Regeringens proposition 2004/05:62

Genomförande av EG:s direktiv om gemensamma

Prop.

regler för de inre marknaderna för el och naturgas,

2004/05:62

m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 17 februari 2005 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN] Mona[REDACTED_EFTERNAMN] (Miljö- och samhällsbyggnadsdepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny naturgaslag som ersätter den gamla natur-

gaslagen från år 2000. Samtliga bestämmelser i den gamla naturgaslagen

förs över till den nya, antingen med oförändrad lydelse eller med vissa

ändringar. Dessutom införs ett stort antal nya bestämmelser i den nya

lagen. De nya och de ändrade bestämmelserna införs för att genomföra

EG:s s.k. reviderade gasmarknadsdirektiv. Bestämmelserna innebär bl.a.

ökad marknadsöppning, krav på juridisk åtskillnad mellan överförings-

verksamhet och handel med naturgas, krav på att ett överföringsföretag

inte får börja tillämpa sin överföringstariff förrän tillsynsmyndigheten

har godkänt de metoder som har använts för att utforma tariffen,

införande av bestämmelser om systemansvar och balansansvar på natur-

gasmarknaden samt vissa tidsfrister för tillsynsmyndighetens prövning av

tvister inom naturgassektorn.

Vidare föreslås ett antal ändringar i ellagen. Ändringarna syftar till att

genomföra EG:s s.k. reviderade elmarknadsdirektiv. Ändringarna innebär

bl.a. att det ställs krav på personell åtskillnad mellan nätföretag och el-

handelsföretag, vissa tidsfrister för nätmyndighetens prövning av tvister

inom elsektorn, mer preciserade bestämmelser om utformningen av nät-

tariffer samt krav på elleverantörer att på fakturor och i reklam ange

sammansättningen av de energikällor som använts vid produktionen av

den sålda elen. I propositionen föreslås också en sänkt gräns för timvis

mätning av elförbrukning och vissa bestämmelser om särredovisning av

fjärrvärmeverksamhet. Slutligen redovisas strategin för den fortsatta av-

vecklingen av kärnkraften.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2005, med vissa över-

gångsbestämmelser.

1

Innehållsförteckning

1

Förslag till riksdagsbeslut..................................................................

6

2

Lagtext

...............................................................................................

7

2.1

Förslag till naturgaslag ........................................................

7

2.2 ..............

Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

25

3

Ärendet .............................................................och dess beredning

35

4

Huvuddragen ..............................................i elmarknadsdirektivet

38

4.1 ............................

Kapitel I Omfattning och definitioner

39

4.2

Kapitel II Allmänna regler för organisationen

av sektorn ..........................................................................

39

4.3

Kapitel III Produktion ....................................................

46

4.4

Kapitel IV Drift av överföringssystem ..........................

48

4.5

Kapitel V Drift av distributionssystem ..........................

51

4.6

Kapitel VI Särredovisning av olika verksamheter

samt insyn och öppenhet i bokföringen ............................

55

4.7

Kapitel VII Organisation av tillträde till systemet.........

57

4.8

Kapitel VIII Slutbestämmelser ......................................

66

5

Angivande av elens ursprung ..........................................................

66

5.1

Elleverantörernas skyldigheter mot elanvändarna............

66

5.2

Elproducenters och elleverantörers skyldigheter

mot andra elleverantörer ...................................................

69

6

Anskaffande av el för att täcka nätförluster ....................................

70

7

Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt

verksamhet.......................................................................................

72

8

Upprättande av övervakningsplan m.m...........................................

77

9

Tillsyn m.m......................................................................................

78

9.1

Tariffer för överföring av el..............................................

78

9.2

Anslutningsavgifter...........................................................

83

9.3

Villkor för tillhandahållande av balanstjänster.................

84

9.4

Tidsfrister för klagomål ....................................................

87

9.5

Preskriptionstid för överklagande av beslut om villkor

för balanstjänst ..................................................................

88

10

Offentliggörande av regler och villkor för tillhandahållande

av balanstjänster ..............................................................................

89

11

Huvuddragen i EG-förordningen om villkor för tillträde till

nät för gränsöverskridande elhandel................................................

90

12

Beslut om undantag .......................................................................

100

13

Huvuddragen i naturgasmarknadsdirektivet..................................

100

13.1

Kapitel I Räckvidd och definitioner.............................

101

13.2

Kapitel II Allmänna regler för sektorns organisation....

102

13.3

Kapitel III Överföring, lagring och LNG.....................

107

13.4

Kapitel IV Distribution och försörjning.......................

111

13.5

Kapitel V Särredovisning av olika verksamhets-

grenar samt insyn och öppenhet i bokföringen...............

113

2

13.6

Kapitel VI Organisering av tillträdet till systemet.......

116

13.7

Kapitel VII Slutbestämmelser......................................

125

14

Naturgaslagstiftningens tillämpningsområde ................................

127

15

Koncession för förgasningsanläggning .........................................

129

15.1

Koncessionsplikt .............................................................

129

15.2

Förutsättningar för koncession........................................

131

15.3

Villkor för koncession.....................................................

132

15.4

Giltighetstid, förlängning och överlåtelse av

koncession.......................................................................

133

15.5

Återkallelse av koncession..............................................

133

15.6

Borttagande av förgasningsanläggning och

återställning m.m.............................................................

134

16

Konsumentskydd

...........................................................................

135

17

Ansvarsfördelningen ....mellan aktörerna på naturgasmarknaden

137

17.1

Systemansvar ..............................................för naturgas

138

17.2

Den ekonomiska ......................................balanseringen

142

17.2.1 ............................................

Balansavräkning

142

17.2.2

Balansansvarig och rapportering

...............................................

av strukturdata

145

17.3

Finansiering . ...........................................................m.m

146

17.4

Kommande .............................................översynsarbete

147

17.5

Kostnader . ...........................................för mätning m.m

148

18

Offentliggörande av regler och villkor för balansering av

naturgassystemet............................................................................

148

19

Anskaffande av energi ......................för drift av naturgasledning

149

20

Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt

verksamhet.....................................................................................

150

20.1

Åtskillnad av innehavare av koncessionspliktig

överföring av naturgas ....................................................

150

20.2

Åtskillnad av innehavare av distributionssystem............

152

21

Upprättande av övervakningsplan m.m.........................................

155

22

Redovisning och revision ..............................................................

156

23

Tillträde till förgasningsanläggning ..............................................

158

24

Offentliggörande av regler och villkor för inmatning till och

uttag från en förgasningsanläggning .............................................

159

25

Tillträde till lager...........................................................................

160

26

Offentliggörande av villkor för lagring av naturgas......................

161

27

Undantag för större naturgasinfrastrukturprojekt..........................

162

28

Berättigade kunder.........................................................................

163

29

Take-or-pay-kontrakt.....................................................................

164

30

Tillsyn m.m....................................................................................

165

30.1

Tariffer för överföring av naturgas .................................

165

30.2

Tillsyn över anslutningsavgifter .....................................

171

30.3

Villkor för avtal om balanstjänst.....................................

172

3

30.4

Tidsfrister för klagomål ..................................................

173

30.5

Preskriptionstid för överklagande av beslut om

metoder m.m. ..................................................................

174

30.6

Tillsynens omfattning .....................................................

175

31

Ökad transparens och åtskillnad mellan el- och

fjärrvärmeverksamhet....................................................................

177

31.1

Bakgrund

.........................................................................

177

31.2

Särredovisning .......................av fjärrvärmeverksamhet

178

32

Övervakning och rapportering.......................................................

180

32.1

Övervakning ..............och rapportering på elmarknaden

180

32.1.1

Underrättelse om allmännyttiga

. .................................................

tjänster m.m

180

32.1.2

Övervakning och rapportering av åtgärder

............................

för försörjningstryggheten

181

32.1.3 ......

Tillsynsmyndigheternas årsrapportering

181

32.1.4

Rapportering av konkurrensen på

..................................................

elmarknaden

182

32.1.5 ...

Övervakning och rapportering av elimport

182

32.2

Övervakning ...och rapportering på naturgasmarknaden

183

32.2.1 .........

Rapportering av allmännyttiga tjänster

183

32.2.2

Övervakning och rapportering av åtgärder

............................

för försörjningstryggheten

184

32.2.3

Årlig rapport av tillsynsmyndigheternas

..................................................

övervakning

184

32.2.4

Uppdrag att följa utvecklingen på

.......................................

naturgasmarknaden

185

33 Sänkt gräns för timvis ......................................................mätning

185

34 Strategi för den fortsatta ..................avvecklingen av kärnkraften

186

34.1

Energipolitikens ......................................mål och vision

187

34.2

Kärnkraftens ..fortsatta drift och successiva avveckling

187

34.3

Omställningen .........till ett energisystem utan kärnkraft

188

34.3.1 ............................................

Ny elproduktion

188

34.3.2 ........................................

Infrastrukturfrågor

189

34.3.3 .......................

Effektivare energianvändning

190

34.3.4 ............

Långsiktig forskning och utveckling

190

35

Genomförande och ....................................................finansiering

191

35.1

Statens energimyndighet.................................................

191

35.2

Affärsverket .........................................svenska kraftnät

192

35.3

Övriga berörda . ..................................myndigheter m.fl

192

35.4

Finansiering.....................................................................

193

36

Konsekvensanalys .........................................................................

193

37

Författningskommentar .................................................................

195

37.1

Förslaget .................................................till naturgaslag

195

37.2

Förslaget ..........till lag om ändring i ellagen (1997:857)

262

4

Bilaga 1

Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av

den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre

marknaden för el och om upphävande av

direktiv 96/92/EG ................................................................

275

Bilaga 2

Europaparlamentets och rådets förordning

(EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor

för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel ...........

295

Bilaga 3

Europarlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG av

den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre

marknaden för naturgas och om upphävande av

direktiv 98/30/EG ................................................................

305

Bilaga 4

Sammanfattning av El- och gasmarknadsutredningens

betänkande El- och naturgasmarknaderna

(SOU 2003:113) ..................................................................

327

Bilaga 5

El- och gasmarknadsutredningens lagförslag......................

335

Bilaga 6

Sammanfattning av Fjärrvärmeutredningens

delbetänkande Tryggare fjärrvärmekunder

(SOU 2003:115) ..................................................................

382

Bilaga 7

Fjärrvärmeutredningens lagförslag......................................

386

Bilaga 8

Sammanfattning av

Öhrlings PricewaterhouseCoopers AB:s rapport.................

391

Bilaga 9

Förteckning över remissinstanserna

El- och gasmarknadsutredningens betänkande....................

393

Bilaga 10

Förteckning över remissinstanserna

Öhrlings PricewaterhouseCoopers AB:s rapport.................

394

Bilaga 11

Förteckning över remissinstanserna

Fjärrvärmeutredningens betänkande ...................................

395

Bilaga 12

Lagrådsremissens lagförslag ...............................................

396

Bilaga 13

Lagrådets yttrande ...............................................................

426

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 februari 2005 ..

442

Rättsdatablad..........................................................................................

443

5 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

naturgaslag, och

2.

lag om ändring i ellagen (1997:857).

6 2 Lagtext Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till naturgaslag

Härigenom föreskrivs 1 följande. 1 kap. Inledande bestämmelser Lagens tillämpningsområde 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om naturgasledningar, lagrings- anläggningar och förgasningsanläggningar samt om handel med naturgas i vissa fall. Definitioner 2 § Med naturgas avses i denna lag även biogas, gas från biomassa och andra gaser, i den mån det är tekniskt möjligt att använda dessa gaser i naturgassystemet. Med naturgas avses även flytande (kondenserad) naturgas. 3 § Med naturgasledning avses i denna lag rörledning, mät- och regler- station, linjeventilstation, rensdonsstation och kompressorstation. 4 § Med lagringsanläggning avses i denna lag en anläggning för lagring av naturgas, om anläggningen är ansluten till en naturgasledning som används för överföring av naturgas. 5 § Med förgasningsanläggning avses i denna lag en anläggning för förgasning av kondenserad naturgas, om anläggningen är ansluten till en naturgasledning som används för överföring av naturgas. Bestämmelserna om förgasningsanläggning tillämpas också på anlägg- ningar som används för kondensering av naturgas och för import och lossning av kondenserad naturgas, om anläggningen är ansluten till en naturgasledning som används för överföring av naturgas. 6 § Med överföring av naturgas avses i denna lag överföring av natur- gas för annans räkning genom såväl transmissionsledningar som distri- butionsledningar. 7 § Med naturgasföretag avses företag som överför eller bedriver handel med naturgas samt innehavare av lagringsanläggningar och för- gasningsanläggningar.

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG av den 26 juni 2003

om gemen-

samma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphävande

av direktiv

98/30/EG (EUT L 176, 15.7.2003, s. 57, Celex 32004L0055).

7

Ansvarig myndighet 8 § Regeringen skall utse en myndighet som skall handlägga de frågor som enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ligger på tillsynsmyndigheten. 2 kap. Koncession Allmänt om koncession 1 § En naturgasledning får inte byggas eller användas utan tillstånd (koncession) av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en natur- gasledning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markbered- ning eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har medde- lats. Koncession krävs inte för en naturgasledning som är belägen efter en mät- och reglerstation.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från kravet på kon-

cession enligt första stycket i fråga om vissa slag av naturgasledningar

eller vissa slag av åtgärder med naturgasledningar.

2 § En lagringsanläggning får inte byggas eller användas utan konces-

sion av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en lagringsanlägg-

ning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markberedning

eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har meddelats.

3 § En förgasningsanläggning får inte byggas eller användas utan kon-

cession av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en förgasnings-

anläggning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markbe-

redning eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har med-

delats.

4 § Om regeringen har meddelat koncession för en naturgasledning, en

lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning, får förbud inte med-

delas med stöd av miljöbalken mot att bygga och använda ledningen eller

anläggningen.

Förutsättningar för meddelande av koncession

5 § Koncession får meddelas endast om ledningen eller anläggningen

är lämplig från allmän synpunkt.

6 § Koncession får inte strida mot en detaljplan eller mot områdes-

bestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motver-

kas, får dock mindre avvikelser göras.

7 § Vid prövning av frågor om meddelande av koncession skall be-

stämmelserna i 24 kap., 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken tilläm-

pas.

En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om konces-

sion. När det gäller förfarandet, kraven på miljökonsekvensbeskrivningen

samt planer och planeringsunderlag gäller 6 kap. miljöbalken. Vad som

8

där sägs om tillståndsmyndighet skall gälla regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer. 8 § En koncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är lämplig att utöva den verksamhet som avses med koncessionen. Det skall särskilt beaktas om sökanden kan antas ha vilja och förmåga att dels utöva den verksamhet som avses med koncessionen, dels utöva verksam- heten enligt de föreskrifter och villkor som kommer att gälla för verk- samheten. Koncessionsvillkor 9 § En koncession för en naturgasledning skall ange rörledningens huvudsakliga sträckning. En koncession för en naturgasledning, en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning skall förenas med de villkor som behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt. Den skall också förenas med de villkor för ledningens eller anläggningens utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller som behövs för att i övrigt skydda människors hälsa och miljön mot skador och olägenheter och främja en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och andra resurser eller som av annat skäl behövs från allmän synpunkt. Det får anges som villkor för en koncession att ledningen eller anlägg- ningen skall vara färdigställd inom en viss tid. Om det finns särskilda skäl, får regeringen förlänga den angivna tiden. Ansökan om förlängning skall göras före utgången av den angivna tiden. 10 § En koncession får för sin giltighet göras beroende av att den som innehar koncessionen ställer säkerhet för kostnaderna för att ta bort den berörda ledningen eller anläggningen och att vidta andra åtgärder för återställning. Staten, kommuner, landsting och kommunalförbund behö- ver inte ställa säkerhet. Om det kan antas att den ställda säkerheten inte längre är tillräcklig, får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten besluta om ytterligare säkerhet. I fråga om säkerhetens beskaffenhet gäller 2 kap. 25 § utsöknings- balken. Säkerheten skall prövas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten och förvaras av länsstyrelsen i det län där verksamheten bedrivs. Koncessionens giltighetstid 11 § En koncession skall meddelas för fyrtio år. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestämmas. Förlängning av giltighetstiden 12 § Koncessionens giltighetstid får på ansökan av koncessionshavaren förlängas med fyrtio år i taget. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestämmas. I ett ärende om förlängning av giltighetstiden skall 59 §§ tillämpas. 9 Ansökan om förlängning av giltighetstiden bör göras senast två år före koncessionstidens utgång. Koncessionen gäller till dess att ansökningen har prövats slutligt. Överlåtelse av koncession 13 § En koncession får inte överlåtas utan tillstånd. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten prövar frågor om tillstånd. Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av koncession skall 8 § tillämpas. Återkallelse av koncession 14 § En koncession får återkallas helt eller delvis

1.

om den berörda ledningen eller anläggningen inte har använts under tre år i följd och inte längre behövs för en säker energiförsörjning, eller

2.

om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyldig- heter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, enligt villkoren i koncessionen eller enligt de säkerhetsföreskrifter som gäller för den berörda ledningens eller anläggningens drift.

Frågor om återkallelse av koncession prövas av regeringen. Återställning 15 § Om en koncession upphör att gälla, är den som senast haft konces- sionen skyldig att ta bort den berörda ledningen eller anläggningen samt vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild synpunkt. I samband med att koncessionen upphör att gälla skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten fastställa konces- sionshavarens skyldigheter enligt första stycket. Om den som senast haft koncessionen inte fullgör sina skyldigheter enligt första stycket, får tillsynsmyndigheten förelägga denne vid vite att fullgöra skyldigheterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på dennes bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas på den tidigare kon- cessionshavarens bekostnad får verkställas. 16 § Om en ledning eller anläggning har byggts utan koncession där sådan behövs, får tillsynsmyndigheten förelägga ledningens eller anlägg- ningens innehavare att ta bort denna samt att vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild synpunkt. Om innehavaren inte fullgör sina skyldigheter enligt första stycket, får tillsynsmyndigheten förelägga innehavaren vid vite att fullgöra skyldig- heterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på innehavarens bekost- nad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas på innehavarens bekostnad får verkställas. 17 § Om någon annans mark behöver tas i anspråk för återställning, får tillsynsmyndigheten besluta att tillträde till marken skall lämnas under viss tid. Återställningen skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om markens ägare och 10 den som har nyttjanderätt eller servitut avseende marken samtyckt till det eller om tillsynsmyndigheten lämnat tillstånd till åtgärden. Tillstånd får lämnas endast om åtgärden är oundgängligen nödvändig för att återställ- ningen skall kunna utföras. Om återställningen orsakar skada eller intrång, skall ersättning för detta lämnas. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom vars område marken eller större delen av denna ligger. Naturgasledning inom område för trafikled 18 § Innehavaren av en naturgasledning som har byggts inom området för en befintlig allmän väg, enskild väg som hålls öppen för trafik, järn- väg, tunnelbana eller spårväg eller kanal eller annan sådan vattentrafikled (trafikled) är skyldig att, om trafikleden skall ändras, vidta och bekosta de åtgärder med naturgasledningen som behövs för att ändringen skall kunna genomföras. Om åtgärden vidtas med en naturgasledning där denna korsar en trafikled, skall dock den som förvaltar trafikleden ersätta innehavaren av ledningen för kostnaden för åtgärden. 19 § Om en naturgasledning som har byggts inom området för en befintlig trafikled medför ökade kostnader för trafikledens underhåll, skall innehavaren av ledningen ersätta dessa ökade kostnader. 20 § Om arbete på en naturgasledning, som har byggts inom området för någon annan trafikled än allmän väg, kan inverka på trafiksäkerheten eller om arbetet medför större ingrepp i trafikleden, skall det utföras efter anvisningar av den som förvaltar trafikleden eller genom dennes försorg. Innehavaren av ledningen skall svara för kostnaden för arbetet. Om en naturgasledning blivit skadad och dröjsmål med reparationen skulle orsaka avsevärd olägenhet, får ledningsinnehavaren påbörja repa- rationen även om skadan inte hunnit anmälas till trafikledens förvaltare. Ledningsinnehavaren skall dock snarast underrätta trafikledens förvaltare om det påbörjade arbetet. I fråga om arbete med naturgasledning inom område för allmän väg gäller 44 § väglagen (1971:948). 3 kap. Skyldigheter för innehavare av naturgasledningar Inledande bestämmelse 1 § Ett företag som innehar en naturgasledning och bedriver överföring av naturgas ansvarar för drift och underhåll och, vid behov, utbyggnad av sitt ledningssystem och, i tillämpliga fall, dess anslutning till andra ledningssystem. Företaget svarar också för att dess ledningssystem är säkert, tillförlitligt och effektivt och för att det på lång sikt kan uppfylla rimliga krav på överföring av naturgas. 11 Juridisk och personell åtskillnad 2 § Ett företag som bedriver överföring av naturgas får inte bedriva handel med naturgas.

I ett företag som innehar koncession för naturgasledning får inte en

styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare samtidigt vara

styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i ett företag

som bedriver handel med naturgas.

Redovisning av överföring av naturgas

3 § Verksamhet som rör överföring av naturgas skall ekonomiskt redo-

visas skilt från annan verksamhet. Därvid skall överföring på trans-

missionsledningar och överföring på distributionsledningar redovisas var

för sig.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig-

heten får meddela närmare föreskrifter om redovisning av verksamhet

som rör överföring av naturgas samt om skyldighet att ge in redovis-

ningshandlingar till tillsynsmyndigheten.

Revision

4 § En revisor i ett företag som bedriver överföring av naturgas skall

göra en särskild granskning av redovisningen av denna verksamhet.

Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om

redovisningen av verksamheten skett enligt gällande bestämmelser.

Företaget skall lämna in intyget till tillsynsmyndigheten.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revisionen.

Anslutning av naturgasledning m.m.

5 § Den som innehar en naturgasledning är skyldig att på skäliga vill-

kor ansluta andra naturgasledningar samt lagringsanläggningar och för-

gasningsanläggningar. Detsamma gäller vid återinkoppling av en befint-

lig naturgasledning, ändring av den avtalade kapaciteten i anslutnings-

punkten samt ändring av tiden för överföringen.

Skyldighet föreligger inte om den först nämnda ledningen saknar

kapacitet för den begärda åtgärden eller om det annars finns särskilda skäl.

Skyldigheten gäller inte den som innehar en naturgasledning som

uteslutande används för egen räkning.

Överföring av naturgas

6 § Den som innehar en naturgasledning är skyldig att på skäliga

villkor överföra naturgas.

Skyldigheten gäller inte den som innehar en naturgasledning som

uteslutande används för egen räkning.

Mätning och rapportering av överförd naturgas

7 § Den som bedriver överföring av naturgas är skyldig att utföra

mätning av överförd naturgas och att rapportera resultaten av dessa

mätningar i enlighet med de närmare föreskrifter som meddelas av

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten.

12

Anskaffande av energi för drift av naturgasledningar 8 § Den som innehar en koncessionspliktig naturgasledning skall på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt anskaffa den naturgas som behövs för att bedriva överföring av naturgas. Övervakningsplan 9 § Den som bedriver överföring av naturgas skall upprätta en över- vakningsplan och se till att övervakningsplanen följs. Av övervakningsplanen skall det framgå vilka åtgärder som skall vid- tas för att motverka diskriminerande beteende gentemot övriga aktörer på naturgasmarknaden. I planen skall dessutom anges de särskilda skyldig- heter som de anställda har för att detta mål skall uppnås. Den som bedriver överföring av naturgas skall årligen upprätta en rapport över de åtgärder som vidtagits. Rapporten skall ges in till till- synsmyndigheten och i samband därmed offentliggöras av ingivaren. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om innehållet i övervaknings- planen och om offentliggörandet av den årliga rapporten. 4 kap. Skyldigheter för innehavare av lagrings- och förgasningsanläggningar Inledande bestämmelse 1 § Den som innehar en lagringsanläggning eller en förgasnings- anläggning ansvarar för driften av anläggningen och för att den är säker, tillförlitlig och effektiv. Juridisk och personell åtskillnad 2 § Ett företag som innehar en lagringsanläggning eller en förgasnings- anläggning får inte bedriva handel med naturgas. I ett sådant företag får inte en styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare samtidigt vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i ett företag som bedriver handel med naturgas. Redovisning av drift av naturgaslager och drift av förgasnings- anläggning 3 § Verksamhet som rör lagring av naturgas och drift av en förgas- ningsanläggning skall ekonomiskt redovisas så att lagringen av naturgas och driften av förgasningsanläggningen redovisas var för sig och skilt från annan verksamhet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om redovisning av verksamhet som rör lagring av naturgas och drift av en förgasningsanläggning samt om skyldighet att ge in redovisningshandlingar till tillsynsmyndigheten. 13 Revision 4 § En revisor i ett företag som bedriver verksamhet i form av lagring av naturgas eller drift av en förgasningsanläggning skall göra en särskild granskning av redovisningen av denna verksamhet. Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av verksamheten skett enligt gällande bestämmelser. Företaget skall lämna in intyget till tillsynsmyndigheten. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revisionen. Särskilt om lagring av naturgas 5 § Den som innehar en lagringsanläggning är skyldig att på skäliga villkor lagra naturgas för annans räkning. Den som innehar en trans- missionsledning för överföring av naturgas har motsvarande lagrings- skyldighet. Skyldighet att lagra naturgas föreligger inte om anläggningen eller ledningen saknar kapacitet för den begärda lagringen eller om det annars finns särskilda skäl. Särskilt om tillträde till förgasningsanläggningar 6 § Den som innehar en förgasningsanläggning är skyldig att på skäliga villkor mata in naturgas som innehas av annan. Skyldighet föreligger inte om anläggningen saknar kapacitet för det begärda tillträdet eller om det annars finns särskilda skäl. 5 kap. Kommunala naturgasföretag 1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kom- munallagen (1991:900) får, trots bestämmelsen i 2 kap. 1 § kommunal- lagen om anknytning till kommunens område eller dess medlemmar, utanför kommunens område bedriva

1.

handel med naturgas samt därmed sammanhängande verksamhet,

eller

2.

överföring av naturgas i geografisk närhet till företagets över- föringsverksamhet inom kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig överföringsverksamhet.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kommunallagen (1991:900) bedriver handel med naturgas samt därmed sammanhängande verksamhet, skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Om företaget även bedriver sådan verksam- het som avses i 7 kap. 1 § 1 ellagen (1997:857), får företaget redovisa de berörda verksamheterna tillsammans. 14 6 kap. Anslutningsavgifter och tariffer Anslutningsavgifter 1 § Avgifter och övriga villkor för sådan anslutning som avses i 3 kap. 4 § skall vara skäliga, objektiva och icke-diskriminerande.

Vid utformandet av avgiften för en anslutning skall särskilt beaktas var den ledning eller anläggning som skall anslutas är belägen samt effekten i anslutningspunkten. Den som innehar en naturgasledning skall vid begäran om ny anslut- ning inom skälig tid lämna skriftlig uppgift om avgiften och övriga vill- kor för anslutningen. Tariffer för överföring, lagring och förgasning 2 § Tariffer för överföring och lagring av naturgas samt för tillträde till en förgasningsanläggning skall vara skäliga, objektiva och icke-diskrimi- nerande. 3 § Vid utformandet av tariffer för överföring av naturgas skall särskilt beaktas antalet anslutna kunder, kundernas geografiska läge, mängden överförd energi och abonnerad effekt, kostnaderna för överliggande led- ningar, leveranssäkerhet och trycket i ledningarna. Överföringstariffer skall utformas så att den avgift en kund betalar för överföringen till sin anslutningspunkt innefattar avgift för överföringen i samtliga rörledningar genom vilka överföringen sker. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om utformningen av överförings- tariffer. 4 § Den som bedriver överföring av naturgas eller innehar ett natur- gaslager eller en förgasningsanläggning skall offentliggöra sin tariff och på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om tariffen. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av sådana tariffer som avses i första stycket. 5 § Den som bedriver överföring av naturgas får inte börja tillämpa sin avgift och övriga villkor för sådan anslutning som avses i 3 kap. 5 § eller sin överföringstariff förrän de metoder som har använts för att utforma avgiften eller tariffen har godkänts av tillsynsmyndigheten. Godkän- nande skall lämnas, om metoderna kan antas leda till att avgiften eller tariffen uppfyller kraven på att den skall vara objektiv och icke-diskrimi- nerande. Om tillsynsmyndigheten inte godkänner de metoder som avses med en ansökan, skall myndigheten i beslutet ange de metoder som i stället skall tillämpas. Beslut enligt första och andra styckena gäller omedelbart. Tillsyns- myndigheten skall delge sådana beslut enligt 16 § första stycket och 17 § första stycket delgivningslagen (1970:428). 15 7 kap. Övergripande systemansvar och balansansvar Övergripande systemansvar 1 § Regeringen skall utse en myndighet som har det övergripande ansvaret för att balansen kortsiktigt upprätthålls mellan inmatning och uttag av naturgas i det nationella naturgassystemet (systemansvarig myn- dighet). 2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av natur- gaslager och förgasningsanläggningar att, mot marknadsmässig ersätt- ning, öka eller minska inmatning eller uttag av naturgas från över- föringsledningarna och anläggningarna. Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i första stycket, får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av natur- gasledningar att begränsa eller avbryta överföring av naturgas till kunder. I den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och avbrytande av överföringen genomföras så rättvist som möjligt. Därvid skall, i den utsträckning det är möjligt, ledningsinnehavares åtaganden beträffande leveranssäkerhet beaktas. Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens befogen- heter enligt första och andra styckena meddelas av regeringen. 3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, den system- ansvariga myndigheten får meddela föreskrifter om skyldighet för dem som ingått ett balansavtal enligt 4 § första stycket att till den system- ansvariga myndigheten lämna de uppgifter om inmatning och uttag av naturgas som behövs för utövandet av systemansvaret. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, den systemansva- riga myndigheten får meddela föreskrifter om skyldighet för dem som bedriver överföring av naturgas att till den systemansvariga myndigheten lämna de uppgifter som behövs för utövandet av systemansvaret. Balansansvar 4 § En leverantör av naturgas får bara leverera naturgas i uttagspunkter för vilka leverantören eller någon annan, gentemot den systemansvariga myndigheten, har åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella naturgassystemet tillförs lika mycket naturgas som tas ut i uttagspunkten (balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den systemansvariga myndigheten (balansavtal). Med uttagspunkt avses därvid den punkt där en gasförbrukare, enligt avtal med innehavaren av naturgasledning, tar ut naturgas för förbruk- ning. 5 § Villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskrimi- nerande. Den systemansvariga myndigheten får inte ingå balansavtal förrän de metoder som har använts för att utforma avtalen har godkänts av till- 16 synsmyndigheten. Godkännande skall lämnas, om metoderna kan antas leda till att avtalen uppfyller kraven enligt första stycket. Ett beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. Tillsynsmyndigheten skall delge beslutet enligt 16 § första stycket och 17 § första stycket del- givningslagen (1970:428). 6 § Den systemansvariga myndigheten skall offentliggöra de villkor som tillämpas i balansavtalen samt på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om dessa villkor. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av villkor enligt första stycket. 7 § När den systemansvariga myndigheten får kännedom om att ett avtal med myndigheten om balansansvar enligt 4 § första stycket skall upphöra att gälla, skall myndigheten utan dröjsmål underrätta de inne- havare av naturgasledningar på vars ledningsnät de uttagspunkter är belägna där balansansvaret sålunda kommer att upphöra att gälla. Led- ningsinnehavarna skall utan dröjsmål underrätta berörda leverantörer av naturgas. När den, som i ett avtal med en leverantör av naturgas har åtagit sig balansansvaret beträffande de uttagspunkter där leverantören levererar naturgas, får kännedom om att detta avtal skall upphöra att gälla, skall den balansansvarige utan dröjsmål underrätta den systemansvariga myn- digheten och de innehavare av naturgasledningar på vars ledningsnät de uttagspunkter är belägna där balansansvaret sålunda kommer att upphöra att gälla. 8 § En leverantör av naturgas, som skall börja leverera naturgas till en uttagspunkt, skall omedelbart anmäla detta till innehavaren av naturgas- ledningen. Anmälan skall även innehålla en uppgift om vem som har åtagit sig balansansvaret i uttagspunkten. En leverantör av naturgas som övertar leveranserna till en naturgasför- brukare i dennes uttagspunkt får bara göra detta från och med den första dagen i en kalendermånad. Anmälan enligt första stycket skall därvid ske senast en månad innan övertagandet skall ske. En innehavare av naturgasledning som tar emot en anmälan enligt första stycket skall sända underrättelser i anledning därav enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om naturgasleverantörers skyl- digheter enligt första stycket. 9 § Den som övertar balansansvaret i en naturgasförbrukares uttags- punkt får bara göra det från och med den första dagen i en kalender- månad. Den leverantör som levererar naturgas till uttagspunkten skall enligt de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten meddelar underrätta innehavaren av naturgasledningen om övertagandet senast en månad innan det skall ske. 17

Den systemansvariga myndigheten får, om det finns särskilda skäl, i

det enskilda fallet medge att balansansvaret beträffande en uttagspunkt

skall börja gälla tidigare än vad som följer av första stycket.

En innehavare av naturgasledning som tar emot en anmälan enligt

första stycket skall sända underrättelser i anledning därav enligt de när-

mare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, tillsynsmyndigheten.

10 § Den som bedriver överföring av naturgas skall enligt de närmare

föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyn-

digande, den systemansvariga myndigheten hålla myndigheten under-

rättad om de uppgifter som har lämnats enligt 9 §. Den som bedriver

överföring av naturgas skall dessutom hålla den systemansvariga

myndigheten underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret för

dennes egna inköp.

11 § Den systemansvariga myndigheten skall svara för avräkningen

mellan de balansansvariga enligt de föreskrifter som regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, myndigheten meddelar.

8 kap. Särskilda bestämmelser om överföring av naturgas till

konsumenter

Inledande bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller överföring av naturgas till konsumenter. Med

konsument avses en fysisk person till vilken naturgas överförs eller leve-

reras huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel

är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

Avbrytande av överföring av naturgas på grund av konsumentens

avtalsbrott

3 § Överföring av naturgas får avbrytas, om konsumenten försummar

sina skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott.

Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss

skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i 4 §, underrättas

om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse får överföringen

inte avbrytas.

Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle

medföra en ej obetydlig personskada eller en omfattande sakskada, får

överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten handlar

otillbörligt.

4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala för

överföring eller leverans av naturgas gäller, utöver vad som anges i 3 §,

att konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att betala

inom tre veckor från det att konsumenten har delgetts uppmaningen och

en underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett meddelande

18

om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till socialnämnden i den kommun där konsumenten får naturgas överförd. Sker betalning eller är fordringen tvistig får överföringen inte avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden inom den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret för skulden. 5 § Innehavaren av en naturgasledning och leverantören av naturgas har rätt till skälig ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av åtgärder som nämns i 3 och 4 §§ . 6 § Underrättelser och meddelanden som avses i 4 § första stycket skall lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Avbrytande av överföring av naturgas av säkerhetsskäl m.m. 7 § Innehavaren av en naturgasledning får avbryta överföringen av naturgas för att vidta åtgärder som är motiverade av säkerhetsskäl eller för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Avbrottet får inte i något fall pågå längre än åtgärden kräver. Om innehavaren av naturgasledningen kan förutse annat än kortvariga avbrott i överföringen, skall konsumenten underrättas i god tid före avbrottet. Konsumenten skall underrättas personligen eller, om det är lämpligt, genom anslag. Skadestånd vid avbruten överföring av naturgas 8 § Om överföringen av naturgas avbryts på grund av konsumentens försummelse utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är uppfyllda, har kon- sumenten rätt till ersättning för skada av innehavaren av naturgasled- ningen. Om överföringen har avbrutits på begäran av leverantören av naturgas skall denne, i stället för ledningsinnehavaren, ersätta konsumenten för den uppkomna skadan. 9 § Om innehavaren av en naturgasledning inte har underrättat konsu- menten enligt 7 § andra stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av ledningsinnehavaren. 10 § Om överföringen av naturgas avbryts utan att det beror på konsu- mentens försummelse och utan att det finns rätt att avbryta överföringen enligt 7 § första stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av innehavaren av naturgasledningen om inte denne visar att avbrottet beror på ett hinder utanför innehavarens kontroll som innehavaren inte skäligen kunde förväntas ha räknat med och vars följder innehavaren inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Beror avbrottet på någon som ledningsinnehavaren har anlitat för att utföra underhåll, reparation eller liknande arbete, är ledningsinnehavaren fri från skadeståndsskyldighet endast om också den som ledningsinne- havaren har anlitat skulle vara fri enligt första stycket. 19 11 § Skadestånd enligt 810 §§ omfattar ersättning för utgifter och in- komstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet. Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen skall även beaktas föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, den skadeståndsskyldiges förutsättningar att förutse och hindra skadan samt andra särskilda omständigheter. 12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på ersättning inom två år från det att skadan inträffade. Gör konsumenten inte det, har konsumenten förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna skadan. 9 kap. Undantag Inledande bestämmelser 1 § Den som har ansökt om koncession som avser byggande av en naturgasledning, en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning får, om den berörda ledningen eller anläggningen är av större omfattning, beviljas undantag från skyldigheterna enligt 3 kap. 2, 5, 6, 8 och 9 §§, 4 kap. 2, 5 och 6 §§ samt 6 och 7 kap. Detsamma gäller den som har ansökt om koncession som avser ett väsentligt utökande av kapaciteten i en befintlig sådan ledning eller anläggning. Ett beslut om undantag enligt andra stycket får endast avse den ut- ökade kapaciteten i den berörda ledningen eller anläggningen. Förutsättningar för undantag 2 § Ett undantag enligt 1 § får beviljas bara om

a)

investeringen stärker konkurrensen vad gäller gasförsörjningen samt ökar försörjningstryggheten,

b)

den risk som är förenad med investeringen är sådan att investeringen inte blir av om undantaget inte beviljas,

c)

den eller de berörda anläggningarna kommer att innehas av en juri- disk person som inte innehar befintliga naturgasanläggningar,

d)

avgifter tas ut endast av användarna av de nya anläggningarna, och

e)

ett beviljat undantag inte kommer att skada konkurrensen eller en ekonomiskt effektivt fungerande inre marknad för naturgas eller hindra de anläggningar, till vilka den eller de nya anläggningarna skall anslutas, från att fungera ekonomiskt effektivt.

Föreskriften i första stycket c gäller inte i sådana fall som avses i 1 § andra stycket.

Villkor

3 § Ett beviljat undantag enligt 1 § skall avse en viss bestämd tid.

Ett beslut om undantag skall förenas med de villkor som behövs för att

säkerställa att kraven i 2 § uppfylls.

I ett beslut om undantag skall det anges att det kan komma att ändras

eller upphävas av Europeiska gemenskapernas kommission.

20

Prövningsmyndighet 4 § Ärenden om undantag enligt 1 § prövas av regeringen efter ansökan. Tillsynsmyndigheten skall utreda ärenden som anges i första stycket och därefter, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringens pröv- ning. Tillsynsmyndigheten skall därvid offentliggöra sitt yttrande. Anmälan m.m. 5 § Ett beslut om undantag skall av regeringen utan dröjsmål anmälas till Europeiska gemenskapernas kommission. 6 § Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter som rör handlägg- ning av ansökan om undantag enligt 1 §. 10 kap. Tillsyn m.m. Tillsyn 1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av tillsynsmyndig- heten. Tillsynen omfattar inte efterlevnaden av bestämmelserna i 7 kap. med undantag för 5 och 6 §§ samt av bestämmelserna i 5 och 8 kap. 2 § Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. 3 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite. Tidsfrister 4 § Om tillsynsmyndigheten får in en anmälan mot ett naturgasföretag med påstående att företagets anslutningsavgift eller tariff för överföring, lagring eller tillträde till förgasningsanläggning inte är objektiv eller icke-diskriminerande, skall tillsynsmyndigheten fatta beslut i ärendet inom två månader från det att anmälan kom in till myndigheten. Det- samma gäller vid anmälan mot den systemansvariga myndigheten med påstående att dess balansavtal inte är objektiva eller icke-diskrimi- nerande. Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ärendet får till- synsmyndigheten förlänga tiden med två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras. Tillsynsmyndighetens beslut gäller omedelbart. Avgifter 5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela föreskrifter om avgifter för att finansiera de uppgifter 21 som tillsynsmyndigheten har enligt denna lag och enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Förseningsavgift 6 § Om ett naturgasföretag, som bedriver annan verksamhet än handel med naturgas, inte inom föreskriven tid lämnar in de handlingar som krävs enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 3 § andra stycket eller 4 kap. 3 § andra stycket, skall företaget betala försenings- avgift till staten enligt 7 §. Detsamma gäller om ett sådant naturgasföre- tag inte lämnar in ett revisorsintyg enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 4 § tredje stycket eller 4 kap. 4 § tredje stycket. Beslut om förseningsavgift fattas av tillsynsmyndigheten. 7 § Ett naturgasföretag skall betala en förseningsavgift, om de hand- lingar som anges i 6 § inte har kommit in till tillsynsmyndigheten inom sju månader från räkenskapsårets utgång. Om företaget har beslutat om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 9 § aktiebolagslagen (1975:1385) eller om fortsatt föreningsstämma enligt 7 kap. 4 § tredje stycket lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, skall dock företaget betala för- seningsavgift först om handlingarna inte har kommit in inom nio måna- der från räkenskapsårets utgång. Avgiften skall uppgå till 10 000 kronor. Om de handlingar som anges i 6 § inte har kommit in inom två måna- der från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om för- seningsavgift enligt första stycket, skall företaget betala en ny för- seningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 10 000 kronor. Om de handlingar som anges i 6 § inte har kommit in inom två måna- der från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om för- seningsavgift enligt andra stycket, skall företaget betala en ny förse- ningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 20 000 kronor. 8 § Om registrering har skett av ett beslut om att företaget försatts i konkurs eller trätt i likvidation, får beslut om förseningsavgift inte med- delas. 9 § Har företaget inom föreskriven tid lämnat in de handlingar som anges i 6 §, men har handlingarna någon brist som lätt kan avhjälpas, får tillsynsmyndigheten meddela beslut om förseningsavgift endast om företaget har underrättats om bristen och fått tillfälle att avhjälpa den men inte gjort det inom den tid som angetts i underrättelsen. En sådan underrättelse får sändas med posten till den postadress som företaget senast har anmält hos tillsynsmyndigheten. 10 § En förseningsavgift skall efterges, om underlåtenheten att ge in handlingen framstår som ursäktlig med hänsyn till omständigheter som företaget inte har kunnat råda över. Avgiften skall också efterges om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut den. Bestämmelserna om eftergift skall beaktas även om något yrkande om detta inte har framställts, om det föranleds av vad som har förekommit i ärendet. 22 11 § Om en förseningsavgift inte har betalats efter betalningsupp- maning, skall avgiften lämnas för indrivning. Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsök- ningsbalken ske. 12 § Ett beslut om förseningsavgift får verkställas även om det inte har vunnit laga kraft. Om ett företag har rätt att få tillbaka betald förseningsavgift på grund av en domstols beslut, skall ränta betalas på den återbetalda försenings- avgiften från och med månaden efter den då förseningsavgiften betalades in till och med den månad då återbetalning görs. I fråga om räntans stor- lek tillämpas 19 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483). 11 kap. Övriga bestämmelser Ansvarsbestämmelser 1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot 2 kap. 1, 2 eller 3 §, eller

2.

bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 9 § andra stycket. I ringa fall döms inte till ansvar.

2 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med straff enligt brottsbalken. 3 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av föreläggandet. Överklagande 4 § Beslut av tillsynsmyndigheten enligt 2 kap. 15 och 16 §§, 6 kap. 5 § första stycket, 7 kap. 5 § andra stycket samt 10 kap. 3, 4, 7 och 10 §§ samt beslut av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den som enligt 7 kap. 2 § beordrats att öka eller minska inmatning eller uttag av naturgas får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. _______________ Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005, då naturgaslagen (2000:599) skall upphöra att gälla.

2.

Denna lag tillämpas även på koncessioner som har meddelats enligt naturgaslagen (2000:599) samt enligt lagen (1978:160) om vissa rörled-

23 ningar och som avser rörledning för transport av naturgas eller produkt av naturgas med följande undantag.

a)

1 § andra stycket 1 lagen om vissa rörledningar tillämpas alltjämt på ledningar som har börjat byggas före den 1 augusti 2000.

b)

Ett undantag som har medgivits med stöd av 1 § tredje stycket lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla.

c)

Bestämmelsen om giltighetstid i en koncession som har meddelats enligt lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla.

d)

Ett villkor för en koncession som har meddelats enligt 6 § andra stycket lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla.

3.

Skyldigheten, enligt 3 kap. 5 § första stycket, för den som innehar en naturgasledning att ansluta andra naturgasledningar omfattar före den

1

juli 2007 inte naturgasledningar som innehas av kunder vilka köper naturgas som är avsedd för hushållsförbrukning.

4.

En leverantör av naturgas får före den 1 juli 2007 inte överta leve- ranserna till en kund som köper naturgas som är avsedd för hushållsför- brukning.

5.

En koncessionshavare som före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om införskaffande av naturgas som behövs för att bedriva över- föring av naturgas får tillämpa avtalet under dess återstående giltighets- tid, dock längst till utgången av oktober 2007.

6.

Bestämmelserna i 4 kap. 3 § första stycket samt 6 kap. 1 §, 2 § och

3

§ första och andra styckena tillämpas från och med det räkenskapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter. Dessförinnan tillämpas motsvarande bestämmelser i den upphävda lagen.

7.

Bestämmelsen i 6 kap. 5 § första stycket första meningen skall tillämpas på överföringstariffer som gäller från och med det räkenskapsår som börjar den 1 januari 2006 eller närmast därefter.

Den som innehar en naturgasledning skall senast den 1 juni 2005 lämna in en ansökan om godkännande enligt 6 kap. 5 § första stycket. Tillsynsmyndigheten skall avgöra ett sådant ärende inom sex månader efter det att ansökan om godkännande kom in till myndigheten.

8.

Samtliga gasleverantörer skall senast den 31 juli 2005 underrätta berörda innehavare av naturgasledning om i vilka uttagspunkter de leve- rerar naturgas. Underrättelsen skall även innehålla uppgifter om vem eller vilka som åtagit sig balansansvaret i uttagspunkterna.

9.

Bestämmelsen i 7 kap. 5 § andra stycket tillämpas från och med den

1

januari 2006.

10.

Bestämmelsen i 10 kap. 4 § tillämpas i ärenden där anmälan har kommit in till tillsynsmyndigheten den 1 juli 2005 eller senare.

24

2.2

Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

Härigenom föreskrivs 2 i fråga om ellagen (1997:857) dels att nuvarande 3 kap. 1 § och 8 kap. 4 a § skall betecknas 3 kap. 1 a § och 8 kap. 4 c §, dels att 1 kap. 1 §, 3 kap. 2, 47 och 10 §§, 4 kap. 1 §, 7 kap. 2 §, 8 kap. 1 §, 12 kap. 1 §, 13 kap. 5 §, rubriken till 8 kap. samt rubrikerna närmast före 3 kap. 2 §, 8 kap. 1 § och 12 kap. 1 § skall ha följande lydelse, dels att rubriken närmast före 3 kap. 1 § skall sättas närmast före 3 kap. 1 a §, dels att det i lagen skall införas elva nya paragrafer, 1 kap. 4 a och 4 b §§, 3 kap. 1, 1 b, 16 och 17 §§, 8 kap. 4 a, 4 b, 12 och 13 §§, 12 kap. 1 a § samt närmast före 3 kap. 1, 16 och 17 §§ och 8 kap. 12 § nya rubri-

ker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §

I denna lag ges föreskrifter om

I denna lag ges föreskrifter om

elektriska anläggningar, om handel

elektriska anläggningar, om handel

med el i vissa fall samt om elsä-

med el i vissa fall samt om elsä-

kerhet.

kerhet. Dessutom ges vissa före-

skrifter om fjärrvärmeverksamhet.

4 a § Med fjärrvärmeverksamhet avses i denna lag distribution i ett rör- ledningssystem av hetvatten eller annan värmebärare för uppvärm- ningsändamål, dock bara om verk- samheten riktar sig till en obe- stämd krets av kunder inom ett visst geografiskt område. Produktionen av den värme- bärare som distribueras i rörled- ningssystemet ingår i fjärrvärme- verksamheten i den utsträckning som produktionen bedrivs av det företag som distribuerar värme- bäraren.

2 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemen-

samma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG

(EUT L 176, 15.7.2003, s. 37, Celex 32004L0054).

25

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 b § Med kraftvärmeverk avses i denna lag en anläggning där el och värme kan produceras samtidigt och där värmen, helt eller delvis, används i fjärrvärmeverksamhet. 3 kap. Inledande bestämmelse 1 § Ett företag som bedriver nätverk- samhet ansvarar för drift och un- derhåll och, vid behov, utbyggnad av sitt ledningsnät och, i tillämp- liga fall, dess anslutning till andra ledningsnät. Företaget svarar också för att dess ledningsnät är säkert, tillförlitligt och effektivt och för att det på lång sikt kan uppfylla rimliga krav på överföring av el. 1 b § I ett företag som bedriver nätverk- samhet och som ingår i en koncern vars samlade elnät har minst 100 000 uttagspunkter får inte en styrelseledamot, verkställande di- rektör eller firmatecknare sam- tidigt vara styrelseledamot, verk- ställande direktör eller firmateck- nare i ett företag som bedriver produktion av eller handel med el.

Redovisning av nätverksamhet

Redovisning av nätverksamhet

m.m.

2 § Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk- samhet.

Nätverksamhet och fjärrvärme-

verksamhet skall ekonomiskt re-

dovisas var för sig och skilt från

annan verksamhet.

Vid redovisning av fjärrvärme-

verksamhet enligt första stycket

skall den elproduktion som skett i

ett kraftvärmeverk och försälj-

ningen av denna el anses ingå i

fjärrvärmeverksamheten.

26

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. Beslut i ett sådant ärende skall fattas inom två månader från det att an- sökan kommit in till nätmyndig- heten. Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ären- det får nätmyndigheten förlänga tiden med ytterligare två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras.

Nätmyndighetens beslut enligt andra stycket gäller omedelbart.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet och av fjärrvärmeverksamhet. 5 § Revisor hos den som bedriver nät- verksamhet skall göra en särskild granskning av redovisningen av nätverksamheten. Revisorn skall årligen i ett sär- skilt intyg avge ett utlåtande i frå- gan om redovisningen av nätverk- samheten skett enligt gällande be- stämmelser. Intyget skall av före- taget ges in till nätmyndigheten. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av nät- verksamhet Revisor hos den som bedriver nät- verksamhet eller fjärrvärmeverk- samhet skall göra en särskild granskning av redovisningen av verksamheten. Revisorn skall årligen i ett sär- skilt intyg avge ett utlåtande i frå- gan om redovisningen av nätverk- samheten eller fjärrvärmeverk- samheten skett enligt gällande be- stämmelser. Intyget skall av före- taget ges in till nätmyndigheten. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av nät- verksamhet och av fjärrvärme- verksamhet. 6 § 3

Den som har nätkoncession för linje är, om det inte finns särskilda skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till led- ningen. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. En tvist om villkoren för anslutning prövas dock inte om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessions- havaren sänt ett skriftligt ställ- ningstagande till berörd part un- der dennes senaste kända adress.

3 Senaste lydelse 2002:121.

27

Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. Beslut i ett sådant ärende skall fattas inom två månader från det att an- sökan kommit in till nätmyndig- heten. Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ären- det får nätmyndigheten förlänga tiden med två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras.

Nätmyndighetens beslut enligt andra stycket gäller omedelbart.

En tvist om villkoren för anslut- ning prövas inte, om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessions- havaren sänt ett skriftligt ställ- ningstagande till berörd part un- der dennes senaste kända adress.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

En tvist om villkoren för anslut-

ning prövas inte, om det visas att

ansökan om prövning kommit in

till nätmyndigheten senare än två

år efter det att nätkoncessions-

havaren sänt ett skriftligt ställ-

ningstagande till berörd part un-

der dennes senaste kända adress.

7 § 4

Den som har nätkoncession för område är, om det inte finns särskilda skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning inom området till ledningsnätet. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prövas av nätmyndigheten. En tvist om villkoren för anslutning prövas dock inte om det visas att ansökan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessions- havaren sänt ett skriftligt ställ- ningstagande till berörd part un- der dennes senaste kända adress. 10 § 5

Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av mängden överförd el och dess fördelning över tiden.

Om en elanvändare har ett säk-

Om en elanvändare har ett säk-

ringsabonnemang om högst

200

ringsabonnemang om högst 63

ampère eller tar ut en effekt om

ampere skall nätkoncessionshava-

högst 135 kilowatt vid lågspänning

ren i stället dels preliminärt be-

skall

nätkoncessionshavaren

i

räkna mängden överförd el och

stället

dels preliminärt beräkna

dess fördelning över tiden (preli-

4

Senaste lydelse 2002:121.

5

Senaste lydelse 1999:770.

28

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

mängden överförd el och dess för-

minär

schablonberäkning),

dels

delning över tiden

(preliminär

slutligt mäta mängden överförd el

schablonberäkning),

dels slutligt

och beräkna dess fördelning över

mäta mängden överförd el och

tiden

(slutlig schablonberäkning).

beräkna dess fördelning över tiden

Detta gäller inte en elanvändare

(slutlig schablonberäkning). Detta

som begärt att mängden överförd

gäller inte en elanvändare som

el och dess fördelning över tiden

begärt att mängden överförd el och

skall mätas.

dess fördelning över tiden skall

mätas.

Det åligger nätkoncessionshavaren att rapportera resultaten av de mät-

ningar och beräkningar som nämns i första och andra styckena.

Närmare föreskrifter om angivna skyldigheter meddelas av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Anskaffande av el för att täcka

nätförluster

16 §

Den som har nätkoncession skall

anskaffa den el som är avsedd att

täcka nätförluster på ett öppet,

icke-diskriminerande och mark-

nadsorienterat sätt.

Upprättande av övervakningsplan

17 §

Den som har nätkoncession skall

upprätta en övervakningsplan och

se till att övervakningsplanen följs.

Av övervakningsplanen skall det

framgå vilka åtgärder som skall

vidtas för att motverka diskrimine-

rande

beteende

gentemot övriga

aktörer på elmarknaden. I planen

skall särskilt anges de särskilda

skyldigheter som de anställda har

för att detta mål skall uppnås.

Koncessionshavaren

skall

årli-

gen upprätta en rapport över de

åtgärder som vidtagits enligt pla-

nen.

Rapporten

skall

offentlig-

göras samt ges in till nätmyndig-

heten.

Regeringen eller, efter reger-

ingens bemyndigande, nätmyndig-

heten får meddela närmare före-

29

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skrifter om innehållet i övervak-

ningsplanen och om offentlig-

görandet av den årliga rapporten.

4 kap. 1 § 6

Nättariffer skall vara utformade så, att nätkoncessionshavarens samlade intäkter från nätverksamheten är skäliga i förhållande till dels de objek- tiva förutsättningarna att bedriva nätverksamheten, dels nätkoncessions-

havarens sätt att bedriva nätverksamheten.

Nättariffer skall vara utformade

Nättariffer skall vara objektiva

på sakliga grunder.

och icke-diskriminerande.

Vid utformandet

av nättariffer

för överföring av el skall särskilt

beaktas antalet anslutningspunk-

ter,

anslutningspunkternas geo-

grafiska läge, mängden överförd

energi och abonnerad effekt och

kostnaderna för överliggande nät

samt kvaliteten på överföringen av

el.

Vid utformandet av nättariff för

anslutning till en ledning eller ett

ledningsnät skall särskilt beaktas

anslutningspunktens

geografiska

läge

och den avtalade effekten i

anslutningspunkten. Regeringen eller, efter reger- ingens bemyndigande, nätmyndig- heten får meddela närmare före- skrifter om utformningen av nät- tariffer. 7 kap. 2 § 7

Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kom- munallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1 eller distribution av fjärrvärme, skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kom- munallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1 eller fjärrvärmeverksamhet, skall verksamheten drivas på affärs- mässig grund och redovisas särskilt.

