att domstolen många gånger, av

formella skäl, saknar möjlighet att förklara villkorligt medgiven frihet

förverkad trots att den tilltalade återfallit i brott under prövotid efter

villkorlig frigivning. Om brottet begåtts under slutet av prövotiden torde

det i vissa fall inte vara praktiskt möjligt att uppfylla de krav som ställs i

34 kap. 4 § brottsbalken, dvs. att den frigivne skall ha häktats eller

erhållit del av åtalet före prövotidens utgång. Förutsättningarna för detta

kan i hög grad påverkas av den misstänkte själv. Den som undandrar sig

utredning och på annat sätt håller sig undan kan således komma ifrån ett

förverkande medan den som grips direkt eller själv ger sig till känna kan

få sin villkorligt medgivna frihet förverkad. Det kan ifrågasättas om detta

är en ändamålsenlig ordning. Rättsväsendet bör ha ytterligare någon tid

på sig innan möjligheterna till förverkande upphör. Denna tid bör, som

utredningen föreslagit, sättas till ett år.

Utredningen har föreslagit att samma tidsfrist skall gälla beträffande

övriga sanktioner på grund av brott som begåtts efter den villkorliga

frigivningen. Förslaget innebär bl.a. att det under relativt lång tid efter

prövotidens utgång kan komma i fråga att förlänga prövotiden. Det bör

inte komma i fråga att en prövotid återupptas efter det att den prövotid

som bestämdes vid frigivningen har löpt ut. Det är inte heller motiverat

att någon, som begått brott efter att han vilkorligt frigivits, skall kunna

tilldelas en varning lång tid efter prövotidens utgång. Enligt regeringens

uppfattning bör beslut om annan åtgärd än förverkande av villkorligt

medgiven frihet därför inte kunna beslutas efter prövotidens utgång. En

sådan ordning medför också att tidsfristerna i denna del överensstämmer

med dem som enligt 26 kap. 20 § brottsbalken gäller vid åtgärder på

grund av misskötsamhet efter villkorlig frigivning.

9.9 Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid

återfall

Regeringens förslag: En presumtion för att villkorligt medgiven

frihet skall förklaras förverkad om den dömde återfaller i brott under

prövotiden skall införas. Såsom särskilda skäl för att helt eller delvis

underlåta förverkande får rätten beakta om den nya brottsligheten i

förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, om lång tid

förflutit sedan den tidigare brottsligheten eller om ett förverkande

annars skulle framstå som oskäligt.

Straffsystemkommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens såvitt avser presumtionen för att förverkande skall ske vid

återfall. Kommittén förslår därvid att även den nya och den tidigare

brottslighetens omfattning och typ samt den tid som förflutit mellan

brotten skall beaktas vid bedömningen av om förverkande skall

underlåtas samt att det särskilt skall beaktas om brottsligheten i båda

fallen är allvarlig.

Remissinstanserna: Några remissinstanser avstyrker att det införs en

presumtion för förverkande av villkorligt medgiven frihet.

Skälen för regeringens förslag: Återfall i brottslighet kan enligt

gällande lag föranleda särskilda reaktioner på olika sätt. Domstolen får

enligt 30 kap. 4 § brottsbalken som skäl för fängelse beakta att den

tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Har det nya brottet begåtts

under prövotiden efter villkorlig frigivning kan rätten, som tidigare

nämnts, med stöd av 34 kap. 4 § brottsbalken besluta om åtgärd enligt 26

kap. 18 § brottsbalken, förlänga prövotiden eller förklara den villkorligt

medgivna friheten helt eller delvis förverkad. Av bestämmelsen i 29 kap.

4 § brottsbalken följer vidare att domstolen vid straffmätningen kan

beakta att den dömde tidigare gjort sig skyldig till brott, om tillräcklig

hänsyn till detta inte kan tas genom påföljdsvalet eller genom

förverkande av villkorligt medgiven frihet.

Återfall i brott under prövotiden kan således leda till förverkande av

villkorligt medgiven frihet enligt 34 kap. 4 § brottsbalken. Förverkande

av villkorligt medgiven frihet innebär att den dömde, regelmässigt vid

sidan av straffet för det nya brottet, även får avtjäna en del av eller hela

den strafftid (det s.k. reststraffet) som återstod vid den villkorliga

frigivningen.

Vid bedömande av om förverkande bör beslutas och i så fall av hur

stor del av den villkorligt medgivna friheten som skall förklaras

förverkad har domstolen enligt 34 kap. 4 § brottsbalken att beakta om

den tidigare och den nya brottsligheten är likartad, om brottsligheten i

båda fallen är allvarlig samt om den nya brottsligheten är svårare eller

lindrigare än den tidigare. Vidare skall beaktas den tid som förflutit

mellan brotten. I påföljdsbestämningspropositionen (1987/88:120)

uttalades att de i lagrummet angivna omständigheterna ger exempel på

vad som skall beaktas vid bedömningen av förverkandefrågan och att det

inte är uteslutet att även andra synpunkter kan komma i fråga (prop. s.

110).

I påföljdsbestämningspropositionen uttalade departementschefen att

hon såg det som naturligt att förverkande sker vid ny brottslighet. Hon

påminde emellertid (a. prop. s. 55) om att förverkande i princip är en

reaktion på att någon brutit mot de villkor som var förenade med den

villkorliga frigivningen och egentligen avser ändrade

verkställighetsvillkor beträffande den första domen. Enligt hennes

uppfattning finns det mot denna bakgrund mindre anledning att vara

restriktiv beträffande förverkande än när det gäller en skärpt

straffmätning vid återfall.

Regeringen instämmer i denna uppfattning. Förverkande av villkorligt

medgiven frihet är en lämplig åtgärd när det gäller att möta ny

brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff. I sammanhanget bör

framhållas att förverkande av villkorligt medgiven frihet har flera

fördelar i förhållande till den allmänna återfallsskärpningen enligt 29

kap. 4 § brottsbalken. Det är redan från början klart både hur mycket den

dömde riskerar i återfallsskärpning, om han på nytt begår brott, och

under vilken tid skärpningen kan tillämpas. Dessutom är pedagogiken i

systemet mycket tydlig. Med hänsyn härtill finns det skäl att i så stor

utsträckning som möjligt styra över återfallsskärpningen till

förverkandet. Det bör därför, även fortsättningsvis, i första hand vara

genom förverkande av villkorligt medgiven frihet som hänsyn tas till

återfall beträffande den som avtjänat ett fängelsestraff i anstalt.

I likhet med kommittén anser dock regeringen att den nuvarande

lagstiftningen är otydlig beträffande vilken grundinställning som gäller

för att utnyttja förverkandemöjligheten. På denna punkt föreslås därför en

förändring genom att det i lagtexten uttryckligen anges att det råder en

presumtion för att förverkande skall ske vid ny brottslighet under

prövotiden. Detta uttrycks genom att det anges att förverkande skall ske

om inte särskilda skäl talar däremot.

Som särskilt skäl för att underlåta förverkande eller att förverka endast

en del av reststraffet bör, liksom tidigare, brottets svårhet och

tidsaspekten beaktas. Om den nya brottsligheten är av lindrig

beskaffenhet eller om lång tid förflutit mellan brotten bör detta kunna

leda till att förverkande underlåts eller att endast delförverkande sker.

Naturligtvis bör även den tid som förflutit sedan den tidigare domen eller

den villkorliga frigivningen kunna beaktas. Genom den förlängning av

prövotiden vid långa fängelsestraff som nu föreslagits får denna

omständighet ökad betydelse. Vid återfall i slutet av en lång prövotid kan

således finnas skäl att underlåta att förverka, i vart fall en del av den

villkorligt medgivna friheten.

Vidare föreslås att det, som särskilda skäl för att underlåta förverkande

eller förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten, skall

kunna beaktas om ett förverkande skulle framstå som oskäligt. Vid

bedömningen av om förverkandet framstår som oskäligt bör bl.a. sådana

omständigheter som anges i 29 kap. 5 § kunna beaktas. Vidare bör bl.a.

kunna beaktas om brotten framstår som så olikartade och väsensskilda att

ett förverkande inte ter sig som rimligt.

Liksom tidigare bör gälla att de i lagrummet angivna omständigheterna

utgör exempel på vad som kan beaktas och att det även i fortsättningen

bör kunna komma i fråga att beakta andra synpunkter. Syftet är att det

vid en samlad skälighetsbedömning skall vara möjligt att underlåta

förverkande eller att endast förverka en del av reststraffet.

I avsnitt 9.8 föreslås att den inskränkning i möjligheten att förklara

villkorligt medgiven frihet förverkad, som ligger i att åtal eller häktning

skall ha skett före prövotidens utgång, tas bort. I stället bör enligt vår

mening gälla att detta skall ha skett inom ett år från prövotidens utgång.

Härigenom ökar möjligheterna att förklara villkorligt medgiven frihet

förverkad.

9.10 Beslutsordningen i fråga om villkorlig frigivning

Regeringens förslag: Beslut i fråga om att skjuta upp eller att

senarelägga tidpunkten för villkorlig frigivning skall fattas inom

kriminalvården. Beslutet skall kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

Straffsystemkommitténs förslag: Beslut om senareläggning av

villkorlig frigivning skall fattas av kriminalvårdsanstalten. Beslutet skall

kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Som en följd av

förslaget avskaffas Kriminalvårdsnämnden.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över

kommitténs förslag i denna del är en majoritet kritiska till förslaget att

låta kriminalvårdsanstalten fatta beslut om senareläggning som första

instans. Hovrätten för Västra Sverige framhåller risken för att den

intagne upplever sig som utlämnad till anstaltspersonalen och ytterst

anstaltschefen. Hovrätten föreslår att uppgiften i stället tilldelas

övervakningsnämnderna. Helsingborgs tingsrätt och Brottsförebyggande

rådet anför rättssäkerhetsskäl för att beslutanderätten skall ligga utanför

anstalten och föreslår att uppgiften läggs på övervakningsnämnderna.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande reglering skall

Kriminalvårsnämnden göra den fakultativa prövningen av om villkorlig

frigivning skall ske. Kriminalvårdsnämnden skall alltid pröva frågan om

villkorlig frigivning för den som dömts till fängelse i två år eller på

längre tid. Kriminalvårdsnämnden prövar också frågan om

senareläggning enligt 26 kap. 7 § med hänsyn till förutsättningarna för

den intagnes anpassning i samhället och frågor om att enligt 26 kap. 6 §

brottsbalken skjuta upp den villkorliga frigivningen på den dömdes

begäran. I det senare fallet ankommer det på kriminalvården att initiera

en prövning hos Kriminalvårdsnämnden (prop. 1992/93:4 s. 42). Talan

får inte föras mot Kriminalvårdsnämndens beslut i dessa frågor.

I materiellt hänseende har frågan om senareläggning på grund av

misskötsamhet likheter med den nuvarande disciplinära bestraffningen i

form av s.k. tidstillägg. Enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

(KvaL) skall beslut om tidstillägg fattas av Kriminalvårdsstyrelsen.

Beslutanderätten har delegerats med stöd av förordningen (1974:248) om

kriminalvård i anstalt och i praktiken beslutar kriminalvårdsanstalterna

om tidstillägg. Beslut som fattas av annan än Kriminalvårdsstyrelsen

skall dock anmälas till styrelsen. Den beslutet angår kan också, utan

begränsning i tiden, påkalla Kriminalvårdsstyrelsens prövning av ett

sådant beslut. Kriminalvårdsstyrelsens beslut får överklagas till allmän

förvaltningsdomstol.

Ett beslut om senareläggning av villkorlig frigivning är av stor

betydelse för den intagne. Det är därför viktigt att beslutsordningen är

tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Detta talar för att beslut om

senareläggning av villkorlig frigivning skall fattas av domstol. Mot att

lägga beslutet om senareläggning på allmän domstol kan anföras att det

sannolikt skulle bli fråga om ett stort antal ärenden som inte är alltför

komplicerade. Tidstillägg enligt 47 § KvaL beslutades år 1996 i 1 931

fall. Beslut om varning fattades under samma år i 3 746 fall. Det skulle

innebära en stor belastning på domstolarna att ta över handläggningen av

dessa ärenden. För att hanteringen inte skall bli alltför tungrodd och

resurskrävande kan visserligen en förenklad hantering övervägas. Om

förenklade handläggningsrutiner skulle införas finns å andra sidan risk

för att rättssäkerhetsvinsterna inte blir så stora.

Senareläggning av villkorlig frigivning företer, som tidigare har

påpekats, likheter med det system som nu tillämpas när det gäller

tidstillägg som disciplinär bestraffning. Detta system hanteras av

kriminalvården. Beslutets karaktär talar för att beslutsordningen bör vara

densamma som nu gäller för s.k. tidstillägg. Beslutanderätten i dessa

frågor bör därför anförtros Kriminalvårdsstyrelsen med möjlighet att

delegera beslutanderätten från styrelsen till annan myndighet inom

Kriminalvårdsverket, en beslutsordning som också föreslagits av

kommittén. Beslutsordningen bör vara densamma beträffande frågor om

att skjuta upp den villkorliga frigivningen på den dömdes begäran. En

sådan ordning gör systemet enkelt och överskådligt.

Genom en organisatorisk förändring som trädde i kraft den 1 januari

1998 har lokala kriminalvårdmyndigheter inrättats i hela landet. Inom de

lokala kriminalvårdsmyndigheterna bedrivs verksamhet inom häkte,

anstalt och frivård. I de flesta lokala kriminalvårdsmyndigheter finns en

eller flera kriminalvårdsanstalter. Beslutanderätten i frågor om att skjuta

upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen bör kunna anförtros de

lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Detta minskar risken för att de

intagna skall känna sig utlämnade till chefen och personalen på

anstalterna, en risk som vissa remissinstanser framfört.

Om beslut fattas av annan än Kriminalvårdsstyrelsen bör styrelsen ha

möjlighet att ändra beslutet. Den intagne bör också, utan begränsning i

tid, ha möjlighet att påkalla styrelsens prövning, om beslutet gått honom

emot. Besluten bör gälla omedelbart om inte något annat förordnas.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut bör kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol. Den förslagna beslutsordningen överensstämmer

väl med det prövningssystem som i övrigt gäller enligt KvaL.

Kommittén har som en följd av den förslagna beslutsordningen även

föreslagit att Kriminalvårdsnämnden skall upphöra. De föreslagna

reglerna om tidpunkten för villkorlig frigivning och beslutsordningen i

dessa frågor innebär att vissa av Kriminalvårdsnämndens huvuduppgifter

kommer att försvinna. Kriminalvårdsnämndens uppgifter kommer efter

genomförandet av de nu föreslagna förändringarna att begränsas till

frågor som avses i 34 § KvaL avseende intagna som dömts till fängelse i

lägst två år och överprövning av övervakningsnämndernas beslut i vissa

frågor enligt brottsbalken, KvaL och passlagen (1978:302). De

övergångsbestämmelser som föreslås när det gäller villkorlig frigivning

innebär dock att äldre bestämmelser alltjämt skall tillämpas beträffande

dem som före ikraftträdandet dömts till fängelse på viss tid, som uppgår

till tre månader eller mer. Det innebär att Kriminalvårdsnämnden även

efter den 1 januari 1999 kommer att ha till uppgift att som självständig

beslutsinstans pröva frågor om villkorlig frigivning enligt 26 kap. 6 och 6

a §§ i dess nuvarande lydelse.

Det finns därför inte anledning att nu ta ställning till frågan om

Kriminalvårdsnämndens framtid. Regeringen avser dock att återkomma

till denna fråga i ett senare sammanhang.

9.11 Övergången till vistelse utanför anstalt

Regeringens förslag: Den nuvarande möjligheten till

frigivningspermission skall slopas.

Straffsystemkommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna anför någon

invändning mot förslaget att avskaffa möjligheten till

frigivningspermission.

Skälen för regeringens förslag: Systemet med frigivningspermission

är utformat så att den intagne kan släppas ut från anstalten från och med

den dag när villkorlig frigivning tidigast kan beviljas.

Frigivningspermissionen är ett led i förberedelserna för frigivningen.

Tanken är att sådan permission skall övervägas i samband med ett beslut

enligt 26 kap. 7 § brottsbalken att senarelägga den villkorliga

frigivningen på grund av ogynnsamma frigivningsförhållanden för att

pröva om det är möjligt att den intagne själv kan medverka till att hans

frigivningsförhållanden blir sådana att villkorlig frigivning kan ske.

Erforderliga villkor beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet och

annat får ställas upp. Om den dömde inte följer givna regler och

anvisningar som gäller för permissionen kan han återintas i anstalt.

Frågor om frigivningspermission prövas av Kriminalvårdsnämnden. Det

nuvarande systemet med frigivningspermissioner har inte kommit att

tillämpas i praktiken och sådan permission har inte heller beslutats i

något fall under de senaste åren.

Frigivningspermissionen har inte heller någon roll att spela i det

föreslagna systemet med en enhetlig kvotdel för villkorlig frigivning.

Med den nu föreslagna regleringen av villkorlig frigivning skulle

institutet endast kunna omfatta dem som på grund av misskötsamhet fått

sin anstaltstid förlängd. Det är dock inte lämpligt att de som fått sin

anstaltsvistelse förlängd på grund av misskötsamhet ändå skulle släppas

ut ur anstalten efter två tredjedelar av strafftiden genom tillämpning av

bestämmelserna om frigivningspermission. Ingen av remissinstanserna

har heller haft några invändningar mot förslaget. Det finns därför inte

skäl att behålla reglerna om frigivningspermission.

10 Påföljder för unga lagöverträdare

10.1 Socialtjänsten skall ha det primära ansvaret för unga

lagöverträdare

Regeringens bedömning: Unga lagöverträdare skall även i

fortsättningen i första hand vara en angelägenhet för socialtjänsten.

Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten skall därför

finnas kvar. De straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet,

konsekvens och proportionalitet skall ges ett större utrymme

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar den

bedömning som redovisats i promemorian. Hovrätten över Skåne och

Blekinge anser emellertid att man bör avskaffa påföljden överlämnande

till vård inom socialtjänsten. Brottsförebyggande rådet anser inte att de

förslag som presenteras i promemorian lyckas lösa konflikten mellan de

socialrättsliga och straffrättsliga systemen och att förslagen inte är

ägnade att läggas till grund för lagstiftning. Akademikerförbundet anser

att frågan om överlämnande till vård inom socialtjänsten bör övervägas

ytterligare och att de förslag som lämnats av Ungdomsbrottskommittén

och Straffsystemkommittén bör vägas in. Helsingborgs tingsrätt delar

uppfattningen att ungdomar som begår brott, främst i åldern 15 17 år, i

första hand bör vara en angelägenhet för socialtjänsten men framhåller att

principen att på frivillighetens grund underkasta sig åtgärder från

socialtjänstens sida är svårförenlig med de straffrättsliga principerna om

förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet som påföljdssystemet

bygger på. Gävle tingsrätt delar uppfattningen att socialtjänsten som

regel skall ha ansvaret för de unga lagöverträdarna, åtminstone för

ålderskategorierna 15 17 år men anser att kriminalvården vad gäller

ungdomar som har fyllt 18 år också skall ha ett ansvar. Linköpings

tingsrätt anser att förslagen är alltför begränsade

Skälen för regeringens bedömning: Det är i vårt samhälle en

självklarhet att det allmänna bör verka för att barn och ungdomar får

växa upp under goda förhållanden och att de ungdomar som riskerar att

utvecklas ogynnsamt får stöd och hjälp. Barn och ungdomar som begår

kriminella handlingar är ofta socialt utsatta och har ett särskilt behov av

stöd och hjälp. Det gäller inte minst de ungdomar som ägnar sig åt

omfattande eller allvarlig brottslighet. Det är en angelägen uppgift för

samhället att bistå dem på ett sådant sätt att de slutar att begå brott. För

att lösa denna uppgift krävs att samhället agerar på bred front i en rad

olika sammanhang. Ett särskilt ansvar åvilar därvid socialtjänsten.

Intresset av att stödja och hjälpa de ungdomar som begår brottsliga

gärningar måste emellertid tillgodoses med beaktande även av andra

angelägna samhällsintressen. Ett sådant intresse är att reagera på och

motverka brott. Det är nödvändigt att samhället konsekvent hävdar de

grundläggande värden som skyddas av de straffrättsliga reglerna. Detta

gäller inte minst i förhållande till barn och ungdomar. Denna uppgift

vilar ytterst på de rättsvårdande organen, polis, åklagare och domstol.

Samhället har således dubbla uppgifter när det gäller unga

lagöverträdare. Uppgifterna kan synas oförenliga men det bör

understrykas att socialtjänsten och rättsväsendet har ett gemensamt

intresse av att förhindra och motverka brott.

Principen om att unga lagöverträdare skall särbehandlas har en lång

tradition och bred förankring i vårt land. Denna princip gäller särskilt för

lagöverträdare i åldersgruppen 15 17 år. Tanken bygger på erfarenheten

att straffrättsliga ingripanden mot unga människor måste anpassas till den

unges brist på mognad, begränsade erfarenhet och särskilda förhållanden.

Ett resultat av detta synsätt är bl.a bestämmelsen i 1 kap. 6 §

brottsbalken, enligt vilken påföljd inte får dömas ut för brott som någon

har begått innan han fyllt 15 år.

Frågan om ungdomsbrottsligheten och hur man skall komma till rätta

med den är ofta föremål för debatt och påföljdssystemet har under en tid

varit föremål för utredning och andra beredningsåtgärder.

Ungdomsbrottskommittén föreslog i sitt betänkande Reaktion mot

ungdomsbrott (SOU 1995:35) att påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten skulle utmönstras ur påföljdssystemet. I stället skulle andra

straffrättsliga påföljdsformer användas mot unga lagöverträdare och

myndigheterna inom rättsväsendet skulle bestämma påföljdernas innehåll

och omfattning. Enligt kommittén är påföljden överlämnande till vård

inom socialtjänsten inte förenlig med de principer som bör utmärka

påföljdssystemet. I propositionen 1994/95:12 om handläggningen av

ungdomsmål redovisade den dåvarande regeringen beredningsläget för

arbetet med det framtida påföljdssystemet för unga lagöverträdare och

angav därvid utgångspunkterna för detta arbete. I denna proposition

framhölls att de principer som ligger till grund för påföljdssystemet för

vuxna i ökad utsträckning bör vara vägledande även vid utformandet av

påföljder för unga samt att det finns starka skäl som talar för att påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten tas bort. Vid

riksdagsbehandlingen uttalade Justitieutskottet tveksamhet inför de förda

resonemangen. I sitt betänkande (1994/95:JuU1) framhöll utskottet att

den särreglering som i dag finns beträffande unga människor som begår

brott vilar på erfarenheten att påföljden i dessa fall måste anpassas till

den unges personliga mognad och särskilda förhållanden. Grundläggande

för utskottets uppfattning var att fängelsestraff motverkar en ung

människas möjlighet att föra ett laglydigt liv. Utskottet framhöll att

ungdomar som begår brott så långt det är möjligt skall hållas utanför

kriminalvården och att huvudansvaret för dem bör ligga hos

socialtjänsten även fortsättningsvis.

En av socialtjänstens uppgifter är att främja en gynnsam utveckling av

de unga och inom socialtjänsten finns lång erfarenhet och hög kompetens

i frågor som rör arbetet med ungdomar och deras problem. Socialtjänsten

utgör således en viktig resurs för att motverka ungdomars kriminella

utveckling och socialtjänsten måste därmed anses ha större möjligheter

än kriminalvården att åstadkomma positiva förändringar. En placering av

en ung lagöverträdare inom kriminalvården innebär en ökad risk för att

den unge uppfattar denna placering som en bekräftelse av sig själv som

kriminell. Regeringen anser i likhet med den stora majoriteten

remissinstanser att unga lagöverträdare så långt det är möjligt skall hållas

utanför kriminalvården. Principen bör därför även i fortsättningen vara

att barn och ungdomar som begår brott i första hand skall vara föremål

för åtgärder inom socialtjänsten i stället för att överlämnas till

kriminalvården. I linje härmed anser regeringen att påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten bör finnas kvar i

påföljdssystemet.

Överlämnandepåföljden har emellertid varit föremål för kritik.

Påföljden har i vissa sammanhang ansetts vara ineffektiv och det har

många gånger varit svårt att på förhand få en uppfattning om påföljdens

verkliga innehåll. Utvecklingen inom straffrätten har inneburit ett ökat

straffvärdetänkande. Gällande ordning innebär att brottets eller den

samlade brottslighetens straffvärde skall utgöra grunden för

påföljdsbestämningen.

Mot bakgrund av den kritik som riktats mot överlämnandepåföljden

sammantaget med den utveckling som ägt rum inom straffrätten anser

regeringen att överlämnandepåföljden bör förstärkas för att kunna utgöra

ett trovärdigt alternativ till övriga påföljder även i framtiden. Detta kan

ske genom att låta de straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet,

proportionalitet och konsekvens få ett större utrymme i förhållande till

vad som gäller för närvarande.

I frågan om hur man skall komma till rätta med ungdomsbrottsligheten

förtjänar behovet av att utveckla medlingsinstitutet att framhållas. Med

medling avses i detta sammanhang att ett möte kommer till stånd mellan

gärningsman och brottsoffer inför en medlare med anledning av ett brott.

Enligt regeringens mening kan en utveckling av medlingsinstitutet tjäna

såväl som ett sätt att skapa insikt hos den unge av effekten av sina

gärningar och därigenom förebygga risken för fortsatt brottslighet som

att på ett konstruktivt sätt ge brottsoffret möjlighet att bearbeta sina

upplevelser. Regeringen avser att ge Brottsförebyggande rådet och

Kommittén för brottsförebyggande arbete i uppdrag att inleda en

försöksverksamhet med medling. Regeringen avser vidare att tillkalla en

särskild utredare som skall få i uppdrag att ur rättslig synvinkel närmare

belysa och analysera inte bara medling utan även andra typer av

verksamheter som är nära besläktade med medling.

10.2 Förutsebarhet

Regeringens förslag: De yttranden som avses i 11 § lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall ges ett

utförligare innehåll. Yttrandena skall innehålla en vårdplan.

Den tidsfrist inom vilken förundersökning skall vara avslutad och

åtal väckt beträffande den som är under 18 år skall förlängas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i

denna del är positiva till förslaget. Det har dock framhållits, särskilt från

åklagarmyndigheter och kommuner, att tidsfristen inom vilken åtal skall

vara väckt bör utsträckas. Helsingborgs tingsrätt och Brottsförebyggande

rådet anser inte att förutsebarheten ökar med förslaget eftersom

insatserna av socialtjänsten när som helst kan ändras utifrån

behandlingsbehovet.

Skälen för regeringens förslag: I straffrättsligt hänseende innebär

principen om förutsebarhet att en påföljd bör vara utformad så att det

redan på förhand står klart vad den kommer att innebära för den som blir

dömd.

När domstolen beslutar att någon skall överlämnas till vård som

påföljd för brott innebär det att domstolen låter något annat

samhällsorgan än kriminalvården ansvara för verkställigheten av

påföljden. Samhällets reaktion kommer således att bestå i att

lagöverträdaren blir föremål för behandling enligt någon av de vårdlagar

som står till buds. Beträffande unga lagöverträdare är det i första hand

vård enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) som blir aktuellt.

När socialtjänsten prövar vilka åtgärder som bör aktualiseras för en

ung lagöverträdare så saknar det som hänt i det förflutna däribland

brottet självständig betydelse. Valet av åtgärder sker i stället med

utgångspunkt i den unges personliga förhållanden och behov av insatser

från socialtjänstens sida vid den aktuella tidpunkten. Som en konsekvens

härav är det mycket svårt att förutse vilka åtgärder och insatser som

kommer att föreslås från socialnämndens sida i det enskilda fallet.

Överlämnandepåföljden blir därmed mycket svår att förena med

principen om förutsebarhet.

Såsom tidigare redovisats anser regeringen att påföljden överlämnande

till vård inom socialtjänsten skall finnas kvar. Med den utgångspunkten

blir det nödvändigt att acceptera att principen om förutsebarhet inte kan

tillämpas fullt ut. Däremot kan principen om förutsebarhet få ett betydligt

större genomslag i förhållande till vad som gäller i dag. En målsättning

bör vara att det vid tidpunkten för huvudförhandlingen skall vara möjligt

att i rimlig utsträckning förutse vilken vård eller vilka åtgärder som den

unge skall bli föremål för efter ett överlämnande. Detta kan åstadkommas

genom att de yttranden som socialnämnden lämnar i ungdomsmål ges ett

utförligare innehåll. Ett sådant yttrande bör även innehålla en vårdplan

som utvisar vilka åtgärder som socialnämnden avser att vidta. Yttrandet

bör således utöver en redogörelse för den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i övrigt innefatta en redogörelse för

huvuddragen i de åtgärder som socialnämnden planerar att vidta. Särskilt

bör åtgärdernas art och omfattning framgå samt såvitt möjligt också

varaktigheten av dessa. Uppgifterna bör vara så konkreta som möjligt.

Genom att yttrandena ges ett utförligare innehåll får åklagare och

domstol en bättre uppfattning dels om den unges eventuella vårdbehov,

dels omfattningen av de åtgärder socialnämnden planerar att vidta för den

unge. Framför allt får den unge en bättre uppfattning om vad ett

överlämnande till vård inom socialtjänsten kommer att innebära för

honom.

Nu gällande ordning innebär att det inte finns någon i författning

bestämd tidsfrist inom vilken socialnämnden skall avge yttrande. I stället

anges den tid inom vilken yttrandet skall avlämnas i beslutet att inhämta

yttrande från socialnämnden. Nämnden skall dock yttra sig inom sådan

tid att rätten kan hålla huvudförhandling inom föreskriven tid. Eftersom

det finns bestämmelser som anger inom vilken tid en förundersökning

skall vara avslutad och åtal väckt, samt bestämmelser som anger inom

vilken tid huvudförhandling skall hållas, när det gäller den som är under

18 år om det är fråga om brott på vilket kan följa fängelse i mer än sex

månader, är den tid som socialtjänsten har till sitt förfogande begränsad.

Det har påpekats från ett flertal remissinstanser att tidsfristen som

anges i 4 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare (LUL) kan utgöra ett problem om förslaget genomförs.

Bestämmelsen innebär att en förundersökning mot den som inte har fyllt

18 år och som gäller brott för vilket är föreskrivet fängelse i mer än sex

månader skall bedrivas med särskild skyndsamhet och att

förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart

det kan ske och senast inom fyra veckor från dagen för delgivning av

brottsmisstanke. Tidsfristen får överskridas om det är nödvändigt med

hänsyn till utredningen eller det finns andra omständigheter som kräver

det. Tidsfristen har emellertid kritiserats dels på grund av att det kan vara

svårt att hinna avsluta en förundersökning inom den föreskrivna tiden,

dels på grund av att det kan vara svårt för socialnämnderna att få fram

yttranden inom den tid som står till deras förfogande.

Förslaget torde innebära att det kommer att ställas ökade krav på

socialtjänsten i förhållande till vad som gäller i dag. Uppsala kommun

har dock i sitt remissvar framhållit att yttrandena redan för närvarande

vanligtvis innehåller en mycket utförlig redogörelse för både tidigare

åtgärder och planerade åtgärder. I detta sammanhang bör också vissa

bestämmelser i LUL och socialtjänstlagen framhållas. Av 6 § LUL följer

att socialnämnden genast skall underrättas om någon som inte har fyllt 18

år är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. Vidare

följer av 7 § samma lag att företrädare för socialtjänsten skall närvara vid

förhör med den som inte fyllt 18 år och som är misstänkt för ett brott på

vilket fängelse kan följa. Av 50 § socialtjänstlagen följer att det åligger

socialnämnden att utan dröjsmål inleda en utredning av vad som kommit

till nämndens kännedom och som kan leda till att nämnden vidtar någon

åtgärd. I förarbetena till socialtjänstlagen framhålls att det är angeläget

att socialnämndens utredning påbörjas så tidigt som möjligt och att

nämnden således inte bör vänta med att inleda utredningen till dess

åklagaren kommit in med sin begäran om yttrande. Av 50 a §

socialtjänstlagen följer vidare att en utredning av om socialnämnden

behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd skall bedrivas

skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader. Av 11 § LUL

följer att yttrande i fråga om den som misstänks för att ha begått brott

innan han fyllt 18 år skall inhämtas av åklagaren innan han fattar beslut i

åtalsfrågan om den unge har erkänt gärningen eller om det annars finns

skälig misstanke att han begått brottet. Av dessa bestämmelser följer

således att det borde finnas goda möjligheter för socialnämnden att

förbereda ett yttrande redan innan en begäran om ett yttrande kommer in

till socialnämnden.

Lagändringarna till följd av ungdomsmålsreformen har varit i kraft

sedan den 1 mars 1995. Regeringen avser att göra en utvärdering av

ungdomsmålsreformen i syfte att följa upp de nya reglerna och ta reda på

vilka effekter de har fått och om resultatet av lagändringarna har blivit de

som var avsedda med reformen.

Med hänsyn till vad som nu föreslås i fråga om utformningen av

yttrandena anser regeringen emellertid att det redan nu finns ett behov av

att förlänga tidsfristen i 4 § LUL. Tidsfristen bör utsträckas till sex

veckor. Det bör dock i detta sammanhang betonas att mål med unga

lagöverträdare alltid bör handläggas skyndsamt. Tiden mellan brottet och

reaktionen bör vara så kort som möjligt.

10.3 Proportionalitet

Regeringens förslag: Domstolen skall på ett mer uttalat sätt än för

närvarande pröva om socialnämndens planerade insatser är tillräckligt

ingripande med hänsyn till brottets straffvärde och art samt den unges

tidigare brottslighet.

Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten skall kunna

förenas med ungdomstjänst.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. I promemorian föreslås dock att huvudregeln skall vara att ett

överlämnande till vård inom socialtjänsten förenas med dagsböter.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser som uttalat sig

angående förslaget om att överlämnandepåföljden som huvudregel skall

kombineras med ett bötesstraff är negativa och avstyrker förslaget. Flera

remissinstanser är positiva till förslaget om ungdomstjänst. Det har

emellertid satts i fråga om inte användningsområdet blir för snävt av de

remissinstanser som uppfattat att ungdomstjänst bara skulle kunna

komma i fråga i de fall ett fängelsestraff annars hade varit alternativet.

Svea hovrätt har framhållit att det bör övervägas om inte det bör krävas

att socialnämnden i sitt yttrande ger information om den tänkta

ungdomstjänstens innehåll för att domstolen skall få tillräckligt underlag

för att bedöma om påföljden kan stanna vid ett överlämnande med en

sådan föreskrift.

Skälen för regeringens förslag: Principen om proportionalitet innebär

att det skall finnas en balans mellan brottet och samhällets reaktion på

detta. Straffets stränghet skall bestämmas utifrån brottet svårhet. Ju

allvarligare brottet är, desto mer ingripande skall reaktionen vara såväl

till sitt innehåll som till sin längd. Överlämnandepåföljden som den är

utformad i dag är svår att förena med principen om proportionalitet. Vid

ett överlämnande till vård inom socialtjänsten är det de socialrättsliga

vårdlagstiftningarna som självständigt avgör vilka behandlingsåtgärder

som skall vidtas och hur länge de skall pågå.

Socialnämnden bör även i fortsättningen självständigt bedöma vilka

insatser som bör göras för den som skall överlämnas till vård inom

socialtjänsten. Det medför en påtaglig begränsning av möjligheten att

tillgodose kravet på proportionalitet. Det är emellertid angeläget att

principen om proportionalitet får ett visst genomslag även ifråga om

denna påföljd. Detta kan ske på två sätt.

För det första kan domstolen beakta brottets svårhet när den tar

ställning till om den unge över huvud taget bör överlämnas till vård inom

socialtjänsten. Redan vid brottsbalkens införande uttalade

departementschefen att domstolen vid sitt val av påföljd har möjlighet att

välja någon annan reaktionsform än ett överlämnande till vård om den

anser att de föreslagna åtgärderna inte är lämpliga eller att förutsättningar

saknas för erforderliga åtgärder (NJA II 1962 s. 384). För att förstärka

kravet på proportionalitet i påföljdsvalet anser regeringen att denna

bedömning fortsättningsvis skall ske på ett mer uttalat sätt än för

närvarande.

Regeringen anser att ett särskilt stadgande bör föras in i 31 kap. 1 §

brottsbalken med innebörd att ett överlämnande får ske endast om

socialtjänstens planerade åtgärder framstår som tillräckligt ingripande

med hänsyn till brottets straffvärde och art samt den dömdes tidigare

brottslighet. Domstolen skall således bedöma om den av socialnämnden

tilltänkta behandlingen kan anses tillräckligt ingripande för att ett

överlämnande till vård inom socialtjänsten skall kunna utgöra en

tillräcklig reaktion på brottet. Vid denna bedömning bör domstolen bl.a.

väga in om de planerade insatserna skall göras med stöd av

socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga. Andra faktorer som bör vägas in är

karaktären och omfattningen på vårdinsatserna samt vårdtiden. Dessa

omständigheter bör vägas mot brottets straffvärde och art samt den

tilltalades tidigare brottslighet. Om de planerade insatserna är begränsade

exempelvis till enstaka stödsamtal eller ett förordnande av kontaktperson

bör ett överlämnande ske endast vid brottslighet av lindrigare slag. Om

de planerade insatserna består i att den unge med eller utan samtycke

skall tas om hand för placering exempelvis i familjehem eller i hem för

vård eller boende kan ett överlämnande komma i fråga även vid

allvarligare eller mer omfattande brottslighet. Bedömningen av dessa

faktorer bör i enlighet med nu gällande principer för påföljdsval ske mot

bakgrund av den tilltalades ålder. Ju yngre han är, desto större är

utrymmet för att välja ett överlämnande till vård inom socialtjänsten som

påföljd även för allvarlig brottslighet. Vid denna bedömning skall

självfallet även vägas in de eventuella tilläggssanktioner som kan komma

i fråga. För att domstolen skall kunna gör denna bedömning är det

nödvändigt att domstolen har tillgång till ett utförligt yttrande från

socialnämnden. Detta utgör ytterligare ett skäl för att socialnämndens

yttrande skall ges ett utförligare innehåll.

För det andra kan proportionalitetskravet tillgodoses inom ramen för

påföljden. Det sätt på vilket kravet på proportionalitet i dag kan

tillgodoses inom ramen för påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten är att domstolen i samband med överlämnandet kan döma

ut dagsböter, högst 200, om brottets straffvärde och art samt den unges

tidigare brottslighet påkallar det. Så kan ske oavsett om böter är stadgat

för brottet eller inte.

I promemorian har föreslagits att överlämnandepåföljden skall

kombineras med böter i större utsträckning än för närvarande och att

detta bör ske genom att bestämmelsen utformas på så sätt att ett

förordnande om överlämnande som regel skall förenas med ett

bötesstraff.

Förslaget i denna del har mött tämligen omfattande kritik från

remissinstanserna. Kritiken har i huvudsak gått ut på att unga personer

ofta inte har ekonomiska förutsättningar att själva betala böterna och att

sanktionen då riskerar att bli utan verkan gentemot den unge. En

presumtion för ett bötesstraff innebär därutöver att man avhänder sig

möjligheten att kunna använda bötesstraffet som en regulator i de fall

socialtjänsten endast anser sig behöva erbjuda begränsade insatser men

straffvärdet är sådant att det är motiverat med ett bötesstraff för att ett

överlämnade skall kunna komma i fråga. Regeringen anser därför inte att

förslaget i denna del bör genomföras.

Möjligheten att kunna förena överlämnandepåföljden med böter är

dock inte tillräcklig. För att i möjligaste mån hålla ungdomarna utanför

kriminalvården bör ytterligare åtgärder vidtas för att ge påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten ett så brett

tillämpningsområde som möjligt. Det bör därför finnas andra möjligheter

för domstolen att kunna förstärka påföljden då detta är motiverat.

Promemorians förslag om att införa en möjlighet att i vissa fall förordna

att den unge under viss angiven tid skall utföra oavlönat arbete eller delta

i annan särskilt anordnad verksamhet, vilket fått brett stöd av

remissinstanserna, bör därför genomföras. Denna form av

tilläggssanktion bör benämnas ungdomstjänst och bör i huvudsak

utformas med samhällstjänsten som förebild. Ungdomstjänsten bör dock

kunna komma till användning i större utsträckning än samhällstjänst.

Villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst skall

endast kunna dömas ut i fall där ett fängelsestraff annars skulle kommit i

fråga. I fråga om ungdomstjänst bör domstolen kunna meddela en

föreskrift om ungdomstjänst även om alternativet inte är ett

fängelsestraff. Antalet timmar under vilka den unge skall utföra arbete

eller delta i verksamhet bör vara lägre än för vad som gäller i fråga om

samhällstjänst och bör fastställas till lägst 20 och högst 100 efter brottets

straffvärde.

En förutsättning för att domstolen skall kunna meddela en föreskrift

om ungdomstjänst bör vara att den unge samtycker till att följa en sådan

föreskrift. Kravet på samtycke är motiverat av samma skäl som i fråga

om samhällstjänst. Frågan om samtyckets betydelse har utvecklats

närmare under avsnitt 5.5. Domstolen bör vid prövningen av om

ungdomstjänst kan komma i fråga bedöma den tilltalades förutsättningar

att fullgöra vad som åläggs honom. Är den unges personliga förhållanden

sådana att det framstår som mindre troligt att han kommer att kunna klara

av att fullgöra ungdomstjänsten, bör domstolen avstå från detta

alternativ.

Ungdomstjänst skall således utgöra en tilläggssanktion till

överlämnandepåföljden. Det innebär att frågan om ungdomstjänst kan

komma att aktualiseras endast om domstolen finner att förutsättningar

föreligger i övrigt för ett överlämnande till vård inom socialtjänsten.

Som en följd av att ungdomstjänst skall vara en vid påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten meddelad föreskrift bör

ungdomstjänsten administreras av socialtjänsten. Som tidigare

framhållits besitter man inom socialtjänsten särskilda erfarenheter och

kunskaper i frågor som rör arbete med barn och ungdomar. Socialtjänsten

bör därför ha goda förutsättningar att anpassa verksamheten så att den

kan fungera även för de allra yngsta lagöverträdarna. Den närmare

utformningen av innehållet i ungdomstjänsten bör överlåtas på berörda

organ inom socialtjänsten, men inriktningen bör vara att den dömde skall

delta i verksamhet som innebär att han utan ersättning utför

arbetsuppgifter liknande de som förekommer vid samhällstjänst.

Den allmänt accepterade uppfattningen att unga lagöverträdare skall

särbehandlas i straffrättshänseende bör emellertid få visst genomslag

även i fråga om ungdomstjänst. Med hänsyn till att det i första hand är

fråga om unga personer som kan antas ha ett särskilt behov av fostran

och vägledning bör det även vara möjligt att låta ungdomstjänsten bestå i

att den dömde skall delta i olika former av program eller utbildning i

angelägna frågor. Det viktiga är att den unge ges tillfälle att skaffa sig

erfarenhet av samhällsnyttig verksamhet tillsammans med andra

människor som inte ingår i hans vanliga umgänge.

Frågan om den unge kan bli föremål för ungdomstjänst bör i

förekommande fall väckas så tidigt som möjligt. Det kan lämpligen ske i

samband med att socialnämnden upprättar sitt yttrande. Åklagaren bör i

sin framställan om yttrande göra socialnämnden uppmärksam på att

denna fråga bör behandlas. I ett senare skede bör även domstolen och den

tilltalades försvarare kunna ta initiativ i denna fråga. Innehållet i

ungdomstjänsten och villkoren för dess genomförande bör bestämmas av

socialtjänsten genom upprättandet av en plan. Detta kan ske efter det att

domen har meddelats, men domstolen bör redan vid påföljdsvalet kunna

bilda sig en uppfattning om vad en föreskrift om ungdomstjänst kan

komma att innebära. Socialtjänsten bör därför i sitt yttrande särskilt ange

om den anser att ungdomstjänst kan bli aktuellt och vilket innehåll den i

så fall kan få. Det bör dock framhållas att bedömningen av huruvida det

är påkallat att förena ett överlämnande till vård inom socialtjänsten med

en föreskrift om ungdomstjänst är en fråga för domstolen.

Frågan om i vilken utsträckning överlämnande till vård inom

socialtjänsten bör kombineras med dagsböter eller med ungdomstjänst

får avgöras efter en avvägning mellan brottets straffvärde och art samt

den tilltalades tidigare brottslighet å ena sidan och hans personliga

förhållanden och de av socialnämnden planerade åtgärderna å andra

sidan. Det är inte möjligt att närmare ange hur denna bedömning skall

ske. Är det fråga om relativt lindrig brottslighet torde det inte vara

påkallat att kombinera överlämnandepåföljden med någon

tilläggssanktion om de planerade åtgärderna från socialtjänstens sida kan

anses tillräckligt ingripande. Är det däremot fråga om allvarligare

brottslighet och socialtjänstens planerade åtgärder är av mera begränsad

natur torde det vara påkallat att förstärka överlämnandepåföljden för att

den skall kunna komma i fråga. Ju yngre lagöverträdare desto större bör

utrymmet vara för att välja ett överlämnande till vård inom socialtjänsten

som påföljd även för allvarlig brottslighet. Det väsentliga är att den

samlade reaktionen på brottsligheten framstår som rimlig och att det

finns en balans mellan brottsligheten och samhällets reaktion. Principen

om proportionalitet skall självfallet ge utslag i båda riktningar.

Finner domstolen att socialtjänstens insatser i förekommande fall i

förening med dagsböter eller ungdomstjänst inte kan anses tillräckligt

ingripande får domstolen inte besluta att den unge skall överlämnas till

vård inom socialtjänsten. I en sådan situation skall då synnerliga skäl

inte föreligger för ett frihetsberövande domstolen välja någon annan

icke frihetsberövande påföljd. Detta följer av de allmänna

bestämmelserna om val av påföljd i 30 kap. brottsbalken.

10.4 Påföljdssystemet skall präglas av konsekvens

Regeringens förslag: Domstolen skall i fall då påföljden bestäms till

överlämnande till vård inom socialtjänsten och det av vårdplanen

framgår att den unge skall bli föremål för vård eller åtgärder enligt

socialtjänstlagen (1980:620) meddela en särskild föreskrift om att den

unge skall genomgå vård eller annan av socialtjänsten planerad åtgärd.

En föreskrift skall också meddelas om den unge skall genomföra

ungdomstjänst.

Ett överlämnande till vård inom socialtjänsten skall utöver vad som

gäller i dag kunna undanröjas i sådana situationer då socialtjänsten

ändrat uppfattning om vad som bör göras för den dömde.

Rutinerna för uppföljningen av vad som sker med den unge efter ett

överlämnande skall förbättras.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

I promemorian föreslås att socialnämnden fortlöpande skall hålla

åklagaren underrättad om vårdens fortgång.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna

del är positiva till att domstolen skall kunna meddela en särskild

föreskrift som riktar sig till den unge eftersom en sådan föreskrift gör det

tydligare för den unge vad som förväntas av honom. Socialstyrelsen

anser emellertid att det är principiellt tveksamt att rätten skall kunna

föreskriva att den unge skall underkasta sig sådan vård. Linköpings

tingsrätt anser att socialnämndens möjligheter till ändringar av

behandlingsplanen bör vara mer inskränkta. Däremot avstyrker några

remissinstanser att undanröjande skall vara möjligt i sådana fall

socialnämnden ändrar uppfattning i förhållande till vad som angetts i

vårdplanen om vilka insatser som skall göras exempelvis p.g.a.

ekonomiska skäl. Gävle tingsrätt anser emellertid att det är självklart att

ett undanröjande av vård inom socialtjänsten kan ske inte bara i de fall de

lagliga förutsättningarna för vården brister utan också i sådana fall där

vården av andra skäl rent faktiskt inte kommer till stånd. Hovrätten för

Övre Norrland och Domareförbundet har framhållit att utrymmet för

andra påföljder efter ett undanröjande är starkt begränsat. De har

föreslagit att man bör överväga att införa en möjlighet att meddela den

unge varning eller besluta om ytterligare föreskrifter. Flertalet

remissinstanser är kritiska till förslaget om att socialnämnden fortlöpande

skall hålla åklagaren underrättad om vårdens fortgång. Det har

framhållits att det bör vara tillräckligt att åklagaren underrättas i de fall

problem uppkommer vid verkställigheten.

Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga reaktionssystemet

bör präglas av konsekvens. Detta innebär ett krav på att den dömde skall

rätta sig efter de regler som gäller och efter de beslut som meddelas och

att ett brott mot regeln eller beslutet skall följas av en reaktion. Det är

väsentligt för påföljdssystemets trovärdighet att samhällets reaktion på

brott följer en konsekvent och fast linje så att systemet inte upplevs som

vagt och innehållslöst. Detta gäller inte minst när det är fråga om unga

lagöverträdare och kravet på konsekvens bör därför så långt det är

möjligt gälla även för påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten. Det bör understrykas att överlämnandet utgör en

brottspåföljd och att samhällets reaktion på brottet i dessa fall till sitt

innehåll i huvudsak består av socialtjänstens insatser.

Påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten är emellertid

behäftad med särskilda svårigheter i fråga om kravet på konsekvens.

Socialtjänstens insatser med stöd av socialtjänstlagen förutsätter att den

dömde lämnar sitt samtycke till åtgärden. Är den unge under 18 år

fordras även vårdnadshavarens samtycke. Samhällets reaktion riskerar att

bli utan innehåll om den dömde eller dennes vårdnadshavare efter

domstolsförhandlingen återtar sitt samtycke. Socialtjänstens val av

åtgärder avgörs dessutom utifrån den dömdes behov vid varje given

tidpunkt. Behovet kan komma att förändras och dessutom bedömas på

olika sätt av olika beslutsfattare. För tvångsvård med stöd av lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) fordras

att förvaltningsdomstol efter överlämnandet prövar och finner att

förutsättningar för sådan vård föreligger. Finner förvaltningsdomstolen

att förutsättningarna brister så att socialnämndens ansökan om

tvångsvård inte kan bifallas, riskerar reaktionen på brottet att helt utebli.

Dessa förhållanden innebär en fara för trovärdigheten för påföljden

överlämnande till vård inom socialtjänsten och rättsväsendet måste därför

ha effektiva medel för att reagera i nu angivna situationer.

Bestämmelsen i 38 kap. 2 § brottsbalken om undanröjande av

överlämnandepåföljden är av central betydelse i detta avseende. Enligt nu

gällande bestämmelse kan domstolens förordnande om överlämnande till

vård inom socialtjänsten undanröjas och ersättas med annan påföljd för

brottet, om det efter domen visar sig att vård av det slag socialnämnden

angivit i sitt yttrande inte lagligen kan komma till stånd eller får ett

väsentligt ändrat innehåll. Vad som närmast avses är situationer då den

tilltänkta vården inte går att genomföra på grund av att någon i

socialtjänstlagen eller LVU angiven förutsättning saknas. Ett exempel är

att den unge eller hans vårdnadshavare återtar sitt samtycke till vård med

stöd av socialtjänstlagen. Ett annat exempel är att socialnämnden finner

att åtgärderna med stöd av LVU inte längre behövs eller att länsrätten

eller högre instans inte bifaller socialnämndens ansökan om vård enligt

denna lag. Överlämnandet kan däremot inte undanröjas när väl de lagliga

förutsättningarna för den tilltänkta vården är uppfyllda, men de tilltänkta

insatserna inte kommer till stånd på grund av att socialtjänsten finner att

någon annan vårdinsats bör ske. Bestämmelsen i 38 kap. 2 § har

tillkommit för att förhindra stötande resultat i fall då en åtgärd som

domstolen förutsatte skulle komma till stånd inte har kunnat anordnas

med följd att reaktionen på brottet uteblir eller får ett väsentligt annat

innehåll än vad domstolen förutsatte.

Ett första förutsättning för ett fungerande och konsekvent

reaktionssystem är att de inblandade känner till de givna

förutsättningarna. För den unge lagöverträdarens del bör krävas att han

får ett tydligt besked om vad som förväntas av honom från samhällets

sida om påföljden bestäms till ett överlämnande till vård inom

socialtjänsten. I dag kan det många gånger vara så att den unge inte har

någon närmare uppfattning om vad en dom på överlämnande till vård

inom socialtjänsten ställer för krav på honom för egen del. Regeringen

anser därför att domstolen när den bestämmer påföljden till vård inom

socialtjänsten skall meddela en särskild föreskrift i domen som riktar

sig till den unge om vad han har att genomgå i fråga om vård och

behandling, när den planerade vården eller åtgärderna skall ske med stöd

av socialtjänstlagen. På detta sätt blir påföljden tydligare för såväl den

unge som samhället i övrigt. Den unge får ett klart besked om vad de

rättsvårdande organen förväntar sig av honom efter en dom på

överlämnande till vård inom socialtjänsten. Föreskriften bör utformas så

att den dömde åläggs att följa den vårdplan som socialnämnden redovisat

i sitt yttrande. Detta utgör ytterligare ett skäl för att socialnämndens

yttrande skall innehålla en vårdplan. Vårdplanen bör fogas till domen och

föreskriften kan då utformas i domslutet så att den unge skall genomgå

de åtgärder som framgår av vårdplanen. Det bör dock endast vara möjligt

att meddela en föreskrift i de fall det av socialnämndens yttrande framgår

att det är aktuellt att vidta åtgärder med stöd av socialtjänstlagen, vilken

förutsätter att den dömde samtycker till och medverkar i vården.

Domstolen bör av principiella skäl inte kunna föreskriva att den unge

skall underkasta sig tvångsvård med stöd av LVU. En sådan föreskrift

skulle sakna värde eftersom tvångsvård kan komma i fråga endast när

den unge eller, i förekommande fall, hans vårdnadshavare inte medverkar

genom att lämna sitt samtycke till vårdinsatserna. Skulle den dömde rätta

sig efter en meddelad föreskrift och därmed underkasta sig den

erforderliga vården, saknas såväl förutsättningar för som behov av

tvångsvård.

Det bör särskilt understrykas att en föreskrift av det slag som nu

föreslås inte syftar till att styra socialtjänstens insatser. Socialtjänsten

skall även i fortsättningen verka självständigt under de socialrättsliga

lagarna. Den av domstolen meddelade föreskriften riktar sig således inte

till socialnämnden utan enbart till den dömde.

Bryter den dömde mot föreskriften vilket innebär att den vård eller

de åtgärder som domstolen förutsatte vid överlämnandet inte kommer till

stånd bör det leda till en reaktion från de rättsvårdande organens sida.

Ytterst bör det leda till att överlämnandepåföljden undanröjs och ersätts

med en annan påföljd. Som framgår ovan är det redan med gällande

lagstiftning möjligt att undanröja en dom på överlämnande till vård inom

socialtjänsten om den unge eller hans vårdnadshavare återtar sitt

samtycke. Genom att införa en möjlighet för domstolen att meddela en

föreskrift som riktar sig till den unge blir det dock tydligare att den unge

har en skyldighet gentemot de rättsvårdande organen. Som en

konsekvens härav bör det också tydligt framgå vad den unge riskerar om

han inte följer föreskriften. Ett särskilt stadgande bör därför tas in i 38

kap. 2 § brottsbalken av vilket framgår att påföljden kan undanröjas om

den unge inte följer den av domstolen meddelade föreskriften. Detsamma

bör gälla om den unge bryter mot en meddelad föreskrift om

ungdomstjänst.

Genom föreskriften om vad den unge har att genomgå i fråga om vård

och behandling får den unge ett klart besked om vad som förväntas av

honom från domstolens sida samtidigt som åklagare och domstol får ett

bättre underlag för prövningen om den unge har misskött sig genom att

inte rätta sig efter föreskriften, vilket i sin tur underlättar för de

rättsvårdande organen att agera konsekvent.

Socialstyrelsen har invänt att det är principiellt tveksamt att rätten skall

kunna meddela en sådan föreskrift med hänsyn till att det är fråga om

frivillig vård. Frågan om den unge och i förekommande fall hans

vårdnadshavare samtycker till vården måste emellertid klargöras redan

före domstolsförhandlingen. Den omständigheten att denna reglering

skapar en medvetenhet hos den unge om att konsekvensen av ett

bristande samtycke kan leda till att påföljden inte kan bestämmas till ett

överlämnande bör inte ses som ett påtryckningsmedel som gör att

samtycket inte är att anse som reellt utan bör i stället ses som en del av

det beslutsunderlag den unge har att utgå ifrån vid ställningstagandet i

fråga om samtycke. Lämnar socialnämnden i sitt yttrande uppgift om att

den unge skall bli föremål för vård eller åtgärder och att den dömde i

förekommande fall hans föräldrar samtyckt till åtgärderna har

domstolen att utgå ifrån att den planerade vården skall komma till stånd.

Föreskriften kan därför ses som ett villkor som domstolen ställer för att

överlämnandepåföljden skall bestå. Det står således den unge fritt att

ändra sig i förhållande till socialtjänsten och återkalla sitt samtycke. Det

skall emellertid inte vara möjligt för den unge att ändra sig i förhållande

till domstolen utan att samhället reagerar på de ändrade förhållandena.

Vissa remissinstanser har påtalat att utbudet av påföljder efter ett

undanröjande av en dom på överlämnande till vård inom socialtjänsten är

begränsat. Detta är i och för sig riktigt. En allmän strävan är också, som

tidigare framhållits, att undvika kriminalvårdspåföljder för ungdomar,

vilket är det som oftast kan komma i fråga vid ett undanröjande. Detta

talar för att det bör finnas en möjlighet att inte omedelbart besluta om

undanröjande vid fall av misskötsamhet från den unges sida. Regeringen

anser därför i likhet med Hovrätten för Övre Norrland och

Domareförbundet att det bör införas en möjlighet för domstolen att

meddela den unge en varning på liknande sätt som i fråga om villkorlig

dom. Denna möjlighet bör användas i de fall den unge har misskött sig

och det finns ett behov av att klargöra allvaret i detta för den unge men

då överlämnandepåföljden ändå framstår som den mest adekvata.

För att kravet på konsekvens skall få tillräcklig genomslagskraft anser

regeringen att möjligheten att undanröja ett överlämnande till vård inom

sociltjänsten bör utvidgas ytterligare. Ett undanröjande bör vara möjligt

inte bara såsom i dag, om den vård som socialnämnden redovisat i sitt

yttrande inte lagligen kan komma till stånd exempelvis på grund av att

länsrätten eller högre instans inte bifaller en ansökan om tvångsvård, utan

även i fall då socialtjänsten ändrar uppfattning om vilka insatser som bör

göras för den dömde. Om det skulle visa sig att den reaktion som

förutsågs av domstolen vid påföljdsvalet uteblir på grund av att

socialtjänsten ändrat uppfattning bör detta leda till någon åtgärd från

rättsväsendet sida i de fall resultatet annars skulle uppfattas som stötande.

Frågan om ett undanröjande bör ske i nu avsedda situationer måste

bedömas mot bakgrund härav. Ett undanröjande bör som regel inte

komma i fråga om den planerade vården uteblir på grund av att den unges

situation har förbättras i sådan grad att vården inte längre behövs.

För att reaktionssystemet skall framstå som konsekvent och trovärdigt

är det av avgörande betydelse att uppföljningen av vad som sker med den

unge efter överlämnandet fungerar tillfredställande. Nuvarande ordning

innebär att det ankommer på åklagaren att inhämta upplysningar om

vilken vård som har anordnats. Det kan ifrågasättas om denna ordning är

den mest effektiva. I promemorian föreslås att socialnämnden bör

åläggas en obligatorisk rapporteringsskyldighet genom att det i

socialtjänstlagen införs en särskild bestämmelse om att socialnämnden

fortlöpande skall underrätta åklagaren om vårdens fortgång. Regeringen

delar den uppfattning som redovisats i promemorian att rutinerna för

uppföljningen av vården bör förbättras och att socialnämnden bör åläggas

en rapporteringsskyldighet. Det kan däremot ifrågasättas om en så

omfattande rapporteringsskyldighet som föreslagits är nödvändig och om

den skulle tjäna sitt syfte. Det finns en påtaglig risk för att en sådan

ordning skulle innebära en onödig arbetsbelastning för personal såväl

inom socialtjänsten som hos åklagarmyndigheterna och att den

information som verkligen är av intresse för åklagaren att den

planerade vården inte kommit till stånd skulle riskera att gå förlorad i

den omfattande informationshanteringen. Regeringen delar den

uppfattning som framförts från ett flertal remissinstanser att

rapporteringsskyldigheten bör kunna begränsas till de fall då den

planerade vården enligt vårdplanen inte kommer till stånd.