6

Senaste lydelse 2002:121.

7

Senaste lydelse 2000:602.

30

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap. Systemansvar och

8 kap. Övergripande system-

balansansvar

ansvar och balansansvar m.m.

Övergripande systemansvar

1 §

Den myndighet som

regeringen

Regeringen skall utse en myndig-

utser skall ha systemansvaret för

het som har det övergripande an-

el.

svaret för att elektriska anlägg-

Med systemansvar för el avses

ningar samverkar driftsäkert så att

det övergripande ansvaret för att

balans inom hela eller delar av

elektriska anläggningar samverkar

landet kortsiktigt upprätthålls

driftsäkert så att balans inom hela

mellan produktion och förbruk-

eller delar av landet kortsiktigt

ning av el (systemansvarig myn-

upprätthålls mellan

produktion

dighet).

och förbrukning av el.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som angår elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer. 4 a § Villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskrimi- nerande. Den systemansvariga myndig- heten får inte ingå balansavtal förrän de metoder som har an- vänts för att utforma avtalen har godkänts av nätmyndigheten. Godkännande skall lämnas, om metoderna kan antas leda till att avtalen uppfyller kraven enligt första stycket. Ett beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. Nätmyndig- heten skall delge beslutet enligt 16 § första stycket och 17 § första stycket delgivningslagen (1970:428). 4 b § Den systemansvariga myndigheten skall offentliggöra de villkor som tillämpas i balansavtalen samt på 31

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

begäran

utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om dessa villkor.

Regeringen eller, efter reger-

ingens bemyndigande, nätmyndig-

heten får meddela närmare före-

skrifter

om offentliggörande av

villkor enligt första stycket.

Angivande av elens ursprung 12 § Elleverantörer skall på eller i samband med fakturor avseende försäljning av el och i reklam som vänder sig till elanvändare lämna uppgift om

1.

varje enskild energikällas an- del av den genomsnittliga sam- mansättning av energikällor som använts för att framställa den el som elleverantören sålde under närmast föregående kalenderår, och

2.

den inverkan på miljön i form av utsläpp av koldioxid samt den mängd kärnbränsleavfall som framställningen av den försålda elen har orsakat.

Om elleverantören har köpt el på en elbörs eller importerat den från företag som är belägna utanför Europeiska unionen får uppgifterna enligt första stycket 1 baseras på uppgifter som elbörsen eller företagen tillhandahållit. De uppgifter som anges i första stycket 2 får lämnas genom hänvisning till referenskällor som är tillgängliga för allmänheten. 13 § Elproducenter skall offentliggöra de uppgifter som elleverantörer behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 12 § första stycket. En elleverantör som inte produ- cerar el skall på begäran av andra elleverantörer lämna de uppgifter 32

1 §

8

Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas, såvitt avser frågor om elsä- kerhet och driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av nätmyndig- heten.

Tillsynen enligt andra stycket Tillsynen enligt andra stycket omfattar inte efterlevnaden av el- omfattar inte bestämmelserna i 7, leverantörernas skyldigheter enligt 10 och 11 kap. samt efterlevnaden 8 kap. och av bestämmelserna i 7, av elleverantörernas skyldigheter 10 och 11 kap. enligt 8 kap. 

111

 §§.

Nätmyndigheten är tillsynsmyn- dighet enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel.

1 a §

Ärenden om undantag enligt arti- kel 7.1, 7.2 och 7.3 i rådets för- ordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för till- träde till nät för gränsöverskri- dande elhandel prövas av reger- ingen.

Nätmyndigheten skall utreda ärenden som anges i första stycket och därefter, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringens prövning. Nätmyndigheten skall därvid offentliggöra sitt yttrande.

8 

Senaste lydelse 2002:121.

Nuvarande lydelse

Tillsyn

Föreslagen lydelse som de behöver för att kunna full- göra sina skyldigheter enligt 12 § första stycket. Regeringen eller, efter reger- ingens bemyndigande, nätmyndig- heten får meddela närmare före- skrifter om de skyldigheter som anges i första och andra styckena. 12 kap. Tillsynsmyndigheter m.m. 33

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 kap.

5 § 9

Beslut

av

nätmyndigheten enligt

Beslut av

nätmyndigheten enligt

2 kap. 1820 §§, 3 kap. 3 §, 6

2 kap. 1820 §§, 3 kap. 3 §, 6

8 §§, 11, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

8 §§, 11, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7

och 10 §§

samt 12 kap. 8 och

och 10 §§,

8 kap. 4 a § samt

11 §§, beslut av en tillsynsmyn-

12 kap. 8 och 11 §§, beslut av en

dighet enligt 12 kap. 24 §§ samt

tillsynsmyndighet enligt 12 kap.

beslut

av

den

systemansvariga

24 §§ samt beslut av den system-

myndigheten om ersättning till den

ansvariga myndigheten om ersätt-

som enligt 8 kap. 2 § beordrats öka

ning till den som enligt 8 kap. 2 §

eller minska produktionen av el får

beordrats öka eller minska pro-

överklagas hos allmän förvalt-

duktionen av el får överklagas hos

ningsdomstol.

Prövningstillstånd

allmän förvaltningsdomstol. Pröv-

krävs vid överklagande till kam-

ningstillstånd krävs vid överkla-

marrätten.

gande till kammarrätten.

Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. _______________ Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2006 i fråga om 3 kap. 10 § och i övrigt den 1 juli 2005.

2.

Bestämmelserna i 3 kap. 2 § och 3 kap. 5 § första och andra styck- ena i dess nya lydelse tillämpas första gången, såvitt avser fjärrvärme- verksamhet, i fråga om redovisning respektive revision för det räken- skapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter.

3.

Bestämmelserna i 3 kap. 6 § andra stycket och 3 kap. 7 § andra stycket i deras nya lydelse samt bestämmelserna i 3 kap. 6 § tredje stycket och 3 kap. 7 § tredje stycket tillämpas på sådana tvister i vilka ansökan kommer in till nätmyndigheten den 1 juli 2005 eller senare.

4.

En koncessionshavare som före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om inköp av el för att täcka nätförluster får tillämpa avtalet under dess återstående giltighetstid, dock längst till utgången av oktober 2007.

5.

Bestämmelserna i 4 kap. 1 § 

förstafjärde styckena i deras nya lydelse tillämpas på nättariffer som gäller från och med det räkenskapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter.

6.

Balansavtal som den systemansvariga myndigheten har ingått före den 1 juli 2005 omfattas inte av den nya bestämmelsen i 8 kap. 4 a § under avtalens återstående giltighetstid.

7.

Bestämmelserna i 8 kap. 12 § tillämpas från och med den 1 april 2006.

8.

Bestämmelserna i 8 kap. 13 § tillämpas från och med den 1 februari 2006.

9 Senaste lydelse 2003:117.

34

3 Ärendet och dess beredning Den 26 juni 2003 antogs det s.k. inre marknadspaketet av Europaparla- mentet och rådet. Paketet syftar till att skapa likvärdiga konkurrens- och marknadsvillkor inom el- och naturgassektorn och består av två direktiv och en förordning. Direktiven (det s.k. elmarknadsdirektivet och det s.k. naturgasmarknadsdirektivet) skulle genomföras i nationell lagstiftning senast den 1 juli 2004. Förordningen, som gäller tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel, trädde i kraft i augusti 2003 och skulle tillämpas från och med den 1 juli 2004. I och med att de nya direktiven trädde i kraft upphörde de äldre el- och naturgasmarknadsdirektiven att gälla. Elmarknadsdirektivet 10 återges i bilaga 1. Förordningen om till- träde till nät för gränsöverskridande elhandel 11 återges i bilaga 2. Natur- gasmarknadsdirektivet 12 återges i bilaga 3. Den 13 februari 2003 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utre- dare (dir. 2003:22) med uppdrag att följa det pågående arbetet inom EU med att utforma gemensamma regler för den inre marknaden för el och naturgas och lämna förslag till den lagstiftning och regelverk i övrigt som krävs för att genomföra EG:s reviderade el- och naturgasmarknadsdirek- tiv samt överväga och i förekommande fall lämna förslag till ändringar som föranleds av förordningen om gränsöverskridande handel med el. I uppdraget ingick också att göra en kompletterande analys av frågan om skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverksamhet och konkur- rensutsatt verksamhet. Den 4 december 2003 överlämnade El- och gas- marknadsutredningen sitt delbetänkande El- och naturgasmarknaderna Europeisk harmonisering (SOU 2003:113). En sammanfattning av be- tänkandet finns i bilaga 4. Utredningens lagförslag återges i bilaga 5. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstans- erna finns i bilaga 9. En sammanfattning av remissinstansernas syn- punkter finns tillgänglig i Regeringskansliet (dnr N2003/8858/ESB). EG:s elmarknadsdirektiv Tillämpningen av elmarknadsdirektivet och förordningen om tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel kommer att kräva större anpass- ningar av den nu gällande svenska lagstiftningen än vad som var fallet när det äldre elmarknadsdirektivet skulle genomföras. Elmarknadsdirektivet innehåller dels kvantitativa ändringar, om en ökad marknadsöppning, dels kvalitativa ändringar om rättslig åtskillnad för systemoperatörer för överföring och distribution, krav på särredovis- ning, regler för nättillträde samt inrättandet av en självständig tillsyns- myndighet som i förväg godkänner åtminstone metoderna för tariffsätt- ningen. Därutöver innehåller direktivet vissa nyheter som gäller allmän-

10

Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemen- samma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG (EUT L 176, 15.7.2003, s. 37).

11

Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel (EUT L 176, 15.7.2003, s 1).

12

Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG av den 26 juni 2003 om gemen- samma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphävande av direktiv

98/30/EG (EUT L 176, 15.7.2003, s. 57 ).

35

nyttiga tjänster, angivande av elens ursprung, försörjningstrygghet, upp- handling av ny kapacitet, regler för anskaffande av el för att täcka nät- förluster, rapportering samt handel med tredje land. Direktivet innehåller, förutom de här angivna huvudpunkterna, ett omfattande och detaljerat regelverk. I denna proposition lämnar regeringen förslag till genomförandet av elmarknadsdirektivet i svensk lagstiftning. I avsnitt 4 redovisas det huvudsakliga innehållet i elmarknadsdirektivet och en analys av den svenska lagstiftningens förenlighet med direktivets krav. I avsnitt 510 behandlas de förslag till lagändringar som föranleds av genomförandet av elmarknadsdirektivet. Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet I propositionen Energimarknader i utveckling bättre regler och tillsyn (prop. 2001/02:56) föreslog regeringen en skärpning av kravet på åtskill- nad mellan elnätsverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet. Reger- ingen föreslog att det skulle ställas upp ett förbud mot gemensam verk- ställande direktör och gemensam styrelsemajoritet i nätföretag och elhandels- eller elproduktionsföretag. Förslaget byggde på Elnätsutred- ningens delbetänkande Elnätsföretag regler och tillsyn (SOU 2000:90) och syftet med förslaget var att göra det svårare att vältra över kostnader mellan monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet. Riksdagen avslog regeringens förslag i denna del (bet. 2001/02:NU9, rskr. 2001/02:180) och anmodade regeringen att göra en förnyad prövning av frågan och återkomma till riksdagen med ett nytt förslag. Regeringen gav El- och gasmarknadsutredningen i uppdrag att analy- sera frågan om en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverk- samhet och konkurrensutsatt verksamhet. Utredningens förslag redovisa- des även det i delbetänkandet El- och naturgasmarknaderna Europeisk harmonisering (SOU 2003:113). I avsnitt 7 föreslår regeringen en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet.

EG-förordningen om gränsöverskridande handel med el

EG-förordningen om gränsöverskridande handel med el innehåller över- gripande regler om en kompensationsmekanism mellan systemansvariga för gränsöverskridande elflöden, information om kapacitet på utlandsför- bindelser och principer för utformning av nationella nättariffer samt prin- ciper och riktlinjer för tilldelning av kapacitet på utlandsförbindelser. Förordningen innehåller också regler om rapportering till EG-kommis- sionen, påföljder, att nya utlandsförbindelser kan beviljas undantag från vissa bestämmelser i förordningen och elmarknadsdirektivet samt be- myndiganden till kommissionen att efter ett kommittéförfarande utfärda riktlinjer. En EG-förordning är bindande i sin helhet och direkt tillämplig i varje medlemsstat. I avsnitt 11 redovisas det huvudsakliga innehållet i förord- ningen. Regeringen har inte funnit några svenska regler som strider mot förordningen. Några ändringar av denna anledning föreslås därför inte. I avsnitt 12 föreslår regeringen däremot hur ärenden om en begäran om 36 undantag för nya utlandsförbindelser i enlighet med artikel 7 i förord- ningen skall handläggas. Naturgasmarknadsdirektivet Den tredje komponenten i det s.k. inre marknadspaketet är ett nytt natur- gasmarknadsdirektiv. Liksom beträffande det nya elmarknadsdirektivet kräver det nya naturgasmarknadsdirektivet väsentliga anpassningar av den nu gällande svenska lagstiftningen. Det finns många likheter mellan elmarknads- och naturgasmarknadsdirektiven, men då den svenska lag- stiftningen är mindre utvecklad på naturgasområdet än på elområdet krävs större anpassningar av naturgaslagstiftningen än ellagstiftningen. Naturgasmarknadsdirektivet innehåller dels kvantitativa ändringar om en ökad marknadsöppning och ett utvidgat tillämpningsområde, dels kvalitativa ändringar om rättslig åtskillnad för systemoperatörer för transmission och distribution, krav på särredovisning, regler för tillträde till transmissions- och distributionssystemen och lager samt inrättande av en självständig tillsynsmyndighet som i förväg godkänner åtminstone metoderna för tariffsättning. Direktivet innehåller också nyheter som gäller allmännyttiga tjänster, skydd för kunder, försörjningstrygghet och rapportering. Direktivet innehåller, förutom de här angivna huvudpunkt- erna, ett omfattande och detaljerat regelverk. Öhrlings PricewaterhouseCoopers AB har på uppdrag av Närings- departementet gjort en rapport om alternativ för systemansvar på natur- gasmarknaden. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 8 och en förteckning över remissinstanserna i bilaga 10. I denna proposition lämnar regeringen förslag till genomförandet av naturgasmarknadsdirektivet i svensk lagstiftning. I avsnitt 13 redovisas det huvudsakliga innehållet i naturgasmarknadsdirektivet och en analys av den svenska lagstiftningens förenlighet med direktivets krav. I avsnitt 1430 behandlas de föreslagna lagändringarna. Åtskillnad mellan el- och fjärrvärmeverksamhet Den 12 december 2002 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utre- dare med uppdrag att se över fjärrvärmens konkurrenssituation på vär- memarknaden (dir. 2002:160). I utredningsuppdraget ingick att genom- föra den kompletterande analys på el- och värmeområdet som riksdagen tillkännagett när det gäller åtskillnad mellan nätverksamhet och konkur- rensutsatt verksamhet på elmarknaden såvitt avser avgränsningen mellan elverksamhet och fjärrvärmeverksamhet (bet. 2001/02:NU9, rskr. 2001/02:180). Den 3 december 2003 överlämnade Fjärrvärmeutredningen delbetänkan- det Tryggare fjärrvärmekunder Ökad transparens och åtskillnad mellan el- och fjärrvärmeverksamhet (SOU 2003:115). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 6. Fjärrvärmeutredningens lagförslag återges i bilaga 7. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstans- erna finns i bilaga 11. En sammanfattning av remissinstansernas syn- punkter finns i Regeringskansliet (dnr N2003/8819/ESB). I avsnitt 31 lämnar regeringen förslag till regler om särredovisning av fjärrvärmeverksamhet. 37 Sänkt gräns för timvis mätning Regeringen bedömde i propositionen Vissa elmarknadsfrågor (prop. 2002/03:85) att kravet på timmätning borde skärpas genom att gränsen sänks, från 200 ampere eller 135 kilowatt, till att omfatta samtliga uttagspunkter med ett säkringsabonnemang som överstiger 63 ampere och att detta krav borde gälla från den 1 juli 2006. Regeringen avsåg då att återkomma med förslag i dessa delar. I avsnitt 33 lämnas förslag till en sänkt gräns för timvis mätning av elförbrukning. Strategi för den fortsatta avvecklingen av kärnkraften Den 4 oktober 2004 presenterade Socialdemokraterna, Centerpartiet och Vänsterpartiet en strategi för den fortsatta avvecklingen av kärnkraften. För riksdagens information redovisas strategin i avsnitt 34. Lagrådet Regeringen beslutade den 14 oktober 2004 att inhämta Lagrådets ytt- rande över de lagförslag som finns i bilaga 12. Lagrådets yttrande finns i bilaga 13. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. I avsnitt 9.1 och 9.2 samt i författningskommentaren till vissa paragrafer kommente- rar regeringen närmare Lagrådets synpunkter. Därutöver har vissa redak- tionella ändringar gjorts i lagtexten. 4 Huvuddragen i elmarknadsdirektivet Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphörande av direktiv 96/92/EG (elmarknadsdirektivet) antogs den 26 juni 2003. Elmarknadsdirektivet innehåller dels kvantitativa ändringar, som en ökad marknadsöppning, dels kvalitativa ändringar om rättslig åtskillnad för systemoperatörer för överföring och distribution, krav på särredovis- ning, regler för nättillträde samt inrättandet av en självständig tillsyns- myndighet som i förväg godkänner åtminstone metoderna för tariffsätt- ningen. Därutöver innehåller direktivet vissa nyheter som gäller allmän- nyttiga tjänster, angivande av elens ursprung, försörjningstrygghet, upp- handling av ny kapacitet, regler för anskaffande av el för att täcka nät- förluster, rapportering samt handel med tredje land. Direktivet innehåller, förutom de här angivna huvudpunkterna, ett omfattande och detaljerat regelverk. Här (avsnitt 4.3.14.3.8) görs en sammanfattande beskrivning av elmarknadsdirektivet och bedömningar av om det behövs åtgärder för att genomföra de olika artiklarna i svensk rätt. I direktivets ingress anges ett antal mål. Det huvudsakliga målet är att skapa en fullständigt fungerande inre marknad för el där rättvis konkur- rens råder (punkten 31). Viktigt blir därför rätten till tillträde till nät på icke-diskriminerande och transparenta grunder till ett skäligt pris (punkt- erna 57), att transporttjänsten och produktion och försäljning av el bedrivs i separata juridiska personer och att det råder åtskillnad mellan dessa verksamheter (punkten 8). Mer homogena villkor, samma grad av berättigande och en effektiv tillsyn som garanterar icke-diskriminerande

tillträde till näten (punkterna 14 och 15) samt en harmonisering av tariff- 38 tillsynen mellan de olika medlemsstaternas tillsynsmyndigheter (punkten 18) är en förutsättning för en fungerande marknad. Grundläggande är också att alla elkunder fritt skall kunna byta elleverantör genom ett steg- vis öppnande av marknaden (punkterna 2021). Hushållskundernas och de små företagens rätt att få tillgång till el av bestämd kvalitet och till jämförbara priser samt en hög kvalitet på de samhällsomfattande tjänst- erna är vidare viktigt för genomförandet av den inre marknaden för el (punkterna 24 och 26).

4.1

Kapitel I Omfattning och definitioner

Regeringens bedömning: Den svenska ellagens tillämpningsområde överensstämmer med direktivets omfattning. Kapitel I, Omfattning och definitioner, innehåller två artiklar. Artikel 1 anger direktivets omfattning. Där sägs att det i direktivet fast- ställs gemensamma regler för produktion, överföring, distribution och leverans av el. Av artikeln framgår också att direktivet innehåller regler för elsektorns organisation och funktion, tillträde till marknaden, kriterier och förfaranden som skall tillämpas för anbud, för beviljandet av tillstånd och för driften av system. Artikel 2 innehåller 31 definitioner. I ellagens (1997:857) första kapitel anges att lagen skall tillämpas på elektriska anläggningar och i vissa fall ge föreskrifter om handel med el. Den svenska ellagens tillämpningsområde överensstämmer med direkti- vets omfattning

4.2

Kapitel II Allmänna regler för organisationen av sektorn

Regeringens bedömning: De regler som följer av den svenska ella- gen innebär att principerna i direktivet är uppfyllda. Ellagens bestäm- melser om allmännyttiga tjänster är klart definierade, öppna, icke-dis- kriminerande, kontrollerbara och står inte i strid med fördragets kon- kurrens- och rörlighetsregler varför den svenska lagstiftningen i dessa avseenden uppfyller direktivets krav. För hushållens rätt att få el levererad av viss kvalitet och till rimliga priser behövs inga ändringar i svensk rätt, förutom i fråga om för- farandet för fastställande av villkor och tariffer (se avsnitt 9). Direktivets bestämmelser om tillhandahållande av statlig ersättning och exklusiva rättigheter är inte relevanta för Sverige. Det behövs inga regeländringar för att leva upp till direktivets krav om skydd för slutförbrukarna. Det svenska regelverket om bl.a. rätt att byta leverantör och om tvistlösning samt myndigheternas tillsyn och de standardavtal som elbranschen utarbetat tillsammans med Konsu- mentverket är tillräckliga. I fråga om märkning av el behöver ellagstiftningen kompletteras med regler som innebär en skyldighet att ange ursprunget av den el som säljs. Bevakningen av den svenska försörjningstryggheten är säkerställd Nya regler med anledning av artikel 4 behövs inte. Några lagstift- ningsåtgärder behövs inte heller för vad som i artikel 5 sägs om tek- niska säkerhetskriterier och konstruktions- och driftkrav. 39 Kapitel II, Allmänna regler för organisationen av sektorn, omfattar artiklarna 3, 4 och 5. Elföretag skall drivas enligt principerna i direktivet I artikel 3 första punkten anges att medlemsstaterna skall säkerställa att elföretag drivs enligt principerna i direktivet för att uppnå en konkurrens- utsatt och hållbar elmarknad. Vidare anges att det inte får ske någon dis- kriminerande åtskillnad mellan dessa företag i fråga om rättigheter eller skyldigheter. De regler som följer av den svenska ellagen innebär att principerna i direktivet är uppfyllda. Krav som skall vara uppfyllda om företag åläggs att tillhandahålla allmännytt7iga tjänster I artikel 3 andra punkten finns bestämmelser om allmännyttiga tjänster. Punkten ger medlemsstaterna möjlighet att ålägga företag inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster i det allmänna ekonomiska in- tresset. Sådana tjänster kan avse tillförlighet, inbegripet försörjnings- trygghet, regelbundenhet i leveranserna, kvalitet och pris samt miljö- skydd, inbegripet klimatskydd och energieffektivitet. Åligganden skall vara klart definierade, öppna, icke-diskriminerande och kontrollerbara. När det gäller försörjningstrygghet, styrning av energieffektivitet och energiefterfrågan för att uppfylla de miljömål som avses i denna punkt får medlemsstaten införa långtidsplanering, varvid hänsyn skall tas till att tredje part kan komma att ansöka om tillträde till systemet. En medlems- stat som ålägger ett företag en allmännyttig tjänst måste fullt ut beakta tillämpliga bestämmelser i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 86. Vad som menas med allmännyttiga tjänster är inte definierat i vare sig direktivet eller EGfördraget. Det har också visat sig att det råder oenig- het mellan medlemsstaterna om hur allmännyttiga tjänster skall definie- ras. Regeringens uppfattning om vad som är allmännyttiga tjänster i svensk lagstiftning utgår, enligt propositionen om genomförande av Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den inre marknaden för el, m.m. (prop. 1997/98:158) från följande synsätt. Gemensamt för de ålagda tjänsterna inom elområdet är att kunderna skall garanteras vissa tjänster och viss kvalitet på dessa. I allmännyttig ligger att garantierna måste komma hela eller delar av kundkollektivet till del. Detta framgår också av att allmännyttiga tjänster bara får åläggas i det allmänna ekonomiska intresset. För att anses som en allmännyttig tjänst skall ett åläggande, enligt regeringens uppfattning, innebära ett åläggande att gentemot hela eller delar av kundkollektivet lämna en viss garanti som har positiv innebörd för kundkollektivet. Detta innebär att ålagda allmännyttiga tjänster kan medföra att ett företag tvingas avvika från ett kommersiellt riktigt beteende som i vissa fall kan innebära en konkurrensnackdel för företaget. Med denna definition innehåller ellagen ett antal föreskrifter som är att anse som allmännyttiga tjänster. Det är i huvudsak nätföretag som är ålagda sådana tjänster. Nätföretagen är t.ex. ålagda att tillhandahålla små elproducenter vissa allmännyttiga tjänster. De föreskrifter i ellagen som 40 kan anses gälla allmännyttiga tjänster är klart definierade, öppna, icke- diskriminerande, kontrollerbara och står inte i strid med fördragets kon- kurrens- och rörlighetsregler. Den svenska lagstiftningen uppfyller alltså direktivets krav i denna del. Hushåll och små företag skall ha rätt till elleveranser av viss kvalitet och till rimliga priser Artikel 3 punkten tre anger att medlemsstaterna skall se till att alla hushållskunder, och när medlemsstaten anser det lämpligt, små företag, det vill säga företag som har färre än 50 anställda och en årlig omsättning som inte överstiger 10 miljoner euro, har rätt till samhällsomfattande tjänster, det vill säga elleveranser av en bestämd kvalitet till rimliga priser. Medlemsstaterna får i detta syfte utse en sistahandsleverantör. Detta skall genomföras på ett öppet och icke-diskriminerade sätt och får inte hindra öppnandet av marknaderna enligt vad som föreskrivs i artikel 21. Medlemsstaterna skall också ålägga distributionsföretagen att ansluta kunderna till sina nät enligt villkor och tariffer som fastställts i enlighet med förfarandet i artikel 23.2.

När det gäller nättjänsten, dvs. själva transporten av el, gäller enligt

ellagen (3 kap. 9 § första och andra styckena) att den som har nätkonces-

sion är skyldig att på skäliga villkor överföra el för annans räkning och

att överföringen skall vara av god kvalitet. Den som har nätkoncession är

också enligt ellagen skyldig att ansluta en anläggning till sin ledning eller

till sitt ledningsnät om det inte föreligger synnerliga skäl. Eftersom en

elledning inte får byggas utan tillstånd, nätkoncession, omfattas i princip

alla elnät av dessa bestämmelser. Vad avser leveransen av el finns ingen

skyldighet för elleverantörerna att tillse att hushållskunder får ett skäligt

pris sedan reglerna om leveranskoncession upphörde att gälla den 1 no-

vember 1999. I gengäld kan alla svenska hushållskunder nu i stället kost-

nadsfritt byta elleverantör. Möjligheten att byta elleverantör säkerställer

att de svenska konsumenterna kan få elleveranser till rimliga priser.

Några åtgärder från svensk sida för att uppfylla direktivet i denna del

behövs inte, förutom de ändringar som kommer att krävas med anledning

av förfarandena i artikel 23.2 vilka behandlas under avsnitt 9.

Regler när en medlemsstat tillhandahåller ersättning eller exklusiva

rättigheter

Artikel 3 punkten fyra innehåller regler som skall gälla när en medlems-

stat tillhandahåller ekonomisk ersättning, annan form av ersättning och

exklusiva rättigheter för att åliggandena i artikel 3.2 och 3.3 skall upp-

fyllas.

Någon sådan ersättning eller exklusiva rättigheter som avses före-

kommer inte i Sverige. Bestämmelsen saknar därför relevans för svenskt

vidkommande.

Åtgärder för att skydda slutförbrukarna

Enligt artikel 3 punkten fem skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgär-

der för att skydda slutförbrukare, och särskilt se till att utsatta kunder

skyddas, bl.a. genom åtgärder för att hjälpa dem undvika avstängning

från leverans. Vidare anges att medlemsstaterna får vidta åtgärder för att

41

skydda slutförbrukare i avlägsna områden och att de skall garantera en hög konsumentskyddsnivå, särskilt i form av klara och begripliga avtals- villkor, allmän information och mekanismer för tvistlösning. Vidare skall medlemsstaterna se till att berättigade kunder i praktiken kan byta till ny leverantör. Åtminstone när det gäller hushållskunder skall dessa åtgärder bland annat omfatta dem som anges i direktivets bilaga A. I denna bilaga anges bl.a. att det i konsumentens avtal med elleverantören skall anges leverantörens namn och adress, de tjänster som tillhandahålls, tjänste- kvalitet och tidpunkt för den ursprungliga inkopplingen. Vidare skall avtalet innehålla uppgift om hur information om t.ex. aktuella tariffer kan erhållas. Slutligen skall bl.a. avtalets löptid anges. I Sverige gäller att alla elanvändare kan fritt byta elleverantör. Enligt reglerna i 8 kap. 5 § ellagen är samtliga elleverantörer leveransskyldiga gentemot sina kunder. Leveransskyldigheten upphör om abonnemanget upphör, om en annan elleverantör tar över leveransen eller om över- föringen av el får avbrytas på grund av att elanvändaren har försummat sina skyldigheter gentemot elleverantören. Särskilda bestämmelser om överföring och leverans till konsumenter finns vidare i ellagens 11 kap. om konsumentskydd. Här regleras bl.a. när överföringen av el får brytas. Av 4 kap. 11 § ellagen framgår också att den som har nätkoncession på begäran och utan dröjsmål skall lämna skriftlig information om sin nät- tariff. Tariffen skall också offentliggöras i den del som avser avgifter och övriga villkor för överföring av el. Ytterligare regler om publicering finns i Närings- och teknikutvecklingsverkets föreskrifter (NUTFS 1999:1). Någon skyldighet för en elleverantör att publicera sina priser finns däremot inte. När det gäller mekanismer för tvistlösning mellan innehavare av nät- koncession och nätkunderna finns särskilda regler i 3 kap. ellagen. I 3 kap. 6 och 7 §§ regleras tvister om nätkoncessionshavarens anslutnings- skyldighet och i 11 § finns regler för tvister när det gäller kostnaden för mätare och dess installation i uttagspunkten. Förutom ellagens bestäm- melser om tvistlösning i det enskilda fallet utövar Energimyndigheten tillsyn över lagens bestämmelser enligt 12 kap. 1 § andra stycket. Till- synen avser ellagens bestämmelser och föreskrifter och villkor som med- delats med stöd av lagen med undantag av frågor om el- och driftsäkerhet samt elleverantörernas skyldigheter enligt 8 kap. och bestämmelserna i 7, 10 och 11 kap. samma lag. Vidare kan Allmänna reklamationsnämnden pröva tvister mellan kon- sumenter och elleverantörer. Nämnden kan däremot inte pröva tvister som avser mängden av förbrukad el. Därtill måste värdet av det som yrkas överstiga 2 000 kronor. Med hänsyn till de mekanismer för tvist- lösning som redan införts, både när det gäller nättjänster och leverans av el, behöver några särskilda åtgärder för att införa direktivet i svensk rätt inte vidtas i denna del. Ellagstiftningen saknar dock bestämmelser om villkoren i elhandels- och nätföretagens avtal med konsumenter. Avtalens utformning regleras inte heller av annan konsumentlagstiftning. Konsumentköplagen (1990:932) är t.ex. inte tillämplig på köp av el eftersom el inte är en lös sak. Elbran- schen tillämpar generellt standardavtal gentemot konsumenter. Detta gäller både avtalen mellan konsumenter och nätföretag och avtal mellan konsumenter och elleverantörer. Konsumentskydd i form av klara och 42 begripliga avtalsvillkor faller inom ramen för Konsumentverkets och Energimyndighetens verksamheter och de standardavtal som elbranschen tillämpar gentemot konsumenter har utarbetats av elbranschen tillsam- mans med Konsumentverket. En sådan ordning bör därmed enligt reger- ingens bedömning tillförsäkra att avtalsvillkoren gentemot konsumenter blir klara och begripliga. De delar i bilaga A som avser information bör enligt regeringens be- dömning kunna uppfyllas genom att nät- och elhandelsföretagen publice- rar den avsedda informationen på t.ex. en webbsida eller liknande. Kon- sumentverket bör också, inom ramen för sitt arbete med elbranschens standardvillkor, övervaka att elbranschens aktörer uppfyller de krav som framgår av Bilaga A gentemot konsumenterna. Om detta inte kan säker- ställas genom frivilliga överenskommelser har regeringen beredskap för att återkomma till riksdagen i denna fråga. Märkning av el Artikel 3 punkten sex innehåller bestämmelser om märkning av el. Med- lemsstaterna skall se till att elleverantörerna på eller i samband med fak- turorna och i reklam som riktar sig till slutförbrukare anger varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga bränslesammansättningen som företaget använt under det gångna året. Detta skall göras med åtminstone en hänvisning till befintliga referenskällor (t.ex. webbsidor) där informa- tion finns tillgänglig för allmänheten om den inverkan på miljön som elframställningen från den sammanlagda bränslesammansättning som elleverantören använt under det föregående året har, åtminstone i form av utsläpp av koldioxid och radioaktivt avfall. För den el som anskaffats på en elbörs eller importerats från ett företag som är beläget utanför gemen- skapen kan aggregerade uppgifter som börsen eller företaget tillhanda- hållit under föregående år användas. Medlemsstaterna skall vidta nöd- vändiga åtgärder för att se till att den information som leverantörer till- handahåller sina kunder är tillförlitlig. När det gäller angivande av elens ursprung finns i svensk lagstiftning vissa bestämmelser om el från förnybara energikällor. Enligt lagen (2003:437) om ursprungsgarantier avseende förnybar el, som trädde i kraft den 1 oktober 2003, har de producenter som producerar el från för- nybara energikällor rätt att få sin el certifierad. Lagen är baserad på EG:s direktiv 2001/77/EG av den 27 oktober 2001 om främjande av el produ- cerad från förnybara energikällor. Genom lagen (2003:113) om elcertifi- kat har också ett system att främja el som producerats från förnybara energikällor introducerats i Sverige. Något system som innebär en skyldighet för en elleverantör att ange elens ursprung finns dock inte i svensk lagstiftning. Elleverantörerna kan visserligen självmant certifiera ursprunget av den el som säljs genom t.ex. Naturskyddsföreningens märkning Bra miljöval och genom syste- met för certifierade miljövarudeklarationer, EPD (Environmental Product Declaration). De frivilliga systemen är emellertid endast avsedda för el som producerats ur s.k. förnybara energikällor. För att uppfylla direktivet bedömer regeringen att ellagstiftningen bör kompletteras med regler som innebär en skyldighet att ange ursprunget av den el som säljs. Frågan behandlas vidare i avsnitt 5. 43 Möjlighet att inte tillämpa vissa bestämmelser i direktivet Enligt artikel 3 åttonde punkten får en medlemsstat besluta att inte tillämpa bestämmelserna i artikel 6, 7, 20 och 22 i direktivet i den utsträckning som tillämpningen av dessa bestämmelser rättsligt eller i praktiken skulle hindra elföretagen från att fullgöra de allmännyttiga tjänster som de har blivit ålagda. En förutsättning för att en medlemsstat skall få använda möjligheten att inte tillämpa de ovan angivna artiklarna är att handelns utveckling inte påverkas i en sådan utsträckning att det strider mot gemenskapens intressen, vartill räknas bl.a. konkurrens när det gäller berättigade kunder samt artikel 86 i fördraget. Artiklarna 6, 7, 20 och 22 reglerar möjligheterna att anlägga ny pro- duktionskapacitet, skyldigheten att lämna tillträde till elsystemet och slutligen rätten att bygga direktledningar, dvs. en ledning som förbinder två kunder vid sidan av det gemensamma elsystemet. Regeringen anser inte att det för svenskt vidkommande är aktuellt att underlåta att tillämpa dessa artiklar i direktivet. Medlemsstaternas skyldighet att informera kommissionen I artikel 3 nionde punkten regleras medlemsstaternas skyldighet att in- formera kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att fullgöra för- pliktelserna om samhällsomfattande och allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgärder. Medlemsstaterna skall vidare ange åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internationell konkur- rens, oavsett om dessa kräver undantag från direktiv eller inte. Enligt samma punkt skall medlemsstaterna vartannat år underrätta kommissio- nen om eventuella ändringar av ovanstående åtgärder, oavsett om de kräver undantag från detta direktiv eller inte. I avsnitt 32 redovisar regeringen hur de rapporteringar som krävs en- ligt direktivet avses att ske. Övervakning av försörjningstryggheten Artikel 4 innehåller bestämmelser om övervakning av försörjningstrygg- heten. Övervakningen skall i synnerhet omfatta balansen mellan tillgång och efterfrågan av el på den inhemska marknaden, förväntad framtida efterfrågan, ytterligare kapacitet som planeras eller håller på att anläggas, samt nätens kvalitet och underhållsnivå samt åtgärder för att täcka efter- frågetoppar och hantera brister i leverans från en eller flera leverantörers sida. Övervakningen får överlåtas på de tillsynsmyndigheter som avses i artikel 23.1. De behöriga myndigheterna skall vidare senast den 31 juli vartannat år offentliggöra en rapport i vilken resultaten av övervakningen av dessa frågor och de åtgärder som vidtagits eller planerats skall anges. Rapporten skall överlämnas till kommissionen. När det gäller frågor som rör den försörjningstrygghet som avses i direktivets artikel 4 har Svenska kraftnät i uppdrag att redovisa hur effektbalansen har upprätthållits under den senaste vintern samt att lämna en prognos för effektbalansen den kommande vintern. Fram till den 1 mars 2008 skall Svenska kraftnät också ansvara för att en effektreserv om högst 2000 megawatt finns tillgänglig enligt lagen (2003:436) om effektreserv. 44 Tillsynsansvaret över nätens underhållsnivå och leveransens kvalitet ligger enligt ellagen på Energimyndigheten. Enligt förordningen (2004:1200) med instruktion för Statens energimyndighet skall myndigheten verka för att elmarknadens funktion och effektivitet förbättras, följa och analysera utvecklingen på elmarknaden samt vara expertmyndighet för elhandels- frågor vad avser t.ex. kapacitetsutveckling, strukturomvandlingar inom elhandels- och nätverksamhet samt prisutvecklingen på el och nättjänster. I detta ingår att bevaka frågor om försörjningstrygghet. Med hänsyn till att bevakningen av den svenska försörjningstryggheten i dag är säker- ställd bedömer regeringen att en ytterligare reglering av detta inte be- hövs. När det sedan gäller de rapporteringar som krävs enligt denna artikel redovisar regeringen i avsnitt 32 hur de avses att ske. Tekniska säkerhetskriterier och tekniska konstruktions- och driftkrav I artikel 5 föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att tekniska säker- hetskriterier definieras och att det utarbetas och offentliggörs tekniska regler, som anger lägsta tekniska konstruktions- och driftkrav för anslut- ning till systemet av produktionsanläggningar, distributionssystem, direktanslutna konsumenters utrustning, länkutrustning och direktled- ningar. Kraven skall anmälas till kommissionen. Enligt 9 kap. 1 § ellagen skall elektriska anläggningar, elektriska an- ordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer vara så beskaffade och placerade samt bru- kas på sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot person- eller sak- skada eller störning i driften vid den egna anläggningen eller vid andra elektriska anläggningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som rör elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer. Av 1 § förordningen (1992:1139) med instruktion för Elsäkerhetsverket framgår att Elsäkerhetsverket är förvaltningsmyndighet för tekniska säkerhetsfrågor. Enligt instruktionen är de övergripande målen för verk- samheten att förebygga skada orsakad av el på person och egendom samt störningar på radiokommunikation och näringsverksamhet inom området elektromagnetisk kompatibilitet. Elsäkerhetsverket har utfärdat före- skrifter om tekniska säkerhetsfrågor som publicerats i Elsäkerhetsverkets författningssamling (ElsäkFS). Svenska kraftnät har i sin verksamhet ingått standardiserade avtal om anläggningar, utnyttjande av stamnät, utlandsförbindelser och system- tjänster samt balanstjänst. Anläggningsavtal tecknas för individuella an- läggningar när anslutning skall ske till stamnätet. Avtalet, som bl.a. inne- håller en rad standardiserade tekniska villkor, tecknas normalt för en tid som motsvarar anläggningens livslängd. Nyttjandeavtal reglerar sedan villkoren för att nyttja stamnätet och systemtjänstavtal reglerar villkoren för att särskilda systemtjänster ställs till Svenska kraftnäts förfogande. I 8 kap. 1 § tredje stycket ellagen finns ett bemyndigande för reger- ingen eller den myndighet som regeringen utser att meddela föreskrifter i de områden som behandlas i artikel 5. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen bemyndigat Svenska kraftnät att meddela sådana före- 45 skrifter. Med stöd av bemyndigandet har Svenska kraftnät i sin tur utfär- dat föreskrifter och allmänna råd om utrustning för förbrukningsfrån- koppling, vilka publicerats i Svenska kraftnäts författningssamling (SvKFS). Sedan en tid tillbaka pågår också ett arbete med att ta fram föreskrifter om driftsäkerhetsteknisk utformning av produktionsanlägg- ningar, vilka också grundar sig på nämnda bemyndigande i förord- ningen om systemansvar för el. Dessa frågor har hittills delvis reglerats i civilrättsliga avtal vars standardiserade innehåll bl.a. publiceras på Svenska kraftnäts hemsida. Med hänsyn till vad som redovisats ovan bedömer regeringen att artikel 5 inte leder till att Sverige behöver vidta ytterligare åtgärder.

4.3

Kapitel III Produktion

Regeringens bedömning: Den svenska lagstiftningen uppfyller direktivets krav i artiklarna 6 och 7 om tillstånds- och anbudsförfaran- den för ny produktionskapacitet. Kapitel III, Produktion, innehåller artiklarna 6 och 7. Tillståndsförfarande för ny produktionskapacitet Artikel 6 består av sex punkter och innehåller föreskrifter om tillstånds- förfarande för ny kapacitet. Medlemsstaterna skall bl.a. använda ett till- ståndsförfarande som skall genomföras enligt objektiva, klara, begripliga och icke-diskriminerande kriterier vid anläggning av ny produktions- kapacitet. Förfarandena och kriterierna för beviljande av tillstånd skall offentliggöras, och den sökande skall ha möjlighet att överklaga ett beslut. Den svenska lagstiftningen innehåller inget krav på ett specifikt till- stånd för att uppföra en produktionsanläggning med undantag för kärn- kraftsreaktorer. För att uppföra en sådan anläggning krävs det tillstånd av regeringen enligt 5 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Enligt 5 a § nämnda lag får dock numera sådant tillstånd inte meddelas. Det kan emellertid krävas tillstånd enligt ett antal andra lagar om man vill upp- föra en produktionsanläggning, nämligen miljöbalken och plan- och bygglagen (1987:10). De kriterier som ligger till grund för tillstånds- prövningen och de förfaranden som tillämpas enligt lagarna framgår av respektive lagtexter. Samtliga dessa texter har publicerats i Svensk för- fattningssamling. Alla beslut som innebär avslag på ansökan om tillstånd kan överklagas enligt närmare föreskrifter i dessa lagar. I de tillstånds- ärenden som prövas av regeringen som första instans, föreligger möjlig- het att begära rättsprövning hos Regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. En myndighet eller kommun som i ett ansökningsärende meddelar ett beslut, som medför att en sökande inte får möjlighet att anlägga en elpro- duktionsanläggning, skall enligt förordningen (1999:9) om underrättelse- skyldighet beträffande vissa avslagsbeslut sända en kopia av beslutet till Näringsdepartementet. Den svenska lagstiftningen uppfyller således redan kraven i artikel 6. 46 Anbudsförfarande för ny kapacitet Artikel 7 innehåller fem punkter med regler för anbudsförfarande för ny kapacitet för att trygga försörjningen. I första punkten anges att med- lemsstaterna, genom anbudsförfarande eller ett likvärdigt förfarande i fråga om öppenhet och icke-diskriminering, skall se till att det finns möjlighet att erbjuda ny kapacitet eller styrning av energieffektiviteten eller energiefterfrågan. Förfarandet skall vara grundat på offentliggjorda kriterier. Enligt andra punkten kan medlemsstaterna se till att det finns möjlighet att upphandla ny kapacitet genom ett anbudsförfarande grundat på offentliggjorda kriterier för att skydda miljön och gynna nya tekniska lösningar. I de tredje och fjärde punkterna finns regler för förfarandet. Närmare uppgifter om anbudsförfarandet skall bl.a. offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning. Enligt femte punkten skall med- lemsstaterna utse en särskild myndighet eller ett offentligt eller enskilt organ för att ansvara för tillsynen av förfarandet. Den tillsynsansvarige måste även uppfylla kriterierna för tillsynsmyndighet enligt artikel 23.1. Om den systemansvarige för överföringssystemet inte har ägarsamband med andra verksamheter utanför överföringssystemet får den system- ansvarige utses att vara det organ som ansvarar för organisation, över- vakning och kontroll av anbudsförfarandet. På en konkurrensutsatt marknad finns det en risk för att det uppstår s.k. effektknapphet, eftersom en del av de produktionsresurser som existerade innan konkurrensutsättningen kan komma att läggas ner på grund av att de inte längre blir lönsamma. Enligt regeringen skall frågan om att upp- rätthålla effektbalansen på sikt lösas av marknadens aktörer. Under en övergångstid har regeringen dock bedömt att det är nödvändigt att Svenska kraftnät skall ansvara för att en effektreserv om högst 2 000 megawatt finns tillgänglig i enlighet med bestämmelserna i lagen (2003:436) om effektreserv. Effektreserven upprätthålls genom att Svenska kraftnät ingår avtal, dels med elproducenter för att ställa pro- duktionskapacitet till förfogande, dels med elanvändare som begränsar sin elförbrukning. Närmare föreskrifter om insamlingen av de uppgifter som behövs för att fullgöra uppgifterna enligt lagen får föreskrivas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. De avtal som Svenska kraftnät sluter med producenterna föregås av ett upphandlings- förfarande enligt lagen (1992:1528) om offentlig upphandling (LOU) vilket innebär att såväl objektivitet som icke-diskriminering och sekre- tess under anbudstiden garanteras. Den totala kostnaden för effektreserven året 2003/2004 beräknas bli ca 200 Mkr. Detta innebär att Svenska kraftnäts upphandling av effektreserv enligt effektreservslagen alltid torde överstiga de tröskelvärden som enligt LOU innebär att upphandlingen måste annonseras i Europeiska unionens officiella tidning. Den svenska lagstiftningen uppfyller därmed redan kraven artikel 7. 47

4.4

Kapitel IV Drift av överföringssystem

Regeringens bedömning: När det gäller utseendet av systemansvarig och dennes uppgifter krävs för svenskt vidkommande inte några lag- stiftningsåtgärder för att uppfylla direktivets krav. I den svenska lagstiftningen finns inga särskilda regler om åtskill- nad mellan elnätsverksamhet och annan verksamhet förutom bestäm- melserna om juridisk åtskillnad och särredovisning för nätverksam- heten. I fråga om organisation och beslutsfattande måste därför be- stämmelser om oberoende införas. I fråga om produktionsanläggningarnas inmatningsordning och balansering behöver det för alla nätföretag införas en skyldighet om att anskaffande av energi för att täcka nätförluster skall göras i enlig- het med öppna, icke-diskriminerande och marknadsmässiga villkor. Vidare behöver särskilda bestämmelser införas om utformande och offentliggörande av villkoren för balansering. Ingen lagstiftningsåtgärd behövs för att genomföra direktivets be- stämmelser om sekretess. Kapitel IV, Drift av överföringssystem, omfattar artiklarna 8, 9, 10, 11 och 12. Systemansvariga för överföringssystem Artiklarna 8 och 9 innehåller regler om utseende av systemansvariga för överföringssystemet och de uppgifter som åligger dessa. En system- ansvarig skall enligt artikel 9 säkerställa systemets långsiktiga förmåga att uppfylla rimliga krav på överföring av elenergi och bidra till försörj- ningstryggheten genom lämplig överföringskapacitet och systemtillför- litlighet. Den systemansvarige skall vidare styra energiflödena i systemet och förse systemansvariga för andra system, med vilka överförings- systemet är sammanlänkat, med tillräcklig information för säker och effektiv drift m.m. Vidare skall den systemansvarige se till att ingen diskriminerande åtskillnad görs mellan olika systemanvändare och förse dem med den information som behövs för ett effektivt tillträde till syste- met. Med överföringssystem avses för svenskt vidkommande stamnätet som ägs av staten och förvaltas av Affärsverket svenska kraftnät. Direktivets begrepp systemansvarig har delvis en annan innebörd än i 8 kap. 1 § andra stycket ellagen. Med systemansvar avses det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Uppgiften som systemansvarig för det svenska över- föringssystemet fullgörs av Svenska kraftnät. Enligt direktivet skall den systemansvarige bl.a. ansvara för drift och underhåll och, om nödvändigt, utveckling av överföringssystemet och dess länkar till andra system för att garantera försörjningstrygghet. När det gäller utseendet av system- ansvarig och de uppgifter som åligger en sådan krävs för svenskt vid- kommande inte några ytterligare lagstiftningsåtgärder för att uppfylla direktivets krav. 48 Åtskillnad av systemansvariga Artikel 10 innehåller i två punkter regler om åtskillnad av systemansva- riga för överföringssystemet. Punkten ett anger att om den systemansvarige för överföringssystemet utgör en del av ett vertikalt integrerat företag skall denna åtminstone avseende juridisk form, organisation och beslutsfattande vara oberoende av annan verksamhet utan samband med överföring. Detta skall inte innebära eller leda till ett krav på att ägandet av tillgångar i överförings- systemet skiljs från det vertikalt integrerade företaget. I punkten två anges vissa minimikriterier för sådant oberoende som avses i punkten ett. Av 3 kap. 1 § ellagen följer att en juridisk person som bedriver nät- verksamhet inte får bedriva produktion av eller handel med el annat än för att täcka nätförluster eller för att täcka tillfälliga behov genom mobila reservkraftaggregat. Svenska kraftnät bedriver inte självt elhandel eller elproduktion. Svenska kraftnät förvaltar däremot aktierna i ett av staten helägt bolag Svenska kraftnät Gasturbiner AB. Företaget äger tio gastur- biner med en total effekt om 640 MW. Bolaget bildades 1999 för att Svenska kraftnät långsiktigt skall kunna säkra resurser för att hantera störningar i kraftsystemet. Med hänsyn till att Svenska kraftnät bl.a. utser styrelsen i Svenska kraftnät Gasturbiner AB får Svenska kraftnät anses ha en sådan kontroll över företaget, enligt definitionen i artikel 3.3 i rådets förordning (EEG) nr 4064/98 om kontroll av företagskoncentra- tioner, som innebär att Svenska kraftnät är ett sådant vertikalt integrerat företag som bedriver annan verksamhet än överföring av el. Några sär- skilda regler om åtskillnad mellan elnätsverksamhet och annan verksam- het förutom bestämmelserna om juridisk åtskillnad och särredovisning för nätverksamheten finns inte i den svenska lagstiftningen. I fråga om organisation och beslutsfattande måste därför bestämmelser om obero- ende införas. Den närmare regleringen av frågor om åtskillnad för systemansvariga för överföringssystemet redovisas tillsammans med frågor om åtskillnad för systemansvariga för distributionssystem, som följer av direktivets artikel 15, i avsnitt 7. Produktionsanläggningarnas inmatningsordning och balansering Artikel 11 innehåller regler för produktionsanläggningarnas inmatnings- ordning och balansering och består av sju punkter. Punkterna ett och två fastställer att det är den systemansvarige för överföringssystemet som skall ansvara för inmatningsordningen mellan produktionsanläggningar och utnyttjandet av sammanlänkningar. Inmat- ningsordningen skall fastställas på grundval av objektiva och offentlig- gjorda kriterier som tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt. Punkterna tre och fyra innehåller bestämmelser om möjlighet till prioritering av vissa energikällor vid inmatning i överföringssystemet. Punkten fem anger att medlemsstaterna får kräva att de systemansvariga för över- föringssystem uppfyller vissa minimikriterier i fråga om underhåll och utveckling av överföringssystemet, inklusive sammanlänkningskapacitet. Den svenska lagstiftningen innehåller inga uttryckliga regler om inmatningsordning på stamnätet. En produktionsanläggning är dock ansluten på en viss effektnivå och inom den effektgränsen finns en rätt att mata in all el som det finns avsättning för. Om det inte finns några 49 tekniska begränsningar kan en producent alltså fullgöra de elleveranser som grundas på kontraktsskyldigheter. Den inmatning som sker på det svenska stamnätet utöver kontrakterad el är den inmatning som sker inom ramen för den s.k. balanstjänsten. Den inmatningen sker på grund- val av det ekonomiska företrädet hos el från tillgängliga installationer för elproduktion. I den mån produktionsanläggningar vägras inmatning på stamnätet sker det på grund av tekniska begränsningar i systemet. Även utlandsförbindelserna är, liksom produktionsanläggningar, anslutna till stamnätet på en viss effektnivå. Inmatning på stamnätet kan därför ske utan föregående kapacitetsprövning. När obalans uppstår i elsystemet regleras det, vid brist på produktion, via inmatningen från produktionsanläggningarna medan inmatningen från utlandsförbindel- serna inte berörs. När det gäller rätten till uttag från stamnätet via utlandsförbindelserna finns däremot en mindre inskränkning. Om det totala uttaget på stamnätet är för stort minskas först uttaget via utlands- förbindelserna innan annat uttag minskas eller produktionsanläggningar- nas inmatning ökas. Då kapaciteten på utlandsförbindelsen är nedsatt, vare sig det är plane- rat eller oplanerat, har Svenska kraftnät rätt att begränsa överföringen på förbindelsen. Det sker enligt följande principer. Omedelbart efter en ned- sättning av kapaciteten och de följande en till fem timmarna garanterar Svenska kraftnät kundernas överföring som alltså inte påverkas. Därefter reduceras överföringen i proportion till kundernas handel. Alla kunder behandlas alltså lika. Villkoren för inmatningsordning och utnyttjandet av länkarna måste vara offentliggjorda vilket innebär att Svenska kraftnät måste offentlig- göra dessa kriterier. Dessa finns i dag publicerade på bl.a. Svenska kraft- näts webbplats. Närmare om att anskaffa energi för att täcka nätförluster Enligt artikel 11 punkten sex skall den systemansvarige anskaffa den energi som behövs för att täcka nätförluster och reservkapacitet i enlighet med öppna, icke-diskriminerade och marknadsorienterade förfaranden. I den svenska ellagen är huvudregeln att en juridisk person som bedri- ver nätverksamhet inte får bedriva produktion eller handel med el med två undantag. Det är tillåtet att producera el som uteslutande är avsedd för att täcka nätförluster eller producera el i mobila reservaggregat i samma juridiska person som bedriver nätverksamhet. Den svenska el- lagen innehåller inga särskilda regler för hur Svenska kraftnät eller något annat nätföretag skall anskaffa den el som behövs för att täcka nätför- lusterna i stamnätet. Av 1 § förordningen (1991:2013) med instruktion för Affärsverket svenska kraftnät framgår visserligen att Svenska kraftnät på ett affärsmässigt sätt skall förvalta, driva och utveckla ett kostnads- effektivt, driftsäkert och miljöanpassat kraftöverföringssystem och rent faktiskt sker införskaffandet av förlustdelen i de flesta fall genom ett upphandlingsförfarande. Kostnaden för nätförluster utgör vidare en del av stamnätstariffen som kan bli föremål för tillsyn enligt bestämmelserna i 4 kap. 1 och 9 §§ ellagen. Då direktivet anger att motsvarande skyldig- het att anskaffa el för att täcka nätförluster i enlighet med öppna, icke- diskriminerande och marknadsmässiga villkor också skall gälla för 50 systemansvariga för distributionssystem, se avsnittet om artikel 14.5, bedömer regeringen att en sådan skyldighet bör införas för samtliga nät- företag inklusive Svenska kraftnät. Frågan behandlas närmare i avsnitt 6. Närmare om att fastställa villkoren för balansering I artikel 11 punkten sju föreskrivs att villkoren för balansering, vilket också gäller de regler som den systemansvarige fastställer, skall fast- ställas på grundval av objektiva och offentliggjorda kriterier som tilläm- pas på ett icke-diskriminerande sätt. Enligt artikel 23.2 skall tillsynsmyn- digheterna ansvara för att, innan dessa träder i kraft, fastställa eller åtminstone godkänna de metoder som har använts för att beräkna eller fastställa villkoren för tillhandahållande av balanstjänster. Särskilda bestämmelser om utformandet av villkoren för balansering eller offentliggörande av sådana villkor finns inte i ellagen. Sådana be- höver införas. Mer om detta i avsnitten 9.3 och 10. Sekretess för kommersiellt känsliga uppgifter Enligt artikel 12 skall den systemansvarige bevara sekretessen för kom- mersiellt känsliga uppgifter som denne fått i verksamheten. Artikeln motsvaras av den tidigare artikel 9 i det gamla elmarknads- direktivet, 96/92/EG. Svenska kraftnät är en statlig myndighet och om- fattas därför av bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och sekretess- lagen (1980:100). När det gamla elmarknadsdirektivet genomfördes i svensk rätt ansåg regeringen och riksdagen att kraven på att den system- ansvarige skall bevara sekretessen för kommersiellt känsliga uppgifter är uppfyllda genom regleringen i sekretesslagen (prop. 1997/98:159 s. 24 f). Regeringen gör samma bedömning i dag när det nya elmarknadsdirekti- vet skall genomföras. Det behövs alltså ingen lagstiftningsåtgärd för att genomföra direktivets artikel 12.

4.5

Kapitel V Drift av distributionssystem

Regeringens bedömning: För att uppfylla direktivet behöver det införas bestämmelser om att anskaffning för att täcka nätförluster och reservkapacitet skall ske på ett öppet, marknadsorienterat och icke- diskriminerande sätt. Svensk rätt uppfyller direktivets krav i fråga om att skilja nätverk- samhet från elproduktion och elhandel. I fråga om vertikalt integre- rade företag behövs det inte heller några lagstiftningsåtgärder för för- bud mot användandet av vissa gemensamma organisatoriska funktio- ner m.m. Direktivets krav om åtskillnad i beslutsfattande gör det dock nödvändigt att införa svenska bestämmelser för koncerner som bedri- ver både nätverksamhet och elhandel eller elproduktion. Inga regeländringar bör göras i fråga om sekretess för kommersiellt känsliga uppgifter. Direktivets bestämmelser om kombinerat systemansvar saknar rele- vans för de svenska förhållandena. 51

Kapitel V, Drift av distributionssystem, omfattar artiklarna 1317 och

reglerar hur distributionssystem skall drivas. Artiklarna innehåller i

huvudsak det samma som artiklarna om driften av distributionssystem.

Utseende av systemansvariga för distributionssystem och uppgifter som

åligger systemansvariga

Artikel 13 innehåller bestämmelser om utseende av systemansvariga för

distributionssystem och artikel 14 de uppgifter som åligger de system-

ansvariga. Av punkten fem i artikel 14 framgår att de systemansvariga för

distributionssystem i likhet med de systemansvariga för överförings-

system skall anskaffa den energi som behövs för att täcka nätförluster

och reservkapacitet i enlighet med öppna, icke-diskriminerade och mark-

nadsorienterade förfaranden.

Med systemansvarig för distributionssystemet torde för svenskt vid-

kommande avses alla nätkoncessionsinnehavare på region- och lokal-

näten dvs. samtliga innehavare av nätkoncession förutom Svenska kraft-

nät. Direktivets definition av systemansvariga för distributionssystemet

innebär dock, i likhet med definitionen för systemansvariga för över-

föringssystemet, ett driftsansvar för de aktuella näten.

Enligt 2 kap. 1 § ellagen får en elektrisk starströmsledning inte byggas

eller användas utan tillstånd, s.k. nätkoncession. En nätkoncession kan

antingen ges för en bestämd sträckning (nätkoncession för linje) eller för

ett visst område (nätkoncession för område). Av 2 kap. 610 §§ ellagen

framgår vidare att en nätkoncession endast kan meddelas om både nät-

innehavaren och anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Någon

ovisshet om vem som har driftsansvar för de svenska distributionssyste-

men föreligger inte, eftersom näten inte får användas utan särskilt till-

stånd. De skyldigheter som enligt artikel 14.13 skall gälla de system-

ansvariga för distributionssystemet gäller också enligt den svenska lag-

stiftningen.

Lokal- och regionnätsinnehavarna är däremot inte ytterst ansvariga för

balanseringen av sina system. Detta ansvar ligger som ovan anförts

ytterst på Svenska kraftnät som systemansvarig myndighet och de sär-

skilt balansansvariga enligt reglerna i 8 kap. 4 och 4 a §§ ellagen. Direk-

tivet ställer inte heller något krav på att de systemansvariga för distribu-

tionssystemen skall handha sådan balansering, utan föreskriver endast

bestämmelser som gäller om distributörerna har sådant ansvar.

Direktivets artikel 14 punkten fem anger, i likhet med vad som gäller

för systemansvariga för överföringssystem i artikel 11 punkten sex, att

anskaffandet av förlustel, dvs. el för att täcka de energiförluster som upp-

står vid transporten, skall ske i enlighet med öppna, icke-diskriminerande

och marknadsorienterade förfaranden. I den svenska ellagen är huvud-

regeln att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva

produktion eller handel med el med två undantag. Det är tillåtet att pro-

ducera el som uteslutande är avsedd för att täcka nätförluster eller produ-

cera el i mobila reservaggregat i samma juridiska person som bedriver

nätverksamhet. I den svenska ellagstiftningen finns däremot inte några

regler för på vilket sätt de företag som bedriver nätverksamhet skall in-

förskaffa el för att täcka nätförluster om egen produktion saknas. För att

uppfylla direktivet i denna del bör därför införas en skyldighet att an-

skaffa el för att täcka nätförluster och reservkapacitet i enlighet med

52

öppna, marknadsorienterade och icke-diskriminerande regler. Denna fråga behandlas vidare i avsnitt 6. Åtskillnad av systemansvariga för distributionssystem Artikel 15 innehåller föreskrifter om åtskillnad av systemansvariga för distributionssystem och består av två punkter. Nätverksamhet skall vara skild från elproduktion och elhandel I artikel 15 punkten ett anges att om den systemansvarige för distribu- tionssystemet utgör en del av ett vertikalt integrerat företag skall denna åtminstone när det gäller juridisk form, organisation och beslutsfattande vara oberoende av annan verksamhet utan samband med överföring. Detta krav skall varken innebära eller leda till ett krav på att ägandet av tillgångar i överföringssystemet skiljs från det vertikalt integrerade före- taget. Enligt punkten två andra stycket får medlemsstaterna besluta att inte tillämpa punkten ett på företag som har mindre än 100 000 anslutna kunder eller levererar till små enskilda system. Den svenska ellagen ställer i 3 kap. 1 § krav på att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva produktion och handel med el. Några åtgärder för att genomföra direktivet i frågan om juridisk åtskillnad mellan nätverksamhet å ena sidan och elproduktion och handel med el å andra sidan behöver därför inte göras. Ett vertikalt integrerat företag skall vara oberoende I artikel 15 punkten två anges att ett vertikalt integrerat företag, utöver de krav som fastställs i punkten ett, skall vara oberoende av annan verksam- het utan samband med distribution med avseende på organisation och beslutsfattande. För att uppnå detta skall vissa minimikriterier vara upp- fyllda. De personer som ansvarar för ledningen hos en systemansvarig för distributionssystem får inte ingå i företagsstrukturer som direkt eller indirekt ansvarar för den dagliga driften avseende produktion, överföring och leverans av el. Det skall vidare vidtas lämpliga åtgärder för att per- soner inom distributionsföretagens ledning kan agera självständigt. Den systemansvarige för distributionssystemet måste också ha faktisk beslutanderätt när det gäller de tillgångar som behövs för att trygga drift, underhåll eller utbyggnad av nätet. Detta skall däremot inte hindra lämp- liga samordningsmekanismer för att garantera moderbolagets ekono- miska och förvaltningsmässiga övervakningsrättigheter när det gäller avkastningen. Detta skall särskilt göra det möjligt för moderbolaget att godkänna den årliga finansieringsplan eller motsvarande instrument som upprättas av den systemansvarige för distributionssystem och att fast- ställa övergripande gränser för dess dotterbolags skuldsättningsnivåer. Det skall däremot inte vara tillåtet för ett moderbolag att ge instruktioner för den löpande verksamheten. Den systemansvarige skall vidare upp- rätta en övervakningsplan, där det anges vilka åtgärder som vidtagits för att motverka diskriminerande beteende och se till att planen följs. De åtgärder som vidtagits skall vidare rapporteras i en årlig rapport till den tillsynsmyndighet som anges i artikel 23.1. Rapporten skall offentlig- göras. Enligt punkten två andra stycket får medlemsstaterna besluta att 53 inte tillämpa punkten två på integrerade företag som har mindre än 100 000 anslutna kunder eller levererar till små enskilda system. Artikel 15 i direktivet riktar sig till systemansvariga för distributions- system som är vertikalt integrerade. Liknande regler finns för system- ansvariga för överföringssystem, se artikel 10.2. Med vertikalt integre- rade företag menas i detta avseende företag eller en grupp av företag vars inbördes relationer definieras i artikel 3.3 i rådets förordning (EEG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentratio- ner (koncentrationsförordningen) och där de berörda företagen eller den berörda gruppen bedriver verksamhet inom minst ett av områdena över- föring eller distribution och minst ett av områdena produktion eller leve- rans av el. Definitionen i koncentrationsförordningen tar sikte på möjlig- heten för ett företag att utöva ett avgörande inflytande på ett annat före- tag genom kontroll som uppnås genom rättigheter, avtal eller andra medel. Detta innebär bl.a. att de koncerner som bedriver både nätverk- samhet och produktion eller handel med el omfattas av definitionen vertikalt integrerat företag. Elnätsutredningen har i sitt delbetänkande Elnätsföretag regler och tillsyn (SOU 2000:90) berört frågor om både organisatorisk och personell separation i företagskoncerner som bedriver både nätverksamhet och produktion eller handel med el. Utredningen konstaterade att samarbete mellan företag och verksamheter inom företag ofta är rationellt eftersom stordriftsfördelar kan utnyttjas men att det finns en risk för subventione- ring om kostnader för t.ex. för gemensamma lokaler, endast eller i för stor utsträckning belastar nätföretaget. Utredningen drog dock slutsatsen att en sådan övervältring av kostnader från den konkurrensutsatta delen av marknaden ryms inom ramen för tariffkontrollen och att ett förbud mot vissa gemensamma funktioner skulle leda till komplicerade gräns- dragningsproblem och vara kostnadshöjande. Direktivets minimiregler tycks inte heller motsäga ett sådant synsätt. Regeringen bedömer därför att några svenska lagstiftningsåtgärder för förbud mot användandet av vissa gemensamma organisatoriska funktioner m.m. inte behöver vidtas. När det gäller frågan om åtskillnad i beslutsfattande föreskriver direk- tivets minimiregler först att de personer som ansvarar för lokal- och regionnätsföretagens ledning inte får vara involverade i den dagliga driften i elhandels- eller elproduktionsföretag. Direktivet föreskriver särskilt att dessa personer skall kunna agera självständigt och att det skall finnas faktisk beslutanderätt när det gäller de tillgångar som behövs för att trygga drift, underhåll samt utbyggnad av näten. I direktivet ges en möjlighet att begära undantag från kraven på åtskillnad för sådana distributionsföretag som har mindre än 100 000 anslutna kunder. För systemansvariga för överföringssystem finns däremot inget undantag från reglerna i direktivets artikel 10.2. För de vertikalt integrerade företagen på elmarknaden, dvs. koncerner som bedriver både nätverksamhet och elhandel eller produktion av el, måste en ny reglering införas i ellagen. Frågan behandlas närmare i avsnitt 7. 54 Sekretess för kommersiellt känsliga uppgifter Artikel 16 reglerar frågor om sekretess för den systemansvarige för dis- tributionssystem och föreskriver att denne skall behandla kommersiellt känsliga uppgifter konfidentiellt. Artikeln motsvaras av den tidigare arti- kel 9 i det gamla elmarknadsdirektivet, 96/92/EG. Systemansvariga för distributionssystemen är som ovan nämnts inne- havarna av region- och lokalnäten. Dessa företag drivs i olika utsträck- ning av stat, kommun och enskilda. I den mån distributionssystemen drivs i kommunal regi är tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen tillämpliga, varvid samma överväganden som under avsnittet om artikel 12 gör sig gällande. Om distributionssystemen däremot drivs av privata eller statliga nätföretag är tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen inte tillämpliga i företagets verksamhet, varför andra överväganden måste göras. Den mest ingripande åtgärden vore att föreskriva om tyst- nadsplikt för anställda inom de företag som inte omfattas av sekretess- lagstiftningen. Regeringen och riksdagen har bl.a. vid genomförandet av det tidigare elmarknadsdirektivet (direktiv 96/92/EG) ansett att starka skäl talar mot att införa tystnadsplikt för de lokal- och regionnätsföretag som inte drivs i kommunal regi (prop. 1997/98:159, s. 26 f, bet. 1998/99:NU4, rskr. 1998/99:53). Regeringen bedömer att det inte heller nu finns något som talar för andra slutsatser. Kombinerat systemansvar Artikel 17 innehåller regler om kombinerat systemansvar. Kombinerat systemansvar förekommer inte i Sverige. Bestämmelserna saknar därför relevans för svenskt vidkommande.

4.6

Kapitel VI Särredovisning av olika verksamheter

samt insyn och öppenhet i bokföringen

Regeringens bedömning: Ingen lagstiftningsåtgärd behövs för att

genomföra direktivets bestämmelser om bokföringen hos elföretag

och om myndigheters tillgång till elföretagens räkenskaper.

Kapitel VI, Särredovisning av olika verksamheter samt insyn och

öppenhet i bokföringen, innehåller artiklarna 18 och 19.

Myndigheters tillgång till elföretagens räkenskaper

Artikel 18 innehåller två punkter och reglerar de behöriga myndigheter-

nas rätt till tillgång till elföretagens räkenskaper och en skyldighet för

tillsynsmyndigheterna att behandla sådana uppgifter konfidentiellt.

Med elföretag avses enligt direktivet företag som är verksamma inom

områdena produktion och leverans av el samt företag verksamma med

överföring och distribution av el. I Sverige har man inte ansett att det

behövs några särskilda bokföringsregler för de företag som är verk-

samma inom produktion och handel med el, mot bakgrund av den klara

boskillnaden gentemot de företag som sysslar med nätverksamhet. Före-

tag för överföring och distribution motsvarar de företag som har nätkon-

cession enligt ellagen. Enligt bestämmelserna i 12 kap. 1 § ellagen står

55

koncessionshavarna under tillsyn av nätmyndigheten, dvs. Energimyn- digheten. Energimyndigheten har enligt 12 kap. 2 § samma lag rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. Detta innebär t.ex. att myndigheten har tillgång till företagens bokföring inom ramen för sin tillsyn. Någon åtgärd för att genomföra direktivet i denna del krävs därför inte. Bokföringen hos elföretag Artikel 19 ger i fyra punkter närmare regler för bokföringen hos elföre- tag. Reglerna syftar till att undvika diskriminering och korssubventione- ring mellan konkurrensutsatt verksamhet och monopolverksamhet. Enligt första punkten skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att bokföringen hos elföretag sker i enlighet med punkterna två och tre. Enligt andra punkten skall elföretag, oberoende av ägartyp eller juridisk form, upprätta, låta revidera och offentliggöra sina årsredovisningar enligt bestämmelserna i nationella författningar som avser årsredovisning för aktiebolag och som har fastställts till följd av rådets fjärde direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel 44.2 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag. I årsredovisningslagen (1995:1554) finns sådana krav om upprättande, revision och offentliggörande av årsredovisningar. Lagen gäller för alla elföretag utom de som bedrivs som kommunala eller statliga verk. För de elföretag som bedriver nätverksamhet har regeringen, med stöd av ett bemyndigande i ellagen, meddelat föreskrifter om redovisning av nät- verksamhet i förordningen (1995:1145) om redovisning av nätverksam- het. Denna förordning gäller alla företag, som bedriver nätverksamhet oavsett associationsform. Förordningen bygger på samma principer som årsredovisningslagen. De elproducenter och elhandelsföretag som be- drivs i verksform måste enligt direktivet hålla en kopia av årsredovis- ningen tillgänglig för allmänheten. Enligt tryckfrihetsförordningens be- stämmelser torde en sådan årsredovisning utgöra en allmän handling då denna upprättats hos det kommunala verket. Direktivets krav är alltså uppfyllt i denna del. Särredovisning för vertikalt integrerad verksamhet I artikel 19 tredje punkten finns bestämmelser om hur särredovisningen skall ske i företag som inte delat upp sin vertikalt integrerade verksamhet i två separata juridiska personer, en för handel och produktion av el och en för överföring och distribution av el. Artikel 15.2 andra stycket ger medlemsstaterna bl.a. en möjlighet att undanta de vertikalt integrerade företag som har mindre än 100 000 anslutna kunder eller levererar el till små enskilda system från kravet på legal separation mellan produktion och handel med el och nätverksam- het. För dessa företag krävs enligt artikelns tredje punkt en särredovis- ning av de olika verksamhetsgrenarna. Enligt den svenska ellagstiftningen gäller, som ovan anförts, ett abso- lut krav på juridisk separation. Nätföretagen skall vidare enligt bestäm- melserna i 3 kap. 2 § ellagen redovisa nätverksamheten skilt från even- tuell annan verksamhet som bedrivs inom företaget. En ordning med krav 56 på särredovisning för de elhandels- och produktionsföretag som bedriver annan verksamhet utanför elområdet behöver därför inte införas.

4.7

Kapitel VII Organisation av tillträde till systemet

Regeringens bedömning: I fråga om tredje parts tillträde till över-

föringssystemet behöver det i svensk rätt införas regler om att tariffer

och metoder för tariffsättning måste godkännas innan tarifferna får

tillämpas.

Direktivets krav om öppnande av marknaderna och om ömsesidig-

het är redan uppfyllt i Sverige.

Svensk rätt innehåller de bestämmelser som behövs i fråga om

byggande av direktledningar.

I fråga om tillsynen över nätföretagens avgifter och villkor behöver

nya regler införas om hur tillsynen skall organiseras. Vidare behövs en

ny reglering som möjliggör att villkoren i avtal om balansansvar god-

känns i förväg. Ingen lagstiftningsåtgärd behövs för genomförandet av

det som i direktivet sägs om tillsynsmyndigheten som tvistelösande

myndighet. Däremot behövs nya svenska bestämmelser om tidsfrister

för tillsynsmyndighetens beslut och om preskription för klagomål på

villkor för balanstjänster.

I fråga om att motverka missbruk av dominerande ställning bör

Konkurrensverket fullgöra den rapportering som krävs enligt direktivet.

Några lagstiftningsåtgärder behövs inte för att genomföra direkti-

vets krav på sanktioner för brott mot sekretessbestämmelser.

Kapitel VII, Organisation av tillträde till systemet, innehåller artiklarna

2023.

Tredje parts tillträde till överföringssystemet

Artikel 20 reglerar tillträde till överföringssystemet för tredje part och

består av två punkter. I punkten ett anges att medlemsstaterna skall se till

att det införs en ordning för tredje parts tillträde till överförings- och dis-

tributionssystemen och att tarifferna, eller de metoder som använts för att

beräkna dem är godkända innan de träder i kraft i enlighet med artikel

23. Tarifferna och metoderna skall vidare offentliggöras innan de träder i

kraft. Punkten två innehåller bestämmelser som möjliggör för en system-

ansvarig för överförings- eller distributionssystemet att vägra tillträde till

systemet om det saknar nödvändig kapacitet.

Enligt den svenska ellagstiftningen har elkunderna rätt till anslutning

till elnätet och därefter rätt till överföring av el. Nätinnehavaren kan dock

vägra anslutning om han saknar ledig kapacitet, något som också accep-

teras enligt direktivet. Nätinnehavarnas tariffer publiceras vidare enligt

bestämmelserna i Närings- och teknikutvecklingsverkets föreskrifter

(NUTFS 1999:1).

Den svenska ellagstiftningen uppfyller därmed direktivet med ett un-

dantag. I Sverige fastställs eller godkänns inte tarifferna eller metoderna

varpå tariffsättningen baseras innan dessa träder i kraft. Lagstiftningen

tar endast sikte på att lägga fast ett ramverk för på vilken grund konces-

sionsinnehavaren kan basera sina tariffer. En prövning av tariffernas

57

lämplighet kan däremot senare utföras på basis av objektiva och subjek- tiva grunder enligt reglerna i 4 kap. 1 § ellagen. För att uppfylla direkti- vets krav i denna del måste därför en ny reglering införas. Denna fråga behandlas vidare nedan under avsnittet om artikel 23.2 och i avsnitt 9. Öppnande av marknaderna och ömsesidighet Artikel 21 innehåller bestämmelser om öppnande av marknaderna och ömsesidighet. I artikeln föreskrivs att marknaden skall öppnas för samt- liga kunder senast från och med den 1 juli 2007. Reglerna om marknadsöppning och berättigade kunder har för svenskt vidkommande redan uppfyllts eftersom alla svenska elkunder enligt el- lagens bestämmelser har rätt att fritt välja elleverantör. Att möjliggöra byggandet av direktledningar Artikel 22 reglerar vilka åtgärder som medlemsstaterna skall vidta för att möjliggöra byggandet av direktledningar, dvs. ledningar som samman- binder en viss producent med en viss konsument utan att det gemen- samma elsystemet används. Artikeln består av fem punkter och motsva- ras till fullo av artikel 21 i det gamla elmarknadsdirektivet (direktiv 96/92/EG). Rätten att bygga ledningar regleras i ellagen. De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen för nya ledningar överensstämmer med de krav som anges i artikel 22. Rätten att bygga direktledningar kan alltså prövas inom ramen för den nuvarande ellagstiftningen. Tillsynsmyndigheter Artikel 23 föreskriver regler för utseende av tillsynsmyndigheter och de uppgifter som tillsynsmyndigheterna skall fullgöra. Artikeln består av tolv punkter. I punkten ett stadgas att medlemsstaterna skall utse ett eller flera behö- riga organ som skall fungera som tillsynsmyndigheter. Dessa myndig- heter skall vara fullständigt oberoende av elindustrins intressen. De skall åtminstone ansvara för att säkerställa icke-diskriminering, effektiv kon- kurrens och att marknaden fungerar effektivt, genom att särskilt övervaka följande:

a)

Bestämmelserna för förvaltning och tilldelning av sammanlänk- ningskapacitet, tillsammans med tillsynsmyndigheten eller tillsynsmyn- digheterna i de medlemsstater med vilka sammanlänkning förekommer.

b)

Alla mekanismer avsedda att åtgärda överbelastning i det nationella elnätet.

c)

Den tid som överförings- och distributionsföretag behöver för att genomföra sammanlänkningar och reparationer.

d)

Offentliggörande av information från de systemansvariga för över- förings- och distributionssystem om sammanlänkningar, nätanvändning och kapacitetsfördelning till berörda parter, med beaktade av behovet av att icke sammanfattad information behandlas som kommersiellt konfi- dentiell.

e)

Effektiv särredovisning enligt artikel 19 för att hindra korssubven- tionering inom verksamhetsgrenarna produktion, överföring, distribution

och leverans.

58

f)

Villkor och tariffer för anslutning av nya elproducenter så att det säkerställs att dessa villkor och tariffer är objektiva, öppna och 

icke-dis- kriminerande, särskilt med beaktande av kostnaderna och fördelarna med olika tekniska lösningar för förnybara energikällor, distribuerad produk- tion och kraftvärme.

g)

I vilken utsträckning de systemansvariga för överförings- och distri- butionssystem fullgör sina uppgifter i enlighet med artiklarna 9 och 14.

h)

Graden av insyn och konkurrens.

De myndigheter som inrättas i enlighet med denna artikel skall offent-

liggöra en årsrapport om resultatet av sin övervakningsverksamhet i

enlighet med ah.

I Sverige är tillsynen enligt ellagen uppdelad på tre myndigheter,

Energimyndigheten, Svenska kraftnät och Elsäkerhetsverket. För genom-

förandet av elmarknadsdirektivet i svensk rätt är endast de uppgifter som

Energimyndigheten och Svenska kraftnät utför aktuella. Utöver detta har

Konkurrensverket såsom konkurrensvårdande myndighet en möjlighet att

ingripna mot konkurrensbegränsande samarbete eller missbruk av en

dominerande ställning samt företagskoncentrationer som skapar eller

förstärker en dominerande ställning som väsentligt hämmar en effektiv

konkurrens på elmarknaden.

Svenska kraftnät förvaltar och driver stamnätet för elkraft, vilket i

princip omfattar landets 220 kV- och 400 kV-ledningar med stationer,

flertalet utlandsförbindelser och IT-system.

Svenska kraftnät har även uppgifter utöver driften av stamnätet. Enligt

1 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret för el skall Svenska

kraftnät ha systemansvaret för el. Med detta avses enligt 8 kap. 1 § el-

lagen det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar

driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upp-

rätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Skälet till att denna

balans måste upprätthållas är att den totala inmatningen på och det totala

uttaget från det samlade elnätet i landet måste vara lika stort vid varje

givet tillfälle. Om så inte är fallet uppstår omedelbart störningar på el-

nätet i form av frekvens- och spänningsvariationer och, om störningarna

når viss omfattning, omfattande strömavbrott. Detta innebär att den som

har systemansvaret skall se till att det svenska elsystemets anläggningar

samverkar driftsäkert och att produktionen och importen motsvarar kon-

sumtionen och exporten.

Av 8 kap. 2 § första stycket ellagen framgår vidare att den system-

ansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs för att kunna

utöva systemansvaret, beordra elproducenter att, mot marknadsmässig

ersättning, öka eller minska produktionen av el. Om dessa åtgärder inte

räcker för att utöva systemansvaret får, enligt andra stycket samma lag,

den systemansvariga myndigheten beordra innehavare av nätkoncession

att begränsa eller avbryta överföring av el till elanvändare.

Den systemansvariga myndigheten har således det övergripande ansva-

ret för att balansen mellan produktion (inklusive import) och förbrukning

(inklusive export) av el kortsiktigt upprätthålls. Ansvaret för att detta

sker fullgörs i praktiken av balanstjänsten vid Svenska kraftnät. Denna

kan vid behov, när frekvensen avviker från det normala (50,0 Hz ± 0,1

Hz), beordra att de reglerresurser, som har ställts till förfogande av

balansansvariga företag genom anbud till Svenska kraftnät, utnyttjas.

59

Avvikelser i balansen som de balansansvariga har för varje timme görs sedan upp ekonomiskt i efterhand med Svenska kraftnät. Elanvändarna tar kontinuerligt ut el från elsystemet och betalar i efter- hand sina leverantörer för den el de tagit ut. En elleverantör får endast leverera el i uttagspunkter där någon har åtagit sig balansansvaret. Balansansvaret är ett ekonomiskt åtagande gentemot Svenska kraftnät, för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i de uttagspunkter som balansansvaret omfattar. Balansavvikelser gentemot den systemansvariga myndigheten regleras ekonomiskt i efterhand genom s.k. balansavräkning. Av 12 kap. 1 § andra stycket ellagen och bestämmelserna i elförord- ningen (1994:1250) framgår att Statens energimyndighet såsom nätmyn- dighet ansvarar för tillsynen över ellagens övriga bestämmelser, med undantag av elleverantörernas skyldighet enligt 8 kap. och bestämmel- serna i lagens 7, 10 och 11 kap. Detta innebär att Energimyndigheten bl.a. utövar tillsyn över nättarifferna, dvs. avgifter och övriga villkor för överföring av el och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät. I förordningen (1996:353) med instruktion för Konkurrensverket framgår att Konkurrensverket är den centrala förvaltningsmyndigheten för konkurrensfrågor och skall fullgöra de uppgifter som bl.a. följer av konkurrenslagens (1993:20) bestämmelser. Konkurrensverkets uppgifter överlappar till viss del de uppgifter som Energimyndigheten har enligt ellagen. Konkurrensverket kan däremot bara ingripa mot beteenden som står i strid med konkurrenslagstiftningen såsom konkurrensbegränsande samarbete enligt bestämmelserna i 6 § konkurrenslagen, missbruk av dominerade ställning enligt 19 § konkurrenslagen och företagskoncent- rationer som skapar eller förstärker en dominerande ställning som väsentligt hämmar en effektiv konkurrens enligt 34 § konkurrenslagen. Frågan om vem eller vilka myndigheter som skall utöva tillsyn enligt direktivets bestämmelser utvecklas närmare i avsnitt 8 om tillsynsmyn- digheter. Tillsynsrapportering Direktivet föreskriver vidare att tillsynsmyndigheterna skall offentliggöra resultatet av sin övervakningsverksamhet enligt artikel 23.1 ah i en årsrapport. En lämplig ordning vore att det organ som åläggs övervaka det som anges i artikel 23.1 ah skall offentliggöra en sådan årsrapport. Frågor om övervakning och rapportering enligt direktivet redovisas samlat i avsnitt 32. Tillsynen över nätföretagens avgifter och villkor Av artikel 23.2 a framgår att tillsynsmyndigheterna skall ansvara för att, innan dessa träder i kraft, fastställa eller godkänna åtminstone metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer. Direktivet ger medlemsstaterna två alternativa möjligheter att organi- sera tillsynen över nätföretagens avgifter och villkor. Huvudregeln är att myndigheterna skall godkänna eller fastställa anslutningsavgifter, villkor för tillträde, inklusive överförings- och distributionstariffer innan dessa 60 träder i kraft. Detta är också den vanligast förekommande tillsynsord- ningen bland unionens medlemsstater. Det andra alternativet är att tillsynsmyndigheten i vart fall skall god- känna eller fastställa de metoder som används för att beräkna anslut- ningsavgifter, villkor för tillträde till nät inklusive överförings- och dis- tributionstariffer innan dessa träder i kraft. I Sverige har tillsynen över nätverksamhet, och tidigare även elpriset, av tradition skett genom en kontroll i efterhand (s.k. ex post-reglering). Den första modellen infördes redan 1939. I samband med avregleringen 1996 behölls en ordning med efterhandskontroller främst på grund av att detta var en inarbetad modell. Den ordning som gäller i Sverige innebär således att nätföretagen själva sätter sina tariffer efter vissa generella riktlinjer i ellagen. Tarifferna fastställs inte av tillsynsmyndigheten i för- väg utan myndigheten har endast möjlighet att granska dessa i efterhand. Med hänsyn till att Energimyndigheten först i efterhand granskar om tarifferna överensstämmer med bestämmelserna i ellagen uppfyller den svenska tillsynsmodellen inte direktivets bestämmelser i artikel 23.2 a vad gäller villkoren för distributions- och överföringsavgifter. Därför måste det införas en ny reglering om hur tillsynen skall organiseras. Denna fråga behandlas vidare under avsnitt 9.1. Tillsynen över villkoren för tillhandahållandet av balanstjänster I artikel 23.2 b framgår vidare att tillsynsmyndigheterna skall ansvara för att, innan dessa träder i kraft, fastställa eller godkänna åtminstone de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för tillhan- dahållandet av balanstjänster. Villkor för tillhandahållandet av balanstjänster regleras i Sverige i de avtal som Svenska kraftnät ingår med de balansansvariga elleverantör- erna enligt bestämmelserna i 8 kap. 4 § ellagen. Som ovan anförts är Svenska kraftnät tillsynsmyndighet för driftsäkerheten i det svenska el- systemet medan Energimyndigheten utövar tillsyn över efterlevnaden av ellagens övriga bestämmelser utom elsäkerhet och elleverantörernas skyldigheter enligt 8 kap. och bestämmelserna i 7, 10 och 11 kap. De kostnader som Svenska kraftnät har till följd av systemansvaret får visserligen i vissa fall utgöra kostnadsunderlag för stamnätstariffen enligt bestämmelserna i 4 kap. 9 § ellagen och kan som sådana bli föremål för Energimyndighetens tillsyn. Detta innebär dock inte att villkoren för balansansvaret enligt 8 kap. 4 §, så som definierats ovan, kan prövas av Energimyndigheten annat än indirekt. Alltså har inte någon annan myndighet än Svenska kraftnät ansvar för villkoren för balanstjänster i avtal om balansansvar. Den svenska ellagstiftningen uppfyller därför inte direktivets krav i denna del. En ny reglering bör därför införas i ellagen som möjliggör att villkoren i avtal om balansansvar godkänns i förväg. Denna fråga behandlas vidare i avsnitt 9.3. Tillsynsmyndigheternas befogenheter, m.m. Artikel 23.3 innehåller regler för det fall tillsynsmyndigheten inte själv fattar tillsynsbesluten enligt punkten två och är inte aktuell för svenskt vidkommande. 61 I artikel 23.4 anges att tillsynsmyndigheterna skall ha befogenhet att vid behov begära att de systemansvariga ändrar de villkor, tariffer, regler, mekanismer och metoder som avses i punkterna ett, två och tre för att säkerställa att de är proportionerliga och tillämpas på ett icke- diskriminerande sätt. Av bestämmelserna i 12 kap. 3 § ellagen framgår att tillsynsmyndig- heten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlev- naden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Ett föreläggande som avser drift- säkerheten hos det nationella elsystemet gäller vidare omedelbart. Några särskilda åtgärder behöver därmed inte vidtas i den svenska lagstift- ningen. Tvistelösning I artikel 23.5 anges att varje part som har ett klagomål mot en system- ansvarig för överförings- eller distributionssystem avseende de villkor, tariffer och metoder som avses i punkterna 1, 2 och 4 får ge in klagomå- let till tillsynsmyndigheten som i egenskap av tvistelösande myndighet skall fatta ett beslut inom två månader från det att klagomålet mottagits. Denna period får förlängas med två månader om tillsynsmyndigheten begär ytterligare upplysningar. Period får därutöver förlängas ytterligare om den klagande samtycker till detta. Ett sådant beslut skall vara bin- dande såvida inte det upphävs vid ett överklagande. Om klagomålet gäller anslutningsavgifter för nya större produktionsanläggningar, får tillsynsmyndigheten förlänga tvåmånadersperioden. I artikel 23.6 anges att de parter som har rätt till klagomål mot ett beslut om metoder som fattats i enlighet med punkterna 2, 3 eller 4 måste inge sitt klagomål inom två månader efter offentliggörandet av beslutet eller inom en kortare tidsperiod om medlemsstaterna föreskriver detta. Ett sådant klagomål skall inte utgöra hinder för verkställighet. Av artikel 23.7 framgår också att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att se till att tillsynsmyndigheterna kan utföra sina åligganden enligt punkterna 15 snabbt och effektivt. Av bestämmelserna i ellagen framgår att det i vissa fall finns en abso- lut rätt att få sin sak prövad hos Energimyndigheten i dess egenskap av nätmyndighet. Av 3 kap. 6 och 7 §§ ellagen framgår att tvister om kon- cessionshavarens skyldighet att på skäliga villkor ansluta en anläggning till sitt ledningsnät är en sådan fråga. Enligt 3 kap. 11, 11 a och 14 §§ ellagen skall tvister om kostnader för mätning och beräkning också alltid prövas. Likaså prövas tvister om ersättning vid inmatning av el av nät- myndigheten enligt reglerna i 3 kap. 15 § ellagen. I övrigt saknas ut- tryckliga regler om rätt för en enskild part att få sin sak prövad av myn- digheten. Detta innebär att Energimyndigheten endast har ett generellt tillsynsansvar för övriga frågor och inte är tvungen att ta upp varje an- mälan från enskild till prövning i sak. Det innebär också att Energimyn- digheten inte heller är bunden av att det kommer in klagomål för att kunna agera i en fråga som rör hela kundkollektivet. Av de beslut som fattas av Energimyndigheten kan vissa överklagas till allmän förvaltningsdomstol enligt bestämmelserna i 13 kap. 5 § el- lagen. Beslut om nätkoncession överklagas däremot till regeringen enligt 62 17 § elförordningen. Av bestämmelserna i 3 § elförordningen framgår dock att Energimyndigheten inte har rätt att avgöra alla ärenden om nätkoncession, utan att vissa sådana ärenden skall beslutas av regeringen. Lagligheten av ett regeringsbeslut kan prövas enligt reglerna i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. I den lagrådsremiss som föregick regeringens proposition Ny natur- gaslag (prop. 1999/2000:72) föreslogs bland annat att tvister om anslut- ning skulle prövas av tillsynsmyndigheten. Lagrådet anförde i sitt ytt- rande i denna del i huvudsak följande. Enligt sista stycket skall tvister om skyldigheter enligt paragrafen för den som inne- har en naturgasledning prövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Ordet tvister för närmast tankarna till att det skulle vara fråga om sådana tvistemål som i normala fall handläggs av allmän domstol. Mot bakgrund av den övriga regleringen i lagen torde rättsförhållandet dock i själva verket vara förvaltningsrättsligt med den skill- naden att här talas om tvister, vilket inte tillhör vanligheten inom förvaltningsförfarandet. Om innehavaren av en naturgasledning och den som vill få sin ledning ansluten inte kommer överens, kan den sistnämnde anmäla den andre hos tillsynsmyndigheten, dvs. den tvistelösande myndigheten, med påstående om att denne inte fullgör sina skyldig- heter enligt paragrafen. Förhållanden av denna art finns på många ställen i förvaltnings- rätten. Om t.ex. en hyresvärd och en hyresgäst inte kommer överens i en fråga om hyres- värdens skyldighet att avhjälpa påstådda sanitära brister i lägenheten, kan hyresgästen hos den kommunala nämnd som handhar hälsovårdsfrågor påkalla ingripande för avhjäl- pande av olägenheterna. Likaså kan en fastighetsägare med åberopande av plan- och bygglagen begära att en byggnadsnämnd ingriper mot byggnadsåtgärder på en grann- fastighet och meddelar beslut i saken. Det framgår inte av lagrådsremissen vilket slags rättsmedel som skall användas för att göra tillsynsmyndigheten uppmärksam på den uppkomna tvisten. Utan uttryckliga regler kommer, liksom i fråga om hälsoskydds- eller byggnadsärenden, en anmälan att bli det naturliga medlet. Tidigare har inom förvaltningsrätten en anmälare inte ansetts förvärva partsställning i ärendet hos tillsynsmyndigheten; ärendet har nämligen ansetts angå endast en fråga mellan myndigheten och den som anmälts. Utvecklingen har emel- lertid gått dithän att partsställning numera tillerkänns en anmälare i allt större utsträck- ning, vilket särskilt kunnat märkas på byggnadsrättens område. Se t.ex. rättsfallen RÅ 1963 ref. 20 och 1966 ref. 17 samt uttalanden i SOU 1968:27 s. 86 och JO 1980/81 s. 468, 1990/91 s. 337. Den som med stöd av paragrafen begär ingripande av tillsyns- myndigheten bör därför kunna räkna med att få partsställning hos myndigheten. Den myndighet som avses i sista stycket kommer att intaga den ställning som tillsynsmyn- digheten brukar i förvaltningsrättslig lagstiftning. Den kommer att kunna vidtaga åtgär- der med anledning av enskilds anmälan eller ex officio. Vidare kommer den med stöd av bestämmelserna i 6 kap. 3 § att kunna meddela förelägganden mot tredskande inneha- vare av naturgasledningar. Tillsynsmyndigheten blir med andra ord en normal förvalt- ningsmyndighet, vars beslut i vanlig ordning är överklagbara hos allmän förvaltnings- domstol. Vad nu sagts hade också blivit resultatet om sista stycket över huvud taget inte fun- nits. De regler om myndighetens tillsynsbefogenheter som föreslås skola tas in i 6 kap. 13 §§ är i princip tillräckliga för att tillgodose enskilds intressen i det ifrågavarande fallet. Enligt Lagrådets mening kan sista stycket således utgå. En anledning av helt och hållet formell art till att behålla sista stycket skulle möjligen vara att det i den svenska versionen av EU:s direktiv (artikel 21.2) talas om tvister och en behörig myndighet för att lösa dessa. Mot bakgrund av vad Lagrådet uttalat i frågan om tvistelösande myn- dighet, och att Energimyndigheten har tillsyn över ellagen och de före- skrifter som meddelats med stöd av lagen, får Sverige anses uppfylla kravet i artikel 23.5 om rätt att ge in klagomål till en tvistelösande myn- dighet. Någon åtgärd krävs därför inte i denna del. Lagstiftningen innehåller dock inte några tidsfrister inom vilka till- synsmyndigheten skall fatta beslut. Bestämmelser i dessa delar måste därför införas. Denna fråga behandlas i avsnitt 9.5. 63 När det gäller den preskriptionstid som anges i punkten sex måste nya bestämmelser övervägas när det gäller klagomål på villkor för balans- tjänster. Se vidare under avsnitt 9.4. System för att förhindra missbruk av dominerande ställning Artikel 23.8 innehåller bestämmelser som medför en skyldighet för med- lemsstaterna att inrätta lämpliga och effektiva system för reglering, kontroll och öppenhet för att förhindra missbruk av dominerande ställ- ning. Dessa system skall beakta bestämmelserna i fördraget, särskilt arti- kel 82 i detta. Fram till 2010 skall medlemsstaternas behöriga myndigheter, senast den 31 juli varje år och i överensstämmelse med konkurrenslagstift- ningen, till kommissionen överlämna en rapport om dominerande mark- nadsställning, underprissättning och konkurrenshämmande åtgärder. Rapporten skall också innehålla en undersökning om hur ägandeför- hållandena förändrats och vilka konkreta åtgärder som vidtagits på natio- nell nivå för att garantera en tillräcklig mångfald av marknadsaktörer eller vilka konkreta åtgärder som vidtagits för att förbättra sammanlänk- ningen och konkurrensen. Från och med 2010 skall de behöriga myndig- heterna överlämna en sådan rapport vartannat år. Konkurrensverket är en central förvaltningsmyndighet på konkurrens- området. Verket har enligt konkurrenslagens bestämmelser möjlighet att ingripa mot missbruk av dominerande ställning och kan även tillämpa artikel 82 i fördraget direkt om samhandelskriteriet är uppfyllt. De rapporteringskrav som åläggs medlemsstaterna artikel 23.8 andra stycket bör därför fullgöras av Konkurrensverket. Se vidare under avsnittet 32 om övervakning och rapportering. Sanktioner vid brott mot sekretessreglerna Enligt artikel 23.9 skall medlemsstaterna se till att lämpliga åtgärder, inbegripet administrativa åtgärder eller straffrättsliga förfaranden i enlig- het med nationell lagstiftning, vidtas mot ansvariga fysiska eller juridiska personer när sekretessbestämmelserna i detta direktiv inte har följts. Syftet med direktivets sekretessbestämmelser är att säkerställa att upp- gifter som erhålls i den egna verksamheten behandlas konfidentiellt så att uppgifter som kan vara kommersiellt fördelaktiga inte röjs på ett diskri- minerade sätt. För svenskt vidkommande innebär detta t.ex. att en nät- koncessionshavare som erhållit uppgifter om leverantörsbyte från en el- leverantör inte får avslöja dessa uppgifter till ett närstående elför- säljningsföretag. För att på ett effektivt sätt förhindra ett sådant otillbör- ligt informationsutbyte skall det enligt direktivet vara möjligt att vidta administrativa eller straffrättsliga åtgärder mot distributionsföretag eller anställda i sådana företag. Möjligheten att enligt svensk rätt sanktionera enskilda personer för sådant otillbörligt beteende som beskrivits ovan beror på i vilken form det enskilda företaget, där personerna är anställda, bedrivs. Anställda i statliga och kommunala verk och i kommunala bolag lyder, som angetts i avsnittet om artikel 16, under tryckfrihetsförordningens och sekretess- lagens bestämmelser. Detta innebär att Justitieombudsmannen som sär- skild åklagare får väcka åtal enligt 6 § lagen (1986:765) med instruktion 64 för Riksdagens ombudsmän mot befattningshavare som åsidosätter vad som åligger denne i tjänsten. För anställda i statliga verk gäller också att en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd för tjänsteför- seelse enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning. För an- ställda i privata och statliga företag gäller däremot inte tryckfrihets- förordningens och sekretesslagens bestämmelser och några motsvarande sanktionsregler finns därför inte. Med hänsyn till de överväganden som redovisats ovan, i avsnittet om artikel 16, bör en sådan reglering inte heller införas. När det gäller möjligheten att ingripa mot ett nätföretag som röjer kommersiellt fördelaktiga uppgifter till t.ex. ett närstående elhandels- företag kan ett sådant beteende föranleda ett ingripande från Konkur- rensverket. Detta med hänsyn till att nätföretagen innehar en monopol- ställning inom sina nätområden och att ett sådant informationsutbyte kan utgöra ett missbruk av dominerade ställning enligt bestämmelserna i 19 § konkurrenslagen (1993:20). Av 22 § samma lag framgår att Konkurrens- verket får ålägga ett företag att upphöra med en sådan överträdelse. Verket kan också enligt 26 § konkurrenslagen väcka talan vid Stock- holms tingsrätt om särskild konkurrensskadeavgift mot företag som upp- såtligen eller av oaktsamhet överträder förbudet i 19 § konkurrenslagen. Om verket inte väljer att väcka talan eller ålägga ett företag att upphöra med en sådan överträdelse kan ett företag som berörs av överträdelsen, genom en subsidiär talerätt, väcka talan vid Marknadsdomstolen enligt bestämmelserna i 23 § andra stycket konkurrenslagen. Redan i dag ger regelverket möjlighet att vidta lämpliga åtgärder mot nätföretag, och i vissa fall även anställda i sådana företag, om kommersiellt känsliga upp- gifter som erhållits i den egna verksamheten röjs. Därför behövs ingen särskild åtgärd för att genomföra direktivet i denna del. Tillsynsmyndighet vid gränsöverskridande tvister Av artikel 23.10 framgår att den tillsynsmyndighet som är behörig med avseende på den systemansvarige som vägrar utnyttjande eller tillträde till systemet skall vara den beslutande tillsynsmyndigheten vid gräns- överskridande tvister. Direkta bestämmelser med denna innebörd saknas i den svenska ellag- stiftningen. En svensk myndighet har dock inte jurisdiktion och således inte heller tillsynsansvar över utländsk lagstiftning och över företag som verkar utanför Sverige. På samma sätt har inte heller utländska tillsyns- myndigheter jurisdiktion över den svenska ellagstiftningen och kan där- för inte heller ha tillsynsansvar över företagens verksamhet i Sverige. Den behöriga myndigheten vid gränsöverskridande tvister kommer där- för i förekommande fall alltid vara den myndighet i det land där en systemansvarig vägrar utnyttjande eller tillträde till systemet. Bestäm- melsen kräver därför ingen åtgärd. 65

4.8

Kapitel VIII Slutbestämmelser

Regeringens bedömning: Inga lagstiftningsåtgärder behövs för att genomföra direktivets slutbestämmelser. Se dock avsnitt 32 i fråga om att informera Europeiska kommissionen om elimport från tredje land. Kapitel VIII, Slutbestämmelser, innehåller artiklarna 2431.

Artikel 24 reglerar rätten att vidta skyddsåtgärder vid vissa angivna former av kris. Artikel 25 anger att medlemsstaterna, var tredje månad, skall informera kommissionen om de tre föregående månadernas elim- port från tredje land, uttryckt i fysiska flöden. Artikel 26 ger möjlighet till vissa tidsbegränsade undantag för de medlemsstater som av tekniska skäl har avsevärda problem med att öppna sin marknad för vissa begränsade grupper. Artiklarna 27 och 28 riktar sig till kommissionen och gäller viss rapportering och utvärdering. Artiklarna 29 och 30 innehåller bestäm- melser om att det tidigare elmarknadsdirektivet upphör att gälla den 1 juli 2004 och föreskriften att de lagar och andra författningar som krävs för att genomföra direktivet skall träda i kraft senast samma datum. Slutligen innehåller artiklarna 31 och 32 bestämmelser om ikraftträdande och direktivets adressater. Det svenska kraftnätet omfattar ett flertal utlandsförbindelser både till länder inom Europeiska unionen och till länder som står utanför unionen, s.k. tredje länder. Förbindelserna möjliggör såväl export som import av el. Reglerna i artikel 25 innebär att Sverige var tredje månad skall infor- mera kommissionen om elimporten från tredje land för de tre föregående månaderna. När det sedan gäller de rapporteringar som krävs i denna del redovisar regeringen i avsnitt 32 hur de avses att ske. I övrigt bedömer regeringen att artiklarna 2431 inte föranleder några särskilda åtgärder för Sveriges del. 5 Angivande av elens ursprung

5.1

Elleverantörernas skyldigheter mot elanvändarna

Regeringens förslag: Elleverantörer skall på eller i samband med fak- turor avseende försäljning av el och i reklam till elanvändarna lämna uppgift om (1) varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga sammansättning av energikällor som använts för att framställa den el som elleverantören sålde under närmast föregående kalenderår, och (2) den inverkan på miljön i form av utsläpp av koldioxid samt den mängd kärnbränsleavfall som framställningen av den sålda elen har orsakat. Om elleverantören har köpt el på en elbörs eller importerat den från företag utanför Europeiska unionen får uppgifterna baseras på upp- gifter som elbörsen eller företagen tillhandahållit. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om hur uppgifterna skall beräknas och redovisas för elanvändarna. 66 El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i huvud- sak med regeringens. Remissinstanserna: Konsumentverket, Naturvårdsverket, Energimyn- digheten, Svenska kommunförbundet, Svensk Energi och Svensk Elbrukarförening har tillstyrkt eller förklarat sig inte ha någon erinran mot förslaget. Naturvårdsverket har anfört att förslaget behöver förtydligas på ett antal punkter, t.ex. på hur långt elens ursprung i tid och rum sträcker sig och om det är elens hela livscykel som avses eller enbart de direkta utsläppen från elproduktionen. Verket har avstyrkt att branschen skall ta fram en frivillig överenskommelse om beräknings- metoder för koldioxidutsläpp. Svensk Energi har hållit fram vikten av att inte underskatta de svårigheter som uppkommer i och med den föreslagna bestämmelsen och sättet på vilket detta skall göras samt påtalat att det är oklart på vilket sätt ursprungsmärkningen skall stå i förhållande till de miljöval som används på elenergimarknaden, t.ex. Bra Miljöval, RECS och EPD-el. Oberoende Elhandlare har avstyrkt utred- ningens förslag med hänvisning till att det från konkurrenssynpunkt vore direkt kontraproduktivt att införa systemet. Den ökade administrationen och de nya behov av kontrollsystem som systemet skapar är, enligt Oberoende Elhandlare, mycket omfattande och innehållsdeklarationen blir svår att tolka. Sydkraft har anfört att ett rationellt agerande vore om Nord Pool rapporterade den genomsnittliga produktionssamman- sättningen för hela Nord Pool-området under året och att informationen till kunderna kommer att försvåra det pågående förenklingsarbetet med elfakturan. Fortum har anfört att informationsvärdet till slutkund blir försumbart eftersom en stor del av producenternas försäljning sker via elbörsen och de flesta elleverantörer därför kommer att deklarera i stort sett samma innehåll. Fortum har betonat att den tillkommande informationen inte får försvåra för redan befintliga miljöval som används på energimarknaden. Skälen för regeringens förslag: Enligt elmarknadsdirektivets artikel 3.6 skall elleverantörerna på eller i samband med fakturorna och i reklam lämna uppgifter till elanvändarna om varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga bränslesammansättning som företaget använt under det gångna året eller, om elen anskaffats via en elbörs eller importerats från ett land utanför gemenskapen, de aggregerade uppgifter för föregå- ende år som erhållits från elbörsen eller importören. Elleverantören skall vidare lämna uppgift om varje enskild energi- källas andel av den genomsnittliga sammansättning av energikällor som använts för att framställa den el som elleverantören sålde under närmast föregående kalenderår, uppgift om den inverkan på miljön i form av ut- släpp av koldioxid och uppgift om den mängd kärnbränsleavfall som framställningen av den sålda elen har orsakat. Denna information får lämnas genom hänvisning till befintliga referenskällor, t.ex. webbplatser. Svensk rätt saknar bestämmelser om skyldighet för elleverantörer att ange elens ursprung. Det finns inte heller någon skyldighet att hänvisa till uppgifter om vilken miljöpåverkan el från en viss bränslesamman- sättning har. Regler om detta måste nu införas. Det görs lämpligen i el- lagen (1997:857). För att elanvändarna skall kunna jämföra elen med avseende på olika elleverantörernas genomsnittliga bränslesammansättning och den miljö- 67 påverkan som el producerad från olika energikällor har, bör presentatio- nen av uppgifterna gentemot elanvändarna göras så enhetlig som möjligt. Regeringens förslag innebär att elleverantörerna skall lämna uppgift om varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga sammansättning av energikällor som använts för att framställa den el som elleverantören sålde under närmast föregående kalenderår, och den inverkan på miljön som framställningen av den sålda elen haft i form av kärnbränsleavfall och utsläpp av koldioxid. Elleverantörerna kommer nu att behöva hålla reda på varifrån de köpt in sin el för att de skall kunna redovisa sin genomsnittliga bränslesam- mansättning och den miljöpåverkan som denna har. Om de inte handlar via elbörsen måste de ha uppgifter om från vilken producent, elimportör eller annan elleverantör de köpt elen från. Elleverantörerna skall sedan utifrån detta, i sin information till kunderna, sammanställa hur den egna genomsnittliga sammansättningen av inköpt el ser ut i form av bränsle- sammansättning och den miljöpåverkan som denna har. De uppgifter som avses här måste alltid anges på fakturor och i reklam. Det är inte ovanligt att elanvändare av sin elleverantör köper el som har producerats med användande av någon eller några särskilt angivna ener- gikällor, t.ex. förnybara sådana. Det är i detta sammanhang viktigt att notera att ingenting hindrar att elleverantören på fakturor till sådana kunder, utöver de obligatoriska uppgifterna, lämnar uppgifter som är specifika för enskilda kunder. Det kan inte uteslutas att det kommer att finnas ett behov av att i regel- verket ytterligare precisera sättet att ange elens ursprung, sättet att beräkna de olika energikällornas andel av elen och sättet att beräkna mängden utsläpp av koldioxid och kärnbränsleavfall. Det bör därför finnas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att, om detta blir aktuellt, närmare utforma de relevanta reg- lerna. Enligt direktivet skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den information som leverantörer tillhandahåller sina kunder är tillförlitlig. Utredningen har därför menat att någon form av övervak- ning måste ske av att elleverantörerna inte åsidosätter sina skyldigheter att ange elens ursprung på ett adekvat sätt och att en lämplig ordning vore att låta Energimyndighetens tillsynsområde utökas till att också om- fatta en sådan övervakning. Med regeringens förslag införs i 8 kap. el- lagen en skyldighet för elleverantörer att lämna uppgifter om angivande av elens ursprung m.m. Av bestämmelserna i 12 kap. 1 § ellagen framgår som huvudregel att tillsynen över efterlevnaden av ellagen utövas av nätmyndigheten. Enligt regeringens bedömning bör elleverantörernas skyldighet om angivande av elens ursprung stå under nätmyndighetens tillsyn. Något undantag från huvudregeln i denna fråga bör därför inte införas. Elleverantörerna måste ges tid att förbereda det praktiska genomföran- det. Med hänsyn till att uppgifterna varje år skall baseras på föregående års genomsnittliga bränslesammansättning anser regeringen att en rimlig avvägning är att de föreslagna reglerna om angivande av elens ursprung skall tillämpas från och med den 1 april 2006. 68