10.5 En ny frihetsberövande påföljd för unga

lagöverträdare

Regeringens förslag: En ny frihetsberövande påföljd, sluten

ungdomsvård, skall införas för brott som någon begått innan han

fyllt 18 år. Statens institutionsstyrelse skall ansvara för

verkställigheten.

Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med

regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna är positiva till

förslaget om en ny frihetsberövande påföljd. Ett flertal remissinstanser

har anfört att fängelsestraffet helt bör utmönstras för berörd

ålderskategori. Gävle tingsrätt avstyrker emellertid förslaget i denna del

och anför att ungdomar som gjort sig skyldiga till mycket svåra brott

skall dömas till fängelse. Tingsrätten anser emellertid att verkställigheten

av fängelsestraff bör kunna ske vid ett särskilt vårdhem som drivs av

Statens institutionsstyrelse. Brottsförebyggande rådet anser inte att

förslaget bör läggas till grund för lagstiftning och anför att det enda

bärande skälet för att införa den föreslagna påföljden skulle vara att

fängelsestraffet helt avskaffades för den avsedda ålderskategorin, men att

detta förutsätter en verkställighetsform som är bättre lämpad för

ungdomar än fängelsestraffet och med ett system som kan tillgodose de

grundläggande rättigheter och krav på rättssäkerhet som bör tillkomma

den dömde, vilket inte är fallet med förslaget. Socialstyrelsen och

Akademikerförbundet anser att den föreslagna påföljden även bör kunna

komma ifråga för brott som begåtts av någon som fyllt 18 men inte 21 år.

Liknande synpunkter har framförts från Statens institutionsstyrelse som

emellertid har förståelse för att begränsa påföljden på föreslaget sätt i ett

första skede. Västerås kommun har anfört att den nya påföljden bör

användas med största restriktivitet så att den inte blir ett alternativ till

insatser enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård för unga (LVU). Akademikerförbundet

som inlämnat ett yttrande upprättat av SACO:s samverkansorgan inom

Kriminalvårdsverket och Statens institutionsstyrelse anser att frågan om

huvudmannaskap behöver utredas ytterligare.

Skälen för regeringens förslag: Det är sedan en lång tid tillbaka en

grundläggande princip inom kriminalpolitiken i vårt land att unga

lagöverträdare endast i sällsynta undantagsfall skall dömas till fängelse.

Denna princip gäller särskilt beträffande ungdomar under 18 år. Det är

också förhållandevis sällan som så unga människor döms till fängelse.

Bakgrunden till denna restriktivitet är dels tanken att det inte är rimligt

att straffa ungdomar som begår brott lika hårt som vuxna, dels vetskapen

om att fängelsestraffet innebär särskilda risker för unga människor. Det

råder numera stor enighet om att framför allt långvariga fängelsestraff är

förknippade med betydande risker för skadeverkningar för den dömde

och att det särskilt gäller för unga människor. Dessa omständigheter talar

för att fängelsestraffet helt bör utmönstras när det gäller de yngsta

lagöverträdarna. Frågan har varit föremål för överväganden vid ett flertal

tillfällen under de senaste decennierna.

Det förekommer emellertid att ungdomar begår så allvarliga brott att

samhället måste kunna reagera kraftfullt genom ett frihetsberövande. För

att kriminalpolitiken skall kunna fullgöra sin huvuduppgift att motverka

brott, måste det inom påföljdssystemet finnas möjlighet att välja en

påföljd som i rimlig utsträckning avskräcker från brott, tydligt markerar

grundläggande gränser och dessutom motsvarar de krav samhället ställer

på rättvisa inom straffrättskipningen. Frihetsberövande påföljder kan

därför inte undvaras helt trots att det är fråga om mycket unga personer.

Den enda form av frihetsberövande som dagens påföljdssystem kan

erbjuda är fängelse. Regeringens uppfattning är att detta är mycket

otillfredsställande eftersom fängelse är en olämplig miljö för barn och

ungdomar. Det är därför angeläget att det tillskapas en alternativ form av

frihetsberövande som gör det möjligt att hålla de yngsta lagöverträdarna

utanför fängelserna. Denna uppfattning har också fått mycket brett stöd

av remissinstanserna.

Utformningen av en ny frihetsberövande påföljd och ansvaret för

verkställigheten

Utgångspunkterna vid utformningen av en ny frihetsberövande påföljd

för de yngsta lagöverträdare bör vara dels att verkställigheten kan ske

under sådana former att risken för skadeverkningar minimeras, dels att

verkställigheten kan ordnas så att orsakerna till den unges kriminalitet

kan angripas så effektivt som möjligt. Samtidigt måste verkställigheten

utformas med beaktande av att frihetsberövandet är en straffrättslig

reaktion på brott och att verkställigheten måste kunna ske under säkra

och betryggande former.

Beträffande den som vid brottet inte fyllt 18 år gäller att fängelse får

dömas ut bara om det finns synnerliga skäl. Största möjliga restriktivitet

skall alltså iakttas med att döma till fängelse. Det innebär att det endast är

ett mindre antal ungdomar mellan 15 och 18 år som döms till fängelse.

Följaktligen har man inom kriminalvården begränsade erfarenheter av

behandlingen av unga lagöverträdare. Inom kriminalvården har

visserligen en utveckling skett och särskilda ungdomsavdelningar har

tillskapats. Det finns emellertid ett starkt intresse av att hålla de yngsta

lagöverträdarna utanför krimnalvården i allmänhet och fängelserna i

synnerhet. Regeringen anser därför att ansvaret för verkställigheten av en

ny frihetsberövande påföljd bör anförtros åt något annat organ än

kriminalvården, som har bättre förutsättningar att tillgodose de särskilda

krav som bör gälla vid verkställighet av frihetsberövanden som döms ut i

fråga om så unga lagöverträdare.

Den 1 april 1994 tog Statens institutionsstyrelse över ansvaret för

planeringen och driften av de särskilda ungdomshem som avses i 12 §

LVU. Det övergripande målet för denna del av institutionsstyrelsens

verksamhet är att svara för att de ungdomar som behöver vård vid ett

särskilt ungdomshem skall kunna beredas vård av god kvalité. Statens

institutionsstyrelse har till uppgift att bedriva metodutveckling samt

stödja forskning och utvecklingsarbete, så att vården får högsta möjliga

kvalité. Vid myndigheten finns en särskild enhet för forsknings- och

utvecklingsfrågor samt ett vetenskapligt råd och man erhåller anslag för

forskning och utveckling. Statens institutionsstyrelse skall dessutom

tillsammans med kommuner och andra samhällsorgan utveckla nya

former för utslussning från de särskilda ungdomshemmen.

Institutionsstyrelsen skall vidare verka för ett vårdutbud som med

beaktande av närhetsprincipen är differentierat utifrån individuella

vårdbehov, vilket innebär att det bl.a. skall finnas särskilda institutioner

med hög bevakningsgrad, så att även de ungdomar som kräver särskilt

intensiv bevakning skall kunna tas om hand.

Inom den verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse finns

således en bred erfarenhet av arbete med sådana ungdomar som kan

komma i fråga för frihetsberövande påföljder. Många av ungdomarna

finns redan i dag inom den så kallade § 12-vården eller har tidigare

erfarenheter av sådan vård. Statens institutionsstyrelse bedriver utifrån

sina erfarenheter av dessa ungdomar ett kontinuerligt arbete för att

ytterligare höja kompetensen. Under senare år har även tillskapats

enheter med särskilt hög bevakningsgrad för att de mest vård- och

tillsynskrävande ungdomarna skall kunna tas om hand.

Enligt 12 § socialtjänstlagen skall socialnämnden verka för att barn

och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och

stöd de behöver. Detta gäller självfallet även de ungdomar som har

frihetsberövats på grund av brott. Flertalet av dem som frihetsberövas

torde vara i behov av vård och behandling och det är därför av stor vikt

att socialtjänsten aktivt medverkar under verkställigheten av ett

frihetsberövande. Socialtjänsten har ofta tidigare erfarenheter och

kunskaper om den unge, vilket är värdefullt vid behandlingen under

verkställigheten av frihetsberövandet. För att behandlingen skall kunna

bli framgångsrik krävs i regel kontinuitet och långsiktig planering, vilken

ofta bör omfatta även tiden efter frihetsberövandet. Det kan härvid

konstateras att det redan i dag finns etablerade former för samverkan

mellan de särskilda ungdomshemmen och socialtjänsten.

Mot denna bakgrund måste Statens institutionsstyrelse anses ha goda

möjligheter att inom sin organisation kunna ta om hand de unga

lagöverträdare som kan komma i fråga för ett frihetsberövande. En sådan

lösning ligger dessutom väl i linje med Förenta Nationernas konvention

om barnets rättigheter vilken ratificerats av Sverige. Av denna följer bl.a.

att alternativ till anstaltsvård skall finnas tillgängliga för att säkerställa

att

barn behandlas på ett sätt som är lämpligt för deras välfärd och som är

rimligt både med hänsyn till deras personliga förhållanden och till

brottet.

Regeringens förslag innebär således att en ny frihetsberövande påföljd

skall införas, sluten ungdomsvård. Påföljden skall kunna dömas ut för

brott som har begåtts av den som var under 18 år vid brottstillfället.

Frihetsberövandet skall verkställas under ledning av Statens

institutionsstyrelse. Socialnämnden skall emellertid alltjämt ha det

övergripande ansvar för den unge som följer av socialtjänstlagen. Att den

unge blir frihetsberövad på straffrättslig grund befriar således inte

socialnämnden från detta ansvar.

10.6 Tillämpningsområdet

Regeringens förslag: Om rätten med tillämpning av de allmänna

reglerna om påföljdsval finner att det finns synnerliga skäl för att

döma en person som begått brott innan han fyllt 18 år till fängelse

skall den i stället först pröva om påföljden kan bestämmas till sluten

ungdomsvård. Tiden för sluten ungdomsvård skall bestämmas efter

brottets straffvärde till lägst fjorton dagar och högst fyra år.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens.

I promemorian förelås dock att tiden för frihetsberövandet skall

bestämmas till lägst två månader.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar uppfattningen att

ett frihetsberövande endast skall kunna komma i fråga om det föreligger

synnerliga skäl. Åklagarmyndigheten i Göteborg anser att man i förslaget

varit alltför återhållsam rörande påföljdens tillämpningsområde. Statens

institutionsstyrelse har framhållit att två månader är en minimitid för att

de särskilda ungdomshemmen skall kunna erbjuda den unge någon

meningsfull insats. Länsrätten i Örebro län och Malmö kommun har

anfört att den undre gränsen framstår som anmärkningsvärt kort.

Skälen för regeringens förslag: Av 30 kap. 4 § brottsbalken följer att

domstolen vid val av påföljd skall fästa särskilt avseende vid

omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och att

domstolen därvid skall beakta sådana förmildrande omständigheter som

anges i 29 kap. 5 § brottsbalken och som är att hänföra till brottslingens

person eller vad som inträffat efter brottet. Bestämmelsen i 30 kap. 4 §

brottsbalken är av allmän karaktär och gäller såväl unga som vuxna

lagöverträdare.

I 30 kap. 5 § brottsbalken finns en särskild bestämmelse för

användningen av fängelsestraffet beträffande unga lagöverträdare. För

brott som någon har begått innan han fyllt 18 år får domstolen döma till

fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Av bestämmelsen följer att

fängelse får dömas ut endast i sällsynta undantagsfall. I stället bör den

unge i första hand överlämnas till vård inom socialtjänsten. Ett sådant

överlämnande har i praxis inte ansetts uteslutet ens vid mycket allvarlig

brottslighet.

Domstolen skall särskilt beakta den unges ålder vid straffmätningen

för brott som har begåtts av den som är under 21 år. Enligt 29 kap. 7 §

brottsbalken får domstolen döma till lindrigare straff än vad som är

föreskrivet för brottet i fråga om den som begått brott innan han fyllt

tjugoett år. Omfattningen av denna så kallade ungdomsrabatt framgår

bl.a. av rättsfallet NJA 1989 s. 870. Av 29 kap. 7 § framgår vidare att

ingen får dömas till livstidsstraff för brott som han har begått innan han

fyllt 21 år.

Frihetsberövanden av unga lagöverträdare bör undvikas så långt det är

möjligt. När domstolen bestämmer påföljd för en ung lagöverträdare bör

den i första hand överväga om den unge kan överlämnas till vård inom

socialtjänsten eller om påföljden kan bestämmas till böter. I andra hand

skall domstolen pröva om någon annan icke frihetsberövande påföljd kan

komma i fråga. Domstolen skall således först pröva exempelvis om den

unge kan dömas till villkorlig dom eller skyddstillsyn med en föreskrift

om samhällstjänst innan frågan om ett frihetsberövande kan aktualiseras.

Denna prövning sker i enlighet med brottsbalkens bestämmelser om val

av påföljd.

Som framgår ovan anser regeringen att fängelse bör undvikas så långt

det är möjligt när det gäller den berörda gruppen av unga lagöverträdare.

Genom att införa en ny frihetsberövande påföljd kan fängelse undvikas

samtidigt som domstolarna ges möjlighet att döma ut en påföljd som är

tillräckligt ingripande med hänsyn till den aktuella brottsligheten.

Det är i detta sammanhang viktigt att framhålla att restriktivitet med att

döma till en frihetsbrövande påföljd bör gälla oavsett om det är fråga om

att döma till fängelse eller sluten ungdomsvård. Förutsättningarna för att

domstolen skall kunna döma till sluten ungdomsvård skall därför vara

samma som för att döma till fängelse. Av det följer att det även

fortsättningsvis skall råda en presumtion mot att frihetsberöva ungdomar

för brott som begåtts före 18 års ålder. För att presumtionen skall brytas

fordras att det finns synnerliga skäl. De uttalanden som gjordes i

påföljdsbestämningspropositionen (prop. 1987/88:120) i fråga om

möjligheten att kunna döma en person som begått brott innan han fyllt 18

år till fängelse bör alltjämt gälla. Någon ändring av gällande praxis

avseende möjligheterna att frihetsberöva ungdomar som begått brott

innan de fyllt 18 år är heller inte avsedd med den nu aktuella reformen.

Vid påföljdsbestämningen skall domstolen om den finner att en ung

lagöverträdare har begått så allvarliga brott att påföljden bör bestämmas

till fängelse först pröva om påföljden i stället kan bestämmas till sluten

ungdomsvård. Den unges behov av vård skall inte tillmätas någon

betydelse vid påföljdsbestämningen. Sluten ungdomsvård skall således

kunna dömas ut enbart när detta är motiverat som en reaktion på brottet.

Den unges behov av vård skall däremot tillmätas stor betydelse vid

verkställigheten. Det kan på goda grunder antas att de flesta ungdomar

som i dag döms till fängelse är i stort behov av vård och behandling. Att

tillskapa en påföljd som gör det möjligt att anordna verkställigheten så att

den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som möjligt är ett av

huvudsyftena med regeringens förslag.

Förslaget innebär att den nya påföljden i princip kommer att ersätta

fängelsestraffet för de yngsta lagöverträdarna. Det har från några

remissinstanser framförts att en ny frihetsberövande påföljd även bör

omfatta gruppen av unga lagöverträdare som begått brott efter 18 men

före 21 års ålder. En öppning av den nya påföljden för den äldre gruppen

av unga lagöverträdare skulle emellertid leda till att åldersstrukturen på

de särskilda ungdomshemmen skulle förändras i alltför stor utsträckning

vilket i vart fall för närvarande inte kan anses lämpligt. Skälen för att

hålla den äldre åldersgruppen utanför kriminalvårdens anstalter är

dessutom inte lika starka som för den yngre åldersgruppen.

Sluten ungdomsvård innebär således att den unge blir frihetsberövad.

Det är därmed fråga om en mycket ingripande reaktion på brott.

Påföljden måste därför vara utformad så att det står klart att den utgör

samhällets reaktion på den dömdes brottslighet och att den uppfyller

principerna om förutsebarhet och proportionalitet. Sluten ungdomsvård

måste därför vara en tidsbestämd påföljd.

I promemorian har föreslagits att minimitiden för sluten ungdomsvård

fastställs till två månader med motiveringen att en sådan tid måste anses

utgöra ett minimum för att verkställigheten skall kunna fyllas med något

meningsfullt innehåll. Några remissinstanser, däribland Statens

institutionsstyrelse, har instämt i denna bedömning. Några andra

remissinstanser, däribland Riksåklagaren, anser att det inte bör finnas

några begränsningar i tid och att fängelsepåföljden därmed bör kunna

utmönstras helt för de yngsta lagöverträdarna.

Som framgår ovan skall den unges behov av vård inte tillmätas någon

betydelse vid påföljdsbestämningen i en situation då den unge har gjort

sig skyldig till så allvarlig brottslighet att det är aktuellt med ett

frihetsberövande. Följaktligen kan den unges behov av vård inte heller

tillmätas någon betydelse vid bestämmandet av längden av

frihetsberövandet i det enskilda fallet. Det utdömda frihetsberövandets

längd skall således vara relaterad till straffvärdet av brottsligheten. Detta

innebär dock inte, som framgår ovan, att den unges behov av vård inte

skall tillmätas någon betydelse under verkställigheten. Tvärtom skall

verkställigheten av sluten ungdomsvård präglas av att den unge blir

föremål för adekvat behandling. Med beaktande av de skäl som skall

kunna motivera sluten ungdomsvård framstår det dock inte som logiskt

att bestämma minimitiden utifrån ett vårdperspektiv. Införandet av den

föreslagna minimitiden skulle dessutom få den negativa konsekvensen att

domstolen i en situation där en ung lagöverträdare gjort sig skyldig till

sådan brottslighet att det föreligger synnerliga skäl för att döma till

fängelse men straffvärdet är sådant att det inte är påkallat med fängelse

överstigande två månader är tvungen att bestämma påföljden till fängelse

i stället för sluten ungdomsvård trots att sistnämnda påföljd i förhållande

till fängelse ändå måste anses vara en lämpligare påföljd. Sådana

situationer bör undvikas. Regeringen anser därför att minimitiden för

sluten ungdomsvård bör motsvara fängelseminimum.

I detta sammanhang bör samtidigt framhållas att behovet av att döma

ut kortare frihetsberövanden torde minska dels genom förslaget att kunna

förena påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten med en

föreskrift om ungdomstjänst, dels förslaget om att kunna förena villkorlig

dom med en föreskrift om samhällstjänst.

Som framgår ovan skall verkställigheten av sluten ungdomsvård ske

vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga. Införandet av den nya

påföljden bör inte medföra att åldersstrukturen vid de särskilda

ungdomshemmen förändras i alltför stor utsträckning. Det är således inte

lämpligt att äldre personer, som åldersmässigt inte passar in vid de

särskilda ungdomshemmen, placeras vid dessa hem. Med den

utgångspunkten är det nödvändigt att ange en maximitid för

frihetsberövandet och att ha särskilda regler om påföljdspreskription.

Maximitiden bör emellertid sättas högt för att påföljden skall kunna

omfatta även brottslighet med mycket höga straffvärden. Den övre

gränsen bör bestämmas med beaktande av de faktiska verkställighetstider

som i dag blir resultatet när ungdomar, som vid tiden för brottet var

under 18 år, döms till fängelsestraff i de allra grövsta fallen. Därvid bör

uppmärksammas den betydande reduktion som sker vid straffmätningen

med stöd av 29 kap. 7 § brottsbalken. Vidare skall beaktas att villkorlig

frigivning inte kommer att förekomma i fråga om denna påföljd. Det

faktiska frihetsberövandet bör inte bli längre än vad det skulle ha blivit

vid en dom på fängelse. Mot denna bakgrund framstår fyra år som en

lämplig övre gräns.

Det kan ibland inträffa att den som begår brott innan han fyllt 18 år

lagförs först avsevärt senare. I en situation där lång tid har förflutit

mellan brottet och lagföringen kan skälen för särbehandling inte anses

vara lika starka som när lagföring sker i nära anslutning till brottet. Om

det går så många år innan han döms att han åldersmässigt inte passar in

på ett särskilt ungdomshem, där i stort sett alla intagna även i framtiden

torde vara under 21 år, bör det vara möjligt att döma en sådan person till

fängelse. Det kan även tänkas uppstå andra situationer i vilka det bör

vara möjligt att döma den som begått brott före 18 års ålder till fängelse.

En sådan situation kan vara om en ung lagöverträdare under en längre

period gör sig skyldig till omfattande och allvarlig brottslighet såväl före

som efter 18 års ålder.

Den nya påföljden kommer således inte att kunna ersätta

fängelsepåföljden fullt ut. Regeringens förslag innebär emellertid att det

endast i undantagsfall kommer att bli fråga om att döma någon till

fängelse i den aktuella ålderskategorin.

10.7 Verkställigheten

Regeringens förslag: Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall

ske vid sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52)

med särskilda bestämmeler om vård av unga. Intagningsförfarandet

och beräkningen av verkställighetstiden skall ske på i stort sett

motsvarande sätt som vid dom på fängelse och Statens

institutionsstyrelse skall i detta sammanhang åläggas motsvarande

uppgifter som Kriminalvårdsstyrelsen. De närmare bestämmelserna

angående verkställigheten skall intas i lag. Genomförandet av

verkställigheten skall ske i nära samarbete med socialtjänsten i den

dömdes hemort och med beaktande av de särskilda krav som måste

ställas vid utformningen av frihetsberövanden som dömts ut i fråga

om barn och ungdomar.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Riksdagens ombudsmän (JO) har påpekat att det i

verkställighetslagen bör tas in en bestämmelse som ger Statens

institutionsstyrelse möjlighet att besluta i frågor om besök hos en intagen

och att det även bör övervägas att reglera en intagens rätt att ringa och ta

emot telefonsamtal. JO har vidare påtalat att lagstiftningen måste

utformas så att det i ett enskilt fall inte kan uppkomma oklarhet om

vilken myndighet som ansvarar för olika insatser i fråga om dem dom

döms till den nya påföljden. Brottsförebyggande rådet anser att förslaget

till verkställighetslag är fragmentariskt och inte motsvarar de rättigheter

och rättssäkerhetsgarantier som regelsystemet i lagen om vård i

kriminalvårdsanstalt erbjuder. Statens institutionsstyrelse har anfört att

det inte är lämpligt att de intagna flyttas utan att det är bättre att den unge

kan bli föremål för åtgärder som innebär att man vidtar någon åtgärd som

gör att behandlingen inte enbart sker i låst miljö. Åklagarmyndigheten i

Västerås tror inte att utslussningsverksamheten kan kompensera

avsaknaden av övervakning efter villkorlig frigivning. Rikspolisstyrelsen

har påpekat att bestämmelser bör införas om skyldighet att underrätta

målsäganden om exempelvis rymningar.

Skälen för regeringens förslag: En dom på sluten ungdomsvård

innebär ett frihetsberövande och det är således fråga om ett allvarligt

ingripande i den enskildes liv. För att tillgodose de grundläggande

rättssäkerhetskraven är det nödvändigt att införa vissa bestämmelser

angående verkställigheten. Dessa bestämmelser bör tas in i en särskild

lag.

Som framgått ovan skall verkställigheten av den nya påföljden ske vid

sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Flertalet av de

bestämmelser som reglerar den nuvarande verksamheten vid de särskilda

ungdomshemmen är väl lämpade även för verkställigheten av den nya

påföljden och de bör därför föras över till den nya verkställighetslagen.

Socialtjänstförordningen innehåller vidare bestämmelser av administrativ

art vilka gäller verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen. Dessa

bestämmelser förutsätts gälla även i fortsättningen och då även i den del

av verksamheten som består i verkställighet av den nu föreslagna

påföljden. I flera avseenden behövs dock särskilda bestämmelser för dem

som vistas på ett särskilt ungdomshem på straffrättslig grund.

Intagningen

Verkställigheten av en dom på sluten ungdomsvård skall inledas genom

att den dömde tas in på särskilt ungdomshem. Som framhållits i flera

olika sammanhang är det angeläget att samhällets reaktion på brott sker

snabbt och i nära anslutning till brottet. Detta talar för att en dom på

sluten ungdomsvård bör kunna gå i omedelbar verkställighet utan hinder

av att domen inte vunnit laga kraft. Det finns emellertid starka skäl som

talar i motsatt riktning. Som framhålls ovan innebär en dom på sluten

ungdomsvård att den dömde blir frihetsberövad och det är sålunda fråga

om en mycket ingripande straffrättslig reaktion. Intresset av att domen

kan verkställas måste därför vägas mot risken att den dömde berövas sin

frihet genom en dom som senare ändras i påföljdsdelen. Starka

rättssäkerhetsskäl talar för att domen i princip inte skall kunna gå i

verkställighet i påföljdsdelen innan den vunnit laga kraft i denna del.

Domen bör dock kunna verkställas såvitt gäller påföljden om den dömde

inte inom föreskriven tid har överklagat domen. Detta gäller även om

åklagare eller målsägande överklagat domen. En sådan ordning skulle

motsvara vad som gäller beträffande dom på fängelse enligt 2 § lagen

(1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

En dom på sluten ungdomsvård vinner laga kraft i påföljdsdelen när

tiden för överklagande löpt ut utan att domen överklagas i denna del. För

att i viss mån tillgodose intresset av att verkställigheten skall kunna

inledas så snabbt som möjligt bör det införas en möjlighet för den dömde

att före överklagandetidens utgång avge en så kallad nöjdförklaring. En

sådan förklaring innebär att den dömde avstår från möjligheten att

överklaga domen såvitt avser den påföljd som dömts ut och att han

medger att den får verkställas omedelbart i denna del. Regleringen bör

vara utformad på samma sätt som vid dom på fängelse enligt lagen om

beräkning av strafftid m.m. Det innebär bl.a. att nöjdförklaring inte får

avges innan den dömde haft viss betänketid. Den unge skall vidare under

betänketiden beredas tillfälle att samråda med sin försvarare.

När en dom på sluten ungdomsvård vunnit laga kraft skall den

verkställas. Regleringen för hur detta skall ske bör vara utformad på

samma sätt som vid dom på fängelse. Statens institutionsstyrelse bör i

detta avseende åläggas i huvudsak motsvarande funktion som

Kriminalvårdsstyrelsen.

När en dom på sluten ungdomsvård får verkställas skall den dömde så

snart som möjligt tas in på ett särskilt ungdomshem. Det skall ankomma

på Statens institutionsstyrelse att efter samråd med socialtjänsten i den

dömdes hemkommun bestämma vid vilket särskilda ungdomshem den

dömde skall tas in. Vid placeringen av den dömde skall Statens

institutionsstyrelse beakta artikel 37 c i Förenta Nationernas

barnkonvention. Av denna artikel följer att varje frihetsberövat barn skall

hållas åtskilt från vuxna, om det inte är till barnets bästa att inte göra det.

Med barn förstås i konventionen den som är under18 år. Det innebär att

de som är under 18 år och som vistas på särskilt ungdomshem inte får

vara placerade tillsammans med dem som är över 18 år om det inte är till

deras bästa. Med hänsyn till behandlingsinnehållet och den ändå ringa

åldersskillnad som kommer att föreligga mellan de äldsta och de yngsta

intagna måste det anses vara till barnens bästa att en nyanserad

bedömning görs i denna fråga. Som regel bör det inte anses vara till

barnets bästa att den unge inte kan fortsätta den pågående behandlingen i

samma miljö och i samma krets av intagna enbart för att någon av de

intagna har passerat artonårsgränsen. Det kan ofta anses vara till barnets

bästa att vara placerad på en avdelning med lämplig behandlingsmodell

även om några intagna är i åldern 18-21 år. Vid bedömningen bör stor

vikt läggas vid värdet av kontinuiteten i vården och miljön.

En särskild fråga är huruvida de som tas in på särskilt ungdomshem

som påföljd för brott bör hållas åtskilda från dem som tagits in efter

beslut i administrativ ordning. Det torde ibland finnas såväl praktiska

som behandlingsmässiga motiv att hålla de båda grupperna åtskilda, men

behovet kan variera från fall till fall och det kan förändras successivt

under verkställigheten. Ibland kan det vara mest ändamålsenligt från

behandlingssynpunkt att placera de både grupperna tillsammans. En

bestämmelse om att grupperna inte får blandas skulle kunna innebära

svårigheter att erbjuda den placering som är mest ändamålsenlig i det

enskilda fallet. Det bör därför överlåtas till Statens institutionsstyrelse att

i det enskilda fallet avgöra om den som dömts för brott bör hållas avskild

från övriga intagna.

När den dömde inte är häktad eller på annat sätt frihetsberövad när

domen får verkställas, skall han av Statens institutionsstyrelse föreläggas

att senast viss dag inställa sig vid det särskilda ungdomshem där

verkställigheten skall äga rum. Statens institutionsstyrelse bör kunna

begära att polismyndighet skall förpassa den dömde till institutionen, om

han inte efterkommer ett föreläggande att inställa sig eller om han inte

kan nås av ett sådant föreläggande. Den som skall förpassas till ett

särskilt ungdomshem bör tillfälligt kunna förvaras i allmänt häkte eller

polisarrest om det är nödvändigt för att förpassningen skall kunna

genomföras. När den unge förvaras i häkte eller polisarrest i väntan på

förpassning bör vad som sägs om häktade i lagen (1976:371) om

behandling av häktade och anhållna m.fl. tillämpas.

Om den dömde, när domen på sluten ungdomsvård får verkställas, är

häktad eller på annat sätt berövad friheten, skall domen omedelbart

verkställas och den dömde skall förpassas till det särskilda ungdomshem

som Statens institutionsstyrelse bestämmer.

Beräkning av verkställighetstiden

När det gäller beräkning av den tid som verkställigheten skall pågå bör

motsvarande bestämmelser i lagen om beräkning av strafftid m.m. gälla i

tillämpliga delar. Det innebär att tiden skall räknas på samma sätt som

vid dom på fängelse. Beräkning av verkställighetstiden skall göras av

Statens institutionsstyrelse. Enligt 25 § ovan nämnda lag skall, om flera

fängelsestraff sammanträffar på verkställighetsstadiet, sammanläggning

ske. Detsamma bör gälla vid sammanträffande av domar på sluten

ungdomsvård. Konkurrensproblem av det slag som uppkommer om en

dom sluten ungdomsvård sammanträffar med en dom på fängelse

behandlas nedan i avsnitt 10.8.

Införandet av påföljden sluten ungdomsvård föranleder ändring i

bestämmelsen om tillgodoräknande av tid för frihetsberövanden i 33 kap.

5 § brottsbalken. Den som har dömts till sluten ungdomsvård bör få

tillgodoräkna sig den tid han varit frihetsberövad på samma sätt som den

som dömts till fängelse.

Genomförande av verkställigheten

Som framgår ovan är det förenat med stora risker för skadeverkningar att

beröva unga människor deras frihet. Det är sedan länge känt när det

gäller fängelsestraffet och utgör ett av motiven till att införa påföljden

sluten ungdomsvård. Inom den av Statens institutionsstyrelse bedrivna

verksamheten finns goda förutsättningar för att utforma verkställigheten

så att risken för skadeverkningar minskar och det är angeläget att dessa

möjligheter tas till vara. Ansträngningarna för att minimera skaderiskerna

måste emellertid genomföras med beaktande av att sluten ungdomsvård

är en frihetsberövande påföljd. Det är väsentligt för tilltron till påföljden

att verkställigheten kan genomföras med erforderlig säkerhet och att den

dömde kan hindras från att avvika eller på annat sätt hindra

verkställigheten. Det måste därför införas bestämmelser i

verkställighetslagen som säkerställer detta.

Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) innehåller mycket

detaljerade föreskrifter om en intagens rättigheter och skyldigheter.

Något behov av en sådan omfattande reglering torde inte föreligga bland

annat med hänsyn till att verksamheten vid de särskilda

ungdomshemmen bedrivs utifrån andra utgångspunkter och med annan

målsättning än den verksamhet som bedrivs inom kriminalvården i

anstalt. Ett av skälen för att införa den nya påföljden är som framgår

ovan att den dömde skall kunna bli föremål för adekvat vård.

Verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen är till skillnad från

verksamheten vid kriminalvårdsanstalterna uteslutande inriktad på vård.

Vid utformningen av verkställighetsregleringen bör därför i första hand

de bestämmelser som reglerar verkställigheten i fråga om dem som är

föremål för ett administrativt frihetsberövande med stöd av LVU tjäna

som förebild. I verkställighetslagen bör emellertid också vissa

bestämmelser tas in motsvarande de som finns i KvaL.

Särskilda befogenheter

I LVU finns bestämmelser som innebär att den unge får hindras från att

lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning i rörelsefriheten

som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. LVU innehåller

vidare bestämmelser som möjliggör att rörelsefriheten får inskränkas

med hänsyn till andra intagna eller personalens säkerhet. Motsvarande

bestämmelse bör införas i verkställighetslagen. LVU innehåller vidare

bestämmelser som innebär att den unge inte får inneha narkotika,

alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller andra liknande föremål. Påträffas sådan

egendom får den omhändertas för att förstöras eller säljas enligt

bestämmelserna om beslagtagen egendom. LVU innehåller också

bestämmelser som gör det möjligt att låta den unge bli föremål för

kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning samt få sin post kontrollerad.

Dessa bestämmelser bör gälla även för den som är intagen på det

särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. En hänvisning till

dessa bestämmelser i LVU bör därför göras i verkställighetslagen.

Besök och telefon

Som påpekats från JO bör verkställighetsregleringen även innehålla en

bestämmelse som ger Statens institutionsstyrelse möjlighet att besluta i

frågor om besök hos en intagen i fråga liksom en intagens rätt att ringa

och ta emot telefonsamtal.

Bestämmelser som reglerar möjligheterna till inskränkningar av en

frihetsberövad persons rätt till kontakter med yttervärlden finns såväl i

fråga om dem som är frihetsberövade som en följd av en dom på fängelse

som för dem som är föremål för frihetsberövande efter beslut i

administrativ ordning.

Utgångspunkten bör vara att den dömde skall få ta emot besök samt

ringa och ta emot telefonsamtal i sådan utsträckning som det är praktisk

möjligt på institutionen. Det måste anses vara av stor vikt att den unges

kontakter med människor utanför det särskilda ungdomshemmet främjas.

Detta gäller särskilt den unges kontakter med föräldrar, syskon och andra

som står den unge nära. Det kan emellertid finnas skäl att inte tillåta

besök på grund av att säkerheten vid det särskilda ungdomshemmet kan

äventyras eller om vägande behandlingsskäl talar emot det. Det bör

framhållas att möjligheterna att begränsa den unges kontakter med

yttervärlden bör användas restriktivt.

Avskiljande

Den som är intagen för vård på särskilt ungdomshem med stöd av LVU

får hållas avskild från övriga vid hemmet om det är särskilt påkallat på

grund av att han uppträder våldsamt eller är så påverkad av

berusningsmedel att han inte kan hållas till ordningen. Han skall då

fortlöpande stå under uppsikt av personalen och han får inte hållas i

avskildhet längre tid än som är oundgängligen nödvändigt och inte i

något fall under en längre tid än 24 timmar i följd. En motsvarande

bestämmelse bör finnas för dem som intagits på det särskilda

ungdomshemmet på straffrättslig grund.

Vistelse under öppnare former och utslussning

Det är väl känt att det ofta är förenat med svårigheter för en intagen att

lämna den institution där han varit omhändertagen. Detta torde gälla

oavsett om det är fråga om frigivning från kriminalvårdsanstalt eller

utskrivning från särskilt ungdomshem. Det är därför angeläget att steget

mellan institutionen och omvärlden inte blir alltför stort och det är viktigt

att utslussningen sker successivt. Denna skall planläggas i samråd med

socialtjänsten i den dömdes hemkommun. Det måste anses vara av

största vikt att dessa organ samverkar i detta avseende.

Utslussningen bör vara en normal del av påföljden sluten

ungdomsvård. Det är dock viktigt att framhålla att sluten ungdomsvård är

en frihetsberövande påföljd och den får inte urholkas så att den får en

annan innebörd än vad som avsågs när domstolen beslutade sin dom. Det

naturliga är att utrymmet för utslussning ökar i slutet av

verkställighetstiden. Utslussningen kan inledas genom att den dömde ges

möjlighet till vistelse under öppnare former. Den som vistats under

öppnare former bör därefter också ges möjlighet att vistas utanför det

särskilda ungdomshemmet i allt större utsträckning. Begreppet vistelse

utanför det särskilda ungdomshemmet används i detta sammanhang som

en samlande beteckning för flera olika alternativ. En sådan vistelse kan

bestå i en kortare permission vid ett visst tillfälle eller i en

sammanhängande permission under flera dygn i sträck. Det kan också

vara fråga om att den dömde medges att vistas utanför det särskilda

ungdomshemmet under en viss del av dygnet för att delta i dagliga

aktiviteter som kan antas underlätta anpassningen till samhället. Det kan

t.ex. vara fråga om behandling, utbildning eller annan liknande

verksamhet utanför institutionen.

Det kan även vara fråga om att den dömde placeras utanför det

särskilda ungdomshemmet för att han skall kunna bli föremål för

särskilda åtgärder som kan antas underlätta anpassningen. En

motsvarande möjlighet finns i 34 § KvaL. Det krav som bör ställas är att

placeringen är förenad med någon slags strukturerad verksamhet vars

syfte är att främja den unges anpassning i samhället. Det bör naturligtvis

inte förekomma att den unge placeras i eget boende eller i

föräldrahemmet, då en sådan placering skulle urholka påföljdens

innehåll. De olika formerna för vistelse utanför hemmet bör regleras i en

gemensam bestämmelse i verkställighetslagen och denna bör utformas så

att den ger utrymme för flexibla och ändamålsenliga lösningar. Beslut

om när och i vilken utsträckning sådan vistelse skall medges fattas av

Statens institutionsstyrelse efter samråd med socialnämnden i den

dömdes hemkommun. I fråga om placering utanför det särskilda

ungdomshemmet fordras att socialnämnden i den dömdes hemkommun

samtycker till en sådan placering eftersom det är kommunen som får

svara för kostnaderna för detta. Vid prövningen av huruvida sådan

vistelse bör medges skall beaktas vad som anförts ovan om dels intresset

av att förbereda den unge inför frigivningen, dels de begränsningar som

följer av att sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd. Den tid

som den dömde ges tillfälle till vistelse utanför det särskilda

ungdomshemmet skall inräknas i verkställighetstiden på motsvarande sätt

som gäller i fråga om § 34-placering.

Beslut om vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet bör vid

behov kunna förenas med särskilda villkor. Den dömde bör exempelvis

kunna åläggas att hålla sig fri från droger och andra berusningsmedel, att

underkasta sig erforderlig vård och behandling, att hålla kontakt med viss

person vid det särskilda ungdomshemmet, att besöka socialtjänsten eller

att delta i utbildning. Det kan inte heller uteslutas att det ibland finns

behov av föreskrift om förbud för den dömde att uppehålla sig på viss

plats eller att ta kontakt med vissa personer. Behovet av villkor skall

prövas av Statens institutionsstyrelse efter samråd med socialnämnden.

Det bör självfallet inte finnas något hinder mot att ge den unge särskilda

föreskrifter under en redan påbörjad vistelse utanför det särskilda

ungdomshemmet. Det bör betonas att den som medgivits sådan vistelse

alltjämt är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Han skall

snabbt kunna återföras till hemmet om han bryter mot en meddelad

föreskrift eller missköter sig på annat sätt. Vistelsen utanför hemmet

måste därför anordnas så att företrädare för det särskilda

ungdomshemmet kan följa den unges förehavanden.

Som framhålls ovan bör utslussningen planläggas gemensamt av

Statens institutionsstyrelse och socialtjänsten på den unges hemort. Det

särskilda ungdomshemmet skall behålla behandlingsansvaret för den

unge när han vistas utanför hemmet, men ansvaret för hans omedelbara

behov av bostad, ekonomiskt stöd samt sociala och medicinska

behandlingsinsatser åvilar då socialtjänsten.

Bestämmelser om hälso- och sjukvård

I KvaL finns bestämmelser om hälso- och sjukvård för intagna i anstalt.

En motsvarande bestämmelse i fråga om den som är föremål för

verkställighet av sluten ungdomsvård bör tas in i verkställighetslagen.

LVU innehåller en bestämmelse om att den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen och är verksam vid ett särskilt ungdomshem och

som får kännedom om att den unge har en sådan smittsam sjukdom som

enligt smittskyddslagen (1988:1472) utgör en samhällsfarlig sjukdom

skall underrätta föreståndaren för hemmet, om det inte står klart att det

inte finns någon risk för smittspridning. En liknande bestämmelse finns i

KvaL. En sådan bestämmelse bör finnas även i fråga om den som är

intagen på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund. En

motsvarande bestämmelse bör därför tas in i verkställighetslagen.

Det kan inte uteslutas att de ungdomar som kan bli föremål för den nya

påföljden kan ha så svåra psykiska problem att det är nödvändigt med

kvalificerad psykiatrisk vård. Lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård bör därför omfatta även den grupp som blir föremål för den nya

påföljden på motsvarande sätt som för den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt.

Biträde av polis

LVU innehåller bestämmelser som ger den som förestår vården vid ett

särskilt ungdomshem rätt att beträffande den som är föremål för

omhändertagande enligt LVU under vissa förhållanden begära biträde av

polisen. Den som förestår vården kan begära polishandräckning för att

efterforska och återhämta en intagen. Biträde kan också lämnas för att

ombesörja en förflyttning av den intagne. En motsvarande bestämmelse

avseende den nu aktuella gruppen är nödvändig för att säkerställa bland

annat att den dömde inte kan hindra verkställigheten. En bestämmelse

bör därför föras in i verkställighetslagen som gör det möjligt för den som

ansvarar för vården vid det särskilda ungdomshemmet att begära biträde

av polisen för att efterforska eller återhämta den som dömts till sluten

ungdomsvård om den unge avvikit eller för att ombesörja någon

förflyttning av honom.

Underrättelse till målsägande om frihetsberövade personer

Av 35 § KvaL följer att målsäganden skall kunna begära att få bli

underrättad om var en intagen befinner sig i vissa angivna fall. Någon

motsvarande skyldighet föreligger inte såvitt avser den som undergår

vård enligt LVU. Denna fråga har behandlats bl.a. i Socialutskottets

betänkande 1993/94 SoU 1 utan att ha erhållit någon lösning. Underlag

saknas för att i detta lagstiftningsärende ta ställning till frågan om

underrättelse avseende dem som är omhändertagna enligt LVU. Däremot

bör en sådan skyldighet införas avseende den som döms till sluten

ungdomsvård. Införandet av den nya påföljden sluten ungdomsvård

kommer i princip att innebära att de unga lagöverträdare som i dag döms

till fängelse i stället kommer att dömas till sluten ungdomsvård.

Brottsoffrens ställning bör inte försämras för att den berörda kategorin

döms till en annan frihetsberövande påföljd. Regeringen anser därför att

det i verkställighetslagen bör införas en bestämmelse motsvarande den

som finns i 35 § KvaL.

Den närmare innebörden och omfattningen av kriminalvårdens

underrättelseskyldighet enligt 35 § KvaL har varit föremål för JO:s

prövning. JO har konstaterat att ett flertal problem kan uppstå vid

tillämpningen av denna bestämmelse och att dessa inte

uppmärksammades i samband med att bestämmelsen infördes.

Kriminalvårdsstyrelsen har med anledning av tillämpningsproblemen och

JO:s beslut kommit in med en framställning till Justitiedepartementet om

ändring av reglerna rörande underrättelseskyldigheten till målsäganden

enligt 35 § KvaL. Med anledning härav föreslår regeringen i en

lagrådsremiss, Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen m.m., att

kriminalvårdens skyldighet att underrätta målsäganden enligt denna

paragraf anpassas till sådana fall när den fyller ett verkligt behov.

En bestämmelse om underrättelseskyldighet bör utformas med

beaktande av de ändringar regeringen föreslår i fråga om kriminalvårdens

underrättelseskyldighet. Det innebär att om den dömde avtjänar sluten

ungdomsvård för ett brott som riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller

frid, så skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad

om vid vilket särskilda ungdomshem den dömde befinner sig samt om

han förflyttas, vistas utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer.

En underrättelse behöver dock inte lämnas om en underrättelse på grund

av beslutad bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart

obehövlig. Detsamma gäller när en underrättelse på goda grunder kan

antas allvarligt äventyra den dömdes egen säkerhet. En underrättelse bör

lämnas så tidigt som möjligt och bör utformas på ett sätt som är lämpligt

med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.

Beslutanderättten i vissa frågor och överklagande av sådana beslut

Som framgår ovan är genomförandet av verkställigheten förenat med

flera olika beslut. Beslut enligt den föreslagna verkställighetslagen fattas

av Statens institutionsstyrelse. I frågor som av praktiska skäl inte bör

fattas på central nivå bör Statens institutionsstyrelse genom interna

föreskrifter kunna delegera beslutanderätten till den som förestår vården

vid det särskilda ungdomshemmet. Vid behov bör styrelsen även kunna

delegera beslutanderätten i sådana frågor till någon annan tjänsteman

inom organisationen än den som förestår vården vid det särskilda

ungdomshemmet. Beslut i särskilda fall bör få överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till

kammarrätten.

Sekretess

Av 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) följer att sekretess gäller på

socialtjänstens område. Huvudregeln är att det råder sekretess om den

enskildes presonliga förhållanden. Av bestämmelsen följer att den

verksamhet som bedrivs med stöd av LVU omfattas av sekretessen. Den

nya grupp av personer som kommer att vara placerade vid de särskilda

ungdomshemmen bör också omfattas av samma sekretessbestämmelser.

Ett tillägg bör därför göras till denna paragraf av vilken framgår att

bestämmelsen omfattar även denna grupp.

Från huvudregeln görs det viktiga undantaget att beslut om

omhändertagande och beslut om vård utan samtycke alltid är offentliga.

Detta har motiverats med att ett beslut om frihetsberövande åtgärder är så

ingripande att de inte bör vara undantagna från insyn. Detsamma bör

gälla i fråga om beslut om sluten ungdomsvård.

De inskränkningar i meddelarfriheten som följer av 16 kap. 1 §

sekretesslagen bör i likhet med vad som gäller i fråga om uppgift om

verkställigheten av beslut om omhändertagande eller belut om vård utan

samtycke inte gälla i fråga om uppgift om verkställighet av sluten

ungdomsvård.

10.8 Konkurrensfrågor

Regeringens förslag: Påföljden sluten ungdomsvård skall omfattas av

regleringen i 34 kap. brottsbalken.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen har påtalat att det bör vara möjligt

att låta en tidigare utdömd sluten ungdomsvård avse nya brott trots att

brotten har begåtts efter 18 års ålder.

Skälen för regeringens förslag: Ett införande av påföljden sluten

ungdomsvård ger upphov till vissa konkurrensfrågor av det slag som

behandlas i 34 kap. brottsbalken. Påföljdens utformning som ett

tidsbestämt frihetsberövande påkallar regler för hur domstolen skall

hantera påföljdsfrågan när den som dömts till sluten ungdomsvård har

begått även annat brott eller har dömts till annan påföljd som skall

verkställas samtidigt som sluten ungdomsvård.

Bestämmelsen i 34 kap. 1 § brottsbalken innehåller de centrala

reglerna för den konkurrenssituation som föreligger då någon som

tidigare dömts till påföljd har begått ytterligare brott. Om den tidigare

påföljden är fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn, kan domstolen

förordna att den tidigare utdömda påföljden skall avse även det andra

brottet, döma särskilt till påföljd för det andra brottet eller undanröja den

tidigare påföljden och i stället döma till påföljd av annan art för samtliga

brott. Bestämmelsen gäller inte när den tidigare påföljden är

överlämnande till särskild vård. Skälet härtill är att de nuvarande

överlämnandepåföljderna är sådana att det inte har ansetts föreligga

något praktiskt behov av att kunna undanröja det tidigare utdömda

överlämnandet (NJA II 1962 s. 522). Det har också framhållits att ett

sådant undanröjande inte skulle förhindra kompetenskonflikter vid

verkställighet av skilda påföljder, eftersom domstolen inte har möjlighet

att besluta om att den vård som ges efter överlämnandet skall upphöra.

Förhållandena är annorlunda beträffande påföljden sluten ungdomsvård.

Redan den omständigheten att påföljden innebär ett på straffrättslig

grund tidsbestämt frihetsberövande innebär att det finns ett praktiskt

behov av regler som gör det möjligt att undvika att skilda

reaktionsformer samtidigt tillämpas mot den dömde. Det finns dessutom

behov av en reglering som ger domstolen möjlighet att undvika

otillfredsställande resultat av att åtal som hade kunnat handläggas i ett

sammanhang på grund av tillfälligheter handläggs i skilda rättegångar.

Det nu sagda innebär att den föreslagna frihetsberövande påföljden i en

konkurrenssituation bör kunna hanteras på de sätt som anges i 34 kap. 1 §

brottsbalken. Paragrafen bör därför ändras så att den äger tillämpning

även när någon som dömts till sluten ungdomsvård skall dömas för

ytterligare brott.

För tillämpningen av 34 kap. 1 § brottsbalken finns vissa bestämmelser

i kapitlets 2-6 §§. Liknande bestämmelser bör ges för det fallet att den

tidigare påföljden är sluten ungdomsvård. Bestämmelsen härom bör föras

in i 34 kap. brottsbalken och ges ett innehåll som i huvudsak motsvarar

vad som gäller när den tidigare påföljden är fängelse på viss tid. Det

förhållandet att den nya påföljden är förbehållen endast en viss

åldersgrupp de som begått brott innan de fyllt 18 år samt det

förhållandet att tidsbegränsningen för sluten ungdomsvård finns i den

särskilda påföljdsbestämmelsen, till skillnad från fängelse där

tidsbegränsningen finns i de särskilda straffbuden, leder emellertid till

vissa komplikationer. Något hinder mot att förordna att tidigare utdömd

sluten ungdomsvård skall avse brott som har begåtts även efter 18 års

ålder föreligger inte. Den nya bestämmelsen behandlas närmare i

författningskommentaren liksom de ändringar som erfordras i kapitlets

övriga paragrafer.

Tillämpningen av konkurrensreglerna i 34 kap. brottsbalken förutsätter

att domstolen har kännedom om de påföljder som tidigare dömts ut

avseende den unge. Domar avseende sluten ungdomsvård bör därför

antecknas i kriminalregistret.

10.9 Förhållandet till lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga

Regeringens förslag: Aktualitetskravet i 3 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga tonas ned avseende dem som

dömts till sluten ungdomsvård.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Några remissinstanser som yttrat sig är kritiska

till att aktualitetskravet tonas ned och har avstyrkt förslaget i denna del.

Brottsförebyggande rådet har anfört att det bör framgå av lag att

huvudregeln bör vara att socialnämnden skall besluta att pågående vård

enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

(LVU) skall upphöra om den unge döms till den nya frihetsberövande

påföljden. SACO anser att det inte föreligger något skäl att inte låta

vården fortgå utan att det tvärtom blir tydligare för den unge att låta

vården bestå. Några remissinstanser har påpekat att det är av största vikt

att det i lagtext klargörs vilka regler som gäller vid verkställigheten i de

fall den unge är föremål för parallell vård.

Skälen för regeringens förslag: Det kan på goda grunder antas att

vissa av de ungdomar som blir föremål för sluten ungdomsvård som

påföljd för brott också kan vara aktuella för vård enligt LVU. Det finns

därför anledning att något beröra den situationen att en ungdom som

undergår vård med stöd av LVU döms för brott till sluten ungdomsvård.

När förvaltningsdomstolen har beslutat om vård med stöd av LVU

övergår ansvaret för vården på socialnämnden. Av 13 § LVU följer att

nämnden noga skall följa vården av den unge och att nämnden

fortlöpande skall pröva om vård med stöd av denna lag fortfarande

behövs. Så snart de förhållanden som föranlett vården inte längre

föreligger, skall nämnden besluta om vårdens upphörande. Detta följer av

21 § LVU.

Den omständigheten att den unge dömts till sluten ungdomsvård som

påföljd för brott bör påverka socialnämndens bedömning av huruvida

behovet av LVU-vård kvarstår. Det saknas dock anledning att lagstifta

om vilka konsekvenser ett sådant överlämnande bör få för LVU-vården.

Socialnämnden bör vara fri att besluta efter vad som är mest

ändamålsenligt i det enskilda fallet. Det kan inte uteslutas att

omständigheterna ibland är sådana att beslutet om LVU-vård bör

fortsätta att gälla trots att den unge dömts till sluten ungdomsvård. Så kan

exempelvis vara fallet vid relativt korta verkställighetstider och om den

unge kan antas vara i behov av fortsatt tvångsvård efter fullgjord

verkställighet. Beslutet om LVU-vård bör således kunna bestå, om det

bedöms nödvändigt för att säkerställa kontinuiteten och långsiktigheten i

vården. En sådan möjlighet kan dessutom bidra till att motverka risken

för att den som är föremål för LVU-vård begår brott i syfte att få en

tidsbestämd och kanske kortare vårdtid.

När den som överlämnas till vård vid särskilt ungdomshem samtidigt

är föremål för LVU-omhändertagande kommer olika regelsystem att

gälla under verkställigheten. Eventuella svårigheter härmed skall dock

inte överdrivas. Ovan har konstaterats att flertalet av de nuvarande

reglerna för genomförandet av LVU-vård vid särskilt ungdomshem också

bör gälla för den som döms till sluten ungdomsvård. Om den som döms

till sluten ungdomsvård redan är intagen på ett sådant hem till följd av

pågående LVU-vård, bör verkställigheten av påföljden räknas som

påbörjad först när domen vunnit laga kraft eller annars får verkställas.

Statens institutionsstyrelse kan inte ta ut någon avgift från kommunerna

för vård enligt LVU under den tid som den unge samtidigt är föremål för

verkställighet av sluten ungdomsvård.

Påföljden sluten ungdomsvård aktualiserar en särskild fråga

beträffande utformningen av 3 § LVU. Av denna bestämmelse följer att

den unge skall beredas vård med stöd av lagen om han utsätter sin egen

hälsa eller utveckling för påtaglig risk att skadas genom missbruk av

beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat

socialt nedbrytande beteende. För ett ingripande krävs att det inte är fråga

om en obetydlig, oklar eller avlägsen risk för den unge utan om en klar

och konkret risk för skada (prop. 1989/90:28 s. 62). Det fordras således

att risken har en viss intensitet och aktualitet. Vissa av de ungdomar som

döms till sluten ungdomsvård kommer att vara i behov av fortsatt

tvångsvård vid verkställighetstidens slut och det kan därför ur ett

behandlingsperspektiv vara önskvärt att fortsatt vård får ges med stöd av

LVU. Det kan inte uteslutas att främst aktualitetskravet ibland kan

begränsa möjligheterna att få till stånd ett beslut om tvångsvård i denna

situation, då den unge genom frihetsberövandet varit förhindrad att

genom sitt beteende påvisa behovet av tvångsvård. Detta talar för att

bestämmelsen i 3 § LVU bör kompletteras så att aktualitetskravet tonas

ner beträffande den som dömts till sluten ungdomsvård med stöd av 31

kap. 1 a § brottsbalken.

Motiven för ett sådant tillägg till 3 § LVU är uteslutande

behandlingsmässiga. Värdet av tillägget till 3 § LVU ligger i att

samhället får bättre möjligheter att säkerställa kontinuiteten i vården av

dem som är i behov av tvångsvård under längre tid än vad den utdömda

påföljden medger. Samhällets särskilda ansvar för utsatta barn och

ungdomar bör inte tillåta en ordning som ger utrymme för risken att

vården kan fortsätta först sedan den unge genom sitt beteende utanför det

särskilda ungdomshemmet visat att han är i behov av fortsatt vård. En

utökning av möjligheterna till fortsatt tvångsvård av den unge kan

dessutom antas ha en viss behandlingsmotiverande effekt genom att den

unge riskerar fortsatt tvångsvård om vårdbehovet kvarstår efter fullgjord

verkställighet.

För att minimera risken för att skillnaden mellan samhällets

straffrättsliga reaktion och LVU-vården suddas ut bör beslutet om

tvångsvård föregås av en fullständig prövning av samma slag som vid

beslut enligt första stycket i förevarande paragraf. Beslutet bör således

fattas av förvaltningsdomstol efter ansökan av socialnämnden i vanlig

ordning. Tillägget bör dessutom utformas så att vård får beslutas endast

om det vid verkställighetens slut föreligger ett uppenbart behov av LVU-

vård för att den dömde inte skall löpa en sådan risk som anges i den

nuvarande 3 § LVU. Det måste således även i nu avsedda fall föreligga

tungt vägande skäl för att den unge skall underkastas ett beslut om

tvångsvård. Det skall föreligga en klar och konkret risk för att den unge

annars skulle riskera sin hälsa eller utveckling genom sådant beteende

som avses i bestämmelsen.

11 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Regeringens förslag: De nya reglerna skall träda i kraft den 1 januari

1999. Äldre bestämmelser om villkorlig frigivning enligt 26 kap. 6

och 6 a §§ brottsbalken skall dock tillämpas beträffande dem som före

ikraftträdandet döms till fängelse på viss tid som uppgår till minst tre

månader. Beslut om senareläggning av villkorlig frigivning enligt 26

kap. 7 § får endast grundas på förhållanden som har inträffat efter

ikraftträdandet. Bestämmelserna i 26 kap. 10 § skall tillämpas i sin

äldre lydelse när villkorlig frigivning har ägt rum före ikraftträdandet.

Reglerna om förverkande av villkorligt medgiven frihet enligt 34 kap.

4 § skall tillämpas i sin äldre lydelse vid återfall i brott under

prövotiden som skett före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna om

innehållet i påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten görs

tillämpliga också i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet.

Detsamma gäller beträffande den nya påföljden sluten ungdomsvård.

Straffsystemkommitténs förslag: Kommittén har förordat att

övergångsbestämmelserna utformas på sätt ett som i huvudsak

överensstämmer med regeringens förslag. Kommittén har dock inte lagt

fram något förslag till författningstext i denna del.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat utan erinran vad

kommittén har anfört beträffande utformningen av

övergångsbestämmelserna.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Enligt promemorian behövs dock inte någon uttrycklig

övergångsbestämmelse. Vidare skulle enligt promemorieförslaget

reformen kunna träda i kraft redan den 1 juli 1998.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal instanser har yttrat sig i denna

del. Länsrätten i Örebro län påpekar att det måste finnas tid för

förberedelsearbete innan en reform träder i kraft. Rikspolisstyrelsen

framhåller att förslaget till ny påföljd för unga lagöverträdare kräver

nämnvärda ändringar av styrelsens registerhållning samtidigt som

tillgängliga resurser på detta område behövs bl.a. för att säkerställa

sekelskiftesanpassningen. Med hänsyn härtill kan enligt

Rikspolisstyrelsens uppfattning den nya påföljden inte införas före den 1

januari 2000, om inte styrelsen tillförs extra resurser för ändamålet.

Skälen för regeringens förslag: Straffsystemkommittén har föreslagit

en genomgripande reform av straffsystemet som bl.a. innebär att flera

nya självständiga påföljder införs. Enligt regeringens uppfattning bör en

så genomgripande reform av straffsystemet inte genomföras. De förslag

som nu presenteras innebär dock stora förändringar i påföljdssystemet

och omfattar, förutom de delar som Straffsystemkommittén behandlat,

även förslag till förändringar i påföljdssystemet för de unga

lagöverträdarna. Inte minst i denna del, där en ny påföljd föreslås, krävs

relativt omfattande förberedelser för att kunna genomföra förändringarna.

Med beaktande härav gör regeringen bedömningen att förslagen bör

kunna träda i kraft den 1 januari 1999.

Rikspolisstyrelsen har som tidigare nämnts förklarat att ikraftträdandet

av ny frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare bör förskjutas

ytterligare framåt i tiden för att möjliggöra nödvändiga anpassningar i

registerhänseende. Regeringen har förståelse för de skäl som styrelsen

har åberopat härför och instämmer i bedömningen att det för närvarande

finns starka skäl att prioritera sådana ändringar av befintliga

registersystem som tar sikte på att anpassa dessa inför det nära

förestående sekelskiftet. Införandet av en ny påföljd för unga

lagöverträdare utgör emellertid en mycket angelägen reform. Det vore

enligt regeringens mening orimligt att uppskjuta reformen enbart med

anledning av de svårigheter som kan vara förenade med att skapa nya

rutiner för registreringen av personer som döms till den. Även om det

finns anledning att under den närmaste tiden vara återhållsam med

reformer som kräver ändringar i befintliga ADB-system, finner vi med

hänsyn härtill att den nya påföljden bör träda i kraft samtidigt med de

övriga förslagen.