5.2

Elproducenters och elleverantörers skyldigheter mot andra elleverantörer

Regeringens förslag: Elproducenter skall offentliggöra de uppgifter som andra elleverantörer behöver för att kunna fullgöra sina skyldig- heter att ange elens ursprung m.m. Elleverantörer skall på begäran av andra elleverantörer lämna de uppgifter som de behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter att ange elens ursprung m.m. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om hur uppgifterna skall offentlig- göras och uppgifterna skall lämnas. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag med den skillnaden att utredningen föreslagit att också elproducenterna på begäran av en elleverantör skall lämna de upp- gifter som en elleverantör behöver. Remissinstanserna har inte specifikt kommenterat förslaget i denna del. Skälen för regeringens förslag: Innan den svenska elmarknaden kon- kurrensutsattes handlades den el som producerades i Sverige eller som importerades hit enbart via bilaterala avtal mellan säljare och köpare. I dag finns en gemensam nordisk elbörs, Nord Pool. Nord Pool har sitt säte i Norge och lyder därför under norsk lagstiftning. Strax under 30 procent av all elhandel i Sverige sker via börsen. Den övervägande andelen el producerad i Sverige säljs därmed fortfarande via bilaterala avtal. För att elleverantörerna skall kunna fullgöra sin uppgift att ange elens ursprung bör de elproducenter, importörer och elleverantörer som inte handlar via elbörsen åläggas att lämna de uppgifter som behövs för att elleverantören skall kunna fullfölja sina skyldigheter att ange elens ur- sprung. För att undvika att varje elleverantör skall behöva begära att el- producenterna lämnar ut sina uppgifter, som de ändå måste hålla till- gängliga, anser regeringen att det är ändamålsenligt att producenterna åläggs att offentliggöra dessa uppgifter. För elleverantörer som inte handlar via börsen och importörer av el är det inte möjligt att införa en liknande ordning. Dessa bör därför åläggas att på en annan elleverantörs begäran lämna ut de nödvändiga uppgifterna. När det gäller sådan el som importerats till Sverige från ett land utan- för EU, för svenskt vidkommande Norge, behöver enligt direktivet ursprunget endast anges på en aggregerad nivå baserat på föregående års uppgifter. Detta innebär att det måste bestämmas hur producenter och elimportörer skall tillhandahålla uppgifterna till elleverantörerna, t.ex. om dessa får anges på en aggregerad nivå eller inte. I likhet med vad som anförts i avsnitt 5.1 om elleverantörers skyldig- heter kan det inte uteslutas att det kommer att finnas ett behov av att i regelverket ytterligare precisera hur uppgifterna skall anges. Därför bör det finnas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer att, om detta blir aktuellt, närmare utforma de relevanta reglerna. För att elleverantörerna skall kunna fullgöra sina skyldigheter från och med den 1 april 2006 bör elproducenterna senast den 1 februari 2006 vara skyldiga att offentliggöra de uppgifter som elleverantörerna behö- 69 ver. Av samma anledning bör elimportörer och elleverantörer på begäran av en annan elleverantör från och med den 1 februari 2006 vara skyldiga att lämna de uppgifter som den begärande elleverantören behöver för att i sin tur fullgöra sina skyldigheter. När det gäller el som anskaffats via den nordiska elbörsen utgår reger- ingen från att den nordiska elbörsen kommer att tillhandahålla uppgift- erna, trots att Nord Pool på grund av sitt säte i Norge inte kan påtvingas att följa svenska regler. Regeringen anser att även elproducenternas skyldighet att offentlig- göra de uppgifter som elleverantörer behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter att ange elens ursprung m.m. och elimportörers respektive elleverantörers skyldighet, att på begäran lämna samma uppgifter, skall stå under nätmyndighetens tillsyn. 6 Anskaffande av el för att täcka nätförluster Regeringens förslag: Den som bedriver koncessionspliktig nätverk- samhet skall anskaffa den el som behövs för att täcka nätförluster på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt. Avtal om anskaffande av el för att täcka nätförluster som ingåtts före den 1 november 2004 omfattas inte av bestämmelsen under avta- lets återstående tid, dock längst till utgången av oktober 2007. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna: Konkurrensverket, Energimyndigheten, Obero- ende Elhandlare och Sveriges konsumentråd har tillstyrkt förslaget. Ingen remissinstans har avstyrkt. Energimyndigheten har anfört att för- slaget bör kompletteras med ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att utfärda föreskrifter inom området. Konkurrensverket har anfört att ett förtydligande bör ske av vad anskaf- fande av förlustel på marknadsmässigt sätt innebär och på vilket sätt företagen förutsätts kunna visa att en sådan upphandling gjorts. Skälen för regeringens förslag: Enligt elmarknadsdirektivets artiklar 11.6 och 14.5 skall innehavare av överförings- och distributionssystem anskaffa den energi som behövs för att täcka energiförluster och reserv- kapacitet i enlighet med öppna, icke-diskriminerande och marknadsori- enterade förfaranden, närhelst de har denna funktion. I den svenska ellagen finns inga regler om hur de företag som bedriver nätverksamhet skall, för att täcka nätförluster, anskaffa el som inte pro- ducerats inom det egna företaget. Nätföretagen är visserligen upphand- lande enheter enligt 4 kap. 1 § lagen (1992:1528) om offentlig upphand- ling men är inte skyldiga att upphandla förlustel eftersom 4 kap. 7 § 2 samma lag innehåller ett undantag när det bl.a. gäller el för driften av näten. Artiklarna 11.6 och 14.5 kan genomföras i svensk rätt i huvudsak på två sätt. Antingen genom att ändra i lagen om offentlig upphandling, så att undantaget i 4 kap. 7 § tas bort, eller genom att införa en ny bestäm- 70 melse i ellagen som innebär en skyldighet för nätföretag att skaffa för- lustel genom ett särskilt förfarande. Elnätsutredningen anförde i sitt delbetänkande Elnätsföretag, regler och tillsyn (SOU 2000:90) att det finns övervägande skäl som talar emot att införa en skyldighet för nätföretagen att upphandla den el som nät- företagen använder för att täcka nätförluster m.m. I propositionen Ener- gimarknader i utveckling bättre regler och tillsyn (prop. 2001/02:56) anförde regeringen att ett krav på offentlig upphandling inte skulle ge kostnadsbesparingar, utan snarare kunna öka kostnaderna genom ökad administration och att en särskild regel om att upphandla inköpen av förlustel i enlighet med bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling inte skulle medföra någon förbättring. Regeringen finner inte heller nu att det bör införas en skyldighet för nätföretagen att upphandla den el som de använder för att täcka nätför- luster i enlighet med reglerna i lagen om offentlig upphandling. En mer ändamålsenlig ordning är i stället att införa en bestämmelse i ellagen som anger att den el som behövs för att täcka nätförluster skall anskaffas på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt. Kravet på öppenhet innebär att nätföretaget måste vända sig till mark- naden för att tillkännage sin önskan att anskaffa el. Detta kan t.ex. ske genom publicering. Ett icke-diskriminerande förfarande innebär att nät- företaget måste beakta alla de anbud som inkommer och får inte tillämpa särskilda villkor för eventuella närstående eller andra företag. Det är också viktigt att nätföretaget är så tydligt som möjligt i underlaget för sin begäran om anbud. Kravet på att vara marknadsorienterat innebär att nät- företaget i princip bör ingå avtal med det företag som kan erbjuda bästa pris och bästa villkor i övrigt. Att köpa el över börsen måste alltid anses uppfylla kraven på öppenhet, icke-diskriminering och marknadsorienterat förfarande. Efterlevnaden av bestämmelserna om anskaffande av el för att täcka nätförluster skall enligt huvudprincipen i ellagen omfattas av Energi- myndighetens tillsyn. Den principen bör inte frångås. Regeringen kan inte se att det finns behov av att utfärda närmare regler om hur företagen skall anskaffa förlustel utöver de som redan nämnts. Något bemyndi- gande för regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, att ut- färda närmare föreskrifter inom området föreslås därför inte. Enligt direktivet skall avtal som ingåtts före den 1 januari 2002 inte påverkas av den nya regleringen. Frågan uppstår då om de avtal om köp av förlustel som ingåtts efter den 1 januari 2002 men innan direktivet genomförts i svensk lag automatiskt kommer att bli ogiltiga om de inte uppfyller direktivets krav. Ett nätföretag som ingått ett avtal om inköp av förlustel under denna tidsperiod har rimligtvis inte kunnat ta hänsyn till de krav som kommer att ställas på sådana inköp och en sådan tolkning innebär att Sverige måste införa regler med mycket lång retroaktiv verkan. Regeringen anser därför att en rimlig avvägning är att låta de avtal som ingåtts före den 1 november 2004 får fortsätta att gälla till dess att de löper ut, dock längst till utgången av oktober 2007. 71

7

Åtskillnad mellan nätverksamhet och

konkurrensutsatt verksamhet

Regeringens förslag: Åtskillnaden mellan å ena sidan nätverksamhet

och å andra sidan produktion av el och handel med el tydliggörs

genom en ny regel som innebär att en styrelseledamot, verkställande

direktör eller firmatecknare i ett nätföretag inte samtidigt får vara sty-

relseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk

person som bedriver produktion av el eller handel med el. Företag som

ingår i en koncern vars samlade elnät har mindre än 100 000 uttags-

punkter undantas från kravet.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens förslag med den skillnaden att utredningen har föreslagit att

undantagsmöjligheten på åtskillnad för företag med mindre än 100 000

anslutna kunder inte skall utnyttjas.

Remissinstanserna: Energimyndigheten, Konkurrensverket, Stats-

kontoret, Konsumentverket och Svenskt Näringsliv har i stort tillstyrkt

utredningens förslag. Dessa instanser har motiverat sitt ställningstagande

främst med att den föreslagna åtskillnaden minskar risken för korssub-

ventionering mellan monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksam-

het inom elföretagen samt att en åtskillnad skapar bättre förutsättningar

att bedriva en effektiv tillsyn av monopolverksamheten och därmed ver-

kar för bättre fungerande energimarknader. Energimyndigheten har sär-

skilt påpekat att möjligheten att undanta företag med färre än 100 000

kunder från kravet på funktionell åtskillnad inte bör utnyttjas då en väl

fungerande marknad kräver att samma förutsättningar gäller för alla

företag och alla kunder. Konkurrensverket har förordat en fullständig,

funktionellt och organisatoriskt, och på sikt även ägarmässig separation

av monopolverksamheterna inom elmarknaderna. Svensk Energi,

Svenska kommunförbundet, Lantbrukarnas riksförbund och Oberoende

elhandlare har avstyrkt utredningens förslag om att inte undanta företag

som har färre än 100 000 kunder från förbudet att en verkställande

direktör, firmatecknare eller styrelseledamot i ett nätföretag inte sam-

tidigt får inneha någon av de uppräknade motsvarande positioner i ett

elhandels- eller elproduktionsföretag. De har anfört att ett genomförande

av det förslaget skulle komma att medföra en strukturomvandling inom

branschen där små elhandelsföretag köps upp av större aktörer. De har

vidare anfört att det inte har kunnat påvisas någon ökad risk för korssub-

ventionering då de aktuella funktionerna inte varit åtskilda samt att för-

slaget i stället skulle ge upphov till ökade kostnader som slutligt drabbar

konsumenterna samtidigt som kontrollmöjligheterna över företagskon-

cerner minskar. Finspångs kommun och Finspångs tekniska verk, Elver-

ket Vallentuna AB, Energiverken i Halmstad AB, Sydkraft AB, Alvesta

Energi AB, Jämtkraft AB, Fortum Distribution AB och Fortum Markets

AB, SKGS (skogen, kemin, gruvorna, stålet), Brittedalskoncernen, Nova

Naturgas AB, Habo kommun, Lantbrukarnas Riksförbund Skaraborg och

Jönköpings koncernen har alla lämnat synpunkter med innebörden att

undantaget skall utnyttjas. Ekonomistyrningsverket har befarat att utred-

ningens förslag kan resultera i en situation med högre priser och uppköp

72

av de mindre energiföretagen, vilket kan komma att minska konkurren- sen på marknaden. Skälen för regeringens förslag: Elnätverksamhet bedrivs som ett s.k. naturligt monopol och utan särskild kontroll finns därför möjligheter att täcka ineffektivitet och höga kostnader via nättariffen. En utgångspunkt i ellagen är att nättarifferna skall vara skäliga och att nätverksamheten endast skall belastas av rimliga kostnader som direkt hänför sig till denna verksamhet. Regelverket innehåller därför redan i dag ett krav på juridisk åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet. För att genomföra det nya elmarknadsdirektivet behöver ellagen kompletteras med en ny reglering som avser de vertikalt integrerade företagen på elmarknaden, dvs. de koncerner som bedriver såväl nätverksamhet som elhandel eller elproduktion. Enligt direktivets minimiregler om åtskillnad i beslutsfattande får personer i nätföretagens ledning inte vara involve- rade i den dagliga driften av företag som bedriver handel med el eller produktion av el. Särskilt anges att personerna i nätföretagens ledning skall kunna agera självständigt samt att de skall ha en faktisk beslutande- rätt när det gäller de tillgångar som behövs för att trygga drift, underhåll och utbyggnad av näten. Förbudet riktar sig mot personer i ansvarig ställning inom företagen. Med ett företags ledning avses de personer som utövar ett reellt infly- tande genom beslutsfattande i företaget. För svensk del måste detta i första hand omfatta de befattningar som direkt anges i aktiebolagsstift- ningen, nämligen ett företags styrelse och verkställande direktör samt firmatecknare. Regeringen tolkar därför kraven på åtskillnad som ett förbud mot att de som sitter i ett nätföretags styrelse samtidigt sitter i styrelsen i ett närstående elhandels- eller elproduktionsföretag eller att någon av styrelsemedlemmarna har operativa uppgifter i sådana företag, dvs. är verkställande direktörer eller firmatecknare för sådana företag. För det andra innebär förbudet att den som är verkställande direktör eller firmatecknare i ett nätföretag inte får ha någon av dessa funktioner i närstående produktions- eller försäljningsföretag eller sitta i ett sådant företags styrelse. Direktivet ger medlemsstaterna en möjlighet att göra undantag från kraven på åtskillnad för vertikalt integrerade nätföretag som har mindre än 100 000 anslutna kunder. Majoriteten av landets nätföretag har färre än 100 000 anslutna nätkunder. I Sverige är det endast tre koncerner som når upp till detta antal kunder. Med hänsyn till att ett förbud mot gemen- samma ledningsfunktioner kan få ekonomiska konsekvenser för de minsta företagen på marknaden uppstår frågan om Sverige bör utnyttja möjligheten till undantag. Frågan om en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätverksam- het och konkurrensutsatt verksamhet har varit föremål för utredning i flera omgångar. Elnätsutredningen konstaterade i delbetänkandet El- nätsföretag regler och tillsyn (SOU 2000:90) att det i relativt stor om- fattning förelåg lednings- och styrelsegemenskap mellan elnäts- och el- handelsföretag. Med en gemensam ledning för företag som driver nät- verksamhet och företag som verkar i konkurrens på elmarknaden kan det ifrågasättas om ledningen i alla sammanhang har möjlighet att i praktiken upprätthålla den avgränsning mellan verksamheterna som lagstiftaren avsett. Elnätsutredningen föreslog därför att den avsedda åtskillnaden 73 mellan å ena sidan nätverksamhet samt å andra sidan produktion av el och handel med el skulle markeras genom en regel om att majoriteten av styrelseledamöterna i ett nätföretag inte får ha styrelsepositioner i elhan- dels- eller elproduktionsföretag. Vidare skulle ett förbud införas mot gemensam verkställande direktör i nätföretag och elhandels- eller elpro- duktionsföretag. Elnätsutredningen diskuterade också om ett undantag från de före- slagna reglerna kunde vara motiverat för mindre företag mot bakgrund av de ekonomiska konsekvenser förslaget i vissa fall skulle kunna innebära. Utredningen betonade att syftet med regeln, förutom att förstärka kravet på att skilja nätverksamhet från produktion av el och handel med el, är att förhindra korssubventionering med åtföljande högre nättariffer. Kunder anslutna till ett litet nät har enligt utredningens mening samma berätti- gade krav till åtskillnad mellan verksamheterna. Utredningen föreslog därför inte att regeln skulle ha något undantag. I propositionen Energimarknader i utveckling bättre regler och till- syn (prop. 2001/02:56) föreslog regeringen bl.a. en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet i enlighet med Elnätsutredningens förslag. Regeringen angav att en sty- relse- och ledningsgemenskap mellan elnätsföretag och elhandelsföretag i praktiken endast innebär en formell uppdelning i skilda juridiska perso- ner i stället för en reell sådan. Med bl.a. denna motivering föreslog regeringen ett förbud mot gemensam verkställande direktör och gemen- sam styrelsemajoritet i nätföretag och elhandels- eller elproduktions- företag. Regeringen betonade att av rättviseskäl borde ingen möjlighet till dispens från den föreslagna regeln införas. Riksdagen avslog dock regeringens förslag i denna del (bet. 2001/02:NU9, rskr. 2001/02:180). Enligt utskottets mening var det vik- tigt att upprätthålla en klar boskillnad mellan de båda delarna av elmark- naden, men också väsentligt att små företag på elmarknaden inte drabbas i onödan. Om de små företagen slås ut kan konkurrensen och därmed effektiviteten på elmarknaden minska. En särskild omständighet som vidare är värd att beakta är att små elproduktionsbolag som ofta har sin bas i lokal elproduktion, baserad på förnybar och miljövänlig el, riskerar att slås ut. Utskottet diskuterade möjligheten att införa någon form av undantag för små företag, men fann att införande av undantag alltid är förenat med problem, t.ex. olika typer av avgränsningar. Ytterligare en omständighet som, enligt utskottets mening, borde beaktas är risken för korssubventio- nering mellan fjärrvärmeföretag och elhandelsföretag. Utskottet ansåg att det vore olyckligt om en gemensam verkställande direktör inte skulle tillåtas för nätföretag och företag som bedriver produktion av el eller handel med el, samtidigt som detta skulle vara tillåtet för ett fjärrvärme- företag och ett elhandelsföretag. Sammantaget menade utskottet att förslaget om införande av ett förbud av den karaktär som regeringen förordat var förenat med ett antal pro- blem som krävde ytterligare beredning och överväganden. Riksdagen anmodade därför regeringen att göra en förnyad prövning av frågan och återkomma till riksdagen med ett nytt förslag. Efter detta har det nya elmarknadsdirektivet antagits. Som sagt, krävs som ett minimum av åtskillnad i beslutsfattande att de personer som an- 74 svarar för lokal- och regionnätsföretagens ledning inte får vara involve- rade i den dagliga driften i elhandels- eller elproduktionsföretag. Denna funktionella åtskillnad måste nu införas i svensk rätt. El- och gasmarknadsutredningen har tillsammans med Fjärrvärme- utredningen (N 2003:03) kartlagt förekomsten av gemensamma lednings- funktioner hos företag i energisektorn. Kartläggningen visar att gemen- samma ledningsfunktioner är fortsatt mycket vanliga i elsektorn. Ungefär hälften av alla elnätsföretag (83 av 162) har en verkställande direktör som samtidigt är verkställande direktör i ett företag som bedriver elhan- del eller elproduktion. I ungefär lika många fall (87 av 162) förekommer att samtliga eller en majoritet av styrelseledamöterna i ett elhandelsföre- tag också ingår i styrelsen för ett nätföretag. Det är framför allt mindre koncerner som har gemensamma ledningsfunktioner. I storleksklassen över 50 000 nätkunder har endast en av totalt fjorton koncerner gemen- samma ledningsfunktioner. I kartläggningen av gemensamma ledningsfunktioner har sju verk- ställande direktörer i små energikoncerner intervjuats. De flesta intervju- ade menar att ökade kostnader skulle leda till nedläggning av elhandeln. Kartläggningen visar emellertid också att en skärpt åtskillnad mellan nät- verksamheten och elhandeln inte borde medföra att de nya ledningskost- naderna ensidigt belastar elhandelsverksamheten. De företrädare för små energikoncerner som redan separerat sina ledningsfunktioner menar att det går bra och att det är lämpligt att kombinera verkställande direktörs- sysslan med operativa uppgifter. Kostnaderna för ledningsåtskillnaden bedöms av dessa som rimliga. De kostnader för en ny verkställande direktör som diskuterats, ca en miljon kronor per år, skall också sättas i relation till företagens omsättning och nuvarande kostnader. Det underlag som El- och gasmarknadsutredningen tagit fram ger dock inte möjlighet att med precision uppskatta vilka kostnaderna skulle bli för företagen om ett förbud infördes mot gemensamma ledningsfunktioner. Det skall i sammanhanget också påpekas att det inte är obligatoriskt att utse en verkställande direktör i privata aktiebolag och mindre ekono- miska föreningar. I många fall torde det således vara möjligt att knyta ledningsfunktionen till en operativ funktion eller exempelvis till styrel- sens ordförande. El- och gasmarknadsutredningen har också granskat ett litet urval av årsredovisningar. Av årsredovisningarna för år 2002, för sex vertikalt integrerade elhandelsbolag i koncerner med mellan 3 000 och 10 000 nätkunder, framgår att kostnaderna för verkställande direktör och styrelse i några fall är försumbara eller lika med noll, vilket antyder att handelsverksamhetens ledningskostnader i dessa fall bärs av annan verk- samhet, förmodligen elnätsverksamhet. I sådana fall, där handelsverk- samheten tycks vara subventionerad av annan verksamhet, skulle resul- tatet av en skärpt åtskillnad kunna bli att de tillkommande kostnaderna helt belastar handelsverksamheten. Det är i så fall följden av att en kors- subventionering sker i dag. Kravet på åtskillnad mellan konkurrensutsatt verksamhet och sådan verksamhet som bedrivs i monopol är betydelsefullt för marknadens funktionssätt, eftersom det är av stor betydelse att nätföretagen kan agera neutralt gentemot alla aktörer på den konkurrensutsatta marknaden. Risken för korssubventionering och otillbörligt informationsutbyte kan 75 öka om samma personer tillåts leda de båda verksamhetsgrenarna inom en och samma koncern och på sikt kan detta leda till en minskad konkur- rens på elmarknaden. Ett undantag från bestämmelsen om åtskillnad skulle därför kunna innebära att konkurrensförutsättningarna på mark- naden inte blir desamma för alla företag. Dessutom bör även elanvändare som är anslutna till ett litet nätföretags nät ha samma berättigade krav på åtskillnad mellan verksamheterna som de elanvändare som är anslutna till nät som innehas av större företag. Den merkostnad som en åtskillnad av företagens ledningar enligt el- marknadsdirektivets bestämmelser skulle kunna orsaka är liten i förhål- lande till omsättningen och rörelsekostnaderna hos de flesta berörda företagen. Hos majoriteten av de berörda företagen torde den eventuella merkostnad som en lämpligt organiserad egen företagsledning kan komma att utgöra ha underordnad betydelse jämfört med riskkostnaden i elhandelsverksamheten. 13 En kostnadsökning av denna storlek bör inte i sig medföra strukturomvandlingar som negativt påverkar konkurrensen på den svenska elmarknaden. Det som redovisats av El- och gasmarknadsutredningen ger anledning att misstänkta att korssubventionering förekommer, vilket talar för att undantagsmöjligheten inte skall utnyttjas. Kostnaderna för det skärpta åtskillnadskravet skulle dock sannolikt bli så pass höga för vissa av de minsta företagen att det inte längre blir intressant att bedriva elhandel. Effekterna av detta bedöms i och för sig inte få någon märkbar negativ konsekvens för konkurrenssituationen på elmarknaden. Däremot bedö- mer regeringen att mångfalden av elleverantörer kommer att påverkas negativt och en sådan bestämmelse i första hand slår mot små företag med stark lokal förankring. I den mån dessa företag bedriver elproduk- tion är denna dessutom ofta baserad på förnybar och miljövänlig el. Svårigheten består i att väga den ökade risken för korssubventionering mot nyttan av att ha en mångfald av elleverantörer och den lokala förank- ring som många små elföretag har. Underlaget i El- och gasmarknads- utredningens betänkande är alltför begränsat för att med säkerhet kunna bedöma i vilken mån otillåten korssubventionering sker och vilka konse- kvenser som detta får för elkonsumenterna och marknadens funktionssätt i stort. Underlaget är inte heller tillräckligt utförligt för att regeringen skall kunna göra en rimlig bedömning av var en eventuell gräns för undantag från åtskillnadskravet skall sättas, om man väljer att inte genomföra undantaget fullt ut och i stället sätta en lägre gräns än 100 000 kunder. Regeringen gör sammantaget den bedömningen att nyttan av att ha fler elleverantörer med tillhörande mångfald och lokal förankring överväger effekten av ett krav på åtskillnad för de allra minsta elföretagen. Efter- som det inte heller för närvarande finns underlag för att fastställa någon annan gräns än det i direktivet angivna 100 000 kunder anser regeringen att undantagsbestämmelsen i nuläget bör utnyttjas fullt ut, dvs. för alla företag med mindre än 100 000 anslutna kunder. Regeringen anser dock att de tecken på att korssubventionering före- kommer, som El- och gasmarknadsutredningen visat på, väcker stark oro.

13 Riskkostnaderna i elhandelsverksamhet redovisas bland annat i utredningsbetänkandet

Konkurrensen på elmarknaden (SOU 2002:7), s 119.

76

Det bör i detta sammanhang också pekas på att det inte finns något uttryckligt förbud i ellagstiftningen för ett nätföretag att subventionera annan verksamhet. Regeringen avser att arbeta vidare med och vid behov återkomma i dessa frågor. Åtskillnad mellan fjärrvärmeverksamhet och elhandel behandlas i av- snitt 31. 8 Upprättande av övervakningsplan m.m. Regeringens förslag: Den som bedriver nätverksamhet skall upprätta en övervakningsplan i vilken det anges vilka åtgärder som skall vidtas för att motverka diskriminerande beteende gentemot övriga aktörer på elmarknaden. En årlig rapport om de åtgärder som vidtagits enligt denna plan skall ges in till nätmyndigheten och offentliggöras. När- mare föreskrifter om innehållet i övervakningsplanen och om offent- liggörandet av den årliga rapporten får meddelas av regeringen eller nätmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag med den skillnaden att utredningen har föreslagit att endast den som bedriver nätverksamhet och som utgör del av ett vertikalt integrerat företag vars elnät har minst 100 000 anslutningspunkter samt den som är innehavare av nätkoncession för stamledning skall upprätta en sådan plan. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget. Kon- kurrensverket har anfört att det inte finns skäl att utnyttja den formella möjligheten som direktivet ger att undanta vissa distributionsföretag från kravet att upprätta en övervakningsplan. Vidare har verket anfört att upp- rättandet av en övervakningsplan inte synes vara en betungande uppgift, inte ens för ett mindre företag. Enligt Svenska Kraftnät, Svensk Energi och Fortum skulle ett införande av utredningens förslag inte utgöra någon förbättring av rådande diskrimineringsförbud. Enligt Svensk Energi bör skälen för förslaget utvecklas närmare och enligt Fortum är det ytterst otillfredsställande att det inte på ett övergripande sätt anges i lagtexten vad en övervakningsplan skall innehålla. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivets artiklar 10.2. d och 15.2. d skall innehavare av överförings- respektive distributionssystem upprätta en övervakningsplan där det anges vilka åtgärder som vidtagits för att motverka diskriminerande beteende samt se till att planen följs. I planen skall anges vilka specifika skyldigheter de anställda har för att detta mål skall uppfyllas. Den person eller det organ som ansvarar för att övervakningsplanen följs skall överlämna en årlig rapport över vilka åtgärder som vidtagits till relevant tillsynsmyndighet. Den årliga rappor- ten skall dessutom offentliggöras. Syftet med övervakningsplanen är att säkerställa att innehavare av överförings- respektive distributionssystem inser vikten av att de agerar objektivt och icke-diskriminerande, dvs. att de inte otillbörligt gynnar någon aktör på marknaden. 77 Enligt artikel 15.2 andra stycket får medlemsstaterna, såvitt avser innehavare av distributionssystem, bl.a. besluta att inte införa detta krav på integrerade elmarknadsföretag som har mindre än 100 000 anslutna kunder. Något undantag för innehavare av överföringssystem finns där- emot inte. Regeringen föreslår i avsnitt 7 att direktivets möjlighet till undantag, såvitt avser kraven på organisatoriskt oberoende och oberoende vad avser beslutsfattande när det gäller innehavare av distributionssystem, skall utnyttjas. Undantaget föreslås trots att det finns starka skäl som talar emot ett sådant undantag t.ex. att kravet på åtskillnad mellan konkur- rensutsatt verksamhet och sådan verksamhet som bedrivs i monopol är mycket betydelsefullt för marknadens funktionssätt med hänsyn till vik- ten av att de som bedriver nätverksamhet agerar neutralt gentemot alla aktörer på den konkurrensutsatta marknaden. Vidare kan risken för kors- subventionering och otillbörligt informationsutbyte öka om samma per- soner tillåts leda de båda verksamhetsgrenarna inom en och samma kon- cern och på sikt kan detta leda till en minskad konkurrens på elmarkna- den. Ett undantag från bestämmelsen om åtskillnad kan därför i förläng- ningen innebära att konkurrensförutsättningarna på marknaden inte blir lika för samtliga företag. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det är viktigt att inne- havare av distributionssystem aktivt arbetar med att säkerställa att de i alla lägen agerar objektivt och icke-diskriminerande. Därför bör även de omfattas av kravet på upprättande av övervakningsplan. För att säkerställa att övervakningsplanerna utformas på ett enhetligt sätt bör regeringen eller nätmyndigheten bemyndigas att meddela när- mare föreskrifter om innehållet i planen och om offentliggörandet av den. 9 Tillsyn m.m.

9.1

Tariffer för överföring av el

Regeringens förslag: Innehavare av nätkoncession skall vid utform- ningen av nättariffer för överföring av el särskilt beakta antalet anslut- ningspunkter, anslutningspunkternas geografiska läge, mängden över- förd energi, abonnerad effekt och kostnaderna för överliggande nät samt kvaliteten på överföringen av el. Regeringen eller, efter reger- ingens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare före- skrifter om utformningen av nättariffer. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm har förhoppningar om att konkretiseringen av lagtexten av objektivt relevanta kriterier kan verka klargörande för samtliga berörda. Kammarrätten har därför till- styrkt förslaget i denna del. Enligt kammarrätten vore det fel att bedöma överföringstariffen efter prestationen (nätnyttan), eftersom många avbrott i överföringsnätet skulle ge dålig elkvalitet och därmed enligt förslaget 78 motivera en lägre överföringstariff. Enligt kammarrättens uppfattning kan en sådan omständighet tala för motsatsen, nämligen att det behöver tas ut en högre tariff som ger utrymme för investeringar i näten. Länsrätten i Södermanlands län har anfört att en brist är att förslaget inte anger hur olika faktorer skall vägas mot varandra. Förslaget anger inte heller vilka ytterligare förslag som kan bli aktuella som faktorer. Länsrätten har ifrågasatt om utredningens förslag uppfyller det krav på metod för beräkningar och fastställande av tariff som anges i elmark- nadsdirektivet. Naturvårdverket har anfört att ju tydligare sambandet är mellan mäng- den energi och kostnaden för överföringen, desto större blir drivkrafterna för elanvändaren att spara energi. Enligt verket skall parametern tillförd mängd energi ha en stor tyngd vid sammanvägningen av de olika para- metrarna för en skälig överföringstariff. Svenska kraftnät har anfört att en övergång till en renodlad förhands- modell skulle innebära betydande nackdelar för svenskt vidkommande. Svenska kraftnät har alltså instämt i utredningens uppfattning att starka skäl talar emot att införa en sådan modell i Sverige och att det bästa vore att behålla den nuvarande ordningen med efterhandskontroll. Men efter- som direktivet synes omöjliggöra en sådan lösning, har Svenska kraftnät anfört att det av utredningen förordade alternativet med i förväg god- kända metoder för tariffsättning bör väljas. Svenska kraftnät har tillstyrkt utredningens förslag om att metoderna för tariffsättningen skall anges direkt i lag. Konsumentverket har inte haft någon erinran mot förslaget om utform- ning av överföringstariffer på elmarknaden men understrukit vikten av att avgifterna är skäliga och förutsägbara för användarna samt att återbetal- ning av för höga nätavgifter regleras. Konkurrensverket har anfört att det finns starka skäl för att generellt ändra inriktningen av tillsynen på energimarknaderna mot förhands- reglering (ex ante) av överföringstariffer i stället för dagens efterhands- prövning (ex post). Verket har därutöver i huvudsak anfört: Den av utredningen föreslagna regleringen, som innebär att man i förväg endast fastställer den metod enligt vilken tillsynen kommer att ske, är inte till- räcklig. En förhandsreglering är för övrigt det angivna huvudalternativet i de reviderade el- och gasmarknadsdirektiven och denna metod tillämpas redan av de flesta medlemsstaterna inom EU. En ändrad inriktning av den svenska regleringen skulle därför bidra till en önskvärd harmonise- ring av tillsynsreglerna inom EU. En övergång till förhandsreglering skulle tvinga nätföretagen att bli mer effektiva och därmed skapa förut- sättningar för lägre överföringstariffer, vilket skulle ge en tydligare kon- kurrens- och konsumentinriktning i tillsynen. Energimyndigheten har inte haft något att erinra mot utredningens ställningstagande att behålla nuvarande system med tillsyn över över- föringstariffer i efterhand (ex post) och i huvudsak anfört: På lång sikt vore det i ett kundperspektiv mer önskvärt med en överföringstariff som sätts i förväg. Den kontroll som tillsynsmyndigheten har att utföra i efterhand gällande tariffernas skälighet kommer att utgå från den s.k. nätnyttomodell som myndigheten utarbetat. Denna skälighetsprövning är väsentligt mycket mer komplex än de föreslagna lagkriterierna för metod. De föreslagna kriterierna i ellagen torde få ses som ett slags ram- 79 verk. Det återstår således att i tillsyn och genom rättsutveckling, när skälig tariff prövas, precisera hur dessa och andra kriterier skall bedö- mas. Det faktum att ett nätföretag tillämpat de i lagen angivna kriterierna innebär således i sig inte att man har en skälig tariff. Det är väsentligt att det framgår av lagförarbetena att det förhåller sig på detta sätt. Energi- myndighetens erfarenheter från tillsynsarbete är att faktorer som klimat och geografiskt läge inte har någon nämnvärd betydelse för företagens kostnader. Denna del av förslaget bör inte tillgodoses. För bedömningen av överföringstariff bör parametrar som den överförda energins och effekternas fördelning över dygnet och året inte tas in i lagtexten. För bedömningen av överföringstariffens skälighet bör rätten till marknads- mässig avkastning inte läggas fast i lag. Svenska kommunförbundet har tillstyrkt utredningens förslag att nät- koncessionshavaren vid utformningen av nättariffer särskilt skall beakta antalet anslutningspunkter, anslutningspunkternas geografiska läge, mängden överförd energi, abonnerad effekt och kostnaderna för över- liggande nät samt kvaliteten överförd el. Lantbrukarnas riksförbund har anfört: Nätnyttomodellen har goda för- utsättningar att bli ett effektivt verktyg för bedömning av elnätföretagens tariffer. Den efterhandstillsyn som tillsynsmyndigheten i dag tillämpar bör dock snarast ersättas av en reglering där myndigheterna i stället be- slutar om överföringstarifferna i förväg. Svensk Energi delar utredarens bedömning att det i ellagen tydligare måste anges vad som skall beaktas vid bestämmandet av utformning av metod för överföringstariffer. Enligt Svensk Energi är det angeläget i ett rättssäkerhetsperspektiv att lagtexten innehåller de kriterier som skall läggas till grund för en juridisk bedömning av ett nätföretags verksamhet. Det är också, enligt Svensk Energi, en nödvändighet för nätföretagen att det tydliggörs vad de som beslutar om elmarknadens regler anser vara viktigt vid skälighetsbedömningen av en sådan grundläggande sam- hällsviktig och långsiktig, kapitalkrävande verksamhet som elnät utgör. Vidare har Svensk Energi, liksom Fortum och Sydkraft, anfört att ytter- liggare kriterier för skälighetsbedömning av nättariffer bör läggas till i förslaget till ny lagtext dessa kriterier är klimat och geografiskt läge för nätverksamheten samt den överförda energins och effektens fördelning över dygnet och året. Utöver detta bör, enligt de tre remissinstanserna, även framgå nätföretagens rätt att erhålla en marknadsmässig avkastning samt att andra objektiva och subjektiva omständigheter av liknande art skall beaktas. Fortum har tillstyrkt att metoderna för tariffsättning anges i lag. Sydkraft har anfört att prisreglering skall premiera både effektivitet och investeringar i ökad leveranssäkerhet och robusta nät samt att det är vik- tigt att lagstiftaren beaktar den enskilda nätägarens faktiska och relevanta förhållanden i fråga om t.ex. klimat, geografi, förbrukningsutveckling, storstad eller glesbygd. Enligt Svensk Elbrukarförening är det anmärkningsvärt att förslaget anvisar att kunden ska betala en större del av en viss monopolkostnad på stamnätet. Föreningen har anfört att omregleringen av olika marknader syftade till att befria kunderna från monopolsituationer och effektivisera hanteringarna. 80 Skälen för regeringens förslag: Elmarknadsdirektivet drar en klar skiljelinje mellan vilka frågor som tillsynsmyndigheten kan pröva i efter- hand respektive vilka som skall prövas på förhand. Huvudregeln är att bl.a. överföringstariffer skall fastställas eller godkännas på förhand, vilket motiveras med att det skapas en stor osäkerhet på marknaden om de tariffer som tillämpats av företagen långt senare kan ändras av en till- synsmyndighet. Direktivets bestämmelser ger dock medlemsstaterna en möjlighet att välja mellan att tillämpa huvudregeln eller att endast fast- ställa eller godkänna de metoder som tarifferna är baserade på. Så som direktivet är utformat har Sverige alltså två handlingsalternativ för genomförandet av artikel 23.2.a om bl.a. företagens tariffer för över- föring av el. Sverige har i dag ett system med tillsyn över nätföretagens över- föringstariffer i efterhand. En övergång till en renodlad förhandstillsyn, dvs. att tillsynsmyndigheten på förhand fastställer eller godkänner före- tagens överföringstariffer skulle, förutom en ökad europeisk harmonise- ring, innebära såväl fördelar som nackdelar för svenskt vidkommande. Fördelarna är att en sådan metod skapar en ökad förutsägbarhet för både nätföretagen och deras kunder. Nackdelarna är att en sådan ordning initi- alt leder till en mycket kraftig ökning av tillsynsmyndighetens arbets- börda med hänsyn till det stora antalet nätföretag som finns i Sverige. Det får också anses högst tveksamt om det är praktiskt möjligt att byta tillsynsmodell redan nu. Direktivet ger dock en möjlighet att välja att endast fastställa eller godkänna de metoder varpå företagen skall basera bl.a. sina överföringstariffer. Regeringen bedömer att en sådan metod kan kombineras med den nu gällande svenska tillsynsmodellen. Detta innebär att såväl metoderna för tariffsättningen som själva efterhands- tillsynen kan baseras på de befintliga reglerna i ellagen. Med hänsyn till att de nuvarande bestämmelserna i 4 kap. 1 § ellagen är allmänt hållna och inte ger någon egentlig vägledning för vilka krite- rier och metoder som företagen skall ta hänsyn till vid tariffsättningen uppkommer frågan hur en sådan metod närmare skall utformas. I huvud- sak framstår två alternativ som möjliga. Det ena är att direkt i lagen ange mer eller mindre detaljerade parametrar för hur företagen skall utforma sina tariffer. Det andra alternativet är att i lagen införa en skyldighet för Energimyndigheten att genom särskilda beslut, riktade till de enskilda nätföretagen, fastställa tariffmetoderna. Det finns för- och nackdelar med båda alternativen. En fördel med att ange metoden direkt i lagstiftningen är att det stora antalet nätföretag gör det mycket resurskrävande att fatta enskilda metodbeslut. Dessutom riskerar klagomål på metodbesluten att leda till parallella domstolspro- cesser om dels själva metodbesluten, dels överföringstariffens skälighet. En nackdel med att ange metoden direkt i lagstiftningen är att en sådan ordning inte är trogen mot direktivets bestämmelser. I artikel 23.2 a sägs nämligen att det är tillsynsmyndigheterna i respektive medlemsstater som skall godkänna eller fastställa metoderna för bl.a. tariffsättning. Ett av syftena med direktivet är att skapa självständiga och oberoende tillsyns- myndigheter, men det framgår också av artikel 23.3 att en ordning accepteras där ett annat organ, t.ex. en regering, ges möjlighet att anta eller förkasta de förslag på tariffer eller metoder som lagts fram av en tillsynsmyndighet. Att metoden anges direkt i lagstiftning hindrar inte 81 heller att Energimyndigheten kan agera oberoende och självständigt vid de efterföljande tillsynsbesluten. I det förslag som remitterades till Lag- rådet ansåg regeringen därför att ett förfarande där metodparametrarna anges direkt i lagstiftningen väl uppfyllde direktivets krav och att det vore en lämplig ordning för Sverige. Lagrådet konstaterade i sitt yttrande att den ståndpunkt som intogs i lagrådsremissen att Sverige inte skall införa en förhandsprövning av företagens tariffer utan endast ha ett system med tillsyn i efterhand står i strid med elmarknadsdirektivet. I lagrådremissen ansåg regeringen att metoden för överföringstariffer borde utformas så att den kompletterar de regler om tariffers utformning som redan i dag finns i ellagen. Att nu göra metoden mycket detaljerad är mindre lämpligt eftersom den nu gällande tillsynsmodellen, vars ramar regleras genom 4 kap. 1 § ellagen, är allmänt hållen. En mycket detalje- rad metod skulle också kunna innebära att det blir svårt att klaga på stora delar av ett tillsynsbeslut om tariffens nivå. Detta eftersom det som skall beaktas i metoden riskerar att sammanfalla med det som beaktas i till- synsbeslutet. Det mesta talar därför för att metoden skall regleras genom generella kriterier som anges direkt i ellagen. Enligt vad Lagrådet anfört i sitt yttrande vore det i och för sig tillfreds- ställande att komplettera de nuvarande allmänt hållna reglerna i 4 kap. 1 § om utformning av nättariffer med bestämmelser som räknar upp en rad faktorer som skall beaktas av företagen vid deras tariffsättning. Som framgår av Lagrådets yttrande är dock en sådan utbyggnad av lagregler- ingen inte likvärdig med en förhandsprövning av tillsynsmyndigheten. För att det inte skall råda någon tvekan om att den svenska lagstift- ningen uppfyller kraven i elmarknadsdirektivet bedömer regeringen att förslaget behöver kompletteras med bestämmelser som innebär att till- synsmyndigheten skall göra en förhandsprövning av tarifferna för över- föring av el. Sådana bestämmelser kan utformas på två sätt, antingen genom att tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner överförings- tariffer på förhand eller genom att tillsynsmyndigheten på förhand endast fastställer eller godkänner de metoder som tarifferna är baserade på. Regeringen har pekat på att det finns svårigheter med att införa sådana bestämmelser. Det finns heller inget berett underlag i denna fråga. Regeringen avser därför att utreda frågan och återkomma till riksdagen med ett förslag som innebär att tillsynsmyndigheten skall göra en för- handsprövning av tarifferna för överföring av el eller av de metoder som tarifferna är baserade på. Eftersom det är viktigt att elmarknadsdirektivet nu genomförs i den svenska lagstiftningen, bör det under en övergångsperiod införas en ord- ning där metoden för tariffsättningen anges direkt i lagstiftningen. Vid tillsynen enligt 4 kap. 1 § ellagen skall den prestation som nätkon- cessionshavaren utför bedömas. Nätkoncessionshavarens samlade intäk- ter skall vara skäliga i förhållande till både de objektiva förutsättningarna att bedriva nätverksamhet och nätkoncessionshavarens sätt att bedriva verksamheten (subjektiva förutsättningar). De objektiva förutsättningarna är sådana förutsättningar som nätkoncessionshavaren inte kan påverka. De främsta objektiva faktorerna är antalet anslutningspunkter, anslut- ningspunkternas geografiska läge, mängden överförd energi och effekt samt kostnaden för överliggande nät. En viktig subjektiv faktor är det 82 enskilda företagets kvalitet på överföringen av el, inbegripet leverans- säkerhet och spänningskvalitet. Dessa objektiva och subjektiva faktorer bör enligt regeringen utgöra den övergripande metod som företagen skall iaktta när de fastställer tarif- ferna och komplettera bestämmelserna i 4 kap. 1 § ellagen. De kriterier som föreslås ligga till grund för den nya metodregleringen skall däremot inte ses som en uttömmande uppräkning av alla faktorer som kan ligga till grund för nätkoncessionshavarens tariffsättning. Tvärtom måste, vid utformningen av ett företags överföringstariffer, också faktorer som är relevanta för just det aktuella företaget beaktas. Med hänsyn till att den metod som föreslås inte är utformad i detalj bör metoden kompletteras med ett bemyndigande för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten att meddela närmare före- skrifter om utformningen av nättariffer. Konsumentverket har anfört att det bör införas en reglering för hur återbetalning av för höga nätavgifter skall ske. Något förslag med denna innebörd har inte beretts varför det inte kan behandlas i denna proposition.

9.2

Anslutningsavgifter

Regeringens förslag: Vid utformandet av engångsavgift för anslut- ning till ett ledningsnät skall särskilt beaktas var en anslutning är belägen och vilken effekt anslutningen avser. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstansernas synpunkter har redovisats i avsnitt 9.1. Skälen för regeringens förslag: I elmarknadsdirektivets artikel 23.2 a anges att tillsynsmyndigheten skall ansvara för att fastställa eller god- känna metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och dis- tributionstariffer, innan dessa träder i kraft. När det gäller engångsavgif- ter för anslutning, s.k. anslutningsavgifter, ger bestämmelsen, i likhet med vad som gäller för tariffer för överföring av el, medlemsstaterna en möjlighet att välja mellan två olika tillsynssystem. Medlemsstaterna kan antingen välja ett system där tillsynsmyndigheten fastställer eller god- känner anslutningsavgifterna i förväg eller ett system där tillsynsmyn- digheten i förväg endast fastställer eller godkänner de metoder som företaget använder för att beräkna eller fastställa anslutningsavgifterna. Anslutningsavgifter skall i likhet med överföringstariffer vara skäliga enligt bestämmelserna i 4 kap. 1 § ellagen. I likhet med vad som anförts om överföringstariffer bygger den nu gällande ordningen i Sverige på en fri prissättning där nätföretagen själva bestämmer sina anslutningsavgif- ter och där Energimyndigheten först i efterhand kan kontrollera om dessa varit skäliga. Energimyndigheten har genom beslut i en rad ärenden utarbetat en viss metod för skälighetsbedömningen av anslutningsavgifter. Metoden byg- ger på ett antal mer eller mindre schabloniserade variabler beroende på vilken sorts anslutning det är fråga om, var kunden är belägen och vilken effekt anslutningen avser. 83 Eftersom anslutningsavgifterna är beroende av var kunden är belägen i förhållande till befintliga ledningar och stationer kan inte ett system där tillsynsmyndigheten i förväg fastställer eller godkänner anslutnings- avgifterna vara lämpligt. På samma grund kan inte heller ett system där tillsynsmyndigheten i förväg fattar beslut varigenom företagens metoder godkänns anses lämpligt. Regeringen ansåg i det förslag som remitterades till Lagrådet att det i likhet med tariffer för överföring av el direkt i lagstiftningen bör anges mer eller mindre detaljerade parametrar för hur företagen skall utforma sina anslutningsavgifter. På samma grund som angetts ovan, avseende nättariffer för överföring av el, talar dock starka skäl för att förslaget bör kompletteras med bestämmelser som innebär att tillsynsmyndigheten skall göra en förhandsprövning av företagens anslutningsavgifter eller metoder att fastställa anslutningsavgifter. Regeringen avser därför att även utreda denna fråga och återkomma till riksdagen med ett förslag som innebär att tillsynsmyndigheten skall göra en förhandsprövning av företagens anslutningsavgifter. Även beträffande företagens anslutnings- avgifter bör det, under en övergångsperiod, införas en ordning där metodparametrarna anges direkt i lagstiftningen. Detta bör kompletteras med bestämmelser i ellagen som räknar upp faktorer som skall beaktas av företagen vid utformandet av anslutningsavgifterna. Eftersom ellagens bestämmelse i 4 kap. 1 § är allmänt hållen och i sig inte ger någon vägledning för hur anslutningsavgifterna skall utformas bör det i lagen införas en ny bestämmelse som anger vad som särskilt skall beaktas vid utformande av anslutningsavgifter. De viktigaste faktorerna att ta hänsyn till när kostnaderna för en an- slutning beräknas är dels var själva anslutningspunkten är belägen i för- hållande till befintligt nät, dels vilken avtalad effekt anslutningen avser. Med hänsyn till detta bör ellagen kompletteras med en bestämmelse som anger att innehavare av nätkoncession vid utformade av anslutningsavgift särskilt skall beakta var en anslutning är belägen och den effekt anslut- ningen avser. Kriterierna skall dock inte ses som en uttömmande uppräk- ning av samtliga faktorer som kan ligga till grund för avgiftens bestäm- mande.

9.3

Villkor för tillhandahållande av balanstjänster

Regeringens förslag: I ellagen införs en ny bestämmelse om att vill- koren för tillhandahållande av balanstjänster skall vara objektiva och icke-diskriminerande.

I ellagen införs en ny ordning som innebär att den systemansvariga myndigheten inte får ingå balansavtal förrän de metoder som har använts för att utforma avtalen har godkänts av nätmyndigheten. Ett sådant godkännande skall ges om metoderna kan antas leda till att balansavtalen uppfyller kraven i första stycket. I en övergångsbestämmelse regleras att de balansavtal som den systemansvariga myndigheten har ingått före den 1 juli 2005 inte omfattas av bestämmelsen om godkännande under avtalets återstående giltighetstid. 84 El- och gasmarknadsutredningens förslag överrensstämmer i hu- vudsak med regeringens. Remissinstansernas synpunkter har redovisats i avsnitt 9.1. Skälen för regeringens förslag: Av elmarknadsdirektivets artikel 23.2 b framgår att en tillsynsmyndighet, i likhet med vad som gäller för över- föringstariffer och anslutningsavgifter, på förhand skall godkänna eller fastställa i vart fall metoderna för tillhandahållandet av balanstjänster innan dessa träder i kraft. I 8 kap. 4 § första stycket ellagen finns bestämmelser om balansansvar. Med balansansvar menas att någon åtar sig ett ekonomiskt ansvar för att det nationella elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i de uttags- punkter för vilka man ansvarar. I syfte att tillförsäkra att det alltid finns en balansansvarig för alla elleveranser gäller enligt 8 kap. 4 § ellagen att en elleverantör endast får leverera el i uttagspunkter där någon åtagit sig balansansvaret. Av denna bestämmelse framgår också att ett åtagande om balansansvar skall göras genom ett avtal med den systemansvariga myndigheten, dvs. Svenska kraftnät. Dessa avtal har en standardiserad utformning. De balansansvariga har ansvar för att skapa balans mellan sin tillförsel och förbrukning genom att planera produktionen, om sådan finns, eller genom att köpa och sälja el genom handel med andra balansansvariga och på elbörsen. Balansavvikelser regleras ekonomiskt i efterhand genom balansavräkningen. Eftersom det är ekonomiskt ofördelaktigt att inte vara i balans ligger det i de balansansvarigas intresse att tillföra lika mycket el som kunderna förväntas förbruka. I det avtal som tecknas mellan Svenska kraftnät och de balansansva- riga företagen åtar sig de balansansvariga att fullgöra sitt balansansvar, dvs. att planera för och affärsmässigt åstadkomma timbalans mellan sin tillförsel och sitt uttag av el. I avtalet definieras balansansvar som ba- lansansvarigas affärsmässiga och planeringsmässiga ansvar för att balans råder mellan tillförsel och avsättning av el, dels för egen produktion och förbrukning och egna ingångna avtal om köp och försäljning av el, dels för produktion, förbrukning och avtal om köp och försäljning som den balansansvarige åtagit sig för annans räkning. Balanstjänsten är uppbyggd inom den systemansvariga myndigheten, Svenska kraftnät, som ett verktyg för att sköta den fysiska balansregler- ingen för Sveriges del inom det nordiska kraftsystemet. Balanstjänsten utgör således det nödvändiga ledet mellan den timvisa balansering som de balansansvariga företagen utför och den fysiska balanseringen av pro- duktion och förbrukning som ständigt måste ske. För att sköta detta tar Svenska kraftnät regleringstjänster i anspråk, vilka mot ersättning erbjuds av aktörer som disponerar lämpliga anläggningar. Den arbetsfördelning som har etablerats innebär att de balansansvariga alltid kommer att uppvisa en viss skillnad mellan sin planerade balans och det som i efterhand kommer att redovisas som den verkliga balansen. Den skillnaden, som benämns som balanskraft, kan vara både positiv och negativ. I balanstjänsten ingår också balansavräkningen. I balansavräkningen sker en kontroll baserad på fysiska mätvärden och uppgifter om elhan- deln av de balansansvarigas balansutfall timme för timme. Den resulte- 85 rande balanskraften prissätts på ett sätt som beror på hur dyra åtgärder som behövts för att utföra balansregleringen. Den systemansvariga myndigheten har utarbetade standardavtal för balansavtal. Där anges de frågor som skall regleras i balansavtalen och hur dessa frågor i stort skall regleras. På grundval av detta standardavtal kommer sedan de individuella balansavtalen att utformas. Villkoren för tillhandahållande av balanstjänster syftar på detta standardavtal. För att tydliggöra hur avtal om balansansvar skall vara utformade bör en be- stämmelse om detta införas. Bestämmelsen innebär att villkoren för till- handahållande av balanstjänster skall vara objektiva och icke-diskrimine- rande. Kravet på objektivitet syftar till en rimlig fördelning av det totala av- giftsbeloppet mellan berörda kunder. Avgifterna får vara olika mellan olika kunder, men de olika avgiftsnivåerna måste någorlunda reflektera de kostnader som Svenska kraftnät har för respektive kund. Att villkoren skall vara icke-diskriminerande innebär att något osakligt gynnande av en kund på bekostnad av en annan kund inte får före- komma. I elmarknadsdirektivets artikel 23.2 anges att tillsynsmyndigheten på förhand skall fastställa eller godkänna metoder som används för att be- räkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer och för tillhanda- hållande av balanstjänster, dvs. innan metoderna träder i kraft. Direktivets bestämmelser om tillsyn över villkor för tillhandahållande av balanstjänster ger medlemsstaterna en möjlighet att välja mellan två olika tillsynssystem. Medlemsstaterna kan antingen välja ett system där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner villkoren i förväg eller ett system där tillsynsmyndigheten i förväg endast fastställer eller god- känner de metoder som företaget använder för att beräkna eller fastställa villkoren. Med hänsyn till att tillsynsmyndigheten i Sverige varken godkänner villkoren för tillhandahållande av balanstjänster eller de metoder som använts för att fastställa villkoren måste den svenska ellagstiftningen ändras för att uppfylla direktivets krav i denna del. Denna ändring kan, som ovan angetts, ske genom antingen ett system där tillsynsmyndig- heten fastställer eller godkänner villkoren för tillhandahållande av balanstjänster i förväg eller ett system där tillsynsmyndigheten i förväg endast fastställer eller godkänner metoderna för att beräkna eller fast- ställa villkoren. Vid val av tillsynsmetod gör sig i stort samma överväganden gällande som när det gäller frågan om tillsyn av överföringstariffer, se avsnitt 8.1. I detta sammanhang måste dock beaktas att förutsättningarna väsentligt skiljer sig åt för överföringstariffer och villkor i balansavtal, eftersom det endast rör sig om ett beslut som skall fattas angående villkor för balans- tjänst. Nackdelarna med att tillsynsmyndigheten fattar ett metodbeslut gör sig mot denna bakgrund inte lika starkt gällande för beslut om villkor för balanstjänst. Övervägande skäl talar därför för att införa en ordning i el- lagstiftningen där tillsynsmyndigheten skall fatta beslut varigenom vill- koren för att tillhandahålla balanstjänster skall godkännas innan dessa får 86 träda i kraft. Denna prövning omfattar endast kraven på att villkoren i balansavtalen är objektiva och icke-diskriminerande.

Det blir en uppgift för den systemansvarige att utifrån dessa krav när- mare utforma villkoren för balansavräkningen. För tillsynsmyndigheten blir uppgiften att på förhand bedöma om metoderna är utformade så att villkoren i balansavtalen blir objektiva och icke-diskriminerande. Till- synsmyndigheten skall således vid sitt godkännande begränsa prövningen till att avse om dessa förutsättningar är uppfyllda. Av rättssäkerhetsskäl bör tillsynsmyndighetens beslut kunna överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol. De övriga villkor som regleras i avtalet om balansansvar är att hänföra till rent civilrättsliga avtalsvillkor. En prövning i denna del bör därför ske på civilrättslig grund och inte av tillsynsmyndigheten. För att balansavtal som ingåtts innan den nya bestämmelsen trätt i kraft inte skall bli ogiltiga bör det införas en övergångsbestämmelse om att de balansavtal som den systemansvariga myndigheten har ingått före den 1 juli 2005 inte omfattas av bestämmelsen om godkännande under avta- lets återstående giltighetstid.

9.4

Tidsfrister för klagomål

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i ellagen om tidsfris- ter för tillsynsmyndighetens prövning av villkor för anslutning. Tillsynsmyndigheten skall normalt pröva sådana ärenden inom två månader. Myndigheten får förlänga denna tidsperiod med två månader. Om den som anhängiggjort ärendet samtycker får tidsperio- den förlängas ytterligare. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I elmarknadsdirektivets artikel 23.5 anges att varje part som har ett klagomål, mot en systemansvarig för överförings- och distributionssystem avseende de villkor, tariffer och metoder för anslutning och tillträde till nationella nät, skall kunna ge in ett sådant klagomål till en tillsynsmyndighet. När ett klagomål kommit in skall tillsynsmyndigheten, i egenskap av tvistelösande myndighet, inom två månader avgöra ärendet. Tidsperioden får förlängas med två månader om det behövs för att avgöra ärendet. Om den klagande samtycker till detta får tidsperioden förlängas ytterligare. Den svenska ellagstiftningen innehåller inte några tidsfrister inom vilka tillsynsmyndigheten skall fatta beslut efter det att ett klagomål kommit in till myndigheten. Bestämmelser om detta måste därför införas. I avsnitt 9.1 och 9.3 föreslår regeringen en ordning som innebär att metoderna för ett företags överföringstariffer skall anges i lagstiftningen respektive att tillsynsmyndigheten skall godkänna att de kriterier som ligger till grund för den systemansvariga myndighetens balansavtal leder till att avtalen är objektiva och icke-diskriminerande. Detta förfarande överensstämmer med bestämmelserna i artikel 23.24 i elmarknads- direktivet. 87 I det fall en medlemsstat väljer att införa ett system där kriterierna för avtal om balanstjänst och metoderna för bestämmande av överförings- tariffer anges direkt i lagstiftningen, medan tillsynen i övrigt sker i efter- hand, kan inte tidsfristerna i 23.5 följas. Om det skulle vara ett absolut krav att följa de angivna tidsfristerna även i dessa fall skulle det i prakti- ken innebära ett införande av bestämmande av tariffer och villkor i för- väg. Detta är inte avsikten med direktivet. De i artikel 23.5 angivna tidsfristerna kan för Sveriges del därför inte omfatta de bestämmelser i 4 kap. ellagen som reglerar nivån på över- föringstariffer. På samma grund kan inte heller tidsfristerna anses om- fatta nivån på avgifterna för tillhandahållande av balanstjänst. Reger- ingen anser därför att tillsynsmyndighetens tidsfrister inte skall omfatta dessa bestämmelser.

9.5

Preskriptionstid för överklagande av beslut om villkor för balanstjänst

Regeringens förslag: Beslut av nätmyndigheten, varigenom de metoder som har använts för att utforma avtalen om tillhandahållande av balanstjänster godkänns, skall kunna överklagas inom tre veckor från det att den som har rätt att klaga fått del av beslutet. Ett sådant beslut gäller omedelbar och skall delges enligt bestämmelserna om kungörelsedelgivning i delgivningslagen (1970:428). El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstansernas synpunkter har redovisats i avsnitt 9.1. Skälen för regeringens förslag: Av bestämmelsen i elmarknads- direktivets artikel 23.6 framgår att varje berörd part med rätt till klago- mål mot ett beslut om metoder som fattas enligt artikel 23.24 inom två månader efter offentliggörandet av beslutet, eller inom en kortare tids- period som medlemsstaterna får föreskriva, får ge in ett klagomål för behandling. Ett sådant klagomål skall inte utgöra hinder för verkställighet. I avsnitt 9.1 och 9.2 föreslår regeringen en ordning där metoder för överföringstariffer och anslutningsavgifter anges övergripande i lagstift- ningen. Detta innebär att enskilda metodbeslut inte kommer att fattas i sådana ärenden varför det inte är möjligt att införa preskriptionstid för sådana beslut. I avsnitt 9.3 föreslår regeringen däremot en ordning där Energimyn- digheten skall fatta beslut att godkänna villkor för tillhandahållande av balanstjänster. Ett sådant beslut bör gälla omedelbart. Av rättsäkerhetsskäl bör Energimyndighetens beslut om metoder kunna överklagas. Med hänsyn till målens karaktär bör prövningen ske hos allmän förvaltningsdomstol. Enligt 22 § förvaltningslagen (1986:223) får ett beslut överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. I 23 § förvaltningslagen anges vidare att ett beslut skall överklagas skriftligt och ha kommit in till den myndighet som har meddelat beslutet inom tre veckor från det att kla- ganden fick del av beslutet. 88 Det finns inte skäl att frångå förvaltningslagens ordning för överkla- gande av myndighets beslut. Den tid inom vilken tillsynsmyndighetens beslut om metoder kan överklagas bör därför vara tre veckor. Anledningen till att det i direktivets artikel 23.6 införts en tidsfrist inom vilken en tillsynsmyndighets beslut om metoder senast kan över- klagas är att det ansetts vara av stor vikt att det inte råder osäkerhet om vilken metod ett företag skall tillämpa. Eftersom klagandetiden är knuten till delfåendet av beslutet är det viktigt att berörda parter delges tillsynsmyndighetens beslut. Enligt 3 § delgivningslagen (1970:428) sker delgivning genom att myndighet som ombesörjer delgivning sänder handlingen till den sökte, och som bevis för att denne mottagit försändelsen begärs delgivnings- kvitto eller mottagningsbevis (ordinär delgivning). Delgivning med en obestämd krets personer sker, enligt 16 § delgivningslagen genom kun- görelsedelgivning. Med hänsyn till att det är av stor vikt att tiden inom vilken tillsynsmyndighetens beslut om metoder kan överklagas börjar löpa bör delgivning ske enligt bestämmelserna om kungörelsedelgivning. Enligt artikel 23.6 skall klagomål mot tillsynsmyndighetens beslut om metoder inte utgöra hinder för verkställighet. Regeringen föreslår därför att även bestämmelser om detta skall införas.

10

Offentliggörande av regler och villkor för tillhandahållande av balanstjänster

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i ellagen som ålägger den som har systemansvaret för el att offentliggöra villkoren, inklu- sive regler och avgifter, för tillhandahållande av balanstjänster. När- mare föreskrifter om offentliggörande av villkoren för dessa tjänster får meddelas av regeringen eller nätmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningen har inte föreslagit något i denna del. Remissinstanserna har inte berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Artikel 11.7 i elmarknadsdirektivet behandlar systemansvarigas regler och villkor för balansering av elsy- stemet och hur dessa regler och villkor skall vara utformade. Regeringen har utsett Svenska kraftnät att ha systemansvaret för el, dvs. att ha det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar sam- verkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Ellagen innehåller inga föreskrifter om skyldighet att offentliggöra villkoren för tillhanda- hållande av balanstjänster. Eftersom bestämmelser om detta saknas bör det införas en sådan skyldighet. Närmare föreskrifter om offentliggö- rande bör få meddelas av regeringen eller nätmyndigheten. 89

11

Huvuddragen i 

EG-förordningen om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1228/2003 om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel antogs den 26 juni 2003 och trädde i kraft den 1 juli 2004. Förordningen innehåller regler om en kompensationsmekanism mellan systemansvariga för gränsöverskridande elhandel, principer för bestäm- mande av nationella nättariffer och upplysningar om sammanlänknings- kapacitet samt principer och riktlinjer för tilldelning av tillgänglig kapa- citet på sammanlänkningsförbindelser. Förordningen innehåller också regler om undantag för nya samman- länkningar, om information till kommissionen och om påföljder samt bemyndiganden för kommissionen att utfärda riktlinjer. Förordningen är uppdelad i en ingress, 15 artiklar och en bilaga med riktlinjer. Artiklarna är i huvudsak utformade som principiella bestäm- melser som skall utfyllas med detaljerade regler i form av riktlinjer från kommissionen. I förordningens ingress återfinns vad som närmast kan sägas vara mo- tiven till förordningen. Där anges det huvudsakliga syftet vara att med förordningen upprätta en harmoniserad ram för gränsöverskridande el- handel eftersom detta inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av med- lemsstaterna. Denna ram omfattar bland annat de grundläggande princi- perna för tariffsystem och tilldelning av kapacitet i syfte att garantera effektivt tillträde till överföringssystem för gränsöverskridande handel. Vidare anges att en fungerande konkurrens på den inre marknaden förut- sätter avgifter för användningen av nät som inkluderar de sammanlänk- ande ledningarna i överföringssystemet. Artikel 1 Syfte och tillämpningsområde I artikel 1 anges förordningens syfte och tillämpningsområde. Syftet är att fastställa rättvisa regler för gränsöverskridande elhandel, och därmed stärka konkurrensen på den inre marknaden för el. Tillämpningsområdet omfattar upprättandet av en kompensationsme- kanism för gränsöverskridande flöden av el och införandet av harmonise- rade principer för avgifter för gränsöverskridande överföring och för till- delning av tillgänglig kapacitet för sammanlänkningar mellan de natio- nella överföringssystemen. Artikel 2 Definitioner I artikel 2 ges särskilda definitioner. Utöver de särskilt angivna definitio- nerna skall de definitioner tillämpas som finns artikel 2 i elmarknads- direktivet (direktiv 2003/54/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG). Med sammanlänkning avses en överföringsledning som passerar eller sträcker sig över en gräns mellan två medlemsstater och som kopplar samman medlemsstaternas nationella överföringssystem. Definitionen av 90 sammanlänkning omfattar därmed enbart utlandsförbindelser som för- binder det svenska stamnätet med överföringssystem i en annan med- lemsstat. Med tillsynsmyndigheter menas de tillsynsmyndigheter som avses i artikel 23.1 i elmarknadsdirektivet. Nätmyndigheten är utsedd att vara sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 23.1 i elmarknadsdirektivet och är således den myndighet som har tillsyn över efterlevnaden av för- ordningen. Med gränsöverskridande flöde avses ett fysiskt elflöde i en medlems- stats överföringsnät som uppkommer genom påverkan av en producent eller en konsumentverksamhet utanför medlemsstaten i fråga på dess överföringsnät. Om två eller flera medlemsstaters överföringsnät helt eller delvis ingår i en enda kontrollenhet får tillsynsmyndigheterna i de berörda medlemsstaterna besluta, beträffande de kompensationsmeka- nismer som stadgas i förordningen, att hela kontrollenheten skall anses ingå i en av de berörda medlemsstaternas överföringsnät för att inte flö- den inom kontrollenheter skall anses som gränsöverskridande flöden och ge anledning till kompensationsbetalning. Det svenska överföringssystemet ingår i sin helhet i en och samma kontrollenhet. Något beslut enligt denna bestämmelse i definitionen är således inte aktuellt. Artikel 3 Kompensationsmekanism mellan systemansvariga Artikel 3 innehåller huvudprinciperna för den kompensationsmekanism som enligt förordningen skall gälla mellan de systemansvariga för över- föringssystemen. Svenska kraftnät är systemansvarig för det svenska överföringssystemet i elmarknadsdirektivets mening. Tarifferna för överföring av el bör inte fastställas utifrån avståndet mellan producenten och konsumenten av elen. I praktiken sammanfaller inte det fysiska flödet av el med det kontraktsmässiga förhållande som råder mellan säljaren och köparen. Om en elproducent i norra Europa säljer el till en konsument i södra Europa betyder det inte att de elektro- ner som produceras i norra Europa faktiskt förflyttas från norr till söder. Snarare handlar det om ändring av elbalansen i riktning mot syd. Handel med el ger dock upphov till fysiska flöden inom och mellan överföringssystem. I praktiken innebär detta att en viss energimängd tillförs den exporterande medlemsstatens överföringssystem samtidigt som samma energimängd tas ut från den importerande medlemsstatens överföringssystem. I ett Europa där elsystemen är sammankopplade påverkar elexporten inte bara näten i de exporterande och importerande länderna. Varje över- föring kan ge upphov till elflöden även i länder där det inte förs el till eller tas ut el från deras elsystem. Detta kan vara fallet när det rör sig om transaktioner mellan två länder som inte gränsar till varandra, dvs. när "direktvägen" till konsumenten måste gå via överföringssystemet i ett tredje land. Beroende på de fysikaliska lagar som bestämmer hur elen "uppträder" i nätet, kan exportöverföringar också ofta ge upphov till fysiska flöden i länder som inte ingår i elens teoretiska direktväg. Sådana elflöden kallas ofta loop-flows eller parallel-flows.

91 På en avreglerad, konkurrensutsatt marknad måste systemansvariga kompenseras för de kostnader som uppstår vid sådana elflöden. Annars skulle användarna av detta nät vara tvungna att stå för kostnaderna, trots det faktum att elflödena helt och hållet uppkommit beroende på mark- nadsaktörer som befinner sig i andra överföringssystemområden. Mot bakgrund av detta innehåller förordningen en kompensations- mekanism som baseras på följande tre delar.

1.

Rätt till kompensation: Systemansvariga skall kompenseras för kostnader som uppkommer på grund av att gränsöverskridande flöden går via deras nät.

2.

Regler för att fastställa de kostnader som uppkommer beroende på överföringar: Även om kompensation för sådana kostnader är nödvändig, måste man samtidigt se till att denna motsvarar de faktiska kostnaderna. De kostnader som uppkommer vid sådana gränsöverskridande elflöden måste fastställas noggrant så att man undviker omotiverade vinster och orimliga överföringskostnader. För att systemet verkligen skall åter- spegla kostnaderna skall de fördelar som uppkommer tack vare överfö- ringarna också tas med i beräkningen, t.ex. när gränsöverskridande elflö- den bidrar till en allmän stabilisering av ett nationellt nät.

3.

Lämpliga metoder för att finansiera kompensationen: I detta sam- manhang måste man beakta att överföringar orsakas av export och import av el. Bortsett från extremfall är det ännu inte tekniskt möjligt att fast- ställa om och i vilken utsträckning exportörer eller importörer ger upp- hov till överföringar. Därför innehåller förordningen ingen mekanism varigenom enskilda exportörer eller importörer hålls direkt ansvariga för överföringsflöden. I stället fastställs att de systemansvariga för över- föringssystem från vilka överföringarna utgår, eller de systemansvariga för överföringssystem där flödena slutar, skall betala kompensation.

Kommissionen skall med regelbundna mellanrum fatta beslut om dessa kompensationer. Den svenska lagstiftningen på området innehåller inte någon egentlig reglering av ekonomisk kompensation mellan systemansvariga utöver den som nämns i avsnitt 11.3.4. Svenska kraftnät är systemansvarig för det svenska överföringsnätet. Svenska kraftnät är medlem i European Transmission System Operators (ETSO). Medlemmarna i ETSO tilläm- par för närvarande en frivillig kompensationsmekanism. Ellagens regler syftar i första hand till att möjliggöra att hänsyn kan tas till kostnader med anledning av detta frivilliga samarbete vid bestämmandet av stam- nätstariffen. Artikel 4 Avgifter för tillträde till nät I artikel 4 anges principerna för hur nättariffer skall utformas. Tarifferna skall medge insyn, beakta behovet av nätsäkerhet och spegla de faktiska kostnaderna i den utsträckning som dessa kostnader motsva- ras av de kostnader som effektiva och strukturellt jämförbara nätoperatö- rer har. Tarifferna skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt. Tariff- erna får inte vara avståndsrelaterade. Nivån på nätavgifter bestäms av flera faktorer, exempelvis hur det nationella tariffsystemet är uppbyggt, principerna för kostnadsberäkning och givetvis särskiljande drag i de nationella näten. 92 En viktig del i uppbyggnaden av nationella tariffsystem, när det rör sig om gränsöverskridande elhandel, är hur stor del av tariffen som läggs på produktion respektive hur stor del som läggs på förbrukning. Enligt för- ordningen skall därför nätkostnaderna huvudsakligen täckas genom avgifter på förbrukningen. En mindre del av de totala kostnader som nät- användarna skall betala kan tas ut som avgifter på produktionen. På så vis kan platsindikerande signaler ingå i tariffsystemet, vilket gör det möjligt att indikera vilka områden som är mest eller minst lämpade för nya produktionsanläggningar, beroende t.ex. på lokala skillnader i nätförluster och överbelastningar på nätet. I förordningen fastställs att nättarifferna skall vara utformade så att de innehåller dessa platsindike- rande signaler. I förordningen anges vidare att de betalningar och intäkter som upp- kommer genom kompensationsmekanismen för överföringar skall beak- tas när avgifterna fastställs. Under förutsättning att nättarifferna innehåller lämpliga och effektiva platsindikerande signaler skall de avgifter som tas ut av producenter och konsumenter för tillträde till nät tillämpas oberoende av elens destina- tions- respektive ursprungsländer på det sätt som dessa anges i det bak- omliggande handelsavtalet. Detta får inte påverka de avgifter för export och import som uppkommer från den hantering av överkapacitet som avses i artikel 6. Någon särskild avgift för enskild deklarerad eltransit får inte tas ut. De svenska bestämmelserna om nättariffer finns i 4 kap. ellagen. En- ligt huvudregeln skall nättariffer vara utformade så att nätkoncessions- havarens samlade intäkter från nätverksamheten är skäliga i förhållande till dels de objektiva förutsättningarna att bedriva nätverksamheten, dels nätkoncessionshavarens sätt att bedriva nätverksamheten. Nättariffer skall vara utformade på sakliga grunder. Ellagen innehåller särskilda regler för nättariffer för ledningar med en spänning om 220 kilovolt eller däröver (stamledningar). Vid skälighets- bedömningen av dessa tariffer skall de beräknade kostnaderna för den prestation som nätkoncessionshavaren är skyldig att utföra och nätkon- cessionshavarens sätt att utföra prestationen bedömas samlat för nätkon- cessionshavarens samtliga ledningar i landet med undantag för utlands- förbindelserna. Tariffen får utformas med hänsyn till var på nätkonces- sionshavarens ledningsnät en anslutningspunkt är belägen. Om nätkoncessionshavaren har systemansvaret för el skall den del av verksamheten som inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori anses ingå i nätverksamheten. Enligt ellagen gäller också att om en innehavare av nätkoncession för stamledning deltar i ett europeiskt samarbete som syftar till att utveckla och vidmakthålla en fungerande europeisk marknad för el, skall den verksamheten anses ingå i nätverksamheten. Denna bestämmelse torde inte omfatta den kompensationsmekanism som införs genom förord- ningen. Att man vid bestämmandet av stamnätstariffen skall ta hänsyn till resultatet av kompensationsmekanismen följer i stället direkt av artikel 4. Tarifferna skall utformas så att betald anslutningsavgift ger rätt att an- vända det elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbin- delserna. 93 Regeringen får dock föreskriva att betald anslutningsavgift ger rätt att använda även utlandsförbindelserna till ett eller flera länder. Om så skett skall, i fråga om de utlandsförbindelser som omfattas av föreskriften, de beräknade kostnaderna för den prestation som nätkoncessionshavaren är skyldig att utföra och nätkoncessionshavarens sätt att utföra prestationen omfattas av den skälighetsbedömning som görs avseende nätkonces- sionshavarens samtliga ledningar i landet. Förordningens regler om avgifter för tillträde till nät torde innebära att några särskilda nätavgifter för import och export av el mellan medlems- staterna inte får tas ut förutsatt att de nationella överföringstarifferna in- nehåller lämpliga och effektiva platsindikerande signaler. Kostnader med anledning av de fysiska flöden av el som dessa affärer orsakar i över- föringssystemen skall i stället kompenseras mellan de systemansvariga och tas ut av producenter och konsumenter i den allmänna avgiften för tillträde till det nationella nätet. Regeringen har möjlighet att föreskriva att betald anslutningsavgift ger rätt att använda de utlandsförbindelser som förbinder det svenska stam- nätet med överföringssystem i andra medlemsstater. Sådana föreskrifter har redan utfärdats beträffande utlandsförbindelserna mellan Sverige, Norge, Danmark och Finland. Artikel 5 Upplysningar om sammanlänkningskapacitet Artikel 5 innehåller regler om utbyte av driftinformation mellan system- ansvariga, offentliggörande av driftsäkerhets- och planeringskriterier samt tillgänglig kapacitet och normerna för dess beräknande. Informationsutbyte och samarbete mellan systemansvariga är mycket viktigt. De systemansvariga måste i förväg veta vilka flöden de kan för- vänta på sina nät. Enligt förordningen (artikel 5.1) skall de systemansva- riga införa en mekanism för samordning och informationsutbyte. För att man skall kunna utnyttja den tillgängliga sammanlänknings- kapaciteten på ett optimalt sätt, måste information om denna göras till- gänglig för marknadsaktörerna. För närvarande offentliggörs vinter- och sommarvärden för överföringskapaciteterna för sammanlänkningarna i det kontinentala Europa. Kapaciteterna måste offentliggöras mer regelbundet för att man skall kunna utnyttja de tillgängliga kapaciteterna optimalt, helst vid flera till- fällen före den dag då transport skall ske, och därför finns krav på det i artikel 5.3. Vidare innehåller förordningen en skyldighet för de systemansvariga att offentliggöra sina säkerhetsnormer samt drifts- och planeringsnormer så att det råder full insyn i de metoder som de systemansvariga använder för att fastställa hur mycket ledig kapacitet som finns (artikel 5.2). Tillsynsmyndigheterna skall godkänna den allmänna plan för beräk- ning av den sammanlagda överföringskapaciteten och säkerhetsmargi- nalen för överföringen som skall offentliggöras. Som tidigare angetts i avsnittet om artikel 2 är nätmyndigheten utsedd att vara en sådan till- synsmyndighet som avses i artikel 23.1 i elmarknadsdirektivet och är således den myndighet som enligt förordningen skall godkänna den all- männa planen. 94 Artikel 5 riktar sig till de systemansvariga för överföringsnäten. Den svenska ellagstiftningens regler om Svenska kraftnäts lämnande av information avser i huvudsak s.k. avräkningsinformation och berör inte de områden som regleras i artikel 5. Svenska kraftnät uppfyller dock redan i dag kraven i artikel 5 genom samarbetet med de övriga nordiska systemansvariga företagen, bl.a. i den gemensamma organisationen Nordel och den nordiska elbörsen, Nord Pool ASA. I den svenska lagstiftningen finns i dag inget krav på att Energi- myndigheten skall godkänna Svenska kraftnäts driftsäkerhetskriterier. Artikel 6 Hantering av överbelastning Artikel 6 innehåller allmänna principer om hantering av överbelastning. Överbelastning i näten skall åtgärdas genom icke-diskriminerande, marknadsbaserade lösningar som ger effektiva ekonomiska signaler till de berörda marknadsdeltagarna och de systemansvariga. Begränsning av handel skall undvikas och maximal kapacitet skall ställas till marknads- aktörernas förfogande. De marknadsaktörer som blivit tilldelade kapacitet men inte avser att nyttja den skall i god tid informera de systemansvariga om detta. Inkomster från tilldelning av sammanlänkning skall användas för att garantera den faktiska tillgängligheten hos den tilldelade kapaciteten eller till nätverksinvesteringar som bevarar eller ökar sammanlänknings- kapaciteten. Inkomsten kan användas som en inkomst som skall beaktas av tillsynsmyndigheterna när dessa godkänner metoderna för beräkning av tariffer eller för att bedöma huruvida tariffer bör ändras. Marknadsdeltagare som fått sig tilldelad kapacitet skall, med undantag för force majeure, kompenseras om denna skulle begränsas. I Svenska kraftnäts systemansvar ligger enligt ellagen det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Ellagen ger den systemansvariga myndigheten rätt att, i den utsträck- ning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra elprodu- center att, mot marknadsmässig ersättning, öka eller minska produktio- nen av el. Om systemansvaret inte kan utövas genom sådana åtgärder, får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra den som har nätkoncession att begränsa eller avbryta överföring av el till elanvändare. Några uttryckliga regler om hur begränsningar i överföringsnät skall hanteras finns dock inte i den svenska ellagstiftningen. Inte heller finns några särskilda regler om hur inkomster från denna hantering skall användas. Svenska kraftnät tillämpar ett förfarande som kallas motköp eller mot- handel för att häva överföringsbegränsningar i stamnätet. Förfarandet kan kort sägas innebära att Svenska kraftnät betalar producenter på ömse sidor om en begränsning för att dessa skall öka respektive minska sin el- produktion. Kostnaderna för detta förfarande finansieras genom stam- nätstariffen. Vid begränsningar i överföringen till andra länder tillämpas där så är möjligt så kallad marknadsdelning genom inrättandet av prisområden på 95 den nordiska elbörsen. Detta system är ett effektivt och öppet sätt att hantera problemet med begränsad överföringskapacitet. Begränsningar av överföring till länder som inte omfattas av den nor- diska elbörsens verksamhet, för närvarande Polen och Tyskland, regleras i första hand i avtal mellan Svenska kraftnät och SwePol Link AB och Baltic Cable AB i deras egenskap av innehavare av utlandsförbindelserna till Polen och Tyskland. Artikel 7 Nya sammanlänkningar Om vissa villkor är uppfyllda får enligt artikel 7 nya likströmslänkar på begäran undantas från bestämmelserna i artikel 6.6 (inkomster från kapa- citetsfördelning), artikel 20 (tillträde för tredje part) och artikel 23.2-23.4 (tillsyn över nättariffer) i elmarknadsdirektivet. Bestämmelsen kan i un- dantagsfall tillämpas på växelströmsförbindelser och väsentliga kapaci- tetsökningar i befintliga förbindelser. Det är tillsynsmyndigheten som får besluta om undantag. Medlems- staterna får emellertid föreskriva att när ett formellt beslut om undantag skall fattas tillsynsmyndigheterna skall överlämna ett yttrande till den berörda myndigheten i medlemsstaten. När undantag beviljas, skall det övervägas om villkor måste anges för undantagets varaktighet och för icke-diskriminerande tillträde till sam- manlänkningen. I samband med att ett undantag beviljas får den behöriga myndigheten godkänna eller fastställa reglerna eller mekanismerna för hantering och tilldelning av kapacitet. Beslutet om undantag skall omedelbart anmälas till kommissionen av den behöriga myndigheten tillsammans med alla relevanta upplysningar om beslutet. Kommissionen får kräva att den berörda tillsynsmyndig- heten eller medlemsstaten ändrar eller återkallar beslutet att bevilja ett undantag. Nätkoncession för utlandsförbindelser meddelas enligt ellagen av re- geringen. En grundläggande regel i den svenska ellagstiftningen är att den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra el för annans räkning. Den som är ansluten till en ledning har rätt att få el överförd på det nationella elsystemet, dvs. att mata in eller ta ut el. Betald nättariff i Sverige ger även tillträde till de utlandsförbindelser regeringen förordnat om. För tillträde till de övriga utlandsförbindelserna krävs ett särskilt medgivande av nätinnehavaren. Tillsynen över efterlevnaden av dessa bestämmelser utövas av nätmyndigheten (Statens energimyndighet). Den svenska ellagstiftningen innehåller inga bestämmelser om indivi- duella undantag från dessa grundläggande bestämmelser. EG:s förordning innebär att sådana undantag är möjliga från och med den 1 juli 2004. Artikel 8 Riktlinjer Förordningens regler är allmänt hållna ramregler. Närmare bestämmelser skall fastställas genom riktlinjer som måste överensstämma med princi- perna i förordningen. Riktlinjerna kan antas och ändras av kommissionen efter handläggning i en föreskrivande kommitté som består av experter från medlemsstaterna och som inrättats i enlighet med rådets beslut 1999/468 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kom- 96 missionens genomförandebefogenheter (kommittéförfarande) för att säkerställa att medlemsstaterna deltar i detta arbete. I fråga om det system för kompensation mellan systemansvariga som avses i artikel 3 skall riktlinjer antas för

de exakta detaljerna i de metoder som används för att bestämma gränsöverskridande flöden och hur mycket el som exporteras och importeras,

metoden för att fastställa de kostnader som uppkommer för att över- föra gränsöverskridande flöden,

förfarandet för att fastställa vilka systemansvariga som måste betala kompensation för gränsöverskridande elflöden,

detaljerna i det betalningsförfarande som skall följas inom systemet för kompensation mellan systemansvariga och fastställande av den första period då kompensation skall betalas efter det att förordningen trätt i kraft, samt

deltagande från nationella system som är sammankopplade via likströmsledningar i systemet för kompensation mellan systemansvariga.

I fråga om de nationella tariffsystem som avses i artikel 4 skall riktlinjer antas för harmoniseringen av de bakomliggande principerna för fastställande av nättariffer för producenter och konsumenter (belastning) som tillämpas inom ramen för nationella tariffsystem, bland annat för att sörja för lämpliga och effektiva harmoniserade platsindikerande signaler på europeisk nivå. Kommissionen skall vid behov ändra de riktlinjer om förvaltning och tilldelning av tillgänglig transferkapacitet i sammanlänkningar mellan nationella system som anges i förordningens bilaga, särskilt för att inklu- dera detaljerade riktlinjer för alla kapacitetstilldelningsmetoder som tillämpas i praktiken. I samband med sådana ändringar skall man vid behov fastställa sådana allmänna regler om minimikrav på säkerhet och driftsnormer för användning och drift av nätet som avses i artikel 5. Artikel 9 Tillsynsmyndigheter Enligt artikel 9 skall tillsynsmyndigheterna säkerställa att förordningen och de riktlinjer som antagits med stöd av förordningen uppfylls när de utför sina uppgifter. För att uppfylla syftena med förordningen skall de samarbeta med varandra och med kommissionen. Artikel 10 Information och sekretess Enligt artikel 10 skall medlemsstaterna och tillsynsmyndigheterna på begäran förse Europeiska kommissionen med all information som behövs för det ändamål som avses i artikel 3.4 och artikel 8. Kommissionen behöver ha tillgång till information och uppgifter som är relevanta för antagandet av riktlinjer och för beslut om de kompensa- tionsbetalningar som skall göras för överföringar mellan systemansva- riga. Kommissionen skall också kunna få all nödvändig information direkt från de berörda företagen i de fall det är nödvändigt för att kom- missionen skall kunna uppfylla sina förpliktelser enligt förordningen. Vidare skall tillsynsmyndigheterna regelbundet lämna information om de kostnader som faktiskt uppkommit för de systemansvariga för över- föringsnäten samt lämna uppgifter och all relevant information som hör 97 samman med de verkliga flödena hos de systemansvariga för överfö- ringsnäten och kostnaderna i nätet. Kommissionen får inte röja information som den fått med stöd av för- ordningen och som omfattas av tystnadsplikt. Artikel 11 Medlemsstaterna får besluta om mer detaljerade åtgärder Förordningen påverkar inte medlemsstaternas rätt att behålla eller införa åtgärder som innehåller mer detaljerade bestämmelser än de som anges i förordningen och i riktlinjerna (artikel 11). Den svenska lagstiftningen innehåller på vissa områden mer detalje- rade regler än förordningen. De reglerna behöver inte ändras. Artikel 12 Påföljder Enligt artikel 12 skall medlemsstaterna fastställa regler för påföljder vid överträdelse av bestämmelserna i förordningen. Medlemsstaterna skall vidare vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att be- stämmelserna följs. Påföljderna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

Kommissionen får genom beslut ålägga ett företag böter upp till högst

en procent av företagets totala omsättning under det föregående verk-

samhetsåret, om företaget uppsåtligen eller av vårdslöshet har lämnat

felaktig, ofullständig eller vilseledande information som svar på en begä-

ran som gjorts enligt artikel 10.3 eller om företaget inte lämnar informa-

tion inom den tidsfrist som fastställts genom ett beslut som antagits med

stöd av artikel 10.5 första stycket. Bötesbeloppets storlek skall fastställas

med hänsyn till allvaret i underlåtelsen.

De nationella påföljderna och kommissionens beslut om böter skall

inte betraktas som straffrättsliga.

Ellagen innehåller inga bestämmelser om påföljder som kan tillämpas

vid överträdelse av förordningen. EG-förordningens bestämmelser riktar

sig nästan uteslutande till de systemansvariga för överföringsnäten. I

Sverige är detta Svenska kraftnät. Svenska kraftnäts verksamhet som

aktör på elmarknaden står under Energimyndighetens och Konkurrens-

verkets tillsyn. I sin egenskap av statlig myndighet står Svenska kraftnät

också under Justitiekanslerns och Riksdagens ombudsmäns tillsyn. De

sanktioner som dessa instanser kan göra gällande gentemot Svenska

kraftnät torde vara tillräckliga för att säkerställa att förordningens be-

stämmelser efterlevs. Regeringen bedömer därför att någon åtgärd inte

behöver vidtas med anledning av artikel 12.

Artikel 13 Kommitté

Enligt artikel 13 skall kommissionen biträdas av en kommitté där med-

lemsstaterna är representerade. Kommittén skall vid beslut enligt artikel

7.5 fungera som rådgivande och i övrigt som föreskrivande.

I en föreskrivande kommitté har kommissionen ordförandeposten men

saknar rösträtt. Det är kommissionen som lägger fram förslagen inför

kommittén som har att yttra sig över förslagen genom majoritetsbeslut.

Skulle kommittén inte acceptera förslaget skall kommissionen lämna ett

förslag till rådet samt informera Europaparlamentet. Parlamentet har då

möjlighet att yttra sig till rådet.

98

Rådet kan genom beslut med kvalificerad majoritet anta eller motsätta

sig kommissionens förslag. Har rådet inte fattat beslut inom tre månader

kan kommissionen anta förslaget.

Kommittén skall själv anta sin arbetsordning.

Artikel 14 Kommissionens rapport

Enligt artikel 14 skall kommissionen se över genomförandet av förord-

ningen och inom tre år efter det att förordningen har trätt i kraft lämna en

rapport till Europaparlamentet och rådet om de erfarenheter som gjorts.

Det skall i synnerhet undersökas i vilken utsträckning det genom förord-

ningen har kunnat uppnås att villkoren för tillträde till nät för gränsöver-

skridande utbyte av el är icke-diskriminerande och återspeglar kostna-

derna samt bidrar till kundernas valfrihet på en väl fungerande inre

marknad och till långsiktig försörjningstrygghet, och även i vilken ut-

sträckning effektiva platsindikerande signaler har inrättats. Vid behov

skall rapporten åtföljas av lämpliga förslag eller rekommendationer.

Artikel 15 Ikraftträdande

Förordningen har trätt i kraft. Den skall tillämpas från och med den 1 juli

2004. Den är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlems-

stater.

Bilagan till förordningen

I en bilaga till förordningen stadgas riktlinjer för de systemansvarigas

hantering av överföringskapacitet mellan ländernas elsystem.

De metoder för hantering av överbelastningar som medlemsstaterna

infört skall enligt riktlinjerna hantera kortsiktiga överbelastningar på ett

ekonomiskt sätt samtidigt som investeringar i effektiva nät och

produktion på rätt plats uppmuntras.

De systemansvariga, eller medlemsstaterna, skall tillhandahålla icke-

diskriminerande och öppna normer som beskriver de metoder för han-

tering av överbelastningar de kommer att tillämpa vid vissa förhållanden.

Dessa normer tillsammans med säkerhetsnormer skall beskrivas i doku-

ment som är tillgängliga för allmänheten.

Olika behandling av olika typer av gränsöverskridande transaktioner

skall minimeras när man utarbetar regler för specifika metoder för han-

tering av överbelastning. Metoden för att tilldela knapp överföringskapa-

citet måste vara tydlig. Det måste kunna visas att eventuella skillnader i

hur överföringar behandlas inte snedvrider konkurrensen eller hindrar

utvecklingen av den.

Prissignaler som är ett resultat av systemen för hantering av över-

belastning skall vara riktningsgivande.

De systemansvariga skall erbjuda marknaden överföringskapacitet som

är så stabil som möjligt. En rimlig del av kapaciteten får erbjudas mark-

naden under stegvis mindre stabila villkor, men de exakta villkoren för

gränsöverskridande transporter skall ständigt vara tillgängliga för mark-

nadsaktörerna.

Nationella tillsynsmyndigheter skall säkerställa att det inte sker någon

ensidig utformning av förfaranden för hantering av överbelastningar som

i högre utsträckning påverkar effektflöden i inblandade nät.

99

Slutligen finns bestämmelser om långtidskontrakt, systemansvarigas tillhandahållande av information, principer för metoder för hantering av överbelastning samt riktlinjer för explicita auktioner. 12 Beslut om undantag Regeringens förslag: Ärenden om undantag enligt artikel 7.13 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel prövas av regeringen. Ett sådant ärende skall utredas av nät- myndigheten som med eget yttrande överlämnar ärendet till reger- ingen för prövning. Nätmyndigheten skall offentliggöra sitt yttrande. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som angetts i kapitel 11.3.7 har medlemsstaterna rätt att föreskriva att beslut om undantag enligt artikel 7 i EG:s förordning om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel skall fattas av en behörig myndighet efter yttrande från till- synsmyndigheten. En begäran om undantag för nya utlandsförbindelser enligt artikel 7 kommer naturligen att aktualiseras i samband med att ansökan om nät- koncession för utlandsförbindelsen ges in. Beslut om en sådan konces- sion fattas av regeringen. Det är lämpligt att regeringen också prövar en begäran om undantag enligt artikel 7. En bestämmelse av denna innebörd bör därför införas i ellagen. I likhet med vad som gäller vid ansökan om koncession för utlands- förbindelse bör en begäran om undantag ges in till Energimyndigheten som inledningsvis handlägger ärendet för att sedan tillsammans med sitt yttrande överlämna det till regeringen för beslut. 13 Huvuddragen i naturgasmarknadsdirektivet Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphörande av direk- tiv 98/30/EG (naturgasmarknadsdirektivet) antogs den 26 juni 2003. Naturgasmarknadsdirektivet innehåller dels kvantitativa ändringar om en ökad marknadsöppning och ett utvidgat tillämpningsområde, dels kvalitativa ändringar om rättslig åtskillnad för systemoperatörer för transmission och distribution, krav på särredovisning, regler för tillträde till transmissions- och distributionssystemen samt inrättande av en själv- ständig tillsynsmyndighet som i förväg godkänner åtminstone metoderna för tariffsättning. Direktivet innehåller också nyheter som gäller allmän- nyttiga tjänster, skydd för kunder, försörjningstrygghet och rapportering. Direktivet innehåller, förutom de här angivna huvudpunkterna, ett om- fattande och detaljerat regelverk. 100 Här (avsnitt 13.113.7) görs en sammanfattande beskrivning av natur- gasmarknadsdirektivet och bedömningar av om det behövs åtgärder för att genomföra de olika artiklarna i svensk rätt. I direktivets ingress anges ett antal mål. Det övergripande målet är att skapa en fullständigt fungerade inre marknad för naturgas där rättvis konkurrens råder (punkten 30). Viktiga mål blir därför rätten till tillträde till nät och lagring på icke-diskriminerande och transparenta grunder och till rimliga priser (punkterna 6 och 7), att systemen för distribution och överföring av naturgas bedrivs i separata juridiska personer när vertikalt integrerade företag existerar samt att ett icke-diskriminerande beslutsför- farande säkerställs genom organisatoriska åtgärder avseende de ansvariga beslutsfattarnas oberoende (punkten 10). En fungerande marknad förut- sätter mer homogena villkor, samma grad av berättigande (punkten 12) och en effektiv tillsyn som garanterar icke-diskriminerande tillträde till näten (punkterna 13) samt en harmonisering av tarifftillsynen mellan de olika medlemsstaternas tillsynsmyndigheter (punkten 16). Ett grund- läggande mål är att alla naturgaskunder fritt skall kunna byta leverantör genom ett stegvis öppnande av marknaden (punkterna 18 och 19). Lag- ringsmöjligheter är väsentliga (punkten 21). Kunderna skall informeras om sin rätt att få tillgång till naturgasförsörjning av en bestämd kvalitet till och till överkomliga priser (punkten 26).

13.1

Kapitel I Räckvidd och definitioner

Regeringens bedömning: Tillämpningsområdet för naturgaslagen (2000:599) behöver utvidgas till att under vissa förutsättningar avse även liquefied natural gas (LNG), biogas och gas från biomassa och andra typer av gas. Kapitel I, Räckvidd och definitioner, innehåller två artiklar. Artikel 1 anger direktivets omfattning. I artikelns första punkt sägs att det i direktivet fastställs gemensamma regler för överföring, distribution, leverans och lagring av naturgas. Detta preciseras på så sätt att det anges att direktivet innehåller regler för naturgassektorns organisation och funktion, tillträde till marknaden, och de kriterier och förfaranden som skall tillämpas vid beviljande av tillstånd för överföring, distribution, leverans och lagring av naturgas samt drift av system. Enligt artikelns andra punkt skall de bestämmelser som fastställs i direktivet för naturgas, inbegripet liquefied natural gas (LNG), även gälla biogas och gas från biomassa och andra typer av gas om det är tekniskt möjligt och säkert att föra in dessa gaser i och transportera dem genom systemet för naturgas. Av första kapitlet i naturgaslagen (2000:599) framgår att lagen inne- håller bestämmelser om naturgasledningar, naturgaslager samt om handel med naturgas i vissa fall. Vidare innehåller kapitlet ett antal definitioner. Av lagens angivna tillämpningsområde, med tillhörande definitioner, följer att lagens bestämmelser endast är tillämpliga på naturgas. För att genomföra direktivet krävs därför att omfattningen av lagens tillämp- ningsområde utvidgas till att avse även LNG, biogas och gas från bio- massa eller andra typer av gas om det är tekniskt möjligt och säkert att 101 föra in dessa gaser i och transportera dem genom systemet för naturgas. Denna fråga behandlas närmare i kapitel 14. Artikel 2 innehåller 33 definitioner.

13.2

Kapitel II Allmänna regler för sektorns organisation

Regeringens bedömning: Direktivets principer för tillhandahållande

av allmännyttiga tjänster är uppfyllda genom de regler som följer av

naturgaslagen (2000:599). Naturgasföretag bör inte åläggas skyldighet

att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.

Den svenska lagstiftningen uppfyller inte direktivets krav om att

skydda slutförbrukare mot att få sina leveranser av gas avstängda.

Ingen lagstiftningsåtgärd behövs för att genomföra direktivets krav

om mekanismer för tvistelösning eller för att tillförsäkra konsumenter

allmän information och klara och begripliga avtalsvillkor.

Det behöver inte införas några bestämmelser om anvisning av gas-

leverantör, men regeringen avser att återkomma i den frågan. Det

behövs inte heller någon särskild lagstiftningsåtgärd med anledning av

det som i direktivet sägs om lämpliga åtgärder för att uppnå målen för

social och ekonomisk sammanhållning samt miljöskydd.

Något undantag från bestämmelserna om tillståndsförfarande för

naturgasföretag är inte aktuellt. Direktivets bestämmelser om själva

tillståndsförfarandet för naturgasanläggningar föranleder inte några

ändringar i den svenska lagstiftningen.

I fråga om övervakning av försörjningstryggheten behöver det upp-

drag som Energimyndigheten redan har kompletteras så att övervak-

ningen omfattar alla de frågor som är specificerade i direktivet. Någon

lagstiftningsåtgärd behövs inte.

Det som i direktivet sägs om tekniska regler uppfylls genom före-

skrifter som Sprängämnesinspektionen har utfärdat.

Kapitel II, Allmänna regler för organisationen av sektorn, omfattar

artiklarna 36.

Principerna för tillhandahållande av allmännyttiga tjänster

Artikel 3 innehåller bestämmelser om skyldighet att tillhandahålla all-

männyttiga tjänster och konsumentskydd.

I första punkten anges den grundläggande regeln att medlemsstaterna

skall se till att naturgasföretag drivs i enlighet med principerna i direkti-

vet för att uppnå en konkurrensutsatt och hållbar naturgasmarknad. Vi-

dare sägs att det inte får ske någon diskriminerande åtskillnad mellan

naturgasföretagen när det gäller rättigheter och skyldigheter.

De regler som följer av den svenska naturgaslagen innebär att princi-

perna i direktivet är uppfyllda.

Skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster

Enligt artikel 3 andra punkten får medlemsstaterna i det allmänna ekono-

miska intresset ålägga naturgasföretag skyldighet att tillhandahålla all-

männyttiga tjänster. Skyldigheterna kan avse tillförlitlighet, inbegripet

försörjningstrygghet, leveransernas regelbundenhet, kvalitet och pris

samt miljöskydd, inbegripet energieffektivitet och klimatskydd.

102

Om naturgasföretag åläggs skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga

tjänster måste det ske med beaktande fullt ut av tillämpliga bestämmelser

i EG-fördraget, särskilt artikel 86. Artikel 86 innebär att en medlemsstat,

som ålägger företag att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, inte får

åsidosätta fördragets konkurrensregler, dvs. artiklarna 8189. Ett sådant

åsidosättande får dock ske om det i princip är helt omöjligt att utföra den

allmännyttiga tjänsten utan att bryta mot fördragets konkurrensregler.

Enligt direktivet skall ålägganden att tillhandahålla allmännyttiga

tjänster vara klart definierade, öppna, icke-diskriminerande och kontrol-

lerbara. När det gäller försörjningstrygghet och uppfyllandet av miljö-

mål, inbegripet energieffektivitet, får medlemsstaterna införa långtids-

planering. Hänsyn skall då tas till att tredje part kan komma att ansöka

om tillträde till systemet.

Direktivet innebär inte att medlemsstaterna måste ålägga naturgas-

företag skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Regeringen

har tidigare i propositionen Ny naturgaslag (prop. 1999/2000:72) gjort

bedömningen att naturgasföretag inte bör åläggas att tillhandahålla all-

männyttiga tjänster. Regeringen gör ingen annan bedömning nu. Genom-

förandet av direktivet föranleder därför ingen åtgärd i denna del.

Åtgärder för att skydda slutförbrukare

Enligt artikel 3 tredje punkten skall medlemsstaterna vidta lämpliga åt-

gärder för att skydda slutförbrukare och för att garantera ett starkt kon-

sumentskydd. Medlemsstaterna skall särskilt se till att utsatta förbrukare

får tillräckligt skydd, inbegripet lämpliga åtgärder för att hjälpa dem att

undvika att få sina leveranser avstängda. Medlemsstaterna får vidta

lämpliga åtgärder för att skydda kunder i avlägsna områden som är an-

slutna till gassystemet. Medlemsstaterna får i detta syfte utse en anvisad

gasleverantör för kunder som är anslutna till gassystemet. De skall

garantera en hög konsumentskyddsnivå, särskilt i form av klara och

begripliga allmänna avtalsvillkor, allmän information och mekanismer

för tvistelösning. Medlemsstaterna skall se till att berättigade kunder i

praktiken kan byta till en ny leverantör. Åtminstone för hushållskunder

skall åtgärderna omfatta de konsumentskyddsåtgärder som anges i direk-

tivets bilaga A (där det bl.a. sägs att det i konsumentens avtal med natur-

gasleverantören skall anges leverantörens namn och adress, de tjänster

som tillhandahålls och tjänsternas kvalitet, tidpunkt för den ursprungliga

uppkopplingen, hur man får information om bl.a. aktuella tariffer och

underhållskostnader samt avtalets löptid och hur avtalet och tjänsterna

förlängs eller sägs upp).

Den svenska konsumentlagstiftningen innehåller bestämmelser som är

tillämpliga på naturgasmarknaden. Konsumentköplagen (1990:932),

lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden samt lagen

(2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljnings-

avtal gäller bl.a. när ett naturgasföretag säljer naturgas till en konsument

eller i övrigt ingår vissa närmare angivna avtal som är relaterade till för-

säljning av naturgas.

Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller däremot inte några sär-

skilda bestämmelser till skydd för konsumenter. Detta till skillnad från

ellagen (1997:857) som särskilt reglerar överföring och leverans av el till

konsumenter. Dessa bestämmelser finns främst i 11 kap. ellagen och har

103

tillkommit för att skydda konsumenterna mot att elföretagen bl.a. inte oskäligt avbryter överföringen av el. Även 8 kap. 5 § ellagen innehåller bestämmelser som reglerar elleverantörernas skyldighet att fortsätta att leverera el till alla elanvändare. En elleverantör får således bara upphöra att leverera el om elanvändaren slutar att ta ut el, om någon annan elleve- rantör börjar leverera el till elanvändaren, om överföringen av el får avbrytas enligt bestämmelserna i 11 kap. ellagen eller om överföringen enligt avtal får brytas på grund av att elanvändaren har försummat sina skyldigheter gentemot elleverantören. Ellagen innehåller även bestäm- melser (8 kap. 8 §) om att en elanvändare, som saknar elleverantör, av berörd innehavare av nätkoncession skall anvisas en elleverantör. Varken den svenska konsumentlagstiftningen eller naturgaslagstift- ningen innehåller bestämmelser som skyddar slutförbrukare mot att få sina leveranser av gas avstängda. Den svenska lagstiftningen kan därför inte sägas uppfylla direktivets krav i denna del. Det bör därför införas bestämmelser med denna innebörd i den svenska lagstiftningen. Mer om denna fråga i avsnitt 16. I fråga om att garantera en hög konsumentskyddsnivå med klara och begripliga allmänna avtalsvillkor, allmän information, mekanismer för tvistelösning samt de konsumentskyddsåtgärder som anges i direktivets bilaga A kan följande sägas. Bestämmelser om tillsyn m.m. finns i 6 kap. naturgaslagen. Där fram- går att den myndighet som regeringen bestämmer (Energimyndigheten) utövar tillsyn över efterlevnaden av naturgaslagen och av de föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av lagen (6 kap. 1 §). Tillsynsmyn- digheten får meddela de förelägganden som krävs för att tillse att bestämmelserna i naturgaslagen efterlevs (6 kap. 3 §). Denna tillsyn innebär att det i den svenska naturgaslagstiftningen redan nu finns meka- nismer för sådan tvistelösning som avses i direktivet. Vidare kan All- männa reklamationsnämnden pröva tvister mellan konsumenter och naturgasleverantörer. Nämnden prövar endast tvister om naturgas där värdet av det som yrkas överstiger 2 000 kronor. Med hänsyn till att det redan finns mekanismer för tvistelösning i den svenska lagstiftningen bedöms det inte finnas behov av att vidta några särskilda lagstiftnings- åtgärder i denna del. I naturgaslagstiftningen finns inte några bestämmelser om vilka villkor naturgasföretagens avtal med konsumenter skall innehålla. Som angetts ovan finns det däremot bestämmelser i den svenska konsumentlagstift- ningen som är tillämpliga på naturgasmarknaden. Konsumentköplagen (1990:932), lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden samt lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemför- säljningsavtal gäller bl.a. när ett naturgasföretag säljer naturgas till en konsument eller i övrigt ingår vissa närmare angivna avtal som är relate- rade till försäljning av naturgas. Naturgasföretagen tillämpar generellt standardavtal gentemot konsu- menterna. Konsumentskydd i form av klara och begripliga avtalsvillkor faller inom ramen för Konsumentverkets och Energimyndighetens verk- samheter och de standardavtal som naturgasbranschen tillämpar gent- emot konsumenter har utarbetats av branschen tillsammans med Konsu- mentverket. En sådan ordning bör därmed innebära att det tillförsäkras att avtalsvillkoren gentemot konsumenter blir klara och begripliga. 104 Eftersom det faller inom ramen för Konsumentverkets respektive Energimyndighetens verksamheter att tillförsäkra ett konsumentskydd i form av klara och begripliga avtalsvillkor och allmän information, behövs det inga särskilda lagstiftningsåtgärder i denna del. De delar i direktivets bilaga A som avser information bör kunna upp- fyllas genom att naturgasföretagen publicerar denna information på t.ex. sin hemsida eller liknande. Konsumentverket bör också, inom ramen för sitt arbete med naturgasbranschens standardvillkor, övervaka att bran- schens aktörer uppfyller de krav som framgår av bilaga A. Om det visar sig att branschen inte på frivillig väg gör detta måste lagstiftning övervä- gas. Regeringen kommer därför att följa utvecklingen på detta område. När det slutligen gäller frågan om en anvisad gasleverantör ger direkti- vet medlemsstaterna en möjlighet att utse en sådan till de kunder som är anslutna till gassystemet. Direktivet innebär inte att en anvisad gasleve- rantör måste utses. En sådan ordning behöver alltså inte införas för att genomföra direktivet. Det kan dock i detta sammanhang påpekas att det finns bestämmelser om anvisad elleverantör i ellagen. I samband med att den svenska naturgasmarknaden öppnas fullt ut för samtliga kunder (se- nast den 1 juli 2007) bör det övervägas om inte en sådan ordning också skall införas i naturgaslagen. Regeringen avser att återkomma i frågan. Åtgärder för måluppfyllelse I artikel 3 fjärde punkten anges att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att uppnå målen för social och ekonomisk sammanhållning, miljöskydd, vilket även kan innebära metoder för att bekämpa klimat- förändringar och försörjningstrygghet. Regeringen bedömer att bestämmelsen inte föranleder någon lagstift- ningsåtgärd. Möjlighet att utnyttja undantag från krav på tillståndsförfarande Artikel 3 femte punkten öppnar en möjlighet för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar besluta att inte tillämpa bestämmelserna i artikel 4 på distributionsverksamhet. Att besluta att inte tillämpa bestämmelserna i artikel 4, som handlar om tillståndsförfarande för uppförande eller drift av naturgasföretag, är inte aktuellt. Bestämmelsen föranleder därför ingen åtgärd. Rapportering till kommissionen När medlemsstaterna genomfört direktivet skall de enligt artikel 3 punk- ten sex informera kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att fullgöra förpliktelserna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgärder och om åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internationell konkurrens, oavsett om åtgärd- erna kräver undantag från direktivet eller inte. Medlemsstaterna skall därefter vartannat år underrätta kommissionen om eventuella ändringar av dessa åtgärder, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller inte. Behovet av svenska lagstiftningsåtgärder i fråga om rapportering till kommissionen behandlas i avsnitt 32. 105 Tillståndsförfarande Artikel 4 innehåller bestämmelser om tillståndsförfarande. I första punkten anges att medlemsstaterna, eller den behöriga myn- dighet som utses, skall följa bestämmelserna i punkterna 24 när man kräver tillstånd (t.ex. licens, tillåtelse, koncession, samtycke eller god- kännande) för uppförande eller drift av naturgasanläggningar. Enligt andra punkten skall medlemsstater som har ett tillståndssystem fastställa de objektiva och icke-diskriminerande kriterier som skall uppfyllas av företag som ansöker om tillstånd för att bygga eller driva naturgasan- läggningar eller som ansöker om tillstånd att leverera naturgas. De icke- diskriminerande kriterierna och förfarandena för att bevilja tillstånd skall offentliggöras. Enligt tredje punkten skall skälen för avslag på en ansö- kan om tillstånd vara objektiva och icke-diskriminerande. Skälen skall meddelas den sökande. Skälen för sådana avslag skall också meddelas kommissionen för kännedom. Medlemsstaterna skall införa ett förfarande som ger den sökande möjlighet att överklaga ett avslag. För att kunna utveckla områden som nyligen har börjat bli försörjda och för en effektiv drift i allmänhet, får medlemsstaterna enligt fjärde punkten avslå en ansökan om ytterligare tillstånd att bygga och driva rörledningssystem för distribution inom ett visst område. Denna möjlighet får inte påverka tillämpningen av artikel 24 som handlar om direktledningar. Naturgaslagen innehåller särskilda bestämmelser om koncession för att bygga eller använda en naturgasledning. Sverige omfattas därför av be- stämmelserna i artikel 4. Bestämmelserna i 2 kap. naturgaslagen reglerar vad som skall vara uppfyllt för att ett företag skall få tillstånd att bygga eller använda en naturgasledning. Bestämmelserna i naturgaslagen gäller generellt för alla som söker tillstånd att bygga eller uppföra en ledning. De uppfyller därför direktivets krav på att vara icke-diskriminerande. Eftersom bestämmelserna finns i naturgaslagen är de också offentlig- gjorda. Enligt naturgaslagen är det regeringen som beslutar om tillstånd att bygga eller använda naturgasledningar. Om regeringen avslår en till- ståndsansökan, kan beslutets laglighet prövas av regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Några särskilda åtgärder krävs därför inte för att uppfylla direktivets krav i arti- kel 4 punkterna två och tre. Någon ändring i naturgaslagens bestämmel- ser om koncession behöver inte heller göras med anledning av det som sägs i direktivets artikel 4 fjärde punkten. Övervakning av försörjningstryggheten Enligt artikel 5 skall medlemsstaterna se till att frågor som rör försörj- ningstryggheten övervakas. Denna övervakning, som i synnerhet skall avse vissa särskilt närmare angivna frågor, får göras av de tillsynsmyn- digheter som avses i artikel 25.1. De behöriga myndigheterna skall senast den 31 juli varje år offentliggöra en rapport i vilken resultaten av över- vakningen och de åtgärder som vidtagits eller planerats skall anges. Rap- porten skall därefter genast överlämnas till kommissionen. Energimyndigheten har enligt myndighetens nu gällande reglerings- brev bl.a. i uppgift att följa utvecklingen av naturgasmarknaden. Energi- myndigheten skall rapportera resultatet av denna uppföljning till reger- ingen senast den 1 juli 2005. Denna övervakning är mindre omfattande 106 än vad som krävs enligt direktivets artikel 5. Regeringen avser därför att se över uppdraget till Energimyndigheten och ändra det på så sätt att det även omfattar kraven i artikel 5. Någon ändring i den svenska lagstift- ningen krävs däremot inte för att uppfylla direktivets krav. Frågan be- handlas vidare i avsnitt 32. Tekniska regler Enligt artikel 6 skall medlemsstaterna se till att tekniska säkerhetsregler definieras och att det utarbetas och offentliggörs tekniska regler som fastställer de lägsta tekniska konstruktions- och driftkraven för anslut- ning till systemet av LNG-anläggningar, lagringsanläggningar, andra överförings- eller distributionssystem och direktledningar. Reglerna skall säkerställa att systemen är driftskompatibla. Reglerna skall vara objek- tiva och icke-diskriminerande. De skall anmälas till kommissionen i en- lighet med artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni om ett informationsförfarande beträffande tekniska stan- darder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssam- hällets tjänster. Sprängämnesinspektionen (numera Statens räddningsverk) har i Sprängämnesinspektionens naturgasföreskrifter (SÄIFS 1996:8) beslutat om föreskrifter som gäller utformning, anläggning och drift av lednings- system för naturgas i gasfas överstigande 4 bar (0,4 Mpa) övertryck. Föreskrifterna är införda i Sprängämnesinspektionens författningssam- ling och är därmed offentliggjorda. Av Statens räddningsverks föreskrif- ter om fortsatt giltighet för vissa föreskrifter som beslutats av Sprängäm- nesinspektionen (SRVFS 2003:3) framgår att bl.a. Sprängämnesinspek- tionens naturgasföreskrifter skall fortsätta att gälla efter den 30 septem- ber 2003. Några särskilda åtgärder i anledning av denna artikel behöver därför inte vidtas.