Övergångsbestämmelser

När det gäller den nya lagstiftningens tillämplighet på brott som har

begåtts före ikraftträdande måste 2 kap. 10 § första stycket

regeringsformen beaktas. Bestämmelsen innebär bl.a. att svårare

brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven

när gärningen begicks. Samma bestämmelse finns i artikel 7 i den

europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna

och de grundläggande friheterna. Denna konvention gäller sedan den 1

januari 1995 som lag i Sverige. Vidare skall bestämmelsen i 5 § andra

stycket lagen (1964:163) om införande av brottsbalken beaktas. Där

föreskrivs att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när

gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas,

den lagen skall tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till

lindrigare straff. I tidigare lagstiftningsärenden har konstaterats att de nu

nämnda bestämmelserna i princip inte torde gälla i fråga om

verkställighet av brottspåföljder (jämför t.ex. prop. 1965:159 s. 36 ff och

prop. 1987/88:120 s. 113).

De nyss redovisade bestämmelserna avgör alltså om de gamla eller de

nya reglerna skall tillämpas t.ex. när det gäller reglerna för

straffbestämningen. De avgör även om domstolen efter ikraftträdandet

skall döma ut en ny form av straff för brott som har begåtts före den nya

lagens ikraftträdande.

Enligt vårt förslag skall möjligheten att förena en frivårdspåföljd med

samhällstjänst liksom i dag endast användas när det annars hade varit

aktuellt att döma till fängelse. Av 30 kap. 1 § brottsbalken följer att

villkorlig dom och samhällstjänst är att anse som lindrigare påföljder än

fängelse. Detta innebär att de utvidgningar av möjligheterna att döma till

en frivårdspåföljd med föreskrift om samhällstjänst som vi föreslår måste

anses leda till en lindrigare påföljdsbestämning. En prövning enligt

grunderna för 5 § andra stycket lagen om införande av brottsbalken bör

därför resultera i att de nya bestämmelserna om samhällstjänst kan

tillämpas även beträffande gärningar som har begåtts före ikraftträdandet.

En sådan ordning är också eftersträvansvärd, eftersom som syftet med

reformen bl.a. är att minska antalet fängelsestraff. Någon särskild

övergångsbestämmelse är därför inte påkallad. I enlighet med vad

Lagrådet påpekat i anslutning till förslaget till lag om ändring i lagen

(1977:265) om statligt personskadeskydd bör dock föreskrivas att 4 § i

lagen (1989:928) om samhällstjänst skall tillämpas även fortsättningsvis

beträffande dem som utför samhällstjänst enligt en föreskrift som

meddelats med stöd av den lagen.

Ändringen av bestämmelsen om överlämnande till vård inom

socialtjänsten och införandet av den nya påföljden sluten ungdomsvård

har till syfte bl.a. att så långt möjligt hålla ungdomar utanför

kriminalvården och att inom ramen för påföljdssystemet tillse att

ungdomar som begår brott ges möjlighet till adekvat vård. De ändamål

som ligger bakom de nya reglerna är sådana att det enligt regeringens

mening är angeläget att de ges bredast möjliga tillämpning. Det medför

att de i princip bör göras tillämpliga också på sådana gärningar som

begåtts före ikraftträdandet.

Överlämnandepåföljderna är inte formellt inordnade i påföljdssystemet

på det sättet att det däri direkt framgår om de skall uppfattas som

lindrigare eller strängare än andra påföljder. Till följd härav torde inte 5 §

lagen om införande av brottsbalken ge någon uttrycklig anvisning vad

avser tillämpningen av överlämnadepåföljderna på gärningar begångna

före ikraftträdandet.

Den allmänna rättsgrundsats som ligger bakom bestämmelsen i lagen

om införande av brottsbalken och som är uttryckligen stadgad i 2 kap.

10 § regeringsformen, nämligen att strängare påföljd inte skall kunna

utdömas än den som gällde vid brottet, bör dock givetvis vara vägledande

vid utformningen av övergångsregleringen .

Sluten ungdomsvård är utformad som ett ett alternativ till fängelse.

Bestämmelsens utformning är sådan att sluten ungdomsvård inte i något

fall torde kunna sägas vara strängare än ett motsvarande fängelsestraff.

Inte heller de nya regelerna om överlämnande till vård inom

socialtjänsten kan normalt antas leda till att den samlade reaktionen på

brottet blir strängare än den som skulle ha utdömts enligt de nu gällande

reglerna. Något hinder mot att ge överlämnandepåföljderna tillämpning

också på brott begångna före ikraftträdandet torde därför inte föreligga.

En uttrycklig regel härom bör också införas. Vid tillämpningen av

påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten bör dock de ovan

angivna principerna beaktas.

Våra förslag beträffande intensivövervakning med elektronisk kontroll

såsom alternativ till fängelse i anstalt avser enbart verkställighet av straff.

Därmed torde, i enlighet med vad som tidigare anförts, de principer som

ligger till grund för 2 kap. 10 § regeringsformen och 5 § lagen om

införande av brottsbalken inte vara tillämpliga. De nya bestämmelserna

bör därför kunna börja tillämpas omedelbart. Någon särskild

övergångsbestämmelse är inte erforderlig.

Ändringarna av villkorlig frigivning avser också verkställighet av

straff. I detta hänseende är det rimligt att de som har dömts före

ikraftträdandet inte får avtjäna längre tid i anstalt än enligt de gamla

reglerna och inte heller längre tid än de som döms enligt de nya reglerna.

De nya reglerna för den minsta tid som skall avtjänas i anstalt innan

villkorlig frigivning kan få ske bör därför gälla även dem som enligt den

gamla lagstiftningen inte skulle ha frigetts villkorligt. Däremot bör de

som enligt de gamla frigivningsreglerna hade möjlighet att friges före

tvåtredjedelsdagen inte behöva avtjäna längre tid än enligt dessa regler.

Den förslagna övergångsregleringen innebär att 26 kap. 6 och 6 a och

9 §§ brottsbalken i dess lydelse före ikraftträdandet skall tillämpas

beträffande dem som före ikraftträdandet dömts till fängelse på viss tid

som uppgår till minst tre månader. Kriminalvårdsstyrelsen skall dock,

även om äldre bestämmelser tillämpas, fatta beslut som avses i 26 kap.

6 § femte stycket.

Enligt 26 kap. 7 § brottsbalken i dess nuvarande lydelse finns

möjlighet att förskjuta tidpunkten för villkorlig frigivning med beaktande

av om förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället framstår

som ogynnsamma med hänsyn till frigivningsförhållandena, hans

uppförande under anstaltsvistelsen eller andra särskilda omständigheter.

Bestämmelsen, som endast har tillämpas vid ett fåtal tillfällen varje år,

har nästan uteslutande använts för att förlänga anstaltsvistelsen för dem

som avtjänar fängelsestraff som understiger två år. Det innebär att

bestämmelsen i praktiken har medfört att intagna som skulle frigivits

villkorligt enligt 26 kap. 6 § brottsbalken fått sin tid i anstalt förlängd, i

vissa fall till tider som överstiger två tredjedelar av strafftiden. Det bör

efter genomförandet av de nu föreslagna förändringarna inte vara möjligt

att låta personer avtjäna längre tid i anstalt än två tredjedelar av

strafftiden, utom vid tillämpning av bestämmelsen om senareläggning på

grund av misskötsamhet enligt 26 kap. 7 § brottsbalken i förslaget eller

på den dömdes egen begäran. En fortsatt tillämpning av 26 kap. 7 §

brottsbalken i dess nuvarande lydelse skapar dessutom

tillämpningsproblem beträffande dem som gemensamt avtjänar straff

som dömts ut före och efter ikraftträdandet. 26 kap. 7 § brottsbalken i

dess nuvarande lydelse bör därför upphöra att gälla vid ikraftträdandet.

Beslut som före ikraftträdandet meddelats med stöd av 27 kap. 7 §

brottsbalken bör dock fortsätta att gälla.

När det gäller prövotid bör de nya bestämmelserna vara tillämpliga på

dem som friges villkorligt efter ikraftträdandet. Bestämmelserna om

förverkande av villkorligt medgiven frihet bör inte kunna tillämpas

beträffande gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

Beslut enligt 47 § andra stycket 2 lagen (1974:204) om kriminalvård i

anstalt (KvaL) bör dock kunna fattas efter ikraftträdandet om prövningen

avser förhållanden som inträffat före den 1 januari 1999. Beslut som före

ikraftträdandet fattats enligt 47 kap. andra stycket 2 KvaL bör också

fortsätta att gälla.

12 Kostnadseffekter m.m.

Alternativen till kriminalvård i anstalt

Enligt regeringens förslag skall systemet med användning av

samhällstjänst som ett alternativ till fängelse permanentas och utvidgas.

En föreskift om samhällstjänst skall kunna meddelas vid såväl villkorlig

dom som skyddstillsyn. Kriminalvården skall även fortsättningsvis svara

för verkställigheten. Förslaget kan antas innebära en besparing för

kriminalvårdens del, eftersom samhällstjänst är en betydligt billigare

verkställighetsform än fängelse. Det är emellertid svårt att mera exakt

förutse i vilken utsträckning det utvidgade tillämpningsområdet kommer

att leda till en ökad användning av samhällstjänst. Därför är det inte

möjligt att närmare ange hur stor besparingen kommer att bli.

Förslaget att permanenta intensivövervakning genom elektronisk

kontroll som en verkställighetsform vid korta fängelsestraff är

kostnadsneutralt i förhållande till i dag.

Ändrade regler för villkorlig frigivning

De föreslagna ändringarna i reglerna om villkorlig frigivning innebär att

möjligheterna till halvtidsfrigivning avskaffas och att villkorlig

frigivning efter två tredjedelar av strafftiden tillämpas generellt.

Förslaget innebär också att minimitiden som skall verkställas i anstalt

innan villkorlig frigivning kan komma i fråga sänks från två månader till

en månad. Sammantaget medför regeringens förslag ett ökat behov av

anstaltsplatser. Enligt preliminära bedömningar motsvarar ökningen 145-

195 årsplatser. Införandet av villkorlig frigivning efter två tredjedelar av

strafftiden medför nämligen ett ökat behov av 180-230 årsplatser medan

den sänkta minimitiden innebär ett minskat behov av ca 35 årsplatser.

Kostnaden för den ökningen kan uppskattas till 90-120 milj. kr, beräknat

utifrån den genomsnittliga dygnskostnaden för en anstaltsplats (1 645

kr). I det beloppet ingår alla kostnader, såväl fasta som löpande.

Behovet av att ta ett ökat antal anstaltsplatser i anspråk kommer att

uppstå successivt under en följd av år. Förändringarna skall enligt

förslaget träda i kraft den 1 januari 1999. Det förslås dock

övergångsbestämmelser som innebär att äldre bestämmelser skall

tillämpas beträffande personer som dömts före ikraftträdandet. Under

flera år efter den 1 januari 1999 kommer det därför att finnas en grupp

intagna som skall friges villkorligt enligt de äldre bestämmelserna. Den

förslagna minskningen av minimitiden för villkorlig frigivning träder

omedelbart i kraft vilket ger en mindre besparing för kriminalvårdens del

under 1999, eftersom de löpande kostnaderna för anstaltsplatserna kan

beräknas minska med ca 3 milj. kr.

Med hänsyn till att det i dag finns en outnyttjad beläggningsresurs i

anstalterna är det inte nödvändigt att tillskapa nya platser för att klara

reformen. Kostnadsökningen för kriminalvårdens del motsvaras därför av

ökningen av de löpande kostnaderna för 145-195 årsplatser, 15-20 milj.

kr, när reformen är genomförd. Regeringen gör bedömningen att

kriminalvården kan klara de föreslagna förändringarna i reglerna om

villkorlig frigivning utan att tillföras några extra resurser.

Sluten ungdomsvård

Förslaget i denna del syftar till att unga som begår brott inte skall tas om

hand inom kriminalvården utan av de sociala myndigheterna. Den som i

dag döms till högst sex års fängelse för brott som han begått innan han

fyllt 18 år skall i princip inte dömas till fängelse utan i stället till sluten

ungdomsvård.

Den genomsnittliga dygnskostnaden för en anstaltsplacering för en ung

lagöverträdare uppgick under 1996 till 1 645 kr eller ca 600 000 kr per

år. Kostnaden för vård vid särskilt ungdomshem är betydligt högre.

Förslaget innebär således att den totala kostnaden för ungdomar i

åldersgruppen 15 17 år som måste frihetsberövas ökar.

En viss del av dem som kommer att dömas till den nya påföljden sluten

ungdomsvård är sådana som redan varit föremål för vård vid särskilda

ungdomshem. Det är inte osannolikt att en stor del av dem som döms till

ungdomshemplacering hade placerats på särskilda ungdomshem om de

inte blivit dömda. Verkställigheten av sluten ungdomsvård kommer att

vara inriktad på vård och behandling av den dömde. Dessa

omständigheter talar i och för sig för att kommunerna skall svara för en

del av kostnaden för placering i särskilt ungdomshem. Vid

påföljdsbestämningen skall emellertid den unges vårdbehov inte tillmätas

någon betydelse och kommunerna saknar inflytande i denna del. Det är

därför rimligt att staten svarar för hela kostnaden för den nya påföljden

sluten ungdomsvård.

Statens institutionsstyrelse skall ha ansvaret för ungdomshemmen.

Under 1998 måste styrelsen göra vissa investeringar, utbilda personal

och vidta andra förberedande åtgärder för att kunna starta verksamheten

1999. Kostnaden för förberedelserna är enligt styrelsen ca 4,3 miljoner

kronor. Enligt styrelsen kommer kostnaderna för verksamheten därefter

att uppgå till ca 4 300 kr per dygn och plats eller 1,56 miljoner kronor per

plats och år. Beräknat på tio årsplatser krävs således ett resurstillskott till

om f.n.15,6 miljoner kronor per år.

Förslaget torde innebära ett minskat behov av platser på

kriminalvårdsanstalt för den berörda gruppen med ca 10 platser per år.

Detta innebär teoretiskt en besparing för kriminalvården med ca 5,5

miljoner kronor inräknat både fasta och löpande kostnader. Besparingen

är teoretisk eftersom det minskade behovet av platser för intagna inte

kommer att medföra att några hela avdelningar i anstalterna kommer att

kunna stängas som en följd av förslaget. De fasta kostnaderna kommer

alltså inte att minska. De löpande kostnaderna minskar med knappt 1

miljon kronor.

Regeringen gör bedömningen att kostnaderna för de förberedande

åtgärderna kan finansieras genom att medel överförs från kriminalvården

till Statens institutionsstyrelse. Även kostnaderna för de tio årsplatserna

finansieras genom att medel överförs från kriminalvården.

Överlämnande till vård inom socialtjänsten

De föreslagna ändringarna av påföljden överlämnande till vård inom

socialtjänsten syftar till att stärka överlämnandepåföljdens ställning i

påföljdssystemet. De ökade inslagen av förutsebarhet, proportionalitet

och konsekvens ger påföljden större trovärdighet.

Som framgår under avsnitt 10.2 skall de yttranden som ges in till

domstol ges ett utförligare innehåll samt innehålla en vårdplan. För

socialnämndernas del innebär detta att de till huvudförhandlingen måste

kunna redovisa en vårdplan. Skillnaden i förhållande till vad som gäller i

dag torde i huvudsak bestå i att den vård eller de åtgärder som är

planerade för den unge skall dokumenteras och redovisas till domstolen.

Uppsala kommun har i sitt remissyttrande framhållit att yttrandena redan

för närvarande innehåller en mycket utförlig redogörelse för både

tidigare och planerade åtgärder. För kommunernas del kan förslaget

emellertid innebära en ökad belastning genom att den tid som står till

socialnämndens förfogande är begränsad. Som framgår i avsnitt 10.2

föreslår regeringen att den tidfrist som anges i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare förlängs. Härigenom

minskas risken för en ökad arbetsbelastning för socialnämderna.

Åtgärden att upprätta en vårdplan måste dessutom anses kunna bidra till

en effektiv användning av socialtjänstens resurser vid genomförandet av

vården eftersom en målinriktad och långsiktig planering av verksamheten

skapar förutsättningar för ett effektivt resursutnyttjande. Förslaget om att

socialnämnden skall underrätta åklagarmyndigheten om vården eller de

åtgärder som redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd torde vara av

begränsad betydelse.

När det gäller regeringens förslag om att domstolen skall ges möjlighet

att förena överlämnandepåföljden med en föreskrift om ungdomstjänst

kan till en början konstateras att flera kommuner redan i dag - inom

ramen för sin nuvarande verksamhet - kan erbjuda sådana aktiviteter som

kan utgöra innehåll i en ungdomstjänst. I dessa fall torde inte några

ökade kostnader uppkomma för kommunernas del. Regeringens förslag

innebär inte heller något formellt åläggande för kommunerna att ordna

ungdomstjänst. I de fall kommunen inte kan erbjuda ungdomstjänst får

domstolen i de fall socialtjänstens planerade åtgärder inte kan anses

utgöra en tillräcklig reaktion på brottsligheten i stället välja en påföljd

inom kriminalvårdens ram. Detta är å andra sidan i strid med avsikten

med reformen. För att ungdomstjänst skall kunna erbjudas i de fall detta

framstår som en adekvat åtgärd torde erfordras visst merarbete med

därav följande kostnader för kommunerna.

Förslagen i denna del innebär sammantaget att en viss

resursförstärkning är påkallad för kommunernas del. Regeringen har efter

samråd med Svenska Kommunförbundet gjort bedömningen att

kommunerna bör tillföras 8 milj. kr. av statliga medel. Dett bör ske

genom en överföring från utgiftsområde 9, Hälsovård, sjukvård och

social omsorg.

Uppföljning

Regeringen har för avsikt att utvärdera reformen när den varit i kraft en

tid.

13 Författningskommentar

13.1 Förslag till lag om verkställighet av sluten

ungdomsvård

1 §

I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Lagens bestämmelser

gäller endast i fråga om den som dömts till sluten ungdomsvård enligt 31

kap. 1 a § brottsbalken som påföljd för brott. Den som vårdas vid ett

särskilt ungdomshem med stöd av bestämmelserna i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) eller socialtjänstlagen

(1980:620) omfattas således inte av denna reglering. Om den dömde

samtidigt är föremål för omhändertagande med stöd av LVU och sluten

ungdomsvård och i den mån olika regler gäller för de olika grupperna,

har bestämmelserna i verkställighetslagen företräde.

2 §

Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om

målsättningen för verkställigheten vid det särskilda ungdomshemmet.

3 §

Av denna paragraf följer att Statens institutionsstyrelse ansvarar för

verkställigheten av påföljden sluten ungdomsvård. Statens

institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för sådana hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga. I paragrafen har intagits en bestämmelse om att verkställigheten

skall planläggas och genomföras i nära samarbete med socialnämnden i

den dömdes hemort. Denna bestämmelse har införts för att betona att

socialtjänstens ansvar, som följer av 12 § socialtjänstlagen, gäller även de

ungdomar som vistas på de särskilda ungdomshemmen på straffrättslig

grund.

4 §

I denna paragraf anges när verkställigheten av sluten ungdomsvård

inleds.

5 §

Paragrafen reglerar när verkställigheten av en dom på sluten

ungdomsvård får inledas. Innehållet i paragrafen överensstämmer i sak

med 2 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

6 §

Av första stycket följer att verkställigheten får inledas omedelbart om den

dömde lämnar en nöjdförklaring. En nöjdförklaring innebär att den

dömde avstår från att överklaga domen i påföljdsdelen och medger att

den får verkställas. Verkställigheten får således inledas redan innan

överklagandetiden har löpt ut om en sådan förklaring har lämnats. Den

dömde är oavsett en nöjdförklaring oförhindrad att överklaga domen i

andra avseenden än i fråga om påföljden.

I andra stycket anges vem som är behörig att ta emot en

nöjdförklaring.

Av tredje stycket följer att en nöjdförklaring får avges även inför någon

annan tjänsteman än chefen för häktet eller den som som förestår vården

vid ett särskilt ungdomhem. Bestämmelsen har sin grund i att en

nöjdförklaring skall kunna mottas under veckans alla dagar.

Av fjärde stycket följer att den dömde skall upplysas om att han har

rätt att lämna en nöjdförklaring. En sådan upplysning skall lämnas av den

tjänsteman som enligt förevarande paragraf har rätt att ta emot en

nöjdförklaring. Tjänstemannen skall vidare upplysa den dömde om när

och hur det kan ske. Så snart en nöjdförklaring kan lämnas är

tjänstemannnen skyldig att fråga den dömde om han vill lämna en sådan

förklaring.

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak vad som gäller

i fråga om nöjdförklaring beträffande dom på fängelse enligt 3, 4 och

6 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

7 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om formerna för avgivande av

nöjdförklaring. Bestämmelsen motsvarar 7 § lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m.

8 §

Av första stycket framgår att den dömde måste ha haft betänketid till

andra dagen efter den dag då domen avkunnandes för honom eller på

annat sätt delgavs honom för att en nöjdförklaring skall bli gällande. Om

domen inte har avkunnats för den dömde börjar betänketiden löpa först

sedan han fått del av domen i dess helhet och alltså inte bara domsbevis.

Den dömde skall ges tillfälle att under betänketiden samråda med sin

försvarare.

Av andra stycket följer att en nöjdförklaring inte får tas tillbaka. Om

den dömde har överklagat domen i fråga om påföljden och lämnar han

därefter en nöjdförklaring anses överklagandet återkallat genom

nöjdförklaringen.

Av tredje stycket följer att den som är behörig att ta emot en

nöjdförklaring enligt 6 § andra stycket 1 eller 2 eller sådan tjänsteman

som har förordnats att ta emot en sådan nöjdförklaring enligt 6 § tredje

stycket omedelbart skall se till att domen verkställs. Om en

nöjdförklaring lämnas inför en polismyndighet skall den som tagit emot

förklaringen se till att den dömde förpassas till det särskilda

ungdomshem där verkställigheten skall ske.

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak vad som gäller

i fråga om nöjdförklaring enligt 4 § andra stycket, 8 §, 9 § första stycket

och 10 § tredje stycket lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

9 §

Av första stycket i denna paragraf följer att Statens instiututionsstyrelse

skall bestämma vid vilket särskilt ungdomshem verkställigheten skall

ske. När domen får verkställas skall Statens institutionsstyrelse förelägga

den dömde att inställa sig senast en viss dag vid det särskilda

ungdomshem som styrelsen har bestämt. Bestämmelsen gäller då den

dömde är på fri fot när domen får verkställas. Statens institutionsstyrelse

skall se till att intagning sker så snart det är möjligt efter det att domen

får verkställas. Det är angeläget att samhällets reaktion på brottet sker i

nära anslutning till brottet. Det bör därför endast undantagsvis komma i

fråga att dagen för inställelse fastställs till en dag som inte ligger i nära

anslutning till den tidpunkt från vilken domen får verkställas.

Av andra stycket följer att Statens institutionsstyrelse kan begära att

polismyndigheten skall förpassa den dömde till det anvisade hemmet om

den dömde inte rättar sig efter ett föreläggande, eller inte kan nås av ett

föreläggande att inställa sig.

Av sista stycket följer att den dömde får förvaras i häkte eller i

polisarrest i väntan på förpassning om det är nödvändigt för att

förpassningen skall kunna genomföras.

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i huvudsak

bestämmelserna i 10 § första och andra styckena och 11 § lagen

(1974:202) om beräkning av strafftid m.m .

10 §

I denna paragraf regleras situationer då den dömde är häktad eller intagen

i ett särskilt ungdomshem när domen får verkställas. I sådana fall skall

häktet eller det särskilda ungdomshemmet se till att domen verkställs och

att den dömde omedelbart förpassas till det särskilda ungdomshem som

styrelsen bestämmer. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 9 § lagen

(1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

11 §

I paragrafen behandlas hur beräkningen av verkställighetstiden skall ske.

Av bestämmelsen följer att 19, 21 23 och 25 §§ lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid m.m. skall tillämpas på motsvarande sätt vid

beräkning av tiden för verkställighet i fråga om den som är föremål för

sluten ungdomsvård enligt denna lag. Statens institutionsstyrelse

ansvarar för beräkningen av denna tid.

Så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas skall

Statens institutionsstyrelse fastställa dagen för verkställighetens slut. Om

avbrott sker i verkställigheten skall en ny slutdag bestämmas. Detsamma

gäller om det blir aktuellt med sammanläggning av domar på sluten

ungdomsvård.

12 §

Av paragrafen framgår att den dömde skall beredas nödvändig vård och

behandling. I paragrafen anges vidare vissa primära rättigheter för den

som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Uppräkningen

är exemplifierande och inte uttömmande.

13 §

Av denna paragraf följer att den dömdes rörelsefrihet får inskränkas.

Sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd och det ligger i

sakens natur att den dömde inte får röra sig fritt. Av paragrafen följer att

den dömde får hindras från att lämna det särskilda ungdomshemmet och i

övrigt underkastas den begränsning i friheten som är nödvändig för att

verkställigheten skall kunna genomföras. En motsvarande bestämmelse

finns i 15 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga (LVU) till säkerställande av att vården skall kunna genomföras i

fråga om dem som vistas på ett särskilt ungdomshem med stöd av LVU.

Tillämpningen av den bestämmelsen bör kunna tjäna som vägledning

också till nu föreslagen regel. Vid tillämpningen bör dock beaktas att

sluten ungdomsvård är en påföljd för brott och att det med hänsyn till

trovärdigheten av påföljden är väsentligt att frihetsberövandet

upprätthålls. Av paragrafen följer vidare att inskränkningar får ske i

rörelsefriheten också när det är nödvändigt av hänsyn till andra intagnas

eller personalens säkerhet.

14 §

Av paragrafen följer att verkställigheten av en dom på sluten

ungdomsvård skall inledas på en låsbar enhet. Som framgår av den

allmänna motiveringen skall den unges behov av vård inte tillmätas

någon betydelse vid påföljdsvalet. Under verkställigheten har dock

vårdbehovet stor betydelse. Verkställigheten bör som regel inledas med

att den dömde blir placerad på en utredningsavdelning. Resultatet av

utredningen skall ge underlag för en bedömning av den dömdes

vårdbehov och möjliggöra att verkställigheten kan ordnas så att

orsakerna till den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som

möjligt.

För att minimera risken för de skadeverkningar ett frihetsberövande

innebär bör den dömde inte underkastas mer ingripande begränsningar än

nödvändigt. Den dömde bör därför ges möjlighet till vistelse under

öppnare former så snart säkerhetsaspekten medger det. Frågan om den

dömde skall ges möjlighet till vistelse under öppnare former skall prövas

fortlöpande av Statens institutionsstyrelse, dock minst en gång varannan

månad.

15 §

Av paragrafen framgår att 16, 17, 19 och 20 §§ lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga gällande bl.a. innehav av

narkotika m.m, kroppsvisitering och kroppsbesiktning, övervakning av

brev och andra försändelser samt förverkande skall gälla också i fråga

om den som är föremål för verkställighet av påföljden sluten

ungdomsvård.

16 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som gör det möjligt att inskränka

den dömdes möjligheter till besök och rätt att ringa och ta emot

telefonsamtal. De skäl som kan motivera en inskränkning är att

säkerheten vid det särskilda ungdomshemmet äventyras eller vägande

behandlingsskäl. En inskränkning kan även vara motiverad av att det

bedöms vara till skada för den dömde eller någon annan. Möjligheterna

att begränsa den unges kontakter med yttervärlden bör användas

restriktivt.

17 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om avskiljande. Den innebär att

den dömde kan hållas avskild från övriga vid hemmet om han uppträder

våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas

till ordningen. Ett sådant avskiljande förutsätter att han står under

fortlöpande uppsikt av personalen. Ett avskiljande får inte fortgå längre

tid än som är absolut nödvändigt och inte i något fall under längre tid än

24 timmar.

Motsvarande bestämmelse finns i 27 § socialtjänstförordningen

avseende dem som är föremål för vård enligt lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga.

18 §

Av första stycket följer att den dömde skall ges tillåtelse att vistas utanför

det särskilda ungdomshemmet i den utsträckning kravet på

samhällsskydd medger det, om det bedöms lämpligt för att främja hans

anpassning i samhället. Statens institutionsstyrelse kan med stöd av

denna paragraf bland annat låta den dömde vistas utanför institutionen

under en viss del av dygnet. Med stöd av denna bestämmelse kan den

dömde även bli placerad utanför det särskilda ungdomshemmet. Det är i

sammanhanget viktigt att framhålla att det är fråga om verkställighet av

en frihetsberövande påföljd. Det är därför av största vikt att påföljden

inte urholkas så att den får en annan innebörd genom att möjligheterna

enligt denna paragraf till vistelse utanför hemmet kommer till

användning i alltför stor utsträckning. Av första stycket framgår vidare

att vistelse utanför det särskilda hemmet kan medges om det annars finns

särskilda skäl. Med särskilda skäl avses situationer i vilka den dömde bör

medges vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet på annan grund än

främjandet av hans anpassning i samhället, exempelvis för att inställa sig

inför domstol eller gå på begravning. Av första stycket andra meningen

följer att ett medgivande om vistelse utanför det särskilda hemmet kan

förenas med särskilda villkor. Det innebär att den dömde exempelvis kan

åläggas att hålla sig fri från droger och andra berusningsmedel, att

underkasta sig erforderlig vård och behandling, att hålla kontakt med viss

person eller att delta i utbildning. Behovet av villkor skall prövas av

Statens institutionsstyrelse i samråd med socialtjänsten. Den som bryter

mot ett villkor eller på annat sätt missköter sig skall snabbt kunna

återföras till det särskilda ungdomshemmet. Vistelsen utanför hemmet

måste därför anordnas så att företrädare för det särskilda

ungdomshemmet kan följa den unges förehavanden. Som framgår ovan

av 3 § ansvarar Statens institutionsstyrelse för verkställigheten. Det

innebär att ansvaret för verkställigheten ligger kvar hos

institutionsstyrelsen även när den dömde vistas utanför hemmet.

Av andra stycket framgår att tid för vistelse utanför det särskilda

ungdomshemmet skall inräknas i verkställighetstiden.

19 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om hälso- och sjukvård. Av första

stycket följer att en dömd som behöver hälso- och sjukvård skall vårdas

enligt de anvisningar som ges av läkare. Om nödvändig undersökning

och behandling inte kan ske vid det särskilda ungdomshemmet skall den

allmänna sjukvården anlitas. Den dömde får även föras över till ett

allmänt sjukhus om det behövs. Paragrafen innehåller även en

underrättelseskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal som är verksam

vid ett särskilt ungdomhem i fråga om sådana smittsamma sjukdomar

som avses i smittskyddslagen.

Av andra stycket följer att en dömd som vistas utanför det särskilda

ungdomshemmet med stöd av denna paragraf får stå under bevakning

eller vara underkastad särskilda föreskrifter. Av detta stycke följer vidare

att tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet med stöd av

denna paragraf skall räknas in i verkställighetstiden.

Av tredje stycket följer att de föreskrifter som reglerar frågor om

användning av olika former av tvångsåtgärder mot en intagen som

genomgår psykiatrisk tvångsvård skall tillämpas även beträffande en

dömd som har gett sitt samtycke till psykiatrisk vård och som har förts

över till en sådan sjukvårdsinrättning som efter regeringens godkännande

får ge psykiatrisk tvångsvård åt intagna m.fl. frihetsberövade. Vistelsen

för psykiatrisk vård vid den aktuella vårdinrättningen förutsätter den

dömdes samtycke. Återtar den dömde sitt samtycke skall han föras

tillbaka till det särskilda ungdomshemmet. Till dess så kan ske har

personalen befogenhet att vidta de tvångsåtgärder som följer av

bestämmelsen.

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 37 § lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt.

20 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse som gör det möjligt för den som

förestår vården vid ett särskilt ungdomshem att begära polishandräckning

då det är nödvändigt. En motsvarande bestämmelse finns i lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Bestämmelsen

behövs för att den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem skall

kunna begära polishandräckning också i fråga om dem som befinner sig

på det särskilda ungdomshemmet på straffrättslig grund.

21 §

Paragrafen reglerar Statens institutionsstyrelses underrättelseskyldighet

till målsägande. De närmare skälen för denna bestämmelse har redovisats

i avsnitt 10.7. Paragrafen har utformats i huvudsak i enlighet med

Lagrådets förslag.

Av första stycket följer att om en dömd avtjänar sluten ungdomsvård

för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall

målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om vid vilket

särskilt ungdomshem den dömde befinner sig samt om han förflyttas,

vistas utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer.

Av andra stycket följer att det är möjligt att göra undantag från

skyldigheten att underrätta målsäganden. Undantagen är avsedda att

tillämpas restriktivt. En underrättelse behöver inte lämnas om en sådan

underrättelse på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden

framstår som uppenbart obehövlig. En underrättelse behöver heller inte

lämnas om en sådan underrättelse på goda grunder kan antas allvarligt

äventyra den dömdes egen säkerhet.

Av tredje stycket följer att en underrättelse skall lämnas så tidigt som

möjligt. Vidare följer att informationen till målsäganden t.ex. om tid och

plats för vistelsen utanför det särskilda hemmet får modifieras med

hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.

22 §

Av denna paragraf följer att Statens institutionsstyrelse fattar beslut i

frågor som rör verkställigheten. I frågor som av praktiska skäl inte bör

fattas på central nivå bör Statens institutionsstyrelse genom interna

föreskrifter kunna delegera beslutanderätten till den som förestår vården

vid det särskilda ungdomshemmet. Som påpekats från Lagrådet bör det

finnas en möjlighet att kunna delegera beslutanderätten även till annan än

den som normalt förutsätts företräda styrelsen då denne inte finns

omdelbart tillgänglig. Vid behov bör styrelsen således delegera

beslutanderätten i sådana frågor till någon annan tjänsteman inom Statens

institutionsstyrelse än den som förestår vården. Också denna fråga bör

regleras inom Statens institutionsstyrelse genom interna föreskrifter. När

det gäller frågor om vistelse under öppnare former och i fråga om

vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet skall samråd ske med

socialnämnden i den dömdes hemort. Samråd bör dock inte ske om det är

uppenbart obehövligt. Beslut som fattas med stöd av denna lag gäller

omedelbart om inte annat förordnas.

23 §

Paragrafen reglerar möjligheten att överklaga de beslut som fattas med

stöd av denna lag. Den dömde har rätt att överklaga alla beslut av

inskränkande karaktär. Uttryckssättet i särskilda fall har använts i syfte

att markera att allmänna ordningsregler inom det särskilda

ungdomshemmet inte får överklagas. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

13.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

26 kap.

5 §

I paragrafen finns bestämmelser om att den som dömts till fängelse skall

tas in i kriminalvårdsanstalt för verkställighet av straffet. I bestämmelsen

har gjorts ett undantag för de fall annat är särskilt föreskrivet. Ändringen

har föranletts av att intensivövervakning med elektronisk kontroll införs

permanent som en verkställighetsform för fängelsestraff. I de fall

intensivövervakning med elektronisk kontroll används skall den dömde

inte tas in i anstalt för verkställighet. Bestämmelser om sådan

verkställighet finns i lagen (1994:451) om intensivövervakning med

elektronisk kontroll.

Paragrafens andra mening har som obehövlig tagits bort.

6 §

Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om villkorlig

frigivning.

Av första stycket framgår att det råder en presumtion för villkorlig

frigivning när två tredjedelar av det utdömda straffet har avtjänats men

att denna presumtion kan brytas. Bestämmelsen innebär att den dömde

skall friges vid den tidigaste tidpunkten för villkorlig frigivning om

tidpunkten inte skjuts upp enligt tredje stycket eller senareläggs enligt 26

kap. 7 §. I första stycket görs också en hänvisning till andra stycket som

reglerar de tidsbestämda straff som inte omfattas av reglerna om

villkorlig frigivning. Vidare framgår att villkorlig frigivning inte får ske

innan två tredjedelar av det utdömda straffet har avtjänats och att

villkorlig frigivning inte kommer i fråga förrän minst en månad har

avtjänats. Enligt 20 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid skall

Kriminalvårdsstyrelsen, så snart det kan ske, fastställa dagen för

strafftidens slut.

Innehållet i nuvarande 26 kap. 6 § första stycket andra meningen, att

fängelse enligt 28 kap. 3 § och förvandlingsstraff för böter inte omfattas

av villkorlig frigivning, tas in i andra stycket.

Den nuvarande regeln i 26 kap. 6 § femte stycket, att frigivningen får

skjutas upp om den dömde begär det, tas in som ett tredje stycke i

paragrafen. Vissa språkliga justeringar har gjorts.

7 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om senareläggning av villkorlig

frigivning.

I första stycket anges under vilka förutsättningar senareläggning kan

komma i fråga.

Senareläggning kan ske när den dömde i väsentlig grad bryter mot vad

som gäller för verkställigheten i anstalt. Av detta följer att

senareläggning inte kan ske vid verkställighet enligt lagen (1994:451) om

intensivövervakning med elektronisk kontroll. Vid misskötsamhet under

sådan verkställighet skall beslutet om verkställighet utanför anstalt

upphävas.

Uttrycket i väsentlig grad innebär att senareläggning skall tillgripas

endast i de mera flagranta fallen. En mera allmän bedömning som går ut

på att den intagne har misskött sig får alltså inte läggas till grund för ett

beslut om senareläggning. Bedömningen av vilken typ av misskötsamhet

som det skall vara frågan om bör i huvudsak kunna ansluta till de skäl

som för närvarande åberopas av kriminalvårdsmyndigheterna för

disciplinär bestraffning. Här kan bl.a. hänvisas till

Kriminalvårdsstyrelsens Allmänna råd (ARK 1993:1). Det kan således

vara frågan om rymningar eller rymningsförsök, arbetsvägran, berusning,

befattning med narkotika (som inte föranleder åtal), vägran att lämna

urinprov, våld eller hot mot tjänsteman (som inte föranleder åtal), våld

eller hot mot medintagen (som inte föranleder åtal) och innehav av

otillåtet föremål. Senareläggning skall inte beslutas i de fall

misskötsamheten utgör brott och blir föremål för åtal.

Olika former av permissionsmissbruk torde, förutom att påverka

möjligheterna till fortsatta permissioner, för närvarande resultera i att

tiden enligt 39 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) inte

räknas in i verkställigheten. Någon ändring av denna princip bör inte ske.

Permissionsmissbruk bör alltså även i fortsättningen hanteras inom

ramen för permissionsinstitutet. Detta hindrar inte att det någon gång kan

finnas anledning att låta ett missbruk av en permission påverka beslutet

om villkorlig frigivning. Så kan vara fallet om misskötsamheten ägt rum

på ett så sent stadium av verkställigheten att det inte finns några fler

regelbundna permissioner som kan dras in.

I andra stycket anges att senareläggning får beslutas med högst 15

dagar varje gång. Vid beslut om senareläggning bör man inte göra någon

fingradering längs hela den tillåtna skalan, dvs. från en till 15 dagar, utan

man bör hålla sig till vissa schabloner. En lämplig ordning är att

"normalförseelsen" ger tio dagars senareläggning och att man endast för

de grövre fallen ger maximum, dvs. 15 dagar. En senareläggning med 15

dagar bör dock även kunna användas när det är fråga om flera förseelser

som skall bedömas vid ett och samma tillfälle. För de lindrigaste fallen

bör man ge fem dagar. Senareläggning med mindre än fem dagar bör inte

förekomma annat än i undantagsfall. Arbetsvägran bör kunna utgöra ett

sådant exempel.

Tredje stycket i paragrafen innebär att det vid prövning av frågan om

senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning skall beaktas, om

förseelsen får eller kan bedömas få andra negativa följder för den dömde.

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 48 § KvaL. Beslut om

senareläggning bör fattas i anslutning till den begångna förseelsen men

om misskötsamheten aktualiserar frågan om andra följder, t.ex.

indragning av en frigång, bör beslutet om detta avvaktas innan beslut

fattas rörande den villkorliga frigivningen med anledning av

misskötsamheten i fråga. Om flera förseelser skall bedömas samtidigt bör

ett gemensamt beslut fattas om senareläggning.

9 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vem det är som skall besluta om

att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen.

Beslutanderätten läggs enligt första stycket på Kriminalvårdsstyrelsen.

Enligt andra stycket kan dock regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva att någon annan

kriminalvårdsmyndighet ges rätt att fatta sådana beslut. Detta motsvarar i

huvudsak den reglering som för närvarande gäller för beslut om

tidstillägg enligt 47 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL).

Som anförts i den allmänna motiveringen bör beslut av denna karaktär

kunna delegeras till de nya lokala kriminalvårdsmyndigheterna.

Ett beslut om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga

frigivningen gäller enligt tredje stycket omedelbart. Motsvarande

bestämmelse finns i den nuvarande regleringen om tidstillägg (58 §

KvaL).

Beslut i fråga om att skjuta upp eller senarelägga villkorlig frigivning

kan enligt 38 kap. 14 § överklagas hos förvaltningsdomstol.

Det nuvarande tredje stycket i 26 kap. 9 § tas bort. Av 20 § andra

stycket lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m.m. framgår att

Kriminalvårdsstyrelsen skall ändra ett beslut om tidpunkten för

strafftidens slut, tidpunkten för villkorlig frigivning och tidpunkten för

prövotidens utgång när omständigheterna ger anledning till det.

10 §

Paragrafen, som reglerar vad som gäller i fråga om prövotid efter

villkorlig frigivning, har behandlats under avsnitt 9.5. Bestämmelsen

innebär att prövotiden i större utsträckning anpassas efter längden på

reststraffet. Prövotiden motsvarar den vid frigivningen återstående

strafftiden. Den kortaste prövotiden är ett år.

11 15 §§

Genom en förändring av kriminalvårdsorganisationen har lokala

kriminalvårdsmyndigheter inrättats. Inom dessa myndigheter bedrivs

verksamhet inom häkte, anstalt och frivård. Till följd härav har i

paragraferna ordet frivårdsmyndighet i olika böjningsformer ersatts av

den nya benämningen den lokala kriminalvårdsmyndigheten. Vidare har

språkliga justeringar gjorts.

16 §

I paragrafen finns bestämmelser om vem som får meddela föreskrifter

enligt 26 kap. 15 §. I paragrafen har ordet frivårdsmyndigheten ersatts av

den nya benämningen den lokala kriminalvårdsmyndigheten till följd av

att den lokala kriminalvårdsorganisationen ändrats. Vidare har andra

meningen i första stycket tagits bort till följd av att

Kriminalvårdsnämnden inte längre skall fatta beslut i frågor om villkorlig

frigivning.

19 §

I paragrafen finns bestämmelser om förverkande av villkorligt medgiven

frihet på grund av misskötsamhet. Paragrafen har i förhållande till dess

nuvarande lydelse endast ändrats på så sätt att den tid som varje gång får

förklaras förverkad vid misskötsamhet begränsas, från en månad till

femton dagar.

27 kap.

2 a §

Paragrafen är ny. I första stycket föreskrivs att villkorlig dom kan förenas

med en föreskrift om samhällstjänst. Skälen härför har utvecklats

närmare i avsnitt 5.1. En förutsättning för att meddela en föreskrift om

samhällstjänst är att den tilltalade samtycker till det. Frågan om samtycke

har behandlats i avsnitt 5.5. Samtycket måste föreligga innan rätten fattar

beslut i påföljdsfrågan. Om den tilltalade återtar sitt samtycke i högre rätt

utgör detta hinder mot att fastställa en föreskrift om samhällstjänst som

har beslutats av lägre rätt. Rätten har i sådana fall möjlighet att i stället

välja fängelse som påföljd (se förslaget till ändring i 51 kap. 25 §

rättegångsbalken). Övriga förutsättningar för att döma till villkorlig dom

med föreskrift om samhällstjänst behandlas i kommentaren till 30 kap.

7 §.

En föreskrift om samhällstjänst skall omfatta skyldighet att utföra

oavlönat arbete i lägst 40 och högst 240 timmar. Detta innebär en höjning

av de maximala antalet timmar med 40. Antalet timmar samhällstjänst

skall stå i proportion till längden på det fängelsestraff som hade dömts ut

om fängelse hade valts som påföljd. De principer som bör tillämpas vid

bestämmande av antalet timmar samhällstjänst har redovisats i avsnitt

5.3.

I andra stycket anges att rätten, när den meddelar en föreskrift om

samhällstjänst, skall ange i domslutet hur långt fängelsestraff som skulle

ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd. Bestämmelsen

motsvarar innehållet i 1 § andra stycket i den nuvarande lagen om

samhällstjänst.

Enligt tredje stycket kan en föreskrift om samhällstjänst ändras eller

upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl till det. Till skillnad från

vad som gäller vid samhällstjänst som föreskrivits i samband med

skyddstillsyn tillkommer det alltså rätten och inte övervakningsnämnden

att besluta om ändring eller upphävande av samhällstjänst. Detta hänger

samman med att det vid villkorlig dom är rätten och inte

övervakningsnämnden som beslutar om eventuella åtgärder i anledning

av att den dömde inte iakttar vad som åligger honom på grund av domen.

Skälen härför har behandlats i avsnitt 5.8 och 5.9. Det torde vara mera

sällan som det blir aktuellt att ändra eller upphäva en föreskrift om

samhällstjänst, utan att påföljden i dess helhet undanröjs. I avsnitt 5.8 har

angetts två exempel på situationer då bestämmelsen kan komma att vara

tillämplig. Bestämmelsen ger endast möjlighet att upphäva föreskriften

om samhällstjänst eller att minska antalet timmar. Det är såldes inte

möjligt att utöka antalet timmar samhällstjänst med stöd av

bestämmelsen. Detta förutsätter en ny dom.

4 §

Första stycket har endast justerats språkligt.

Ett nytt andra stycke har lagts till paragrafen. Enligt detta skall

samhällstjänst som har föreskrivits vid villkorlig dom fullgöras enligt en

arbetsplan som upprättas av den lokala kriminalvårdsmyndigheten.

Avsikten är att den lokala kriminalvårdsmyndigheten skall svara för

verkställigheten. Regeringen avser att i förordning meddela närmare

föreskrifter därom. Frågor om verkställigheten har behandlats i avsnitt

5.8. En arbetsplan skall innehålla uppgifter om var arbetet skall fullgöras,

vilka arbetstider som skall gälla, det minsta och det högsta antalet timmar

som den dömde får tillgodoräkna sig per vecka eller månad samt de

övriga föreskrifter som är nödvändiga för verkställigheten. Arbetsplanen

får emellertid endast innehålla föreskrifter som avser fullgörandet av

själva samhällstjänsten. Det saknas således stöd för att meddela sådana

föreskrifter om den dömdes livsföring som kan meddelas inom ramen för

skyddstillsyn.

Genom bestämmelsen görs klart att den dömde måste följa den

uppgjorda arbetsplanen för att påföljden skall kunna anses verkställd. Det

är alltså inte tillräckligt att den dömde fullgör det föreskrivna antalet

timmar i och för sig, utan detta skall ske i enlighet med arbetsplanen och

således med beaktande av den s.k. avvecklingstid som

kriminalvårdsmyndigheten har bestämt.

Om den dömde inte följer arbetsplanen eller på annat sätt missköter

fullgörandet av samhällstjänsten tillämpas 27 kap. 6 §, se vidare avsnitt

5.9.

6 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka reaktioner som kan bli

aktuella vid misskötsamhet efter villkorlig dom. Dessa bestämmelser

blir, i enlighet med vad tidigare sagts, tillämpliga också när den

villkorliga domen förenats med en föreskrift om samhällstjänst.

Första och andra styckena har endast justerats språkligt.

Till tredje stycket har fogats bestämmelser om vad som skall iakttas

när en villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst undanröjs. I ett

sådant fall skall rätten, när den bestämmer ny påföljd, beakta såväl

eventuella böter som vad den dömde undergått till följd av föreskriften

om samhällstjänst. Vidare föreskrivs att rätten får döma till fängelse på

kortare tid än vad som är föreskrivet för brottet samt att rätten, om

fängelse väljs som påföljd, skall beakta längden av det i domslutet

angivna alternativa fängelsestraffet.

Vid undanröjande av en villkorlig dom med samhällstjänst torde det i

första hand bli aktuellt att döma till fängelse. Någon gång kan det

emellertid tänkas att skyddstillsyn i stället kommer i fråga, särskilt om

den dömde har missbruksproblem och det kan bli aktuellt med

kontraktsvård. I sådana fall blir förevarande bestämmelser endast i

mindre utsträckning tillämpliga. Om däremot fängelse väljs som ny

påföljd är det naturligt att det i domslutet angivna alternativa straffet tas

som utgångspunkt vid bestämmande av fängelsestraffets längd. Detta bör

sedan minskas om den dömde redan hunnit fullgöra någon del av

samhällstjänsten och denna del inte är helt obetydlig. Det är knappast

möjligt att ange någon formel för hur denna minskning skall ske, utan en

bedömning måste göras i varje enskilt fall, med beaktande av samtliga

omständigheter.

28 kap.

2 a §

Paragrafen är ny och reglerar möjligheten att förena skyddstillsyn med en

föreskrift om samhällstjänst. Innehållet i paragrafen motsvarar innehållet

i 27 kap. 2 a §, som har kommenterats tidigare, utom vad gäller den

instans som får ändra eller upphäva en föreskrift om samhällstjänst.

Enligt tredje stycket har denna uppgift tilldelats övervakningsnämnden.

Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 2 § första stycket första

meningen i den nuvarande lagen om samhällstjänst.

3 §

I andra stycket har lagts till en bestämmelse av innebörd att rätten inte får

meddela en föreskrift om samhällstjänst när den dömer till skyddstillsyn i

kombination med fängelse med stöd av första stycket i paragrafen.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4.

Tredje stycket har endast justerats språkligt.

5 §

I andra stycket har lagts till en hänvisning till 5 a § som är ny och enligt

vilken det är möjligt att i vissa fall förlänga övervakningstiden.

Tredje stycket har endast justerats språkligt.

5 a §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om verkställighet av

skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst.

Första stycket motsvarar 27 kap. 4 § andra stycket som har

kommenterats tidigare.

Andra stycket innehåller en bestämmelse som gör det möjligt att

förlänga övervakningen om detta behövs för att den dömde skall stå

under övervakning under hela den tid som han fullgör samhällstjänst.

Bestämmelsen motsvarar 2 § andra stycket i den nuvarande lagen om

samhällstjänst.

I enlighet med vad som anförts i avsnitt 5.8. om den s.k.

avvecklingstiden för samhällstjänsten kommer denna som regel att

understiga ett år. Därav följer att den dömde normalt kommer att stå

under övervakning under hela den tid som han fullgör samhällstjänst utan

att något särskilt beslut behöver fattas om det. Det kan emellertid, på

grund av sjukdom eller av annat skäl, uppstå situationer då

övervakningen enligt huvudregeln i 5 § kommer att upphöra innan

samhällstjänsten fullgjorts. För dessa fall bör övervakningsnämnden

liksom i dag ha möjlighet att förlänga övervakningen. Detta bör

emellertid inte ske med automatik, utan endast i de fall då

övervakningsnämnden anser att det behövs med hänsyn till den dömdes

personliga förhållanden.

6 a §

I första stycket har endast språkliga justeringar gjorts.

Till följd av att kriminalvårdsorganisationen ändrats har i paragrafens

tredje stycke ordet frivårdsmyndigheten ersatts av den nya benämningen

den lokala kriminalvårdsmyndigheten.

9 §

I första stycket har förts in en hänvisning till 2 a §. Ändringen innebär att

rätten, om den undanröjer en skyddstillsyn med samhällstjänst och i

stället väljer fängelse som påföljd, vid bestämmande av fängelsestraffets

längd skall beakta det alternativa straff som angetts i domslutet.

Motsvarande bestämmelse avseende undanröjande av villkorlig dom har

kommenterats under 27 kap. 6 §. Bestämmelsen har även justerats

språkligt.

Andra stycket har endast justerats språkligt.

30 kap.

5 §

I paragrafen anges under vilka förutsättningar unga lagöverträdare får

dömas till fängelse. I första stycket har en mening lagts till av vilken

följer att rätten, om synnerliga skäl finns att döma den som begått brott

innan han fyllt arton år till fängelse, i första hand skall bestämma

påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse. I paragrafen finns

en hänvisning till 31 kap. 1 a §. På Lagrådets inrådan har orden i vissa

fall ersatts med orden i första hand .

7 §

Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Enligt lagrummet får

rätten såsom särskilda skäl för att döma till villkorlig dom i stället för

fängelse beakta att den tilltalade samtycker till att domen förenas med en

föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämplig med

hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter. I

bestämmelsen regleras möjligheten att döma till villkorlig dom i förening

med samhällstjänst i stället för fängelse. Avsikten är att en föreskrift om

samhällstjänst liksom i dag skall meddelas endast när alternativet är att

döma till ett fängelsestraff. Detta uttrycks så att rätten får beakta

samhällstjänsten såsom ett särskilt skäl att välja villkorlig dom i stället

för fängelse. Om det redan vid en första prövning enligt 4 § står klart att

det inte finns tillräckliga skäl för att välja fängelse som påföljd för

brottsligheten aktualiseras inte möjligheten att meddela en föreskrift om

samhällstjänst. I ett sådant fall kan rätten döma till villkorlig dom redan

med stöd av första stycket i 7 §.

Om det däremot finns sådana skäl att välja fängelse som anges i 4 §

andra stycket kan det förhållandet att förutsättningarna för att meddela en

föreskrift om samhällstjänst är uppfyllda utgöra särskilda skäl att välja en

villkorlig dom med samhällstjänst som påföljd. För detta krävs

naturligtvis även att det i enlighet med vad som sägs i 7 § första stycket

saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig

skyldig till fortsatt brottslighet.

En första förutsättning för att meddela en föreskrift om samhällstjänst

är att den tilltalade samtycker till det. Detta framgår redan av 27 kap.

2 a §. Därutöver krävs att samhällstjänsten är lämplig med hänsyn till den

tilltalades person och övriga omständigheter. Härmed avses andra

förhållanden än sådana som är hänförliga till brottsligheten. Som angetts

i avsnitt 5.6 ankommer det på domstolen att med utgångspunkt i vad som

är känt om den tilltalades personliga förhållanden göra en bedömning av

hans möjligheter att fullgöra samhällstjänsten. Därvid måste bl.a.

eventuella missbruksproblem beaktas även om inte sådana omedelbart

bör diskvalificera från samhällstjänst. Det ankommer på domstolen att

göra en samlad bedömning i varje enskilt fall. Också den tilltalades

tidigare brottslighet är av betydelse vid bedömningen av om det är

lämpligt att föreskriva samhällstjänst. Om det är fråga om återfall efter

en tidigare dom som innefattat föreskrift om samhällstjänst kan det

endast undantagsvis anses lämpligt att på nytt låta samhällstjänst ingå i

påföljden. Denna bedömning blir givetvis mera sällan aktuell att göra

med utgångspunkt i förevarande lagrum, eftersom återfallet normalt torde

medföra att det över huvud taget inte finns förutsättningar att döma till

villkorlig dom.

Även om särskilda skäl enligt vad som nu sagts föreligger för att välja

villkorlig dom i stället för fängelse innebär detta givetvis inte att

påföljdsvalet därmed är klart. De särskilda skälen måste vägas mot de

skäl som föreligger enligt 4 § andra stycket för att välja fängelse. När det

gäller de närmare utgångspunkterna för denna bedömning hänvisas till

avsnitt 5.6.

8 §

Enligt paragrafen gäller en presumtion för att villkorlig dom skall förenas

med dagsböter. Denna presumtion kan brytas av att ett bötesstraff med

hänsyn till skyldighet att fullgöra samhällstjänst eller andra följder av

brottet skulle drabba den tilltalade alltför hårt eller av att det finns andra

särskilda skäl mot att döma till böter. Ändringen innebär att det

uttryckligen anges även att skyldighet att fullgöra samhällstjänst skall

beaktas som ett skäl för att inte döma ut böter med den villkorliga

domen. Om rätten avser att förena den villkorliga domen med en

föreskrift om samhällstjänst skall det således inte gälla någon presumtion

för att domen också skall förenas med ett bötesstraff. I stället skall rätten

göra en bedömning i varje enskilt fall om ett bötesstraff är påkallat eller

inte. De närmare utgångspunkterna för denna bedömning redovisas i

avsnitt 5.4.

9 §

I inledningen till andra stycket har orden i stället för fängelse förts in.

Detta överensstämmer med vårt förslag till nytt andra stycke till 7 §.

Någon saklig ändring är inte avsedd. Redan i dag torde de

omständigheter som anges i punkterna 1 3 i andra stycket uteslutande

vara av betydelse vid valet mellan skyddstillsyn och fängelse. Om det

redan vid en första prövning enligt 4 § står klart att det inte föreligger

skäl att välja fängelse framför en icke frihetsberövande påföljd, är det

tillräckligt att den förutsättning som anges i 9 § första stycket är uppfylld

för att skyddstillsyn skall väljas som påföljd. I ett sådant fall blir det inte

aktuellt att bedöma om någon av de omständigheter som anges i andra

stycket föreligger.

Till andra stycket har vidare fogats en ny fjärde punkt. Innehållet i

denna överensstämmer sakligt sett med förslaget till nytt andra stycke till

7 §. Avsikten är således att möjligheten att föreskriva samhällstjänst skall

kunna beaktas som ett särskilt skäl att välja skyddstillsyn som påföljd i

stället för fängelse. Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas till

kommentaren till 7 § och till avsnitt 5.6.

31 kap.

1 §

Paragrafen som innehåller bestämmelser om påföljden överlämnande till

vård inom socialtjänsten har kompletterats för att principerna om

förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens skall få ökat genomslag

även i fråga om denna påföljd. De närmare skälen härför har behandlats i

avsnitt 10.2 10.4.

I första stycket första meningen har ett tillägg gjorts av vilket framgår

att rätten kan föranstalta om erforderlig vård inom socialtjänsten enligt en

för den tilltalade av nämnden uppgjord vårdplan. Förslaget i denna del

syftar till att öka förutsebarheten. Som redovisats i avsnitt 10.2 har ett

tillägg gjorts till 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare (LUL). Tillägget innebär att socialnämndens

yttrande, utöver en redogörelse för de åtgärder som nämnden tidigare har

vidtagit beträffande den unge, skall innehålla en redogörelse för planerad

vård. Ändringen i förevarande paragraf innebär att det måste finnas en

vårdplan tillgänglig i målet för att domstolen skall kunna bestämma

påföljden till vård inom socialtjänsten. I första stycket har en andra

mening lagts till. Av den följer att domstolen får överlämna den tilltalade

till vård inom socialtjänsten endast om socialtjänstens planerade åtgärder

 eventuellt i förening med böter eller föreskrift om ungdomstjänst kan

anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde

och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. Ett överlämnande skall

således inte ske, om domstolen finner att det brister i proportionerna

mellan brottet och de planerade åtgärderna samt att bristen inte kan läkas

med hjälp av böter eller ungdomstjänst enligt tredje stycket. Domstolen

måste då välja någon annan påföljd. Förslaget i denna del syftar till att ge

principen om proportionalitet ett större genomslag. Utrymmet för att

välja ett överlämnande till vård inom socialtjänsten bör vara större för

den som vid tiden för brottet nyligen fyllt 15 år än för äldre ungdomar.

Kommer den unge att bli föremål för vård med stöd av lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) med placering vid

ett § 12-hem bör påföljden kunna bestämmas till vård inom socialtjänsten

även vid allvarlig brottslighet. Framgår av vårdplanen att avsikten är att

den unge skall bli föremål för åtgärder med stöd av socialtjänstlagen, får

domstolen pröva graden av ingripande med ledning främst av arten och

omfattningen av vårdinsatserna samt deras varaktighet. De närmare

utgångspunkterna för bedömningen har redovisats i avsnitt 10.3.

Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Av det följer att rätten

skall meddela en föreskrift om att den tilltalade skall genomgå vård eller

annan av socialtjänsten planerad åtgärd om det av vårdplanen framgår att

den unge skall bli föremål för insatser med stöd av socialtjänstlagen.

Någon föreskrift skall däremot inte meddelas när det av socialnämndens

vårdplan framgår att den unge skall beredas tvångsvård med stöd av

LVU. En föreskrift riktar sig enbart till den dömde. Syftet är dels att ge

den unge ett tydligt besked om vad som fordras av honom, dels att skapa

underlag för prövningen om det finns skäl att meddela den dömde

varning eller undanröja överlämnandepåföljden. Beträffande de närmare

förutsättningarna för undanröjande av överlämnandepåföljden hänvisas

till kommentaren till 38 kap. 2 §. Det är viktigt att rätten utformar

föreskriften i domslutet så att det klart framgår vad som förväntas av den

unge. Föreskriften bör utformas så att den unge åläggs att genomgå den

vård eller de åtgärder som anges i den i målet ingivna vårdplanen, vilken

lämpligen kan fogas till domen.