13.3

Kapitel III Överföring, lagring och LNG

Regeringens bedömning: I fråga om de systemansvarigas uppgifter behöver det i naturgaslagstiftningen införas bestämmelser om inne- börden av systemansvar och balansansvar samt om villkoren för offentliggörande av sådana tjänster. Regler behöver också införas om att anskaffandet av energi skall ske på ett öppet, marknadsorienterat och icke-diskriminerande sätt. För åtskillnad mellan systemansvariga behöver det införas bestäm- melser om att monopolverksamhet och konkurrensverksamhet måste bedrivas i skilda juridiska personer samt om oberoende i organisation och beslutsfattande. Det bör dock vara tillåtet med s.k. kombinerat systemansvar. Bestämmelser om övervakningsplan behövs också. Det behövs ingen lagstiftningsåtgärd med anledning av det som i direktivet sägs om sekretess hos systemansvariga. Kapitel III, Överföring, lagring och LNG, innehåller artiklarna 710.

107 Utseende av systemansvariga Enligt artikel 7 skall medlemsstaterna, för en tid som de själva bestäm- mer, utse eller ålägga de naturgasföretag som äger överförings-, lagrings- eller LNG-anläggningar att utse en eller flera systemansvariga. Med- lemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de systemansvariga för överföringssystem, lagringssystem eller LNG- anläggningar handlar i enlighet med artiklarna 810.

De svenska naturgasföretagen driver sina nät i egen regi. I 3 kap. naturgaslagen finns bestämmelser om skyldigheter för den som innehar en naturgasledning. Det råder ingen ovisshet om vem som har driftansva- ret och därmed de skyldigheter som följer av 3 kap. naturgaslagen. Det är också klart utpekat vilka som är ansvariga för driften av såväl överfö- rings- som distributionssystemen. Någon lagstiftningsåtgärd krävs därför inte i denna del. De systemansvarigas uppgifter Direktivets innebörd av begreppet systemansvarig är att denne bl.a. skall ansvara för drift och underhåll och, om nödvändigt, utveckling av över- föringssystemet och dess länkar till andra system för att garantera för- sörjningstrygghet. Begreppet innebär således att den systemansvarige har ett tekniskt driftansvar för det egna systemet. Artikel 8 första punkten innehåller de närmare bestämmelser om vilka uppgifter de systemansva- riga skall ha. Där anges att varje systemansvarig för överförings-, lag- rings- eller LNG-anläggningar på affärsmässiga villkor och med veder- börlig hänsyn till miljön skall driva och utveckla säkra, tillförlitliga och effektiva överförings-, lagrings- och eller LNG-anläggningar. De får inte göra någon diskriminerande åtskillnad mellan systemanvändare eller kategorier av systemanvändare. De skall förse övriga systemansvariga med den information som behövs för att säkerställa att transport och lag- ring av naturgas kan ske på ett sätt som är förenligt med säker och effek- tiv drift av det sammanlänkade systemet. De skall också förse system- användarna med den information som behövs för ett effektivt tillträde till systemet. Den andra punkten behandlar systemansvarigas regler och villkor för balansering av gasöverföringssystemet och hur dessa regler och villkor skall vara utformade. Villkoren, inklusive regler och tariffer, för de tjänster som tillhandahålls av den som är systemansvarig för ett överföringssystem skall fastställas på ett icke-diskriminerande sätt och avspegla de verkliga kostnaderna enligt en metod som är förenlig med artikel 25.2. Villkoren skall offentliggöras. Enligt artikel 25.2 skall till- synsmyndigheterna ansvara för att fastställa villkoren för tillhanda- hållande av balanstjänster, eller åtminstone godkänna de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren. Detta skall göras innan villkoren träder i kraft. Den tredje punkten ger medlemsstaterna möjlig- het att begära att den systemansvariga för överföringssystemet uppfyller vissa minimikrav i fråga om underhåll och utbyggnad av överförings- systemet, inbegripet sammanlänkningskapaciteten. Enligt fjärde punkten skall systemansvariga för överföringssystemet anskaffa den energi de behöver för att kunna utföra sin verksamhet på ett öppet, icke-diskrimi- nerande och marknadsorienterat sätt. 108 Som tidigare angetts råder det i svensk rätt ingen ovisshet om vem som har driftansvaret för naturgasledningarna. Det är således klart vilka som är ansvariga för driften av såväl överförings- som distributionssystemen. De skyldigheter som följer av naturgaslagen uppfyller också kraven i artikel 8.1. Någon åtgärd behöver därför inte vidtas i denna del. Naturgaslagen innehåller nu, till skillnad från ellagen, inga bestämmel- ser om balanstjänster eller balansansvar. I ellagens åttonde kapitel regle- ras vad som avses med systemansvar och balansansvar. För att införliva naturgasmarknadsdirektivet bör bestämmelser om systemansvar och ba- lansansvar införas i naturgaslagen. Mer om detta i avsnitt 17. Eftersom naturgaslagen inte innehåller bestämmelser om balansansvar finns inga bestämmelser om offentliggörande av villkoren för tillhanda- hållande av sådana tjänster. För att uppfylla direktivets krav är det därför också nödvändigt att införa bestämmelser om att villkoren för dessa tjänster skall offentliggöras. Mer om detta i avsnitt 18. Som framgått har medlemsstaterna en möjlighet, men ingen skyldig- het, att begära att den systemansvarige för överföringssystemet skall upp- fylla vissa minimikrav i fråga om underhåll och utbyggnad av överfö- ringssystemet. Regeringen ser inte att det finns skäl att införa en sådan ordning i nuläget. Någon åtgärd vidtas därför inte i denna del. Vid överföring av naturgas åtgår viss energi. Den energi som de systemansvariga behöver för att driva sin verksamhet skall enligt direktivet anskaffas på ett öppet, icke-diskriminerande och marknads- orienterat sätt. I den svenska naturgaslagstiftningen finns inte några regler för på vilket sätt de företag som bedriver överföring av naturgas skall införskaffa denna energi. För att uppfylla direktivet i denna del bör därför införas en skyldighet för de systemansvariga att anskaffa den energi som behövs på ett öppet, marknadsorienterat och icke-diskrimine- rande sätt. Denna fråga behandlas vidare i avsnitt 19. Åtskillnad av systemansvariga Om den som är systemansvarig för överföringssystemet är en del av ett vertikalt integrerat naturgasföretag skall den systemansvarige enligt arti- kel 9 första punkten, åtminstone i juridisk form, organisation och besluts- fattande, vara oberoende av annan verksamhet utan samband med över- föringen. Med ett vertikalt integrerat naturgasföretag avses ett naturgasföretag, eller en grupp av företag, där det berörda företaget eller den berörda gruppen bedriver verksamhet inom minst ett av områdena överföring, distribution, LNG eller lagring och minst ett av områdena produktion eller leverans av naturgas. I naturgaslagen finns inga krav på att den som bedriver både monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet på naturgasmarknaden skall bedriva verksamheterna i skilda juridiska per- soner. I ellagen föreskrivs däremot att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte samtidigt får bedriva produktion av el eller handel med el. I och med det krav på skilda juridiska personer för system- ansvarig för överföringssystemet som ställs i den första punkten av arti- kel 9 måste den svenska lagstiftningen ändras. Mer om detta i avsnitt 20. I artikel 15 ges en möjlighet att tillåta ett kombinerat systemansvar för överförings-, LNG-, lagrings- och distributionssystem som i juridisk 109 form, organisation och beslutsfattande är oberoende av annan verksamhet utan samband med överförings-, lagrings-, och distributionssystem. Såväl den svenska naturgaslagstiftningen som ellagstiftningen tillåter i dag ett kombinerat systemansvar för överförings- och distributionssystemet. Regeringen bedömer att det bör vara fortsatt tillåtet med ett kombinerat systemansvar för överförings-, LNG-, lagrings- och distributionssystem på naturgasmarknaden. Naturgaslagen bör därför utformas så att detta även i fortsättningen är tillåtet. Mer om detta i avsnitt 20. I naturgaslagstiftningen finns inte heller bestämmelser som säkerställer att monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet bedrivs obero- ende i organisation och beslutsfattande. För att säkerställa detta bör naturgaslagen kompletteras med sådana krav. Mer om detta i avsnitt 20. Andra åtgärder för att säkerställa oberoende Artikel 9 andra punkten innehåller ett antal kriterier som skall säkerställa att den systemansvarige för överföringssystemet är oberoende. Den systemansvarige skall dessutom upprätta en övervakningsplan med när- mare angivet innehåll. Övervakningsplanen skall motverka diskrimine- rande beteende från den systemansvariges sida. En årlig rapport skall överlämnas till den tillsynsmyndighet som avses i artikel 25.1 över de åtgärder som vidtagits. Rapporten skall dessutom offentliggöras. Ett införande av ett krav på juridisk separation och ett oberoende i organisation och beslutsfattande medför också att tillsynsmyndigheten skall kontrollera efterlevnaden. Om tillsynsmyndigheten finner att ett företag inte följer bestämmelserna, kan myndigheten med stöd av 6 kap. 3 § naturgaslagen förelägga företaget att vidta rättelse. För att säkerställa att den systemansvarige upprättar den ovan angivna övervakningsplanen, överlämnar den till tillsynsmyndigheten i föreskri- ven tid och offentliggör den, måste naturgaslagen kompletteras med sådana bestämmelser. Mer om detta i avsnitt 21. Sekretess hos systemansvariga Enligt artikel 10 första punkten skall den systemansvarige för över- föringssystemet bevara sekretessen för de kommersiellt känsliga upp- gifter som den systemansvarige får i verksamheten. Den systemansvarige skall också förhindra att sådana uppgifter om den egna verksamheten som kan vara kommersiellt fördelaktiga röjs på ett diskriminerande sätt. Enligt andra punkten får den systemansvarige, i samband med försälj- ning eller köp av naturgas från anknutna företag, inte missbruka kom- mersiellt känsliga uppgifter från tredje part. Ansvariga för det svenska överföringssystemet är Nova Naturgas och Sydkraft, vilka båda är enskilt ägda aktiebolag. Tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen är således inte tillämpliga i företagens verksamhet. Den mest ingripande åtgärden för att uppfylla direktivets krav vore att föreskriva om tystnadsplikt för anställda i de företag som inte omfattas av den befintliga sekretesslagstiftningen. När det tidigare elmarknads- direktivet (direktiv 96/92/EG) skulle genomföras ansåg både regeringen och riksdagen att starka skäl talade mot att införa tystnadsplikt för de elnätsföretag som inte drivs i kommunal regi (jfr prop. 1997/98:159, s. 25 f.). Även vid genomförandet av det tidigare naturgasmarknadsdirekti- 110 vet (direktiv 98/30/EG), som också innehöll bestämmelser om sekretess, gjordes bedömningen att några regler om tystnadsplikt för företagen på naturgasmarknaden inte borde införas i den svenska lagstiftningen (jfr prop. 1999/2000:72, s. 74 f.). Regeringen kan inte heller nu se att det har kommit fram några starkt vägande skäl som talar för att införa särskilda regler om tystnadsplikt för företagen på naturgasmarknaden. Av genomgången av artikel 25.9 (se nedan) framgår också att det, enligt konkurrenslagens regel om missbruk av dominerande ställning, inte är tillåtet att i en konkurrensutsatt verk- samhet utnyttja information som man fått tillgång till i en monopolverk- samhet. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därför inte.

13.4

Kapitel IV Distribution och försörjning

Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagstiftningsåtgärd för att genomföra det som i direktivet sägs om utseende av systemansvariga för distributionssystem och om de systemansvarigas uppgifter. I fråga om åtskillnad av systemansvariga innebär en undantagsmöj- lighet i direktivet att någon lagstiftningsåtgärd inte behövs. Det behövs ingen lagstiftningsåtgärd med anledning av det som i direktivet sägs om sekretess hos systemansvariga. Det bör vara tillåtet med s.k. kombinerat systemansvar. Kapitel IV, distribution och försörjning, innehåller artiklarna 1115.

Utseende av systemansvariga Enligt artikel 11 skall medlemsstaterna, för en tid som de själva bestäm- mer, utse eller ålägga de företag som äger eller ansvarar för distributions- system att utse en eller flera systemansvariga. Medlemsstaterna skall se till att de systemansvariga handlar i överensstämmelse med artiklarna 12 och 14. Direktivets innebörd av begreppet systemansvarig är att denne bl.a. skall ansvara för drift och underhåll och, om nödvändigt, utveckling av systemet och dess länkar till andra system för att garantera försörjnings- trygghet. Det innebär att den systemansvarige har ett tekniskt driftansvar för det egna systemet. I 3 kap. naturgaslagen finns bestämmelser om skyldigheter för den som innehar en naturgasledning. De svenska naturgasföretagen driver ledningarna i egen regi. Det råder därför ingen ovisshet om vem som har driftsansvaret och därmed de skyldigheter som följer av 3 kap. naturgas- lagen. Det är också klart utpekat vilka som är ansvariga för driften av såväl överförings- som distributionssystemen. Någon lagstiftningsåtgärd krävs därför inte i denna del. De systemansvarigas uppgifter Direktivets artikel 12 innehåller i fem punkter bestämmelser om uppgift- erna för den som är systemansvarig för ett distributionssystem. I 3 kap. naturgaslagen anges ett antal skyldigheter och villkor för den som innehar en naturgasledning. Det rör sig om anslutning av naturgas- 111 ledning, transport av naturgas, mätning och rapportering av naturgas, anslutningsavgifter och transporttariffer. Dessa skyldigheter och villkor omfattas av tillsynsmyndighetens tillsyn enligt 6 kap. naturgaslagen. Be- stämmelserna i naturgaslagen är tillräckliga för ett genomföra direktivets artikel 12.14.

Artikel 12.5 avser situationen då en systemansvarig ansvarar för balan- seringen av gasdistributionssystemet och de villkor som i så fall skall gälla för det ansvaret. Med hänsyn till den ringa omfattningen av det svenska naturgassystemet bedömer regeringen att det inte finns något behov av att ålägga de systemansvariga för distributionssystemet att ansvara för balansering. Bestämmelsen föranleder därför inte någon lag- stiftningsåtgärd. Åtskillnad av systemansvariga Direktivets artikel 13 innehåller i två punkter bestämmelser om åtskill- nad av systemansvariga för distributionssystemet. I artikelns sista stycke finns ett betydelsefullt undantag som medger att medlemsstaterna får besluta att inte tillämpa artikel 13.1 och 13.2 på integrerade naturgas- företag som har mindre än 100 000 kunder. Regeringen gör i avsnitt 20, bl.a. mot bakgrund av den ringa omfatt- ningen och strukturen på den svenska naturgasmarknaden, bedömningen att det finns skäl att utnyttja möjligheten att tillämpa undantaget i artikel 13. De krav som följer av artikel 13 föranleder därför inte någon lagstift- ningsåtgärd. Sekretess hos systemansvariga Enligt artikel 14 första punkten skall den systemansvarige för distribu- tionssystemet bevara sekretessen för de kommersiellt känsliga uppgifter som den systemansvarige får i verksamheten. Den systemansvarige skall också förhindra att sådana uppgifter om den egna verksamheten som kan vara kommersiellt fördelaktiga röjs på ett diskriminerande sätt. Enligt andra punkten får den systemansvarige, i samband med försäljning eller köp av naturgas från anknutna företag, inte missbruka kommersiellt känsliga uppgifter från tredje part. Systemansvariga för distributionssystemen är de företag som bedriver verksamhet i form av distribution av naturgas. Företagen drivs av en- skilda aktiebolag och i kommunal regi. I den mån distributionssystemen drivs i kommunal regi är bestämmel- serna i tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen (1980:100) tillämp- liga varvid samma övervägande som under artikel 12 i elmarknads- direktivet gör sig gällande. Regeringen gör därför den bedömningen att kraven i artikel 14 är uppfyllda i denna del. Om ett distributionssystem däremot drivs av ett privat eller statligt företag är tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen inte tillämpliga på företagets verksamhet, varför andra överväganden måste göras. I den frågan gör regeringen samma bedömning som redovisats under rubriken Sekretess hos systemansvariga i avsnitt 13.3. 112 Kombinerat systemansvar Direktivets artikel 15 innehåller bestämmelser om kombinerat system- ansvar. I artikeln anges att bestämmelserna i artiklarna 9.1 och 13.1 inte hindrar verksamhet med ett kombinerat systemansvar för överförings-, LNG-, lagrings- och distributionssystem som i juridisk form, organisa- tion och beslutsfattande är oberoende av annan verksamhet utan samband med överförings-, lagrings-, och distributionssystem. I de fall ett kombi- nerat systemansvar tillåts skall vissa närmare angivna krav på organisa- tion och beslutsfattande ställas. I frågan om kombinerat systemansvar gör regeringen den bedömning som redovisats under rubriken Åtskillnad av systemansvariga i avsnitt 13.3. Se också avsnitt 20. Regeringen föreslår där att det skall vara fort- satt tillåtet med ett kombinerat systemansvar.

13.5

Kapitel V Särredovisning av olika verksamhets- grenar samt insyn och öppenhet i bokföringen

Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagstiftningsåtgärd för att genomföra direktivets bestämmelser om myndigheters tillgång till naturgasföretagens bokföring och om sekretess. För att uppfylla direktivets krav om särredovisning i naturgasföreta- gens bokföring behöver nya bestämmelser införas i naturgaslagstift- ningen. Energimyndighetens föreskrifter om redovisning behöver också anpassas till direktivets krav. Kapitel V, särredovisning av olika verksamheter samt insyn och öppenhet i bokföringen, innehåller artiklarna 16 och 17. Tillgång till räkenskaper Enligt artikel 16 skall medlemsstaterna, eller varje behörig myndighet som medlemsstaterna utser, i den utsträckning det behövs för att de skall kunna utföra sina uppgifter ha tillgång till naturgasföretagens bokföring i enlighet med artikel 17. Medlemsstaterna och myndigheterna skall be- handla kommersiellt känsliga uppgifter konfidentiellt. Medlemsstaterna får föreskriva att sådan information offentliggörs om detta är nödvändigt för att de behöriga myndigheterna skall kunna utföra sina uppgifter. Energimyndigheten har tillsyn över efterlevnaden av naturgaslagen. Tillsynen omfattar bl.a. företagens transporttariffer. För att kunna utöva denna tillsyn måste Energimyndigheten ha tillgång till företagens bok- föring. Med stöd av 6 kap. 2 § naturgaslagen har Energimyndigheten den möjligheten. Enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen gäller sekretess, i den utsträckning regeringen föreskriver det, i statlig myndighets verksamhet som består bl.a. i tillsyn avseende produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt för uppgift om 1. enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forsk- ningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs, och 113

2.

andra ekonomiska eller personliga förhållanden för den som har trätt

i

affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet.

I sekretessförordningen (1980:657) har regeringen föreskrivit att denna sekretess skall gälla för Energimyndighetens verksamhet såvitt avser till- syn av produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt. Någon lagstiftningsåtgärd behövs alltså inte för att genomföra direktivet i denna del. Regler om bokföringen Enligt artikel 17 första punkten skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att naturgasföretagens bokföring utförs i enlighet med punkterna 25. De företag som kan beviljas undantag från denna bestämmelse enligt artikel 28.2 och 28.4 skall åtminstone genomföra sin interna bokföring enligt denna artikel. Enligt andra punkten skall ett naturgasföretag oberoende av ägartyp eller juridisk form upprätta, låta revidera och offentliggöra sina års- redovisningar enligt bestämmelser i nationell lagstiftning som avser års- redovisning för aktiebolag och som har fastställts i enlighet med rådets fjärde direktiv 78/660/EEG av den 25 juli 1978 grundat på artikel 44.2 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag. Företag som enligt lag inte är skyldiga att offentliggöra sin årsredovisning skall hålla en kopia av denna tillgänglig för allmänheten på sitt kontor. Bestämmelser om upprättande, revision och offentliggörande av årsre- dovisningar finns i årsredovisningslagen (1995:1554). Årsredovisnings- lagen gäller för alla naturgasföretag, utom om de bedrivs som kommu- nala eller statliga verk. För de naturgasföretag som bedriver överföring eller lagring av naturgas för annans räkning har regeringen, med stöd av bemyndigande i naturgaslagen, i en förordning meddelat föreskrifter om redovisning och revision av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning. Förordningen gäller för alla företag som bedriver verksamhet som rör överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räk- ning oavsett associationsform. Förordningen bygger på samma principer som årsredovisningslagen. Några lagstiftningsåtgärder behövs inte för att genomföra artikel 12 första och andra punkterna. Särredovisning Enligt artikel 17 tredje punkten skall naturgasföretag i sin interna bok- föring särredovisa verksamhetsgrenarna överföring, distribution, LNG och lagring så som de skulle behöva göra om verksamheterna drevs av separata företag. De skall också redovisa, eventuellt genom en samman- ställd redovisning, andra gasverksamheter utan samband med överföring, distribution, LNG och lagring. Fram till den 1 juli 2007 skall de särredo- visa leveranserna till de berättigade kunderna och leveranserna till icke- berättigade kunder. Inkomster från äganderätt till överförings- eller dis- tributionsnät skall specificeras i bokföringen. Vid behov skall de upprätta en sammanställd redovisning för annan verksamhet utanför gassektorn. Den interna bokföringen skall omfatta en balansräkning och en resultat- räkning för varje verksamhetsgren. Enligt fjärde punkten skall företagen i sin interna bokföring ange de regler för fördelning av tillgångar och 114 skulder, utgifter och inkomster samt för avskrivningar som de följer vid upprättandet av den separata bokföringen som anges i punkt 3. Dessa interna regler får endast ändras i undantagsfall och skall vara väl under- byggda. Enligt femte punkten skall årsredovisningen i noter ange alla transaktioner av en viss storlek som har genomförts med anknutna före- tag. Enligt 4 kap. 1 § naturgaslagen skall verksamhet som rör överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning ekonomiskt redo- visas var för sig. Regeringen eller den myndighet som regeringen utser får meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av verksamhet som rör överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning. De krav som ställs på redovisning i artikel 17 tredje punkten omfattar fler verksamhetsgrenar än de som anges i naturgaslagen. Mot denna bak- grund måste bestämmelsen i 4 kap 1 § ändras så att den står i överens- stämmelse med de krav som ställs i direktivet. Vidare måste även bemyndigandet i tredje stycket ändras så att också regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får ett tillräckligt omfattande bemyndigande att ge ut föreskrifter. Mer om detta i avsnitt 22. I Energimyndighetens föreskrifter och allmänna råd om redovisning och revision av verksamhet avseende överföring och av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning (STEMFS 2001:1) finns bestäm- melser som avser skyldighet att i bokföringen ange sådant som anges i artikel 17 tredje punkten. Eftersom direktivets krav är mer omfattande behöver Energimyndighetens föreskrifter anpassas. Detta gäller också noter om transaktioners storlek. Mer om detta redovisas i avsnitt 22. 115

13.6

Kapitel VI Organisering av tillträdet till systemet

Regeringens bedömning: I fråga om tillträde för tredje part behöver

den svenska lagstiftningen kompletteras med regler för LNG samt

med bestämmelser om att tariffer eller metoder för att fastställa tariffer

skall förhandsgodkännas av en myndighet. Även de svenska be-

stämmelserna om transporttariffer behöver ändras. Bestämmelser som

reglerar tredje parts tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar

bör införas. I fråga om vägrat tillträde överensstämmer det svenska

regelverket med direktivet men en anpassning behöver göras i fråga

om s.k. take-or-pay-åtaganden.

I den svenska naturgaslagstiftningen bör införas undantagsmöjlig-

heter för nya infrastrukturprojekt.

I fråga om öppnande av marknaderna behöver den svenska defini-

tionen av vad som menas med berättigad kund anpassas till direktivets

definition.

Det behövs inga lagstiftningsåtgärder med anledning av vad som i

direktivet sägs om byggande av direktledningar.

I fråga om tillsynsmyndigheter och deras uppgifter uppfyller den

svenska lagstiftningen inte direktivets krav på förhandsgodkännande

av villkoren för tillträde och anslutning till nationella nät samt för

balanstjänster. Det som i direktivet sägs om tvistelösning uppfylls

genom de svenska bestämmelserna om tillsyn.

De svenska bestämmelserna om klagomål mot beslut kan behöva

anpassas till direktivets krav.

Tillsynsmyndigheten behöver en resursförstärkning.

Några lagstiftningsåtgärder behövs inte för att genomföra direktivet

i fråga om att hindra missbruk av dominerande ställning, i fråga om

påföljder vid brott mot sekretessreglerna, i fråga om rätten att över-

klaga beslut eller i fråga om att tillsynsmyndigheten skall verka för att

främja den inre marknaden för naturgas.

Kapitel VI, organisering av tillträdet till systemet, innehåller artiklarna

1825.

Tillträde för tredje part

Enligt artikel 18 första punkten skall medlemsstaterna se till att det införs

en ordning för tredjepartstillträde till överförings- och distributions-

system och LNG-anläggningar som grundas på offentliggjorda tariffer.

Alla berättigade kunder skall ges tillträde på objektiva och icke- diskri-

minerande grunder. Medlemsstaterna skall se till att tarifferna, eller de

metoder som använts för att beräkna dem, godkänns av tillsynsmyndig-

heten innan de träder i kraft samt att tarifferna, eller metoderna om

endast dessa har godkänts, offentliggörs innan de träder i kraft.

Den svenska naturgaslagstiftningen bygger på att berättigade kunder

har rätt till anslutning till naturgasnätet på skäliga villkor och att naturgas

skall överföras till dem på skäliga villkor. I detta ligger att ägarna av

naturgasledningar skall uppträda objektivt och inte göra någon diskrimi-

nerande åtskillnad mellan systemanvändarna. Enligt bestämmelserna i

naturgaslagen är det tillåtet för den som innehar en naturgasledning att

vägra anslutning om ledningen saknar kapacitet för den begärda anslut-

116

ningen eller om det annars finns särskilda skäl. Detta förfarande överens- stämmer med artikel 21 i direktivet, mer om denna fråga nedan. Av 3 kap. 7 § naturgaslagen framgår att den som innehar en naturgasledning skall offentliggöra sin transporttariff. Den svenska lagstiftningen upp- fyller därför i stort kraven i den första punktens första del, bortsett från att vi saknar regler om LNG. Lagstiftningen behöver därför kompletteras med sådana bestämmelser. Mer om detta redovisas i avsnitt 23. Enligt den första punktens andra del skall medlemsstaterna se till att tarifferna för de berättigade kunderna, eller de metoder som använts för att beräkna dem, godkänns av en sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 25.1 innan de träder i kraft samt att tarifferna och metoderna om endast dessa har godkänts offentliggörs innan de träder i kraft. Den ordning som för närvarande gäller i Sverige bygger på en fri pris- sättning, där naturgasföretagen sätter sina transporttariffer efter vissa generella riktlinjer i naturgaslagen. Transporttarifferna fastställs således inte av tillsynsmyndigheten i förväg utan myndigheten har endast möj- lighet att pröva dessa i efterhand. Om myndigheten efter denna prövning finner att tarifferna inte är skäliga skall företaget föreläggas att ändra tarifferna. Med hänsyn till att den svenska tillsynsmyndigheten (Energi- myndigheten) således varken godkänner tarifferna för berättigade kunder eller de metoder som använts för att beräkna tarifferna innan dessa träder i kraft måste den svenska naturgaslagstiftningen ändras för att uppfylla kraven i artikel 18. Mer om detta redovisas nedan under rubriken För- handsgodkännande av villkor och i avsnitt 30.1. I de fall ett och samma företag säljer naturgas och transporterar den till en kund, oavsett om det är en berättigad kund, så sker överföringen i naturgasledningen för företagets egen räkning fram till dess att den levereras till kunden. Bestämmelserna om transporttariffer och offentlig- görande av transporttariffer i 3 kap. 6 § naturgaslagen omfattas därför inte av denna överföring. Den svenska lagstiftningen måste därför ändras även i denna del, dvs. alla berättigade kunder måste ha rätt till en tariff för överföringen, oberoende av vilket företag naturgasen köps från. Mer om detta i avsnitt 30. Tillträde för andra systemansvariga Enligt artikel 18 andra och tredje punkterna skall systemansvariga för överföringssystem, vid behov och för att kunna utföra arbetsuppgifter, ha tillträde till nät som tillhör andra systemansvariga för överföringssystem samt att bestämmelserna i direktivet inte skall hindra att långsiktiga avtal ingås i den mån de överensstämmer med konkurrensreglerna. Enligt 3 kap. 2 § naturgaslagen är den som innehar en naturgasledning skyldig att på skäliga villkor transportera naturgas. Genom denna bestämmelse har systemansvariga för överföringssystem rätt till tillträde till andra naturgasföretags nät. Den svenska naturgaslagstiftningen tillå- ter också att långsiktiga avtal ingås. Några särskilda lagstiftningsåtgärder för att genomföra direktivet behövs därför inte i denna del. Tillträde till lagringsanläggningar Enligt artikel 19 får medlemsstaterna välja mellan två olika förfaranden för att organisera tillträde till lagringsanläggningar, lagring av gas i rör- 117 ledning och stödtjänster, om detta är tekniskt eller ekonomiskt nödvän- digt för ett effektivt tillträde till systemet för leverans till kunderna. De krav som ställs på de två förfarandena förhandlat tillträde och reglerat tillträde anges i artikel 19 punkterna 2 och 3. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inga bestämmelser om tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar. Enligt regeringens be- dömning är det viktigt att samtliga aktörer har tillträde till naturgasmark- naden på objektiva och icke-diskriminerande villkor. Bestämmelser som reglerar tredje parts tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar bör därför införas. Mer om denna fråga redovisas i avsnitt 25. Tillträde till tidigare led i rörledningsnätet Direktivets artikel 20 innehåller bestämmelser om tillträde till tidigare led i rörledningsnätet. Med tidigare led i rörledningsnätet avses, enligt definitionerna i artikel 2, varje rörledning eller nät av rörledningar som drivs eller byggs som en del av en anläggning för olje- eller gasproduk- tion, eller som används för att överföra naturgas från en eller flera sådana anläggningar till en bearbetningsanläggning eller terminal eller slutlig landningsterminal vid kusten. I det svenska naturgassystemet finns inga tidigare led i rörlednings- systemet. Artikeln saknar därför relevans för svensk del. Vägrat tillträde Enligt artikel 21 första punkten får ett naturgasföretag vägra tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet, eller om ett tillträde till syste- met skulle hindra företaget från att tillhandahålla sådana allmännyttiga tjänster som företaget blivit ålagt att tillhandahålla i enlighet med artikel 3.2, eller på grundval av allvarliga ekonomiska och finansiella problem med s.k. take-or-pay-avtal som har att göra med kriterierna och förfaran- dena i artikel 27 och det alternativ som valts av medlemsstaterna enligt artikel 27.1. Enligt 3 kap. 1 § naturgaslagen är den som innehar en naturgasledning skyldig att på skäliga villkor ansluta en annan naturgasledning som inne- has av ett naturgasföretag eller en berättigad kund. Skyldigheten gäller inte om ledningen saknar kapacitet för den begärda anslutningen eller om det annars finns särskilda skäl. Detta överensstämmer med artikel 21. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därför inte i denna del. Av 3 kap. 3 § naturgaslagen framgår vidare att en innehavare av en naturgasledning som har gjort inköpsåtaganden i avtal om köp av natur- gas får, efter ansökan, av regeringen beviljas ett tillfälligt undantag från skyldigheten i 3 kap. 2 § att transportera naturgas. Ett sådant undantag får bara beviljas om ledningsinnehavaren får eller kan antas få allvarliga eller finansiella svårigheter till följd av skyldigheten i 3 kap. 2 §. Även denna bestämmelse överensstämmer med artikel 21. Det krävs dock även att bestämmelsen i 3 kap. 3 § står i överensstämmelse med artikel 27. En närmare genomgång av detta redovisas i avsnitt 13.7 (där direktivets arti- kel 27 behandlas) och i avsnitt 29. Enligt artikel 21 andra punkten har medlemsstaterna möjlighet att in- föra bestämmelser som ålägger naturgasföretag som vägrar tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet att genomföra nödvändiga för- 118 bättringar. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inga bestäm- melser som ålägger naturgasföretag som vägrar tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet att genomföra nödvändiga förbättringar. Direktivet kräver inte heller att sådana bestämmelser införs. Ny infrastruktur Direktivets artikel 22 innehåller bestämmelser om ny infrastruktur. Större gasinfrastrukturprojekt får på begäran undantas från bestämmel- serna i artiklarna 18, 19, 20, 25.2, 25.3 och 25.4 med vissa närmare an- givna villkor. I artikeln regleras vidare hur och av vem beslut om sådana undantag skall fattas. Artikelns bestämmelser kan bli relevanta om större infrastrukturprojekt startas i Sverige. Därför bör det införas en möjlighet i den svenska natur- gaslagstiftningen att söka undantag i enlighet med bestämmelserna i arti- keln. Mer om detta redovisas i avsnitt 27. Öppnande av marknaderna och ömsesidighet Direktivets artikel 23 innehåller bestämmelser om öppnande av markna- derna och om ömsesidighet. Enligt den första punkten skall, fram till den 1 juli 2004, de berättigade kunder som avses i artikel 18 i direktiv 98/30/EG vara berättigade kunder. Senast från och med den 1 juli 2004 skall samtliga icke-hushållskunder vara berättigade kunder och från och med den 1 juli 2007 skall samtliga kunder vara berättigade kunder. Medlemsstaterna skall senast den 31 januari varje år offentliggöra krite- rierna för fastställandet av vilka dessa berättigade kunder är. I andra punkten finns den s.k. reciprocitetsklausulen. Den innebär att om en leve- rans vägras p.g.a. att en kund är berättigad bara i den ena medlemsstaten, kan kommissionen på visst sätt framtvinga leveransen. Vidare får avtal om leverans inom en annan medlemsstats system inte förbjudas om kun- den är berättigad i båda de berörda systemen. Eftersom kriterierna för vilka som är att anse som berättigad kund anges 1 kap. 5 § naturgaslagen uppfylls kraven på offentliggörande av kriterierna för fastställandet av vilka som är berättigade kunder. Natur- gaslagens definition av berättigad kund uppfyller däremot inte kraven i direktivet. Definitionen av berättigade kunder måste därför ändras. Mer om detta redovisas i avsnitt 28. Direktledningar Direktivets artikel 24 innehåller bestämmelser om rätten att bygga s.k. direktledningar, dvs. ledningar som förbinder ett visst naturgasföretag med en viss berättigad kund. Rätten att bygga ledningar före en mät- och reglerstation regleras i naturgaslagen. De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen överensstämmer med direktivets krav. Rätten att bygga direktledningar för en mät- och reglerstation kan alltså prövas inom ramen för den nuva- rande naturgaslagstiftningen. Det krävs inte koncession för att bygga ledningar efter en mät- och reglerstation. Det är således därför redan nu möjligt att bygga sådana direktledningar. 119 Tillsynsmyndigheter Enligt artikel 25 första punkten skall medlemsstaterna utse en eller flera behöriga organ som kan fungera som tillsynsmyndigheter. Dessa myn- digheter skall vara helt oberoende av gasindustrins intressen. De skall svara för att säkerställa icke-diskriminering, effektiv konkurrens och att marknaden fungerar genom att särskilt övervaka

a)

efterlevnaden av bestämmelser om förvaltning och tilldelning av sammanlänkningskapacitet (detta skall göras tillsammans med tillsyns- myndigheterna i de medlemsstater med vilka sammanlänkning förekom- mer),

b)

alla mekanismer avsedda att åtgärda överbelastning i det nationella gasnätet,

c)

den tid som de systemansvariga för överförings- eller distributions- systemen behöver för att genomföra sammanlänkningar och reparationer,

d)

de systemansvarigas offentliggörande av information om samman- länkningar, nätanvändning och kapacitetsfördelning till berörda parter (med beaktande av behovet av att icke sammanfattande information be- handlas som kommersiellt konfidentiellt),

e)

effektiv särredovisning enligt artikel 17 för att förhindra korssub- ventionering inom verksamhetsgrenarna överföring, distribution, lagring, LNG och försörjning.

f)

villkoren för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar och andra stödtjänster enligt artikel 19,

g)

i vilken utsträckning de systemansvariga fullgör sina uppgifter i enlighet med artiklarna 8 och 12, och

h)

graden av insyn och konkurrens.

Tillsynsmyndigheterna skall offentliggöra en årsrapport om resultatet

av övervakningsverksamheten i enlighet med ah.

Energimyndigheten utövar tillsyn över naturgasföretagens tariffer och

övriga villkor för tillträde till naturgasnäten. Direktivet innebär att det i

den svenska lagstiftningen behöver införas bestämmelser som beaktar de

uppgifter som finns angivna i artikel 25. Regeringen föreslår i avsnitt 30

att bestämmelser med denna innebörd förs in i naturgaslagen. Energi-

myndighetens tillsyn kommer därmed även omfatta de uppgifter som

anges i artikel 25.1 ag.

I förordningen (1996:353) med instruktion för Konkurrensverket

framgår att Konkurrensverket är den centrala förvaltningsmyndigheten

för konkurrensfrågor och att verket skall fullgöra de uppgifter som bl.a.

följer av konkurrenslagens (1993:20) bestämmelser. Konkurrensverkets

uppgifter överlappar till viss del Energimyndighetens uppgifter. Konkur-

rensverket kan dock bara ingripa mot beteenden som strider mot konkur-

renslagstiftningen, såsom konkurrensbegränsande samarbete enligt 6 §

konkurrenslagen, missbruk av dominerande ställning enligt 19 § konkur-

renslagen och företagskoncentrationer som skapar eller förstärker en

dominerande ställning som väsentligt hämmar en effektiv konkurrens

enligt 34 § konkurrenslagen. Bestämmelsen i artikel 25.1 h omfattas

således redan av Konkurrensverkets tillsyn. Någon lagstiftningsåtgärd

behövs därför inte i denna del.

I den svenska lagstiftningen saknas skyldighet för tillsynsmyndig-

heterna att offentliggöra de årsrapporter som avses i artikel 23 punkten 1

andra stycket. Denna fråga behandlas vidare i avsnitt 32.

120

Förhandsgodkännande av villkor I artikel 25 andra punkten anges att tillsynsmyndigheten skall ansvara för att fastställa eller åtminstone godkänna de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till natio- nella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer och för tillhan- dahållande av balanstjänster. Fastställandet eller godkännandet skall ske innan villkoren börjar tillämpas. Som tidigare anförts vid genomgången av artikel 18 har Sverige en ordning som bygger på en fri prissättning, där naturgasföretagen sätter sina tariffer efter vissa generella riktlinjer i naturgaslagen. Varken tariff- erna eller de metoder som används för att beräkna eller fastställa villko- ren fastställs av tillsynsmyndigheten i förväg. Tillsynsmyndigheten har däremot möjlighet att pröva dessa i efterhand. Eftersom tillsynsmyndig- heten inte förhandsgodkänner tarifferna eller de metoder som använts för att beräkna tarifferna, uppfyller den svenska naturgaslagstiftningen inte direktivets krav i denna del. Frågan behandlas närmare i avsnitt 30.1. Naturgaslagen innehåller inte några bestämmelser om balanstjänster eller om förhandsgodkännande av villkoren för tillhandahållande av balanstjänster. Det är därför nödvändigt att införa sådana bestämmelser. Frågan behandlas närmare i avsnitt 30.3. Tillsynsmyndigheternas befogenheter Enligt artikel 25 tredje punkten får medlemsstaterna föreskriva att till- synsmyndigheten skall underställa de tariffer eller åtminstone metoder som sägs i artikel 25.2 samt ändringar enligt artikel 25.4 4 till ett relevant organ för ett formellt beslut. Det är inte aktuellt att införa bestämmelser med denna innebörd i den svenska lagstiftningen. Bestämmelsen föranleder därför ingen åtgärd. Enligt artikel 25 fjärde punkten skall tillsynsmyndigheterna ha befogenhet att vid behov begära att de systemansvariga för överförings-, LNG-, och distributionssystemen ändrar de villkor som avses i punkterna 13 för att säkerställa att de är proportionella och tillämpas på ett icke- diskriminerande sätt. Energimyndigheten utövar tillsynen över att naturgasföretagen följer bestämmelserna i naturgaslagen och de föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av lagen. Energimyndigheten får meddela de före- lägganden som behövs för att trygga efterlevnaden. De villkor som avses i artikel 25.13 är villkor för tillträde till lagring, lagring av gas i rörled- ningar, stödtjänster för lagring, anslutning och tillträde till nationella nät (inklusive överförings- och distributionstariffer) och tillhandahållande av balanstjänster. Villkoren för tillträde till nationella nät (inklusive överfö- rings- och distributionstariffer) ingår i Energimyndighetens tillsyn och myndigheten har således redan befogenhet att förelägga företagen att ändra dessa i den mån villkoren strider mot bestämmelserna i naturgas- lagen. När det sedan gäller villkor för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar, stödtjänster för lagring och tillhandahållande av balans- tjänster föreslår regeringen att bestämmelser om detta skall införas i naturgaslagen för att Sverige skall uppfylla direktivets krav i artikel 8.2 och 19.1. Sådana villkor kommer därmed att omfattas av Energimyndig- hetens tillsyn. 121 Tvistelösning I artikel 25 femte punkten anges att varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för ett överförings-, LNG-, eller distributionssystem på de områden som avses i punkterna 1, 2 och 4 och i artikel 19 skall ha rätt att ge in klagomål till tillsynsmyndigheten. Tillsynsmyndigheten skall därefter, i egenskap av tvistelösande myndighet, fatta ett beslut inom två månader från det att klagomålet mottagits. Denna period får förlängas med två månader om tillsynsmyndigheten begär komplette- rande upplysningar. Om den klagande samtycker till det får perioden förlängas ytterligare. Tillsynsmyndighetens avgörande skall vara bind- ande såvida det inte upphävs vid ett överklagande. Enligt 18 § naturgasförordningen (2000:673) utövar Statens energi- myndighet tillsynen över efterlevnaden av naturgaslagens bestämmelser. Av 6 kap. 3 § naturgaslagen framgår att tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av de före- skrifter och villkor som omfattas av tillsynen. I denna proposition föreslår regeringen att de områden som anges i artikel 25.5 (artikel 25 punkterna 1, 2 och 4 samt artikel 19) skall införas i naturgaslagstiftningen. Om förslagen genomförs kommer Energimyn- dighetens tillsyn att omfatta efterlevnaden de bestämmelserna. I den lagrådsremiss som föregick regeringens proposition 1999/2000:72, Ny naturgaslag, föreslogs bl.a. att tvister om anslutning skulle prövas av tillsynsmyndigheten. Lagrådet anförde i sitt yttrande i denna del i huvud- sak följande. Enligt sista stycket skall tvister om skyldigheter enligt paragrafen för den som inne- har en naturgasledning prövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Ordet tvister för närmast tankarna till att det skulle vara fråga om sådana tvistemål som i normala fall handläggs av allmän domstol. Mot bakgrund av den övriga regleringen i lagen torde rättsförhållandet dock i själva verket vara förvaltningsrättsligt med den skill- naden att här talas om tvister, vilket inte tillhör vanligheten inom förvaltningsförfarandet. Om innehavaren av en naturgasledning och den som vill få sin ledning ansluten inte kommer överens, kan den sistnämnde anmäla den andre hos tillsynsmyndigheten, dvs. den tvistelösande myndigheten, med påstående om att denne inte fullgör sina skyldig- heter enligt paragrafen. Förhållanden av denna art finns på många ställen i förvaltnings- rätten. Om t.ex. en hyresvärd och en hyresgäst inte kommer överens i en fråga om hyres- värdens skyldighet att avhjälpa påstådda sanitära brister i lägenheten, kan hyresgästen hos den kommunala nämnd som handhar hälsovårdsfrågor påkalla ingripande för av- hjälpande av olägenheterna. Likaså kan en fastighetsägare med åberopande av plan- och bygglagen begära att en byggnadsnämnd ingriper mot byggnadsåtgärder på en grann- fastighet och meddelar beslut i saken. Det framgår inte av lagrådsremissen vilket slags rättsmedel som skall användas för att göra tillsynsmyndigheten uppmärksam på den uppkomna tvisten. Utan uttryckliga regler kommer, liksom i fråga om hälsoskydds- eller byggnadsärenden, en anmälan att bli det naturliga medlet. Tidigare har inom förvaltningsrätten en anmälare inte ansetts förvärva partsställning i ärendet hos tillsynsmyndigheten; ärendet har nämligen ansetts angå endast en fråga mellan myndigheten och den som anmälts. Utvecklingen har emel- lertid gått dithän att partsställning numera tillerkänns en anmälare i allt större utsträck- ning, vilket särskilt kunnat märkas på byggnadsrättens område. Se t.ex. rättsfallen RÅ 1963 ref. 20 och 1966 ref. 17 samt uttalanden i SOU 1968:27 s. 86 och JO 1980/81 s. 468, 1990/91 s. 337. Den som med stöd av paragrafen begär ingripande av tillsynsmyn- digheten bör därför kunna räkna med att få partsställning hos myndigheten. Den myndighet som avses i sista stycket kommer att intaga den ställning som till- synsmyndigheten brukar i förvaltningsrättslig lagstiftning. Den kommer att kunna vid- taga åtgärder med anledning av enskilds anmälan eller ex officio. Vidare kommer den med stöd av bestämmelserna i 6 kap. 3 § att kunna meddela förelägganden mot tredskande innehavare av naturgasledningar. Tillsynsmyndigheten blir med andra ord en 122 normal förvaltningsmyndighet, vars beslut i vanlig ordning är överklagbara hos allmän förvaltningsdomstol.

Vad nu sagts hade också blivit resultatet om sista stycket över huvud taget inte fun-

nits. De regler om myndighetens tillsynsbefogenheter som föreslås skola tas in i 6 kap.

13 §§ är i princip tillräckliga för att tillgodose enskilds intressen i det ifrågavarande

fallet. Enligt Lagrådets mening kan sista stycket således utgå. En anledning av helt och

hållet formell art till att behålla sista stycket skulle möjligen vara att det i den svenska

versionen av EU:s direktiv (artikel 21.2) talas om tvister och en behörig myndighet för

att lösa dessa.

Mot bakgrund av vad Lagrådet uttalat i frågan om tvistelösande myn-

dighet bedömer regeringen att reglerna om tillsyn över naturgaslagens

efterlevnad är tillräckliga för att uppfylla kravet i artikel 25.5 om rätt att

ge in klagomål till en tvistelösande myndighet.

I den svenska naturgaslagstiftningen finns däremot inte några tidsfris-

ter inom vilka tillsynsmyndigheten skall fatta beslut. Bestämmelser om

detta måste därför införas. Den frågan behandlas närmare i avsnitt 30.4.

Klagomål mot beslut

Enligt artikel 25 sjätte punkten får varje berörd part, med rätt till klago-

mål mot ett beslut om de metoder som fattats enligt punkterna 24, inom

två månader efter offentliggörandet av beslutet, eller inom den kortare

tidsperiod som medlemsstaterna föreskriver, ge in ett klagomål för be-

handling. Ett sådant klagomål skall inte utgöra hinder för verkställighet.

Bestämmelser med denna innebörd saknas i den svenska naturgaslag-

stiftningen. Hur och i vilken omfattning sådana bestämmelser skall infö-

ras beror på den metod som väljs för att tillgodose kraven i artikel 25.2.

Frågan behandlas närmare i avsnitt 30.5.

Snabb och effektiv tillsyn

Enligt artikel 25 sjunde punkten skall medlemsstaterna vidta åtgärder för

att se till att tillsynsmyndigheterna snabbt och effektivt kan utföra sina

uppgifter enligt punkterna 15.

I budgetpropositionen för år 2005 har regeringen mot bakgrund av de

slutsatser som Statskontoret redovisat i sin rapport Effektivare tillsyn

över energimarknaderna och de tillkommande uppgifter som genom-

förandet av de gemensamma reglerna för el och naturgas och förord-

ningen om gränsöverskridande handel med el anfört att Energimyndig-

hetens resurser för tillsynsverksamheten behöver förstärkas. För dessa

ändamål bedömer regeringen att förvaltningsanslaget bör ökas med

25 miljoner kronor.

Att hindra missbruk av dominerande ställning

Enligt artikel 25 åttonde punkten skall medlemsstaterna inrätta lämpliga

och effektiva system för reglering, kontroll och öppenhet för att förhindra

missbruk av dominerande ställning, särskilt om det är till konsumenter-

nas nackdel, och underprissättning. Bestämmelserna i fördraget, särskilt

artikel 82, skall beaktas.

Konkurrensverket är central förvaltningsmyndighet på konkurrensom-

rådet. Verket har enligt konkurrenslagens bestämmelser möjlighet att

ingripa mot missbruk av dominerande ställning och kan tillämpa EG-för-

dragets artikel 82 direkt om samhandelskriteriet är uppfyllt. Någon lag-

stiftningsåtgärd behövs inte.

123

Påföljder när sekretessbestämmelserna inte följs Enligt artikel 25 nionde punkten skall medlemsstaterna se till att lämpliga åtgärder, inbegripet administrativa åtgärder eller straffrättsliga förfaran- den i enlighet med nationell lagstiftning, vidtas mot ansvariga fysiska eller juridiska personer när sekretessbestämmelserna i direktivet inte följs. Anställda i företag som bedrivs som statliga och kommunala verk eller som kommunala bolag lyder under tryckfrihetsförordningens och sekre- tesslagens bestämmelser. Detta innebär att Justitieombudsmannen som särskild åklagare får väcka åtal enligt 6 § lagen (1986:765) med instruk- tion för Riksdagens ombudsmän mot befattningshavare som åsidosätter tjänsteåligganden. För anställda i statliga verk gäller också att en arbets- tagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning. För anställda i privata och statliga företag gäller däremot inte tryckfri- hetsförordningens och sekretesslagens bestämmelser och några motsva- rande sanktionsregler finns därför inte. Regeringen bedömer att det inte är nödvändigt att införa sådana regler för att uppfylla direktivets krav. Anledningen till detta är följande. Konkurrensverket kan ingripa mot ett företag som röjer kommersiellt fördelaktiga uppgifter till t.ex. närstående företag som bedriver handel med naturgas. Detta eftersom de företag som äger naturgasledningar innehar en monopolställning och att ett sådant informationsutbyte kan utgöra ett missbruk av dominerade ställning enligt bestämmelserna i 19 § i konkurrenslagen (1993:20). Av 22 § kon- kurrenslagen framgår att Konkurrensverket får ålägga ett företag att upp- höra med en sådan överträdelse. Verket kan också enligt 26 § konkur- renslagen väcka talan vid Stockholms tingsrätt om särskild konkurrens- skadeavgift mot företag som uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder förbudet i 19 § konkurrenslagen. Om verket inte väljer att väcka talan eller ålägga ett företag att upphöra med en sådan överträdelse kan även ett företag som berörs av överträdelsen, genom en subsidiär talerätt, väcka talan vid Marknadsdomstolen enligt bestämmelserna i 23 § andra stycket konkurrenslagen. Behörig myndighet vid gränsöverskridande tvister Enligt artikel 25 tionde punkten skall, vid gränsöverskridande tvister, den beslutande tillsynsmyndigheten vara den som är behörig med avseende på den systemansvarige som vägrar utnyttjande av eller tillträde till systemet. Direkta bestämmelser med denna innebörd saknas i den svenska natur- gaslagstiftningen. En svensk myndighet har dock inte jurisdiktion och således inte heller tillsynsansvar över utländsk lagstiftning och de företag som verkar utanför Sverige. På samma sätt har inte heller utländska till- synsmyndigheter jurisdiktion över den svenska naturgaslagstiftningen och kan därför inte heller ha tillsynsansvar över verksamhet i Sverige. Den behöriga myndigheten vid gränsöverskridande tvister kommer där- för i förekommande fall alltid vara den myndighet i det land där en systemansvarig vägrar utnyttjande eller tillträde till systemet. Bestäm- melsen kräver därför ingen lagstiftningsåtgärd. 124 Klagomål till tillsynsmyndighet skall inte påverka rätten att överklaga Enligt artikel 25 elfte punkten skall klagomål enligt punkterna 5 och 6 inte påverka rätten att överklaga enligt gemenskapslagstiftningen och den nationella lagstiftningen. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inga bestämmelser som påverkar rätten att överklaga enligt gemenskapslagstiftningen. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därför inte i denna del. Samarbete Enligt artikel 25 tolfte punkten skall de nationella tillsynsmyndigheterna bidra till att utveckla den inre marknaden för naturgas och skapa likvär- diga förutsättningar genom ett öppet samarbete med varandra och kom- missionen. Enligt förordningen (2004:1200) med instruktion för Statens energi- myndighet har Energimyndigheten bl.a. de uppgifter som avses i artikel 25.12. Denna fråga behandlas även i avsnitt 32.

13.7

Kapitel VII Slutbestämmelser

Regeringens bedömning: Direktivets slutbestämmelser föranleder

ingen särskild lagstiftningsåtgärd.

Kapitel VII, slutbestämmelser, innehåller artiklarna 2635.