Tredje stycket har kompletterats så att rätten som ett alternativ till att

döma ut dagsböter ges möjlighet att meddela en särskild föreskrift om

ungdomstjänst om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde

eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet.

Ungdomstjänsten är konstruerad som en särskild form av föreskrift vid

överlämnande till vård inom socialtjänsten och innebär att den dömde

åläggs att utföra oavlönat arbete eller att delta i annan särskilt anordnad

verksamhet. Domstolen skall ange det antal timmar som

ungdomstjänsten skall omfatta. Antalet timmar under vilken

ungdomstjänst skall utföras skall bestämmas till lägst 20 och högst 100

efter brottets straffvärde. En förutsättning för att domstolen skall kunna

meddela en föreskrift om ungdomstjänst är att den tilltalade samtycker

till det. Domstolen bör vidare göra en bedömning av den tilltalades

förutsättningar att fullgöra vad som åläggs honom. Är den unges

personliga förhållanden sådana att det inte framstår som troligt att han

kommer att kunna klara av att fullgöra ungdomstjänsten, bör domstolen

avstå från detta alternativ. Bestämmelsen har kommenterats närmare i

avsnitt 10.3.

Förutsättningarna för att kunna meddela en föreskrift om

ungdomstjänst är som framgår ovan de samma som för att kunna förena

överlämnandepåföljden med böter. Avsikten är att vidga

tillämpningsområdet för denna påföljd och ge domstolen ytterligare en

möjlighet att göra reaktionen mot brottsligheten mer kännbar för den

tilltalade då det är nödvändigt. Ungdomstjänst bör främst komma ifråga

då de av socialtjänsten planerade åtgärderna inte ensamma kan anses vara

en tillräcklig reaktion på brottet och då alternativet är en påföljd inom

kriminalvårdens ram. Det kan dock inte uteslutas att ungdomstjänst kan

komma i fråga även i sådana fall då alternativet i det enskilda fallet inte

är en påföljd inom kriminalvårdens ram. Det är inte möjligt att förena ett

överlämnande till vård inom socialtjänsten med både böter och

ungdomstjänst. Möjligheten att meddela en föreskrift om ungdomstjänst

bör i princip komma i fråga enbart för lagöverträdare i åldersgruppen 15

17 år.

Av fjärde stycket följer att en föreskrift om ungdomstjänst får ändras

eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl för det. Denna

bestämmelse motsvarar vad som gäller i fråga om föreskrift om

samhällstjänst.

Ungdomstjänsten skall administreras av socialtjänsten och den närmare

utformningen av dess innehåll, vilken behandlas i den allmänna

motiveringen, skall anförtros åt nämnden. Socialnämnden bör i sitt

yttrande enligt 11 § LUL lämna en redovisning för hur ungdomstjänsten

skulle kunna utformas i det föreliggande fallet. Sedan den tilltalade ålagts

ungdomstjänst ankommer det på socialnämnden att snarast upprätta en

plan för hur denna skall verkställas. Domstolens föreskrift om

ungdomstjänst innebär att den dömde är skyldig att följa den upprättade

planen.

Någon bestämmelse om huruvida domstols beslut om överlämnande

till vård inom socialtjänsten skall lända till efterrättelse genast eller först

sedan domen har vunnit laga kraft finns inte. En sådan bestämmelse har

ansetts obehövlig, eftersom socialtjänstens organ oavsett innehållet i

domen, självständigt skall vidta de åtgärder som ankommer på dem

enligt socialtjänstlagen. I vissa fall om t.ex. den unge överklagar domen

under påstående att han är oskyldig kan det dock finnas anledning för

socialnämnden att avvakta utgången i överrätten. Detta gäller särskilt om

överlämnandepåföljden är förenad med en föreskrift om ungdomstjänst.

1 a §

Paragrafen är ny och innehåller de närmare förutsättningarna för att

påföljden sluten ungdomsvård skall komma i fråga.

I första stycket stadgas som huvudregel att om rätten med tillämpning

av bestämmelserna i 30 kap. finner att någon som begått brott innan han

fyllt 18 år bör dömas till fängelse, så skall den i stället bestämma

påföljden till sluten ungdomsvård under viss tid. Enligt första stycket

andra meningen skall dock rätten inte bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård om det, med hänsyn till den tilltalade ålder vid lagföringen

eller annan omständighet, finns särskilda skäl häremot. På Lagrådets

inrådan har första meningen kompletteterats med orden under viss tid .

Den lagtekniska konstruktionen förutsätter att rätten tillämpat

bestämmelserna i såväl 29 som 30 kap. och därvid funnit att påföljden

bör bestämmas till fängelse av viss längd. Det innebär bl.a. att rätten

måste ta hänsyn straffmätningsbestämmelsen i 29 kap. 7 § och till

bestämmelsen i 30 kap. 4 § som innebär att rätten först måste ha beaktat

de särskilda omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än

fängelse. Rätten måste vidare ha kunnat konstatera att det finns

synnerliga skäl enligt 30 kap. 5 §. Om rätten härefter gör den

bedömningen att påföljden bör bestämmas till fängelse av viss längd

skall den i stället för fängelse bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård om det inte finns särskilda skäl däremot. Här bör anmärkas

att rätten även måste ha konstaterat att den den tilltalade inte begått det

aktuella brottet under påverkan av en sådan allvarlig psykisk störning

som avses i 30 kap. 6 §. I sådant fall får den tilltalade inte dömas till

fängelse. Rätten får då heller inte bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård.

Den tilltalades ålder vid lagföringen kan utgöra ett särskilt skäl som

talar emot att påföljden bestäms till sluten ungdomsvård. Om det förflutit

så lång tid mellan brottet och lagföringen att den tilltalade åldersmässigt

inte längre passar in vid ett särskilt ungdomshem bör påföljden i stället

bestämmas till fängelse. De ungdomar som vårdas på dessa hem är i

regel föremål för vård med stöd av 3 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU). Enligt 21 § i nämnda lag skall

vården upphöra senast när den unge fyller 21 år. Av ändamålsskäl bör det

undvikas att personer som är flera år äldre blir föremål för verkställighet

av sluten ungdomsvård vid särskilda ungdomshem.

En ytterligare omständighet som gör att det kan anses finnas särskilda

skäl emot att döma till sluten ungdomsvård kan vara att den tilltalade

skall lagföras för allvarlig och omfattande brottslighet som begåtts såväl

före som efter 18 års ålder. Har huvuddelen av brottsligheten begåtts

efter 18 års ålder bör sluten ungdomsvård inte komma i fråga.

Av andra stycket följer att rätten får bestämma tiden för den slutna

ungdomsvården till lägst fjorton dagar och högst fyra år. Skälet för att

begränsa tiden för sluten ungdomsvård på detta sätt har behandlats i

avsnitt 10.6.

I frågan om under vilken tid den tilltalade bör vara frihetsberövad i

form av sluten ungdomsvård skall utgångspunkten vara den bedömning

rätten gjort när den funnit att påföljden bör bestämmas till fängelse av

viss längd. Detta innebär att rätten skall ha tagit hänsyn till samtliga

bestämmelser som är relevanta vid bestämmandet av ett fängelsestraffs

längd. Härutöver skall beaktas att den som döms till sluten ungdomsvård

inte blir föremål för villkorlig frigivning. Det faktiska frihetsberövandet

bör inte bli längre än vad det skulle ha blivit vid dom på fängelse. Finner

rätten att tiden för frihetsberövandet kan bestämmas till lägst fjorton

dagar och högst fyra år skall huvudregeln vara att påföljden bestäms till

sluten ungdomsvård i stället för fängelse. Om rätten finner att

straffvärdet avseende den aktuella brottsligheten är så högt att tiden för

frihetsberövandet inte kan bestämmas till fyra år eller kortare tid utgör

denna omständighet ett särskilt skäl enligt första stycket mot att döma

den unge till sluten ungdomsvård.

Det kan inte uteslutas att även andra situationer kan finnas då det

måste anses finnas särskilda skäl som gör att påföljden inte skall

bestämmas till sluten ungdomsvård. Huvudregeln skall dock vara att

sluten ungdomsvård skall dömas ut i stället för fängelse då detta är

möjligt.

I detta sammanhang bör påpekas att någon formell inskränkning av

möjligheten att döma personer i den nu aktuella åldersgruppen till

skyddstillsyn i kombination med fängelse enligt 28 kap. 3 § inte finns.

Behovet av att använda denna påföljdskombination för brott som någon

har begått innan han fyllt 18 år torde dock minska avsevärt genom

förevarande reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare.

33 kap.

5 §

Paragrafen innehåller regler för hur anhållnings- och häktningstid skall

tillgodoräknas den som döms till påföljd för brott. I paragrafen har

påföljden sluten ungdomsvård lagts till de övriga påföljder som omfattas

av bestämmelsen. Ändringarna är påkallade av att den som döms till

sluten ungdomsvård i detta avseende bör behandlas på samma sätt som

den som döms till fängelse. Det innebär att den som döms till sluten

ungdomsvård skall få avräkna den tid under vilken han varit berövad

friheten som anhållen eller häktad i målet såvida det inte samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål. Därutöver har vissa språkliga

ändringar gjorts.

34 kap.

1§

Paragrafen innehåller de centrala bestämmelserna för den

konkurrenssituation som föreligger då någon som i tidigare rättegång

dömts till påföljd har begått annat brott. I första stycket har sluten

ungdomsvård förts in bland de påföljder som omfattas av

bestämmelserna. Det innebär att domstolen har möjlighet att hantera

denna påföljd enligt de tre olika alternativ som anges i paragrafens första

stycke. Vid valet mellan dessa alternativ bör beaktas dels

frihetsberövandets längd, dels hur lång tid som återstår av

verkställigheten av domen på sluten ungdomsvård. Med hänsyn bl.a. till

att den som dömts till sluten ungdomsvård kommer att bli föremål för

utslussning kan det normalt inte anses lämpligt att döma särskilt till

fängelse innan verkställigheten av sluten ungdomsvård har löpt ut, och

därigenom åstadkomma att verkställighet av en sluten ungdomsvård

direkt åtföljs av ett fängelsestraff. I en sådan situation bör i första hand

övervägas att med stöd av första punkten låta tidigare utdömd påföljd

avse även det nya brottet eller att med stöd av tredje punkten undanröja

den tidigare påföljden och döma till påföljd av annan art. Är det fråga om

ett längre fängelsestraff bör i första hand övervägas att med stöd av tredje

punkten undanröja den tidigare domen på sluten ungdomsvård och i

stället döma till ett gemensamt fängelsestraff för den samlade

brottsligheten.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser för det fall den som har frigetts

villkorligt från fängelse begått nytt brott under prövotiden.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.9.

I första stycket anges i vilka fall rätten skall förklara villkorligt

medgiven frihet förverkad. Till skillnad från för närvarande uttrycks en

presumtion för att förverkande av villkorligt medgiven frihet helt eller

delvis skall ske om brottet har begåtts under prövotiden och inte

särskilda skäl talar mot ett förverkande. Har endast delförverkande skett

är det, liksom enligt nuvarande reglering, möjligt att i en senare dom

avseende ytterligare brott under prövotiden förverka återstoden av den

villkorligt medgivna friheten eller en del av denna. I första stycket har

även språkliga justeringar gjorts.

I andra stycket anges sådana särskilda skäl som rätten kan beakta för

att inte förverka eller för att endast förverka del av villkorligt medgiven

frihet. Punkten 1 tar upp det fallet att brottsligheten är av lindrig

beskaffenhet. Punkten 2 tar upp det fallet där lång tid förflutit mellan

brotten. I tredje punkten behandlas de fall där ett förverkande annars

skulle framstå som oskäligt.

I tredje stycket har orden vid frigivningen bestämda tiden ersatts av

en hänvisning till 26 kap. 10 § eftersom prövotidens längd framgår av

den paragrafen. Tredje stycket har även justerats språkligt.

Enligt fjärde stycket får åtgärd som avses i tredje stycket, dvs. beslut

om åtgärd som avses i 26 kap. 18 § eller beslut att förlänga prövotiden,

endast fattas före prövotidens utgång. Enligt den nuvarande lydelsen får

sådant beslut fattas om frågan uppkommer i ett mål där den frigivne

häktats eller fått del av åtalet före prövotidens utgång. Möjligheten till

sådant beslut har således inskränkts.

Vidare får förverkande enligt den föreslagna lydelsen beslutas endast

om det uppkommer fråga därom i ett mål där den frigivne häktats eller

fått del av åtal inom ett år från prövotidens utgång. Jämfört med den

motsvarande bestämmelsen i nuvarande 34 kap. 4 § har den senaste

tidpunkten ändrats från före prövotidens utgång till inom ett år från

prövotidens utgång. Skälen för ändringarna har utvecklats i avsnitt 9.8.

5 §

I paragrafen har två nya stycken förts in vilka i paragrafens nya lydelse

kommer att utgöra tredje och femte styckena. Ändringarna är föranledda

av att bestämmelserna om samhällstjänst arbetats in i brottsbalken.

I tredje stycket har förts in bestämmelser som tar sikte på det fall att

någon som har dömts till villkorlig dom visar sig ha begått ytterligare

brott före prövotidens början vilka inte omfattas av den första domen. I

en sådan situation kan rätten enligt 1 § 1 jämförd med 5 § första stycket

förordna att den villkorliga domen också skall omfatta de nya brotten.

Det kan emellertid vara så att brottsligheten sammantaget är så

omfattande eller allvarlig att en villkorlig dom ensam eller tillsammans

med böter inte utgör en tillräckligt ingripande påföljd. För dessa fall ges

rätten genom den nya bestämmelsen möjlighet att meddela föreskrift om

att den villkorliga domen skall förenas med samhällstjänst, förutsatt att

de kriterier som anges i 30 kap. 7 § är uppfyllda. Detta innebär att rätten

har möjlighet att åstadkomma samma resultat i påföljdshänseende som

om brottsligheten från början hade bedömts i ett sammanhang enligt 30

kap. Om rätten meddelar en föreskrift om samhällstjänst följer det av

sista meningen att den skall ange längden av det alternativa straff som

hade dömts ut om fängelse hade valts som påföljd. Det förtjänar upprepas

att förevarande stycke inte blir tillämpligt om den nya brottsligheten har

begåtts efter prövotidens början. I ett sådant fall är det inte möjligt att

förordna att den villkorliga domen skall avse även den nya brottsligheten.

I femte stycket har förts in bestämmelser om hur rätten skall förfara om

en villkorlig dom undanröjs till följd av att den tilltalade har begått

ytterligare brott. Innehållet motsvarar i sak den föreslagna nya lydelsen

av 27 kap. 6 § andra stycket. Beträffande tillämpningen hänvisas till

kommentaren till den bestämmelsen.

Paragrafen har i övrigt justerats språkligt.

6 §

Första stycket i den nuvarande lydelsen har delats upp i två stycken.

Mellan dessa har förts in ett nytt andra stycke. Innehållet i detta

motsvarar i sak förslaget till nytt tredje stycke i 5 §. Till skillnad från det

lagrummet blir emellertid förevarade bestämmelser tillämpliga också när

den tilltalade återfallit i brott under prövotiden. Det är således möjligt att

med stöd av 1 § 1 förordna att en skyddstillsyn skall omfatta annan

brottslighet även om denna har begåtts efter prövotidens början. Detta

innebär att rätten, i stället för att undanröja skyddstillsynen och döma till

ett fängelsestraff vid återfall i brott under prövotiden, har möjlighet att

förordna om s.k. fortsatt skyddstillsyn och meddela föreskrift om

samhällstjänst. Därvid måste givetvis de kriterier som anges i 30 kap. 9 §

andra stycket 4 vara uppfyllda. Vad nu sagts torde överensstämma med

vad som redan gäller enligt 1 § i den nuvarande lagen om samhällstjänst.

Frågan om användning av samhällstjänst efter återfall i brott har

behandlats i avsnitt 5.6.

I femte stycket enligt den nya lydelsen har förts in en hänvisning till

den föreslagna 28 kap. 2 a §. Rätten skall således, om den undanröjer

skyddstillsyn med samhällstjänst och i stället dömer till fängelse, vid

bestämmande av fängelsestraffets längd beakta längden av det alternativa

straff som har angetts i domslutet. Den sålunda angivna tiden bör tas som

utgångspunkt vid bestämmande av fängelsestraffets längd. Detta bör

sedan minskas om den dömde redan hunnit fullgöra någon del av

samhällstjänsten och denna del inte är helt obetydlig. Det är knappast

möjligt att ange någon formel för hur denna minskning skall ske, utan en

bedömning måste göras i varje enskilt fall, med beaktande av samtliga

omständigheter.

Tredje och sjätte styckena har ändrats så till vida att hänvisningarna i

lagtexten har anpassats till den nya styckeindelningen av paragrafen.

Paragrafen har även justerats språkligt.

7 §

Paragrafen är ny och behandlar den konkurrenssituation som uppkommer

om den tidigare ådömda påföljden är sluten ungdomsvård.

Av första stycket följer att förordnande enligt 1 § 1 om att den tidigare

utdömda påföljden skall avse också det andra brottet får meddelas endast

om det är uppenbart att det andra brottet i jämförelse med det förra är

utan nämnvärd betydelse för påföljden eller om det annars finns särskilda

skäl för ett sådant förordnande. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak vad

som gäller om den tidigare påföljden är fängelse på viss tid. Enligt

förevarande bestämmelse är det emellertid möjligt att meddela ett

förordnande med stöd av 1 § 1 om det annars finns särskilda skäl.

Särskilda skäl torde kunna anses föreligga i en situation då den tilltalade

har begått ett nytt brott innan den utdömda påföljden till fullo verkställts

men det förefaller olämpligt i enlighet med vad som sagts i kommentaren

till 34 kap. 1 § att döma särskilt till ett kortare fängelsestraff och det inte

heller är rimligt att undaröja tidigare utdömd påföljd och döma till

påföljd av annan art. Det innebär att ett förordnande enligt 1 § 1 kan

användas i något större utsträckning då den tidigare påföljden är sluten

ungdomsvård än om den tidigare påföljden är fängelse. Ett förordnande

med stöd av denna bestämmelse är möjligt även i fråga om brott som

begåtts av den tilltalade efter det att han fyllt arton år.

Andra stycket innehåller regler för hur påföljden skall bestämmas när

rätten med stöd av 1 § 2 dömer särskilt till påföljd för brott som har

begåtts innan en tidigare dom på sluten ungdomsvård har börjat

verkställas. Rätten skall då se till att påföljderna tillsammans inte

överstiger vad som skulle ha dömts ut om samtliga brott varit föremål för

lagföring vid ett och samma tillfälle. I dessa fall får dömas till lindrigare

straff än vad som är föreskrivet för brottet. Bestämmelsen är avsedd att

utgöra en motsvarighet till 3 § andra stycket då den tidigare påföljden är

sluten ungdomsvård.

I tredje stycket ges bestämmelser för det fall rätten finner att den

tidigare domen på sluten ungdomsvård med stöd av 1 § 3 bör undanröjas

och att påföljd av annan art i stället bör dömas ut för den samlade

brottsligheten. En dom på sluten ungdomsvård får undanröjas endast om

dom meddelas innan den fastställda verkställighetstiden löpt ut. Vad som

avses är den av domstolen utmätta tiden för frihetsberövandet. Huruvida

den dömde medgivits att vistas utanför det särskilda ungdomshemmet

eller inte saknar betydelse i detta sammanhang. Bestäms den nya

påföljden till fängelse skall rätten vid straffmätningen beakta vad den

unge undergått till följd av domen på sluten ungdomsvård.

10 §

I paragrafen finns bestämmelser om vad som gäller vid ny

domstolsprövning vid sammanträffande av brott. I paragrafen har sluten

ungdomsvård förts in bland de påföljder som omfattas av bestämmelsen.

I övrigt har paragrafen justerats språkligt.

11 §

I paragrafen finns bestämmelser för den konkurrenssituation som

uppkommer om det till verkställighet samtidigt föreligger påföljd som

innebär långvarigt frihetsberövande och annan i bestämmelsen angiven

påföljd. I första stycket har påföljden sluten ungdomsvård förts in bland

de påföljder som anges i paragrafen och för vilka fängelse på livstid

träder i stället.

I andra stycket har dom på sluten ungdomsvård i minst två år likställts

med dom på fängelse på viss tid i minst två år. En dom på sluten

ungdomsvård skall sålunda träda i stället för böter eller förvandlingsstraff

för böter under de förutsättningar som anges i bestämmelsen.

35 kap.

10 §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om påföljdspreskription

beträffande påföljden sluten ungdomsvård.

Av första stycket framgår att sluten ungdomsvård bortfaller om den

inte har börjat verkställas innan fem år förflutit från det att domen vann

laga kraft. Femårsgränsen skall gälla oavsett påföljdens längd.

I andra stycket behandlas den situationen att avbrott sker i påbörjad

verkställighet. Preskriptionstiden börjar löpa från den dag då avbrottet

skedde och har verkställigheten inte återupptagits inom fem år därefter är

dom på sluten ungdomsvård till återstående tid preskriberad.

37 kap.

7 §

I paragrafen finns bestämmelser om prövning av frivårdsmyndighets

eller övervakningsnämnds beslut. Till följd av att

kriminalvårdsorganisationen ändrats har i första stycket ordet

frivårdsmyndigheten ersatts av den nya benämningen den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Första stycket har även justerats språkligt.

Vidare har tredje stycket tagits bort till följd av att

Kriminalvårdsnämnden inte längre skall fatta beslut i frågor om villkorlig

frigivning.

10 §

I paragrafen har ordet frivårdsmyndigheten ersatts av den nya

benämningen den lokala kriminalvårdsmyndigheten. Vidare har språkliga

justeringar gjorts.

38 kap.

1 §

I första och andra styckena har språkliga justeringar gjorts.

I tredje stycket har ett tillägg gjorts. Av det framgår att det är särskilt

stadgat angående nöjdförklaring när det gäller sluten ungdomsvård.

2 §

I denna paragraf finns bestämmelser om undanröjande av förordnande

om överlämnande till vård inom socialtjänsten. Första stycket har

omarbetats. Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Tredje stycket

har kompletterats. Paragrafen är utformad i enlighet med Lagrådets

förslag. Skälen för ändringarna är föranledda av kravet på konsekvens

och har motiverats närmare i avsnitt 10.3.

Av första stycket följer att rätten kan undanröja

överlämnandepåföljden om den dömde bryter mot en föreskrift som har

meddelats med stöd av 31 kap. 1 § andra eller tredje stycket 2.

Undanröjande av en överlämnandepåföljd bör inte komma i fråga vid alla

fall av avvikelser från en föreskrift. Endast i fall då den dömde i

väsentlig grad bryter mot en föreskrift bör ett undanröjande bli aktuellt.

Om rätten undanröjer ett förordnande om överlämnande till vård inom

socialtjänsten som kombinerats med en föreskrift om ungdomstjänst

omfattar undanröjandet även föreskriften om ungdomstjänst.

Om rätten undanröjer ett förordnande om överlämnande till vård inom

socialtjänsten skall skälig hänsyn tas till böter som har dömts ut enligt 31

kap. 1 § tredje stycket 1 samt till vad den dömde undergått till följd av en

föreskrift enligt 31 kap 1 § tredje stycket 2.

En överlämnandepåföljd bör undanröjas om den dömde genom sitt

agerande tydligt visar att han inte har för avsikt att underkasta sig vad

som förutsattes vid överlämnandet. Mindre allvarliga avvikelser från

vårdplanen eller mindre allvarlig misskötsamhet vid utförandet av

ungdomstjänsten vid något eller några enstaka tillfällen bör däremot inte

föranleda ett undanröjande.

Av andra stycket följer att rätten i stället för att undanröja

överlämnandepåföljden kan besluta att varning skall meddelas den

dömde, om detta är en tillräcklig åtgärd. Denna bestämmelse är ny. En

motsvarande bestämmelse finns bl.a. beträffande villkorlig dom. I 38

kap. 10 § finns en bestämmelse om sättet för meddelande av sådan

varning. Möjligheten att meddela varning bör komma till användning då

den dömde brutit mot föreskriften i sådan grad att det finns anledning att

klargöra allvaret i detta för den unge men då överlämnandepåföljden

ändå framstår som den mest adekvata påföljden. Som Lagrådet framhållit

innebär den föreslagna regleringen att en åklagare inte får begränsa en

ansökan enligt första stycket till att bara gälla att den dömde skall

tilldelas en varning. Liksom tidigare kan domstolen även avböja att

undanröja ett förordnande. Någon ändring i sak är härvid inte avsedd.

Tredje stycket har kompletterats med en ny första mening. I första

meningen i behandlas den situation som uppstår om den vård som

socialnämnden angivit i sin vårdplan inte kommer till stånd eller får ett

väsentligt annat innehåll på grund av någon omständighet som inte är att

hänföra till den dömde. Första meningen motsvarar närmast innehållet i

första stycket i dess nuvarande lydelse. Innehållet i sak är ändrat på så

sätt att bestämmelsen är tillämplig inte bara om de lagliga

förutsättningarna brister för den planerade vården utan även om

avvikelsen i vårdplanen beror på att socialnämnden efter rättens val av

påföljd ändrat uppfattning i fråga om vilka insatser som skall göras för

den dömde. Vad som avses är en situation då den planerade vården

uteblir eller får ett väsentligt annat innehåll på grund av att företrädare

för socialtjänsten efter rättens val av påföljd ändrat uppfattning i fråga

om vilken vård som den unge bör bli föremål för. Det kan exempelvis

vara så att socialnämnden inte längre anser att det är nödvändigt med

åtgärder enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga eller att en viss planerad behandling inte längre anses lämplig.

Socialnämnden skall visserligen göra en självständig bedömning av den

unges vårdbehov och är inte skyldig att vidta de åtgärder som redovisats

för rätten i vårdplanen, men utgångspunkten måste vara att nämnden bör

verka för att de i planen angivna åtgärderna verkligen kommer till stånd.

Syftet med bestämmelsen är att förhindra att det uppkommer resultat som

kan uppfattas som stötande. Ett undanröjande bör som regel inte komma i

fråga om den planerade vården uteblir på grund av att den unges situation

har förbättrats i sådan grad att vården inte längre behövs.

2 a §

I andra stycket har första meningen kompletterats så att bestämmelsen

även avser villkorlig dom. Om rätten undanröjer en villkorlig dom med

stöd av första stycket skall den således vid straffmätningen beakta vad

den dömde undergått till följd av den villkorliga domen. Ändringen är

främst avsedd att få betydelse i de fall då den villkorliga domen har

förenats med en föreskrift om samhällstjänst. I andra meningen har

påföljden sluten ungdomsvård förts in vid sidan av fängelse. Det innebär

att rätten om den undanröjer en dom på sluten ungdomsvård skall beakta

den tid under vilken denna påföljd har verkställts på motsvarande sätt

som i fråga om fängelse.

3 §

Paragrafen innehåller vissa forumregler.

Första stycket har kompletterats. Av kompletteringen följer att frågan

om att upphäva eller ändra en föreskrift om samhälltjänst eller

ungdomstjänst skall tas upp i den tingsrätt som först avgjort det mål i

vilket den aktuella påföljden dömts ut. Detta gäller även om tingsrätten

har dömt till annan påföljd i målet.

Andra och tredje styckena har justerats språkligt.

6 §

Paragrafen innehåller domförhetsregler för vissa fall.

Första stycket har justerats språkligt.

Andra stycket har kompletterats. Av kompletteringen följer att

tingsrätten är domför med en lagfaren domare när det gäller frågan om att

upphäva eller ändra en föreskrift om samhällstjänst eller ungdomtjänst.

8 §

Första stycket har kompletterats så att det även omfattar fråga om

ändring eller upphävande av en föreskrift om samhällstjänst eller

ungdomstjänst.

Andra stycket har justerats språkligt.

9 §

I de fall som behandlas i paragrafen gäller rättens beslut omedelbart om

något annat inte förordnas.

Paragrafen har kompletterats. Härav följer att detta gäller även i fråga

om beslut om upphävande eller ändring av föreskrift om samhällstjänst

eller ungdomstjänst. Paragrafen har vidare justerats språkligt.

12 §

I paragrafen har ordet frivårdsmyndigheter ersatts av den nya

benämningen lokala kriminalvårdsmyndigheter. Vidare har vissa

språkliga justeringar gjorts.

13 §

I paragrafens första stycke har ordet frivårdsmyndighet ersatts av den nya

benämningen en lokal kriminalvårdsmyndighet. I andra stycket har på

Lagrådets inrådan en hänvisning till 26 kap. 6 § tredje stycket och 7 §

införts.

14 §

I paragrafen, som är ny, föreskrivs i första stycket att

Kriminalvårdsstyrelsen får ändra beslut som efter bemyndigande har

meddelats av någon annan kriminalvårdsmyndighet. Vidare föreskrivs att

den som beslutet angår får begära styrelsens prövning av beslutet, om det

gått honom emot. Motsvarande bestämmelser beträffande det nuvarande

s.k. tidstillägget finns i 61 § första stycket lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt.

I andra stycket föreskrivs att Kriminalvårdsstyrelsens beslut enligt 26

kap. 6 § tredje stycket och 7 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Den första domstolsprövningen av ett sådant beslut

skall alltså göras i länsrätt. Detta överensstämmer med vad som i

allmänhet gäller beträffande kriminalvårdsmål.

I tredje stycket anges att det krävs prövningstillstånd vid överklagande

till kammarrätten.

15 §

Paragrafen är ny. I paragrafens första stycke regleras

Kriminalvårdsstyrelsens möjlighet att överta lägre myndighets uppgift att

föra det allmännas talan i länsrätt och kammarrätt. I 7 a §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) föreskrivs att om en enskild

överklagar en förvaltningsmyndighets beslut skall den myndighet som

först beslutade i saken vara den enskildes motpart. Om beslutanderätten i

frågor om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen

med stöd av 26 kap. 9 § delegerats till annan kriminalsvårdsmyndighet än

Kriminalvårdsstyrelsen skall styrelsen ha rätt att träda in som motpart i

stället för den kriminalvårdsmyndighet som först beslutade i saken.

Av andra stycket följer att Kriminalvårdsstyrelsen alltid skall föra det

allmännas talan i Regeringsrätten. Motsvarande bestämmelse finns i 59

a § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt.

16 §

Paragrafen är ny och innehåller ett bemyndigande för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om

ersättning från staten för skada som orsakas av den som fullgör

samhällstjänst eller ungdomstjänst. Bestämmelsen motsvarar i princip 5 §

lagen (1989:928) om samhällstjänst.

Övergångsbestämmelserna till förslaget till lag om ändring i

brottsbalken

I punkten 1 föreskrivs att de nya bestämmelserna träder i kraft den 1

januari 1999.

Punkten 2 reglerar införandet av de nya bestämmelserna om villkorlig

frigivning. Den nya minimitiden för villkorlig frigivning om en månad

gäller omedelbart medan den längre tiden i anstalt som kan bli aktuell

med reglerna om frigivning efter två tredjedelar av strafftiden inte skall

gälla dem som dömts före ikraftträdandet. Grundtanken bakom detta är

att de som dömts innan de nya reglerna har trätt i kraft inte genom dessa

skall drabbas av en förlängd anstaltsvistelse men däremot komma i

åtnjutande av en förkortad sådan. Övergångsbestämmelserna omfattar

endast dem som dömts till fängelse på viss tid vilket innebär att de nya

reglerna skall tillämpas beträffande den som dömts till fängelse på livstid

och efter ikraftträdandet genom nåd får sitt livstidsstraff omvandlat till en

tidsbestämd påföljd. Bestämmelsen har utformats så att

Kriminalvårdsnämnden alltjämt skall pröva frågan om de som före

ikraftträdandet dömts till strafftider på två år eller mer skall friges efter

att halva strafftiden har avtjänats eller om de med tillämpning av

nuvarande 26 kap. 6 a § skall avtjäna två tredjedelar av strafftiden innan

villkorlig frigivning skall få ske. Kriminalvårdsnämnden skall inte pröva

frågor om att skjuta upp den villkorliga frigivningen på den dömdes

begäran. Detta framgår av punkten 2, första stycket andra meningen.

Nämnden skall inte heller pröva frågor om senareläggning på grund av

misskötsamhet enligt 26 kap. 7 § i dess lydelse efter ikraftträdandet.

Dessa frågor prövas av Kriminalvårdsstyrelsen eller den

kriminalvårdsmyndighet som styrelsen utser, även när det gäller dem

som dömts före ikraftträdandet. Bestämmelserna skall, enligt andra

stycket i punkten 2, tillämpas även när fängelse verkställs samtidigt med

fängelse som dömts ut efter ikraftträdandet.

Beslut enligt 26 kap. 7 § i dess nya lydelse får endast grundas på

förhållanden som inträffat efter ikraftträdandet. Detta framgår av punkten

3 i övergångsbestämmelserna. Bestämmelsen i 26 kap. 7 § i dess

nuvarande lydelse upphävs vid ikraftträdandet. Beslut som före

ikraftträdandet meddelats med stöd av 26 kap. 7 § skall dock fortfarande

gälla.

Punkten 4 och 5 har införts efter förslag från Lagrådet. Av punkten 4

framgår att de nya bestämmelserna om prövotid endast skall tillämpas

beträffande den som friges villkorligt efter ikraftträdandet och av

punkten 5 framgår att de nya reglerna om förverkande av villkorligt

medgiven frihet inte skall tillämpas beträffande gärningar som begåtts

före ikraftträdandet.

I punkten 6 föreskrivs att bestämmelserna om överlämnande till vård

inom socialtjänsten och sluten ungdomsvård skall tillämpas i sin nya

lydelse även på gärningar som begåtts före ikraftträdandet. Skälet härför,

vilka närmare utvecklats i den allmänna motiveringen är i huvudsak att

bestämmelserna, med hänsyn till sitt ändamål, bör ges vidast möjliga

tillämpning. Med beaktande av de rättsgrundsatser som ligger till grund

för regleringen i 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken bör

dock vid tillämpningen av 31 kap. 1 § brottsbalken tillses att domstolen i

det enskilda fallet inte utmäter en reaktion på brottet som sammantaget

kan uppfattas som strängare än den som skulle ha följt av en tillämpning

av påföljdsreglerna i sin äldre utformning.

Enligt punkten 7 upphävs lagen (1989:928) om samhällstjänst.

Bestämmelserna om samhällstjänst har arbetats in i balken. När det gäller

verkställigheten av samhällstjänst som utgör en föreskrift vid

skyddstillsyn föreslås ingen ändring i sak. De nya bestämmelserna bör

därför kunna tillämpas även beträffande en föreskrift om samhällstjänst

som har meddelats med stöd av den nuvarande lagen. I enlighet med

Lagrådets påpekande föreskrivs dock i andra meningen att 4 § lagen om

samhällstjänst skall fortsätta att gälla beträffande den som utför

samhällstjänst enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av den

lagen. Därigenom klargörs att personskadeskyddet även omfattar dem

som dömts till skyddstillsyn med samhällstjänst före ikraftträdandet men

utför det oavlönade arbetet därefter.

13.3 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

29 kap.

2 §

Paragrafen innehåller regler för hur omröstning skall ske i brottmål.

I tredje stycket anges att rätten skall rösta särskilt i frågan om den

tilltalade bör överlämnas till särskild vård. Genom tillägget i tredje

stycket undantas sluten ungdomsvård från övriga vårdpåföljder. Detta är

motiverat av att sluten ungdomsvård till skillnad från övriga

vårdpåföljder går att jämföra med andra påföljder i svårhetshänseende.

Vid en jämförelse mellan sluten ungdomsvård och fängelse bör beaktas

att villkorlig frigivning inte förekommer vid sluten ungdomsvård.

30 kap.

6 §

Paragrafen behandlar möjligheterna att utfärda dom i förenklad form. I

första stycket har ett tillägg gjorts. Av det följer att dom inte får utfärdas i

förenklad form om påföljden bestäms till sluten ungdomsvård.

48 kap.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om föreläggande av böter eller

villkorlig dom genom strafföreläggande.

Andra stycket har kompletterats med en bestämmelse om att villkorlig

dom inte får föreläggas genom strafföreläggande om det finns skäl att

förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst. Härav

följer att en föreskrift om samhällstjänst endast kan meddelas av domstol.

51 kap.

13 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om när hovrätten får avgöra brottmål

utan att hålla huvudförhandling.

Till andra stycket har fogats en ny mening. Av denna följer att

hovrätten inte får döma till villkorlig dom med föreskrift om

samhällstjänst utan att hålla huvudförhandling i målet.

25 §

Två nya stycken har fogats till paragrafen. Andra stycket har formulerats

med beaktande av Lagrådets synpunkter. Av andra stycket följer att

hovrätten vid tillämpningen av första stycket skall jämställa sluten

ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § med fängelse. Härav följer att sluten

ungdomsvård undantas från övriga vårdpåföljder i första styckets andra

mening. Sluten ungdomsvård är således jämställt med fängelse vid

tillämpningen av denna paragraf. Det innebär bl.a. att hovrätten, när

tingsrätten dömt den tilltalade till villkorlig dom eller skyddstillsyn, inte

får döma till sluten ungdomsvård. Har tingsrätten överlämnat den

tilltalade till vård inom socialtjänsten är hovrätten emellertid oförhindrad

att döma till sluten ungdomsvård. Med den föreslagna regleringen finns

inte heller något hinder mot att hovrätten bestämmer påföljden till sluten

ungdomsvård när tingsrätten dömt till fängelse eller att hovrätten

bestämmer påföljden till fängelse när tingsrätten dömt till sluten

ungdomsvård. Hovrätten bör dock inte bestämma påföljden så att det

faktiska frihetsberövandet blir längre än vad det skulle ha blivit om

tingsrättens dom inte hade överklagats.

Ett nytt tredje stycke har fogats till paragrafen. I bestämmelsen görs

undantag från förbudet mot reformatio in pejus i första stycket för det fall

tingsrätten förenat en villkorlig dom eller en skyddstillsyn med en

föreskrift som förutsätter samtycke och samtycket inte längre föreligger

vid hovrättens prövning av målet. Eftersom samtycke är en nödvändig

förutsättning för att meddela en föreskrift om samhällstjänst är rätten i en

sådan situation förhindrad att fastställa den överklagade domen. Avsikten

är att högre rätt i ett sådant fall skall ha möjlighet att döma till en mer

ingripande påföljd, trots att den tilltalade ensam har överklagat domen. I

annat fall skulle rätten av processuella skäl vara tvungen att mildra

påföljden även i fall där detta inte är sakligt motiverat. Även när en dom

på skyddstillsyn förenats med s.k. kontraktsvård kan motsvarande

situation uppstå (se t.ex. RH 1997:36). Genom den nya lydelsen omfattas

även det fallet av undantaget från förbudet mot reformatio in pejus.

Bestämmelsen är avsedd att kunna tillämpas både i fall där den tilltalade i

högre rätt återtar sitt samtycke och i fall då han hävdar att han aldrig

lämnat något samtycke.

13.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om

införande av nya rättegångsbalken

19 §

Ändringen i första stycket är föranledd av att en dom på sluten

ungdomsvård får verkställas utan hinder av att åklagaren eller

målsäganden fullföljt talan mot domen, om den dömde inte inom

föreskriven tid överklagat såvitt gäller påföljden. Den dömde skall i

angivna avseende anses som häktad för brottet.

13.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister

2 §

Sluten ungdomsvård har förts in bland de påföljder som enligt första

stycket första punkten skall antecknas i kriminalregistret. En sådan

anteckning är nödvändig för att domstolen skall kunna tillämpa

bestämmelserna i 34 kap. brottsbalken i fråga om denna påföljd.

4 §

I paragrafen anges vad som skall antecknas i kriminalregistret i fråga om

verkställighet av påföljder. En tredje punkt har fogats till paragrafen av

vilken följer att registret skall innehålla anteckning om verkställighetens

början och slut beträffande den som dömts till sluten ungdomsvård.

13.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

4 §

I paragrafen har endast gjorts den ändringen att den tid inom vilken

förundersökning skall vara avlutad och åtal väckt har ändrats från fyra till

sex veckor. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 10.2.

11 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om när yttranden från

socialnämnden skall inhämtas och vad yttrandet skall innehålla samt om

socialnämndes upplysningsskyldighet i övrigt.

Andra stycket har kompletterats. Av detta stycke följer att

socialnämndens yttrande skall innehålla en redogörelse för vilka åtgärder

som nämnden tidigare har vidtagit beträffande den unge. Socialnämnden

bör redovisa alla uppgifter som är relevanta och erforderliga för att rätten

skall kunna bilda sig en uppfattning om vad som, i förekommande fall,

tidigare förevarit i kontakterna mellan socialtjänsten och den unge.

Yttrandet skall vidare innehålla en plan för de åtgärder som nämnden

avser att vidta, varvid arten, omfattningen och varaktigheten skall

framgå. Sådana uppgifter lämnas redan i många fall, men genom

lagändringen åläggs socialnämnderna att i samtliga yttranden redovisa

planerade åtgärder i form av en vårdplan. Vårdplanen kan utformas på i

stort sett samma sätt som vid s.k. kontraktsvård. Av 31 kap. 1 § första

stycket brottsbalken följer att det måste finnas en sådan plan tillgänglig i

målet för att domstolen skall kunna bestämma påföljden till vård inom

socialtjänsten.

13.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om

beräkning av strafftid

20 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om fastställande av dagen för

strafftidens slut, tidigaste tidpunkten för villkorlig frigivning och

tidpunkten för prövotidens utgång. Första stycket har ändrats till följd av

att minimitiden för villkorlig frigivning sänkts från två månader till en

månad. Ändringen innebär att Kriminalvårdsstyrelsen, om strafftiden

uppgår till mer än en månad till skillnad från tidigare två månader -

skall fastställa den preliminära tidpunkten för villkorlig frigivning enligt

26 kap. 6 § brottsbalken. Tredje meningen i första stycket har tagits bort

till följd av att 26 kap. 9 § brottsbalken getts ett ändrat innehåll.

13.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

1 §

I paragrafen har ett nytt tredje stycke förts in. I tredje stycket görs en

hänvisning till lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk

kontroll. I den angivna lagen finns bestämmelser som skall tillämpas när

ett fängelsestraff verkställs utanför anstalt i form av intensivövervakning

med elektronisk kontroll. Bestämmelserna innebär att lagen om

kriminalvård i anstalt inte är tillämplig vid sådan verkställighet för tiden

fram till dess att villkorlig frigivning sker. Vidare har andra stycket

justerats språkligt.

30 §

I paragrafen har i första stycket införts en hänvisning till 49 § i stället för

tidigare hänvisning till disciplinärende. Genom ändringen framgår att

bestämmelsen är tillämplig i ärenden om senareläggning av villkorlig

frigivning enligt 26 kap. 7 § brottsbalken och varning enligt 49 §. Vidare

har paragrafen justerats språkligt.

35 §

I första stycket har en hänvisning till 33 § tagits bort till följd av att

möjligheten till frigivningspermission enligt 33 § avskaffats. Vidare har

paragrafen justerats språkligt.

36 §

Paragrafen reglerar de intagnas rätt att överlägga med anstaltsledningen.

Till följd av en förändring av den lokala kriminalvårdsorganisationen

skall verksamhet inom anstalt bedrivas inom lokala

kriminalvårdsmyndigheter. Paragrafen har justerats i enlighet härmed.

39 §

I paragrafen har hänvisningar till 33 och 38 §§ tagits bort, den första till

följd av att den paragrafen upphävs och den andra till följd av att

paragrafen inte längre är gällande. Vidare har paragrafen justerats

språkligt.

49 §

I paragrafen har en hänvisning till föreskrifterna om senareläggning av

villkorlig frigivning i 26 kap. 7 § brottsbalken tagits in. I denna paragraf

har också tagits in en bestämmelse om varning som tidigare reglerades i

47 §, som nu upphävs. Varning kan enligt bestämmelsen tilldelas en

intagen på samma grunder som gäller för senareläggning av villkorlig

frigivning, alltså om en intagen i väsentlig grad bryter mot vad som

gäller för verkställigheten. Varningsinstitutet skall användas när det inte

finns tillräckliga skäl för en senareläggning och det inte bedöms räcka

med en tillsägelse.

50 §

I paragrafen har införts en hänvisning till 49 § i stället för tidigare

hänvisning till disciplinärende. Genom ändringen framgår att

bestämmelsen är tillämplig i ärenden om senareläggning av villkorlig

frigivning enligt 26 kap. 7 § brottsbalken och varning enligt 49 §. Vidare

har paragrafen justerats språkligt.

51 §

I paragrafen har införts en hänvisning till 49 § i stället för tidigare

hänvisning till disciplinärende. Genom ändringen framgår att

bestämmelsen är tillämplig i ärenden om senareläggning av villkorlig

frigivning enligt 26 kap. 7 § brottsbalken och varning enligt 49 §. Vidare

har paragrafen justerats språkligt.

54 §

I paragrafen föreskrivs att frågor om vistelse utanför anstalt med stöd av

34 § prövas av Kriminalvårdsnämnden om den intagne dömts till

fängelse i lägst två år och i övriga fall av den övervakningsnämnd, till

vars verksamhetsområde anstalten hör. Paragrafens första mening, som

reglerade prövning av frågor om frigivningspermission enligt 33 §, har

tagits bort eftersom möjligheten till frigivningspermission avskaffas.

Vidare har paragrafen justerats språkligt.

55 §

I paragrafen har en hänvisning till 33 § tagits bort till följd av att den

paragrafen upphävs. Vidare har paragrafen justerats språkligt.

56 §

I paragrafen har en hänvisning till 33 § tagits bort till följd av den

paragrafen upphävs. Vidare har paragrafen justerats språkligt.

59 §

I paragrafen regleras frågan om talan mot Kriminalvårdsstyrelsen beslut.

Första stycket har justerats språkligt. Ett nytt tredje stycke har förts till

paragrafen. I det tredje stycket finns en hänvisning till 38 kap.

brottsbalken beträffande överklagande av beslut som avses i 49 § första

meningen, dvs. beslut i fråga om senareläggning av den villkorliga

frigivningen. I fråga om beslut som avses i 49 § andra meningen, dvs.

beslut om varning, tillämpas bestämmelserna i denna paragraf.

61 §

I paragrafen regleras Kriminalvårdsstyrelsens rätt att ändra ett beslut som

med stöd av bemyndigande meddelats av en annan

kriminalvårdsmyndighet och rätten att påkalla styrelsens prövning av ett

sådant beslut. Beträffande beslut i fråga om att skjuta upp eller

senarelägga en villkorlig frigivning har en motsvarande bestämmelse

införts i 38 kap. 14 § brottsbalken.

Första stycket har endast justerats språkligt.

Paragrafens andra stycke har tagits bort. I andra stycket reglerades

skyldigheten att anmäla ett beslut enligt 47 § andra stycket 2 till

Kriminalvårdsstyrelsen i de fall annan kriminalvårdsmyndighet hade

meddelat ett sådant beslut. Någon motsvarande skyldighet har här inte

införts i de fall annan kriminalvårdsmyndighet än Kriminalvårdsstyrelsen

med stöd av bemyndigande meddelar beslut om att senarelägga den

villkorliga frigivningen enligt 26 kap. 7 § brottsbalken.

63 §

Orden kriminalvårdsanstalten, i andra stycket, och anstaltens, i femte

stycket, har bytts ut mot den nya benämningen den lokala

kriminalvårdsmyndigheten i motsvarande böjningsformer. Vidare har

vissa språkliga justeringar gjorts i andra, tredje och femte styckena.

64 §

Ordet kriminalvårdsanstalt har bytts ut mot den nya benämningen den

lokala kriminalvårdsmyndigheten. Vidare har vissa språkliga justeringar

gjorts.

13.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetskränkning

2 §

I paragrafen har påföljden sluten ungdomsvård förts in vid sidan av

fängelse. Det innebär att den som varit föremål för sluten ungdomsvård

har rätt till ersättning i samma utsträckning som övriga frihetsberövade

enligt denna paragraf.

13.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandling av häktade och anhållna m.fl.

17 §

I paragrafen anges för vilka andra än häktade personer som lagens

bestämmelser är tillämpliga. En ny femte punkt har fogats till paragrafen.

Som framgår av 9 § i den föreslagna lagen om verkställighet av sluten

ungdomsvård skall den som dömts till sluten ungdomsvård kunna

förvaras i allmänt häkte eller i polisarrest i väntan på att polismyndighet

skall förpassa honom till det särskilda ungdomshemmet. Genom tillägget

i förevarande paragraf kommer lagens bestämmelser att gälla även för

den som förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i väntan på sådan

förpassning.

13.11 Förslag till ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd

1 §

Tre nya punkter, 4 6 har lagts till paragrafen. Genom dessa görs lagen

tillämplig på den som utför samhällstjänst, ungdomstjänst eller sådant

oavlönat arbete som kan föreskrivas inom ramen för intensivövervakning

med elektronisk kontroll. Såvitt avser samhällstjänst motsvaras

bestämmelsen av innehållet i 4 § lagen (1989:928) om samhällstjänst.

4 §

Ett nytt andra stycke har lagts till paragrafen. Detta reglerar omfattningen

av personskadeskyddet för den som fullgör samhällstjänst,

ungdomstjänst eller sådant oavlönat arbete som kan föreskrivas inom

ramen för intensivövervakning med elektronisk kontroll. Med platsen för

verksamheten avses den plats där arbetet skall utföras enligt den lokala

kriminalvårdsmyndighetens eller såvitt avser ungdomstjänst social-

nämndens beslut.

13.12 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

7 kap.

4 §

I första stycket andra meningen har beslut om sluten ungdomsvård

undantagits från sekretess på samma sätt som gäller i fråga om beslut om

omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke.

I tredje stycket har ett tillägg gjorts som innebär att verksamhet som

enligt lag handhas av Statens institutionsstyrelse även omfattas av

sekretess enligt denna paragraf. Ändringen innebär att samma

sekretessbestämmelser gäller för den som är föremål för vård med stöd

av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga som för

den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård vid ett

särskilt ungdomshem.

19 §

I första stycket tredje punkten har ett tillägg gjorts. Det innebär att

sekretess gäller hos polismyndighet för sådan uppgift om enskilds

personliga förhållanden som hänför sig till ärende om handräckning

enligt lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård. Ändringen är

föranledd av att den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem

enligt 20 § i den föreslagna lagen om verkställighet av sluten

ungdomsvård har rätt att begära polishandräckning om det är nödvändigt.

En liknande rätt för Statens institutionsstyrelse finns i 9 § andra stycket i

nyssnämnda lag.

16 kap.

1 §

I denna paragraf anges vilka tystnadsplikter som har företräde framför

principen om meddelarfrihet. I tredje punkten har ett tillägg gjorts av

vilket följer att uppgift om verkställighet av beslut om sluten

ungdomsvård i likhet med vad som gäller i fråga om verkställighet av

beslut om omhändertagande eller beslut om vård utan samtycke

undantas från begränsningen i meddelarfriheten.

13.13 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

65 a §

Paragrafen är ny. Av första stycket följer att socialnämnden, i fråga om

den som överlämnats till vård inom socialtjänsten som påföljd för brott,

är skyldig att underrätta åklagaren om vården eller de åtgärder som

redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd. Med vårdplan avses den

plan som socialnämnden skall redovisa i sitt yttrande enligt 11 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

Underrättelseskyldigheten gäller oavsett om vården ges med stöd av

socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga.

Av andra stycket följer att socialnämndens underrättelsskyldighet

gäller även i fråga om den som bryter mot en föreskrift om

ungdomstjänst som meddelats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2

brottsbalken.

Underrättelsen till åklagaren bör ske i skriftlig form. Den bör vidare

innehålla de uppgifter som erfordras för att åklagaren skall kunna bilda

sig en uppfattning om huruvida det finns anledning att med stöd av 38

kap. 2 § brottsbalken ansöka om undanröjande av rättens förordnande om

överlämnande till vård inom socialtjänsten.

13.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga

3 §

Paragrafen har kompletterats med ett andra stycke. Av det följer att det

skall vara möjligt att besluta om vård i fråga om den som dömts till

sluten ungdomsvård med stöd av 31 kap 1 a § brottsbalken om den

dömde vid verkställighetstidens slut bedöms vara i uppenbart behov av

fortsatt vård enligt 3 §. Att detta inte kan bli aktuellt i fråga om den som

har fyllt 20 år följer av 1 §. Beslut fattas av förvaltningsdomstol efter

ansökan av socialnämnden i vanlig ordning. Syftet med ändringen är att

tona ned kravet som följer av första stycket på att risken för skada skall

ha viss aktualitet, i fråga om dem som dömts till sluten ungdomsvård och

har behandlats närmare i avsnitt 10.9. Ändringen innebär att beslut om

vård skall fattas om det är uppenbart att den unge efter utskrivningen från

det särskilda ungdomshemmet annars skulle riskera att skada sin hälsa

eller utveckling genom missbruk av beroendeframkallande medel,

brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende.

Härigenom skapas bättre förutsättningar för att säkerställa kontinuiteten i

vården av de unga som är i behov av vård under längre tid än vad

domstolen dömt ut genom domen på sluten ungdomsvård. Beslut om

vård skall fattas oavsett om behovet gäller fortsatt vård vid särskilt

ungdomshem eller någon annan form av tvångsvård.

13.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård

1 §

En ny punkt har fogats till paragrafen. Av fjärde punkten följer att lagen

om rättspsykiatrisk vård gäller den som är intagen på ett särskilt

ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap.

1 a § brottsbalken.

4 §

Första stycket har kompletterats så att även de som avses 1 § fjärde

punkten får ges rättspsykiatrisk vård i enlighet med denna paragraf.

5 §

Tredje stycket har kompletterats på så sätt att den som är intagen på ett

särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt

31 kap. 1 a § brottsbalken omfattas av paragrafens tredje stycke. Härav

följer att något vårdintyg inte erfordas för den som är intagen på ett

särskilt ungdomshem och som förts över till en sjukvårdsinrättning för

frivillig psykiatrisk vård. Motsvarande gäller för den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt.

6 §

Första stycket andra meningen har kompletterats till följd av att 1 §

första stycket har utökats med en fjärde punkt.

8 §

I paragrafen regleras frågor om behandlingen av patienter på

vårdinrättningen. I andra stycket har införts en bestämmelse som innebär

att Statens institutionsstyrelse i särskilda fall får besluta om särskilda

inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot

besök eller att samtala i telefon med utomstående, om det är påkallat från

ordnings- eller säkerhetssynpunkt. Kriminalvårdsstyrelsen har

motsvarande befogenhet i fråga om den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt. Av första stycket framgår vidare att brev som avses

i 19 § andra stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, skall vidarebefordras utan föregående granskning.

11 §

I paragrafen regleras frågan om vistelse utanför sjukvårdsinrättningens

område. Paragrafen har kompletterats så att även den som är föremål för

sluten ungdomsvård omfattas av bestämmelsen. Av andra stycket följer

att en fråga om tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanför

sjukvårdsinrättningens område avgörs av Statens institutionsstyrelse efter

ansökan av chefsöverläkaren eller patienten.

15 §

Paragrafen har kompletterats med en fjärde punkt. Av den följer att

rättspsykiatrisk vård beträffande den som är intagen på ett särskilt

ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap.

1 a § upphör senast vid verkställighetens slut.

19 §

Paragrafen har kompletterats. Av kompletteringen följer att beslut som

fattas av Statens institutionsstyrelse enligt 8 § andra stycket första

meningen eller 11 § andra stycket får överklagas av patienten hos

kammarrätten.

29 §

Till paragrafen har fogats ett nytt andra stycke. Av detta stycke följer att

en chefsöverläkare är skyldig att lämna uppgifter till Statens

institutionsstyrelse beträffande den som efter den rättspsykiatriska

vårdens upphörande skall förpassas till ett särskilt ungdomshem.

Motsvarande skyldighet gäller för chefsöverläkare gentemot

kriminalvården.

13.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med

elektronisk kontroll

2 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om när en ansökan om verkställighet

av ett fängelsestraff genom intensivövervakning skall avslås samt vissa

bestämmelser om verkställigheten.

Första stycket har endast justerats språkligt.

Ett nytt andra stycke har fogats till paragrafen. Av detta följer att en

ansökan om verkställighet av ett fängelsestraff genom

intensivövervakning skall avslås om sökanden tidigare undergått sådan

verkställighet och det inte därefter förflutit en period av minst tre år

under vilken den dömde avhållit sig från att begå brott. Därvid skall dock

bortses från sådana brott som endast föranlett böter. Skälen för

bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.3. Bestämmelsen innebär alltså

att en person som undergått intensivövervakning med elektronisk

kontroll på nytt kan komma i fråga för denna verkställighetsform endast

om han därefter under en period av minst tre år avhåller sig från att begå

brott som föranleder strängare påföljd än böter. Treårsperioden behöver

inte infalla omedelbart efter den första intensivövervakningen. Det är

tillräckligt att det någon gång efter den första intensivövervakningen har

förflutit en sammanhängande tid under vilken den dömde inte begått

något brott som lett till strängare påföljd än böter. Om så är fallet torde

framgå av kriminalregistret.

I tredje stycket har hänvisningen till 26 kap. 5 § tagits bort. Den

paragrafen föreslås ändrad så att det därav framgår att en dom på

fängelse inte alltid behöver medföra intagning i kriminalvårdsanstalt.

Dessutom har hänvisningen till 26 kap. 7 § brottsbalken tagits bort

eftersom de nuvarande bestämmelserna i den paragrafen, vilka avser

senarelägganing i vissa fall av tidpunkten för villkorlig frigivning,

föreslås upphävda.

Nuvarande fjärde stycket har tagits in som en andra mening i tredje

stycket. Vidare har bestämmelsen ändrats på så sätt att ordet

frivårdsmyndigheten har bytts ut mot den nya benämningen den lokala

kriminalvårdsmyndigheten.

Fjärde stycket motsvarar andra meningen i tredje stycket i dess

nuvarande lydelse.

6 §

Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om verkställigheten av

intensivövervakningen.

Första stycket har dels justerats så att det tydligare framgår att

noggrann tillsyn skall utövas över den dömde, dels kompletterats med en

bestämmelse om att den lokala kriminalvårdsmyndigheten skall förmedla

stöd och hjälp till den dömde och därmed verka för att denne inte

fortsätter att begå brott. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 8.3.

Av särskild betydelse är att hjälpa den dömde med att komma till rätta

med eventuella missbruksproblem. Det kan t.ex. handla om att motivera

den dömde till att påbörja behandling samt att upplysa om vilka

möjligheter som står till buds i detta hänseende. Den lokala

kriminalvårdsmyndigheten bör också kunna hjälpa till med att knyta den

första kontakten med de olika vårdinrättningar eller andra organ som kan

vara av betydelse för den dömdes långsiktiga rehabilitering.

Tredje stycket har endast ändrats på så sätt att ordet

frivårdsmyndigheten har bytts ut mot den nya benämningen den lokala

kriminalvårdsmyndigheten.

20 §

Första stycket i paragrafens nuvarande lydelelse har arbetats in i lagen

(1977:265) om statlig personskadeskydd. Andra stycket har justerats i

enlighet härmed.

Övergångsbestämmelsen

I övergångsbestämmelsen har bestämmelsen om tidsbegränsad giltighet

samt de bestämmelser som föranleds av tidsbegränsningen tagits bort.

Sammanfattning av Ett reformerat straffsystem

(SOU 1995:91)

Bakgrund

Brottsbalken innehöll när den trädde i kraft år 1965 ett påföljdssystem

som till stora delar byggde på andra idéer än de som präglade den gamla

strafflagen. Tyngdpunkten vid påföljdsbestämningen blev nu att välja en

påföljd som tillgodosåg den tilltalades behov av vård och behandling i

det enskilda fallet. Valet skulle grundas på en prognostisk bedömning av

detta vårdbehov, hur stort det var och hur det lämpligen borde mötas.

Den brottsliga gärningen och dess straffvärde sköts därmed i bakgrunden

och tillmättes i många fall liten betydelse när det gällde det straffrättsliga

ingripandet.

Redan i samband med tillkomsten av brottsbalken fanns kritik mot

behandlingstanken. Denna kritik växte sig sedan allt starkare. Den fick

stöd i forskningsrapporter som visade att de behandlingsinriktade

påföljderna inte gav de förväntade resultaten. Man kunde också påvisa att

det faktiskt inte var möjligt att med någon större säkerhet ställa

prognoser i enskilda fall. Ett system som byggde på behandlingstanken

framstod därför allt mer som inkonsekvent och orättvist samt saknade

trovärdighet.

Kritiken kom till samlat uttryck i rapporten Nytt straffsystem (1977:7),

som presenterades av en arbetsgrupp inom BRÅ. I rapporten skisserades

också en annan ordning som grundades bl.a. på sådana principer som att

man inte straffas för att man behöver vård utan därför att man har begått

ett brott samt att straffet skall vara förutsebart och stå i rimlig proportion

till brottet. Arbetsgruppens betonande av rättvisa, förutsebarhet, likhet

inför lagen och krav på proportionalitet mellan brott och straff blev

vägledande för den fortsatta straffrättspolitiken. Uppgiften att föreslå

förändringar av det straffrättsliga påföljdssystemet lades därefter på

Fängelsestraffkommittén och Frivårdskommittén. I sitt betänkande

Påföljd för brott (SOU 1986:13 15) förordade Fängelsestraffkommittén

bl.a. nya regler för straffmätning och påföljdsval. Dessa förslag ledde till

lagstiftning år 1989. Därigenom fördes de nya kriminalpolitiska idéerna

in i BrB. Ändringarna var emellertid inte heltäckande och delar av

påföljdssystemet kom fortfarande att präglas av behandlingstanken.

Frivårdskommitténs huvuduppgift var att finna effektiva alternativ till

frihetsstraff. Kommitténs arbete resulterade bl.a. i att kontraktsvård

infördes som en möjlig föreskrift vid skyddstillsyn. År 1989 påbörjades

också ett försök med samhällstjänst. Även samhällstjänst, som

fortfarande är föremål för en försöksverksamhet, kan meddelas som en

föreskrift vid skyddstillsyn.

Vårt uppdrag har varit att göra en genomgripande översyn av BrB:s

påföljdssystem. Därvid har vi tagit avstånd från den behandlingstanke

och det prognostänkande som tidigare präglade detta system. Vi har

ansett det vara ett övergripande mål att se till att påföljdssystemet

tillgodoser de krav på proportionalitet, rättvisa, klarhet, förutsebarhet och

konsekvens som måste ställas samt att det präglas av humanitet. En

utgångspunkt har således varit att fortsätta på den väg som stakades ut

genom 1989 års påföljdsbestämningsreform.

Givetvis är det angeläget att påföljdssystemet är utformat på ett sådant

sätt att brottslighet motverkas. Därför måste allmänpreventiva

överväganden beaktas. Vi menar att detta skall ske på lagstiftningsnivå,

t.ex. vid beslut om kriminalisering. Någon gång kan det också finnas skäl

för Högsta domstolen att vid sin prejudikatbildning beakta

allmänpreventiva skäl. Vid bestämmandet av straff i det enskilda fallet,

dvs. vid val av straff och vid straffmätningen, bör dock i övrigt inga

allmänpreventiva överväganden göras av domstolarna. Detta hänger

samman bl.a. med att enskilda domar som regel antas sakna

allmänpreventiv betydelse.

Ett viktigt mål för en reform av straffsystemet är att skapa ett

sammanhållet system med olika straff vilkas användning i det enskilda

fallet styrs av samma typ av kriterier.

Att minska användningen av fängelsestraff är ett annat viktigt mål.

Fängelse är ett straff som allmänt sett har negativa effekter på den som

drabbas av det. Inlåsningen innebär att den dömde isoleras,

anstaltsanpassas och många gånger får svårt att återgå till ett normalt

samhällsliv. Fängelse är också från samhällsekonomisk synpunkt mycket

dyrt. För användning av fängelse anförs ofta allmänpreventiva skäl eller

inkapaciteringsskäl. Det finns dock inga belägg för att fängelse generellt

sett skulle ha bättre allmänpreventiva verkningar än andra straff.

Undersökningsresultat visar också att inkapaciteringseffekterna av

fängelse är blygsamma. Det krävs en avsevärd ökning av

fängelseanvändningen om man skall nå annat än marginella resultat.

Under lång tid har det funnits en ambition att minska användningen av

fängelse. Utvecklingen har emellertid gått i motsatt riktning, även om

antalet fängelsestraff under år 1994 sjönk något jämfört med föregående

år. Det krävs enligt vår bedömning kraftfulla åtgärder, om målsättningen

att påtagligt minska åtminstone de korta fängelsestraffen skall nås. Detta

förutsätter att man kan anvisa bärkraftiga alternativ till fängelse. Men

minst lika viktigt är att det i lagstiftningen finns tydliga kriterier som

klargör i vilka situationer domstolen skall använda de olika straffen.

Särskilt försöksverksamheten med samhällstjänst har visat behovet av

sådana. Trots att inställningen till samhällstjänsten genomgående är

positiv har samhällstjänst använts i liten omfattning.

Alternativen till fängelse (kap. 5)

En förutsättning för att det skall vara möjligt att nedbringa antalet

fängelsestraff är således att det finns bärkraftiga alternativ till fängelse.

Vårt förslag innebär att straffsystemet liksom nu bör erbjuda domstolarna

möjligheter att döma både till straff som verkställs med kontroll i frihet

och till straff som saknar detta inslag. Vidare bör samhällstjänst och

elektronisk övervakning införas som självständiga straff i det ordinarie

straffsystemet. Också kontraktsvård bör utformas som ett självständigt

straff. Genom de olika alternativen till fängelse kan man åstadkomma

reaktioner som såväl allmänheten som de dömda kan uppfatta som så

ingripande att de kan jämföras med även en längre tids fängelsestraff.

Samtidigt blir straffsystemet humanare. Dessutom kan betydande

samhällsekonomiska besparingar göras.

När det gäller straffsystemets uppbyggnad måste en grundläggande

regel vara att systemet tillgodoser berättigade krav på klarhet och

enkelhet. Man kan generellt tycka att ett system, som anvisar många

olika straff på olika nivåer och med olika grader av tvång, kan verka

komplicerat. Det förutsätts nämligen att man bestämmer kriterier för

tillämpningen av de olika straffen och reglerar hur straffen skall förhålla

sig till varandra. En tanke som därför har förts fram har varit att man bara

skall ha två straff i systemet, nämligen fängelse och böter. Det skulle

dock inte vara nödvändigt att i varje särskilt fall låta ett fängelsestraff gå

i verkställighet. I stället kunde man döma till villkorligt fängelse.

Verkställigheten skulle därmed kunna anstå, om den dömde underkastade

sig vissa ingripanden i frihet, t.ex. övervakning, samhällstjänst eller

elektronisk övervakning.

Vi har under utredningsarbetet ingående diskuterat ett sådant

straffsystem. Man kan likna det vid en "hatt" som träs över de icke

frihetsberövande straffen medan fängelse och böter står kvar utanför

"hatten". När domstolen dömde till fängelse skulle den samtidigt

bestämma, om straffet skulle vara villkorligt och i så fall vilka

ingripanden i frihet som den dömde under en viss bestämd prövotid

skulle underkastas. Bröt den dömde mot de villkor som gällde under

prövotiden, skulle fängelsestraffet i princip gå i verkställighet.

En ordning av detta slag, som mycket påminner om den som

tillämpades på den gamla strafflagens tid, kan vid ett första påseende

förefalla bestickande enkel, lättöverskådlig och värd att pröva. När det

gäller att se hur "hattmodellen" skulle komma att fungera i praktiken

uppkommer dock en rad skäl som talar mot den.

Man kan till en början fråga sig, om det verkligen är nödvändigt att i

alla fall, där varken brottets straffvärde eller art eller återfallssituationen

talar för fängelse, likväl döma till detta straff. För den som för första

gången och kanske aldrig mer gör sig skyldig till brott av inte alltför

allvarlig beskaffenhet, förefaller fängelse vara ett alltför drastiskt straff,

låt vara att det kan bli villkorligt.

För att straffsystemet skall uppfattas som trovärdigt måste man hålla

fast vid kravet att den som inte uppfyller de villkor som bestämts för

prövotiden får underkasta sig det utmätta straffet. Eftersom

återfallsfrekvensen är och även i framtiden kan förväntas vara

förhållandevis hög, kommer detta i praktiken innebära att "hattmodellen"

leder till ett ökat bruk av fängelse i anstalt. Inte minst för de yngre

lagöverträdarna skulle den innebära en kortare väg mot fängelse. Detta är

ett ytterligare skäl som talar mot att införa en sådan form av villkorligt

fängelse.

Det förhåller sig inte heller så att villkorligt fängelse enligt denna

modell blir så enkelt och lättöverskådligt som det vid ett första påseende

kan förefalla. Avsikten är ju att "hatten" skall rymma alla de icke

frihetsberövande straff som kan vara alternativ till fängelse. Domstolen

kan alltså inte nöja sig med att döma till villkorligt fängelse utan måste

bestämma vilken annan reaktion som skall ersätta straffet under

prövotiden. Skall domstolen förordna om övervakning, samhällstjänst

eller elektronisk övervakning? Och vad bör närmare gälla för

verkställigheten? Hur skall de olika formerna av villkorligt fängelse

förhålla sig till varandra? Hur skall domstolen förfara om den dömde

missköter sig - skall detta alltid leda till ovillkorligt fängelse eller skall

man i vissa fall kunna "se mellan fingrarna"? I vad mån skall domstolen

ta hänsyn till att en del av straffet verkställts innan det blir tal om ett

ovillkorligt fängelsestraff? Det uppkommer en rad sådana frågor som

måste besvaras och som kräver lagreglering, om inte det villkorliga

fängelset skall bli svåröverskådligt och strida mot principerna om

förutsebarhet och konsekvens.

Vi har under utredningsarbetet undersökt om det är möjligt att i olika

hänseenden modifiera "hattmodellen" för att därmed undgå de

allvarligaste bristerna med denna. En möjlighet att minska behovet av

omvandling till ovillkorligt fängelsestraff skulle kunna vara att förkorta

prövotiden, så att den svarade mot det utmätta fängelsestraffets längd.

Men inte heller denna väg skulle enligt vår uppfattning lösa problemen.

Undersökningar visar nämligen att återfall i mycket stor utsträckning

inträffar under början av en prövotid. Det kan inte heller anses

meningsfullt att förordna om övervakning under så korta prövotider -

ofta en eller ett par månader - som det i regel skulle bli fråga om.

Vår slutsats har blivit att en "hattmodell" med villkorligt fängelse är

förbunden med så allvarliga svagheter att en sådan inte bör förordas.

Vi har i stället övervägt ett införande av villkorligt fängelse enligt

andra modeller. En sådan skulle kunna vara att konstruera villkorligt

fängelse som ett självständigt straff som kunde tillämpas först när andra

icke frihetsberövande straff redan prövats eller ett fängelsestraff annars

framstod som ofrånkomligt. Domstolen skulle i så fall kunna döma till

villkorligt fängelse samt förordna att den dömde under en prövotid skulle

underkasta sig samhällstjänst eller kontraktsvård. Ett annat alternativ är

att låta intensivövervakning med elektroniska hjälpmedel omfattas av

villkorligt fängelse. Vi menar dock att det är avsevärt bättre att göra

samhällstjänst och kontraktsvård till självständiga straff där ett alternativt

fängelsestraff anges i domen samt intensivövervakning med elektroniska

hjälpmedel till en form av fängelse.

Vi har sålunda kommit fram till att straffsystemet inte bör innefatta

villkorligt fängelse. I stället förordar vi att i straffsystemet skall ingå de

självständiga straffen böter, prövotidsstraff, övervakningsstraff,

samhällstjänst, fängelse och kontraktsvård. När rätten dömer till fängelse

skall den bestämma om straffet skall verkställas genom elektronisk

övervakning eller i anstalt. Prövotidsstraff och övervakningsstraff svarar

mot de nuvarande påföljderna villkorlig dom respektive skyddstillsyn.

Straffbestämningsprinciper (kap. 6)

Inledande synpunkter

Man bör av flera skäl vara försiktig när det gäller att ändra grunderna för

reglerna om straffbestämning. De ändringar som genomfördes år 1989

har mottagits väl och bör i stora delar ligga fast. Det finns trots detta

anledning att genomföra en rad olika reformer. Det är sålunda ologiskt att

prognosbetonade och behandlingsinriktade skäl alltjämt är bestämmande

för tillämpningen av villkorlig dom och skyddstillsyn, sedan de på goda

grunder avskaffats för fängelse. Vidare krävs det delvis andra regler för

straffbestämningen, om man verkligen skall kunna ersätta fängelsestraff

med alternativa reaktioner. När samhällstjänst och fängelse genom

elektronisk övervakning införs i straffsystemet måste det dessutom finnas

klara kriterier för användningen av dessa straff, så att de inte i praktiken

kommer att ersätta prövotidsstraff eller övervakningsstraff.

Kriterier för straffbestämningen m.m.

Vårt förslag innebär att i princip samma kriterier - brottets straffvärde

och art samt den tilltalades tidigare brottslighet - kommer att styra valet

av samtliga straff. Prognostiska och behandlingsinriktade kriterier som

tar sikte på lagöverträdarens behov av straff och dess verkan i framtiden

anser vi av flera skäl vara olämpliga. Kriminologisk forskning har

nämligen visat både att det faktiskt inte är möjligt att i det enskilda fallet

göra träffsäkra prognoser om skötsamhet och "välförhållanden"

(återfallsrisker) och att de individualpreventiva verkningarna av olika

straffrättsliga ingripanden i hög grad är osäkra.

Begreppet straffvärde bör således behållas och liksom nu utgöra

grunden för valet av straff. Brottets art kan enligt nuvarande ordning

medföra att domstolen bestämmer straffet till fängelse trots att varken

brottets straffvärde eller den tilltalades tidigare brottslighet motiverar ett

sådant straff. Vårt förslag innebär att det även i fortsättningen skall vara

möjligt att vid straffbestämningen särbehandla vissa brott med

hänvisning till arten. Vi framhåller emellertid vikten av att en

helhetsbedömning av brottets straffvärde och art görs. Resultatet av

denna samlade bedömning benämner vi brottets karaktär.

Att de prognostiska behovskriterierna tas bort innebär inte att

personliga omständigheter skall sakna betydelse för straffbestämningen.

Hänsyn till lagöverträdarens personliga förhållanden, hans agerande efter

brottet m.m. skall tas framför allt genom beaktande av s.k. billighetsskäl

(nuvarande 29 kap. 5 § BrB). Vi föreslår också att billighetsskälen

utvidgas med ytterligare en punkt, som innebär att hänsyn vid

straffbestämningen skall kunna tas till att den tilltalade genomgår eller

har genomgått behandling för missbruk som har samband med

brottsligheten. För närvarande kan en omständighet av detta slag

åberopas endast som ett särskilt skäl för skyddstillsyn.

Tidigare brottslighet (återfall) skall också kunna tillmätas vikt vid

straffbestämningen (se nedan). Har sådan förekommit skall detta kunna

medföra att domstolen väljer ett strängare straff än brottets karaktär

motiverar.

Sammanfattningsvis innebär vårt förslag att brottets karaktär utgör

utgångspunkten för straffvalet. Billighetsskäl kan medföra att ett

lindrigare straff kan komma i fråga medan återfall i brott pekar i motsatt

riktning.

Som en konsekvens av de enhetliga kriterierna för straffvalet föreslår

vi att de normala reaktionerna mot brott genomgående benämns straff.

Av samma skäl föreslår vi att de olika straffen rangordnas i

stränghetshänseende efter graden av ingripande som de innebär. Straffen

skall vara att bedöma i ordningen böter, prövotidsstraff,

övervakningsstraff, samhällstjänst, fängelse genom elektronisk

övervakning och fängelse i anstalt. Kontraktsvård skall utgöra ett

alternativ till samhällstjänst och de två formerna av fängelse. I

stränghetshänseende bör därför kontraktsvården inte graderas på annat

sätt än att den anses som strängare än övervakningsstraff.

Närmare om valet av de olika straffen

När det gäller tillämpningsområdet för de olika straffen anser vi att böter

bör ha en viktig position i straffsystemet. Böter bör således tillämpas i

stor utsträckning. Är böter inte ett tillräckligt ingripande straff,

aktualiseras i första hand prövotidsstraff eller övervakningsstraff. Dessa

straff kan emellertid inte anses tillräckligt ingripande vid hur allvarlig

brottslighet som helst. För närvarande råder en presumtion för fängelse,

om straffvärdet uppgår till fängelse i ett år eller mer. Är straffvärdet lägre

har en icke frihetsberövande påföljd företräde. Vi har bedömt att

ettårsgränsen bör finnas kvar. Är straffvärdet ett år eller mer rör det sig

om så allvarlig brottslighet att fängelse i anstalt normalt bör dömas ut.

Kritik har riktats mot att ettårsgränsen skapar en tröskel som kan ge

otillfredsställande resultat. Den som begår ett brott vilket bedöms ha ett

straffvärde på t.ex. fängelse i tio månader kan sålunda få villkorlig dom

medan ett bara något högre straffvärde medför ett fängelsestraff på ett år.

För att mildra denna tröskeleffekt föreslår vi att samhällstjänst skall

fogas in som ett steg mellan, å ena sidan, prövotidsstraff och

övervakningsstraff och, å andra sidan, fängelse. Är straffvärdet högre än

fängelse i åtta månader men lägre än ett år bör samhällstjänst ha företräde

vid straffvalet. Den övre gränsen för prövotidsstraff och

övervakningsstraff kommer alltså normalt att gå vid ett straffvärde

motsvarande åtta månaders fängelse. Föreligger billighetsskäl skall som

regel hänsyn först tas till dessa innan domstolen bedömer vilket straff

som har företräde. Är brottets art sådan att det finns starkare skäl för

fängelse än annars, sänks de angivna gränserna.

Avgörande för valet mellan prövotidsstraff och övervakningsstraff blir

om den tilltalade tidigare har gjort sig skyldig till brott. Ett sådant

återfallskriterium ansluter ganska väl till den nuvarande tillämpningen.

Vi menar dock att det i vissa fall bör vara möjligt för domstolen att döma

till övervakningsstraff även om den tilltalade inte tidigare har dömts till

prövotidsstraff. Så kan vara fallet, om den tilltalade tidigare har

meddelats ett antal åtalsunderlåtelser eller om han skall lagföras för en

större mängd brott.

Som tidigare nämnts kan brottets art enligt nuvarande ordning medföra

att den tilltalade döms till fängelse trots att varken brottets straffvärde

eller den tilltalades tidigare brottslighet motiverar ett sådant straff.

Straffbestämmelser vid vilkas tillämpning domstolarna i dag åberopar

brottets art vid påföljdsbestämningen är t.ex. grovt rattfylleri, våld eller

hot mot tjänsteman, narkotikabrott samt oprovocerad gatumisshandel. I

dessa fall skall domstolen enligt vårt förslag, med hänvisning till brottets

karaktär, normalt döma till fängelse genom elektronisk övervakning.

Detta straff kommer således att få ett stort tillämpningsområde vid s.k.

artbrottslighet. Men även samhällstjänst kan här komma i fråga. Vårt

förslag innebär inte att de nuvarande möjligheterna att vid artbrottslighet

döma till samhällstjänst blir mindre. Vi föreslår vidare att samhällstjänst

skall vara normalstraffet vid brott mot totalförsvarsplikten.

Återfall får den betydelsen för straffvalet att den som upprepade gånger döms

för brott efter hand skall dömas till allt strängare straff.

Vårt förslag innebär att de särskilda begränsningar som för närvarande

gäller för samhällstjänst tas bort. Även i fortsättningen skall dock krävas

samtycke från den tilltalade. Ett sådant krav har vi också ställt upp för

fängelse genom elektronisk övervakning. För unga lagöverträdare skall

inte finnas några särskilda begränsningar i fråga om dessa straff förutom

att det, liksom för närvarande vid fängelse, skall krävas synnerliga skäl

för dem som är 15-17 år och särskilda skäl för dem som är 18-20 år för

att domstolen skall kunna döma ut de straffen. Detta hänger samman bl.a.

med att fängelse i anstalt blir följden om den unge inte samtycker till

samhällstjänst eller elektronisk övervakning.

Någon bedömning av den tilltalades förutsättningar att genomföra

verkställigheten skall alltså normalt inte göras, vare sig vid

samhällstjänst eller vid fängelse genom elektronisk övervakning. Men

om den tilltalade uppfyller förutsättningarna för kontraktsvård, skall han

i regel dömas till detta straff i stället. Kontraktsvård skall utgöra ett

alternativ till såväl samhällstjänst och fängelse genom elektronisk

övervakning som till fängelse i anstalt med strafftider upp till två år.

Domstolen skall välja kontraktsvård om missbruk av

beroendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande

föreligger som påkallar vård eller annan behandling och som har bidragit

till att brottet har begåtts. Givetvis krävs liksom för närvarande samtycke

från den tilltalade.

Övrigt

Den nuvarande möjligheten enligt 28 kap. 3 § BrB att kombinera

skyddstillsyn med fängelse skall med vårt förslag upphävas. Däremot

skall vid flerfaldig brottslighet möjlighet finnas att döma till någon form

av fängelse för ett eller flera brott och samtidigt döma till prövotidsstraff

eller övervakningsstraff för brottsligheten i övrigt.

Prövotidsstraff och övervakningsstraff skall kunna kombineras med

böter. Någon möjlighet att kombinera de andra straffen med böter

föreslår vi inte. Vi föreslår vidare en starkare presumtion än den som nu

gäller för att prövotidsstraff skall kombineras med böter. Detta medför

bl.a. att domstolarna inte, såsom nu ibland sker, skall kunna underlåta att

döma ut böter därför att den tilltalade i domen ålagts att betala

skadestånd som motsvarar hans vinning av brottet.

Verkan av tidigare brottslighet (kap. 7)

Tidigare brottslighet skall enligt vårt förslag, liksom för närvarande,

kunna beaktas både vid valet av straff, vid straffmätningen och genom

förverkande av villkorlig frihet. Vi föreslår vissa ändringar för att dessa

regler skall bli tydligare. Ändringarna ansluter i huvudsak till den

nuvarande rättstillämpningen.

Vi anser det viktigt att slå fast i vilken utsträckning de olika formerna

för återfallsskärpning skall användas. När det gäller förverkande av

villkorlig frihet vid nya brott skall det enligt vår mening närmast råda en

presumtion för att förverkande skall ske. Däremot skall i fråga om skärpt

straffmätning vid återfall det omvända gälla. Endast i sista hand skall

således högre straff mätas ut på grund av återfall. För skärpt val av straff

på grund av tidigare brottslighet skall det visserligen inte råda en

presumtion för att så skall ske, men å andra sidan inte heller krävas

särskilt starka skäl för det. Man kan här tala om ett "mellanläge".

Vad därefter gäller frågan, vilka omständigheter domstolen skall

beakta vid bedömningen av om tidigare brottslighet skall medföra

återfallsskärpning, anser vi att nuvarande domstolspraxis bör vara

vägledande. Vi framhåller vikten av att domstolen gör en samlad

bedömning av de skäl som talar för respektive emot en

återfallsskärpning. Hänsyn skall tas till brottslighetens omfattning och

typ samt till den tid som har förflutit sedan det tidigare brottet begicks.

Vid bedömningen av den tidigare brottslighetens betydelse bör frågan,

om brottsligheten från mera formella utgångspunkter är likartad eller ej,

tillmätas mindre betydelse. I stället bör man fästa avseende vid om

brotten rent allmänt tyder på att den tilltalade systematiskt sätter sig över

centrala normer i samhället. Liksom för närvarande bör man både vid

straffmätningen och vid förverkande av villkorlig frihet väga in

brottslighetens allvar.

Böter (kap. 8)

Vi föreslår en vidgad användning av böter genom att gränsen mellan den

lägre graden och normalgraden vid de centrala förmögenhetsbrotten och

häleribrottet höjs. Vidare föreslår vi att brottsbeteckningarna snatteri,

bedrägligt beteende och undandräkt utmönstras och att den lägre graden

av de aktuella brotten får samma beteckning som normalgraden av

respektive brott samt att beteckningen häleriförseelse reserveras för

häleribrott som inte är uppsåtligt. Enligt vår bedömning kan detta

medföra en påtaglig ökning av bötesstraffets användning samtidigt som

de lindriga formerna av de aktuella brotten tillmäts ett mer rimligt

straffvärde.

Från och med år 1992 har genomgripande förändringar genomförts i

fråga om bötesstraffens storlek. Böterna får nu anses ligga på en hög nivå

och vi föreslår bara på en punkt ändring av nuvarande ordning. Enligt vår

uppfattning är skillnaderna i levnadsstandard och betalningsförmåga,

bl.a. till följd av de sociala trygghetssystemen, i realiteten ofta mindre än

vad de skillnader i inkomst och andra förhållanden som läggs till grund

för dagsbotsberäkningen kan ge sken av. Vi föreslår därför att skillnaden

mellan det lägsta och det högsta dagsbotsbeloppet minskas genom en

höjning av det lägsta dagsbotsbeloppet från 30 till 50 kr.

Vi anser att det nuvarande systemet för förvandling av böter bör

behållas med den ändringen att förvandling i första hand skall ske till

samhällstjänst i stället för till fängelse i anstalt.

Övriga icke frihetsberövande straff (kap. 9 - 11 och 13)

För straffsystemets klarhet och tydlighet är det viktigt att de olika

straffen har benämningar som ger besked om det centrala innehållet i

dem. Detta är ett skäl till att benämningen villkorlig dom ersätts med

prövotidsstraff och skyddstillsyn med övervakningsstraff. Samhällstjänst

och kontraktsvård är inarbetade begrepp. De bör användas även inom

ramen för ett reformerat straffsystem.

Att det nuvarande systemet innehåller olika övervaknings- och

prövotider upplevs av många som svårbegripligt. De flesta återfallen sker

inom ett år och vi anser bl.a. av detta skäl att längre prövotider inte

behövs. Vi föreslår därför att en ettårig prövotid skall gälla vid

prövotidsstraff och att en lika lång verkställighetstid skall gälla för

övervakningsstraff, samhällstjänst och kontraktsvård. Vid kontraktsvård

skall det dock vara möjligt för rätten att förordna om en längre

verkställighetstid, längst två år. Under hela verkställighetstiden skall den

som dömts till övervakningsstraff, samhällstjänst eller kontraktsvård stå

under övervakning. Därigenom slipper man den nuvarande ordningen

med en särskild övervakningstid som tidsmässigt skiljer sig från

prövotiden.

För närvarande gäller vid skyddstillsyn, och därmed även vid

samhällstjänst och kontraktsvård, att domen går i verkställighet

omedelbart. Detta hänger samman med att man ansett det betydelsefullt

att övervakningen kommer igång genast. Vi anser emellertid att den

allmänna rättsprincipen att den dömde inte skall behöva undergå något

straff innan domen har vunnit laga kraft väger tyngre. Det är därvid att

märka att det regelmässigt har förflutit en inte obetydlig tid mellan

brottstillfället och domstolsförhandlingen. Vi föreslår därför för samtliga

alternativ till fängelse att verkställigheten inte skall påbörjas förrän

domen har vunnit laga kraft, antingen genom att den inte överklagas eller

genom att den dömde förklarar sig nöjd.

Undantag från den nu angivna ordningen bör kunna ske vid

kontraktsvård. När rätten dömer till kontraktsvård finns därför enligt vårt

förslag möjlighet att i vissa fall förordna om omedelbar verkställighet.

Ändringarna av kriterierna för straffvalet och utformningen av de olika

straffen gör att behovet av personutredning förändras. Normalt kommer

domstolen inte att behöva någon sådan utredning för att kunna döma till

prövotidsstraff eller övervakningsstraff. Är något av de andra straffen

aktuellt, kommer domstolen emellertid i regel att behöva en

personutredning. Det domstolen behöver veta är i första hand, om

förutsättningar föreligger för kontraktsvård. I så fall behövs en

kontraktsvårdsutredning. Bedömer övervakningsmyndigheten som vi

föreslår att frivårdsmyndigheten skall benämnas att den tilltalade inte

har sådana problem som aktualiserar kontraktsvård, återstår för

myndigheten att informera om vad samhällstjänst och fängelse genom

elektronisk övervakning allmänt sett innebär. Vidare skall myndigheten

utröna den tilltalades inställning till dessa straff och rapportera detta till

domstolen.

Prövotidsstraff motsvarar således den nuvarande villkorliga domen

med den ändringen att prövotiden kortas från två till ett år. Vi föreslår

också att det i lagen uttryckligen skall anges att straffet skall bestämmas

till övervakningsstraff när ett prövotidsstraff undanröjs till följd av

misskötsamhet.

Det grundläggande innehållet i motsvarigheten till skyddstillsyn -

övervakningsstraff - skall även i fortsättningen vara övervakning. Denna

skall fortgå under hela den ettåriga verkställighetstiden. Som en

ytterligare åtgärd för att öka tydligheten och ge övervakningsstraffet ett

strukturerat grundinnehåll föreslår vi att deltagande i påverkansprogram

skall vara obligatoriskt. Sådana påverkansprogram kan rikta sig mot dem

som döms för trafiknykterhetsbrott, våldsbrott eller sexualbrott. En annan

målgrupp kan vara narkotikamissbrukare. Påverkansprogrammen kan

emellertid också ha ett mer generellt innehåll. I övrigt innebär vårt

förslag att övervakningsstraffets innehåll i huvudsak skall vara

oförändrat. Som en konsekvens av införandet av benämningen

övervakningsstraff, men också i syfte att förtydliga, föreslår vi som

tidigare nämnts att beteckningen frivårdmyndighet byts till

övervakningsmyndighet.

Samhällstjänst skall, liksom för närvarande, innebära att den dömde

åläggs att utföra oavlönat arbete. Verkställigheten i övrigt skall i princip

vara densamma som vid övervakningsstraff. Den som döms till

samhällstjänst skall åläggas att utföra oavlönat arbete i lägst 40 och högst

240 timmar. Domstolen skall ange ett alternativt fängelsestraff när den

dömer till samhällstjänst. En månads alternativstraff skall motsvara 40

timmar samhällstjänst och varje ytterligare månad ett tillägg med 20

timmar. En samhällstjänstplats behöver inte vara ordnad redan när

domstolen dömer till samhällstjänst. I stället blir det en uppgift för

övervakningsmyndigheten att efter domen bestämma var

samhällstjänsten skall utföras. Det vidgade tillämpningsområdet för

samhällstjänst leder till ett ökat platsbehov. Även om ideell verksamhet

alltjämt i huvudsak bör användas vid verkställighet av samhällstjänst,

föreslår vi därför att även offentlig verksamhet skall kunna komma i

fråga.

Kontraktsvård skall, som nämnts, utgöra ett självständigt straff och

tillgripas när rätten annars skulle ha dömt till samhällstjänst eller till

någon av de två formerna av fängelse. Det alternativa fängelsestraffets

längd skall alltid anges. Det förberedande arbetet bör kunna utföras på i

princip samma sätt som i dag. Ett problem är dock finansieringen av

kontraktsvården. Vi föreslår att kostnadsfrågan under den fortsatta

beredningen av vårt förslag ges en lösning som innebär att finansieringen

inte får utgöra ett hinder för domstolen att döma till kontraktsvård. De

behandlingsformer som kan användas i dag skall kunna användas även i

fortsättningen. Verkställighetsinnehållet och reaktionerna vid

misskötsamhet överensstämmer även i övrigt med vad som gäller för

närvarande.

Fängelse genom elektronisk övervakning (kap. 12)

Fängelse skall alltså finnas i två former - fängelse genom elektronisk

övervakning och fängelse i anstalt. Detta innebär att fängelse genom

elektronisk övervakning skall vara en form av straff som döms ut av

domstol. Även för fängelse genom elektronisk övervakning gäller att

praktiska hinder inte får finnas för att domstolen skall kunna döma den

som uppfyller de legala förutsättningarna till detta straff. Det skall därför

ankomma på övervakningsmyndigheten att se till att förutsättningar i det

enskilda fallet finns för att genomföra verkställigheten. Myndigheten

skall också ansvara för verkställigheten.

Det grundläggande innehållet i fängelse genom elektronisk

övervakning skall utgöras av en intensiv övervakning av den dömde och

ett förbud för honom att vistas utanför sin bostad annat än på särskilt

angivna tider. Övervakningen skall alltså, på samma sätt som under den

försöksverksamhet som bedrivits med elektronisk övervakning, vara

väsentligt intensivare än den som för närvarande förekommer vid

skyddstillsyn. Under hela verkställigheten skall elektroniska hjälpmedel

användas för kontroll av att utegångsförbudet efterlevs. Deltagande i

påverkansprogram skall utgöra ett obligatoriskt inslag i verkställigheten.

Verkställigheten skall pågå under den i domen angivna strafftiden. Vi

har övervägt om någon motsvarighet till institutet villkorlig frigivning

bör införas vid fängelse genom elektronisk övervakning, men funnit att

ett sådant system skulle ha alltför stora nackdelar. Vi föreslår därför i

stället att utegångsförbudet, vid längre strafftider, efter hand skall kunna

lindras något.

Under verkställigheten skall den dömde vara underkastad ett krav på

fullständig avhållsamhet från varje form av berusningsmedel. Någon

avgift motsvarande den som gäller under försöksverksamheten skall inte

tas ut av den som döms till fängelse genom elektronisk övervakning. De

rättviseskäl som motiverade en sådan avgift under försöksverksamheten

har inte bärighet när elektronisk övervakning införs som en permanent

del av straffsystemet. I vissa avseenden skall det vara obligatoriskt att

meddela den dömde beslut om vad han skall iaktta under

verkställigheten. Det gäller t.ex. bostad under verkställigheten,

sysselsättning och tider under vilka han tillåts att vistas utanför sin

bostad.

Villkorlig frigivning, m.m. (kap. 14)

Reglerna för villkorlig frigivning har särskilt under de senaste årtiondena

varit föremål för åtskilliga förändringar. Vårt uppdrag har varit att från

grunden pröva om systemet med villkorlig frigivning skall behållas och

hur det i så fall skall vara utformat. Tanken är att man skall kunna finna

en varaktig lösning, så att frågan om den villkorliga frigivningen under

en längre tid skall kunna avföras från den straffrättspolitiska

dagordningen.

Villkorlig frigivning ger möjligheter att skapa ett system dels för

övergången från vistelsen i anstalt till livet i frihet, dels för reaktionerna

vid återfall i brott. Villkorlig frigivning finns i alla andra länder som har

ett utbyggt straffsystem och ett slopande av detta institut utan

kompensationsåtgärder skulle innebära en oacceptabel ökning av

fängelsepopulationen. Då sådana åtgärder - främst straffskaleändringar -

är svåra att genomföra, har vi funnit att övervägande skäl talar för att

behålla ett system med villkorlig frigivning. Däremot anser vi att det

finns skäl till betydande ändringar i den ordning som nu gäller. Vår

målsättning har varit att skapa ett system som är enkelt och

lättöverskådligt och som kan accepteras av alla. Det skall finnas en rimlig

överensstämmelse mellan den utdömda och den avtjänade strafftiden.

Och de regler som skall styra frigivningen skall vara sådana att de

verkligen är tillämpbara i praktiken. Sist men inte minst bör den

villkorliga frigivningen konstrueras så att den möjliggör en lämplig

övergång från anstaltsvistelsen till livet i frihet.

Vid en prövning av om regelsystemet för den villkorliga frigivningen

bör vara obligatoriskt eller fakultativt har vi funnit att obligatoriska

regler har fördelar, t.ex. när det gäller rättssäkerhet, förutsebarhet och

rättslig likabehandling. Å andra sidan är det högst tvivelaktigt om en helt

obligatorisk villkorlig frigivning är befogad. Den framstår ju då endast

som ett sätt att korta ned anstaltstiderna. Det är också rimligt att den

dömdes uppförande på något sätt skall kunna påverka

frigivningstidpunkten. Våra överväganden har lett fram till att den

villkorliga frigivningen i betydande utsträckning bör styras av

obligatoriska regler men att den också bör ha ett fakultativt inslag. Detta

skall bestå i att tidpunkten för den villkorliga frigivningen får

senareläggas, om den intagne missköter sig under anstaltstiden. Beslut

om senareläggning skall fattas av kriminalvårdsanstalten omedelbart

efter misskötsamheten. Vid varje beslutstillfälle skall senareläggningen

kunna uppgå till högst 15 dagar. Anstaltens beslut skall kunna överklagas

till allmän förvaltningsdomstol. Förslaget innebär att tidstillägg som en

form för disciplinär bestraffning slopas.

Vi föreslår att villkorlig frigivning skall kunna ske tidigast när två

tredjedelar av strafftiden har avtjänats och att endast denna kvotdel skall

förekomma. Den tid som minst måste avtjänas i anstalt innan villkorlig

frigivning får ske skall enligt förslaget vara 20 dagar i stället för

nuvarande två månader. Samtidigt föreslår vi att allmänna

fängelseminimum höjs från 14 dagar till en månad. Härigenom kommer i

princip alla som döms till fängelse att vara aktuella för villkorlig

frigivning. Vi ser flera fördelar med detta. Man kommer ifrån den

nuvarande ordningen, att den som döms till fängelse i två månader i

princip får samma verkställighetstid i anstalt som den som döms till tre

månaders fängelse. Vidare öppnar sig en generell möjlighet till

förverkande av villkorlig frihet vid återfall i brott. Genom att villkorlig

frigivning kommer att kunna ske även från fängelsestraff på en månad

kommer höjningen av allmänna fängelseminimum att innebära att tiden

för den kortaste anstaltsvistelsen höjs från 14 till 20 dagar. Villkorlig

frigivning skall inte kunna ske från förvandlingsstraff för böter och inte

heller vid förverkande av villkorlig frihet som beslutats på grund av

misskötsamhet.

Vi har diskuterat om någon kategori av dömda, t.ex. ungdomar eller de

som första gången döms till fängelse eller de som i domen också blir

utvisade, skall särbehandlas när det gäller tidpunkten för villkorlig

frigivning, men kommit fram till att så inte bör ske. Det är svårt att göra

en sådan reglering någorlunda enkel. Men även andra skäl emot finns.

Ungdomar särbehandlas redan vid straffbestämningen, t.ex. genom att de

får kortare fängelsestraff än vuxna och det är inte lämpligt att samma

omständighet också skall påverka frigivningstidpunkten.

Vid villkorlig frigivning skall en prövotid, liksom för närvarande,

börja löpa. Den skall vara lika lång som reststraffet, dock minst ett år.

Någon övre gräns för prövotiden föreslår vi inte. Även i fortsättningen

skall den frigivne kunna ställas under övervakning. Men någon

bedömning av behovet av övervakning i det enskilda fallet skall inte

längre göras. Vi menar att det finns lika goda skäl att undvika ett

prognos- och behovstänkande vid beslut om övervakning efter villkorlig

frigivning som vid domstolens straffbestämning. En fast regel om i vilka

fall övervakning skall ske krävs därför. Vi har konstruerat den så att alla

frigivna som undergått fängelsestraff på sex månader eller mer eller, om

den frigivne är under 21 år, fyra månader eller mer generellt skall ställas

under övervakning. Vår bedömning är att detta innebär att

övervakningsresurserna sätts in i de fall där övervakning typiskt sett är

mest motiverad. Liksom för närvarande skall övervakningen pågå under

ett år.

I fråga om reaktionerna vid misskötsamhet föreslår vi två ändringar.

Den längsta tid som vid ett tillfälle skall kunna förklaras förverkad på

grund av misskötsamhet föreslår vi sänkt från en månad till 15 dagar.

Vidare föreslår vi att förverkande av villkorlig frihet på grund av brott

som har begåtts under prövotiden skall kunna ske under längre tid än för

närvarande. Om den frigivne häktas eller får del av åtal under eller inom

ett år från prövotidens utgång skall förverkandemöjligheten stå öppen.

Den nuvarande ordningen att häktning eller delgivning av åtal måste ske

inom prövotiden medför nämligen att det inte sällan blir omöjligt att

förverka trots att brottet har begåtts under prövotiden.

Som en följd av våra ändringar avseende beslutsordningen vid

villkorlig frigivning föreslår vi att Kriminalvårdsnämnden upphör och att

dess återstående uppgifter fördelas mellan kriminalvården och allmän

domstol.

Vi anser det angeläget att en ordning införs som innebär att den sista

delen av ett fängelsestraff avtjänas utanför anstalten genom elektronisk

övervakning (s.k. back door-system). Vi lägger emellertid inte fram ett

konkret förslag härom. De personer som skulle omfattas av en sådan

ordning kan nämligen förväntas ge upphov till annorlunda krav på

verkställighetens utformning än de som man stött på under den

nuvarande försöksverksamheten. Vi menar att man bör inleda en

försöksverksamhet med "back door". Försöket skulle kunna läggas upp

på det viset att den som varit skötsam och avtjänat en viss minsta del att

strafftiden, skulle kunna få lämna anstalten för att avtjäna återstående del

fram till frigivningstidpunkten under elektronisk övervakning. Genom

sådan övervakning skulle det vara möjligt att i viss mån upprätthålla den

frihetsinskränkning och kontroll som tidigare skett innanför

anstaltsmurarna.

Kostnader (kap. 16)

Som ett av flera skäl för att minska användningen av fängelse har

framhållits, att man därmed skulle kunna göra besparingar. Vi har därför

ansett det angeläget att göra en kostnadsberäkning som så långt det är

möjligt beskriver utfallet av det reformerade straffsystem som vi föreslår.

Vid våra beräkningar har vi försökt att väga in samtliga förslag med

kostnadseffekter. Störst genomslagskraft har den minskade användningen

av fängelse till förmån för elektronisk övervakning och samhällstjänst.

Här blir det fråga om stora besparingar. Även den villkorliga

frigivningen är viktig. Förslaget i den delen innehåller emellertid såväl

kostnadsbesparande som kostnadsdrivande förslag.

Vi beräknar att den av oss föreslagna utformningen av straffsystemet

medför en årlig besparing med drygt 200 miljoner kr.

Ikraftträdandet

Den reform av straffsystemet som vi föreslår kräver naturligtvis en hel

del förberedande åtgärder innan förslaget kan genomföras. Vi har dock

bedömt att man i stor utsträckning skall kunna bygga på den grund som

redan är lagd under de senaste årens kriminalpolitiska utvecklingsarbete.

Det finns skäl att samordna reformverksamheten med de förslag till

ändringar i straffsystemet som nyligen lagts fram i andra sammanhang,

t.ex. av Ungdomsbrottskommittén. Härigenom skapas förutsättningar för

ett väl sammanhållet straffsystem.

Enligt vår uppfattning bör de förändringar som föreslås i BrB och i till

balken angränsande lagar kunna träda i kraft senast den 1 januari 1998.

Remissinstanserna - Ett reformerat straffsystem

(SOU 1995:91)

Efter remiss har yttranden över betänkandet Ett reformerat straffsystem

(SOU 1995:91, Del I-III) avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea

hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige, Hovrätten för Övre Norrland,

Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Falu tingsrätt,

Helsingborgs tingsrätt, Norrtälje tingsrätt, Umeå tingsrätt, Östersunds

tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Kalmar län, Länsrätten

i Malmöhus län, Länsrätten i Norrbottens län, Justitiekanslern,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Kriminalvårdsnämnden, Övervakningsnämnden

i Örebro, Göteborgs första övervakningsnämnd, Brottsförebyggande

rådet, Brottsoffermyndigheten, Datainspektionen, Försvarsmakten,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Socialstyrelsen,

Jämställdhetsombudsmannen, Statens institutionsstyrelse, Post- och

telestyrelsen, Riksskatteverket, Riksrevisionsverket, Generaltullstyrelsen,

Statskontoret, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering,

Ungdomsstyrelsen, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Svenska Kommunförbundet,

Tjänstemännens centralorganisation, Svenska polisförbundet, Sveriges

köpmannaförbund, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund,

Föreningen Styresmän och Assistenter inom Kriminalvården, Föreningen

Sveriges frivårdstjänstemän, Svenska fångvårdssällskapet, Riksförbundet

Frivilliga Samhällsarbetare, Brottsofferjourernas riksförbund (BOJ),

Riksorganisationerna för Kvinnojourer i Sverige (ROKS),

Akademikerförbundet SSR, Svenska Skyddsförbundet, Sveriges

Försäkringsförbund, Svenska Röda Korset, Riksförbundet för hjälp åt

läkemedelsmissbrukare (RFHL) och Sveriges Kristna Råd (SKR).

Riksåklagaren har till sitt remissvar fogat yttranden från

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål, från

regionåklagarmyndigheterna i Göteborg, Jönköping, Kalmar, Karlstad,

Linköping, Malmö, Stockholm, Umeå och Västerås samt från

åklagarmyndigheterna i Enköping, Göteborg, Halmstad, Huddinge,

Karlskrona, Kungälv, Köping, Luleå, Malmö, Mölndal, Nacka, Norrtälje,

Oskarshamn, Sala, Stockholm, Tierp, Uddevalla, Uppsala, Umeå,

Varberg, Visby, Västerås och Växjö.

Försvarsmakten har till sitt remissvar fogat yttrande från Föreningen

Sveriges Auditörer.

Riksskatteverket har till sitt remissvar fogat yttranden från

skattemyndigheterna i Kopparbergs län och Malmöhus län.

Sveriges Akademikers Centralorganisation(SACO), som inbjudits att

lämna synpunkter, har skickat in yttranden från Sveriges

Psykologförbund och SACO:s samverkansorgan inom kriminalvården.

Landstingsförbundet, Svenska arbetsgivareföreningen och

Landsorganisationen i Sverige har inbjudits att lämna synpunkter men

avstått från att yttra sig.

Vidare har skrifter inkommit från enskilda.

Sammanfattning - departementspromemorian

Påföljder för unga lagöverträdare (Ds 1997:32)

Påföljdssystemet för unga lagöverträdare bygger på principen att barn

och ungdomar som har begått brott i första hand skall bli föremål för

insatser inom socialtjänsten. De bör så långt det är möjligt hållas utanför

kriminalvården i allmänhet och fängelserna i synnerhet. I denna

promemoria lämnas förslag som syftar till att denna ordning skall kunna

bibehållas. I kapitel 4 föreslås förändringar av påföljden överlämnande

till vård inom socialtjänsten. Avsikten är att strama upp utformningen av

denna påföljd, så att den kan utgöra ett trovärdigt alternativ även i

framtiden. I kapitel 5 lämnas förslag till en ny frihetsberövande påföljd i

syfte att drastiskt minska användningen av fängelsestraff för de yngsta

lagöverträdarna.

En av grundpelarna i påföljdssystemet för unga lagöverträdare är

bestämmelsen i 31 kap. 1 § BrB, enligt vilken den som är under 21 år kan

överlämnas till vård inom socialtjänsten som påföljd för brott. Påföljden

är alltjämt utformad på i stort sett samma sätt som vid brottsbalkens

införande 1965, trots att betydande förändringar därefter har ägt rum

inom såväl straffrätten som socialrätten. Förändringarna är sådana att

påföljdens närmare utformning nu bör ses över. Utgångspunkten är att

påföljden skall finnas kvar och att de straffrättsligt motiverade kraven på

förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet skall få ett större

utrymme.

För att i ökad utsträckning tillgodose kravet på förutsebarhet föreslås

att de yttranden som socialnämnden lämnar i ungdomsmål skall ges ett

utförligare innehåll. Socialnämnden skall ge ett tydligt besked om vilka

insatser som nämnden planerar för den unge och i yttrandet skall en

vårdplan redovisas.

För att tillgodose kravet på konsekvens föreslås en effektivare ordning

för att ompröva valet av påföljd när den planerade vård som

socialnämnden angett i sitt yttrande inte kommer till stånd efter

domstolens överlämnande till vård inom socialtjänsten. Framgår av

socialnämndens yttrande att vården av den unge skall ske på frivillig

grund med stöd av socialtjänstlagen, skall domstolen vid överlämnandet

meddela en särskild föreskrift om att den unge skall underkasta sig den

av socialnämnden planerade vården. Härigenom erhålls ett bättre

underlag för prövningen av om överlämnandet bör undanröjas och

ersättas med någon annan påföljd med stöd av bestämmelsen i 38 kap.

2 § BrB. Samtidigt får den dömde ett tydligt besked om vad som

förväntas av honom för att valet av påföljd inte skall undanröjas. En

föreskrift av det slag som nu föreslås syftar inte till att domstolen skall

styra socialtjänstens insatser. Socialtjänsten skall även i fortsättningen

verka självständigt under de socialrättsliga lagarna. Föreskriften riktar sig

således enbart till den dömde. Om han inte följer den meddelade

föreskriften, riskerar han att överlämnandet undanröjs och ersätts av

någon annan påföljd.

Ett överlämnande till vård inom socialtjänsten skall liksom tidigare

kunna undanröjas när det efter överlämnandet visar sig att den vård som

socialnämnden angett i sitt yttrande inte lagligen kan komma till stånd.

Ett undanröjande skall dessutom kunna ske när den planerade vården

uteblir på grund av att socialtjänsten ändrat uppfattning om vilka insatser

som bör göras för den dömde. Rutinerna för rättsväsendets kontroll av

vad som sker efter överlämnandet stramas upp genom att socialnämnden

åläggs att fortlöpande hålla åklagaren underrättad om vårdens fortgång.

För att åstadkomma ett större mått av proportionalitet föreslås att

domstolen på ett mer uttalat sätt än för närvarande skall pröva om

socialnämndens planerade insatser är tillräckligt ingripande med hänsyn

till brottslighetens karaktär. Ett större mått av proportionalitet skall

åstadkommas också genom att ett överlämnande till vård inom

socialtjänsten i större utsträckning förenas med dagsböter. Dessutom

införs en möjlighet att meddela en särskild föreskrift om ungdomstjänst.

Avsikten är att vidga tillämpningsområdet för överlämnandepåföljden,

särskilt i de fall alternativet är en frihetsberövande påföljd.

Ungdomstjänsten skall dömas ut i form av en särskild föreskrift vid

överlämnande till vård inom socialtjänsten. Föreskriften innnebär att den

unge åläggs att utföra oavlönat arbete eller att delta i särskilt anordnad

verksamhet under ett visst antal timmar. Ungdomstjänsten skall

administreras av socialtjänsten.

I kapitel 5 lämnas förslag till en ny frihetsberövande påföljd, vilken

skall kunna dömas ut för brott som någon har begått innan han fyllt 18 år.

Syftet är att dessa lagöverträdare skall kunna hållas utanför

kriminalvårdens anstalter och att frihetsberövandet skall verkställas med

beaktande av de särskilda hänsyn som måste tas vid frihetsberövanden av

barn och ungdomar. Verkställigheten skall utformas så, att risken för

skadeverkningar av frihetsberövandet minimeras samtidigt som

möjligheterna att ge en kvalificerad vård och behandling tas tillvara.

Verkställigheten måste dock ske under sådana former att

frihetsberövandet kan genomföras med en tillräcklig grad av säkerhet.

Den föreslagna påföljden benämns överlämnande till vård vid särskilt

ungdomshem. Ansvaret för verkställigheten skall anförtros åt Statens

institutionsstyrelse, vilken skall genomföra den i nära samarbete med

socialtjänsten i den dömdes hemkommun.

Domstolen får bestämma påföljden till överlämnande till vård vid

särskilt ungdomshem endast om det föreligger synnerliga skäl. Vad som i

första hand kan utgöra ett sådant skäl är att brottet har ett mycket högt

straffvärde, men även upprepade återfall i allvarlig brottslighet kan i

vissa fall motivera att påföljden bestäms till överlämnande till vård vid

särskilt ungdomshem. Påföljden skall tidsbestämmas av domstolen i

brottmålet efter brottets straffvärde till lägst två månader och högst fyra

år. Den unges behov av vård skall inte tillmätas någon betydelse vid

påföljdsbestämningen.

Verkställigheten skall ske vid ett sådant särskilt ungdomshem som

avses i 12 § LVU och den skall regleras i en särskild lag. Flertalet av de

regler som gäller för LVU-vård vid särskilt ungdomshem skall gälla även

för dem som överlämnas till vård vid sådant hem i den nu föreslagna

ordningen, men i vissa avseenden skall särskilda regler gälla. Det gäller

bl. a. möjligheten till inlåsning.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 30 kap. 5 §, 31 kap. 1 § , 33 kap. 5 §, 34 kap 1, 6 , 10 och 11 §§

samt 38 kap. 2 och 2a §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas tre nya paragrafer, 31 kap. 1 a §, 34

kap 7 § och 35 kap. 10 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

30 kap.

5 §

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl.

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl för ett

frihetsberövande och överläm-

nande till vård vid särskilt

ungdomshem inte kan komma i

fråga

För brott som någon begått efter det att han fyllt arton men innan han

fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn

till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det.

31 kap.

1 §

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brottslig gärning bli

föremål för vård eller annan åtgärd

enligt socialtjänstlagen (1980:620)

eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om erforderlig vård

inom socialtjänsten.

Om brottslighetens straffvärde

eller art eller den tilltalades

tidigare brottslighet påkallar det,

får jämte överlämnande till vård

inom socialtjänsten dömas till

dagsböter, högst tvåhundra, vare sig

böter har föreskrivits för brottet

eller inte.

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brottslig gärning bli

föremål för vård eller annan åtgärd

enligt socialtjänstlagen (1980:620)

eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om erforderlig vård

inom socialtjänsten enligt en för

den tilltalade uppgjord vårdplan.

Överlämnande får ske endast om

socialtjänstens planerade åtgärder,

i förekommande fall i förening med

böter eller med särskild föreskrift

om ungdomstjänst enligt tredje

eller fjärde stycket, kan anses

tillräckligt ingripande med hänsyn

till brottslighetens straffvärde och

art samt den tilltalades tidigare

brottslighet.

Framgår av den upprättade

planen att den tilltalade skall

vårdas med stöd av social-

tjänstlagen, skall rätten meddela

föreskrift om att han skall under-

kasta sig vård enligt planen.

Överlämnande till vård inom

socialtjänsten skall förenas med

dagsböter, högst tvåhundra, vare sig

böter har föreskrivits för brottet

eller inte, om inte ett bötesstraff

med hänsyn till socialtjänstens

planerade åtgärder eller andra

följder av brottet skulle drabba den

tilltalade alltför hårt eller om det

finns andra särskilda skäl mot att

döma till böter.

Om det är påkallat med hänsyn

till brottslighetens straffvärde eller

art eller den tilltalades tidigare

brottslighet, får rätten meddela

särskild föreskrift om att den

tilltalade skall utföra

ungdomstjänst i lägst tjugo och

högst etthundra timmar. Detta

gäller dock endast under

förutsättning att den tilltalade

förklarat sig villig att följa en

sådan föreskrift

Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det bedöms

vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten, i

samband med överlämnande enligt första stycket, föreskriva att den

dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande

med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller

som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt.

Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke.

1 a §

För brott som någon har begått

innan han fyllt arton år får rätten

överlämna till vård vid särskilt

ungdomshem, om synnerliga skäl

enligt 30 kap. 5 § första stycket

föreligger. Rätten skall bestämma

tiden för intagningen på det

särskilda ungdomshemmet till lägst

två månader och högst fyra år.

Härvid skall vad som föreskrivs i

29 kap. tillämpas.

33 kap.

5 §

Dömes någon till fängelse på viss

tid eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och har den dömde med

anledning av misstanke om brott,

som prövats genom dom i målet,

under en sammanhängande tid av

minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen, häk

tad eller intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del därunder icke samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

ådömda påföljden verkställts i

anstalt. Domstolen skall i domen

angiva det antal dagar påföljden

skall anses verkställd. Är den tid

varmed ådömt fängelse överstiger

frihetsberövandet ringa, må

förordnas att fängelsestraffet skall

anses helt verkställt genom

frihetsberövandet.

Undanröjes villkorlig dom eller

skyddstillsyn och dömes i stället till

fängelse på viss tid, äger, i den mån

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpning även i fråga om

Döms någon till fängelse på viss

tid eller överlämnas han till vård

vid särskilt ungdomshem eller

förordnar rätten, med tillämpning

av 34 kap. 1 § 1, att sådan påföljd

skall avse ytterligare brott, och har

den dömde med anledning av

misstanke om brott, som prövats

genom dom i målet, under en

sammanhängande tid av minst

tjugofyra timmar varit berövad

friheten som anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del därunder inte samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

ådömda påföljden verkställts i

anstalt eller vid särskilt ung-

domshem. Domstolen skall i domen

ange det antal dagar påföljden skall

anses verkställd. Är den tid varmed

påföljden överstiger

frihetsberövandet ringa, får

förordnas att påföljden skall anses

helt verkställd genom

frihetsberövandet.

Undanröjs villkorlig dom eller

skyddstillsyn och döms i stället till

fängelse på viss tid eller

överlämnas till vård vid särskilt

ungdomshem, äger, i den mån

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpning även i fråga om

1. frihetsberövande som föregått den villkorliga domen eller domen på

skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått dom genom vilken förordnats att den

villkorliga domen eller skyddstillsynen skall avse ytterligare brott samt

3. sådant omhändertagande som avses i 28 kap. 6 b § eller 11 § tredje

stycket

Dömes någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom i

målet, varit berövad friheten på sätt

som angives i första stycket, må

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

Döms någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom i

målet, varit berövad friheten på sätt

som anges i första stycket, får

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

34 kap.

1 §

Finnes den som för brott dömts

till fängelse, villkorlig dom eller

skyddstillsyn ha begått annat brott

före domen eller begår han nytt

brott efter domen men innan

påföljden till fullo verkställts eller

eljest upphört, må rätten, med

iakttagande av vad för vissa fall är

föreskrivet i 2-6 §§, efter

omständigheterna

Har den som för brott dömts till

fängelse, villkorlig dom eller

skyddstillsyn eller överlämnats till

vård vid särskilt ungdomshem

begått annat brott före domen eller

begår han nytt brott efter domen

men innan påföljden till fullo

verkställts eller annars upphört, får

rätten, med iakttagande av vad för

vissa fall är föreskrivet i 2-7 §§,

efter omständigheterna

1. förordna att den tidigare ådömda påföljden skall avse jämväl det

andra brottet,

2. döma särskilt till påföljd för detta brott, eller

3. därest den tidigare domen

vunnit laga kraft, undanröja den

ådömda påföljden och för brotten

döma till påföljd av annan art.

3. om den tidigare domen vunnit

laga kraft, undanröja den ådömda

påföljden och för brotten döma till

påföljd av annan art.

Har jämte skyddstillsyn ådömts fängelse enligt 28 kap. 3 §, skall vid

tillämpningen av bestämmelserna i detta kapitel den ådömda

fängelsepåföljden anses som en del av skyddstillsynen.

6 §

Är den tidigare påföljden skyddstillsyn, får rätten vid tillämpning av

1 § 1, om den nya brottslighetens straffvärde eller art eller den tilltalades

tidigare brottslighet påkallar det, även döma till dagsböter, högst

tvåhundra, vare sig böter har föreskrivits för brottet eller inte. Är fängelse

föreskrivet för det nya brottet och kan, med hänsyn till sådana

omständigheter som i 30 kap. 11 § sägs, 1 § 1 inte tillämpas med mindre

än att sådant förordnande förenas med frihetsberövande, får rätten i

stället för att döma till böter döma till fängelse enligt 28 kap. 3 §.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 får rätten besluta åtgärd som avses i 28 kap. 9 §

eller förlänga prövotiden till högst fem år. Har den dömde åtagit sig att

följa en sådan behandlingsplan som avses i 30 kap. 9 § andra stycket 3,

tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 a §.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall när straffets längd bestäms

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 28 kap. 6

a § första stycket lämnats i domen

skall, om fängelse döms ut, detta

beaktas, när straffets längd bestäms.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse

eller överlämnas han till vård vid

särskilt ungdomshem, skall när

påföljdens längd bestäms skälig

hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 28 kap. 6

a § första stycket lämnats i domen

skall, om fängelse döms ut, detta

beaktas, när straffets längd bestäms.

Fängelse enligt första stycket får inte dömas ut och beslut enligt andra

stycket eller beslut om undanröjande av skyddstillsyn får inte meddelas, i

annat fall än när fråga därom uppkommer i mål vari den dömde häktats

eller erhållit del av åtal före prövotidens utgång.

7 §

Är den tidigare påföljden vård

vid särskilt ungdomshem, får

förordnande enligt 1 § 1 meddelas

endast om det är uppenbart, att det

nya brottet med hänsyn till

påföljden är utan nämnvärd

betydelse i jämförelse med det förra

eller det annars finns synnerliga

skäl för det.

Döms med tillämpning av 1 § 2 till

påföljd för brott som begåtts innan

den tidigare domen börjat

verkställas, skall vid påföljdens

bestämmande iakttas, att

påföljderna tillsammans inte

överstiger vad som skulle ha dömts

ut för båda brotten. I dessa fall får

dömas till lindrigare påföljd än vad

som är föreskrivet för brottet.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall när straffets längd bestäms

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av förordnandet

om överlämnande till vård vid

särskilt ungdomshem. Beslut om

undanröjande av sådant

förordnande får ske endast om dom

meddelas innan den fastställda

verkställighetstiden har löpt ut.