Skyddsåtgärder vid kris eller liknande

Enligt artikel 26 första punkten får en medlemsstat, i händelse av en

plötslig kris på energimarknaden eller om personers, anordningars eller

anläggningars fysiska trygghet eller säkerhet hotas, eller om ett systems

integritet hotas, vidta tillfälliga skyddsåtgärder. I punkterna två och tre

anges hur omfattande åtgärderna får vara samt hur medlemsstaterna skall

förfara om sådana åtgärder vidtas.

Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inte några sådana

bestämmelser. Sådana bestämmelser är inte heller nödvändiga för att

genomföra direktivet.

Undantag för s.k. take-or-pay-åtaganden

Direktivets artikel 27 innehåller bestämmelser om undantag för s.k. take-

or-pay-åtaganden. Artikeln innehåller bestämmelser som avser såväl för-

utsättningarna för att bevilja undantag som bestämmelser avseende förfa-

randet för att få sådana undantag beviljade.

Artikeln överensstämmer med artikel 25 i det äldre naturgasmarknads-

direktivet (direktiv 98/30/EG). Vid genomförandet av direktiv 98/30/EG

infördes i 3 kap. 3 § naturgaslagen bestämmelser som reglerar möjlig-

heten till undantag tredje parts rätt till tillträde till ledningen. Ett sådant

undantag kan beviljas om innehavaren av en naturgasledning i avtal om

köp av naturgas har gjort inköpsåtaganden och om naturgasföretaget får,

eller kan antas få, allvarliga ekonomiska och finansiella svårigheter på

grund av långsiktiga åtaganden som har godkänts i ett eller flera avtal om

köp av naturgas.

125

De svenska undantagsbestämmelserna i 3 kap. 3 § naturgaslagen över- ensstämmer med bestämmelserna i artikel 27. Artikeln kräver därför inte någon lagstiftningsåtgärd. En annan fråga är om eventuella kommande krav på juridisk åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet gör det möjligt att ha kvar denna bestämmelse. Den frågan behandlas vidare i avsnitt 29. Undantag för framväxande och enskilda marknader Direktivets artikel 28 innehåller bestämmelser om framväxande och enskilda marknader. Bestämmelserna gör det möjligt för en medlemsstat att få undantag från vissa av direktivets bestämmelser. I första punkten finns en sådan undantagsbestämmelse som gäller de medlemsstater som inte är direkt anslutna till det sammanlänkade systemet. Sverige är direkt anslutet till det sammanlänkade systemet i Danmark. Bestämmelsen är därför inte tillämplig i Sverige. I andra och tredje punkterna finns undantagsbestämmelser som gäller medlemsstater som uppfyller villkoren att betraktas som en framväxande marknad. En framväxande marknad är enligt definitionen i artikel 2.31 en medlemsstat i vilken den första kommersiella leveransen enligt det första långsiktiga avtalet för naturgasleveranser genomfördes för kortare tid än tio år sedan. Sverige uppfyller inte detta krav varför bestämmel- serna inte är tillämpliga för svensk del. I fjärde, femte och sjunde punkterna finns bestämmelser som reglerar framväxande regioner. Om genomförandet av direktivet kan orsaka all- varliga problem inom ett visst geografiskt område kan, enligt fjärde punkten, medlemsstaterna hos kommissionen ansöka om undantag från vissa bestämmelser i direktivet. Femte punkten anger de kriterier som skall beaktas då kommissionen prövar en ansökan om undantag. Den sjunde punkten riktar sig till kommissionen. Det svenska naturgassyste- met sträcker sig i dag från Klagshamn utanför Malmö, där gasen tas emot i en mottagningsstation. Från denna station fortsätter stamledningen längs västkusten till Stenungsund. Från olika punkter på stamledningen går grenledningar till de samhällen där gasen distribueras. Om det svenska naturgasnätet byggs ut till nya regioner omfattas Sverige av bestämmelserna i artikel 28.46 och Sverige kan då ansöka om undantag från vissa bestämmelser i direktivet. Det krävs ingen lagstiftningsåtgärd för att genomföra direktivet i denna del. De sjätte och åttonde punkterna riktar sig till Luxemburg respektive Grekland och är alltså inte tillämpliga för svensk del. Övriga slutbestämmelser Direktivets artikel 29 innehåller bestämmelser om granskningsförfa- rande. Enligt artikel 31.3 skall kommissionen senast den 1 januari 2006 lägga fram en detaljerad rapport för Europaparlamentet och rådet om framstegen när det gäller att skapa en inre marknad för gas. Om kommis- sionen i den rapporten drar slutsatsen att vissa skyldigheter som företag åläggs i enlighet med gasmarknadsdirektivet inte står i proportion till det mål som eftersträvas får medlemsstaten av kommissionen anhålla om befrielse från kravet i fråga. Artikeln innehåller också bestämmelser om förfarandet vid en sådan begäran. 126 Artikel 30 innehåller bestämmelser om att kommissionen skall biträdas av en kommitté och att denna kommitté själv skall anta sin arbetsord- ning. När det hänvisas till denna punkt skall artiklarna 3 och 7 i beslut 1999/468/EG tillämpas, med beaktande av artikel 8 i beslutet. Artikel 31 innehåller bestämmelser om rapportering. Bestämmelsen riktar sig till kommissionen. Av artikeln framgår att kommissionen skall övervaka och se över tillämpningen av gasmarknadsdirektivet och lämna en omfattande rapportering i anledning av detta på ett i artikeln närmare angivet sätt. Artikel 32 innehåller bestämmelser om upphävande. Av den första punkten framgår att direktiv 91/296/EEG skall upphöra att gälla från och med den 1 juli 2004. Avtal som slutits i enlighet med artikel 3.1 i det ovan nämnda direktivet skall dock fortsätta att gälla och genomföras i enlighet med det direktivet. Av den andra punkten framgår att direktiv 98/30/EG skall upphöra att gälla från och med den 1 juli 2004 utan att det påverkar medlemsstaternas förpliktelser när det gäller tidsfrister för införlivande och implementering av nämnda direktiv. Hänvisningar till direktiv 98/30/EG skall anses som hänvisningar till detta direktiv och skall läsas i enlighet med jämförelsetabellen i bilaga B. Artikel 33 innehåller bestämmelser om genomförande. Av den första punkten framgår att medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast den 1 juli 2004. Vidare framgår att medlemsstaterna genast skall underrätta kom- missionen om detta. Av den andra punkten framgår att medlemsstaterna får skjuta upp genomförandet av artikel 13.1 (åtskillnad av den system- ansvariga för distributionssystemet) utan att det påverkar tillämpningen av de krav som ställs i 13.2. I den tredje punkten anges hur medlemssta- terna skall förfara när de antar bestämmelserna i direktivet. Artiklarna 34 och 35 innehåller bestämmelser om ikraftträdande och om direktivets adressater. Några särskilda lagstiftningsåtgärder behövs inte till följd av de nu re- dovisade artiklarna. 14 Naturgaslagstiftningens tillämpningsområde Regeringens förslag: Naturgaslagstiftningens tillämpningsområde ut- vidgas till att avse även kondenserad naturgas, biogas, gas från bio- massa och andra typer av gas, om det är tekniskt möjligt att använda dessa gaser i systemet för naturgas. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har konstaterat att det enligt direktivet inte bara skall vara tekniskt möjligt, utan även säkert att föra in dessa gaser i systemet och att myndigheten vid en eventuell konflikt kan komma att få pröva säkerheten i transporten. Enligt Energimyndigheten bör därför utredningens förslag ändras så att tillämpningsområdet stäm- mer överens med direktivets tillämpningsområde. Lantbrukarnas Riks- förbund har anfört att biogas och gas från biomassa bör omfattas av 127 naturgaslagen endast i de fall då det finns en anslutning för att föra in biogas i systemet för naturgas. Enligt Lantbrukarnas Riksförbund är det oklart vad som i utredningens betänkande avses med formuleringen tek- niskt möjligt att föra in och använda dessa gaser i systemet för naturgas. Skälen för regeringens förslag: Enligt naturgasmarknadsdirektivet skall bestämmelserna om naturgas, inbegripet kondenserad naturgas (flytande naturgas), även omfatta biogas och gas från biomassa eller andra typer av gas, om det är tekniskt möjligt och säkert att föra in dessa gaser i och transportera dem genom systemet för naturgas. I en ledning för naturgas är det fullt möjligt att mata in och transportera andra gaser tillsammans med naturgas. Detta sker redan i dag. I Sverige finns det t.ex. anläggningar för biogas som matar in biogas i naturgas- systemet i Göteborg, Laholm och Eslöv. Den gas som matas in i systemet måste hålla en viss kvalitet för att brännarna i kundernas anläggningar skall fungera på avsett vis. Det är därför viktigt att det finns bestämmel- ser som gör det möjligt för en innehavare av naturgasledning att ställa krav på kvaliteten på den gas som matas in i ledningen. Naturgaslagstiftningen innehåller för närvarande endast bestämmelser om naturgasledningar, naturgaslager samt om handel med naturgas i vissa fall. Eftersom lagens bestämmelser inte är tillämpliga på kondense- rad naturgas, biogas eller gas från biomassa behöver tillämpningsområdet för reglerna utvidgas till att omfatta sådana gaser. För att säkerställa att en innehavare av en naturgasledning kan ställa krav på kvaliteten på den gas som matas in i ledningen måste det införas krav på att det skall vara tekniskt möjligt att föra in och använda dessa gaser i och transportera dem genom systemet för naturgas. Gaser som uppfyller kraven kommer då att kunna omfattas av naturgaslagstift- ningen. Det föreslagna kravet på att det skall vara tekniskt möjligt att föra in och använda gaserna i och transportera dem genom systemet för naturgas innebär att innehavaren av en naturgasledning har rätt att ställa krav på kvaliteten på den gas som skall matas in i ledningen. Om gasen inte har den kvalitet som krävs är den inte att betrakta som naturgas i naturgas- lagens mening och ledningsinnehavaren har därmed heller ingen skyl- dighet att överföra gasen i sitt ledningssystem. Att det är säkert att använda gaserna och transportera dem i ledningarna är ett sådant krav på kvaliteten som en innehavare av en naturgasledning har rätt att ställa. Om en gas på grund av dess tekniska kvalitet inte har de egenskaper som behövs för att gasen på ett säkert sätt kan transporteras genom systemet för naturgas, kan gasen inte anses uppfylla kravet på att det skall vara tekniskt möjligt att använda gasen i naturgassystemet. Det finns därför inget behov av att, som Energimyndigheten anfört, i ett särskilt rekvisit ange att gasen skall kunna transporteras på ett säkert sätt genom systemet för naturgas. 128

15

Koncession för förgasningsanläggning

15.1

Koncessionsplikt

Regeringens förslag: Krav på koncession för att bygga och använda

en förgasningsanläggning som är ansluten till en koncessionspliktig

naturgasledning införs. Frågan om koncession prövas av regeringen.

Straff införs för den som bygger eller använder en förgasnings-

anläggning utan koncession där sådan behövs.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens.

Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt i den del som

avser koncessionsplikt. I övrigt har remissinstanserna inte kommenterat

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Det förekommer två olika sätt att

transportera naturgas över längre avstånd. Det ena sättet är att transpor-

tera gasen i gasform genom ledningar.

Det andra sättet är att transportera gasen med fartyg. Sådana transpor-

ter sker i specialanpassade fraktfartyg, vanligtvis från produktionskällor

till havs. När detta sker kyls gasen ner så att den blir flytande. Gasen

transporteras sedan nedkyld och flytande i specialanpassade fraktfartyg

från produktionskällorna till terminaler i land. På det sättet kan mycket

större mängder gas transporteras än om den är i gasform. När ett sådant

fartyg anländer till en hamn förs den flytande gasen direkt in i en särskild

terminal. Där höjs temperaturen till normal nivå så att naturgasen återgår

till gasform. Gasen matas sedan in i naturgassystemet.

Flytande naturgas importeras för närvarande inte till Sverige och det

finns inte heller några terminaler för återförgasning i landet eftersom det

hittills inte ansetts vara ekonomiskt bärkraftigt. Naturgaslagen innehåller

därför inga bestämmelser om flytande naturgas eller om förgasningsan-

läggningar. Inom EU finns det dock ett flera sådana anläggningar. Även

utanför EU finns anläggningar för flytande naturgas, bl.a. i Norge. An-

vändningen av flytande naturgas ökar utomlands och uppgår för närva-

rande till cirka åtta procent av den totala naturgasanvändningen i Europa.

Nya anläggningar för flytande naturgas byggs i flera europeiska länder.

Med hänsyn till att det finns anläggningar för flytande naturgas i vårt

närområde är det inte främmande att sådana anläggningar kan komma att

byggas även i Sverige. Ett viktigt argument för detta, förutom de rent

ekonomiska aspekterna, är att en anläggning för flytande naturgas skulle

stärka den svenska försörjningstryggheten. Detta eftersom vi för närva-

rande endast har en punkt där naturgas matas in i det svenska systemet. I

avsnitt 14 föreslår regeringen att naturgaslagstiftningens tillämpnings-

område skall utvidgas till att avse även flytande naturgas. Med detta

uppkommer frågan om det också skall införas krav på koncession för att

få uppföra och driva de förgasningsanläggningar som gör det möjligt att

återförgasa den flytande naturgasen och mata in den i ledningsnätet.

Till att börja med kan konstateras att det normalt krävs koncession för

att bygga och använda en naturgasledning eller ett naturgaslager. Vidare

kan en förgasningsanläggning på samma sätt som ledningar för natur-

129

gas och naturgaslager komma i konflikt med andra intressen, t.ex. natur- och miljövård. En förgasningsanläggning kan också ha betydelse på andra områden, t.ex. för Försvarsmakten. Det är viktigt att skapa en från samhällssynpunkt ändamålsenlig infrastruktur. En förgasnings- anläggning bör inte få byggas på ett sådant sätt att tredje man tillfogas onödigt stor skada. Innehav och drift av en förgasningsanläggning med- för förpliktelser av olika slag. Det är därför viktigt att ägaren har de resurser som krävs för att bl.a. kunna garantera en framtida drift. Mot denna bakgrund bör det krävas koncession också för att uppföra och använda en förgasningsanläggning. I likhet med vad som gäller koncession för naturgasledningar och naturgaslager bör regeringen pröva frågor om koncession för förgas- ningsanläggningar. Det är lämpligt att även ärenden om koncession för förgasningsanläggningar bereds av en annan myndighet som utses av regeringen och som efter avslutad handläggning överlämnar ärendet till regeringen för beslut. Det bör noteras att enligt förslagen i denna proposition kommer en för- gasningsanläggning att omfattas av krav på koncession, om den ansluts till en koncessionspliktig naturgasledning. Enligt den föreslagna be- stämmelsen i 2 kap. 1 § naturgaslagen krävs inte koncession för en naturgasledning som är belägen efter en mät- och reglerstation. Detta innebär i praktiken att det inte krävs koncession för distributionsled- ningar. En förgasningsanläggning som ansluts till en ledning för distri- bution av naturgas kommer därför inte att omfattas av kravet på konces- sion. Samma förhållande som redovisas för förgasningsanläggningar gäller redan i dag för naturgaslager. Att så är fallet är ett medvetet val, eftersom det endast är tekniskt möjligt att ansluta mindre anläggningar till distributionsnätet. Om man ändrar kraven på koncession för natur- gasledningar, t.ex. genom att införa krav på områdeskoncession för dis- tributionsledningar, måste det också beaktas att koncessionskraven för naturgaslager och förgasningsanläggningar kan komma att påverkas av ett sådant beslut. Det kan i detta sammanhang påpekas att även skyldigheterna såvitt gäller tillträde till förgasningsanläggningar och lager samt reglerna om tillsyn och tariffer m.m. är knutna till om anläggningen är koncessions- pliktig eller inte. Även detta förhållande måste beaktas om koncessions- kraven ändras. Straff för byggande av förgasningsanläggning utan koncession Det krävs i många fall koncession för att bygga och använda anlägg- ningar som ingår i landets infrastruktur. Som de mest närliggande ex- emplen kan nämnas elektriska starkströmsledningar, som kräver konces- sion enligt ellagen (1997:857), och naturgasledningar och naturgaslager, som kräver koncession enligt den nuvarande naturgaslagen (2000:599). Syftena med koncessionsprövningen är i dessa fall i stort sett desamma. Ett syfte är att endast anläggningar som är lämpliga från allmän syn- punkt bör byggas. Om det synsättet inte upprätthålls kan det leda till att landets infrastruktur får en olämplig uppbyggnad i form av exempelvis dubbel eller onödigt stor kapacitet inom vissa områden. Det leder till nationalekonomiska förluster. 130 Ett annat syfte är att endast den som är lämplig från allmän synpunkt att bedriva den verksamhet som är förknippad med den koncessionsplik- tiga anläggningen bör få göra detta. I detta ligger att ha de tekniska och ekonomiska resurser som krävs för verksamheten. Verksamhetsutövaren skall vidare ha såväl vilja som förmåga att följa de föreskrifter som gäller för verksamheten. Om verksamhetsutövaren brister i dessa hänseenden drabbas el- och gaskonsumenterna av problem som kan bli mycket all- varliga på grund av den stora betydelse som tillgång till el och gas har för konsumenterna. Detta framgår med stor tydlighet av den senaste tidens händelser på elmarknaden. Ett tredje viktigt syfte med koncessionsprövningen är att möjliggöra den prövning gentemot motstående intressen, främst natur- och kultur- intressena, som regleras i miljöbalken. Om denna prövning inte kommer till stånd kan dessa intressen åsamkas onödigt stor skada, vilket natur- ligtvis är allvarligt. Det är alltså riskerna för allvarliga skadeverkningar som har lett till att uppsåtligt eller oaktsamt byggande eller användande av dessa infra- strukturanläggningar utan koncession har straffbelagts. I detta lagstiftningsärende föreslås nu krav på koncession för byggande och användande av förgasningsanläggningar. De överväganden som redovisats ovan har samma relevans för förgasningsanläggningar. Det finns därmed ingen anledning att undanta byggande eller användande av en förgasningsanläggning utan koncession från den straffbestämmelse som redan finns i naturgaslagen. Straffbestämmelsen bör därför omfatta uppsåtligt eller oaktsamt byggande eller användande av en förgasnings- anläggning utan koncession. På motsvarande sätt som gäller i dag enligt naturgaslagen, bör ansvar inte dömas ut i ringa fall eller om gärningen är straffbelagd enligt brottsbalken. Vidare bör den som har åsidosatt ett vitesföreläggande inte dömas till ansvar enligt lagen för en gärning som omfattas av föreläggandet.

15.2

Förutsättningar för koncession

Regeringens förslag: Koncession får beviljas endast om förgasnings- anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Endast den som är lämplig att utöva en sådan verksamhet som avses med koncessionen får beviljas koncession. En koncession får inte meddelas i strid mot detaljplan eller områdesbestämmelser. Vid prövning av koncession skall vissa bestämmelser i miljöbalken tillämpas. Om koncession meddelas för en förgasningsanläggning, kan anläggningen därefter inte förbjudas med stöd av miljöbalken. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt. Övriga remiss- instanser har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt naturgaslagen får koncession endast beviljas om en naturgasledning är lämplig från allmän synpunkt. Samma krav på lämplighet gäller även för naturgaslager. Endast den som är lämplig att utöva en sådan verksamhet som avses med koncessionen 131 får beviljas koncession. En koncession får inte meddelas i strid mot de- taljplan eller områdesbestämmelser. Vid prövning av frågor om medde- lande av koncession skall bestämmelserna i 24 kap., 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken tillämpas. En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om koncession. När det gäller förfarandet, kraven på miljökonsekvensbeskrivningen samt planer och planeringsunderlag gäller 6 kap. miljöbalken. Meddelas koncession för en naturgasledning eller ett naturgaslager, kan ledningen eller lagret därefter inte förbjudas med stöd av miljöbalken. Samma bestämmelser som gäller för koncession för naturgasledning och naturgaslager bör gälla för förgasningsanläggningar.

15.3

Villkor för koncession

Regeringens förslag: Koncession för förgasningsanläggning får för- enas med villkor för att tillgodose krav på säkerhet, skydd för miljö-, natur- och kulturvärden och liknande omständigheter. En koncession får göras beroende av att sökanden ställer säkerhet för kostnaderna för återställning. En koncession får förenas med villkor att anläggningen skall vara färdigställd inom en viss tid. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt. Övriga remiss- instanser har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i naturgas- lagen skall en koncession för en naturgasledning eller ett naturgaslager förenas med de villkor som behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt. Den skall också förenas med de villkor för anläggningens utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller som behövs för att i övrigt skydda människors hälsa och miljön mot skador och olä- genheter och främja en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och andra resurser eller som av annat skäl behövs från allmän synpunkt. Vidare får det anges som villkor för en koncession att naturgasledningen eller naturgaslagret skall vara färdigställt inom en viss tid. Om det finns särskilda skäl kan den angivna tiden förlängas. Ansökan om förlängning skall göras före utgången av den angivna tiden. En koncession får för sin giltighet också göras beroende av att den som har koncessionen ställer säkerhet för kostnaderna för att ta bort naturgasledningen eller naturgas- lagret och att vidta andra åtgärder för återställning. Samma villkor som gäller för koncession för naturgasledning och naturgaslager bör gälla förgasningsanläggningar. 132

15.4

Giltighetstid, förlängning och överlåtelse av koncession

Regeringens förslag: Koncession beviljas för fyrtio år. Om särskilda skäl finns, eller om sökanden begär det, kan kortare giltighetstid be- stämmas. Koncession får förlängas med fyrtio år åt gången. Vid prövning av en ansökan om förlängning ställs samma krav som vid prövning av en ny ansökan. En ansökan om förlängning bör göras två år före konces- sionstidens utgång. Giltighetstiden för den tidigare beviljade konces- sionen förlängs till dess ansökan om förlängning har prövats slutligt. Koncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt. Övriga remiss- instanser har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i naturgas- lagen skall koncession för naturgasledning och naturgaslager meddelas för fyrtio år. Om det finns särskilda skäl, eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestämmas. Giltighetstiden för koncession får på ansö- kan av koncessionshavaren förlängas med fyrtio år i taget. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestäm- mas. Vid prövning av en ansökan om förlängning ställs samma krav som vid prövning av en ny ansökan. Ansökan om förlängning av giltighetstid bör göras senast två år före koncessionstidens utgång. Koncessionen gäller till dess att ansökningen har prövats slutligt. En koncession för naturgasledning eller naturgaslager får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Samma bestämmelser som gäller för koncession för naturgasledning och naturgaslager bör gälla förgasningsanläggningar.

15.5

Återkallelse av koncession

Regeringens förslag: Koncession för förgasningsanläggning får åter- kallas om anläggningen inte längre används och inte heller behövs för att säkra energiförsörjningen. Den får också återkallas om konces- sionshavaren missköter sig. Frågor om återkallelse prövas av reger- ingen. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt. Övriga remiss- instanser har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i naturgas- lagen får en koncession återkallas helt eller delvis (1) om en naturgasled- ning eller ett naturgaslager inte har använts under tre år i följd och inte längre behövs för en säker energiförsörjning, eller (2) om koncessions- havaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyldigheter enligt naturgas- 133 lagen eller de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, enligt villkoren i koncessionen eller enligt de säkerhetsföreskrifter som gäller för naturgasledningens eller naturgaslagrets drift. Frågor om återkallelse av koncession prövas av regeringen. Samma bestämmelser som gäller för koncession för naturgasledning och naturgaslager bör gälla förgasningsanläggningar.

15.6

Borttagande av förgasningsanläggning och

återställning m.m.

Regeringens förslag: När en koncession för en förgasningsanlägg-

ning upphör skall den som senast innehaft koncessionen vara skyldig

att ta bort anläggningen samt att vidta åtgärder för återställning. Kon-

cessionshavarens skyldighet när det gäller återställning fastställs av

regeringen eller den tillsynsmyndighet som regeringen bestämmer.

Tillsynsmyndigheten får förelägga koncessionshavaren vid vite att

fullgöra sina skyldigheter. Tillsynsmyndigheten får även besluta att

åtgärder skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad.

Tillsynsmyndigheten får förelägga den som har byggt en förgas-

ningsanläggning utan att ha tillstånd, där sådant krävs, att ta bort an-

läggningarna samt att återställa marken om det behövs från allmän

eller enskild synpunkt. Ett föreläggande får förenas med vite. Till-

synsmyndigheten får besluta att åtgärderna skall vidtas på innehava-

rens bekostnad.

Tillsynsmyndigheten får även besluta att annans mark skall tas i

anspråk för att återställning skall kunna genomföras. Åtgärderna för

återställning skall genomföras på ett sådant sätt att minsta möjliga

skada och intrång vållas. Vägar får byggas och byggnader uppföras

endast om markägaren eller den som har nyttjanderätt eller servitut

avseende marken samtycker eller om tillsynsmyndigheten lämnar

tillstånd. Ersättning skall lämnas om återställning medför skada eller

intrång.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens.

Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt. Övriga remiss-

instanser har inte kommenterat förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i naturgas-

lagen är den som senast haft koncessionen, om en koncession upphör att

gälla, skyldig att ta bort naturgasledningen eller naturgaslagret samt vidta

andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild

synpunkt. I samband med att koncessionen upphör skall regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer fastställa koncessionshava-

rens skyldigheter. Om den som senast har haft koncessionen inte fullgör

sina skyldigheter, får den myndighet som regeringen bestämmer före-

lägga denne vid vite att fullgöra skyldigheterna eller besluta att åtgär-

derna skall vidtas på dennes bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall

vidtas på den tidigare koncessionshavarens bekostnad får verkställas.

Samma bestämmelser som gäller för koncession för naturgasledning

och naturgaslager bör gälla förgasningsanläggningar.

134

16 Konsumentskydd Regeringens förslag: Överföringen av naturgas till en konsument får avbrytas på grund av konsumentens försummelse endast om försum- melsen utgör ett väsentligt avtalsbrott. Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse. Avser försummelsen bristande betalning skall konsumenten, sedan tidsfristen för att vidta rättelse löpt ut, del- ges en underrättelse där det framgår att överföringen kan komma att avbrytas om inte betalning sker inom tre veckor. Socialnämnden skall samtidigt underrättas om förhållandena. Om konsumenten vidtar rättelse eller, i fall av betalningsförsummelse, socialnämnden åtar sig betalningsansvar för skulden får överföringen inte avbrytas. Över- föringen av naturgas får inte avbrytas med anledning av en fordran som är föremål för tvist. Överföringen får inte heller avbrytas om omständigheterna ger an- ledning till att befara att ett avbrott skulle medföra en ej obetydlig per- sonskada eller en omfattande sakskada. Det gäller dock inte om konsumenten handlar otillbörligt. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i huvud- sak med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har kom- menterat förslaget. Konsumentverket har tillstyrkt. Även Sveriges Kon- sumentråd har ställt sig positivt till utredningens förslag och påpekat att reglerna bör utformas så att de är lättillgängliga för konsumenterna. Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget men föreslagit att bestämmel- ser om avbrytande av överföring av naturgas p.g.a. konsumentens avtals- brott skall undantas från myndighetens tillsyn. Energimyndigheten har hänvisat till att en sådan begränsning i tillsynen gäller på elmarknaden och ett mer omfattande konsumentskydd på naturgasmarknaden inte kan anses rimligt. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 3.3 i naturgasmark- nadsdirektivet skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att skydda slutförbrukare och för att garantera ett starkt konsumentskydd. Medlemsstaterna skall särskilt se till att utsatta förbrukare får tillräckligt skydd, inbegripet lämpliga åtgärder för att hjälpa dem att undvika att få sina leveranser avstängda. För elkonsumenter finns redan i dag liknande skyddsbestämmelser i ellagen. I den nuvarande naturgaslagstiftningen begränsas däremot inte möjligheten att avbryta överföringen av naturgas till en konsument. Frå- gan regleras i standardavtal. En avgörande skillnad mellan förhållandena på naturgasmarknaden och flertalet andra avtalsförhållanden är att naturgasen kan vara av sär- skild betydelse för ett hushåll, exempelvis då den används för uppvärm- ning. Utebliven överföring av naturgas kan relativt omgående medföra en allvarlig försämring av den enskildes situation. Man kan därför inte bortse från att ett hot om avstängning i vissa fall kan användas som ett otillbörligt påtryckningsmedel för att driva in utestående fordringar. Det är mot denna bakgrund som avstängningsrätten i likhet med rätten till avhysning och rätten till avstängning av överföring av el och vattenleve- 135 rans bör vara reglerad i lag och försedd med begränsningar. På så sätt skapas en förutsebarhet och enhetlighet för alla parter samt ett ökat skydd för konsumenterna. Konsumenten kan göra sig skyldig till försummelser mot naturgas- företaget på flera olika sätt, t.ex. genom att bryta mot säkerhetsföreskrif- ter eller underlåta att betala för överföring eller leverans av naturgas. Brott mot säkerhetsföreskrifter är allvarligt och kan få svåra följder. Där- för är det viktigt att det finns regler för hur naturgasföretagen skall agera om detta sker. Med hänsyn till vikten av att säkerhetsföreskrifter följs kan även mindre förseelser anses utgöra ett väsentligt avtalsbrott. I prak- tiken är dock underlåtenhet att betala den mest vanliga försummelsen. Möjligheten att stänga av naturgasen för en konsument bör bara få användas om konsumentens försummelse utgör ett väsentligt avtalsbrott. Avstängning bör inte få ske om försummelsen avser ett mindre belopp eller om det rör sig om enstaka betalningsförsummelser av inte alltför betydande belopp. En avstängning måste således stå i rimlig proportion till avtalsbrottet. Ett liknande väsentlighetskrav finns redan i dag enligt motsvarande bestämmelser i ellagen. Innan överföringen får avbrytas bör konsumenten ges möjlighet att inom skälig tid vidta rättelse. För betalningsförsummelser bör förutsätt- ningarna för avstängning formaliseras genom ett krav på att konsumenten skall delges en underrättelse om att naturgasen kan komma att stängas av. Detta formaliserade förfarande utgör en garanti för att konsumenten verkligen får vetskap om vad som gäller och det markerar allvaret i situ- ationen. Om naturgasen stängs av vintertid kan det i vissa fall uppstå risk för personskador eller sakskador. Det är därför angeläget att genom olika former av skyddsmekanismer motverka att så sker. Ett hot om avstäng- ning av naturgas i förening med en uppmaning att betala omfattas nor- malt av reglerna i inkassolagen (1974:182). Det innebär att naturgasbran- schen måste iaktta principerna om god inkassosed. Skyddet för konsumenten bör stärkas, dels genom särskilda regler som hindrar avstängning i vissa akuta situationer, dels genom att socialnämn- den eller den nämnd som annars fullgör uppgifter inom socialtjänsten skall underrättas vid en förestående avstängning. Avstängning bör, lik- som fallet är inom ellagstiftningen, inte tillåtas om omständigheterna i det enskilda fallet ger anledning befara att en avstängning skulle medföra en ej obetydlig personskada eller en omfattande sakskada. Den före- slagna bestämmelsen innebär inte någon utredningsskyldighet för natur- gasföretagen. Om konsumenten handlar otillbörligt mot avtalsparten bör inte denna bestämmelse hindra en avstängning. Enligt bestämmelserna i ellagen skall en nätkoncessionshavare delge en konsument, som försummat att betala för överföring eller leverans av el och som trots uppmaning inte vidtagit rättelse, en uppmaning att betala inom tre veckor och underrätta konsumenten om att överföringen annars kan komma att avbrytas. Ett meddelande om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till socialnämnden i den kommun där konsumen- ten får naturgas överförd. En liknande ordning bör införas i naturgaslag- stiftningen. Om det skulle visa sig att socialnämnden har anledning att lämna bistånd till den enskilde kan en prövning inom ramen för social- tjänstlagen (2001:453) komma i fråga. Om konsumenten har rätt till bistånd kan kommunen ingripa genom att antingen betala skulden eller 136 åta sig betalningsansvar. För att motverka att rätten till avstängning an- vänds som ett medel i en tvist mellan parterna bör en tvistig fordran inte få läggas till grund för en avstängning. Frågan om tillsynens omfattning behandlas i avsnitt 30.6.

17

Ansvarsfördelningen mellan aktörerna på naturgasmarknaden

Traditionellt har de europeiska gasföretagen varit integrerade nät- pro- duktions- och försäljningsföretag med starka inslag av statligt ägarinfly- tande. I flera europeiska länder pågår en uppdelning av de nationella naturgasföretagen och det finns exempel på flera organisatoriska lös- ningar. Inom varje naturgassystem krävs en ansvarsfördelning mellan aktörerna. Rollerna kan fördelas på olika sätt och koordinering ske med olika medel. Det förslag som lämnas här liknar mycket den principiella lösning som valts för den svenska elmarknaden men innebär inte någon förändring av principerna för den tekniska driften av naturgassystemet. I systemansvaret ingår att ha det övergripande ansvaret för att det nationella naturgassystemet fungerar som ett sammanhållet system med tillfredställande driftsäkerhet. Den kortsiktiga balansen mellan inmatning och uttag av naturgas i systemet säkerställs genom att utnyttja line-pack (gas som lagrats i en transmissionsledning), uttag från lager, komplette- rande köp av naturgas och i sista hand genom begränsning eller avbrott i överföringen. På den inre marknaden för naturgas kommer det att uppträda fler leve- rantörer av naturgas. Någon måste därför ha det övergripande ansvaret för att inmatning till och uttag från systemet blir korrekt avräknat mellan leverantörerna. Även denna uppgift ingår i systemansvaret. El- och gasmarknadsutredningen har föreslagit att regeringen skall bemyndigas att utse den systemansvarige för naturgas. Vidare har utred- ningen angett att den som kan komma i fråga som systemansvarig är en innehavare av naturgasledning som är fristående mot den som levererar naturgas eller ett helt fristående företag eller en myndighet. Öhrlings PricewaterhouseCoopers AB (Öhrlings) har på uppdrag av Näringsdepartementet gjort en rapport om alternativ för systemansvar på naturgasmarknaden. I rapporten förutsätts att handeln skiljs från nätverk- samheten och att ägandet av stamnätet och systemansvaret hålls samman. I rapporten förordas att de nuvarande stamnätsägarna Nova Naturgas AB och Sydkraft Gas AB bildar ett gemensamt stamnätsbolag, där sedan andra aktörer och investerare har möjlighet att bli delägare. Vidare föror- das att staten ges möjlighet att bli delägare via en köpoption, att statens inflytande utövas av Svenska kraftnät och, som ett ytterligare alternativ för statligt inflytande, anförs att verksamheten som systemansvarig kan detaljregleras genom ett koncessionsförfarande. Rapporten har remiss- behandlats. 137 Det svenska systemet i dag Den tekniska och den ekonomiska balanseringen av det svenska natur- gassystemet ingår för närvarande i driften av stamledningen och regleras genom stamledningsinnehavarens avtal med dem som använder nätet för överföring av naturgas. Det finns bara en inmatningspunkt i systemet och de aktörer som i dag använder nätet uppgår till ett knappt tiotal. I propositionen Ny naturgaslag (prop. 1999/2000:72), s. 72 f, anfördes att de svenska naturgasföretagen själva ansvarar för att de har tillräckligt med naturgas för att försörja sina kunder och att tillräcklig transport- kapacitet finns. Det finns ett väl utbyggt och fungerande system för mät- ning av naturgasvolymer hos såväl producenter, naturgasleverantörer som kunder. Regeringen gjorde bedömningen att det inte behövdes någon överordnad myndighetsfunktion för att se till att naturgasaktörerna fullgör sina skyldigheter. Ansvaret borde därför i stället, på avtalsmäs- siga grunder mellan naturgasmarknadens aktörer, ligga på de naturgas- företag som bedriver handel med naturgas. I dag finns inga bestämmelser i den svenska naturgaslagstiftningen om vem som skall vara systemansvarig eller regler för hur systemansvaret skall utövas. Naturgassystemet skiljer sig från elsystemet som alltid måste vara i momentan balans, dvs. inmatning och uttag måste vid varje givet tillfälle balansera varandra. Naturgassystemet är trögt och syste- mets line-pack och lager hjälper till att balansera inmatning och uttag. Det svenska naturgassystemet har en lagringskapacitet på några dagar. Ett mindre naturgaslager med en kapacitet på cirka tio miljoner normal- kubikmeter naturgas väntas kunna tas i kommersiell drift inom en nära framtid. Det behövs därför inte exakt samma typ av tekniskt och ekono- miskt balansansvar för naturgassystemet som för elsystemet. Utred- ningen har redogjort närmare för de åtgärder som används vid balanse- ring av naturgassystemet enligt följande. Leveransen från producenten eller leverantören anpassas Line-packen tas i anspråk Uttag från eller inmatning till lager Avbrytbara leveranser till kunder, som kan byta till annat bränsle eller tillfälligt avstå från leveranser.

17.1

Systemansvar för naturgas

Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att utse den som skall ha systemansvaret för naturgas, dvs. skall svara för att balansen kort- siktigt upprätthålls mellan inmatning och uttag av naturgas i naturgas- systemet (systemansvar). För att kunna utöva systemansvaret måste den som har systeman- svaret ha befogenheter att vid behov kunna beordra ökad eller mins- kad inmatning samt ökat eller minskat uttag av naturgas i naturgas- systemet. Regeringen, eller den systemansvariga myndigheten, får meddela föreskrifter om skyldighet för balansansvarig och innehavare av naturgasledning att till den som har systemansvaret för naturgas lämna de uppgifter som behövs för att utöva systemansvaret. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. 138 Remissinstanserna: Konkurrensverket har förordat att det för system- ansvaret på naturgasmarknaden inrättas en fristående myndighet av typ Svenska kraftnät. Enligt Energimyndighetens bedömning finns det goda förutsättningar att bygga upp ett systemansvarigt stamnätsföretag inom Svenska kraftnät. En statlig myndighet skulle, enligt myndighetens bedömning, bidra till att skapa förutsättningar för en väl fungerande marknad med en fungerande konkurrens. Enligt myndigheten bör på sikt också stamnätet överföras till den systemansvarige. Svenska gasföre- ningen har pekat på att begreppet systemansvar har getts olika betydelser i utredningen. Föreningen har informerat om att Nova Naturgas AB inte- rimistiskt utsetts till att ha systemansvaret, under villkor att handelsverk- samheten säljs ut och att marknadens aktörer tillförsäkras ett inflytande i det regelverk som etableras för systemansvaret. Nova Naturgas AB har ifrågasatt om det är förenligt med direktivet att separera balansavräk- ningen från systemansvaret. Nova Naturgas AB har alltid hanterat natur- gassystemets drift, underhåll, utveckling och även dess balansering. Övriga remissinstanser har i huvudsak framhållit vikten av att den lös- ning som väljs skall säkerställa konkurrensen och en effektivt fungerande marknad. Svenska kraftnät har avstått från att yttra sig över utredningens förslag. Förslaget i Öhrlings rapport överensstämmer inte med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har framhållit att ägan- det och driften av stamnätet och systemansvaret, i rapporten kallat systembalansansvar, bör hållas samman. Konkurrensverket, Energimyn- digheten och Svenska kraftnät har förordat att uppgiften ges till Svenska kraftnät som på sikt även bör vara stamnätsägare. Konkurrensverket har avstyrkt alla förslag som innebär att uppgiften tilldelas ett företag som har direkta eller indirekta ägarkopplingar till naturgasleverantörer. Svenska Gasföreningen har förordat ett integrerat stamnät och system- balansansvar och föreslagit ett branschägt stamnätsbolag där staten in- bjuds att vara delägare samt även erbjuds en plats i ett marknadsråd. Enligt föreningen bör Nova Naturgas AB under en övergångstid utses att ha systembalansansvaret. Swedish Industrial Gas Consortium (SIGC) har ifrågasatt ett branschägt stamnätsföretag, då ett sådant påverkas av ägar- intressen på både gas- och elmarknaden. Enligt SIGC kan Svenska kraft- nät med en mycket kort startsträcka även hantera systembalansansvaret för gas, men att det danska Gastra också kan sköta uppgiften på ett kost- nadseffektivt sätt. SIGC har efterlyst en bättre analys av de åtgärder som krävs för att nya aktörer skall kunna etablera sig och en belysning av alternativa ägarlösningar, såsom banker och pensionsstiftelser och be- fintliga kunders ägande. Svensk Fjärrvärme har anfört att naturgasen är betydelsefull på den framtida energimarknaden, inte minst för el- och fjärrvärmeproduktion, och att naturgasens konkurrenskraft jämfört med alternativen är avgörande för dess utveckling. Enligt Svensk Fjärrvärme bör metoder för styrning diskuteras innan man diskuterar ägarformer och uppdelning av verksamheter, detta eftersom beslutet är mycket viktigt och inte bör stressas fram. Skälen för regeringens förslag: Med systemansvaret avses ansvaret för att balansen kortsiktigt upprätthålls mellan inmatning och uttag av naturgas i naturgassystemet. Alla delsystem som är sammankopplade 139 med stamledningen ingår i det nationella naturgassystemet och måste vara driftsmässigt samordnade. Systemansvaret innebär inte ett ansvar för att i varje läge och i varje moment svara för den direkta driften av hela naturgassystemet. Driftsansvaret för de egna ledningarna, lagret eller LNG-anläggningen ligger på var och en som bedriver verksam- heten. Den systemansvarige skall dock ha det övergripande ansvaret, vilket innebär en övervakande och samordnande roll. För att samordna systemet krävs tillgång till information om planerad inmatning till eller uttag från det svenska naturgassystemet samt om när och var detta beräk- nas ske. För att övervaka att systemet håller tillfredställande driftsäkerhet i fråga om tryck och volymer krävs tillgång till uppgifter från den drifts- övervakning som sköts av respektive innehavare. Den som har system- ansvaret skall på grundval av dessa uppgifter svara för den systemöver- vakning som följer av systemansvaret. Det bör understrykas att den som har systemansvaret inte har någon möjlighet att beordra producenter av naturgas att mata in naturgas i det svenska naturgassystemet eftersom det inte finns någon produktion av naturgas i Sverige. Den systemansvarige kan dock ställa krav på att de leverantörer som är verksamma på den svenska marknaden genom avtal säkerställer kontinuitet i leveranserna. Regeringen, eller den systemansvariga myndigheten, bör bemyndigas att utfärda föreskrifter om den systemansvariges rätt att få de uppgifter som behövs för att utöva systemansvaret. Den systemansvariges tillgång till information är samtidigt en fråga som också bör regleras på samma sätt som sker i dag, dvs. genom avtal med dem som använder nätet för överföring av naturgas eller bedriver naturgasverksamhet som har anslutning till nätet. I systemansvaret ingår även att under onormala driftsförhållanden åter- föra systemet till normal drift. Vid större obalanser, som kan inträffa t.ex. vid större störningar som enskilda företag inte kan påverka, måste den som har systemansvaret kunna vidta åtgärder. För att kunna utöva systemansvaret i sådana situationer bör den som har systemansvaret ut- rustas med befogenheter att vid behov beordra ökad eller minskad inmat- ning av naturgas samt ökat eller minskat uttag av naturgas inom det svenska naturgassystemet. De möjligheter som står till buds om över- föringen på inmatningsledningen till Sverige avbryts eller begränsas är att använda den naturgas som finns i lager, antingen i en anläggning för lagring av naturgas eller som lagras i överföringsledning (line-pack), att den systemansvarige utnyttjar avtal om frånkopplingsbar förbrukning eller, som en sista åtgärd, beordrar frånkoppling av delar av nätet. Re- geringen bör bemyndigas att utfärda föreskrifter om den systemansvari- ges befogenheter vid större obalanser och störningar. I den systemansvariges uppgifter bör även ingå att samarbeta med an- gränsande systemansvariga, företrädesvis det danska stamnätsföretaget Gastra, samt att delta i internationellt harmoniseringsarbete för att ut- veckla en effektivt fungerande naturgasmarknad. Den systemansvarige bör även ges uppgiften att främja konkurrensen på naturgasmarknaden. Regeringen bedömer att frågan om vem som utses till systemansvarig har avgörande betydelse för om processen mot en integrerad europeisk naturgasmarknad i konkurrens skall bli framgångsrik. Frågan om vem som skall utses till systemansvarig måste vara klarlagd innan marknaden kan öppnas i den takt som gasmarknadsdirektivet föreskriver. En stabil 140 och långsiktig lösning bör eftersträvas som kan fungera även om alter- nativa tillförselvägar tas i bruk på den svenska marknaden. För att upp- fylla gasmarknadsdirektivets krav och de åtaganden som gjorts inom branschen har Nova Naturgas AB sålt handelsdelen, Nova Supply AB, till det danska företaget DONG Naturgas A/S. Konkurrensverket god- kände förvärvet den 6 oktober 2004, under villkor att Nova Supply AB:s kunder gavs möjlighet att säga upp sina avtal i förtid. Nova Naturgas ägs av Ruhrgas Energie Beteiligungs AG, Statoil A/S, DONG och Fortum Oil and Gas OY, dock utan att någon av ägarna utövar ensam kontroll över Nova Naturgas AB. Enligt vad regeringen erfarit har något gemen- samt stamnätsbolag för naturgas ännu inte bildats. Regeringen anser inte att en bolagslösning uppfyller kraven på långsiktighet och stabilitet. Frågan om vem som utses till systemansvarig för naturgasmarknaden påverkar även förhållandena på elmarknaden. Svenska kraftnät är systemansvarig myndighet för elmarknaden. Uppgiften att vara system- ansvarig för naturgasmarknaden skiljer sig inte nämnvärt från uppgiften att vara systemansvarig för elmarknaden. Det regelverk som föreslås kommer att innebära att den systemansvarige måste ha tillgång till upp- gifter som tas fram vid övervakning och drift av infrastrukturen på natur- gasmarknaden och från de balansansvariga. En sådan övervakning och rapportering förekommer redan i dag. Nu tillkommer den systemansva- rige som mottagare av sådan information. Staten har inte något ägarin- flytande i infrastrukturen på naturgasmarknaden. Systemansvaret kan dock, enligt regeringens bedömning, utövas skilt från ägande av infra- strukturen på naturgasmarknaden. Avsikten med gasmarknadsdirektivet är inte heller att reglera ägarförhållanden utan att i detta avseende ta fram gemensamma bestämmelser för hur naturgasmarknaden skall organise- ras. Medlemsstaterna har enligt direktivet ett särskilt ansvar för att orga- nisera marknaden på ett konkurrensneutralt sätt. Regeringen anser att staten, på samma sätt som skedde när elmarknaden avreglerades, bör medverka i att etablera de nya förutsättningarna på naturgasmarknaden. Regeringen bör därför bemyndigas att utse den som skall ha systemansvaret för naturgas. Regeringen har erfarit att Svenska kraftnät på relativt kort tid kan bygga upp eller på annat sätt tillförsäkra sig de funktioner som behövs för att utöva systemansvaret. Svenska kraftnät har den 14 oktober 2004 fått regeringens uppdrag att skyndsamt organisera ett systemansvar för naturgas inom verket på ett för naturgasmarknaden och verket kostnads- effektivt sätt. Mot bakgrund av att det redan finns fungerande rutiner på området bedömer regeringen att den systemansvarige kan träda i funktion när det nya regelverket skall börja gälla. Regeringen avser att utse Svenska kraftnät till systemansvarig myndighet för naturgasmarknaden. Regeringen har särskilt beaktat vikten av en långsiktig och stabil lösning med en konkurrensneutral systemansvarig och att marknadens aktörer bör ges tydliga signaler om vilken organisatorisk lösning som nu kom- mer att bli aktuell. 141

17.2

Den ekonomiska balanseringen

17.2.1

Balansavräkning

Regeringens förslag: Den systemansvariga myndigheten skall svara

för balansavräkningen mellan de balansansvariga enligt de föreskrifter

som regeringen, eller den systemansvariga myndigheten, meddelar.

Villkoren för tillhandahållande av balanstjänster regleras och en be-

stämmelse införs om att villkoren för att tillhandahålla balanstjänster

skall vara objektiva och icke-diskriminerande. De kriterier som ligger

till grund för utformningen av balansavtalen skall godkännas av till-

synsmyndigheten innan den systemansvariga myndigheten får ingå

balansavtal.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens.

Förslaget i Öhrlings rapport överensstämmer inte med regeringens.

Remissinstansernas synpunkter har redovisats i avsnitt 17.1.

Skälen för regeringens förslag: Systemansvaret bör innefatta upp-

giften att svara för balansavräkningen. I föregående avsnitt har vissa

andra uppgifter som ingår i systemansvaret beskrivits. Dessa utgörs av

ansvaret för systemövervakning, att planera och vid behov vidta åtgärder

för ändrad inmatning eller ändrat uttag, att samarbeta med angränsande

systemansvariga, att delta i internationellt harmoniseringsarbete samt att

främja konkurrensen på naturgasmarknaden. Det kommer alltid att före-

komma vissa obalanser mellan inmatning och uttag av naturgas. Sådana

obalanser måste hanteras. Någon måste därför också ha det övergripande

ansvaret för att det uppnås ekonomisk balans på naturgasmarknaden. Att

se till att detta sker bör ingå i uppgiften att vara systemansvarig.

De bestämmelser som regeringen nu föreslår för avräkning mellan

leverantörerna liknar mycket de regler som i dag gäller för elmarknaden.

Balansavräkningen utgör där en integrerad del av systemansvaret. Det

finns stora samordningsfördelar med att den övervakning och koordine-

ring som ingår i systemansvaret kopplas till balansavräkningen. System-

ansvaret på naturgasmarknaden bör därför även innefatta uppgiften att

svara för balansavräkningen.

Som framgår i det följande, i avsnittet om balansansvar, måste det all-

tid vara klarlagt vem som har balansansvaret för varje uttagspunkt i

naturgassystemet så att en debitering eller kreditering kan göras för den

naturgas som omfattas av balansansvaret. Den balansansvarige åtar sig

att, gentemot den som har systemansvaret för naturgas, svara för att

naturgassystemet tillförs lika mycket naturgas som kunderna förbrukar,

dvs. tar ut i uttagspunkterna. Som framgår omfattar balansansvaret såväl

inmatning som uttag. Detta ansvar blir en ekonomisk relation till den

som har systemansvaret för naturgas. Innebörden av denna relation är att

i den mån den balansansvarige inte tillför naturgassystemet lika mycket

naturgas som tas ut i de uttagspunkter som omfattas av balansansvaret, så

tillförs naturgasen av den som har systemansvaret för naturgas inom

ramen för detta ansvar. Den systemansvarige måste sedan ersättas för

detta. Den som åtar sig balansansvar gentemot den systemansvarige

kommer att få ingå ett avtal med denne, där vissa grundläggande för-

142

hållanden mellan parterna regleras, bl.a. i fråga om kreditvärdighet, ställande av säkerhet för åtaganden gentemot den systemansvarige, tole- ransnivåer, prissättning, avräkning och fakturering. Det blir varje balans- ansvarigt företags affärsmässiga ansvar att se till att den egna balansen upprätthålls. I den systemansvariga myndighetens uppgifter ingår således att formu- lera krav på de balansansvariga, utforma de villkor och avtal som skall gälla för balansansvaret, föra ett register över balansansvariga på den svenska naturgasmarknaden samt organisera avräkningen mellan de balansansvariga efter vissa toleransnivåer och metoder för prissättning av obalanser. Avräkningen baseras på den mätning och rapportering som till viss del görs redan i dag enligt de föreskrifter som Energimyndigheten med stöd av bemyndigande i 3 kap. 4 § naturgaslagen och 16 och 17 §§ naturgas- förordningen (2000:673) har utfärdat. Föreskrifterna riktar sig till inne- havare av naturgasledningar. Det blir nu deras uppgift att ansvara för den s.k. strukturhanteringen, vilket innebär att föra och vidarerapportera upp- gifter om naturgasanvändare, naturgasleverantör och balansansvarig för varje inmatnings- och uttagspunkt inom sitt ledningsnät samt att rappor- tera mätvärden och hantera värmevärden. Nu tillkommer den system- ansvariga myndigheten och de balansansvariga som mottagare av infor- mation. De balansansvariga ansvarar sedan i sin tur för avräkningen mellan de leverantörer för vilka de har balansansvar. Enligt vad som redovisas i följande avsnitt om balansansvar måste det finnas en balansansvarig för varje inmatnings- och uttagspunkt. Endast den som har ingått avtal med den systemansvariga myndigheten om balansansvar kan komma i fråga som balansansvarig. För att vara balans- ansvarig måste ett avtal om balansansvar träffas med den systemansva- riga myndigheten. Detta regelverk måste finnas på plats för att marknads- öppningen skall kunna fungera utan risk för haverier i avräkningssystemet. I gasmarknadsdirektivet anges vidare att systemansvarigas villkor, inklusive regler för balansering av överföringssystemet, skall vara klara, begripliga och icke-diskriminerande och fastställas på ett sätt som avspeglar kostnaderna. Att i detalj reglera utformningen av villkor och tariffer har tidigare, såväl i den svenska naturgaslagstiftningen som i den svenska ellagstiftningen, ansetts vara en fråga för verksamhetsutövaren. I lagstiftningen har därför hittills endast angetts vissa allmänna riktlinjer för villkor och tariffer. Denna ordning bör även gälla villkoren för tillhandahållande av balanstjänster. Regeringen föreslår att kraven formuleras så att villkoren för att tillhandahålla balanstjänster skall vara objektiva och icke-diskriminerande.