10 §

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom eller skyddstillsyn som ådömts

i tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

ådömda påföljden av högre rätt

genom dom som vinner laga kraft,

skall frågan om påföljd för sagda

brott efter anmälan av åklagare

ånyo prövas av domstol. Detsamma

skall gälla, när straff bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

och det tidigare ådömda straffet

ändras.

Finnes, när dom å fängelse på

viss tid skall verkställas, att den

dömde begått brottet innan sådant

straff som ådömts honom för annat

brott börjat verkställas, och framgår

ej av domarna att det andra straffet

beaktats, skall sedan domarna

vunnit laga kraft domstol, efter

anmälan av åklagare, med

tillämpning av 3 § andra stycket

bestämma det straff den dömde

skall undergå till följd av den dom,

som sist förekommer till

verkställighet

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller vård vid

särskilt ungdomshem som ådömts i

tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

ådömda påföljden av högre rätt

genom dom som vinner laga kraft,

skall frågan om påföljd för sagda

brott efter anmälan av åklagare på

nytt prövas av domstol. Detsamma

skall gälla, när påföljd bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

eller 7 § andra stycket och den

tidigare ådömda påföljden ändras.

Finnes, när dom på fängelse på

viss tid eller förordnande om

överlämnande till vård vid särskilt

ungdomshem skall verkställas, att

den dömde begått brottet innan

sådan påföljd som ådömts honom

för annat brott börjat verkställas,

och framgår inte av domarna att

den andra påföljden beaktats, skall

sedan domarna vunnit laga kraft

domstol, efter anmälan av åklagare,

med tillämpning av 3 § andra

stycket eller 7 § andra stycket

bestämma vad den dömde skall

undergå till följd av den dom, som

sist förekommer till verkställighet.

11 §

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom

eller skyddstillsyn, skall

livstidsstraffet träda i stället för den

andra påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom,

skyddstillsyn eller överlämnande

till vård vid särskilt ungdomshem,

skall livstidsstraffet träda i stället

för den andra påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år och en dom på

böter eller förvandlingsstraff för

böter som har meddelats innan det

förstnämnda fängelsestraffet har

börjat avtjänas, skall det straffet

träda i ställe för den andra

påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år eller på

förordnande om överlämnande till

vård vid särskilt ungdomshem i

minst två år och en dom på böter

eller förvandlingsstraff för böter

som har meddelats innan den

förstnämnda påföljden har börjat

avtjänas, skall den påföljden träda i

stället för den andra påföljden.

35 kap.

10 §

Förordnande om överlämnande

till vård vid särskilt ungdomshem

bortfaller, om domen inte börjat

verkställas innan fem år förflutit

från det att domen vann laga kraft.

Avbryts verkställigheten av en

sådan dom som avses i första

stycket skall vad som där sägs

tillämpas på motsvarande sätt i

fråga om den fortsatta

verkställigheten. Tiden skall räknas

från den dag avbrottet skedde.

38 kap.

2 §

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten men finnes därefter

att vården ej kan genomföras med

den dömdes samtycke eller, vid

prövning i därför stadgad ordning,

att i lag angivna förutsättningar

brister för vård av det slag som

socialnämnd i yttrande till

domstolen förklarat sig ämna

anordna, äger efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet.

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten och bryter därefter

den dömde i väsentlig mån mot

föreskrift som meddelats med stöd

av 31 kap. 1 § andra eller fjärde

stycket, får efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet.

Detsamma gäller om den planerade

vård som socialnämnden redovisat

i yttrande enligt 11 § lagen

(1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga

lagöverträdare inte kommer till

stånd eller om vården i väsentlig

mån avviker från den redovisade

planen.

Vad nu har sagts gäller på motsvarande sätt när domstolen har

överlämnat någon till vård med stöd av 31 kap. 2 § och den vård som

socialnämnden i yttrande till domstolen har förklarat sig ämna föranstalta

om visar sig inte kunna anordnas.

2 a §

Har vid straffmätning eller val av påföljd enligt vad som framgår av

domen särskilt beaktats huruvida den tilltalade till följd av brottet kan

komma att drabbas av avskedande eller uppsägning från arbetsanställning

och har det antagande som i detta hänseende legat till grund för domen

visat sig felaktigt, får den rätt som först dömt i målet efter ansökan av

åklagaren eller den dömde undanröja den ådömda påföljden och döma till

ny påföljd för brottet. Detta gäller dock endast om den tidigare ådömda

påföljden inte har till fullo verkställts. Görs en sådan ansökan, får rätten

förordna att den tidigare ådömda påföljden tills vidare inte får

verkställas.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn och bestäms den nya

påföljden till fängelse, skall vid

straffets bestämmande skälig

hänsyn tas till vad den dömde

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn. Härvid får dömas till

fängelse på kortare tid än vad som

är föreskrivet för brottet. Undanröjs

fängelse och dömer rätten till nytt

fängelsestraff, skall den tid under

vilken det tidigare straffet

verkställts anses som verkställighet

av det nya straffet. Rätten skall i

beslutet ange den sålunda

verkställda tiden.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn och bestäms den nya

påföljden till fängelse eller vård vid

särskilt ungdomshem, skall vid

påföljdens bestämmande skälig

hänsyn tas till vad den dömde

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn. Härvid får dömas till

fängelse på kortare tid än vad som

är föreskrivet för brottet. Undanröjs

fängelse eller vård vid särskilt

ungdomshem och dömer rätten till

ny påföljd av nu angiven art, skall

den tid under vilken den tidigare

påföljden verkställts anses som

verkställighet av den nya påföljden.

Rätten skall i beslutet ange den

sålunda verkställda tiden.

__________

Denna lag träder i kraft den

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken att 29 kap. 2 § och

51 kap. 25 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29 kap.

2 §

Över fråga, som hör till rättegången, skall röstas särskilt.

Över frågor som avser ansvar skall röstas i ett sammanhang. Om det

kan påverka utgången i målet, skall dock röstas särskilt angående

1. frågan om den tilltalade begått gärningen och hur denna i sådant fall

skall bedömas,

2. frågor om åtgärder, som inte avser påföljd men som har omedelbar

betydelse för bestämmande av påföljd,

3. frågan om påföljd, utom såvitt gäller storleken av dagsbot,

föreskrifter, varning, övervakning, förlängning av prövotid eller

verkställighet av påföljd,

4. återstående frågor som avser ansvar.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård, skall före omröstning

enligt andra stycket 3 röstas särskilt

angående denna mening.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård av annat slag än som

avses i 31 kap. 1 a § brottsbalken,

skall före omröstning enligt andra

stycket 3 röstas särskilt angående

denna mening.

51 kap.

25 §

Hovrätten får inte med anledning

av den tilltalades överklagande eller

av åklagarens överklagande till

hans förmån döma till en

brottspåföljd som är att anse som

svårare eller mer ingripande för den

tilltalade än den som tingsrätten

dömt till. Hovrätten får dock

besluta om överlämnande till

särskild vård eller, om tingsrätten

beslutat om sådan vård, döma till

annan påföljd

Hovrätten får inte med anledning

av den tilltalades överklagande eller

av åklagarens överklagande till

hans förmån döma till en

brottspåföljd som är att anse som

svårare eller mer ingripande för den

tilltalade än den som tingsrätten

dömt till. Hovrätten får dock

besluta om överlämnande till

särskild vård av annat slag än som

avses i 31 kap. 1 a § brottsbalken.

Om tingsrätten beslutat om särskild

vård enligt 31 kap. brottsbalken,

får hovrätten döma till annan

påföljd.

Hovrätten får inte heller med anledning av ett överklagande som anges

i första stycket besluta om utvisning, om tingsrätten inte har meddelat ett

sådant beslut, eller bestämma längre tid än tingsrätten gjort för förbud för

den tilltalade att återvända till Sverige.

_______

Denna lag träder i kraft den

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande

av nya rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt, skall han vid

fullföljd av talan i målet anses som

häktad för brottet. Detsamma gäller

i fråga om den som är

omhändertagen enligt 28 kap. 11 §

brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han

intagen i anstalt som avses i första

stycket, skall han anses som häktad

för brottet. Har offentlig försvarare

förordnats för den dömde, skall

ersättning till försvararen alltid

betalas av staten. Även kostnad för

annan rättshjälp åt den dömde skall

betalas av staten.

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt eller sådant

särskilt ungdomshem som avses i

31 kap. 1 a § brottsbalken, skall

han vid fullföljd av talan i målet

anses som häktad för brottet.

Detsamma gäller i fråga om den

som är omhändertagen enligt 28

kap. 11 § brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han för

verkställighet av påföljd intagen i

anstalt eller hem som avses i första

stycket, skall han anses som häktad

för brottet. Har offentlig försvarare

förordnats för den dömde, skall

ersättning till försvararen alltid

betalas av staten. Även kostnad för

annan rättshjälp åt den dömde skall

betalas av staten.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om ersättning

vid frihetsinskränkning

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1974:515) om ersättning vid

frihetsinskränkning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Den som har undergått fängelse,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol enligt 31

kap. 3 § brottsbalken har

genomgått rättspsykiatrisk vård.

Den som har undergått fängelse,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol har

genomgått vård vid särskilt

ungdomshem enligt 31 kap. 1 a §

brottsbalken eller rättspsykiatrisk

vård enligt 31 kap. 3 §

brottsbalken.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i

riket

1. dömts till fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn;

2. överlämnats till

rättspsykiatrisk vård eller, om för

brottet är föreskrivet fängelse, till

vård enligt lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall;

eller

2. överlämnats till vård vid

särskilt ungdomshem, rätts-

psykiatrisk vård eller, om för

brottet är föreskrivet fängelse, till

vård enligt lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall;

eller

3. ålagts förvandlingsstraff för böter.

Har brott, för vilket dömts till

skyddstillsyn eller villkorlig dom,

enligt domen begåtts under

påverkan av en allvarlig psykisk

störning, skall detta särskilt

anmärkas i registret.

Har brott, för vilket dömts till

skyddstillsyn eller villkorlig dom

eller överlämnats till vård vid

särskilt ungdomshem, enligt domen

begåtts under påverkan av en

allvarlig psykisk störning, skall

detta särskilt anmärkas i registret.

I registret skall antecknas brottet samt uppgift om verkställd

personutredning och om domen eller beslutet.

4 §

Registret skall innehålla

anteckning om

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts förvandlings-

straff för böter samt frigivning från

sådana straff, med angivande vid

villkorlig frigivning av prövotiden

och den återstående strafftiden;

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn.

Registret skall innehålla anteckning

om

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts förvandlings-

straff för böter samt frigivning från

sådana straff, med angivande vid

villkorlig frigivning av prövotiden

och den återstående strafftiden;

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn; samt

3. verkställighetens början och

slut beträffande den som

överlämnats till vård vid särskilt

ungdomshem.

_______

Denna lag träder i kraft den

13.17

6 Förslag till förordning om ändring i

kriminalregisterkungörelsen (1973:58)

Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

3 §

Utdrag av kriminalregistret skall inhämtas när framställning om

häktning görs samt innan någon

1. döms till fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn,

2. överlämnas till rätts-

psykiatrisk vård eller, om fängelse

är föreskrivet för brottet, till vård

enligt lagen (1988:870) om vård av

miss-brukare i vissa fall, eller

3. åläggs förvandlingsstraff.

2. överlämnas till vård vid

särskilt ungdomshem, rätts-

psykiatrisk vård eller, om fängelse

är föreskrivet för brottet, till vård

enligt lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall, eller

________

Denna förordning träder i kraft den

13.17

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han fyllt

arton år skall åklagaren, innan han fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta

yttrande från socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen

(1980:620) har ansvaret för den unge, om denne har erkänt gärningen

eller det annars finns skälig misstanke att han har begått brottet. Yttrande

behöver inte inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att det

finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse eller det annars är obehövligt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall avse frågan om nämnden har

vidtagit eller avser att vidta någon

åtgärd beträffande den unge och

om en sådan åtgärd enligt

nämndens mening är den

lämpligaste för honom. Yttrandet

skall, om åklagaren begär det eller

om nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall innehålla en redogörelse för

de åtgärder som nämnden tidigare

har vidtagit beträffande den unge

samt en plan för de åtgärder som

nämnden avser att vidta, varvid

arten, omfattningen och

varaktigheten av åtgärderna skall

framgå. Yttrandet skall, om

åklagaren begär det eller om

nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Nämnden skall även i samband med yttrande lämna åklagaren de

upplysningar som denne begär i fråga om den unge.

_______

Denna lag träder i kraft den

13.17

8 Förslag till förordning om ändring i förordningen

(1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 5 § förordningen (1994:1763) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Har domstol överlämnat någon

till vård inom socialtjänsten, skall

åklagaren inhämta upplysning om

vilken vård som har anordnats.

Uppkommer fråga om att ådöma

annan påföljd enligt 38 kap. 2 §

brottsbalken skall åklagaren genast

vidta de åtgärder som är

nödvändiga.

Uppkommer fråga om att ådöma

annan påföljd enligt 38 kap. 2 §

brottsbalken skall åklagaren genast

vidta de åtgärder som är

nödvändiga.

_______

Denna förordning träder i kraft den

13.17

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Vad som sägs i denna lag om häktad har motsvarande tillämpning på

1. den som anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott,

2. den som har intagits i häkte eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

3. den som har tillfälligt placerats

i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt och

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft.

3. den som har tillfälligt placerats i

häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt,

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft, och

5. den som intagits i häkte eller

polisarrest för förpassning till

särskilt ungdomshem med stöd av

9 § tredje stycket lagen (1997:000)

om verkställighet av dom på

överlämnande till vård vid särskilt

ungdomshem.

Denna lag tillämpas inte på den som har gripits enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

______

Denna lag träder i kraft den

13.17

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

1. den som tjänstgör enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller inställer sig till mönstring,

eller annan uttagning enligt den

lagen eller till antagningsprövning

enligt lagen (1994:1810) om

möjlighet för kvinnor att fullgöra

värnplikt eller civilplikt med längre

grundutbildning,

2. den som medverkar i

räddningstjänst eller i övning med

räddningskår enligt räddningstjänst-

lagen (1986:1102) eller i räddnings-

tjänst enligt 11 kap. 1 § andra

stycket luftfartslagen (1957:297),

3. den som är intagen för vård i

kriminalvårdsanstalt, i ett hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av

unga, i ett hem som avses i 22 §

lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall samt den

som är häktad eller anhållen eller i

annat fall intagen eller tagen i

förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte

eller polisarrest.

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

1. den som tjänstgör enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller inställer sig till mönstring,

eller annan uttagning enligt den

lagen eller till antagningsprövning

enligt lagen (1994:1810) om

möjlighet för kvinnor att fullgöra

värnplikt eller civilplikt med längre

grundutbildning,

2. den som medverkar i

räddningstjänst eller i övning med

räddningskår enligt räddningstjänst-

lagen (1986:1102) eller i räddnings-

tjänst enligt 11 kap. 1 § andra

stycket luftfartslagen (1957:297),

3. den som är intagen för vård i

kriminalvårdsanstalt, i ett hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av

unga, i ett hem som avses i 22 §

lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall samt den

som är häktad eller anhållen eller i

annat fall intagen eller tagen i

förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte

eller polisarrest,

4. den som utför ungdomstjänst

på grund av föreskrift som

meddelats med stöd av 31 kap. 1 §

fjärde stycket brottsbalken.

Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som i

annat fall än som avses i första stycket frivilligt deltar i verksamhet inom

totalförsvaret eller i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på

människor eller egendom eller i miljön.

4 §

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § och gäller till dess den

sista färden från verksamheten eller

intagningen avslutats.

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § 1 3 och gäller till dess

den sista färden från verksamheten

eller intagningen avslutats.

Vid sådan verksamhet som avses

i 1 § 4 inträder personskadeskyddet

när den dömde påbörjar en resa till

platsen för verksamheten i enlighet

med den av socialnämnden

uppgjorda planen och upphör när

resa från platsen avslutats.

_______

Denna lag träder i kraft den

13.17

11 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall

införas en ny paragraf, 65 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

65 a §

Har någon som påföljd för brott

överlämnats till vård inom

socialtjänsten, skall socialnämnden

fortlöpande underrätta åklagaren

om vårdens fortgång. Sådan

underrättelse skall lämnas minst en

gång varannan månad så länge

vården pågår enligt den uppgjorda

vårdplanen.

Har den som överlämnats till

vård inom socialtjänsten ålagts att

utföra ungdomstjänst med stöd av

31 kap. 1 § fjärde stycket

brottsbalken, skall socialnämnden i

underrättelsen till åklagaren

redogöra för den dömdes

fullgörande av ungdomstjänsten.

________

Denna lag träder i kraft den

13.17

12 Förslag till förordning om ändring i

socialtjänstförordningen (1981:750)

Härigenom föreskrivs att 25 § socialtjänstförordningen (1981:750)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 §

Statens institutionsstyrelse anger vilka av de hem som avses i 23 a §

socialtjänstlagen (1980:620) som utgör hem för särskild tillsyn.

Föreskrifterna i 26 28 §§ gäller

dem som vårdas i ett sådant hem.

Föreskrifterna i 26 28 §§ gäller

dem som vårdas i ett sådant hem på

någon annan grund än domstols

förordnande enligt 31 kap. 1 a §

brottsbalken om vård vid särskilt

ungdomshem.

Beslut i de frågor som avses i 26 28 §§ fattas av föreståndaren, som

underrättar huvudmannen om besluten.

________

Denna förordning träder i kraft den

13.17

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Vård skall också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller

utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av

beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat

socialt nedbrytande beteende.

Vård skall också beslutas om den

som överlämnats till vård vid

särskilt ungdomshem enligt 31 kap.

1 a § brottsbalken vid

verkställighetens slut bedöms vara i

uppenbart behov av fortsatt vård

för att inte löpa sådan risk som

avses i första stycket.

________

Denna lag träder i kraft den

14 Förslag till förordning om ändring i förordningen

(1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.

Härigenom föreskrivs att det i förordningen (1990:893) om

underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. införs en ny paragraf,

19 a §, av följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 a §

Om domstolen beslutar att den

tilltalade skall överlämnas till vård

vid särskilt ungdomshem med stöd

av 31 kap. 1 a § brottsbalken, skall

en kopia av domen samma dag

sändas till socialnämnden och

Statens institutionsstyrelse. Till

domen skall fogas handlingar som

anges i 3 § jämte yttrande enligt

11 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare.

Är den dömde häktad, skall en

kopia av domen samma dag sändas

till häktet.

Vad som föreskrivs i första och

andra styckena gäller även i fråga

om dom varigenom domstolen

förordnat att tidigare ådömt

överlämnande enligt 31 kap. 1 a §

skall avse ytterligare brott.

Om en högre rätt ändrar en dom

som anges i första eller tredje

stycket såvitt rör påföljden, skall en

kopia av den högre rättens dom

samma dag sändas till

socialnämnden och Statens

institutionsstyrelse.

I stället för domen får domsbevis

sändas, varvid 2 § andra stycket

tillämpas.

________

Denna förordning träder i kraft den

15 Förslag till lag om verkställighet av dom på överlämnande

till vård vid särskilt ungdomshem

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag avser verkställighet av dom på överlämnande till vård vid

särskilt ungdomshem enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken.

2 § Verkställigheten skall utformas så att de skadliga följderna av

frihetsberövandet motverkas och så att den dömdes anpassning i

samhället främjas.

3 § Statens institutionsstyrelse leder och har inseende över

verkställigheten, vilken skall planläggas och genomföras i samarbete

med socialnämnden i den dömdes hemort.

Intagningen m.m.

4 § Verkställigheten skall inledas genom att den dömde tas in på ett

sådant särskilt ungdomshem som anges i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga. Statens institutionsstyrelse

skall anvisa plats vid ett sådant hem. Intagningen skall ske utan dröjsmål

så snart domen får verkställas enligt 5 eller 6 §.

5 § Verkställigheten får inledas när domen har vunnit laga kraft.

Verkställigheten får inledas även om åklagaren eller målsägande har

överklagat domen, såvida den dömde inte inom föreskriven tid har

överklagat domen beträffande påföljden.

6 § Verkställigheten får inledas omedelbart, om den dömde före

överklagandetidens utgång avger förklaring att han avstår från att

överklaga domen beträffande påföljden och medger att den får

verkställas (nöjdförklaring).

Nöjdförklaring får avges inför

1. chefen för allmänt häkte, av den som är häktad,

2. föreståndaren för ett sådant särskilt ungdomshem som avses i denna

lag, av den som är intagen vid sådant hem,

3. polismyndighet.

Den som får ta emot nöjdförklaring enligt andra stycket 1 eller 2 skall

så snart det kan ske erinra den dömde om hans rätt att avge sådan

förklaring samt upplysa den dömde om när och hur det kan ske. Det

åligger honom vidare att den dag, då nöjdförklaring först kan avges,

efterhöra om den dömde vill avge sådan förklaring.

7 § När nöjdförklaring avges skall vittne närvara. Den som har mottagit

förklaringen skall göra anteckning därom på domen eller på rättens bevis

om målets utgång, såvitt rör den dömde (domsbevis). Anteckningen skall

undertecknas av mottagaren, den dömde och vittnet.

8 § Nöjdförklaring gäller endast om den dömde har haft betänketid till

andra dagen efter den dag då domen avkunnades för honom vid rätten

eller på annat sätt delgavs honom och om den som skall ta emot

förklaringen har tillgång till domen eller domsbevis. Den dömde skall

beredas tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

Nöjdförklaring som har avgivits enligt denna lag får inte återkallas.

Har den dömde överklagat domen såvitt angår påföljden, skall

överklagandet anses återkallat genom nöjdförklaringen.

Avger den dömde nöjdförklaring inför sådan befattningshavare som

anges i 6 § andra stycket 1 eller 2, skall denne omedelbart befordra

domen till verkställighet. Avger den dömde nöjdförklaring inför

polismyndighet, skall den som tar emot förklaringen se till att den dömde

förpassas till särskilt ungdomshem.

9 § När domen får verkställas skall Statens institutionsstyrelse utan

dröjsmål förelägga den dömde att senast viss dag inställa sig vid det

särskilda ungdomshem där domen skall verkställas.

Om den dömde inte rättar sig efter eller inte kan nås av föreläggande

enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där han vistas på

begäran av Statens institutionsstyrelse förpassa honom till hemmet.

Den dömde får i väntan på förpassning förvaras i allmänt häkte eller i

polisarrest, om det är nödvändigt för att förpassningen skall kunna

säkerställas.

10 § Är den dömde när domen får verkställas häktad eller intagen på

särskilt ungdomshem med stöd av lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga, skall häktet eller det särskilda

ungdomshemmet omedelbart befordra domen till verkställighet och den

dömde skall omedelbart förpassas till det särskilda ungdomshem där

verkställigheten skall ske.

11 § I fråga om beräkning av den tid som verkställigheten skall pågå,

skall 19, 21 23 och 25 26 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid

m.m gälla i tillämpliga delar.

Så snart den dömde påbörjat verkställighet av ett förordnande om

överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem, skall Statens

institutionsstyrelse fastställa dagen för verkställighetens slut.

Genomförandet av verkställigheten

12 § Den dömde får hindras att lämna det särskilda ungdomshemmet och

i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig

för att verkställigheten skall kunna genomföras. Den dömdes

rörelsefrihet får också inskränkas när det behövs av hänsyn till andra

intagnas eller personalens säkerhet.

13 § Verkställigheten skall inledas på en låsbar enhet. Så snart

förhållandena medger det, skall den dömde överföras till vistelse under

öppnare former.

Frågan om den dömde kan överföras från låsbar enhet skall prövas

fortgående, dock minst en gång varannan månad.

14 § Bestämmelserna i 16, 17, 19 och 20 §§ lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga skall tillämpas även för den som

verkställer förordnande om överlämnande till vård vid särskilt

ungdomshem.

15 § Om det är särskilt påkallat av att den dömde uppträder våldsamt

eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas till

ordningen, får han hållas avskild från de övriga vid hemmet under

förutsättning att han står under fortlöpande uppsikt av personalen. Han

får dock inte hållas i sådan avskildhet längre tid än som är oundgängligen

nödvändigt och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

16 § Den dömde skall tillåtas att vistas utanför det särskilda

ungdomshemmet i den utsträckning som kravet på samhällsskydd

medger, om det bedöms lämpligt för att främja hans anpassning i

samhället. Därvid skall de villkor ställas som kan anses erforderliga.

Övriga bestämmelser

17 § Beslut enligt denna lag fattas av Statens institutionsstyrelse. I frågor

som avses i 13 och 16 §§ skall samråd ske med socialnämnden i den

dömdes hemort.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att föreståndaren för det särskilda ungdomshemmet får

meddela beslut enligt 13 och 16 §§ beträffande viss intagen.

18 § Beslut av Statens institutionsstyrelse i frågor som avses i 4, 9 och

11 §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Ett beslut av föreståndaren för det särskilda ungdomshem där den

dömde tagits in får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om

beslutet avser förstörande eller försäljning av egendom enligt 20 § lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

_______

Denna lag träder i kraft den

Remissinstanser- Påföljder för unga lagöverträdare

(Ds 1997:32)

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian Påföljder för

unga lagöverträdare, Ds 1997:32, avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Svea hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Göteborgs tingsrätt, Handens tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt,

Eskilstuna tingsrätt, Linköpings tingsrätt, Gävle tingsrätt, Kammarrätten

i Jönköping, Länsrätten i Örebro län, Länsrätten i Södermanlands län,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen Brottsförebyggande rådet, Brottsoffermyndig-

heten, Socialstyrelsen, Statens institutionsstyrelse, Juridiska

fakultetsnämnden vid Lunds universitet, Kriminologiska institutionen vid

Stockholms universitet, Svenska Kommunförbundet, Malmö kommun,

Växjö kommun, Uppsala kommun, Västerås kommun, Umeå kommun,

Tjänstemännens centralorganisation, Sveriges akademikers

centralorganisation, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund,

Föreningen Sveriges frivårdstjänstemän, Akademikerförbundet SSR,

Barnombudsmannen, Ungdomsstyrelsen, Organisationen för barnens rätt

i samhället, Rädda Barnens riksförbund, Riksorganisationen för anhöriga

till våldsdödade ungdomar samt Riksorganisationen för Hvb-hem.

Riksåklagaren har till sitt yttrande fogat remissyttranden från

åklagarmyndigheterna i Stockholm, Linköping, Malmö, Göteborg,

Västerås, Sundsvall och Umeå. Dessa myndigheter i vissa fall i sin tur

inhämtat yttranden från de lokala åklagarkamrarna.

SACO har lämnat ett yttrande från medlemsförbundet Sveriges

psykologförbund. TCO har lämnat ett yttrande från

Statstjänstemannaförbundet. Akademikerförbundet SSR har ingett ett

yttrande från SACOs samverkansorgan inom KVV och SIS som sitt eget

yttrande.

Falu kommun, Landstingsförbundet, Svenska arbetsgivarföreningen,

Landsorganisationen i Sverige och Riksförbundet för hem och skola har

inbjudits att lämna synpunkter men har avstått från att yttra sig. Barn-

och ungdomsdelegationen kommer att beredas tillfälle att yttra sig i

särskild ordning.

Vidare har professor Nils Jareborg, Uppsala universitet, inkommit med

synpunkter på förslaget.

Den utvidgade försöksverksamheten med

intensivövervakning med elektronisk kontroll

Sammanfattning

Den 1 januari 1997 utvidgades försöksverksamheten med

intensivövervakning med elektronisk kontroll till att gälla hela landet och

till att omfatta fängelsestraff på högst tre månader. Föreliggande rapport

är en delredovisning av ett regeringsuppdrag att utvärdera den fortsatta

försöksverksamheten. Undersökningen omfattar vissa delar av

verksamheten under det första halvåret 1997.

I den första delen av undersökningen redogörs för flödet av ärenden, från

dom till fullföljd verkställighet. Sammanfattningsvis visar

undersökningen följande:

- Under verksamhetens sex första månader erbjöds 4.269 personer att

ansöka om att avtjäna det utdömda fängelsestraffet i form av

intensivövervakning med elektronisk kontroll. Den yngste som erbjöds

var 18 år gammal, den äldste 77 år. Två av tre har tidigare lagförts för

brott och nästan hälften har tidigare dömts till fängelse.

- Nästan hälften av de som erbjöds delta var dömda för

trafikonykterhetsbrott och en av fem var dömd för misshandel. Den

"nya" gruppen dömda, de som dömts till fängelse i tre månader, utgjorde

418 personer, eller knappt tio procent av samtliga som erbjöds ansöka.

De som dömts till fängelse i en månad dominerar, de utgjorde 64 procent

av samtliga.

- Cirka 30 procent av dem som erbjöds att ansöka om att delta i

försöksverksamheten valde att inte ansöka. Personer med tidigare

kriminell belastning ansökte i mindre utsträckning än andra, äldre

ansökte något oftare än yngre och benägenheten att ansöka om att delta

var lägre bland dem som dömts för narkotikabrott eller stöldbrott än

bland andra.

- Visserligen ansökte de med längre strafftider i mindre utsträckning än

andra, men detta hänger samman med att de som dömts till två eller tre

månaders fängelse skiljer sig från övriga med avseende på bland annat

ålder, tidigare kriminell belastning och typ av brott i den aktuella domen.

Strafftiden hade i sig ingen betydelse för om den dömde skulle ansöka

eller inte.

- Lite drygt 12 procent av ansökningarna om att delta avslogs. Vanligaste

orsaken till att ansökan avslogs var att den dömde inte medverkat i den

utredning som skall föregå verkställigheten. Den näst vanligaste orsaken

till avslag var att den dömde ej bedömdes som lämplig att delta, på grund

av drogmissbruk eller att den dömde uppträdde aggressivt under

utredningen. Ofta anges fler än ett skäl till avslag. Det är t.ex. sällan som

den dömdes missbruk ensamt är orsak till att ansökan avslås, vanligtvis

är detta kombinerat med något annat skäl, som att den dömde obstruerar

eller på annat sätt inte medverkar under utredningen.

- I vart femte avslag (vilket motsvarar 2,6 procent av samtliga beslut som

tagits) anförs som skäl att den dömde inte hade eller kunnat ordna

lämplig sysselsättning eller bostad. Även detta skäl förekommer ofta i

kombination med någon annan orsak, som att den dömde ej medverkat

under utredningen.

- Sannolikheten för avslag samvarierar med den dömdes tidigare

kriminella belastning, med typ av brott i aktuell dom och med den

utdömda strafftiden. Ansökningar från dem som tidigare lagförts för brott

beviljas något mer sällan än andras. Så är också fallet för dem som dömts

till två eller tre månaders fängelse och för dem som dömts för

narkotikabrott eller stöldbrott. Detta hänger främst samman med att dessa

personer oftare än andra inte medverkar i frivårdens utredning.

- Andelen som ansöker om att delta och andelen som beviljas delta

varierar mellan olika frivårdsmyndigheter. I ett av de 43 distrikt som

handlägger dessa ärenden är andelen så låg som 48 procent och i ett annat

så hög som 91 procent. Vad gäller andelen som beviljas varierar denna

mellan 70 och 98 procent.

- Den främsta orsaken till de stora variationerna i andelen som ansöker

och andelen som beviljas delta, är att klientsammansättningen skiljer sig

mellan olika distrikt. Genomgående gäller att i storstadsdistrikten, där

andelen av de dömda som är tidigare kriminellt belastade är

jämförelsevis hög, är andelen av de som erbjuds som påbörjar

verkställighet i intensivövervakning lägre än på andra orter.

- I undersökningen framhålls dock att det kan finnas andra orsaker som

bidrar till de stora variationerna. Bland annat nämns möjligheten att

förmågan och beredvilligheten att ordna sysselsättning till dem utan

arbete och tålamod med dem som missköter sig under utredningen, kan

variera mellan olika frivårdsmyndigheter.

- Under verkställigheten har frivården (eller någon av frivården anlitat

biträde) gjort i genomsnitt 2,6 oanmälda hembesök i veckan hos de

dömda och i genomsnitt genomfört 2,9 utandningsprov i veckan för att

kontrollera efterlevnaden av förbudet att använda alkohol.

- Andelen verkställigheter som avbrutits p.g.a. den dömdes

misskötsamhet uppgick till fem procent. Det vanligast förekommande

skälet till avbrott var att den dömde använt alkohol. Det föreligger ett

visst samband mellan strafftidens längd och sannolikheten för att

intensivövervakningen skall avbrytas. De som dömts till tre månaders

fängelse missköter sig i något högre utsträckning än andra, men även

bland dem fullföljer mer än 90 procent verkställigheten tiden ut.

I undersökningen redovisas också vissa resultat från en

enkätundersökning som syftar till att mäta inställningen till olika delar av

verkställigheten hos dem som avtjänar straffet i form av

intensivövervakning med elektronisk kontroll. Av denna redovisning

framgår bl.a. följande:

- Mycket få av de som verkställt straffet i intensivövervakning ångrar sitt

beslut och nästan alla skulle rekommendera en vän i samma situation att

ansöka om att delta. Majoriteten av de som svarat anser att

intensivövervakning är i stort sett lika strängt som ett fängelsestraff.

- Skillnaden i inställningen till påföljdens straffvärde mellan dem som

dömts till ett kort och dem som dömts till ett något längre fängelsestraff

är liten.

- Mycket få upplever att risken för upptäckt om man bryter mot

utegångsförbudet är liten. Den stora majoriteten upplever i stället risken

som mycket eller extremt stor. Risken för upptäckt om man bryter mot

förbudet att använda alkohol upplevs som något mindre, men majoriteten

upplever risken som mycket eller extremt stor också då. Upptäcktsrisken

om man lämnar sysselsättningsplatsen utan tillstånd upplevs av mindre

än hälften som stor och av 13 procent som mycket liten.

I den avslutande delen av undersökningen redovisas resultat från en

delundersökning om syftar till att närmare belysa orsakerna till varför

relativt många inte ansöker om att delta i försöksverksamheten med

elektronisk kontroll. Där framgår bl.a. följande:

- Det absolut vanligast förekommande skälet för att inte ansöka om att

delta i försöksverksamheten, är att man uppfattar verkställighet i anstalt

som mindre betungande än verkställighet i det egna hemmet. Många

pekar på de oanmälda hembesöken och känslan av ensamhet som

huvudorsak till att de valt att inte ansöks.

- Undersökningen pekar också på att det finns de som inte ansökt därför

att de uppfattat informationen från frivårdsmyndigheterna så att de inte

ansett det vara ide att ens ansöka. Bland annat pekar somliga på att de

inte tror sig ha råd att betala avgiften om 50 kronor per dag under

verkställigheten och några menar att de inte ansökt därför att de saknat

ordnad sysselsättning.

I utvärderingen har ännu inte funnits tid till att närmare analysera

kostnaderna för elektronisk övervakning. I en tidigare rapport gjordes

bedömningen att den faktiska kostnaden per övervakningsdygn och

person inte skulle behöva överstiga 450 kronor.

Förutsättningarna för att kostnaden skulle stanna vid denna nivå var att

antalet övervakade klienter per dygn i relation till antalet personer som

anställts med anledning av försöksverksamheten, var minst åtta. Detta är

av allt att döma också Kriminalvårdsstyrelsens bedömning. I deras

budgetanalys inför den utvidgade försöksverksamheten används just

denna personaltäthet (minst åtta klienter per frivårdsinspektör) som

nyckeltal för de ekonomiska bedömningarna.

Det finns dock skäl att anta att de faktiska kostnaderna, i vart fall under

de sex första månaderna av den utvidgade försöksverksamheten, varit

något högre än vad som initialt beräknats. Det finns flera skäl för detta

antagande och här pekas på två:

- Vid många av frivårdsmyndigheterna har antalet klienter per

frivårdsinspektör genomsnittligt varit betydligt lägre än vad som angetts

som det optimala, dvs. minst åtta. Visserligen är det nödvändigt att bygga

upp en basorganisation vid var och en av myndigheterna för denna

verksamhet, även i de distrikt där klientunderlaget är förhållandevis litet,

men med mer samarbete och samordning mellan frivårdsmyndigheter

med närliggande verksamhetsområden kan det antas att effektiviteten

hade kunnat vara större.

- Den tekniska utrustningen, som inköptes inför den utvidgade

försöksverksamheten, har inte fungerat tillfredsställande. Problemen har

dock inte varit av den natur att den dömde lämnats obevakad i bostaden. I

stället har antalet falsklarm och larm om att delar av den tekniska

utrustningen behöver bytas ut, förekommit relativt ofta. Detta har i sin tur

lett till att frivårdspersonal har tvingats göra onödiga, ibland mycket

tidskrävande, resor för att kontrollera att tekniken fungerat hos den

dömde.

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om verkställighet av sluten ungdomsvård

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag avser verkställighet av sluten ungdomsvård enligt 31

kap. 1 a § brottsbalken. Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall ske

vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga.

2 § Verkställigheten av sluten ungdomsvård skall utformas så att den

dömdes anpassning i samhället främjas och att de skadliga följderna av

frihetsberövandet motverkas.

3 § Statens institutionsstyrelse ansvarar för verkställigheten.

Verkställigheten skall planläggas och genomföras i nära samarbete med

socialnämnden i den dömdes hemort.

Intagning m.m.

4 § Verkställigheten inleds genom att den dömde tas in på ett sådant

särskilt ungdomshem som avses i 1 §.

5 § Verkställigheten får inledas om den dömde inte inom föreskriven

tid har överklagat domen när det gäller påföljden. Detta gäller även om

åklagaren eller målsäganden har överklagat domen.

6 § Verkställigheten får inledas omedelbart, om den dömde före

överklagandetidens utgång förklarar att han avstår från att överklaga

domen när det gäller påföljden och medger att den får verkställas

(nöjdförklaring).

Nöjdförklaring får lämnas inför

1. chefen för häktet, av den som är häktad,

2. den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem, av den som är

intagen vid ett sådant hem,

3. en polismyndighet.

Nöjdförklaring enligt andra stycket 1 eller 2 får lämnas även inför en

annan tjänsteman vid ett häkte eller ett särskilt ungdomshem som har

förordnats att ta emot en sådan förklaring.

En tjänsteman som avses i andra stycket 1 eller 2 eller tredje stycket

skall så snart det kan ske upplysa den dömde om att han har rätt att lämna

en sådan förklaring samt om när och hur det kan ske. En sådan

tjänsteman är vidare skyldig att den dag, då nöjdförklaring först kan

lämnas, fråga om den dömde vill lämna en sådan förklaring.

7 § När nöjdförklaring lämnas skall ett vittne närvara. Den som har

tagit emot förklaringen skall anteckna detta på domen eller på rättens

bevis om målets utgång, såvitt rör den dömde (domsbevis).

Anteckningen skall undertecknas av mottagaren, den dömde och vittnet.

8 § En nöjdförklaring gäller endast om den dömde har haft betänketid

till andra dagen efter den dag då domen avkunnades för honom vid rätten

eller på annat sätt delgavs honom och om den som skall ta emot

förklaringen har tillgång till domen eller domsbevis. Den dömde skall

ges tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

En nöjdförklaring som har lämnats enligt denna lag får inte tas tillbaka.

Har den dömde överklagat domen när det gäller påföljden, skall

överklagandet anses återkallat genom nöjdförklaringen.

Lämnar den dömde nöjdförklaring inför en sådan tjänsteman som

avses i 6 § andra stycket 1 eller 2 eller tredje stycket, skall denne

omedelbart se till att domen verkställs. Lämnar den dömde

nöjdförklaring inför en polismyndighet, skall den som tar emot

förklaringen se till att den dömde transporteras till det särskilda

ungdomshem där verkställigheten skall ske.

9 § När domen får verkställas skall Statens institutionsstyrelse

förelägga den dömde att senast en viss dag inställa sig vid det särskilda

ungdomshem som styrelsen bestämmer. Statens institutionsstyrelse skall

se till att intagning sker så snart som möjligt efter det att domen får

verkställas.

Om den dömde inte rättar sig efter eller inte kan nås av ett

föreläggande enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där

han vistas på begäran av Statens institutionsstyrelse transportera honom

till hemmet.

Den dömde får i väntan på transport förvaras i häkte eller i polisarrest,

om det är nödvändigt för att transporten skall kunna säkerställas.

10 § Är den dömde, när domen får verkställas, häktad eller intagen på

ett särskilt ungdomshem med stöd av lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga, skall häktet eller det särskilda

ungdomshemmet omedelbart se till att domen verkställs och att den

dömde omedelbart transporteras till det särskilda ungdomshem som

Statens institutionsstyrelse betämmer.

11 § I fråga om beräkning av den tid som verkställigheten skall pågå,

skall 19, 21 23 och 25 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid

m.m. tillämpas på motsvarande sätt.

Så snart domen på sluten ungdomsvård har börjat verkställas, skall

Statens institutionsstyrelse fastställa dagen för verkställighetens slut.

Styrelsen skall fastställa en ny sådan slutdag om omständigheterna ger

anledning till det.

Genomförande av verkställigheten

12 § Den dömde skall ges nödvändig vård och behandling och ges

tillfälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse

utomhus.

13 § Den dömde får hindras att lämna det särskilda ungdomshemmet

och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är

nödvändig för att verkställigheten skall kunna genomföras. Den dömdes

rörelsefrihet får också inskränkas, när det behövs av hänsyn till andra

intagnas eller personalens säkerhet.

14 § Verkställigheten skall inledas på en låsbar enhet. Så snart

förhållandena medger det, skall den dömde ges möjlighet till vistelse

under öppnare former.

Frågan om den dömde kan ges möjlighet till vistelse under öppnare

former skall prövas fortlöpande, dock minst en gång varannan månad.

15 § Vad som sägs i 16, 17, 19 och 20 §§ lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga skall gälla även för den som är

föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård.

16 § Den dömde har rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och ta

emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den dömde får

dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra säkerheten

vid det särskilda ungdomshemmet eller kan motverka hans anpassning i

samhället eller annars vara till skada för honom eller någon annan.

17 § Om det är särskilt påkallat av att den dömde uppträder våldsamt

eller är så påverkad av berusningsmedel att han inte kan hållas till

ordningen, får han hållas avskild från de övriga vid hemmet under

förutsättning att han står under fortlöpande uppsikt av personalen. Han

får dock inte hållas i sådan avskildhet längre tid än som är absolut

nödvändigt och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

18 § Den dömde skall tillåtas att vistas utanför det särskilda

ungdomshemmet i den utsträckning som kravet på samhällsskydd

medger, om det bedöms lämpligt för att främja hans anpassning i

samhället eller det annars finns särskilda skäl. Därvid skall de villkor

ställas som kan anses nödvändiga.

Tid för vistelse utanför det särskilda ungdomshemmet enligt första

stycket skall räknas in i verkställighetstiden.

Bestämmelser om hälso- och sjukvård

19 § Om den dömde behöver hälso- och sjukvård, skall han vårdas

enligt de anvisningar som ges av läkare. Kan nödvändig undersökning

och behandling inte lämpligen genomföras vid det särskilda

ungdomhemmet, bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs,

får den dömde föras över till ett allmänt sjukhus. Får någon som tillhör

hälso- och sjukvårdspersonalen och är verksam vid ett särskilt

ungdomshem kännedom om att den dömde har en sådan smittsam

sjukdom som enligt smittskyddslagen (1988:1472) utgör en

samhällsfarlig sjukdom, skall den som förestår hemmet underrättas, om

det inte står klart att det inte finns risk för smittspridning. Föreskrifter om

psykiatrisk tvångsvård ges i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård.

Om det finns anledning till det, skall den som enligt första stycket

vistas utanför det särskilda ungdomshemmet stå under bevakning eller

vara underkastad särskilda föreskrifter. Tiden för sådan vistelse skall

räknas in i verkställighetstiden.

I fråga om behandlingen av den som har förts över till en sådan

sjukvårdsinrättning som avses i 6 § första stycket andra meningen lagen

om rättspsykiatrisk vård för frivillig psykiatrisk vård, tillämpas

föreskrifterna i 18 24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

samt bestämmelserna i 8 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk vård

om befogenhet för Statens institutionsstyrelse att besluta om särskilda

restriktioner.

Polishandräckning

20 § Polismyndigheten skall på begäran av den som förestår vården vid

ett särskilt ungdomshem lämna biträde för att söka efter och hämta

tillbaka den som dömts till sluten ungdomsvård om den dömde avvikit

eller för att ombesörja förflyttning av honom.

Underrättelse till målsägande

21 § Om den dömde undergår sluten ungdomsvård för ett brott som har

riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden

tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om vid vilket särskilt

ungdomshem den dömde befinner sig samt om han förflyttas, vistas

utanför det särskilda ungdomshemmet eller rymmer.

Har målsäganden begärt underrättelse skall den lämnas så tidigt som

möjligt. Underrättelsen skall utformas på ett sätt som är lämpligt med

hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall.

Underrättelse behöver inte lämnas om den kan befaras medföra fara för

den dömdes liv eller hälsa. Detsamma gäller om en vistelse utanför det

särskilda ungdomshemmet på grund av bevakning eller omständigheterna

i övrigt har en sådan utformning att en underrättelse framstår som

uppenbart obehövlig.

Övriga bestämmelser

22 § Beslut enligt denna lag fattas av Statens institutionsstyrelse. I

frågor som avses i 14 och 18 §§ skall samråd ske med socialnämnden i

den dömdes hemort om det inte är uppenbart obehövligt.

Beslut i frågor enligt denna lag gäller omedelbart, om inte något annat

förordnas.

23 § Beslut av Statens institutionsstyrelse enligt denna lag i särskilda

fall får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att nio nya paragrafer skall införas 27 kap. 2 a §, 28 kap. 2 a och 5

a §§, 31 kap. 1 a §, 34 kap. 7 §, 35 kap. 10 § samt 38 kap. 14, 15 och

16 §§,

dels att 26 kap. 5, 6, 7, 9 16 och 19 §§, 27 kap. 4 och 6 §§, 28 kap. 3,

5, 6 a och 9 §§, 30 kap. 5 och 7 9 §§, 31 kap. 1 §, 33 kap. 5 §, 34 kap. 1,

4 6, 10 och 11 §§, 37 kap. 7 och 10 §§ samt 38 kap. 1, 2, 2 a, 3, 6, 8, 9,

12, och 13§§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 kap.

5 §

Den som dömts till fängelse skall

för verkställighet av straffet intagas

i kriminalvårdsanstalt. Härom är

särskilt stadgat.

Den som dömts till fängelse skall

för verkställighet av straffet tas in i

kriminalvårdsanstalt om inte annat

är särskilt föreskrivet.

6 §

Den som avtjänar fängelse på

viss tid får medges villkorlig

frigivning. Villkorlig frigivning får

dock inte ske från fängelse som har

dömts ut enligt 28 kap. 3 § eller

från ett förvandlingsstraff för böter.

Om strafftiden är högst ett år, får

villkorlig frigivning ske tidigast när

två tredjedelar av strafftiden, dock

minst två månader, har avtjänats.

Om strafftiden är längre än ett år

men kortare än två år, får villkorlig

frigivning ske tidigast när åtta

månader samt en tredjedel av den

tid som överstiger ett år har

avtjänats.

Om strafftiden är två år eller mer

och annat inte följer av 6 a §, får

villkorlig frigivning ske tidigast när

halva strafftiden har avtjänats.

Om den dömde begär det, kan

frigivningen uppskjutas till senare

tidpunkt än som följer av andra-

fjärde styckena.

Den som avtjänar fängelse på

viss tid skall, om inte annat följer

av andra eller tredje stycket eller

av 7 §, friges villkorligt när två

tredjedelar av strafftiden, dock

minst en månad, har avtjänats.

Villkorlig frigivning får inte ske

från fängelse som har dömts ut

enligt 28 kap. 3 § eller från ett

förvandlingsstraff för böter.

Om den dömde begär det, får den

villkorliga frigivningen skjutas upp

till en senare tidpunkt än den som

följer av första stycket eller av 7 §.

7 §

Vid prövning av frågan, om den

villkorliga frigivningen bör ske

senare än vid den tidigaste tidpunkt

som anges i 6 eller 6 a §, skall det

särskilt beaktas om

förutsättningarna för den intagnes

anpassning i samhället framstår

som speciellt ogynnsamma med

hänsyn till

frigivningsförhållandena, hans

uppförande under anstaltsvistelsen

eller andra särskilda

omständigheter.

Bryter den dömde i väsentlig

utsträckning mot vad som gäller för

verkställigheten i anstalt, får

tidpunkten för villkorlig frigivning

senareläggas.

Senareläggning får ske med

högst femton dagar varje gång.

Vid prövning av frågan om

senareläggning skall beaktas om

förseelsen får eller kan bedömas få

andra negativa följder för den

dömde.

9 §

Beträffande den som har dömts

till fängelse i lägst två år prövar

Kriminalvårdsnämnden frågan om

villkorlig frigivning från straffet

eller, om annat straff samtidigt

verkställs, från den sammanlagda

strafftiden.

Kriminalvårdsstyrelsen eller

annan som styrelsen efter

regeringens bemyndigande

föreskriver får påkalla att

Kriminalvårdsnämnden även i

annat fall prövar frågan om

villkorlig frigivning. Påkallas inte

prövning skall den dömde friges vid

den tidpunkt då villkorlig frigivning

enligt 6 § andra och tredje styckena

tidigast kan ske.

Beslut om villkorlig frigivning

som inte har gått i verkställighet

kan ändras, om den dömde begär

att frigivningen skall uppskjutas

eller det annars föranleds av

ändrade förhållanden.

Kriminalvårdsstyrelsen fattar

beslut i fråga om att skjuta upp den

villkorliga frigivningen enligt 6 §

tredje stycket och att senarelägga

den villkorliga frigivningen enligt

7 §.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att någon annan

kriminalvårdsmyndighet än

Kriminalvårdsstyrelsen får fatta

beslut i fråga om att skjuta upp

eller att senarelägga den villkorliga

frigivningen.

Beslut i frågor som avses i första

stycket gäller direkt om inte något

annat förordnas.

10 §

För den som villkorligt friges

gäller en prövotid av ett år. I beslut

om villkorlig frigivning som

meddelas av Kriminalvårds-

nämnden kan dock fastställas en

längre prövotid, högst tre år.

Efter den villkorliga frigivningen

gäller en prövotid som motsvarar

den strafftid som återstår vid

frigivningen, dock minst ett år.

11 §

I anslutning till att villkorlig

frigivning äger rum eller senare kan

beslutas att den villkorligt frigivne

skall stå under övervakning, om det

bedöms som påkallat. Beslut om

övervakning meddelas av frivårds-

myndighet i Kriminalvårdsverket.

Har övervakning beslutats men

bedöms därefter att övervakningen

inte längre är påkallad, får

övervakningsnämnden besluta att

övervakningen skall upphöra.

Övervakningen skall utan något

särskilt beslut upphöra sedan ett år

av prövotiden har förflutit, om inte

annat följer av 18 §.

Det kan i anslutning till att

villkorlig frigivning äger rum eller

senare beslutas att den villkorligt

frigivne skall stå under

övervakning, om det bedöms som

påkallat. Beslut om övervakning

meddelas av den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Har

övervakning beslutats men bedöms

därefter att övervakningen inte

längre är påkallad, får

övervakningsnämnden besluta att

övervakningen skall upphöra.

Övervakningen skall utan något

särskilt beslut upphöra sedan ett år

av prövotiden har förflutit, om inte

annat följer av 18 §.

12 §

Övervakningen och kriminal-

vården i frihet i övrigt bedrivs

under ledning av frivårdsmyndig-

heten. Myndigheten förordnar

också övervakare och kan vid

behov förordna en eller flera

personer att biträda vid över-

vakningen.

Övervakningen och kriminal-

vården i frihet i övrigt bedrivs

under ledning av den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Myn-

digheten förordnar också över-

vakare och kan vid behov förordna

en eller flera personer att biträda

vid övervakningen.

13 §

Den frigivne skall, om han står

under övervakning, hålla

övervakaren underrättad om sin

bostad, sin arbetsanställning och

andra förhållanden av betydelse för

övervakningen, på kallelse inställa

sig hos övervakaren och i övrigt

enligt hans anvisningar upprätthålla

förbindelse med honom. I den mån

frivårdsmyndigheten har bestämt

det, gäller vad som nyss har sagts

om övervakaren även tjänsteman

vid frivårdsmyndigheten eller annan

person.

Den frigivne skall, om han står

under övervakning, hålla

övervakaren underrättad om sin

bostad, sin arbetsanställning och

andra förhållanden av betydelse för

övervakningen, på kallelse inställa

sig hos övervakaren och i övrigt

enligt hans anvisningar upprätthålla

förbindelse med honom. I den mån

den lokala kriminalvårds-

myndigheten har bestämt det, gäller

vad som nyss har sagts om

övervakaren även tjänsteman vid

den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten eller annan person.

14 §

Den frigivne skall under

prövotiden iaktta skötsamhet, efter

förmåga söka försörja sig samt i

övrigt ställa sig till efterrättelse vad

som åligger honom enligt denna

balk eller enligt föreskrift eller

anvisning som meddelats med stöd

därav. Han är skyldig att på kallelse

inställa sig hos frivårdsmyndig-

heten. Har han förpliktats ersätta

genom brottet uppkommen skada,

skall han göra vad i hans förmåga

står att fullgöra denna skyldighet.

När den frigivne står under

övervakning, skall frivårdsmyndig-

heten genom tillsyn och förmedling

av stöd och hjälp verka för att

denne inte återfaller i brott och för

att hans anpassning i samhället

även i övrigt främjas. Frivårds-

myndigheten skall för detta

ändamål fortlöpande hålla sig

underrättad om den frigivnes

livsföring och om hans

förhållanden i övrigt.

Den frigivne skall under

prövotiden vara skötsam, efter

förmåga försöka försörja sig samt i

övrigt rätta sig efter vad som

åligger honom enligt denna balk

eller enligt föreskrifter eller

anvisningar som meddelats med

stöd av den. Han är skyldig att på

kallelse inställa sig hos den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Har han

förpliktats att ersätta genom brottet

uppkommen skada, skall han göra

vad han kan för att fullgöra denna

skyldighet.

När den frigivne står under

övervakning, skall den lokala

kriminalvårdsmyndigheten genom

tillsyn och förmedling av stöd och

hjälp verka för att den frigivne inte

återfaller i brott och för att hans

anpassning i samhället även i övrigt

främjas. Den lokala kriminalvårds-

myndigheten skall för detta

ändamål fortlöpande hålla sig

underrättad om den frigivnes

livsföring och om hans

förhållanden i övrigt.

15 §

När det finns skäl att anta att den

frigivne för sin anpassning i

samhället behöver stöd av en

särskild föreskrift om vad han har

att iaktta under prövotiden, får en

sådan föreskrift meddelas för viss

tid eller tills vidare. Särskild

föreskrift får avse

1. vistelseort eller bostad under

viss tid, högst ett år åt gången,

2. arbetsanställning, annan

förvärvsverksamhet eller

utbildning,

3. läkarvård, nykterhetsvård eller

annan vård eller behandling i eller

utom sjukhus eller annan dylik

inrättning.

När det finns skäl att anta att den

frigivne för sin anpassning i

samhället behöver stöd av en

särskild föreskrift om vad han skall

iaktta under prövotiden, får en

sådan föreskrift meddelas för en

viss tid eller tills vidare. Särskild

föreskrift får avse

1. vistelseort eller bostad under

viss tid, högst ett år åt gången,

2. arbetsanställning, annan

förvärvsverksamhet eller

utbildning,

3. läkarvård, nykterhetsvård eller

annan vård eller behandling i eller

utanför sjukhus eller annan dylik

inrättning.

Om den frigivne skall undergå vård eller behandling enligt första

stycket 3, får det föreskrivas att han därvid skall vara skyldig att lämna

blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påverkad

av beroendeframkallande medel.

Har den frigivne förpliktats

ersätta genom brottet uppkommen

skada, må meddelas föreskrifter

rörande tid och sätt för

skadeståndsskyldighetens full-

görande i den mån sådana

föreskrifter ej med hänsyn till den

frigivnes ekonomiska situation och

övriga omständigheter kan antagas

motverka hans anpassning i

samhället.

Om den frigivne står under

övervakning, får särskild föreskrift

meddelas om vad som skall gälla

för denna. I sådan föreskrift får

anges på vilket sätt och i vilken

omfattning den frigivne skall hålla

kontakt med övervakaren eller

frivårdsmyndigheten. Vidare får

föreskrivas skyldighet för den

frigivne att lämna underrättelse till

övervakaren eller frivårdsmyndig-

heten om utevaro från arbetsplats,

skola eller annan i föreskriften

angiven verksamhet eller inrättning.

Har den frigivne förpliktats att

ersätta genom brottet uppkommen

skada, får föreskrifter meddelas om

tid och sätt för skadestånds-

skyldighetens fullgörande i den

utsträckning sådana föreskrifter

inte med hänsyn till den frigivnes

ekonomiska situation och övriga

omständigheter kan antas motverka

hans anpassning i samhället.

Om den frigivne står under

övervakning, får särskild föreskrift

meddelas om vad som skall gälla

för övervakningen. I en sådan

föreskrift får anges på vilket sätt

och i vilken omfattning den frigivne

skall hålla kontakt med

övervakaren eller den lokala

kriminalvårdsmyndigheten. Vidare

får föreskrivas skyldighet för den

frigivne att lämna underrättelse till

övervakaren eller den lokala

kriminalvårdsmyndigheten om att

han uteblivit från en arbetsplats,

skola eller annan i föreskriften

angiven verksamhet eller inrättning.

16 §

Föreskrift enligt 15 § meddelas

av övervakningsnämnd. Frivårds-

myndigheten får meddela sådan

föreskrift för tiden intill dess

nämnden har beslutat i frågan.

Vidare får kriminalvårdsnämnden

meddela sådan föreskrift i beslut

om villkorlig frigivning.

Föreskrift enligt 15 § meddelas

av övervakningsnämnd. Den lokala

kriminalvårdsmyndigheten får

meddela sådan föreskrift för tiden

intill dess nämnden har beslutat i

frågan.

Om den frigivnes utveckling och personliga förhållanden i övrigt

föranleder det, får övervakningsnämnden ändra eller upphäva meddelad

föreskrift eller meddela ny föreskrift.

19 §

Har den frigivne allvarligt

åsidosatt sina åligganden och kan

det antas att han inte kommer att

låta rätta sig genom någon annan

åtgärd som övervakningsnämnden

kan vidta, får nämnden förklara den

villkorligt medgivna friheten

förverkad till en tid av högst en

månad varje gång.

Har den frigivne allvarligt

åsidosatt sina åligganden och kan

det antas att han inte kommer att

låta rätta sig genom någon annan

åtgärd som övervakningsnämnden

kan vidta, får nämnden förklara den

villkorligt medgivna friheten

förverkad till en tid av högst femton

dagar varje gång.

27 kap.

2 a §

Villkorlig dom får, om den

tilltalade samtycker till det, förenas

med en föreskrift om

samhällstjänst. En sådan föreskrift

skall avse skyldighet att utföra

oavlönat arbete i lägst fyrtio och

högst tvåhundrafyrtio timmar.

När rätten meddelar en föreskrift

om samhällstjänst skall den i

domslutet ange hur långt

fängelsestraff som skulle ha dömts

ut, om fängelse i stället hade valts

som påföljd.

En föreskrift om samhällstjänst

får ändras eller upphävas på talan

av åklagare, när det finns skäl till

det.

4 §

Den dömde skall under

prövotiden iakttaga skötsamhet och

efter förmåga söka försörja sig.

Den dömde skall under prövotiden

vara skötsam och efter förmåga

försöka försörja sig.

Om den villkorliga domen har

förenats med samhällstjänst skall

den dömde fullgöra

samhällstjänsten enligt en

arbetsplan som upprättas av den

lokala kriminalvårdsmyndigheten.

6 §

Iakttager den dömde icke vad

som åligger honom till följd av den

villkorliga domen, må domstol, om

åklagare före prövotidens utgång

anhängiggör talan därom, efter

omständigheterna

1. besluta att varning skall

meddelas den dömde,

2. meddela föreskrift enligt 5 §

eller ändra tidigare meddelad

föreskrift,

3. undanröja den villkorliga

domen och bestämma annan påföljd

för brottet.

Åtgärd enligt första stycket 1

eller 2 må ej beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjes den villkorliga

domen, skall vid påföljdens

bestämmande skälig hänsyn tagas

till böter som ådömts enligt 2 § och

34 kap. 5 §.

Om den dömde inte iakttar vad

som åligger honom enligt den

villkorliga domen, får domstolen,

under förutsättning att en åklagare

före prövotidens slut har begärt

det, efter omständigheterna

1. besluta att varning skall

meddelas den dömde,

2. meddela föreskrift enligt 5 §

eller ändra tidigare meddelad

föreskift,

3. undanröja den villkorliga

domen och bestämma annan påföljd

för brottet.

Åtgärd enligt första stycket 1

eller 2 får inte beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjs den villkorliga

domen, skall vid påföljdens

bestämmande skälig hänsyn tas till

böter som dömts ut enligt 2 § och

34 kap. 5 § samt till vad den dömde

undergått till följd av föreskrift om

samhällstjänst. Härvid får dömas

till fängelse på kortare tid än som

är föreskrivet för brottet. Har

uppgift som avses i 2 a § andra

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

28 kap.

2 a §

Skyddstillsyn får, om den

tilltalade samtycker till det, förenas

med en föreskrift om

samhällstjänst. En sådan föreskrift

skall avse skyldighet att utföra

oavlönat arbete i lägst fyrtio och

högst tvåhundrafyrtio timmar.

När rätten meddelar en föreskrift

om samhällstjänst skall den i

domslutet ange hur långt

fängelsestraff som skulle ha dömts

ut, om fängelse i stället hade valts

som påföljd.

Övervakningsnämnden får ändra

eller upphäva en föreskrift om

samhällstjänst, när det finns skäl

till det.

3 §

Skyddstillsyn får förenas med fängelse i lägst fjorton dagar och högst tre

månader.

Om rätten dömer till fängelse

jämte skyddstillsyn får den inte

samtidigt döma till böter enligt 2 §.

Om förhållandena påkallar det,

får rätten förordna att domen på

fängelse skall gå i verkställighet

utan hinder av att den inte har

vunnit laga kraft.

Om rätten förenar skyddstillsyn

med fängelse, får den inte samtidigt

döma till böter enligt 2 § eller

meddela föreskrift om

samhällstjänst.

Om förhållandena kräver det, får

rätten förordna att domen på

fängelse skall gå i verkställighet

trots att den inte har vunnit laga

kraft.

5 §

Skyddstillsyn skall vara förenad med övervakning från dagen för domen.

Rätten får dock förordna att övervakningen skall anstå till dess domen

har vunnit laga kraft mot den dömde. Om domen överklagas, kan högre

rätt förordna att vidare verkställighet inte får äga rum.

Övervakningen skall upphöra

utan något särskilt förordnande när

ett år av prövotiden har förflutit,

om inte annat följer av fjärde

stycket eller av 7 eller 9 §.

Har verkställigheten avbrutits till

följd av beslut av högre rätt men

döms den tilltalade därefter ändå till

skyddstillsyn, skall den tid under

vilken verkställighet ej ägt rum inte

räknas in i prövotiden eller den tid

som anges i andra stycket.

Övervakningen skall upphöra

utan något särskilt förordnande när

ett år av prövotiden har förflutit,

om inte annat följer av fjärde

stycket eller av 5 a, 7 eller 9 §.

Har verkställigheten avbrutits till

följd av beslut av högre rätt men

döms den tilltalade därefter ändå till

skyddstillsyn skall den tid under

vilken verkställighet inte ägt rum

inte räknas in i prövotiden eller den

tid som anges i andra stycket.

Har skyddstillsyn förenats med behandlingsplan som den dömde har

åtagit sig att följa, får rätten i domen förordna om längre övervakningstid

än vad som anges i andra stycket. Tiden får dock inte sättas längre än vad

som behövs för att behandlingen skall kunna slutföras och får inte

överstiga prövotiden.

5 a §

Har skyddstillsyn förenats med

en föreskrift om samhällstjänst

skall den dömde fullgöra

samhällstjänsten enligt en

arbetsplan som upprättas av den

lokala kriminalvårdsmyndigheten.

Om det behövs för att den dömde

skall stå under övervakning till dess

samhällstjänsten fullgjorts, får

övervakningsnämnden besluta om

övervakning av den dömde under

viss tid efter det att ett år av

prövotiden har förflutit, dock längst

till prövotidens utgång.

6 a §

I fall som avses i 30 kap. 9 § andra

stycket 3 skall rätten, om den

planerade behandlingen är av

avgörande betydelse för att döma

till skyddstillsyn, i domslutet ange

hur långt fängelsestraff som skulle

ha ådömts, om fängelse i stället

hade valts som påföljd.

I fall som avses i 30 kap. 9 § andra

stycket 3 skall rätten, om den

planerade behandlingen är av

avgörande betydelse för att döma

till skyddstillsyn, i domslutet ange

hur långt fängelsestraff som skulle

ha dömts ut, om fängelse i stället

hade valts som påföljd.

I sådant fall skall vidare i domen alltid meddelas föreskrift om den

behandlingsplan som den dömde har åtagit sig att följa.

I samband med en sådan

behandlingsplan får föreskrivas att

den som ansvarar för behandlingen

skall anmäla till frivårdsmyndig-

heten och åklagaren om den dömde

allvarligt åsidosätter sina

åligganden enligt planen.

I samband med en sådan

behandlingsplan får föreskrivas att

den som ansvarar för behandlingen

skall anmäla till den lokala

kriminalvårdsmyndigheten och

åklagaren, om den dömde allvarligt

åsidosätter sina åligganden enligt

planen.

9 §

Undanröjs skyddstillsynen, skall

rätten bestämma annan påföljd för

brottet. Därvid skall skälig hänsyn

tas till vad den dömde har undergått

till följd av domen på skyddstillsyn

samt till böter eller fängelse som

ådömts enligt 2 eller 3 § eller 34

kap. 6 §. I fall som här avses får

fängelse ådömas på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 6 a § första

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse ådöms, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

Finnas tillräckliga skäl ej

föreligga att undanröja

skyddstillsynen, må rätten i stället

besluta åtgärd som avses i 7 §.

Sådan åtgärd må ej beslutas efter

prövotidens utgång.

Undanröjs skyddstillsynen, skall

rätten bestämma annan påföljd för

brottet. Därvid skall skälig hänsyn

tas till vad den dömde har undergått

till följd av domen på skyddstillsyn

samt till böter eller fängelse som

dömts ut enligt 2 eller 3 § eller 34

kap. 6 §. I fall som här avses får

dömas till fängelse på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 2 a § andra

stycket eller 6 a § första stycket

lämnats i domen skall rätten, om

den dömer till fängelse, beakta

detta när straffets längd bestäms.

Om det inte finns tillräckliga skäl

för att undanröja skyddstillsynen,

får rätten i stället besluta om en

åtgärd som avses i 7 §. En sådan

åtgärd får inte beslutas efter

prövotidens utgång.

30 kap.

5 §

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl.

För brott som någon begått innan

han fyllt arton år får rätten döma till

fängelse endast om det finns

synnerliga skäl. Att rätten därvid i

vissa fall skall bestämma påföljden

till sluten ungdomsvård i stället för

fängelse framgår av 31 kap. 1 a §.

För brott som någon begått efter det att han fyllt arton men innan han

fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn

till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det.

7 §

Vid val av påföljd skall rätten som skäl för villkorlig dom beakta om

det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra

sig skyldig till fortsatt brottslighet.

Såsom särskilda skäl för

villkorlig dom i stället för fängelse

kan rätten beakta, om den tilltalade

samtycker till att domen förenas

med en föreskrift om samhällstjänst

och en sådan föreskrift är lämplig

med hänsyn till den tilltalades

person och övriga omständigheter.

8 kap.

Villkorlig dom skall förenas med

dagsböter, om inte ett bötesstraff

med hänsyn till andra följder av

brottet skulle drabba den tilltalade

alltför hårt eller om det finns andra

särskilda skäl mot att döma till

böter.

Villkorlig dom skall förenas med

dagsböter, om inte ett bötesstraff

med hänsyn till skyldighet att

fullgöra samhällstjänst eller andra

följder av brottet skulle drabba den

tilltalade alltför hårt eller om det

finns andra särskilda skäl mot att

döma till böter.

9 §

Vid val av påföljd skall rätten som skäl för skyddstillsyn beakta om det

finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade

avhåller sig från fortsatt brottslighet.

Som särskilda skäl för

skyddstillsyn kan rätten beakta

1. om en påtaglig förbättring

skett av den tilltalades personliga

eller sociala situation i något

hänseende som kan antas ha haft

samband med hans brottslighet,

2. om den tilltalade undergår

behandling för missbruk eller annat

förhållande som kan antas ha

samband med hans brottslighet

eller

3. om missbruk av

beroendeframkallande medel eller

något annat särskilt förhållande

som påkallar vård eller annan

behandling i väsentlig grad har

bidragit till att brottet har begåtts

och den tilltalade förklarar sig villig

att undergå lämplig behandling

som enligt en för honom uppgjord

plan kan anordnas i samband med

verkställigheten.

Som särskilda skäl för

skyddstillsyn i stället för fängelse

kan rätten beakta

1. om en påtaglig förbättring

skett av den tilltalades personliga

eller sociala situation i något

hänseende som kan antas ha haft

samband med hans brottslighet,

2. om den tilltalade undergår

behandling för missbruk eller annat

förhållande som kan antas ha

samband med hans brottslighet,

3. om missbruk av

beroendeframkallande medel eller

något annat särskilt förhållande

som kräver vård eller annan

behandling i väsentlig grad har

bidragit till att brottet har begåtts

och den tilltalade förklarar sig villig

att gå igenom lämplig behandling

som enligt en för honom uppgjord

plan kan anordnas i samband med

verkställigheten eller

4. om den tilltalade samtycker till

att skyddstillsynen förenas med en

föreskrift om samhällstjänst och en

sådan föreskrift är lämplig med

hänsyn till den tilltalades person

och övriga omständigheter.

31 kap.

1 §

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brottslig gärning bli

föremål för vård eller annan åtgärd

enligt socialtjänstlagen (1980:620)

eller lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om erforderlig vård

inom socialtjänsten.

Om brottslighetens straffvärde

eller art eller den tilltalades tidigare

brottslighet påkallar det, får jämte

överlämnande till vård inom

socialtjänsten dömas till dagsböter,

högst tvåhundra, vare sig böter har

föreskrivits för brottet eller inte.

Kan den som är under tjugoett år

och som begått brott bli föremål för

vård eller annan åtgärd enligt

socialtjänstlagen (1980:620) eller

lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga får

rätten överlämna åt socialnämnden

att föranstalta om nödvändig vård

inom socialtjänsten enligt en för

den tilltalade uppgjord vårdplan.

Överlämnande får ske endast om

socialtjänstens planerade åtgärder,

i förekommande fall i förening med

böter eller med särskild föreskrift

om ungdomstjänst enligt tredje

stycket, kan anses tillräckligt

ingripande med hänsyn till

brottslighetens straffvärde och art

samt den tilltalades tidigare

brottslighet.

Framgår det av den upprättade

planen att den tilltalade skall bli

föremål för vård eller annan åtgärd

med stöd av socialtjänstlagen, skall

rätten meddela föreskrift om att

han skall genomgå vård eller annan

av socialtjänsten planerad åtgärd.

Om det behövs med hänsyn till

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet, får rätten förena ett

överlämnande till vård inom

socialtjänsten med

1. dagsböter, högst tvåhundra,

vare sig böter har föreskrivits för

brottet eller inte, eller

2. en särskild föreskrift om att

den tilltalade skall utföra oavlönat

arbete eller delta i annan särskilt

anordnad verksamhet

(ungdomstjänst) i lägst tjugo och

högst etthundra timmar, om den

tilltalade samtycker till det.

En föreskrift om ungdomstjänst

får ändras eller upphävas på talan

av åklagare, när det finns skäl till

det.

Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det bedöms

vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten, i

samband med överlämnande enligt första stycket, föreskriva att den

dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande

med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller

som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt.

Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke.

1 a §

Har någon begått brott innan

han fyllt 18 år och finner rätten

med tillämpning av 30 kap. att

påföljden bör bestämmas till

fängelse, skall den i stället

bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård. Detta gäller dock

inte om det, med hänsyn till den

tilltalades ålder vid lagföringen

eller annan omständighet, finns

särskilda skäl däremot.

Rätten får bestämma tiden för

sluten ungdomsvård till lägst

fjorton dagar och högst fyra år.

Bestämmelser om verkställighet

finns i lagen (1998:000) om

verkställighet av sluten

ungdomsvård.

33 kap.

5 §

Dömes någon till fängelse på viss

tid eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och har den dömde med

anledning av misstanke om brott,

som prövats genom dom i målet,

under en sammanhängande tid av

minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del därunder icke samtidigt skett

verkställighet av dom i annat mål,

anses som tid under vilken den

ådömda påföljden verkställts i

anstalt. Domstolen skall i domen

angiva det antal dagar påföljden

skall anses verkställd. Är den tid

varmed ådömt fängelse överstiger

frihetsberövandet ringa, må

förordnas att fängelsestraffet skall

anses helt verkställt genom

frihetsberövandet.

Undanröjes villkorlig dom eller

skyddstillsyn och dömes i stället till

fängelse på viss tid, äger, i den mån

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpning även i fråga om

Döms någon till fängelse på viss

tid eller till sluten ungdomsvård

eller förordnar rätten, med

tillämpning av 34 kap. 1 § 1, att

sådan påföljd skall avse ytterligare

brott, och har den dömde med

anledning av misstanke om brott

som prövats genom dom i målet,

under en sammanhängande tid av

minst tjugofyra timmar varit

berövad friheten som anhållen,

häktad eller intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning med

stöd av 10 § lagen (1991:1137) om

rättspsykiatrisk undersökning, skall

tiden för frihetsberövandet, till den

del under vilken inte samtidigt en

dom i ett annat mål verkställts,

anses som tid under vilken den

utdömda påföljden verkställts i

anstalt eller vid särskilt

ungdomshem. Domstolen skall i

domen ange det antal dagar

påföljden skall anses verkställd. Är

den tid med vilken påföljden

överstiger frihetsberövandet ringa,

får förordnas att påföljden skall

anses helt verkställd genom

frihetsberövandet.

Undanröjs villkorlig dom eller

skyddstillsyn och döms i stället till

fängelse på viss tid eller till sluten

ungdomsvård, skall, om

tillgodoräknande inte skett enligt

första eller tredje stycket, första

stycket tillämpas även i fråga om

1. frihetsberövande som föregått den villkorliga domen eller domen på

skyddstillsyn,

2. frihetsberövande som föregått dom genom vilken förordnats att den

villkorliga domen eller skyddstillsynen skall avse även ytterligare brott

samt

3. sådant omhändertagande som avses i 28 kap. 6 b § eller 11 § tredje

stycket.

Dömes någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott, som prövats genom dom i

målet, varit berövad friheten på sätt

som angives i första stycket, må

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

Döms någon till böter och har

han med anledning av misstanke

om brott som prövats genom dom i

målet varit berövad friheten på sätt

som anges i första stycket, får

förordnas att påföljden skall anses

helt eller delvis verkställd genom

frihetsberövandet.

34 kap.

1 §

Finnes den som för brott dömts

till fängelse, villkorlig dom eller

skyddstillsyn ha begått annat brott

före domen eller begår han nytt

brott efter domen men innan

påföljden till fullo verkställts eller

eljest upphört, må rätten, med

iakttagande av vad för vissa fall är

föreskrivet i 2-6 §§, efter

omständigheterna

Har den som för brott dömts till

fängelse, villkorlig dom eller

skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård begått annat brott

före domen eller begår han nytt

brott efter domen men innan

påföljden till fullo verkställts eller

annars upphört, får rätten, med

iakttagande av vad för vissa fall är

föreskrivet i 2-7 §§, efter

omständigheterna

1. förordna att den tidigare

ådömda påföljden skall avse jämväl

det andra brottet,

1. förordna att den tidigare

utdömda påföljden skall avse också

det andra brottet,

2. döma särskilt till påföljd för detta brott, eller

3. därest den tidigare domen

vunnit laga kraft, undanröja den

ådömda påföljden och för brotten

döma till påföljd av annan art.

3. om den tidigare domen vunnit

laga kraft, undanröja den utömda

påföljden och för brotten döma till

påföljd av annan art.

Har jämte skyddstillsyn ådömts

fängelse enligt 28 kap. 3 §, skall vid

tillämpningen av bestämmelserna i

detta kapitel den ådömda

fängelsepåföljden anses som en del

av skyddstillsynen.

Har en skyddstillsyn förenats

med fängelse enligt 28 kap. 3 §,

skall vid tillämpningen av

bestämmelserna i detta kapitel den

utdömda fängelsepåföljden anses

som en del av skyddstillsynen.

4 §

Tillämpas 1 § 1 eller 2

beträffande någon som villkorligt

frigivits från fängelse, må, om

brottet begåtts under prövotiden,

den villkorligt medgivna friheten

eller del därav förklaras förverkad.

Vid bedömande av om

förverkande bör beslutas och i så

fall av hur stor del av den

villkorligt medgivna friheten som

skall förklaras förverkad skall tid

beaktas, om den tidigare och den

nya brottsligheten är likartade, om

brottsligheten i båda fallen är

allvarlig samt om den nya

brottsligheten är svårare eller

lindrigare än den tidigare. Vidare

skall beaktas den tid som förflutit

mellan brotten.

Beslutas ej förverkande enligt

första stycket, äger rätten besluta

åtgärd som avses i 26 kap. 18 §

eller förlänga prövotiden med högst

ett år utöver den vid frigivningen

bestämda tiden.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 i fråga om

någon som villkorligt frigivits från

fängelse, skall, om brottet begåtts

under prövotiden och inte särskilda

skäl talar mot det, den villkorligt

medgivna friheten eller en del av

denna förklaras förverkad.

Såsom särskilda skäl för att inte

förverka eller för att förverka

endast en del av villkorligt

medgiven frihet kan rätten beakta

1. om den nya brottsligheten i

förhållande till den tidigare är av

lindrig beskaffenhet,

2. om lång tid har förflutit mellan

brotten, eller

3. om ett förverkande annars skulle

framstå som oskäligt.

Beslutas inte förverkande enligt

första stycket, får rätten besluta en

åtgärd som avses i 26 kap. 18 §

eller förlänga prövotiden med högst

ett år utöver den tid som följer av

26 kap. 10 §.

Förverkande eller åtgärd som

nyss sagts må ej beslutas, med

mindre fråga därom uppkommer i

mål vari den frigivne häktats eller

erhållit del av åtal före prövotidens

utgång.

En åtgärd enligt tredje stycket får

endast beslutas före prövotidens

utgång. Förverkande får beslutas

endast om fråga därom uppkommer

i ett mål där den frigivne häktats

eller fått del av åtal inom ett år från

prövotidens utgång.

5 §

Är den tidigare påföljden villkorlig dom, får förordnande enligt 1 § 1

meddelas endast för brott som begåtts före prövotidens början.

Meddelas förordnande enligt 1 § 1, får rätten, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art påkallar det, även döma till dagsböter,

högst tvåhundra, vare sig böter har föreskrivits för brottet eller inte.

Tillämpas 1 § 1 eller 2, får rätten

besluta åtgärd som sägs i 27 kap.

6 § 1 eller 2 eller förlänga

prövotiden till tre år, dock endast

om fråga därom uppkommer i mål

vari den dömde häktats eller fått del

av åtal före prövotidens utgång.

Om det behövs för att rätten skall

kunna tillämpa 1 § 1 i stället för att

undanröja den villkorliga domen

enligt 1 § 3 och döma till fängelse,

får rätten, om det finns sådana

särskilda skäl som anges i 30 kap.

7 § andra stycket, meddela

föreskrift om att den villkorliga

domen skall förenas med

samhällstjänst. Meddelas en sådan

föreskrift skall rätten tillämpa 27

kap. 2 a § andra stycket.

Tillämpas 1 § 1 eller 2, får rätten

besluta en åtgärd enligt 27 kap. 6 §

1 eller 2 eller förlänga prövotiden

till tre år, dock endast om fråga

därom uppkommer i mål där den

dömde häktats eller fått del åtal före

prövotidens utgång.

Undanröjande av villkorlig dom

enligt 1 § 3 får inte ske, med

mindre fråga därom uppkommer i

mål vari den dömde häktats eller

erhållit del av åtal inom ett år från

prövotidens utgång.

Undanröjs en villkorlig dom med

stöd av 1 § 3 skall rätten, när den

bestämmer ny påföljd, ta skälig

hänsyn till böter som har dömts ut

enligt andra stycket eller 27 kap.

2 § samt till vad den dömde

undergått till följd av föreskrift om

samhällstjänst. Härvid får dömas

till fängelse på kortare tid än vad

som är föreskrivet för brottet. Har

en uppgift som avses i 27 kap. 2 a §

andra stycket lämnats skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas när

straffets längd bestäms.

En villkorlig dom får undanröjas

enligt 1 § 3 endast om fråga därom

uppkommer i mål där den dömde

häktats eller fått del av åtal inom ett

år från prövotidens utgång.

6 §

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn, får rätten vid

tillämpning av 1 § 1, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet påkallar det, även

döma till dagsböter, högst

tvåhundra, vare sig böter är

föreskrivet för brottet eller inte. Är

fängelse föreskrivet för det nya

brottet och kan, med hänsyn till

sådana omständigheter som i 30

kap. 11 § sägs, 1 § 1 inte tillämpas

med mindre än att sådant

förordnande förenas med

frihetsberövande, får rätten i stället

för att döma till böter döma till

fängelse enligt 28 kap. 3 §.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 får rätten

besluta åtgärd som avses i 28 kap.

9 § eller förlänga prövotiden till

högst fem år. Har den dömde åtagit

sig att följa en sådan

behandlingsplan som avses i 30

kap. 9 § andra stycket 3, tillämpas

bestämmelserna i 28 kap. 6 a §.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn, får rätten vid

tillämpning av 1 § 1, om den nya

brottslighetens straffvärde eller art

eller den tilltalades tidigare

brottslighet kräver det, även döma

till dagsböter, högst tvåhundra,

oavsett om böter är föreskrivet för

brottet eller inte.

Om det behövs för att rätten skall

kunna tillämpa 1 § 1 i stället för att

undanröja skyddstillsynen med stöd

av 1 § 3 och döma till fängelse, får

rätten, om det finns sådana

särskilda skäl som anges i 30 kap.

9 § andra stycket 4, besluta att

skyddstillsynen skall förenas med

en föreskrift om samhällstjänst.

Meddelas en sådan föreskrift skall

rätten tillämpa 28 kap. 2 a § andra

stycket.

Är fängelse föreskrivet för det

nya brottet och kan, med hänsyn till

omständigheter som i 30 kap. 11 §

sägs, 1 § 1 inte tillämpas utan att

sådant förordnande förenas med

frihetsberövande, får rätten i stället

för att döma till böter enligt första

stycket döma till fängelse enligt 28

kap. 3 §.

Tillämpas 1 § 1 eller 2 får rätten

besluta en åtgärd som avses i 28

kap. 9 § eller förlänga prövotiden

till högst fem år. Har den dömde

åtagit sig att följa en sådan

behandlingsplan som avses i 30

kap. 9 § andra stycket 3, tillämpas

bestämmelserna i 28 kap. 6 a §.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall när straffets längd bestäms

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har uppgift som avses i 28 kap. 6

a § första stycket lämnats i domen

skall, om fängelse döms ut, detta

beaktas, när straffets längd bestäms.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall, när straffets längd bestäms,

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn och till vad han har

avtjänat av fängelse som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

3 § liksom till böter som dömts ut

enligt första stycket eller 28 kap.

2 §. I fall som här avses får

fängelse dömas ut på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Har en uppgift som avses i 28 kap.

2 a § andra stycket eller 6 a § första

stycket lämnats i domen skall, om

fängelse döms ut, detta beaktas, när

straffets längd bestäms.

Fängelse enligt första stycket får

inte dömas ut och beslut enligt

andra stycket eller beslut om

undanröjande av skyddstillsyn får

inte meddelas, i annat fall än när

fråga därom uppkommer i mål vari

den dömde häktats eller erhållit del

av åtal före prövotidens utgång.

Fängelse enligt tredje stycket får

inte dömas ut och föreskrift enligt

andra stycket, beslut enligt fjärde

stycket eller beslut om

undanröjande av skyddstillsyn får

inte meddelas, i annat fall än när

fråga därom uppkommer i mål vari

den dömde häktats eller erhållit del

av åtal före prövotidens utgång.

7 §

Är den tidigare påföljden sluten

ungdomsvård får förordnande

enligt 1 § 1 meddelas endast om det

är uppenbart, att det nya brottet i

jämförelse med det förra är med

hänsyn till påföljden utan

nämnvärd betydelse, eller det

annars finns särskilda skäl för det.

Döms med tillämpning av 1 § 2

till påföljd för brott som begåtts

innan den tidigare domen börjat

verkställas, skall vid påföljdens

bestämmande iakttas att

påföljderna tillsammans inte

överstiger vad som skulle ha dömts

ut för båda brotten. I dessa fall får

dömas till lindrigare straff än vad

som är föreskrivet för brottet.

Döms den tilltalade med

tillämpning av 1 § 3 till fängelse,

skall, när straffets längd bestäms,

skälig hänsyn tas till vad han har

undergått till följd av domen på

sluten ungdomsvård. Beslut om

undanröjande av sluten

ungdomsvård får ske endast om

dom meddelas innan den fastställda

verkställighetstiden har löpt ut.

10 §

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom eller skyddstillsyn som ådömts

i tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

ådömda påföljden av högre rätt

genom dom som vinner laga kraft,

skall frågan om påföljd för sagda

brott efter anmälan av åklagare

ånyo prövas av domstol. Detsamma

skall gälla, när straff bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

och det tidigare ådömda straffet

ändras.

Finnes, när dom å fängelse på

viss tid skall verkställas, att den

dömde begått brottet innan sådant

straff som ådömts honom för annat

brott börjat verkställas, och

framgår ej av domarna att det andra

straffet beaktats, skall sedan

domarna vunnit laga kraft domstol,

efter anmälan av åklagare, med

tillämpning av 3 § andra stycket

bestämma det straff den dömde

skall undergå till följd av den dom,

som sist förekommer till

verkställighet.

Har med tillämpning av 1 § 1

genom lagakraftvunnen dom

förordnats, att fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård som dömts ut i

tidigare mål skall avse ytterligare

brott, och ändras den tidigare

påföljden av högre rätt genom dom

som vinner laga kraft, skall frågan

om påföljd för sagda brott efter

anmälan av åklagare på nytt prövas

av domstol. Detsamma skall gälla,

när påföljd bestäms med

tillämpning av 3 § andra stycket

eller 7 § andra stycket och den

tidigare påföljden ändras.

Visar det sig, när en dom på

fängelse på viss tid eller på sluten

ungdomsvård skall verkställas, att

den dömde begått brottet innan en

påföljd som han dömts till för något

annat brott börjat verkställas, och

framgår det inte av domarna att den

andra påföljden har beaktats, skall,

sedan domarna vunnit laga kraft,

domstol efter anmälan av åklagare

med tillämpning av 3 § andra

stycket eller 7 § andra stycket

bestämma vad den dömde skall

undergå till följd av den dom som

sist skall verkställas.

11 §

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom

eller skyddstillsyn, skall

livstidsstraffet träda i stället för den

andra påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år och en dom på

böter eller förvandlingsstraff för

böter som har meddelats innan det

förstnämnda fängelsestraffet har

börjat avtjänas, skall det straffet

träda i ställe för den andra

påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång dom på fängelse på livstid

och dom på böter,

förvandlingsstraff för böter,

fängelse på viss tid, villkorlig dom,

skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård, skall livstidsstraffet

träda i stället för den andra

påföljden.

Förekommer till verkställighet på

en gång en dom på fängelse på viss

tid i minst två år eller sluten

ungdomsvård i minst två år och en

dom på böter eller

förvandlingsstraff för böter som har

meddelats innan de förstnämnda

påföljderna har börjat verkställas,

skall fängelsestraffet eller utdömd

sluten ungdomsvård träda i stället

för den andra påföljden.

35 kap.

10 §

Sluten ungdomsvård bortfaller,

om domen inte börjat verkställas

innan fem år förflutit från det att

domen vann laga kraft.

Avbryts verkställigheten av dom

på sluten ungdomsvård skall vad

som sägs i första stycket tillämpas

på motsvarande sätt i fråga om den

fortsatta verkställigheten. Tiden

skall räknas från dagen för

avbrottet.

37 kap.

7 §

Den som har dömts till fängelse

får begära prövning av en

frivårdsmyndighets beslut enligt 26

kap. 11 §, 12 § andra meningen

eller 13 § andra meningen hos den

övervakningsnämnd inom vars

verksamhetsområde

frivårdsmyndigheten är verksam.

Nämnden får också självmant ta

upp ett sådant beslut till

omprövning och i övrigt fatta beslut

i ett ärende, vars avgörande enligt

någon av de bestämmelser som har

angetts nu ankommer på

frivårdsmyndigheten.

Frivårdsmyndigheten kan hänskjuta

ett sådant ärende till nämnden för

avgörande.

Den som har dömts till fängelse

får begära prövning av den lokala

kriminalvårdsmyndighetens beslut

enligt 26 kap. 11 §, 12 § andra

meningen eller 13 § andra

meningen hos den

övervakningsnämnd inom vars

verksamhetsområde den lokala

kriminalvårdsmyndigheten är

verksam. Nämnden får också

självmant ta upp ett sådant beslut

till omprövning och i övrigt fatta

beslut i ett ärende vars avgörande

enligt någon av de bestämmelser

som har angetts nu är den lokala

kriminalvårdsmyndighetens uppgift.

Den lokala

kriminalvårdsmyndigheten kan

överlämna ett sådant ärende till

nämnden för avgörande.

Om den som har dömts till fängelse inte är nöjd med ett beslut av en

övervakningsnämnd enligt 26 kap. 11, 15, 18, 19 eller 22 § får han hos

kriminalvårdsnämnden begära prövning av beslutet.

Kriminalvårdsnämnden kan i

samband med beslut om villkorlig

frigivning enligt 26 kap. 9 §

meddela sådant förordnande om

övervakning som enligt 11 § samma

kapitel ankommer på

frivårdsmyndigheten.

10 §

Frivårdsmyndighets och

övervakningsnämnds beslut som

avses i 7 och 8 §§ länder

omedelbart till efterrättelse, såvida

ej annorlunda förordnas.

Den lokala

kriminalvårdsmyndighetens och

övervakningsnämndens beslut som

avses i 7 och 8 §§ gäller

omedelbart, om inte något annat

förordnas.

38 kap.

1 §

Den som har dömts till villkorlig

dom får före fullföljdstidens utgång

avge förklaring, att han är nöjd med

domen i vad gäller den ådömda

påföljden. Sådan förklaring skall

avse även böter, som ådömts med

stöd av 27 kap. 2 §. Förklaringen

avges i den ordning regeringen

föreskriver.

Förklaring som avgivits i

föreskriven ordning, må icke

återtagas. Har den dömde fullföljt

talan mot domen, skall hans talan

vad angår påföljd för brottet anses

återkallad genom förklaringen.

Angående nöjdförklaring i fråga

om dom på fängelse är särskilt

stadgat.

Den som har dömts till villkorlig

dom får före överklagandetidens

utgång lämna förklaring, att han är

nöjd med domen när det gäller den

utdömda påföljden. En sådan

förklaring skall avse även böter,

som ådömts med stöd av 27 kap.

2 §. Förklaringen avges i den

ordning regeringen föreskriver.

En förklaring som lämnats i

föreskriven ordning får inte tas

tillbaka. Har den dömde överklagat

domen, skall hans talan när det

gäller påföljden för brottet anses

återkallad genom förklaringen.

Angående nöjdförklaring i fråga

om dom på fängelse och dom på

sluten ungdomsvård är särskilt

stadgat.

2 §

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten men finnes därefter

att vården ej kan genomföras med

den dömdes samtycke eller, vid

prövning i därför stadgad ordning,

att i lag angivna förutsättningar

brister för vård av det slag som

socialnämnd i yttrande till

domstolen förklarat sig ämna

anordna, äger efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet.

Vad nu har sagts gäller på

motsvarande sätt när domstolen har

överlämnat någon till vård med stöd

av 31 kap. 2 § och den vård som

socialnämnden i yttrande till

domstolen har förklarat sig ämna

föranstalta om visar sig inte kunna

anordnas.

Har domstol med stöd av 31 kap.

1 § överlämnat någon till vård inom

socialtjänsten och bryter därefter

den dömde i väsentlig utsträckning

mot en föreskrift som meddelats

med stöd av 31 kap. 1 § andra eller

tredje stycket, får efter ansökan av

åklagare den rätt som först dömt i

målet undanröja förordnandet om

överlämnande till vård och döma

till annan påföljd för brottet. Därvid

skall skälig hänsyn tas till böter

som har dömts ut enligt 31 kap. 1 §

tredje stycket 1 och till vad den

dömde undergått till följd av en

föreskrift om ungdomstjänst enligt

31 kap. 1 § tredje stycket 2.

Rätten kan, i stället för att

undanröja förordnandet enligt

första stycket, besluta att varning

skall meddelas den dömde, om

detta är en tillräcklig åtgärd.

Första stycket tillämpas på

motsvarande sätt om den planerade

vården eller åtgärderna som

socialnämnden redovisat i yttrande

enligt 11 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare inte kommer till

stånd eller om vården i väsentlig

utsträckning avviker från den i

yttrandet redovisade planen.

Vad som sagts i första stycket

gäller på motsvarande sätt när

domstolen har överlämnat någon

till vård med stöd av 31 kap. 2 §

och den vård som socialnämnden i

yttrande till domstolen har förklarat

sig ämna föranstalta om visar sig

inte kunna anordnas.

2 a §

Har vid straffmätning eller val av påföljd enligt vad som framgår av

domen särskilt beaktats huruvida den tilltalade till följd av brottet kan

komma att drabbas av avskedande eller uppsägning från arbetsanställning

och har det antagande som i detta hänseende legat till grund för domen

visat sig felaktigt, får den rätt som först dömt i målet efter ansökan av

åklagaren eller den dömde undanröja den ådömda påföljden och döma till

ny påföljd för brottet. Detta gäller dock endast om den tidigare ådömda

påföljden inte har till fullo verkställts. Görs en sådan ansökan, får rätten

förordna att den tidigare ådömda påföljden tills vidare inte får

verkställas.

Är den tidigare påföljden

skyddstillsyn och bestäms den nya

påföljden till fängelse, skall vid

straffets bestämmande skälig

hänsyn tas till vad den dömde

undergått till följd av domen på

skyddstillsyn. Härvid får dömas till

fängelse på kortare tid än vad som

är föreskrivet för brottet. Undanröjs

fängelse och dömer rätten till nytt

fängelsestraff, skall den tid under

vilken det tidigare straffet

verkställts anses som verkställighet

av det nya straffet. Rätten skall i

beslutet ange den sålunda

verkställda tiden.

Är den tidigare påföljden

villkorlig dom eller skyddstillsyn

och bestäms den nya påföljden till

fängelse, skall vid straffets

bestämmande skälig hänsyn tas till

vad den dömde undergått till följd

av den villkorliga domen eller

domen på skyddstillsyn. Härvid får

dömas till fängelse på kortare tid än

vad som är föreskrivet för brottet.

Undanröjs fängelse eller sluten

ungdomsvård och dömer rätten till

ny påföljd av nu angiven art, skall

den tid under vilken den tidigare

påföljden verkställts anses som

verkställighet av den nya påföljden.

Rätten skall i beslutet ange den

redan verkställda tiden.

3 §

Fråga om åtgärd enligt 27 kap.

5 § tredje stycket eller 6 § upptages

av den rätt som först avgjort det

mål vari meddelats villkorlig dom.

Talan enligt 28 kap. 8 § väcks vid

tingsrätt, inom vars område den

övervakningsnämnd som har gjort

framställning i ärendet är verksam,

eller vid den rätt som först avgjort

det mål vari skyddstillsyn ådömts.

Mål som avses i denna paragraf

må ock upptagas av domstol, där

brottmål mot den dömde är

anhängigt, eller av rätten i den ort,

där den dömde mera varaktigt

uppehåller sig, om rätten med

hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständigheter

finner det lämpligt.

Fråga om åtgärd enligt 27 kap.

2 a § tredje stycket, 5 § tredje

stycket eller 6 § tas upp av den rätt

som först avgjort det mål där

villkorlig dom meddelats. Fråga

om åtgärd enligt 31 kap. 1 § fjärde

stycket tas upp av den rätt som först

avgjort det mål i vilket dömts till

överlämnande till vård inom

socialtjänsten.

Talan enligt 28 kap. 8 § väcks vid

den tingsrätt, inom vars område den

övervakningsnämnd som har gjort

framställning i ärendet är verksam,

eller vid den rätt som först avgjort

det mål där skyddstillsyn dömts ut.

Mål som avses i denna paragraf

får också tas upp av en domstol,

där brottmål mot den dömde är

anhängigt, eller av rätten i den ort,

där den dömde mera varaktigt

uppehåller sig, om rätten med

hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständigheter

finner det lämpligt.

6 §

Nämndemän skall deltaga vid

underrätts avgörande av fråga, som

avses i 2 eller 2 a § eller i 27 kap.

6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap. 10 §

andra stycket eller 18 §. Detsamma

skall gälla i fråga om undanröjande

av påföljd enligt 34 kap. 1 § 3,

förverkande av villkorligt medgiven

frihet eller annan åtgärd enligt 34

kap. 4 § samt åtgärd enligt 34 kap.

5 § tredje stycket eller 34 kap. 6 §

andra stycket.

Vid avgörande av en fråga som

avses i 27 kap. 5 § tredje stycket

eller 28 kap. 11 § första och andra

styckena, är underrätt domför med

en lagfaren domare.

Nämndemän skall delta när en

tingsrätt avgör en fråga, som avses

i 2 eller 2 a § eller i 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 10 § andra

stycket eller 18 §. Detsamma skall

gälla i fråga om undanröjande av

påföljd enligt 34 kap. 1 § 3,

förverkande av villkorligt medgiven

frihet eller annan åtgärd enligt 34

kap. 4 § samt åtgärd enligt 34 kap.

5 § tredje stycket eller 34 kap. 6 §

andra stycket.

Vid avgörande av en fråga som

avses i 27 kap. 2 a § tredje stycket

eller 5 § tredje stycket, 28 kap. 11 §

första och andra styckena eller 31

kap. 1 § fjärde stycket, är en

tingsrätt domför med en lagfaren

domare.

8 §

I mål om åtgärd enligt 2 eller

2 a § eller 27 kap. 5 § tredje stycket

eller 6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap.

10 § andra stycket skall underätt

lämna den dömde tillfälle att yttra

sig. Begär han att bliva muntligen

hörd, skall tillfälle därtill beredas

honom. I mål om åtgärd enligt 34

kap. 18 § skall den dömde lämnas

tillfälle att yttra sig där så är

möjligt. Rättens avgörande av

saken sker genom beslut.

Åtgärd enligt 28 kap. 11 § första

och andra styckena får beslutas utan

att tillfälle bereds den dömde att

yttra sig.

I mål om åtgärd enligt 2 eller

2 a § eller 27 kap. 2 a § tredje

stycket, 5 § tredje stycket eller 6 §,

28 kap. 9 §, 31 kap. 1 § fjärde

stycket eller 34 kap. 10 § andra

stycket skall tingsrätten ge den

dömde tillfälle att yttra sig. Begär

han att bli hörd muntligen, skall han

ges tillfälle till det. I mål om åtgärd

enligt 34 kap. 18 § skall den dömde

ges tillfälle att yttra sig, om det är

möjligt. Rättens avgörande av

saken sker genom beslut.

En åtgärd enligt 28 kap. 11 §

första och andra styckena får

beslutas utan att den dömde ges

tillfälle att yttra sig.

9 §

Rättens beslut om åtgärd enligt

27 kap. 5 § tredje stycket, 28 kap.

11 § första och andra styckena eller

34 kap. 10 § andra stycket eller

18 § länder omedelbart till

efterrättelse om ej annorlunda

förordnas. Detsamma gäller

avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5 eller 6 §

angående föreskrifter, övervakning

eller prövotid.

Rättens beslut om åtgärd enligt

27 kap. 2 a § tredje stycket eller 5 §

tredje stycket, 28 kap. 11 § första

och andra styckena, 31 kap. 1 §

fjärde stycket eller 34 kap. 10 §

andra stycket eller 18 § gäller

omedelbart, om inte något annat

förordnas. Detsamma gäller

avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28

kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5 eller 6 §

angående föreskrifter, övervakning

eller prövotid.

12 §

Det åligger polismyndighet att

lämna domstol,

övervakningsnämnd,

kriminalvårdsnämnden och

frivårdsmyndighet handräckning för

den dömdes inställande i mål eller

ärende enligt denna balk eller för

hans omhändertagande enligt 26

kap. 22 § eller 28 kap. 6 b § eller

11 §.

Polismyndigheten skall lämna

domstolar, övervakningsnämnder,

kriminalvårdsnämnden och lokala

kriminalvårdsmyndigheter

handräckning för den dömdes

inställelse i mål eller ärende enligt

denna balk eller för hans

omhändertagande enligt 26 kap.

22 § eller 28 kap. 6 b § eller 11 §.

13 §

Kriminalvårdsstyrelsen eller,

efter styrelsens bemyndigande,

chefen för kriminalvårdsregionen,

kan ändra vad en frivårdsmyndighet

har beslutat enligt denna balk.

Styrelsens beslut i en sådan fråga

kan inte överklagas. Detsamma

gäller i fråga om regionchefens

beslut, som dock kan ändras av

styrelsen.

Kriminalvårdsstyrelsen eller,

efter styrelsens bemyndigande,

chefen för kriminalvårdsregionen,

kan ändra vad en lokal

kriminalvårdsmyndighet har

beslutat enligt denna balk.

Styrelsens beslut i en sådan fråga

kan inte överklagas. Detsamma

gäller i fråga om regionchefens

beslut, som dock kan ändras av

styrelsen.

Första stycket gäller inte beslut som avses i 26 kap. 11 §, 12 § andra

meningen, 13 § andra meningen eller 16 § första stycket andra meningen.

14 §

Kriminalvårdsstyrelsen kan

ändra ett beslut i fråga om att

skjuta upp eller senarelägga

villkorlig frigivning som enligt

bemyndigandet i 26 kap. 9 § andra

stycket meddelats av en annan

kriminalvårdsmyndighet. Den som

beslutet angår får begära styrelsens

prövning av ett sådant beslut, om

det har gått honom emot.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut

enligt 26 kap. 6 § tredje stycket och

7 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

15 §

Kriminalvårdsstyrelsen får

överta uppgiften enligt 7 a §

förvaltningsprocesslagen

(1971:291) att i länsrätt och

kammarrätt föra det allmännas

talan.

Kriminalvårdsstyrelsen för det

allmännas talan i Regeringsrätten.

16 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som har

orsakats av den dömde vid sådant

oavlönat arbete som avses i 27 kap.

2 a § första stycket, 28 kap. 2 a §

första stycket samt 31 kap. 1 §

tredje stycket 2.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Bestämmelserna i 26 kap. 6 , 6 a , och 9 §§ skall tillämpas i sin äldre

lydelse i fråga om den som före ikraftträdandet dömts till fängelse på viss

tid, lägst tre månader. Beslut som avses i 6 § femte stycket skall dock

fattas av Kriminalvårdsstyrelsen.

Första stycket tillämpas även på fängelse som verkställs gemensamt

med fängelse som dömts ut efter ikraftträdandet.

3. Beslut enligt 26 kap. 7 § i dess nya lydelse får endast grundas på

förhållanden som har inträffat efter ikraftträdandet.

4. Bestämmelserna i 31 kap. 1 § och 1 a § i deras nya lydelser skall

tillämpas också på gärningar som begåtts före ikraftträdandet.

5. Genom denna lag upphävs lagen (1989:928) om samhällstjänst.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 29 kap. 2 §, 30 kap. 6 §, 48 kap. 4 § samt 51

kap. 13 och 25 §§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29 kap.

2 §1

Över fråga, som hör till rättegången, skall röstas särskilt.

Över frågor som avser ansvar skall röstas i ett sammanhang. Om det

kan påverka utgången i målet, skall dock röstas särskilt angående

1. frågan om den tilltalade begått gärningen och hur denna i sådant fall

skall bedömas,

2. frågor om åtgärder, som inte avser påföljd men som har omedelbar

betydelse för bestämmande av påföljd,

3. frågan om påföljd, utom såvitt gäller storleken av dagsbot,

föreskrifter, varning, övervakning, förlängning av prövotid eller

verkställighet av påföljd,

4. återstående frågor som avser ansvar.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård, skall före omröstning

enligt andra stycket 3 röstas särskilt

angående denna mening.

Anser någon ledamot att den

tilltalade skall överlämnas till

särskild vård av annat slag än som

avses i 31 kap. 1 a § brottsbalken,

skall före omröstning enligt andra

stycket 3 röstas särskilt angående

denna mening.

30 kap.

6 §2

Har den tilltalade erkänt

gärningen och bestäms

brottspåföljden till annat än

fängelse eller till fängelse i högst

sex månader, får domen utfärdas i

förenklad form. Dom, varigenom

högre rätt fastställer lägre rätts

dom, får också utfärdas i förenklad

form.

Har den tilltalade erkänt

gärningen och bestäms

brottspåföljden till annat än

fängelse eller sluten ungdomvård

eller till fängelse i högst sex

månader, får domen utfärdas i

förenklad form. Dom, varigenom

högre rätt fastställer lägre rätts

dom, får också utfärdas i förenklad

form.

Förs i målet talan om enskilt anspråk i anledning av brott, gäller vad

som sägs i första stycket första meningen endast om den tilltalde medger

anspråket eller om rätten finner saken vara uppenbar.

48 kap.

4 §3

Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott,

för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. Det finns

särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har

begåtts av någon som är under arton år. Bestämmelsen i 34 kap. 1 §

första stycket 2 brottsbalken är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff.

Villkorlig dom eller sådan

påföljd i förening med böter får

föreläggas genom strafföreläggande

i fall då det är uppenbart att rätten

skulle döma till sådan påföljd. Vad

nu sagts gäller dock inte

beträffande brott som har begåtts

av någon som inte har fyllt 18 år.

Villkorlig dom eller sådan

påföljd i förening med böter får

föreläggas genom strafföreläggande

i fall då det är uppenbart att rätten

skulle döma till sådan påföljd.

Detta gäller dock inte för brott som

har begåtts av någon som inte har

fyllt 18 år eller om det finns

anledning att förena den villkorliga

domen med en föreskrift om

samhällstjänst.

51 kap.

13 §4

Hovrätten får avgöra målet utan huvudförhandling,

1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån,

2. om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas

av motparten,

3. om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat, eller

4. om det inte finns anledning att

döma den tilltalade till ansvar eller

ådöma honom påföljd, eller döma

honom till annan påföljd än böter

eller villkorlig dom eller sådana

påföljder i förening.

4. om det inte finns anledning att

döma den tilltalade till ansvar, att

döma honom till påföljd, eller att

döma honom till annan påföljd än

böter eller villkorlig dom utan

föreskrift om samhällstjänst eller

sådana påföljder i förening.

Med de påföljder som anges i första stycket 4 likställs vite och, om det

inte samtidigt är fråga om förverkande av villkorligt medgiven frihet från

fängelsestraff, förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1

brottsbalken.

Har i fall som avses i första stycket en part begärt huvudförhandling,

skall sådan hållas, om det inte är uppenbart obehövligt.

Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan

huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas

utan huvudförhandling.

För prövning som inte avser själva saken behöver huvudförhandling

inte hållas.

25 §5

Hovrätten får inte med anledning

av den tilltalades överklagande eller

av åklagarens överklagande till

hans förmån döma till en

brottspåföljd som är att anse som

svårare eller mer ingripande för den

tilltalade än den som tingsrätten

dömt till. Hovrätten får dock

besluta om överlämnande till

särskild vård eller, om tingsrätten

beslutat om sådan vård, döma till

annan påföljd.

Hovrätten får inte med anledning

av den tilltalades överklagande eller

av åklagarens överklagande till

hans förmån döma till en

brottspåföljd som är att anse som

svårare eller mer ingripande för den

tilltalade än den som tingsrätten

dömt till. Hovrätten får dock

besluta om överlämnande till

särskild vård av annat slag än som

avses i 31 kap. 1 a § brottsbalken.

Om tingsrätten beslutat om särskild

vård enligt 31 kap. brottsbalken,

får hovrätten döma till annan

påföljd.

Har tingsrätten förenat villkorlig

dom eller skyddstillsyn med en

föreskrift som föutsätter samtycke

och samtycker den dömde inte

längre till föreskriften, får

hovrätten trots första stycket döma

till en mer ingripande påföljd.

Hovrätten får inte heller med anledning av ett överklagande som anges

i första stycket besluta om utvisning, om tingsrätten inte har meddelat

sådant beslut, eller bestämma längre tid än tingsrätten gjort för förbud för

den tilltalade att återvända till Sverige.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av

nya rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

19 §1

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt, skall han vid

fullföljd av talan i målet anses som

häktad för brottet. Detsamma gäller

i fråga om den som är

omhändertagen enligt 28 kap. 11 §

brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han

intagen i anstalt som avses i första

stycket, skall han anses som häktad

för brottet. Har offentlig försvarare

förordnats för den dömde, skall

ersättning till försvararen alltid

betalas av staten. Även kostnad för

annan rättshjälp åt den dömde skall

betalas av staten.

Har någon genom dom, som får

verkställas, trots att den inte äger

laga kraft, dömts till straff eller

annan påföljd för brott och är han

för sådan verkställighet intagen i

kriminalvårdsanstalt eller särskilt

ungdomshem enligt i 31 kap. 1 a §

brottsbalken, skall han vid fullföljd

av talan i målet anses som häktad

för brottet. Detsamma gäller i fråga

om den som är omhändertagen

enligt 28 kap. 11 § brottsbalken.

Vad i nya rättegångsbalken är

föreskrivet angående brottmål skall,

om inte annat är föreskrivet, i

tillämpliga delar gälla, då mot

någon, som blivit dömd för brott,

vid domstol inleds förfarande, som

avser undanröjande av påföljd och

ådömande av annan påföljd för

brott eller som avser annan åtgärd i

fråga om ådömd påföljd; är han för

verkställighet av påföljd intagen i

anstalt eller särskilt ungdomshem

som avses i första stycket, skall han

anses som häktad för brottet. Har

offentlig försvarare förordnats för

den dömde, skall ersättning till

försvararen alltid betalas av staten.

Även kostnad för annan rättshjälp

åt den dömde skall betalas av

staten.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §1

Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i

riket

1. dömts till fängelse, villkorlig

dom eller skyddstillsyn;

1. dömts till fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller sluten

ungdomsvård;

2. överlämnats till rättspsykiatrisk vård eller, om för brottet är

föreskrivet fängelse, till vård enligt lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall; eller

3. ålagts förvandlingsstraff för böter.

Har brott, för vilket dömts till skyddstillsyn eller villkorlig dom, enligt

domen begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, skall

detta särskilt anmärkas i registret.

Vad som sägs i första och andra stycket gäller även dem som förelagts

villkorlig dom enligt 48 kap. rättegångsbalken.

I registret skall antecknas brottet samt uppgift om verkställd

personutredning och om domen, beslutet eller föreläggandet.

4 §2

Registret skall innehålla anteckning om

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts

förvandlingsstraff för böter samt

frigivning från sådana straff, med

angivande vid villkorlig frigivning

av prövotiden och den återstående

strafftiden; samt

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn.

1. verkställighetens början

beträffande den som dömts till

fängelse eller ålagts

förvandlingsstraff för böter samt

frigivning från sådana straff, med

angivande vid villkorlig frigivning

av prövotiden och den återstående

strafftiden;

2. förordnande om anstånd med

övervakning eller om att vidare

verkställighet ej får äga rum

beträffande den som dömts till

skyddstillsyn; samt

3. verkställighetens början och

slut för den som dömts till sluten

ungdomsvård.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 4 och 11 §§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §1

En förundersökning mot den som

inte har fyllt 18 år och som gäller

brott för vilket det är föreskrivet

fängelse i mer än sex månader skall

bedrivas med särskild skyndsamhet.

Förundersökningen skall avslutas

och beslut i åtalsfrågan fattas så

snart det kan ske och senast inom

fyra vckor från dagen för

delgivning av brottsmisstanke

enligt 23 kap. 18 § första stycket

rättegångsbalken. Tidsfristen får

överskridas endast om det är

nödvändigt med hänsyn till

utredningens beskaffenhet eller

andra särskilda omständigheter.

En förundersökning mot den som

inte har fyllt 18 år och som gäller

brott för vilket det är föreskrivet

fängelse i mer än sex månader skall

bedrivas med särskild skyndsamhet.

Förundersökningen skall avslutas

och beslut i åtalsfrågan fattas så

snart det kan ske och senast inom

sex veckor från dagen för

delgivning av brottsmisstanke

enligt 23 kap. 18 § första stycket

rättegångsbalken. Tidsfristen får

överskridas endast om det är

nödvändigt med hänsyn till

utredningens beskaffenhet eller

andra särskilda omständigheter.

11 §2

I fråga om den som misstänks för

att ha begått brott innan han fyllt

arton år skall åklagaren, innan han

fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta

yttrande från socialnämnden i den

kommun som enligt

socialtjänstlagen (1980:620) har

ansvaret för den unge, om denne

har erkänt gärningen eller det

annars finns skälig misstanke att

han har begått brottet. Yttrande

behöver inte inhämtas om brottet är

ringa, om det är uppenbart att det

finns förutsättningar för

åtalsunderlåtelse eller om det

annars är obehövligt.

I fråga om den som misstänks för

att ha begått brott innan han fyllt

arton år skall åklagaren, innan han

fattar beslut i åtalsfrågan, hämta in

yttrande från socialnämnden i den

kommun som enligt

socialtjänstlagen (1980:620) har

ansvaret för den unge, om denne

har erkänt gärningen eller det

annars finns skälig misstanke att

han har begått brottet. Yttrande

behöver inte hämtas in om brottet

är ringa, om det är uppenbart att det

finns förutsättningar för

åtalsunderlåtelse eller om det

annars är obehövligt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall avse frågan om nämnden har

vidtagit eller avser att vidta någon

åtgärd beträffande den unge och

om en sådan åtgärd enligt

nämndens mening är den

lämpligaste för honom. Yttrandet

skall, om åklagaren begär det eller

om nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Ett yttrande enligt första stycket

skall innehålla en redogörelse för

de åtgärder som nämnden tidigare

har vidtagit i fråga om den unge

samt en plan för de åtgärder som

nämnden avser att vidta, varvid

arten, omfattningen och

varaktigheten av åtgärderna skall

framgå. Yttrandet skall, om

åklagaren begär det eller om

nämnden finner det nödvändigt,

även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling

och hans levnadsomständigheter i

övrigt.

Nämnden skall även utan samband med yttrande lämna åklagaren de

upplysningar som denne begär i fråga om den unge.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m.

Härigenom föreskrivs att 20 § lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §1

För den som har börjat avtjäna

fängelse på viss tid skall

Kriminalvårdsstyrelsen så snart det

kan ske fastställa dagen för

strafftidens slut. Om strafftiden

överstiger två månader skall

styrelsen därvid även fastställa den

tidigaste tidpunkt då villkorlig

frigivning kan komma i fråga samt

tidpunkten för prövotidens utgång.

Är det fråga om ett sådant fall som

avses i 26 kap. 9 § första stycket

brottsbalken, skall i stället den eller

de dagar anges, som är av

betydelse för tillämpningen av

bestämmelserna om sådan

frigivning, samt den strafftid som

då återstår.

För den som har börjat avtjäna

fängelse på viss tid skall

Kriminalvårdsstyrelsen så snart det

kan ske fastställa dagen för

strafftidens slut. Om strafftiden

uppgår till mer än en månad skall

styrelsen därvid även fastställa den

tidigaste tidpunkten då villkorlig

frigivning kan komma i fråga samt

tidpunkten för prövotidens utgång.

När omständigheterna ger anledning till det, skall ett beslut enligt

första stycket ändras.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård

i anstalt

Härigenom föreskrivs ifråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt1 skall ha följande lydelse.

dels att 33, 47 och 48 §§ skall upphöra att gälla

dels att 1, 30, 35, 36, 39, 49-51, 54-56, 59, 61, 63 och 64 §§ skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse.

Vad som föreskrives i lagen om

den som dömts till fängelse gäller

även den som ålagts fängelse som

förvandlingsstraff för böter.

Vad som föreskrivs i lagen om

den som dömts till fängelse gäller

även den som ålagts fängelse som

förvandlingsstraff för böter.

Bestämmelser om verkställighet

av fängelsestraff i vissa fall finns i

lagen (1994:451) om

intensivövervakning med

elektronisk kontroll.

30 §

Telefonsamtal mellan intagna

och personer utom anstalten får äga

rum i den utsträckning det

lämpligen kan ske. En intagen kan

förvägras telefonsamtal som är

ägnat att äventyra säkerheten i

anstalten eller som kan motverka

hans anpassning i samhället eller

annars vara till skada för honom

eller någon annan. Om en intagen

under utredningen av ett

disciplinärende hålls avskild från

andra intagna, får han också hindras

från kontakter med andra personer

genom telefonsamtal i den mån det

är oundgängligen nödvändigt för att

syftet med utredningen inte skall

äventyras.

Telefonsamtal mellan intagna

och personer utanför anstalten får

äga rum i den utsträckning det

lämpligen kan ske. En intagen kan

förvägras telefonsamtal som är

ägnade att äventyra säkerheten i

anstalten eller som kan motverka

hans anpassning i samhället eller

annars vara till skada för honom

eller någon annan. Om en intagen

under utredningen av frågor som

avses i 49 § hålls avskild från andra

intagna, får han också hindras från

kontakter med andra personer

genom telefonsamtal i den

utsträckning det är absolut

nödvändigt för att syftet med

utredningen inte skall äventyras.

Beträffande den som den intagne

önskar samtala med kan sådan

kontroll som avses i 29 § andra

stycket göras i den mån det anses

behövligt.

I fråga om den som den intagne

önskar samtala med kan sådan

kontroll som avses i 29 § andra

stycket göras i den utsträckning det

anses behövligt.

Om det är påkallat med hänsyn

till säkerheten, skall tjänsteman på

lämpligt sätt avlyssna

telefonsamtal. Avlyssning får äga

rum endast med den intagnes

vetskap. Telefonsamtal med

advokat som biträder den intagne i

rättslig angelägenhet får icke

avlyssnas utan den intagnes

medgivande.

Om det är nödvändigt med

hänsyn till säkerheten, skall en

tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna

telefonsamtal. Avlyssning får

endast ske om den intagne känner

till det. Telefonsamtal med advokat

som biträder den intagne i en

rättslig angelägenhet får inte

avlyssnas utan den intagnes

medgivande.

35 §2

Om en intagen avtjänat straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om han

eller hon vill bli underrättad om i

vilken kriminalvårdsanstalt den

intagne befinner sig, den intagnes

förflyttning till öppen anstalt,

permissioner och vistelser utanför

anstalten enligt 32 34 §§,

frigivning, rymning och uteblivande

efter permission.

Om en intagen avtjänat straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om han

eller hon vill bli underrättad om

följande:

 i vilken anstalt den intagne

befinner sig,

 om den intagne förflyttas till

öppen anstalt,

 om den intagne får permission

enligt 32 §,

 om den intagne vistas utanför

anstalt enligt 34 §,

 om den intagne friges,

 om den intagne rymmer, och

 om den intagne uteblir efter

permission.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den lämnas

beträffande frigivning lämplig tid

före frigivningen och i andra fall så

tidigt som möjligt.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den vid

frigivning lämnas i lämplig tid före

frigivningen och i andra fall så

tidigt som möjligt.

36 §

Med de begränsningar som följer

av gällande bestämmelser och avtal

för verksamheten inom

kriminalvården har de intagna rätt

att i lämplig ordning överlägga med

anstaltsledningen i frågor som är av

gemensamt intresse för de intagna.

De har också rätt att i lämplig

ordning sammanträda med varandra

för överläggning i sådana frågor.

Intagen som hålls avskild från

andra intagna får dock deltaga i

överläggning eller sammanträde

endast om det kan ske utan

olägenhet.

Med de begränsningar som följer

av gällande bestämmelser och avtal

för verksamheten inom

kriminalvården har de intagna rätt

att i lämplig ordning överlägga med

ledningen för den lokala

kriminalvårdsmyndigheten i frågor

som är av gemensamt intresse för

de intagna. De har också rätt att i

lämplig ordning sammanträda med

varandra för överläggning i sådana

frågor. Intagen som hålls avskild

från andra intagna får dock deltaga

i överläggning eller sammanträde

endast om det kan ske utan

olägenhet.

39 §

Tid för vistelse utanför anstalt

enligt 11 §, 14 § andra stycket eller

32, 33, 34 eller 37 § eller enligt

bestämmelse som avses i 38 §

inräknas i verkställighetstiden, om

inte särskilda skäl talar mot det.

Tid för vistelse utanför anstalt

enligt 11 §, 14 § andra stycket eller

32, 34 eller 37 § räknas in i

verkställighetstiden, om inte

särskilda skäl talar mot det.

49 §

Föreligger flera förseelser skall

disciplinär bestraffning bestämmas

gemensamt för samtliga förseelser.

Genom upprepade förordnanden

enligt 47 § andra stycket 2 får den

tid som inte skall inräknas i

verkställighetstiden ej överstiga,

1. beträffande den som undergår

fängelse i högst en månad

sammanlagt tio dagar,

2. beträffande den som undergår

fängelse i mer än en men högst fyra

månader sammanlagt femton dagar

samt

3. beträffande den som undergår

fängelse på längre tid än fyra

månader sammanlagt fyrtiofem

dagar.

Bestämmelser om

senareläggning av tidpunkten för

villkorlig frigivning av en intagen

som i väsentlig utsträckning bryter

mot vad som gäller för

verkställigheten finns i 26 kap. 7 §

brottsbalken. Om det inte finns

tillräckliga skäl att senarelägga

den villkorliga frigivningen av en

sådan intagen, får han, om det

bedöms att han inte kommer att

rätta sig av en tillsägelse, tilldelas

en varning.

50 §

Under utredningen av ett

disciplinärende får en intagen

tillfälligt hållas avskild från andra

intagna i den mån det är

oundgängligen nödvändigt för att

syftet med utredningen ej skall

äventyras. Åtgärden får i intet fall

bestå längre än fyra dygn. Kan den

intagne inte hållas avskild på

anstalten, får han placeras i allmänt

häkte, om detta är lämpligare än att

han förs över till en annan anstalt.

Den intagne skall få den lättnad i

avskildheten som är möjlig.

Under utredningen av frågor som

avses i 49 § får en intagen tillfälligt

hållas avskild från andra intagna i

den utsträckning det är absolut

nödvändigt för att syftet med

utredningen inte skall äventyras.

Åtgärden får inte bestå längre än

fyra dygn. Kan den intagne inte

hållas avskild på anstalten, får han

placeras i allmänt häkte, om detta är

lämpligare än att han förs över till

en annan anstalt. Den intagne skall

få den lättnad i avskildheten som är

möjlig.

51 §

Disciplinärenden skall avgöras

skyndsamt. Innan beslut meddelas

skall förhör hållas med den intagne.

Över vad som förekommit vid

förhör och annan undersökning

skall protokoll föras.

Frågor som avses i 49 § skall

avgöras skyndsamt. Innan beslut

meddelas skall förhör hållas med

den intagne. Över vad som

förekommit vid förhör och annan

undersökning skall föras protokoll.

54 §

Frågor som avses i 33 § prövas

av kriminalvårdsnämnden.

Detsamma gäller frågor som avses

i 34 §, om den intagne har dömts

till fängelse i lägst två år. Övriga

frågor enligt 34 § prövas av den

övervakningsnämnd till vars

verksamhetsområde anstalten hör.

Frågor enligt 34 § prövas av

Kriminalvårdsnämnden, om den

intagne har dömts till fängelse i

lägst två år.

Övriga frågor enligt 34 § prövas

av den övervakningsnämnd till vars

verksamhetsområde anstalten hör.

55 §

Regeringen kan förordna att

tillämpningen av 33 och 34 §§ får

överflyttas från kriminalvårds-

nämnden till den övervaknings-

nämnd, till vars verksamhets-

område anstalten hör.

Regeringen kan förordna att

tillämpningen av 34 § får flyttas

över från Kriminalvårdsnämnden

till den övervakningsnämnd, till

vars verksamhetsområde anstalten

hör.

56 §

Intagen får hos kriminalvårds-

nämnden påkalla prövning av

övervakningsnämndens beslut i

frågor som avses i 33 och 34 §§.

En intagen får hos Kriminal-

vårdsnämnden begära prövning av

övervakningsnämndens beslut i

frågor som avses i 34 §.

59 §3

Kriminalvårdsstyrelsens beslut i

särskilt fall enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut i fråga

om vistelse utom anstalt för en

intagen beträffande vilken

regeringen har meddelat

förordnande enligt 31 § överklagas

dock hos regeringen. Detsamma

gäller andra beslut av styrelsen

enligt denna lag än som nu har

angetts.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut i

särskilda fall enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Beslut i fråga

om vistelse utanför anstalt för en

intagen för vilken regeringen har

meddelat förordnande enligt 31 §

överklagas dock hos regeringen.

Detsamma gäller andra beslut av

styrelsen enligt denna lag än som

nu har angetts.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

I fråga om överklagande av

beslut som avses i 49 § första

meningen finns bestämmelser i 38

kap. brottsbalken.

61 §

Kriminalvårdsstyrelsen kan ändra

beslut i andra frågor än som avses i

54 56 §§ som efter bemyndigande

enligt 60 § har meddelats av en

annan kriminalvårdsmyndighet.

Den som beslutet angår får påkalla

styrelsens prövning av ett sådant

beslut, om det har gått honom emot.

Har till följd av en föreskrift

enligt 60 § någon annan

kriminalvårdsmyndighet än

kriminalvårdsstyrelsen meddelat

beslut enligt 47 § andra stycket 2

om disciplinär åtgärd, skall

beslutet omedelbart anmälas för

kriminalvårdsstyrelsen.

Kriminalvårdsstyrelsen kan ändra

beslut i andra frågor än som avses i

54 56 §§ som efter bemyndigande

enligt 60 § har meddelats av en

annan kriminalvårdsmyndighet.

Den som beslutet angår får begära

styrelsens prövning av ett sådant

beslut, om det har gått honom emot.

63 §

Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel får omhändertas,

1. om de påträffas hos en intagen,

2. om en intagen får dem sig tillsända,

3. om de medförs av någon som skall tas in i kriminalvårdsanstalt, eller

4. om de annars påträffas inom anstalt och det inte finns någon känd

ägare till dem.

Kriminalvårdsanstalten skall låta

förstöra eller försälja den

omhändertagna egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket lagen

(1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

Den lokala kriminalvårdsmyndig-

heten skall låta förstöra eller sälja

den omhändertagna egendomen

enligt bestämmelserna om

beslagtagen egendom i 2 § 1 första

stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m.

Bestämmelserna i första och

andra styckena tillämpas även i

fråga om injektionsspruta eller

kanyl som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller i fråga om andra föremål som

är särskilt ägnade att användas för

missbruk av eller annan befattning

med narkotika.

Bestämmelserna i första och

andra styckena tillämpas även i

fråga om injektionssprutor eller

kanyler som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller i fråga om andra föremål som

är särskilt ägnade att användas för

missbruk av eller annan befattning

med narkotika.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom,

tillfaller staten.

Pengar, som påträffas hos eller

ankommer till en intagen i strid

med vad som är särskilt föreskrivet

om intagnas rätt att inneha pengar,

skall omhändertas, om det inte är

uppenbart oskäligt. Omhändertagna

pengar skall genom anstaltens

försorg göras räntebärande men får

ej disponeras av den intagne förrän

vid anstaltsvårdens slut, om det

inte föreligger särskilda skäl.

Pengar som påträffas hos eller

ankommer till en intagen i strid

med vad som är särskilt föreskrivet

om intagnas rätt att inneha pengar,

skall omhändertas, om det inte är

uppenbart oskäligt. Omhändertagna

pengar skall genom den lokala

kriminalvårdsmyndighetens försorg

göras räntebärande men får inte

disponeras av den intagne förrän

vid anstaltsvistelsens slut, om det

inte finns särskilda skäl.

64 §

Anträffas i andra fall än som

avses i 63 § inom anstalten

egendom som kan antas bli tagen i

beslag, får kriminalvårdsanstalten

omhänderta egendomen i avvaktan

på beslut därom.

Omhändertagandet skall så snart

det kan ske anmälas till den som får

besluta om beslag.

Anträffas i andra fall än som

avses i 63 § inom anstalten

egendom som kan antas bli tagen i

beslag, får den lokala

kriminalvårdsmyndigheten

omhänderta egendomen i avvaktan

på beslut i frågan.

Omhändertagandet skall så snart

som möjligt anmälas till den som

får besluta om beslag.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Bestämmelserna i 47 § skall även fortsättningsvis gälla i fråga om

förhållanden som har inträffat före ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:515) om ersättning

vid frihetsinskränkning

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1974:515) om ersättning vid

frihetsinskränkning1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §2

Den som har undergått fängelse,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol enligt 31

kap. 3 § brottsbalken har genomgått

rättspsykiatrisk vård.

Den som har undergått fängelse,

sluten ungdomsvård,

förvandlingsstraff för böter eller

utegångsförbud enligt lagen

(1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. har rätt till

ersättning av staten, om efter

fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom

meddelas eller mindre ingripande

påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan

förordnande om ny handläggning.

Detsamma gäller den som efter

förordnande av domstol enligt 31

kap. 3 § brottsbalken har genomgått

rättspsykiatrisk vård.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §1

Vad som sägs i denna lag om

häktad har motsvarande

tillämpning på

1. den som anhållits eller gripits

på grund av misstanke om brott,

2. den som har intagits i häkte

eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

Vad som sägs i denna lag om

häktad skall också tillämpas på

1. den som anhållits eller gripits

på grund av misstanke om brott,

2. den som har tagits in i häkte

eller polisarrest för förpassning till

kriminalvårdsanstalt,

3. den som har tillfälligt placerats

i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt och

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft.

3. den som har tillfälligt placerats

i häkte med stöd av 23 § tredje

stycket, 43 § första stycket tredje

meningen eller 50 § tredje

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt,

4. den som har omhändertagits

enligt 28 kap. 11 § tredje stycket

brottsbalken i avvaktan på att beslut

om undanröjande av skyddstillsyn

vinner laga kraft, och

5. den som tagits in i häkte eller

polisarrest för transport till särskilt

ungdomshem med stöd av 9 § tredje

stycket lagen (1998:000) om

verkställighet av dom på sluten

ungdomsvård.

Denna lag tillämpas inte på den som har gripits enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

Denna lag gäller ersättning av

staten vid personskada och

tillämpas på

1. den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller inställer sig till mönstring, eller annan uttagning enligt den lagen

eller till antagningsprövning enligt lagen (1994:1810) om möjlighet för

kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning,

2. den som medverkar i räddningstjänst eller i övning med

räddningskår enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) eller i

räddningstjänst enligt 11 kap. 1 § andra stycket luftfartslagen (1957:297),

3. den som är intagen för vård i kriminalvårdsanstalt, i ett hem som

avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga, i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall samt den som är häktad eller anhållen eller i

annat fall intagen eller tagen i förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte eller

polisarrest.

4. den som utför samhällstjänst

på grund av en föreskrift som

meddelats med stöd av 27 kap.

2 a § eller 28 kap. 2 a §

brottsbalken,

5. den som utför ungdomstjänst

på grund av en föreskrift som

meddelats med stöd av 31 kap. 1 §

tredje stycket 2 brottsbalken,

6. den som utför oavlönat arbete

enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 8 § första

stycket 2 lagen (1994:451) om

intensivövervakning med

elektronisk kontroll.

Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som i

annat fall än som avses i första stycket frivilligt deltar i verksamhet inom

totalförsvaret eller i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på

människor eller egendom eller i miljön.

4 §2

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § och gäller till dess den

sista färden från verksamheten eller

intagningen avslutats.

Personskadeskyddet inträder när

den första färden påbörjas till

verksamhet eller intagning som

avses i 1 § 1 3 och gäller till dess

den sista färden från verksamheten

eller intagningen avslutats.

Vid sådan verksamhet som avses

i 1 § 4 6 inträder

personskadeskyddet när den dömde

påbörjar resa till platsen för

verksamheten och upphör när resa

från platsen avslutats.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 och 19 § samt 16 kap 1 §

sekretesslagen (1980:100)1 skall ha följande lydelse.

7 kap.

4 §2

Sekretess gäller inom

socialtjänsten för uppgift om

enskilds personliga förhållanden,

om det inte står klart att uppgiften

kan röjas utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider men.

Sekretessen gäller dock inte beslut

om omhändertagande eller beslut

om vård utan samtycke. Utan

hinder av sekretessen får uppgift

lämnas till enskild som uppnått

myndig ålder om förhållanden av

betydelse för att denne skall få

vetskap om vilka hans biologiska

föräldrar är.

Sekretess gäller inom

socialtjänsten för uppgift om

enskilds personliga förhållanden,

om det inte står klart att uppgiften

kan röjas utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider men.

Sekretessen gäller dock inte beslut

om omhändertagande eller beslut

om vård utan samtycke eller beslut

om sluten ungdomsvård. Utan

hinder av sekretessen får uppgift

lämnas till enskild som uppnått

myndig ålder om förhållanden av

betydelse för att denne skall få

vetskap om vilka hans biologiska

föräldrar är.

Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som

enskild har lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med

rådgivningen.

Med socialtjänst förstås

verksamhet enligt lagstiftningen om

socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och

av missbrukare utan samtycke samt

verksamhet som i annat fall enligt

lag handhas av socialnämnd. Till

socialtjänst räknas också

verksamhet hos annan myndighet

som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild

tillsyn över nämndens verksamhet

samt verksamhet hos kommunal

invandrarbyrå. Med socialtjänst

jämställs ärenden om bistånd åt

asylsökande och andra utlänningar,

ärenden om introduktionsersättning

för flyktingar och vissa andra

utlänningar, ärenden om tillstånd

till parkering för rörelsehindrade

samt verksamhet enligt

lagstiftningen om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

Med socialtjänst förstås

verksamhet enligt lagstiftningen om

socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och

av missbrukare utan samtycke samt

verksamhet som i annat fall enligt

lag handhas av socialnämnd eller

av Statens institutionsstyrelse. Till

socialtjänst räknas också

verksamhet hos annan myndighet

som innefattar omprövning av

socialnämnds beslut eller särskild

tillsyn över nämndens verksamhet

samt verksamhet hos kommunal

invandrarbyrå. Med socialtjänst

jämställs ärenden om bistånd åt

asylsökande och andra utlänningar,

ärenden om introduktionsersättning

för flyktingar och vissa andra

utlänningar, ärenden om tillstånd

till parkering för rörelsehindrade

samt verksamhet enligt

lagstiftningen om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

Sekretess gäller i verksamhet som avser omhändertagande av

personakt enligt 70 c § socialtjänstlagen (1980:620) för uppgift om

enskilds personliga förhållanden. Utan hinder av sekretessen får uppgift

lämnas till socialnämnd om uppgiften behövs för handläggning av ärende

eller genomförande av beslut om stödinsatser, vård eller behandling och

det är av synnerlig vikt att uppgiften lämnas.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Sekretess enligt första stycket gäller inte

1. beslut i ärenden om ansvar eller behörighet för personal inom

kommunal hälso- och sjukvård, eller

2. beslut i fråga om omhändertagande eller återlämnande av personakt.

Beträffande anmälan i ärende om ansvar eller behörighet för personal

inom kommunal hälso- och sjukvård gäller sekretess om det kan antas att

den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider betydande

men om uppgiften röjs.

19 §

Sekretess gäller hos polismyndighet för sådan uppgift om enskilds

personliga förhållanden som hänför sig till

1. verksamhet som enbart innefattar hjälp eller annat bistånd åt enskild,

2. ärende om omhändertagande eller handräckning enligt lagstiftningen

om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård eller om vård av

missbrukare utan samtycke inom socialtjänsten,

3. ärende om handräckning enligt

lagstiftningen om omsorger om

psykiskt utvecklingsstörda eller

vård av unga utan samtycke inom

socialtjänsten,

3. ärende om handräckning enligt

lagstiftningen om omsorger om

psykiskt utvecklingsstörda eller

vård av unga utan samtycke inom

socialtjänsten eller lagen

(1998:000) om verkställighet av

sluten ungdomsvård,

4. ärende som avses i 21 kap. föräldrabalken, eller

5. verksamhet som innefattar handräckning enligt

smittskyddslagstiftningen eller annat bistånd åt smittskyddsläkare, om

det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men

om uppgiften röjs.

Sekretess gäller i ärende enligt lagen (1988:688) om besöksförbud för

uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den

enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs.

Sekretessen gäller inte beslut i ärendet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

16 kap.

1 §

Nuvarande lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

--------------------------------------------------------------------------------

-------

2. 3 kap. 3 § tryckfrihetsförord-

ningen eller 2 kap. 3 §

yttrandefrihetsgrundlagen

3. denna lag enligt

2 kap. 1 §

3 kap. 1 §

5 kap. 1 §

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

7 kap. 2 §

7 kap. 4 §

7 kap. 6 §

7 kap. 9 §

7 kap. 11 § första eller andra

stycket, 12 § andra stycket eller

14 § första stycket

7 kap. 21 §

7 kap. 29 §

7 kap. 34 §

7 kap. 37 §

8 kap. 3 §, 5 § första stycket 2,

6 § första stycket 2

8 kap. 6 andra stycket

8 kap. 7 § första stycket 2 eller

8 § första stycket

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 §

8 kap. 21 §

8 kap. 23 § första stycket 2

9 kap. 1 4 §§

9 kap. 6 §

9 kap. 7 §, 8 § första eller andra

stycket, 9 § eller 10 § första stycket

1

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas sätta rikets

säkerhet i fara eller annars

skada landet allvarligt

såvitt avser uppgift hos

Riksbanken

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig

teleavlyssning och hemlig

teleövervakning eller hemlig

kameraövervakning på grund av

beslut av domstol,

undersökningsledare eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift i anmälan till

Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift som hänför

sig till annat än ärende om

tillrättaförande av elev eller

skiljande av elev från vidare studier

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas medföra fara för att

någon utsätts för våld eller annat

allvarligt men

såvitt avser uppgift om andra

ekonomiska eller personliga

förhållanden än affärs- eller

driftförhållanden för den som trätt i

affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som är

föremål för myndighetens

verksamhet

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

såvitt avser uppgift om

registrerads förhållanden

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

 Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------------------

----

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1--8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

--------------------------------------------------------------------------------

-----

2. 3 kap. 3 §

tryckfrihetsförordningen eller 2

kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen

3. denna lag enligt

2 kap. 1 §

3 kap. 1 §

5 kap. 1 §

5 kap. 2 4 §§

7 kap. 1 §

7 kap. 2 §

7 kap. 4 §

7 kap. 6 §

7 kap. 9 §

7 kap. 11 § första eller andra

stycket, 12 § andra stycket eller

14 § första stycket

7 kap. 21 §

7 kap. 29 §

7 kap. 34 §

7 kap. 37 §

8 kap. 3 §, 5 § första stycket 2,

6 § första stycket 2

8 kap. 6 andra stycket

8 kap. 7 § första stycket 2 eller

8 § första stycket

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § elle 15 §

8 kap. 21 §

8 kap. 23 § första stycket 2

9 kap. 1 4 §§

9 kap. 6 §

9kap. 7 §, 8 § första eller andra

stycket, 9 § eller 10 § första stycket

1

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas sätta rikets säkerhet i fara

eller annars skada landet allvarligt

såvitt avser uppgift hos

Riksbanken

såvitt avser uppgift om

kvarhållande av försändelse på

befordringsföretag, hemlig

teleavlyssning och hemlig

teleövervakning eller hemlig

kameraövervakning på grund av

beslut av domstol,

undersökningsledare eller åklagare

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke

såvitt avser uppgift i anmälan till

Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd

såvitt avser uppgift om annat än

verkställigheten av beslut om

omhändertagande eller beslut om

vård utan samtycke eller beslut om

sluten ungdomsvård

såvitt avser uppgift som hänför

sig till annat än ärende om

tillrättaförande av elev eller

skiljande av elev från vidare studier

såvitt avser uppgift vars röjande

kan antas medföra fara för att

någon utsätts för våld eller annat

allvarligt men

såvitt avser uppgift om andra

ekonomiska eller personliga

förhållanden än affärs- eller

driftförhållanden för den som trätt i

affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som är

föremål för myndighetens

verksamhet

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

såvitt avser uppgift om

registrerads förhållanden

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall

införas en ny paragraf, 65 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

65 a §

Har någon som påföljd för brott

överlämnats till vård inom

socialtjänsten, skall socialnämnden

underrätta åklagarmyndigheten, om

vården eller de andra åtgärder som

redovisats i vårdplanen inte

kommer till stånd.

Detsamma gäller om den som

överlämnats till vård inom

socialtjänsten bryter mot en

föreskrift som meddelats med stöd

av 31 kap. 1 § tredje stycket 2

brottsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Vård skall också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller

utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av

beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat

socialt nedbrytande beteende.

Vård skall också beslutas om den

som dömts till sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken vid

verkställighetens slut bedöms vara i

uppenbart behov av fortsatt vård

för att inte löpa sådan risk som

avses i första stycket.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård

Härigenom föreskrivs att 1, 4, 5, 8, 11, 15, 19 och 29 §§ lagen

(1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall ha följande lydelse.

1 §

Föreskrifter om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande

och annat tvång i andra fall än som avses i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård (rättspsykiatrisk vård) ges i denna lag.

Lagen gäller den som

1. efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård,

2. är anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning eller

3. är intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt.

2. är anhållen, häktad eller

intagen på en enhet för

rättspsykiatrisk undersökning,

3. är intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

eller

4. är intagen på ett särskilt

ungdomshem till följd av en dom på

sluten ungdomsvård enligt 31 kap.

1 a § brottsbalken.

4 §

Den som avses i 1 § andra

stycket 2 eller 3 får ges

rättspsykiatrisk vård om

Den som avses i 1 § andra

stycket 2, 3 eller 4 får ges

rättspsykiatrisk vård om

1. han lider av en allvarlig psykisk störning,

2. han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga

förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses

genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning, och

3. han motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånd

uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningstagande

i frågan.

Om någon som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård anhålls, häktas, tas in på en enhet för rättspsykiatrisk

undersökning eller tas in i eller förpassas till kriminalvårdsanstalt, skall

beslutet om sådan vård anses som ett beslut om rättspsykiatrisk vård.

5 §

Beslut om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket

fattas av en chefsöverläkare vid en enhet som avses i 6 § första stycket

andra meningen eller andra stycket. För ett sådant beslut krävs att ett

vårdintyg har utfärdats av någon annan läkare. Beträffande vårdintyg och

undersökning för vårdintyg gäller därvid bestämmelserna i 4 § första och

andra styckena, 5 § och 6 § första stycket tredje meningen lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård i tillämpliga delar.

En fråga om intagning för rättspsykiatrisk vård enligt 4 § första stycket

skall avgöras skyndsamt efter undersökning av patienten.

Om rätten har fattat beslut om

rättspsykiatrisk undersökning och

den misstänkte har tagits in på

undersökningsenheten, krävs inte

något vårdintyg för beslut om

rättspsykiatrisk vård. Detsamma

gäller den som är anhållen, häktad

eller intagen i eller skall förpassas

till kriminalvårdsanstalt och som

förts till en sådan

sjukvårdsinrättning som avses i 6 §

första stycket andra meningen för

frivillig psykiatrisk vård.

Om rätten har fattat beslut om

rättspsykiatrisk undersökning och

den misstänkte har tagits in på

undersökningsenheten, krävs inte

något vårdintyg för beslut om

rättspsykiatrisk vård. Detsamma

gäller den som är anhållen, häktad,

intagen i eller skall förpassas till

kriminalvårdsanstalt eller som är

intagen på ett särskilt ungdomshem

till följd av en dom på sluten

ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a §

brottsbalken och som förts till en

sådan sjukvårdsinrättning som

avses i 6 § första stycket andra

meningen för frivillig psykiatrisk

vård.

8 §

Vid rättspsykiatrisk vård gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i

18 24 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård.

Beträffande den som är anhållen,

häktad eller intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

får kriminalvårdsstyrelsen i

särskilda fall, om det är påkallat

från ordnings- eller

säkerhetssynpunkt, besluta om

särskilda inskränkningar i rätten att

ta emot eller skicka försändelser, att

ta emot besök eller att samtala i

telefon med utomstående. Brev som

avses i 9 § första stycket första

meningen lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. från den som är

häktad eller anhållen liksom brev

som avses i 25 § första stycket

första meningen lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt från den

som är intagen skall dock alltid

vidarebefordras utan föregående

granskning.

Beträffande den som är anhållen,

häktad eller intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt

får kriminalvårdsstyrelsen i

särskilda fall, om det är påkallat

från ordnings- eller

säkerhetssynpunkt, besluta om

särskilda inskränkningar i rätten att

ta emot eller skicka försändelser, att

ta emot besök eller att samtala i

telefon med utomstående.

Beträffande den som är intagen på

ett särskilt ungdomshem till följd av

en dom på sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken får

Statens institutionsstyrelse fatta

motsvarande beslut. Brev som

avses i 9 § första stycket första

meningen lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. från den som är

häktad eller anhållen, brev som

avses i 25 § första stycket första

meningen lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt från den som

är intagen liksom brev som avses i

19 § andra stycket lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om

vård av unga skall dock alltid

vidarebefordras utan föregående

granskning.

Beträffande den som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol

eller som är intagen i kriminalvårdsanstalt får regeringen i särskilda fall,

om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att

denne under vistelsen på sjukvårdsinrättningen medverkar till brott som

innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften, besluta

om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser,

ta emot besök eller samtala i telefon med utomstående.

11 §

Den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt och som

genomgår rättspsykiatrisk vård får

ges tillstånd att under en viss del av

vårdtiden vistas utanför

sjukvårdsinrättningens område.

Därvid gäller bestämmelserna i

25 § första stycket andra meningen

och andra stycket lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård.

En fråga om tillstånd enligt första

stycket avgörs av

kriminalvårdsstyrelsen efter

ansökan av chefsöverläkaren eller

patienten. Om ansökan har gjorts av

patienten, skall yttrande inhämtas

från chefsöverläkaren.

Den som är intagen i

kriminalvårdsanstalt eller på ett

särskilt ungdomshem till följd av en

dom på sluten ungdomsvård enligt

31 kap. 1 a § brottsbalken och som

genomgår rättspsykiatrisk vård får

ges tillstånd att under en viss del av

vårdtiden vistas utanför

sjukvårdsinrättningens område.

Därvid gäller bestämmelserna i

25 § första stycket andra meningen

och andra stycket lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård.

En fråga om tillstånd enligt första

stycket avgörs av

kriminalvårdsstyrelsen i fråga om

den som är intagen i

kriminalvårdanstalt och av Statens

institutionsstyrelse i fråga om den

som är intagen på ett särskilt

ungdomshem efter ansökan av

chefsöverläkaren eller patienten.

Om ansökan har gjorts av patienten,

skall yttrande inhämtas från

chefsöverläkaren.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får genom

föreskrifter eller beslut i särskilda fall flytta över kriminalvårdsstyrelsens

befogenhet enligt andra stycket till någon annan kriminalvårdsmyndighet

än styrelsen eller till tjänstemän inom kriminalvården.

15 §

Rättspsykiatrisk vård enligt 4 § skall upphöra senast

1. beträffande den som är anhållen eller häktad, när beslutet om

frihetsberövande upphört att gälla,

2. beträffande den som är intagen med stöd av 10 § lagen (1991:1137)

om rättspsykiatrisk undersökning, när denne inte längre får hållas kvar på

undersökningsenheten,

3. beträffande den som är intagen

i kriminalvårdsanstalt, när

frigivning sker.

3. beträffande den som är intagen

i kriminalvårdsanstalt, när

frigivning sker,

4. beträffande den som är intagen

på ett särskilt ungdomshem till följd

av en dom på sluten ungdomsvård

enligt 31 kap. 1 a § brottsbalken,

vid verkställighetens slut.

19 §

Kriminalvårdsstyrelsens beslut

enligt 8 § andra stycket första

meningen eller 11 § andra stycket

får överklagas av patienten hos

kammarrätten.

Kriminalvårdsstyrelsens och

Statens institutionsstyrelses beslut

enligt 8 § andra stycket första

meningen eller 11 § andra stycket

får överklagas av patienten hos

kammarrätten.

29 §1

Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är

chefsöverläkaren skyldig att till kriminalvården lämna ut uppgift om en

patient som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande skall

förpassas till häkte eller kriminalvårdsanstalt, om uppgiften behövs inom

kriminalvården.

Motsvarande skyldighet att

lämna uppgifter gäller för

chefsöverläkaren i förhållande till

Statens institutionsstyrelse

beträffande den som efter den

rättspsykiatriska vårdens

upphörande skall förpassas till ett

särskilt ungdomhem till följd av en

dom på sluten ungdomsvård enligt

31 kap. 1 a § brottsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk

kontroll

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll1

dels att i 7, 8, 10, 13, 15, 16, 18 och 18 a §§ ordet

 frivårdsmyndigheten i olika böjningsformer skall bytas ut mot den

lokala kriminalvårdsmyndigheten i motsvarande form,

dels att rubriken, 2, 6 och 20 §§ samt punkt 1 i

övergångsbestämmelserna skall ha följande lydelse.

Lag om intensivövervakning med elektronisk kontroll

_________

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §2

I fall som avses i 1 § får, på

ansökan av den dömde, beslutas att

fängelsestraffet skall verkställas

utanför anstalt. En ansökan får inte

bifallas om den dömde är häktad

eller intagen i kriminalvårdsanstalt

av någon annan anledning än för

verkställighet av det straff som

ansökan avser eller om särskilda

skäl annars talar mot verkställighet

utanför anstalt.

Beträffande verkställigheten

utanför anstalt skall, i stället för

bestämmelserna i 26 kap. 5 §

brottsbalken och lagen (1974:203)

om kriminalvård i anstalt, gälla vad

som föreskrivs i denna lag. Äger

villkorlig frigivning rum, skall

denna lag inte tillämpas på den

fortsatta verkställigheten av

fängelsestraffet. Vad som gäller för

intagna enligt 26 kap. 7 §

brottsbalken gäller också för dem

som undergår verkställighet

utanför anstalt.

Verkställighet utanför anstalt

bedrivs under ledning av den

frivårdsmyndighet inom vars

verksamhetsområde den dömde har

sin bostad.

I fall som avses i 1 § får, på

ansökan av den dömde, beslutas att

fängelsestraffet skall verkställas

utanför anstalt. En ansökan får inte

bifallas, om den dömde är häktad

eller intagen i kriminalvårdsanstalt

av någon annan anledning än för

verkställighet av det straff som

ansökan avser eller om särskilda

skäl annars talar mot verkställighet

utanför anstalt.

Har den dömde tidigare

undergått verkställighet utanför

anstalt i form av

intensivövervakning, får en

ansökan bifallas endast om det

därefter förflutit en period av minst

tre år under vilken den dömde inte

begått något brott som har föranlett

strängare påföljd än böter.

För verkställigheten utanför

anstalt skall gälla vad som

föreskrivs i denna lag.

Verkställigheten bedrivs under

ledning av den lokala

kriminalvårdsmydighet inom vars

verksamhetsområde den dömde har

sin bostad.

Äger villkorlig frigivning rum,

skall bestämmelserna i lagen

(1974:203) om kriminalvård i

anstalt tillämpas på den fortsatta

verkställigheten av fängelsestraffet.

6 §

Frivårdsmyndigheten skall under

den tid verkställigheten utanför

anstalt pågår utöva tillsyn över den

dömde och fortlöpande hålla sig

underrättad om hans förhållanden.

Frivårdsmyndigheten kan vid

behov förordna en eller flera

personer att biträda vid tillsynen.

Den lokala kriminalvårds-

myndigheten skall under den tid

verkställigheten utanför anstalt

pågår utöva noggrann tillsyn över

den dömde och fortlöpande hålla

sig underrättad om hans

förhållanden. Myndigheten skall

också genom förmedling av stöd

och hjälp verka för att den dömde

inte fortsätter att begå brott och för

att hans anpassning i samhället

även i övrigt främjas.

Den lokala kriminalvårds-

myndigheten kan vid behov

förordna en eller flera personer att

biträda vid tillsynen.

20 §

Lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd skall tillämpas

på den som utför oavlönat arbete

enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 8 § första

stycket 2 denna lag. I stället för vad

som föreskrivs om skyddstid i 4 §

lagen om statligt personskadeskydd

gäller att personskadeskyddet

inträder när den dömde påbörjar

en resa till arbetsplatsen i enlighet

med föreskriften och upphör när en

resa från arbetsplatsen avslutas.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som orsakats

av den dömde vid sådant arbete

som avses i första stycket.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om ersättning

från staten för skador som orsakats

av den dömde vid oavlönat arbete

som utförts enligt en föreskrift som

har meddelats med stöd av 8 §

första stycket 2.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1

augusti 1994 och upphör att gälla

vid utgången av år 1998. Lagen

skall dock även därefter tillämpas

på verkställighet utanför anstalt

som pågår eller om vilken beslut

föreligger när lagen upphör att

gälla. En ansökan enligt 9 § första

stycket som har gjorts innan lagen

upphört att gälla skall prövas enligt

lagen. Beslutas det i sådant fall om

verkställighet utanför anstalt skall

lagen fortsätta att tillämpas på

denna verkställighet.

1. Denna lag träder i kraft den 1

augusti 1994.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-02-06

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Sigvard

Holstad, justitierådet Ingegerd Westlander.

Enligt en lagrådsremiss den 15 januari 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om verkställighet av sluten ungdomsvård,

2. lag om ändring i brottsbalken,

3. lag om ändring i rättegångsbalken,

4. lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya

rättegångsbalken,

5. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister,

6. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

7. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.,

8. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

9. lag om ändring i lagen (1974:515) om ersättning vid

frihetsinskränkning,

10. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandling av häktade och

anhållna m.fl.,

11. lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd,

12. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

13. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

14. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga,

15. lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård,

16. lag om ändring i lagen (1994:451) om försöksverksamhet med

intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Anders Perklev

samt hovrättsassessorerna Agneta Bäcklund och Monika Sörbom.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till lag om verkställighet av sluten ungdomsvård

8-10 §§

I dessa paragrafer ingår på skilda ställen föreskrifter i vilka det anges att

den dömde skall "transporteras" till särskilt ungdomshem, i väntan på

"transport" skall förvaras i häkte eller polisarrest eller där orden

"transportera" och "transporten" annars används.

Det har vid föredragningen inför Lagrådet upplysts att nämnda ord av

språkliga skäl ansetts lämpligare än motsvarande böjningsformer av

ordet förpassa.

I 11 § i förevarande lagförslag finns bestämmelser om beräkning av den

tid som verkställigheten av en ådömd sluten ungdomsvård skall pågå.

Där hänvisas till vissa paragrafer i lagen (1974:202) om beräkning av

strafftid m.m., bl.a. till 19 §. Av den paragrafens första stycke framgår

bl.a. att utgångsdagen vid en sådan beräkning kan vara den dag då

vederbörande "omhändertages av polismyndighet för förpassning".

För undvikande av onödiga missförstånd bland berörda myndigheter

torde det vara en klar fördel om man även i förevarande lag använder den

vedertagna terminologin på området, dvs. tillämpliga varianter av ordet

förpassa.

14 §

I första styckets första mening anges att verkställigheten av påföljden

skall inledas på "låsbar" enhet.

Det har under föredragningen upplysts, att den angivna beskrivningen av

vad det uppenbarligen är fråga om, nämligen en sluten eller låst enhet,

har hämtats från 26 § i socialtjänstförordningen (1981:750). Det oaktat

kan Lagrådet inte underlåta notera, att även öppna utrymmen normalt

torde vara försedda med låsbara dörrar.

21 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om underrättelse i vissa fall till

målsägande angående den dömdes förhållanden under verkställigheten.

I tredje stycket anges under vilka förutsättningar en av målsäganden

begärd underrättelse inte behöver lämnas, nämligen om underrättelsen

"kan befaras medföra fara för den dömdes liv eller hälsa".

Enligt Lagrådets mening borde de med ifrågavarande något drastiska

ordval uttryckta farhågorna, i vart fall i förevarande sammanhang, kunna

bli tillräckligt tydligt markerade om de föreslagna andra och tredje

styckena ersätts av bestämmelser med följande lydelser.

"Underrättelse behöver inte lämnas angående en planerad vistelse utanför

det särskilda ungdomshemmet när en underrättelse på grund av beslutad

bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig.

Detsamma gäller när en underrättelse på goda grunder kan antas

allvarligt äventyra den dömdes egen säkerhet.

Underrättelse till målsägande skall lämnas så tidigt som möjligt och

utformas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i

det enskilda fallet."

22 §

Med tanke främst på tillfällen då den av Statens institutionsstyrelse

tillsatte chefen för ett särskilt ungdomshem, i lagtexten betecknad som

"den som förestår vården vid ett särskilt ungdomshem" (jfr bl.a. 6 §

andra stycket 2), inte finns omedelbart tillgänglig kan ifrågasättas om

inte förevarande paragraf bör kompletteras med en möjlighet för

styrelsen att delegera till annan än den som normalt förutsätts företräda

styrelsen att fatta beslut i vissa frågor.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Inledande synpunkter

De föreslagna ändringarna i brottsbalken gäller i huvudsak

samhällstjänstens ställning i påföljdssystemet, institutet villkorlig

frigivning samt en reformering av bestämmelserna om överlämnande till

särskild vård, såvitt avser unga lagöverträdare. Den klart uttalade

målsättningen med förslagen angående samhällstjänst och unga

lagöverträdare är att mot bakgrund av fängelsestraffets ofta negativa

verkningar söka ytterligare minska användningen av denna påföljd, i

synnerhet för ungdomar. Samma insikt finns bakom den i remissen

likaledes behandlade frågan om en permanentning av den

försöksverksamhet under vilken kortare fängelsestraff kunnat verkställas

genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Förslagen

angående den villkorliga frigivningen avviker därmed rätt markant från

de övriga förslagen genom att de sannolikt får till följd att ett inte

obetydligt antal dömda på grund av samma brottslighet kommer att bli

intagna i kriminalvårdsanstalt under längre tid än för närvarande. Vad

som nu sagts gäller särskilt dem som är dömda till långa fängelsestraff

och som återfaller i brottslighet.

Vid sin granskning har Lagrådet inte funnit anledning till andra

invändningar eller erinringar än som redovisas nedan i anslutning till

skilda bestämmelser i lagförslaget.

26 kap. 7 §

I paragrafen införs bestämmelser om det föreslagna nya institutet

"senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning" på grund av

bristande skötsamhet under anstaltsvistelsen.

Av den allmänna motiveringen framgår bl.a. att institutet inte avses bli

använt i anledning av "den intagnes uppförande i största allmänhet". Det

skall i det enskilda fallet vara fråga om att den intagne "klart och på ett

allvarligt sätt brutit mot de regler och anvisningar som gällt".

I lagtexten preciseras ifrågavarande krav med uttrycket att den dömde i

"väsentlig utsträckning" bryter mot vad som gäller för verkställigheten i

anstalt. I författningskommentaren sägs att nämnda uttryck innebär att

senareläggning skall tillgripas endast i "de mera flagranta fallen".

Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas om det sålunda valda

uttryckssättet står i god överensstämmelse med de nyss återgivna

motivuttalandena. "Utsträckning" leder tanken snarare till omfattning än

svårhetsgrad. Uttrycket "i väsentlig utsträckning" bör därför lämpligen

ersättas med "på allvarligt sätt" eller någon liknande formulering som

tydligare betonar regelbrottets förutsatta allvarliga karaktär.

27 kap. 4 §

I ett föreslaget nytt andra stycke anges att samhällstjänst som föreskrivits

vid villkorlig dom skall fullgöras enligt en arbetsplan som upprättats av

den lokala kriminalvårdsmyndigheten.

Enligt författningskommentaren "verkställs alltså" föreskriften om

samhällstjänst av den angivna myndigheten.

Lagrådet vill i anledning av de citerade orden påpeka att den föreslagna

lagtexten i andra stycket endast reglerar den lokala

kriminalvårdsmyndighetens befattning med arbetsplanen.

28 kap. 5 a §

Vad Lagrådet anfört i anslutning till andra stycket i 27 kap. 4 § är även

tillämpligt beträffande det föreslagna första stycket i förevarande

paragraf.

30 kap. 5 §

I denna paragrafs nuvarande första stycke finns regeln om att rätten, för

brott som någon begått innan han fyllt arton år, får döma till fängelse

endast om det finns "synnerliga skäl". I en ny andra mening sägs att

rätten därvid "i vissa fall" i stället skall bestämma påföljden till sluten

ungdomsvård samt hänvisas till bestämmelserna därom i 31 kap. 1 a §.

Av motiveringen i lagrådsremissen framgår klart att avsikten med den

nya påföljden sluten ungdomsvård är att den skall tillgripas i stället för

fängelse så snart detta är möjligt. Lagtexten i 31 kap. 1 a § ger också

uttryck för att huvudregeln är, att rätten när synnerliga skäl att döma till

fängelse föreligger i stället skall döma till sluten ungdomsvård.

Mot angivna bakgrund bör orden "i vissa fall" i den föreslagna nya andra

meningen lämpligen bytas ut mot "i första hand" eller "i regel".

31 kap. 1 a §

Paragrafen innehåller bestämmelser om den föreslagna nya påföljden

sluten ungdomsvård.

Lagrådet föreslår att den första meningen i första stycket kompletteras

med orden "under viss tid".

38 kap. 2 §

Paragrafen innehåller vissa bestämmelser angående undanröjande av

förordnanden om överlämnande till vård enligt 31 kap. 1 § eller 2 §.

Enligt förslaget behandlas i första stycket det fallet att en dömd i

"väsentlig utsträckning" bryter mot föreskrift som meddelats med stöd av

31 kap. 1 § andra eller tredje stycket. Det citerade uttrycket återfinns

också i förslaget till ett nytt tredje stycke.

Lagrådet hänvisar i denna del till vad som tidigare anförts om

motsvarande uttryck i 26 kap. 7 § första stycket.

I ett nytt andra stycke föreslås bestämmelser om möjlighet för rätten att

meddela den dömde varning. Lagrådet noterar här att den föreslagna

lagtexten klargör, att en åklagare inte får begränsa en ansökan enligt

första stycket till att bara gälla att den dömde skall tilldelas en varning.

I de föreslagna tredje och fjärde styckena ges bestämmelser om

undanröjande av förordnande om överlämnande till vård enligt 31 kap.

1 § respektive 2 § av anledningar som är helt frikopplade från den

dömdes eget agerande. Dessa förhållanden skulle enligt Lagrådets

mening bli tydligare markerade om förevarande båda stycken förs

samman till ett nytt tredje stycke med följande lydelse:

"Även om fall som avses i första stycket inte föreligger skall

bestämmelserna där tillämpas på motsvarande sätt om den planerade

vården eller åtgärderna som socialnämnden redovisat i yttrande enligt

11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare inte kommer till stånd eller om vården i väsentlig

utsträckning avviker från den i yttrandet redovisade planen. Detsamma

gäller när domstolen har överlämnat någon till vård med stöd av 31 kap.

2 § och den vård som socialnämnden i yttrande till domstolen har

förklarat sig ämna föranstalta om visar sig inte kunna anordnas."

38 kap. 13 §

Lagrådet förordar att andra stycket i paragrafen, som undantar vissa

beslut från första styckets tillämpningsområde, kompletteras med

hänvisning även till 6 § tredje stycket och 7 § i 26 kap.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Som redan har berörts inledningsvis innebär de föreslagna ändringarna

angående villkorlig frigivning en del inte obetydliga skärpningar av den

nuvarande ordningen.

För närvarande gäller enligt 26 kap. 6 § brottsbalken att villkorlig

frigivning vid strafftider på högst ett år får ske tidigast då två tredjedelar

av strafftiden, dock minst två månader, har avtjänats. Vid längre

strafftider på upp till två år samt på två år eller mer får villkorlig

frigivning ske tidigast, i första fallet sedan åtta månader samt en tredjedel

av den tid som överstiger ett år har avtjänats samt i det andra fallet sedan

hälften av strafftiden har avtjänats. Vid strafftider på mer än två år

avseende särskilt allvarlig brottslighet av kvalificerat slag får villkorlig

frigivning i vissa fall enligt 26 kap. 6 a § brottsbalken inte ske förrän två

tredjedelar av strafftiden avtjänats.

Enligt förslaget till ny lydelse av 26 kap. 6 § brottsbalken skall villkorlig

frigivning normalt ske när två tredjedelar, dock minst en månad, av

strafftiden har avtjänats. 26 kap. 6 a § brottsbalken föreslås upphävd.

I övergångsbestämmelserna 2. föreskrivs att bestämmelserna i 26 kap.

6 § och 6 a § brottsbalken skall tillämpas enligt de äldre lydelserna i

fråga om dem som före ikraftträdandet dömts till fängelse på viss tid,

lägst tre månader. Det innebär att den nya minimitiden för villkorlig

frigivning om en månad gäller omedelbart för de som dömts till fängelse

under tre månader. För övriga kommer prövningen av frågan om

villkorlig frigivning att ske i samma ordning och enligt samma materiella

bestämmelser som gäller nu, dvs. med möjlighet för den som dömts till

fängelse för längre tid än ett år att kunna bli villkorligt frigiven innan två

tredjedelar av straffet har avtjänats.

Den som vid ikraftträdandet har begått brott för vilka han riskerar ett

fängelsestraff på mer än ett år men då ännu inte dömts kommer alltså,

bortsett från sådana fall då 26 kap. 6 a § brottsbalken skulle ha tillämpats,

att kunna gå miste om tidigare nämnda möjlighet till frigivning innan två

tredjedelar av straffet har verkställts. Det kan diskuteras om

lagöverträdaren härigenom kan sägas bli ådömd en brottspåföljd som är

svårare än den som var föreskriven då gärningen begicks.

Emellertid är det här inte fråga om att den enskilde kan ådömas en

svårare brottspåföljd än den som var föreskriven då gärningen begicks

utan om att han på grund av att reglerna för verkställigheten av påföljden

ändrats kan få avtjäna en större andel av det ådömda straffet än som

skulle ha följt av de äldre reglerna. Som anges i lagrådsremissen har i

tidigare lagstiftningsärende också uttalats att bestämmelserna i 2 kap.

10 § regeringsformen, artikel 7 i Europakonventionen och 5 § andra

stycket lagen (1964:163) om införande av brottsbalken i princip inte

torde gälla i fråga om verkställighet av brottspåföljder. I sammanhanget

bör också beaktas att nuvarande regler innebär en möjlighet men inte en

rätt till villkorlig frigivning tidigare än enligt de nya bestämmelserna och

att det enligt nuvarande regler är möjligt att den villkorliga frigivningen

sker senare än när två tredjedelar av straffet har avtjänats. Lagrådet finner

mot den nu angivna bakgrunden inte att det föreligger något avgörande

hinder mot att övergångsbestämmelserna i nu avsett hänseende utformas

i enlighet med förslaget.

Vid misskötsamhet från den intagnes sida under anstaltsvistelsen kan

enligt 47 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt förordnas att viss

bestämd tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i verkställighetstiden. Av

49 § samma lag framgår att sådana förordnanden sammanlagt får avse

högst tio dagar om strafftiden är högst en månad, högst 15 dagar om

strafftiden är högst fyra månader och högst 45 dagar vid strafftider

härutöver.

Enligt förslaget till ny lydelse av 26 kap. 7 § brottsbalken får, om den

intagne missköter sig under anstaltsvistelsen, tidpunkten för den

villkorliga frigivningen senareläggas med högst 15 dagar vid varje

beslutstillfälle. Det innebär, som en yttersta konsekvens, att en intagen

genom senareläggningsbeslut kan komma att få avtjäna hela strafftiden i

anstalt utan att komma i åtnjutande av någon villkorlig frigivning.

I övergångsbestämmelserna 3. föreskrivs att beslut enligt 26 kap. 7 §

brottsbalken i lagrummets föreslagna nya lydelse endast får grundas på

förhållanden som har inträffat efter ikraftträdandet. Även här gäller

således för den som före ikraftträdandet har begått brott att

verkställigheten av det ådömda fängelsestraffet kan komma att skärpas i

förhållande till vad som skulle ha varit möjligt, om de regler som gällde

vid brottets begående fortfarande hade gällt.

Om de nya föreslagna reglerna skall komma att tillämpas eller ej i ett

enskilt fall beror emellertid enbart på hur den intagne själv väljer att

förhålla sig under anstaltsvistelsen eller dess fortsättning. Genom att inte

bryta mot vad som gäller för verkställigheten undgår han att få den

villkorliga frigivningen senarelagd. Lagrådet finner därför inte heller i

denna del anledning att göra någon invändning mot de föreslagna

övergångsbestämmelserna.

För den som villkorligt friges gäller för närvarande enligt 26 kap. 10 §

brottsbalken normalt en prövotid av ett år. För den som har dömts till

fängelse i lägst två år och även i vissa andra fall prövar

Kriminalvårdsnämnden frågan om villkorlig frigivning och kan därvid

fastställa en längre prövotid, högst tre år.

Enligt förslaget till ny lydelse av 26 kap. 10 § brottsbalken gäller efter

villkorlig frigivning en prövotid motsvarande den strafftid som återstår

vid frigivningen, dock minst ett år. Detta torde innebära att prövotiden

efter långa fängelsestraff inte sällan kan bli avsevärt längre än f.n.

Med remissens förslag till övergångsbestämmelser kan tvekan uppstå vad

som avses gälla när de nya bestämmelserna innebär att prövotiden efter

en villkorlig frigivning förlängs. Det kan i sådant fall inte rimligen

godtas att en redan vid ikraftträdandet utgången prövotid "återuppstår".

Till yttermera visso saknas föreskrifter om hur "mellantiden" därvid

skulle tas med i beräkningen. Det kan också ifrågasättas om det är

lämpligt att en redan fastställd prövotid, till synes utan orsak, plötsligt

förlängs. Mot bakgrund härav förordar Lagrådet att det i

övergångsbestämmelserna föreskrivs, att de nya bestämmelserna i

26 kap. 10 § inte skall tillämpas i fall då en villkorlig frigivning ägt rum

före lagens ikraftträdande.

Begår den som villkorligt frigivits från fängelse nytt brott under

prövotiden kan rätten enligt 34 kap. 1 § 1 eller 2 brottsbalken förordna att

det tidigare ådömda fängelsestraffet skall avse också det nya brottet eller

döma särskilt till påföljd för detta samt enligt 4 § samma kapitel förklara

den villkorligt medgivna friheten helt eller delvis förverkad. Förverkande

får beslutas endast om fråga därom uppkommer i ett mål vari den

frigivne häktats eller fått del av åtal före prövotidens utgång.

Enligt förslaget till ny lydelse av 34 kap. 4 § brottsbalken kommer det till

skillnad från vad som nu gäller att föreligga en presumtion för att

förverkande av villkorligt medgiven frihet helt eller delvis skall ske om

brottet har skett under prövotiden och inte särskilda skäl talar mot

förverkande. Härtill kommer att den tid under vilken förverkande kan ske

har förlängts med ett år på så sätt att förverkande får beslutas om fråga

därom uppkommer i ett mål där den frigivne häktats eller fått del av åtal

inom ett år från prövotidens utgång. Några särskilda

övergångsbestämmelser har inte föreslagits.

Av vad nyss anförts framgår att de föreslagna ändringarna avseende

villkorlig frigivning innebär, att den som återfaller i brott under

prövotiden under längre tid än f.n. riskerar att få återstoden av

strafftiden förverkad. Enligt Lagrådets mening kan det under sådana

förhållanden starkt ifrågasättas om inte grunderna bakom bestämmelsen i

5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken i detta sammanhang

bör leda till att det i övergångsbestämmelserna även föreskrivs, att de nya

reglerna om förverkande av villkorlig frigivning inte skall tillämpas i

anledning av brott som har begåtts före ikraftträdandet.

Lagrådet återkommer till förevarande övergångsbestämmelser i

anslutning till sitt yttrande angående förslaget till lag om ändring i lagen

(1977:265) om statligt personskadeskydd.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

51 kap. 25 §

Enligt första stycket första meningen får hovrätten inte med anledning av

den tilltalades överklagande eller av åklagarens överklagande till den

tilltalades förmån döma till en brottspåföljd som är att anse som svårare

eller mer ingripande än den som tingsrätten dömt till. I andra meningen

görs det undantaget att hovrätten får besluta om överlämnande till

särskild vård eller, om tingsrätten beslutat om sådan vård, döma till

annan påföljd. I författningskommentaren framhålls att undantaget är ett

uttryck för att överlämnandepåföljderna inte kan jämföras med övriga

påföljder i svårhetshänseende. Vidare sägs att detta inte gäller påföljden

sluten ungdomsvård (se förslaget till 31 kap. 1 a § brottsbalken).

Mot den nu angivna bakgrunden har undantagsregeln i andra meningen

delats upp i två meningar. Enligt den nya andra meningen får hovrätten

besluta om överlämnande till särskild vård av annat slag än som avses i

31 kap. 1 a § brottsbalken. I den nya tredje meningen föreskrivs att

hovrätten, om tingsrätten beslutat om särskild vård enligt 31 kap.

brottsbalken, får döma till annan påföljd.

Som förslaget är avfattat synes det innebära att hovrätten vid

överklagande som här avses inte har möjlighet att, när tingsrätten dömt

till fängelse, ändra påföljden till sluten ungdomsvård. En sådan ordning

torde inte vara avsedd.

Enligt Lagrådets mening bör en annan utformning av förslaget väljas. En

lösning som bättre överensstämmer med intentionerna bakom förslaget

om införande av påföljden sluten ungdomsvård skulle vara att inte göra

någon ändring i första stycket men i stället i ett nytt andra stycke

föreskriva att sluten ungdomsvård, vid tillämpning av första stycket, skall

jämställas med fängelse. Med en sådan bestämmelse blir hovrätten i det

nyssnämnda fallet oförhindrad att döma till sluten ungdomsvård. Vidare

klargörs att en tilltalad som i tingsrätten dömts till villkorlig dom eller

skyddstillsyn inte får dömas till sluten ungdomsvård. Dessutom framgår

bl.a. att hovrätten, när tingsrätten dömt till fängelse viss tid inte får döma

till sluten ungdomsvård under längre tid.

Lagrådet förordar att paragrafen ändras i enlighet med det anförda.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

49 §

I första meningen ges en hänvisning till bestämmelserna om

senareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning i 26 kap. 7 §

brottsbalken. I texten ingår därvid uttrycket "väsentlig utsträckning" som

Lagrådet berört i anslutning till nämnda lagrum.

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt

personskadeskydd

1 §

Till paragrafens första stycke har förts tre nya punkter, varav den första

(4.) gäller den som utför samhällstjänst på grund av en föreskrift som

meddelats med stöd av 27 kap. 2 a § eller 28 kap. 2 a § brottsbalken. En

motsvarighet till sistnämnda bestämmelse finns f.n. i lag (1989:928) om

samhällstjänst, vilken lag nu föreslås upphävd under 5. i

övergångsbestämmelserna till förslag om ändring i brottsbalken. I 1989

års lag finns även en bestämmelse (4 §) med samma innebörd som den

föreslagna 4. i förevarande paragraf.

Med tanke på fall då någon, på grund av föreskrift som meddelats före nu

aktuella lagändringars ikraftträdande, därefter utför arbete i form av

samhällstjänst bör 5. i övergångsbestämmelserna till förslag om ändring i

brottsbalken kompletteras med en föreskrift som anger, att den upphävda

lagens bestämmelser i 4 § fortfarande gäller i sådana fall.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 mars 1998

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden,
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:96 Vissa reformer av

påföljdssystemet

 Senaste lydelse 1974:205.

 Senaste lydelse 1983:240 och 1993:201.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1993:209.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1973:918.

 Senaste lydelse 1975:1395.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1993:209.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1992:373.

 Senaste lydelse 1981:211.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1981:211.

 Senaste lydelse 1986:645.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1994:97.

 Senaste lydelse 1988:942 och 1990:36.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1990:1009.

1 Senaste lydelse 1988:1369.

2 Senaste lydelse 1981:1093.

3 Senaste lydelse 1996:1462.

4 Senaste lydelse 1994:1034.

5 Senaste lydelse 1988:943 och 1994:1034.

1 Senaste lydelse 1996:1626.

1 Senaste lydelse 1996:1463.

2 Senaste lydelse 1983:357.

1 Lagen omtryckt 1994:1760.

1 Senaste lydelse 1993:202.

1 Lagen omtryckt 1990:1011

senaste lydelse av 33 § 1993:203

2 Senaste lydelse 1994:422.

3 Senaste lydelse 1994:440.

4 Senaste lydelse 1995:495.

1 Lagen omtryckt 1980:422.

2 Senaste lydelse 1991:1146.

1 Senaste lydelse 1994:1761.

1 Senaste lydelse 1994:2073.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1997:738.

1 Senaste lydelse 1997:1214.

1 Senaste lydelse 1991:1968.

1 Senaste lydelse av 16 § 1996:784.

Senaste lydelse av 18 a § 1996:784.

2 Senaste lydelse 1996:784.

 Senaste lydelse 1988:942

 Senaste lydelse 1991:240

 Senaste lydelse 1992:373.

 Senaste lydelse 1981:211.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1981:211

 Senaste lydelse 1986:645.

 Senaste lydelse 1994:97.

 Senaste lydelse 1990:36.

 Senaste lydelse 1988:1369.

 Senaste lydelse 1994:1034.

 Senaste lydelse 1987:763.

 Senaste lydelse 1991:1146.

 Senaste lydelse 1991:1141.

 Senaste lydelse 1983:357.

 Senaste lydelse 1992:291.

 Senaste lydelse 1994:1760.

 Senaste lydelse 1994:1761.

 Senaste lydelse 1994:2073.

 Senaste lydelse 1993:751.

[REDACTED_EFTERNAMN], J & Grevholm, E (1997): Intensivövervakning med elektronisk

kontroll - en

sammanställning av utvärderingsresultaten.

Brottsförebyggande rådet. Stencil.

 Senaste lydelse 1974:205.

 Senaste lydelse 1983:240 och 1993:201.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1993:201.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1993:209.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1973:918.

 Senaste lydelse 1975:1395.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1993:209.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1992:373.

 Senaste lydelse 1981:211.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1991:240.

 Senaste lydelse 1981:211.

 Senaste lydelse 1986:645.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1990:1009.

 Senaste lydelse 1983:240.

 Senaste lydelse 1994:97.

 Senaste lydelse 1988:942 och 1990:36.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1988:942.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1990:1009.

1 Senaste lydelse 1988:1369.

2 Senaste lydelse 1981:1093.

3 Senaste lydelse 1996:1462.

4 Senaste lydelse 1994:1034.

5 Senaste lydelse 1988:943 och 1994:1034.

1 Senaste lydelse 1987:763.

1 Senaste lydelse 1996:1463.

2 Senaste lydelse 1983:357.

1 Senaste lydelse 1994:1760.

2 Senaste lydelse 1994:1760.

1 Senaste lydelse 1993:202.

1 Lag omtryckt 1990:1011

senaste lydelse av 33 § 1993:203

2 Senaste lydelse 1994:422.

3 Senaste lydelse 1994:440.

1 Lagen omtryckt 1980:422.

2 Senaste lydelse 1991:1146.

1 Senaste lydelse 1994:1761.

1 Senaste lydelse 1994:2073.

2 Senaste lydelse 1994:2073.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1997:738.

1 Senaste lydelse 1991:1968.

1 Senaste lydelse av 16 § 1996:784.

Senaste lydelse av 18 a § 1996:784.

2 Senaste lydelse 1996:784.

Prop. 1997/98:96

2

1

Prop. 1997/98:96

Bilaga 1

239

Prop. 1997/98:96

Bilaga 1

226

271

Prop. 1997/98:96

Bilaga 2

240

Prop. 1997/98:96

Bilaga 3

Prop. 1997/98:96

Bilaga 4

Prop. 1997/98:96

Bilaga 5

272

1

Prop. 1997/98:96

Bilaga 6

276

Prop. 1997/98:96

Bilaga 6

273

Prop. 1997/98:96

Bilaga 7

342

Prop. 1997/98:96

Bilaga 7

277

Prop. 1997/98:96

Bilaga 8

351

Prop. 1997/98:96

Bilaga 8

343

1

Prop. 1997/98:96

353