Enligt gasmarknadsdirektivet ansvarar tillsynsmyndigheterna för att fastställa eller godkänna åtminstone de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för tillhandahållande av balanstjänster. Den systemansvariga myndigheten får inte ingå balansavtal förrän till- synsmyndigheten har godkänt de kriterier som ligger till grund för utformningen av balansavtalen. Denna bestämmelse tillämpas första gången på de balansavtal som hänför sig till det räkenskapsår som börjar den 1 januari 2006. Villkoren för balanstjänster skall också offentlig- göras. Frågan om offentliggörande behandlas närmare i avsnitt 18. 143 Det blir en uppgift för den systemansvarige att närmare utforma villko- ren för balansavräkningen utifrån dessa krav respektive för tillsynsmyn- digheten att på förhand bedöma om kriterierna är utformade så att villko- ren i balansavtalen blir objektiva och icke-diskriminerande. Tillsyns- myndigheten skall således vid sitt godkännande begränsa prövningen till att avse om dessa förutsättningar är uppfyllda. Av rättssäkerhetsskäl bör tillsynsmyndighetens beslut kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol. När det sedan gäller övriga villkor som regleras i avtalet om balansansvar, är dessa att hänföra till rent civilrättsliga avtalsvillkor. En prövning i denna del skall därför ske på civilrättslig grund och inte av tillsynsmyndigheten. Frågan om tillsynsmyndighetens godkännande be- handlas också i avsnitt 30.3. I de remissvar som lämnats på El- och Gasmarknadsutredningens för- slag och på Öhrlings rapport har nästan alla remissinstanser lyft fram vikten av att den organisatoriska lösning som väljs skall säkerställa kon- kurrensen och en effektivt fungerande marknad. Konkurrensverket, Energimyndigheten och Svenska kraftnät har förordat att uppgiften ges till Svenska kraftnät som på sikt även bör vara innehavare av stamled- ningen. Myndigheterna är tveksamma till den i rapporten föreslagna klubblösningen och anser, tillsammans med Statskontoret, att staten endast bör engagera sig som majoritetsägare. Svenska kraftnät har dess- utom framhållit behovet av internationell samverkan och att en framtida börshandel med naturgas också utgör en del av infrastrukturen. Det är särskilt viktigt att avräkningsinformation hanteras neutralt och att nya aktörer på marknaden inte missgynnas genom regelverket för balansavräkning. Regeringens ställningstagande att utse Svenska kraftnät som ansvarig för systemansvarets övriga delar, med den samordnande och övervakande uppgift som det innebär, talar starkt mot att tillämpa en annan lösning i fråga om balansavräkningen. Svenska kraftnät utför i dag balansavräkningen på elmarknaden. Det finns klara samordningsfördelar med att Svenska kraftnät också utför balansavräkningen för naturgas. Regeringen bedömer att marknaden inte kan öppnas för fler leverantörer, utan att det finns någon utpekad ansvarig för uppgiften att formulera krav på de balansansvariga, utforma och träffa avtal om balansansvar samt sköta avräkningen mellan de balansansvariga. Som tidigare nämnts har Svenska kraftnät den 14 oktober 2004 fått regeringens uppdrag att närmare organisera systemansvaret för naturgas inom verket. Uppdraget innefattar att organisera balansavräkningen för naturgas på det mest kostnadseffektiva sättet. Utredningen skall bedrivas i samråd med Energimyndigheten så att dubblering av rapporteringsruti- ner och kontrollfunktioner kan undvikas och så att behovet av föränd- ringar i föreskrifter om mätning och rapportering kan fångas upp skynd- samt. Svenska kraftnät bör hantera det närmare regelverket om balans- avräkning i balansavtalen. Mot bakgrund av det förberedelsearbete som branschen själv har bedrivit och den erfarenhet Svenska kraftnät har av uppgiften görs bedömningen att ett system för balansansvar och balans- avräkning bör finnas på plats när det nya regelverket skall börja gälla. Regeringen har även här beaktat att marknadens aktörer bör ges tydliga signaler om vilken organisatorisk lösning som kommer att bli aktuell. 144

17.2.2

Balansansvarig och rapportering av strukturdata

Regeringens förslag: I varje naturgasanvändares uttagspunkt skall det finnas en balansansvarig. Ansvaret för att en sådan finns skall ligga på den aktuella naturgasleverantören. Ett åtagande om balansansvar skall göras genom avtal med den systemansvariga myndigheten. En leverantör av naturgas skall underrätta innehavaren av en natur- gasledning om till vilka uttagspunkter leverans sker och vem som är balansansvarig för dessa uttagspunkter. Innehavare av naturgasledningar ansvarar för att rapportera uppgif- ter till berörda parter vid leverantörsbyten och byten av balansansvarig. Den systemansvariga myndigheten och den balansansvarige skall, när de får kännedom om att balansansvaret skall upphöra, rapportera detta till berörda parter. Byte av leverantör av naturgas och byte av balansansvarig får som huvudregel endast ske den första dagen i varje månad. Om det finns särskilda skäl får den systemansvariga myndigheten i det enskilda fallet medge att ett byte av balansansvarig skall börja gälla tidigare. Närmare föreskrifter om innehavare av naturgasledning respektive balansansvarigas skyldigheter i detta sammanhang samt om förfaran- det vid byte av leverantör av naturgas eller balansansvarig meddelas av regeringen eller tillsynsmyndigheten. I övergångsbestämmelser regleras uppgiftslämnandet i samband med att lagen träder i kraft. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om balansansvar är centrala för den avreglerade naturgasmarknadens funktion. Med balans- ansvar avses det ekonomiska ansvaret för att det nationella naturgas- systemet tillförs lika mycket naturgas som tas ut i en uttagspunkt. Natur- gaslagen innehåller i dag, till skillnad från ellagen, inte några bestämmel- ser om balansansvar. Det kommer alltid att förekomma vissa obalanser mellan inmatning och uttag av naturgas som måste hanteras. Därför måste det alltid vara klarlagt vem som har balansansvaret för varje uttagspunkt i naturgas- systemet så att en reglering kan göras genom debitering eller kreditering för den naturgas som omfattas av balansansvaret. Det är varje balans- ansvarigt företags affärsmässiga ansvar att se till att den egna balansen upprätthålls. Endast den som har ingått avtal med den systemansvariga myndig- heten om balansansvar kan komma i fråga som balansansvarig. Den systemansvariges uppgifter i samband med balansavräkning har beskri- vits närmare i avsnitt 17.2.1. Den som åtar sig balansansvar gentemot den systemansvariga myndigheten ingår således ett avtal med den systemansvariga myndigheten där vissa grundläggande förhållanden mellan parterna kommer att regleras. Bl.a. kan den systemansvariga myndigheten komma att kräva att den balansansvarige ställer säkerhet för sina åtaganden. Vidare bör avtalet reglera hur själva avräkningen inom balanstjänsten skall gå till. Efter förebild från ellagstiftningen föreslås att ansvaret för att det finns en balansansvarig för uttagspunkten skall ligga på naturgasleverantören. 145 Detta innebär att en naturgasleverantör som vill leverera naturgas i en viss uttagspunkt själv måste åta sig balansansvaret eller genom avtal se till att någon annan gör detta åtagande. Denna huvudregel kommer också att gälla vid byte av balansansvarig. De balansansvariga eller den system- ansvarige skall, så fort de får kännedom om att balansansvaret i annat fall kommer att upphöra, rapportera detta till berörda parter. Om det finns särskilda skäl får den systemansvariga myndigheten medge att ett byte av balansansvarig skall börja gälla tidigare än de föreskrivna tidsfristerna. På så sätt kan man i de flesta fall undvika en situation där balansansvar saknas. Genom informationsskyldigheten skapas också förutsättningar för en rationell hantering av det informationsflöde som måste äga rum i samband med ett leverantörsbyte eller byte av balansansvarig. Den närmare detaljregleringen av informationsutbytet på naturgas- marknaden bör dock inte inkluderas i lagstiftningen. Energimyndigheten har med stöd av bemyndigande i 3 kap. 4 § i den nu gällande naturgas- lagen samt 16 och 17 §§ naturgasförordningen (2000:673) utfärdat före- skrifter om mätning och rapportering. Dessa föreskrifter riktar sig till innehavare av naturgasledningar. Bemyndigandet kommer att utvidgas till att omfatta registrering och rapportering av balansvariga och det in- formationsutbyte i övrigt som aktualiseras i samband med ett leveran- törsbyte. De behov av justeringar och förbättringar som kan förväntas uppstå i takt med att marknad och teknik utvecklas kan härigenom tillgo- doses på ett flexibelt sätt. Bl.a. kommer den fullständiga marknadsöpp- ningen att innebära att ett system för schablonberäknade leveranser kommer att behöva införas.

17.3

Finansiering m.m.

Regeringens bedömning: Verksamheten som systemansvarig myn- dighet för naturgasmarknaden bör finansieras efter samma principer som gäller för Svenska kraftnäts nuvarande verksamhet som system- ansvarig för elmarknaden. Tillkommande uppgifter på naturgasmark- naden bör regleras i myndighetens instruktion. El- och gasmarknadsutredningen har inte lämnat något förslag till eller gjort någon bedömning om finansiering av en systemansvarig myndighet för naturgasmarknaden. Förslaget i Öhrlings rapport överensstämmer inte med regeringens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Det principiella innehållet i de uppgifter som beskrivits för den som är systemansvarig för naturgas, skiljer sig inte nämnvärt från de uppgifter som i dag utförs av Svenska kraftnät som systemansvarig myndighet för elmarknaden. Regeringen avser att med stöd av bemyndigande i naturgaslagen utse Svenska kraft- nät till systemansvarig myndighet för naturgas. Med anledning av detta aktualiseras hur finansieringen av denna tillkommande verksamhet bör ske och hur denna förhåller sig till befintlig verksamhet vid Svenska kraftnät. I dag utförs denna verksamhet av privata aktörer, om än i be- gränsad omfattning mot bakgrund av att marknaden ännu inte har öpp- 146 nats för ett stort antal leverantörer och att det endast finns en inmat- ningsledning till Sverige. Regeringen bedömer att verksamheten som systemansvarig för natur- gasmarknaden bör finansieras enligt samma principer som gäller för Svenska kraftnäts nuvarande verksamhet som systemansvarig för el- marknaden. Svenska kraftnät får enligt sin instruktion i affärsverksam- heten ta ut avgifter, besluta om avgifternas storlek och disponera in- komsterna. Svenska kraftnäts kostnader kommer således att finansieras av aktörerna på naturgasmarknaden. Den tillkommande verksamheten beträffande naturgasmarknaden för- anleder även en ändring i förordningen (1991:2013) med instruktion för Affärsverket svenska kraftnät.

17.4

Kommande översynsarbete

För riksdagens information om kommande översynsarbete lämnar reger- ingen följande upplysningar. Europeiska Unionens Råd har den 27 april 2004 antagit ett direktiv om åtgärder för att säkerställa en tryggad natur- gasförsörjning (gasförsörjningsdirektivet 2004/67/EG). Direktivet inne- bär att medlemsstaterna skall definiera aktörernas ansvar för försörj- ningstrygghet och utarbeta och publicera beredskapsnormer utifrån sina nationella förutsättningar. På gemenskapsnivå kommer en krismekanism att etableras som skall träda i kraft vid allvarliga försörjningskriser. Direktivet skall vara genomfört senast den 19 maj 2006. I Regerings- kansliet bereds frågan om vilka åtgärder som krävs för genomförande av direktivet. I det sammanhanget kommer ytterligare precisering av an- svarsfördelningen på naturgasmarknaden och vissa justeringar i lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet och förord- ningen (1985:636) om försörjningsberedskap på naturgasområdet att behöva göras. Den 15 december 2003 presenterade kommissionen ett förslag till en EG-förordning om villkoren för tillträde till transmissionsnät för gas (KOM (2003) 741 slutlig). Förslaget har utarbetats med förordningen om gränsöverskridande handel med el som förebild. Syftet med förordningen är att ge ett stabilt ramverk som säkerställer ett effektivt kapacitetsut- nyttjande, skapar transparens i fråga om tillgänglig kapacitet och harmo- niserar villkoren för nät- och balanstjänster. Förslaget innebär en närmare detaljreglering av systemansvarigas verksamhet. En politisk överenskommelse om förslaget träffades av rådet den 10 juni 2004. Förordningen väntas bli antagen under 2005. När förordningen träder i kraft kommer den att innebära en ytterligare precisering av hur verksamheten som systemansvarig för naturgas skall utövas. Vidare har El- och Gasmarknadsutredningen i sitt slutbetänkande El- och naturgasmarknaderna energimarknader i utveckling (SOU 2004:129) föreslagit ett utökat krav på tillstånd för att bygga och driva naturgasledningar. Regeringen avser att återkomma till riksdagen i den mån det behövs lagändringar för att genomföra eller tillämpa de nämnda EG-rättsakterna eller till följd av det sistnämnda betänkandet. 147

17.5

Kostnader för mätning m.m.

Regeringens förslag: Nu gällande regler om den skyldighet som innehavare av naturgasledningar har att debitera enskilda naturgas- användare kostnaden för mätning och mätutrustning avskaffas. Inne- havare av naturgasledningar skall inte ha rätt att ta ut en särskild avgift vid byte av naturgasleverantör. El- och gasmarknadsutredningens förslag: Utredningen har före- slagit att kostnaden för den mätning och rapportering som avser överförd naturgas skall debiteras den som tar emot gasen. Remissinstanserna: Energimyndigheten har anfört att en sådan be- stämmelse försvårar leverantörsbyten och föreslagit att kunden inte skall debiteras för den mätning och rapportering som utförs i samband med leverantörsbyte. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 3.3 i naturgasmark- nadsdirektivet skall medlemsstaterna se till att berättigade kunder i prak- tiken kan byta till en ny leverantör. Kostnaden för eventuell ny mätut- rustning och för den fortlöpande mätningen och rapporteringen utgör ett betydande hinder för marknadstillträde. Som framgått av föregående av- snitt ingår det i ledningsföretagens uppgifter att utföra mätning och rap- portera resultaten av dessa mätningar samt att svara för strukturhanter- ingen för varje uttagspunkt inom respektive nät. De kostnader som på grund av detta belastar ledningsföretagen utgör en systemkostnad som är oberoende av vilken leverantör kunden har valt. Kostnaden för mätut- rustning inklusive den löpande kostnaden för mätning och rapportering hos en naturgasanvändare vars förbrukning mäts enligt gällande före- skrifter bör ingå i den gemensamma nättariffen och alltså inte längre sär- skilt debiteras den enskilde kunden.

18

Offentliggörande av regler och villkor för balansering av naturgassystemet

Regeringens förslag: Den systemansvariga myndigheten skall offent- liggöra villkoren, inklusive regler och tariffer, för tjänster som tillhan- dahålls för balansering av naturgassystemet. Närmare föreskrifter om offentliggörande av villkoren får meddelas av regeringen eller tillsynsmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Artikel 8. 2 i naturgasmarknads- direktivet behandlar systemansvarigas regler och villkor för balansering av gasöverföringssystemet och hur dessa regler och villkor skall vara utformade. Regeringen har i avsnitt 17 lämnat förslag till hur dessa be- stämmelser skall införas i den svenska naturgaslagstiftningen. I artikel 8.2 anges dessutom att villkoren för tjänster som tillhandahålls för balan- sering, inklusive regler och tariffer, skall offentliggöras. 148 Naturgaslagen innehåller inga föreskrifter om skyldighet att offentlig- göra villkoren för balansering av naturgassystemet. Det bör därför infö- ras en sådan skyldighet för den systemansvariga myndigheten. Närmare föreskrifter om offentliggörande bör få meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

19

Anskaffande av energi för drift av naturgasledning

Regeringens förslag: Den naturgas som behövs för att bedriva kon- cessionspliktig överföring av naturgas skall anskaffas på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt. Avtal om anskaffande av naturgas som behövs för att bedriva kon- cessionspliktig överföring av naturgas och som har ingåtts före den 1 november 2004 omfattas inte av bestämmelsen under avtalets återstå- ende tid, dock längst till utgången av oktober 2007. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget men erinrat om att den föreslagna formuleringen förutsätter att inga föränd- ringar sker i frågan om koncession. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 8.4 i naturgasmarknads- direktivet framgår att den naturgas som en innehavare av överförings- system behöver för att kunna utföra sin verksamhet skall anskaffas på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt. Den svenska naturgaslagen innehåller inga särskilda regler för hur innehavare av överföringssystem skall anskaffa den naturgas de behöver för att utföra överföringsverksamheten. Företagen är visserligen upp- handlande enheter i enlighet med 4 kap. 1 § lagen (1992:1528) om offentlig upphandling, men de är inte skyldiga att upphandla den energi de behöver för att kunna utöva överföringsverksamhet eftersom 4 kap. 7 § 2 samma lag innehåller ett undantag när det bl.a. gäller upphandling av gas för drift av näten. Genomförandet av artikel 8.4 i svensk rätt kan i huvudsak göras på två sätt. En ändring av bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling kan övervägas eller också kan en ny bestämmelse införas i naturgaslagen. Samma fråga har behandlats i avsnitt 6 såvitt avser anskaffande av el för att täcka nätförluster. Där framgår att regeringen inte anser att den upp- handling av el som görs för att täcka nätförluster skall göras i enlighet med reglerna i lagen om offentlig upphandling. Regeringen gör samma överväganden för anskaffande av den naturgas som en innehavare av naturgasledning behöver för att kunna utföra över- föringsverksamheten. I stället för att ändra i lagen om offentlig upphand- ling är det en mer ändamålsenlig ordning att införa en bestämmelse i naturgaslagen som anger att den naturgas som innehavare av konces- sionspliktiga ledningar behöver för att kunna utföra sin verksamhet skall anskaffas på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt. 149 Frågan är vad anskaffning på ett öppet, icke-diskriminerade och mark- nadsorienterat sätt innebär. Kravet på öppenhet innebär att de system- ansvariga vänder sig till marknaden och tillkännager sin önskan att an- skaffa energi. Detta kan t.ex. ske genom publicering. Ett icke-diskrimine- rande förfarande innebär skyldighet att beakta alla anbud och inte tilläm- pa särskilda villkor för eventuella närstående företag. Kravet på mark- nadsmässighet innebär att i princip att avtal skall ingås med den som kan erbjuda bästa möjliga pris och bästa villkor i övrigt. En bedömning av om leverantören har möjlighet att leverera den nödvändiga mängden naturgas på ett tillförlitligt sätt bör också kunna ske. För innehavare av distributionssystem innehåller naturgasmarknads- direktivet inte någon motsvarande skyldighet att anskaffa naturgas för att driva verksamheten. I naturgaslagstiftningen bör införas en bestämmelse om att den natur- gas som innehavare av koncessionspliktig naturgasledning behöver skaffa för att kunna utföra sin verksamhet skall anskaffas på öppna, icke- diskriminerande och marknadsorienterade villkor. Frågan uppstår då om vad som bör gälla för avtal som ingåtts före det att direktivet genomförts i svensk lag. För att naturgasföretagen inte skall kunna ingå avtal med mycket långa löptider innan förslaget träder i kraft anser regeringen att en rimlig avvägning är att låta de avtal som ingåtts före den 1 november 2004 få fortsätta att gälla till dess att de löper ut, dock längst till utgången av oktober 2007.

20

Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet

20.1

Åtskillnad av innehavare av koncessionspliktig

överföring av naturgas

Regeringens förslag: En juridisk person som bedriver överföring av

naturgas eller som innehar naturgaslager eller en förgasningsanlägg-

ning får inte bedriva handel med naturgas.

En styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en

juridisk person som innehar koncession för naturgasledning, lagrings-

anläggning eller förgasningsanläggning får inte samtidigt vara sty-

relseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk

person som bedriver handel med naturgas.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens.

Remissinstanserna: Konsumentverket har tillstyrkt förslaget om åt-

skillnad av systemansvariga för överföring och distribution av naturgas.

Konkurrensverket har förordat en fullständig, funktionellt och organisa-

toriskt, och på sikt även ägarmässig separation av monopolverksamhet-

erna inom gasmarknaderna. Energimyndigheten har tillstyrkt utredning-

ens förslag om juridisk åtskillnad mellan vertikalt integrerade företag

som driver transportverksamhet respektive säljer gas. Enligt Energimyn-

150

digheten bör dock åtskillnaden utvidgas till att också avse förhållandet mellan systemansvarig och ett distributionsföretag. Vidare anser myn- digheten att en styrelseledamot, verkställande direktör eller firmateck- nare i en juridisk person som uppbär systemansvar inte samtidigt får vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk person som bedriver distributionsverksamhet. Enligt Svenska Gasföre- ningen är det av yttersta vikt att distribution och handel får bedrivas en- ligt utredningens förslag, dvs. i företag med juridisk åtskillnad men utan krav på funktionell åtskillnad. Skälen för regeringens förslag: Handeln med naturgas kommer att bli fullt konkurrensutsatt. Enligt artikel 23 i naturgasmarknadsdirektivet skall nämligen hela naturgasmarknaden öppnas för konkurrens senast den 1 juli 2007. För att minska risken för korssubventionering mellan verksamhet som består av överföring av naturgas och verksamhet som består av handel med naturgas, och för att garantera att samtliga aktörer får tillträde till naturgassystemet på objektiva och icke-diskriminerande villkor, ställs i naturgasmarknadsdirektivet (artikel 9.1) vissa villkor för innehavare av överföringssystemet. För det fall att innehavaren av överföringssystemet är en del av ett vertikalt integrerat naturgasföretag skall denne åtminstone i juridisk form, organisation och beslutsfattande vara oberoende av annan verksamhet utan samband med överföringen. I naturgaslagen finns inga krav på att den som bedriver både monopol- verksamhet och konkurrensutsatt verksamhet skall bedriva verksamhet- erna i skilda juridiska personer. I ellagen föreskrivs däremot att en juri- disk person som bedriver nätverksamhet inte samtidigt får bedriva pro- duktion av eller handel med el. I ellagstiftningen finns således redan ett krav på att monopolverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet skall drivas i skilda juridiska personer. För att genomföra det nya naturgasmarknadsdirektivets artikel 9.1 måste nu en ny reglering införas i naturgaslagstiftningen med bäring på de vertikalt integrerade företagen på naturgasmarknaden, dvs. naturgas- företag, eller en grupp av företag, där det berörda företaget eller den be- rörda gruppen bedriver verksamhet inom minst ett av områdena över- föring, distribution, LNG eller lagring och minst ett av områdena pro- duktion eller leverans av naturgas. Dessa företag måste vara åtskilda juridiskt. En bestämmelse om detta bör införas i lagen. För åtskillnad i beslutsfattande innebär direktivets minimiregler att de personer som ansvarar för ledningen i en verksamhet med överföring, distribution, LNG eller lagring inte får vara involverade i den dagliga driften avseende handel eller produktion av naturgas. Sådana personer skall kunna agera självständigt och det skall finnas faktisk beslutanderätt när det gäller de tillgångar som behövs för att trygga drift, underhåll och utbyggnad av näten. Förbudet riktar sig mot personer i ansvarig ställning inom företagen. Med ett företags ledning avses de personer som har ett reellt beslutsfatt- ande inom företaget. För svenskt vidkommande bedömer regeringen att detta i första hand innebär att ett företags styrelse och dess verkställande direktör samt firmatecknare är den krets som skall omfattas, eftersom dessa befattningar direkt anges i aktiebolagsstiftningen. 151 Kraven på åtskillnad innebär att den som sitter i styrelsen i ett företag som bedriver verksamhet med överföring, distribution, LNG eller lagring inte får sitta i styrelsen för ett närstående företag som bedriver handel eller produktion av naturgas eller ha operativa uppgifter i sådana företag, dvs. är verkställande direktör eller firmatecknare för ett sådant företag. För det andra innebär kraven att den som är verkställande direktör eller firmatecknare i ett företag som bedriver verksamhet med överföring, distribution, LNG eller lagring inte får ha samma funktion i ett närstå- ende företag som bedriver handel eller produktion av naturgas eller sitta i ett sådant företags styrelse. Bestämmelser med denna innebörd bör infö- ras för företag som bedriver koncessionspliktig överföring av naturgas. Kombinerade verksamheter I naturgasmarknadsdirektivets artikel 15 ges en möjlighet att tillåta ett kombinerat innehav av överförings-, LNG-, lagrings- och distributions- system som i juridisk form, organisation och beslutsfattande är obero- ende av annan verksamhet som inte har samband med överförings-, lag- rings-, och distributionsverksamhet. Såväl den svenska naturgaslagstiftningen som ellagstiftningen tillåter i dag ett kombinerat innehav av överförings- och distributionssystemet. Regeringen kan inte se att det finns någon bärande invändning mot att fortsatt tillåta ett sådant kombinerat innehav. Även i fortsättningen bör det vara tillåtet att ha ett kombinerat innehav av överförings-, LNG-, lag- rings- och distributionssystem på naturgasmarknaden.

20.2

Åtskillnad av innehavare av distributionssystem

Regeringens förslag: En juridisk person som bedriver distribution av naturgas får inte bedriva handel med naturgas. Innehavare av distributionssystem undantas från naturgasmarknads- direktivets krav på att en styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk person som distribuerar naturgas eller innehar lager eller anläggning för kondenserad naturgas inte samtidigt får vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk person som bedriver handel med naturgas. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i huvud- sak med regeringens. Remissinstansernas synpunkter har redovisats i avsnitt 20.1. Skälen för regeringens förslag Innehavare av distributionssystem skall enligt huvudregeln i naturgas- marknadsdirektivets artikel 13 vara åtskilda på samma sätt som inneha- vare av överföringssystem. I artikel 13 finns dock ett betydelsefullt undantag som medger att medlemsstaterna får besluta att innehavare av distributionssystem med mindre än 100 000 kunder får undantas från kraven på åtskillnad. Detta undantag omfattar såväl kraven på juridisk och organisatorisk åtskillnad som kraven på ett oberoende beslutsfattande. 152 Den svenska naturgasmarknaden har totalt cirka 55 000 kunder. Om Sverige beslutar att tillämpa undantaget kommer i princip hela den svenska naturgasmarknaden att omfattas av detta undantag. De enda som i ett sådant fall inte kommer att omfattas av undantaget är de som levere- rar naturgas till kunder som har en uttagspunkt i det koncessionspliktiga naturgasnätet eller de som levererar naturgas till kunder som har en ut- tagspunkt i en naturgasledning som innehas av den som både har överfö- rings- och distributionsledningar. Med hänsyn till de konsekvenser som ett krav på åtskillnad får för företagen, uppkommer frågan om Sverige skall utnyttja möjligheten till undantag. I denna del måste först ställning tas till om ett krav på juridisk åtskillnad skall införas eller inte. Om juridisk åtskillnad bör krävas, upp- kommer frågan om det också bör ställas krav på funktionell åtskillnad, dvs. åtskillnad i organisation och beslutsfattande. Om något krav inte bör ställas på juridisk åtskillnad faller frågan om funktionell åtskillnad. Juridisk åtskillnad I frågan om juridisk åtskillnad mellan den som bedriver överföring och den som bedriver handel med naturgas, kräver en sådan uppdelning att verksamheter med överföring eller distribution av naturgas skiljs från verksamheter med handel med naturgas och att sådana verksamheter organiseras i separata juridiska personer. Värme- och gasmarknadsutredningen anförde i sitt slutbetänkande Handel med gas i konkurrens (SOU 1999:115) att det inte fanns skäl att ställa längre gående krav på särredovisning än vad som angavs i natur- gasmarknadsdirektivet. Om monopolverksamheten och den konkurrens- utsatta verksamheten kan hållas isär fanns det från konkurrenssynpunkt, enligt utredningens bedömning, ingen väsentlig skillnad mellan kraven på särredovisning i den interna bokföringen och skilda juridiska perso- ner. Något krav på juridisk åtskillnad i likhet med det som gäller på el- lagstiftningsområdet föreslogs därför inte. I propositionen Ny naturgas- lag (prop.1999/2000:72) bedömde regeringen mot bakgrund av vad Värme- och gasmarknadsutredningen anförde att det inte behövde ställas krav på att överföring av naturgas och lagring av naturgas skulle bedrivas skilt från handel med naturgas. I sin rapport Översyn av naturgaslagen (dnr N2002/12473/ESB) före- slog Energimyndigheten bl.a. att det i naturgaslagen skulle införas en bestämmelse med innebörden att en juridisk person som har systeman- svar eller bedriver transport av naturgas inte får bedriva handel med naturgas. Som grund för detta anfördes bl.a. att den ökade öppningsgra- den av naturgasmarknaden ökar antalet tillgängliga kunder för försäljarna av naturgas. Den pågående utbyggnaden av ledningsnätet i Småland och Bohuslän kan också förväntas leda till nya kunder som blir tillgängliga för konkurrerande försäljningsföretag. Enligt artikel 18 i naturgasmarknadsdirektivet skall det införas en ord- ning för tredjepartstillträde till överförings- och distributionssystem och LNG-anläggningar grundad på offentliggjorda tariffer utan att någon dis- kriminerande åtskillnad görs mellan systemanvändarna. När naturgasmarknaden öppnas fullt ut, vilket skall ske senast den 1 juli 2007, kommer samtliga kunder att vara berättigade. Erfarenheterna 153 från elmarknaden visar att kravet på juridisk åtskillnad är väsentligt för att marknaden skall fungera väl. Detta stöds också av Energimyndig- hetens ovan nämnda rapport där myndigheten särskilt pekat på svårighet- erna att få marknaden att fungera i konkurrens ju fler tillgängliga kunder det finns att konkurrera om. Det kan i detta sammanhang också påpekas att det redan i dag finns ett krav på att i redovisningen dela upp de verk- samheter som rör överföring och handel. Regeringen anser därför att ett krav på juridisk åtskillnad mellan den som bedriver överföring och den som bedriver handel med naturgas bör införas för samtliga aktörer på naturgasmarknaden. Såvitt avser juridisk åtskillnad bör därför möjlig- heten till undantag inte utnyttjas. Funktionell åtskillnad En funktionell åtskillnad innebär ett krav på att det, utöver juridisk åt- skillnad, skall införas dels en organisatorisk åtskillnad och dels säker- ställa att företaget har ett oberoende beslutsfattande. För att införa ett krav på funktionell åtskillnad talar att en åtskillnad mellan konkurrensutsatt verksamhet och verksamhet som bedrivs i mo- nopol är mycket betydelsefullt för marknadens funktionssätt. Detta efter- som det är viktigt att de företag som innehar naturgasledningar skall agera neutralt gentemot alla aktörer på den konkurrensutsatta marknaden. Risken för korssubventionering och otillbörligt informationsutbyte ökar om samma personer tillåts leda de båda verksamhetsgrenarna inom en och samma koncern och på sikt kan detta leda till en minskad konkurrens på naturgasmarknaden. Ett undantag från bestämmelsen om funktionell åtskillnad skulle därför i förlängningen kunna innebära att konkurrens- förutsättningarna på marknaden inte blir de samma för samtliga företag. Dessutom bör även naturgasanvändare som är anslutna till ett litet före- tags ledningsnät ha samma berättigade krav på åtskillnad mellan verk- samheterna som de naturgasanvändare som är anslutna till ledningsnät som innehas av större företag. Mot ett funktionellt krav talar följande. Den svenska naturgasmarkna- den har endast cirka 55 000 kunder. Naturgasmarknaden i Sverige är därmed i ett europeiskt perspektiv mycket liten och outvecklad. Först år 1985 började naturgas att användas i Sverige. Naturgasen i Sverige kommer i dag uteslutande från de danska naturgasfälten i Nordsjön. Rörledningarna går via Danmark under Öresund till Klagshamn utanför Malmö. Importen av naturgas uppgick till 933 miljoner kubikmeter år 2002, vilket motsvarar 10,4 TWh. Användningen av naturgas motsvarar cirka 2 procent av den totala energianvändningen i Sverige. Naturgasen distribueras för närvarande till cirka 30 kommuner i södra Sverige. I dessa kommuner står naturgasen för drygt 20 procent av energianvändningen vilket är i nivå med använd- ningen av naturgas i EU. Totalt består det svenska naturgasnätet av cirka 480 km överförings- ledningar och 2 000 km distributionsledningar. El- och gasmarknadsutredningen har visat att en jämförelse av perso- nalkostnaderna i naturgasföretagens verksamhet i förhållande till netto- omsättningen avseende överföringen leder till att åtminstone de två minsta företagen proportionellt skulle kunna förorsakas avsevärt ökade 154 merkostnader om ett krav på funktionell åtskillnad, dvs. oberoende orga- nisation och oberoende beslutsfattande, införs. Det finns därför stor risk för att ett sådant krav skulle leda till oönskade strukturförändringar på naturgasmarknaden. Med hänsyn till att det endast finns ett fåtal aktörer på marknaden och att den fortfarande är outvecklad bedömer regeringen att de ovan angivna fördelarna med en separation, såvitt avser funktionell åtskillnad, inte överväger riskerna med en utslagning av aktörer på marknaden. Reger- ingen anser därför att det inte nu skall införas ett krav på en sådan sepa- ration och att Sverige skall utnyttja möjligheten till undantag i artikel 13 såvitt avser kravet på funktionell åtskillnad. Eftersom den svenska naturgasmarknaden endast omfattar cirka 55 000 kunder bör alltså innehavare av distributionssystem undantas från natur- gasmarknadsdirektivets krav på att en styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk person som distribuerar natur- gas, innehar lager eller anläggning för kondenserad naturgas inte samti- digt får vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i en juridisk person som bedriver handel med naturgas. 21 Upprättande av övervakningsplan m.m. Regeringens förslag: Den som bedriver överföring av naturgas skall upprätta en övervakningsplan i vilken det anges vilka åtgärder som skall vidtas för att motverka diskriminerande beteende mot övriga aktörer på naturgasmarknaden. En årlig rapport om de åtgärder som vidtagits enligt denna plan skall ges in till tillsynsmyndigheten och offentliggöras. Närmare föreskrifter om innehållet i övervakningsplanen och om offentliggörandet av den årliga rapporten får meddelas av regeringen eller tillsynsmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Konkurrensverket har tillstyrkt utredningens för- slag och pekat på att det inte finns skäl att utnyttja den formella möjlighet som direktivet ger att undanta vissa distributionsföretag från kravet att upprätta en övervakningsplan. Enligt verket synes upprättandet av en övervakningsplan inte vara en betungande uppgift, inte ens för ett mindre företag. Också Energimyndigheten har tillstyrkt utredningens förslag och anfört i huvudsak följande. Eftersom utredningen föreslår att distribu- tionsföretagen skall medges undantag från kravet på funktionell åtskill- nad blir övervakningsplanen ett viktigt verktyg för kontroll av att företa- gen har ett icke-diskriminerande beteende. Även övervakningsplanerna bör utformas på ett för hela branschen enhetligt sätt. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 9.2 d och 13.2 d i naturgasmarknadsdirektivet skall innehavare av överförings- respektive distributionssystem upprätta en övervakningsplan där det anges vilka åtgärder som vidtagits för att motverka diskriminerande beteende samt se till att planen följs. I planen skall anges vilka specifika skyldigheter de 155 anställda har för att detta mål skall uppfyllas. Det organ som ansvarar för att övervakningsplanen följs skall överlämna en årlig rapport över vilka åtgärder som vidtagits till relevant tillsynsmyndighet. Den årliga rappor- ten skall dessutom offentliggöras. Enligt artikel 13.2 får medlemsstaterna, såvitt avser innehavare av distributionssystemet, bl.a. undanta integrerade naturgasföretag som har mindre än 100 000 kunder från kravet. Naturgaslagstiftningen innehåller inga föreskrifter om upprättande, överlämnande eller offentliggörande av sådana övervakningsplaner som avses i direktivet. Det bör därför införas en sådan skyldighet för inneha- vare av naturgasledningar. Syftet med övervakningsplanen är att säkerställa att innehavarna av överförings- och distributionssystem inser vikten av att de agerar objek- tivt och icke-diskriminerande, dvs. att de inte otillbörligt gynnar någon aktör på marknaden. Som framgått i avsnitt 20 anser regeringen att di- rektivets möjlighet till undantag för systemansvariga för distributionssy- stemen skall utnyttjas såvitt avser kraven på organisatoriskt oberoende och oberoende vad avser beslutsfattande när det gäller. Regeringen föreslår att detta skall ske trots att det finns starka skäl som talar emot ett sådant undantag. T.ex. som att kravet på åtskillnad mellan konkurrensutsatt verksamhet och sådan verksamhet som bedrivs i mono- pol är mycket betydelsefullt för marknadens funktionssätt. Det är nämli- gen viktigt att innehavarna av naturgasledningar agerar neutralt gentemot alla aktörer på den konkurrensutsatta marknaden. Vidare kan risken för korssubventionering och otillbörligt informationsutbyte öka om samma personer tillåts leda de båda verksamhetsgrenarna inom en och samma koncern och på sikt skulle detta kunna leda till en minskad konkurrens på naturgasmarknaden. Ett undantag från bestämmelsen om åtskillnad kan därför i förlängningen komma att innebära att konkurrensförutsättning- arna på marknaden inte blir de samma för samtliga företag. Mot denna bakgrund är det viktigt att samtliga innehavare av natur- gasledningar aktivt arbetar med att säkerställa att de i alla lägen agerar objektivt och icke-diskriminerande. Därför bör samtliga företag som be- driver överföring av naturgas omfattas av kravet på upprättande av över- vakningsplan. För att säkerställa att övervakningsplanerna utformas på ett enhetligt sätt bör regeringen eller den myndighet som regeringen utser bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om innehållet i planen och om offent- liggörandet av planen. 22 Redovisning och revision Regeringens förslag: Naturgaslagstiftningens bestämmelser om re- dovisning kompletteras så att det uttryckligen anges att verksamhet som avser överföring på transmissionsledningar, överföring på distri- butionsledningar och lagring av naturgas samt verksamhet som be- drivs i förgasningsanläggning skall redovisas var för sig. 156 El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Nova Naturgas har anfört att utredningens före- slagna regler om särredovisning inte uppfyller kraven i direktivet. Om utredningen avser att även distributionsverksamhet skall särredovisas, har detta inte kommit till uttryck i förslaget. Ett förtydligande bör göras mot bakgrund av att utredningen i vissa fall gjort åtskillnad mellan be- greppen överföring och distribution, men i vissa andra fall använt be- greppet överföring som en samlingsbeteckning för såväl överföring som distribution. Skälen för regeringens förslag: I naturgasmarknadsdirektivets artikel 18.3 anges hur särredovisningen skall ske i naturgasföretag. Enligt be- stämmelserna skall naturgasföretag i sin interna bokföring särredovisa verksamhetsgrenarna överföring, distribution, kondenserad naturgas och lagring så som de skulle behöva göra om verksamheterna drevs av sepa- rata företag. Naturgasföretag skall också genom en sammanställd redo- visning redovisa andra gasverksamheter utan samband med överföring, distribution, kondenserad naturgas och lagring. Fram till den 1 juli 2007 skall naturgasföretag även särredovisa leveranserna till berättigade kun- der och leveranserna till icke-berättigade kunder. Vid behov skall natur- gasföretagen upprätta en sammanställd redovisning för annan verksamhet utanför gassektorn. Den interna bokföringen skall omfatta en balansräk- ning och en resultaträkning för varje verksamhetsgren. Av 4 kap. 1 § naturgaslagen framgår att verksamhet som rör överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning skall redovisas ekonomiskt var för sig. Redovisning av överföringstariff som omfattas av samma transporttariff skall ske samlat. Vidare får regeringen eller den myndighet som regeringen utser meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av verksamhet som rör överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning. Överföring av gas på transmissionsledningar och överföring på distri- butionsledningar skall, enligt artikel 18.3 i direktivet, redovisas skilda från varandra. Med överföring av naturgas avses överföring av naturgas för annans räkning genom såväl transmissions- som distributionsled- ningar. En juridisk person som bedriver överföring av naturgas eller är innehavare av en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning får inte bedriva handel med naturgas. Detta medför att all överföring av naturgas respektive lagring av naturgas och inmatning i en förgasnings- anläggning kommer att ske för annans räkning. För att uppfylla kraven i naturgasmarknadsdirektivet bör bestämmel- serna i naturgaslagstiftningen utvidgas och förtydligas så att det klart framgår att verksamhetsgrenarna överföring av naturgas på transmis- sions- och distributionsledningar, kondenserad naturgas och lagring eko- nomiskt skall redovisas var för sig. Regeringens bemyndigande att med- dela närmare föreskrifter om redovisning och revision bör utvidgas till att också omfattar det utvidgade redovisningskravet. Regeringens förslag innebär att all överföring av naturgas i fortsätt- ningen alltid kommer att ske för annans räkning. Detta blir följden av det i avsnitt 20 föreslagna kravet på juridisk åtskillnad. Vidare skall en innehavare av naturgasledning vara skyldig att överföra naturgas på skäliga villkor. Denna överföringsskyldighet gäller även gentemot icke- 157 berättigade kunder. Detta medför att alla kunder kommer att ha en separat tariff för överföring av naturgas. Genom detta kommer Sverige redan före den 1 juli 2007 att ha uppnått syftet med det krav på redo- visning av leveranser till icke-berättigade kunder som naturgasmarknads- direktivet kräver. Regeringen anser därför att det inte finns behov av att särkilt införa bestämmelser om redovisning av leveranser till icke- berättigade kunder fram till och med den 1 juli 2007. 23 Tillträde till förgasningsanläggning Regeringens förslag: Den som innehar en koncessionspliktig förgas- ningsanläggning är skyldig att på skäliga villkor låta kunder mata in och ta ut naturgas ur anläggningen. Skyldighet föreligger inte om anläggningen saknar kapacitet för den begärda inmatningen eller om det i övrigt finns särskilda skäl emot. Villkoren för tillträde till förgasningsanläggning regleras. Tariffer för inmatning till en förgasningsanläggning skall vara skäliga, objek- tiva och icke-diskriminerande.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget om inmatningsskyldighet och konstaterat att tillsynsmyndigheten endast kan tillämpa lagens grundprinciper på de enskilda företagens tariffer i efter- hand, genom tillsyn på myndighetens initiativ eller som tvistlösning efter ett klagomål. Nova Naturgas AB och Svenska Gasföreningen, som har en annan uppfattning om hur tillträde skall begränsas vid kapacitetsbrist, har anfört att de berättigade kunderna vid kapacitetsbrist kan nekas in- eller utmatning. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 18 i naturgasmarknads- direktivet skall medlemsstaterna se till att det införs en ordning för tredje parts tillträde till bl.a. förgasningsanläggningar grundad på offentlig- gjorda tariffer. Naturgaslagen innehåller inga bestämmelser om förgasningsanlägg- ningar. I Sverige finns i dag inte heller några sådana anläggningar, varför det i princip inte behöver införas bestämmelser om detta i naturgaslagen. Som framgått av avsnitt 14 anser dock regeringen att naturgaslagens tillämpningsområde bör omfatta kondenserad naturgas. Med hänsyn till detta blir det nödvändigt att införa bestämmelser om tillträde till förgas- ningsanläggningar för att uppfylla kraven i direktivet. Rätt till tillträde bör inte föreligga om det finns särskilda skäl emot. I denna fråga bör främst beaktas om det finns ledig kapacitet i anlägg- ningen. I en sådan situation bör de som redan har avtal med anläggning- ens innehavare ha företräde. En innehavare av förgasningsanläggning, som ingår i ett företag eller koncern som handlar med naturgas, får inte positivt särbehandla sig själv. Det är således inte tillåtet att t.ex. avvisa kunder med hänvisning till egna framtida behov, men man kan inte kräva att den egna användningen skall inskränkas för att frigöra kapacitet åt andra. 158 Det kan vara skäligt att vägra tillträde om den kondenserade naturga- sen inte uppfyller vissa minimikrav på kvalitet eller om ett fraktfartyg inte uppfyller tekniska krav och gällande säkerhetskrav. Det kan även vara skäligt att vägra tillträde t.ex. till någon som tidigare inte följt avtal eller om det kan förväntas att det blir svårt att få betalt. I vissa lägen kan det vara aktuellt att kräva garantier eller säkerhet för tillträde. För att säkerställa att villkoren för inmatning till en förgasningsan- läggning är skäliga och icke-diskriminerande bör det införas en bestäm- melse som reglerar tarifferna. Att i detalj utforma reglerna för tariffer har tidigare, såväl i den svenska naturgaslagstiftningen som i den svenska ellagstiftningen, ansetts vara en fråga för företagen. Denna ordning bör även gälla tariffer för inmatning till en anläggning för kondenserad naturgas. Tarifferna blir sedan föremål för tillsyn av Energimyndigheten.

24

Offentliggörande av regler och villkor för inmatning till och uttag från en förgasnings- anläggning

Regeringens förslag: Den som innehar en koncessionspliktig förgas- ningsanläggning skall offentliggöra sina villkor för inmatning till och uttag från anläggningen. Närmare föreskrifter om offentliggörande av villkor för inmatning och uttag får meddelas av regeringen eller till- synsmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 18. 1 i naturgasmark- nadsdirektivet skall medlemsstaterna se till att det införs en ordning för tredje parts tillträde till bl.a. förgasningsanläggningar grundad på offent- liggjorda tariffer, som skall gälla för alla berättigade kunder. I avsnitt 23 föreslår regeringen att det i naturgaslagstiftningen införs en ordning för tredje parts tillträde till förgasningsanläggningar. Eftersom naturgaslagen ännu inte har en sådan ordning finns inte heller någon fö- reskrift om skyldighet att offentliggöra villkoren för inmatning till och uttag från förgasningsanläggningar. Det bör därför införas en sådan skyl- dighet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndig- heten bör få meddela föreskrifter om detta offentliggörande. 159 25 Tillträde till lager Regeringens förslag: Den som innehar en lagringsanläggning eller en transmissionsledning är skyldig att på skäliga villkor låta kunder mata in naturgas i lagret och ta ut naturgas från lagret. Skyldighet att lagra naturgas gäller inte om anläggningen eller ledningen saknar kapacitet för den begärda inmatningen eller om det annars finns särskilda skäl. I naturgaslagstiftningen införs en ny definition som innebär att med lagringsanläggning avses en anläggning för lagring av naturgas om anläggningen är ansluten till en naturgasledning som används för överföring av naturgas. Villkoren för lagring av naturgas regleras. Tariffer för lagring av naturgas skall vara skäliga, objektiva och icke-diskriminerande.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt utredningens förslag om inmatningsskyldighet och påpekat att förslaget innebär att tillsyn av enskilda företags lagertariffer åtminstone inledningsvis måste ske i efterhand då det inte finns någon praxis gällande lagringstariffer på naturgasanläggningar. Nova Naturgas AB har anfört att de två typerna av lager som omfattas av den föreslagna nya definitionen i praktiken hante- ras helt olika och att det krävs olika regleringar för dessa. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 19.1 naturgasmark- nadsdirektivet får medlemsstaterna för organiseringen av tillträdet till naturgaslager, inklusive lagring av gas i rörledning, välja att organisera tillträdet mellan två olika förfaranden förhandlat tillträde eller reglerat tillträde. Naturgas kan antingen lagras i en särskild lagringsanläggning eller i en överföringsledning, s.k. line-pack. I båda fallen träffar innehavaren av naturgas avtal med innehavare av lager respektive överföringsledning om att en viss kapacitet av lagret eller ledningen skall användas för att lagra en viss mängd naturgas. Naturgaslagen innehåller inga bestämmelser om tillträde till lager. För att uppfylla kraven i direktivet måste därför sådana bestämmelser införas. Vid avregleringen av el- och naturgasmarknaderna har den svenska el- och naturgaslagstiftningen genomgående tillämpat ett reglerat tillträde. Ett reglerat tillträde föreskrivs också i både el- och naturgasmarknads- direktiven i alla andra avseenden utom tillträde till lager. Mot denna bak- grund anser regeringen att övervägande skäl talar för att ett förfarande med reglerat tillträde även skall väljas avseende tillträde till lager. Det bör därför införas en sådan skyldighet. Skyldigheten omfattar såväl en- skilda lagringsanläggningar som lagring i transmissionsledningar. En ny definition bör införas beträffande särskilda lagringsanläggningar. Rätt till tillträde bör inte föreligga om det finns särskilda skäl emot. I denna fråga bör främst beaktas om det finns ledig kapacitet i lagret. Be- träffande lagring i transmissionsledning bör noteras att frågan om ledig kapacitet är beroende av aktuell driftsituation. Om en situation med kapacitetsbrist uppkommer bör de som redan har avtal om lagring ha företräde. En innehavare av lager som ingår i ett företag eller koncern som handlar med naturgas får inte särbehandla sig själv. Det är således 160 inte tillåtet att t.ex. avvisa kunder med hänvisning till egna framtida behov. Däremot kan det inte krävas att lagerinnehavaren skall inskränka egen användning för att frigöra kapacitet åt andra. Det kan också vara skäligt att vägra tillträde t.ex. till någon som tidigare inte följt avtal eller om det kan förväntas att det blir svårt att få betalt. I vissa lägen kan det bli aktuellt att kräva garantier eller säkerhet för tillträde. För att säkerställa att villkoren för inmatning till naturgaslager är skä- liga, objektiva och icke-diskriminerande bör det införas en bestämmelse som reglerar tarifferna. Att i detalj utforma reglerna för tariffer har tidi- gare, såväl i den svenska naturgaslagstiftningen som i den svenska ellag- stiftningen, ansetts vara en fråga för företagen. Denna ordning bör även gälla tariffer för inmatning till naturgaslager. Genom detta bedömer regeringen att aktörerna själva kan beakta att det är fråga om två olika typer av lager. De av företagen satta tarifferna kommer också att vara föremål för tillsyn av Energimyndigheten.

26

Offentliggörande av villkor för lagring av naturgas

Regeringens förslag: Den som bedriver lagring av naturgas skall offentliggöra sina villkor för lagring. Närmare föreskrifter om offent- liggörande av villkor för lagring av naturgas får meddelas av reger- ingen eller tillsynsmyndigheten. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Naturgasmarknadsdirektivet ger medlemsstaterna möjlighet att välja att organisera tillträdet till naturgas- lager mellan två olika förfaranden förhandlat tillträde eller reglerat till- träde. Eftersom det inte finns någon skyldighet för medlemsstaterna att ha ett reglerat tillträde finns inte heller något krav på att innehavare av naturgaslager skall vara skyldig att offentliggöra villkoren för lagring av naturgas. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndig- heten bör få meddela föreskrifter om detta offentliggörande. Som framgått i avsnitt 25 anser regeringen att det bör införas en ord- ning med reglerat tillträde till lager. I den nuvarande naturgaslagstift- ningen finns en skyldighet att offentliggöra villkor för transport av natur- gas. Enligt naturgasmarknadsdirektivet krävs därutöver offentliggörande av regler och villkor för balansering av naturgassystemet samt villkor för inmatning till och uttag från anläggningar för kondenserad naturgas. Där- för bör det även införas en skyldighet att offentliggöra villkor för lagring av naturgas. I den mån lagring i transmissionsledningar kan tillhanda- hållas som en separat tjänst, gäller skyldigheten även för denna typ av lagring. 161

27

Undantag för större naturgasinfrastruktur- projekt

Regeringens förslag: Vid investeringar i större nya naturgasinfra- strukturprojekt, inklusive väsentliga kapacitetsökningar i befintliga infrastrukturer, kan undantag medges från naturgaslagstiftningens be- stämmelser om juridisk och personell åtskillnad, om anslutning av naturgasledning, om överföring av naturgas, om mätning och rappor- tering av överförd naturgas, om anskaffande av energi, om övervak- ningsplan, om lagring av naturgas, om tillträde till förgasningsanlägg- ningar, om anslutningsavgifter och tariffer samt om övergripande systemansvar och balansansvar (3 kap. 2, 5, 6, 8 och 9 §§, 4 kap. 2, 5 och 6 §§ samt 67 kap. i den föreslagna nya naturgaslagen). Ett ärende om undantag bereds av tillsynsmyndigheten som med ett eget yttrande överlämnar ärendet till regeringen för beslut. Ett beslut om undantag skall omedelbart anmälas till Europeiska gemenskapernas kommission. Beslutet skall villkoras av att det inte ändras av kommissionen. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har tillstyrkt förslaget. Natur- vårdsverket har ställt sig negativt till undantagsmöjligheten och anfört att ett underlättande av naturgasutbyggnad bidrar till att samhället bygger sig fast i ett fossilt system, vilket försvårar omställningen till ett hållbart samhälle. Lantbrukarnas riksförbund har anfört att undantag inte bör kunna beviljas för längre tid än fem år och att denna begränsning skall införas i lagstiftningen. Skälen för regeringens förslag: Stora nya investeringar i naturgas- infrastruktur riskerar att bli olönsamma på en helt konkurrensutsatt marknad. För att uppmuntra att sådana nya investeringar ändå kommer till stånd innehåller naturgasmarknadsdirektivet ett undantag från reg- lerna om marknadsöppning i den infrastruktur som omfattas av invester- ingen. För att inte förhindra nya investeringar i det svenska naturgas- systemet bör denna möjlighet finnas. Bestämmelser om detta bör därför införas. I likhet med vad som gäller för beviljande av koncession för naturgas- ledningar och naturgaslager samt i enlighet med förslaget om anlägg- ningar för kondenserad naturgas, bör regeringen pröva frågor om un- dantag. Enligt bestämmelserna i direktivets artikel 22 punkterna 1 och 2 får väsentliga kapacitetsökningar, i befintliga infrastrukturer och större nya naturgasinfrastrukturprojekt, t.ex. sammanlänkningar mellan medlems- stater, anläggningar för kondenserad naturgas eller naturgaslager, på be- gäran undantas från bestämmelserna i artikel 18 (tillträde för tredje part till överförings- och distributionssystem samt anläggning för kondense- rad naturgas) artikel 19 (tillträde till naturgaslager) artikel 20 (tillträde till tidigare led i rörledningsnätet) och artikel 25 punkterna 2, 3 och 4 (till- synsmyndigheternas uppgifter och befogenheter). Av direktivet framgår att undantag får beviljas om följande villkor är uppfyllda: 162

Investeringen måste stärka konkurrensen vad gäller gasförsörjning och försörjningstrygghet.

Den risknivå som är förenad med investeringen är sådan att inve- steringen inte skulle bli av om undantag inte beviljades.

Infrastrukturen måste ägas av en fysisk eller juridisk person som åt- minstone i juridisk form är skild från de systemansvariga inom vilkas system infrastrukturen kommer att byggas upp.

Avgifter tas ut av användare av denna infrastruktur.

Undantaget kommer inte att skada konkurrensen eller en effektivt fungerande inre marknad för gas eller hindra det reglerade system till vilken infrastrukturen är kopplad från att fungera effektivt.

Av artikel 22.3 framgår att tillsynsmyndigheten, från fall till fall, får besluta om ett undantag. Medlemsstaterna kan också införa ett system för beslut om undantag som innebär att tillsynsmyndigheten överlämnar ett yttrande i frågan till den behöriga myndigheten (t.ex. regeringen) som sedan fattar det formella beslutet. I ett sådant fall skall tillsynsmyndig- hetens yttrande offentliggöras tillsammans med beslutet. I samband med att ett beslut om undantag fattas skall också ställning tas till om undantaget skall gälla hela eller delar av den nya infrastruktu- ren, respektive den väsentligt utökade befintliga infrastrukturen. Hänsyn skall också tas till om undantaget skall förenas med villkor och regler eller mekanismer för hantering av tilldelning av befintlig kapacitet, under förutsättning att dessa villkor eller regler inte hindrar genomförandet av långsiktiga kontrakt. Enligt artikel 22.4 skall ett beslut om undantag omedelbart anmälas till Europeiska gemenskapernas kommission. Senast två månader efter mot- tagandet av en anmälan får kommissionen kräva att den berörda till- synsmyndigheten eller medlemsstaten ändrar eller återkallar beslutet att bevilja ett undantag. Denna tid kan förlängas med ytterligare en månad under vilken kommissionen skaffar ytterligare upplysningar. 28 Berättigade kunder Regeringens förslag: Från och med den 1 juli 2005 skall samtliga icke-hushållskunder vara berättigade kunder och från och med den 1 juli 2007 skall samtliga kunder vara berättigade. El- och gasmarknadsutredningens förslag anger i likhet med natur- gasmarknadsdirektivet den 1 juli 2004 som den tidpunkt då samtliga icke-hushållskunder skall vara berättigade kunder. Remissinstanserna: Energimyndigheten har inte haft någon invänd- ning mot förslaget att den svenska naturgasmarknaden inte skall forceras utöver vad direktivet kräver. Övriga remissinstanser har avstått från att kommentera förslaget. Skälen för regeringens förslag: Från och med den 1 juli 2004 skall samtliga icke-hushållskunder vara berättigade kunder enligt naturgas- marknadsdirektivet. Med icke-hushållskunder avses kunder som köper naturgas som inte är avsedd för egen hushållsförbrukning. Definitionen av berättigade kunder i naturgaslagstiftningen bör därför ändras så att 163 med berättigade kunder avses samtliga icke-hushållskunder. Ändringen bör ske den 1 juli 2005 vilket är det datum då den föreslagna nya naturgaslagen tidigast kan träda i kraft. Från och med den 1 juli 2007 skall samtliga kunder vara berättigade kunder enligt naturgasmarknadsdirektivet. I frågan om det finns skäl att öppna naturgasmarknaden tidigare än vad som krävs enligt naturgas- marknadsdirektivet har regeringen i propositionen Samverkan för en trygg, effektiv och miljövänlig energiförsörjning (prop. 2001/02:143) s. 83, bl.a. anfört att om Sverige öppnar sin naturgasmarknad tidigare än vad som krävs enligt direktivet, medan andra länder i vår närhet inte gör det, innebär det konkurrensnackdelar för svenska företag. Vidare har innehavaren av stamledningen, genom olika avtal, en monopolliknande situation både vad gäller inköp av gas i Danmark och vad gäller trans- porten av gas genom det danska nätet. Avtalen löper ut 2003, 2006 respektive 2010. Innehavaren av stamledningen är också distributör på den svenska naturgasmarknaden och har på grund av den nyss beskrivna situationen en starkare ställning än övriga distributörer. Så länge denna situation består leder en snabbare öppning av naturgasmarknaden än vad som krävs enligt direktivet till att marknadsställningen för innehavaren av stamledningen ytterligare stärks. Många distributionsföretag är bundna av take-or-pay-kontrakt som löper ut under perioden 20002005. Om marknaden öppnas tidigare än vad som krävs medför det en konkur- rensnackdel för de företag som är bundna av take-or-pay-kontrakt. Regeringen bedömde att de omständigheter som talade emot en mark- nadsöppning vägde så tungt att någon tidigare marknadsöppning inte borde genomföras. Det har inte kommit fram något som medför en annan analys. Därför bör marknaden öppnas för samtliga kunder den 1 juli 2007. 29 Take-or-pay-kontrakt

Regeringens förslag: Den bestämmelse avskaffas som innebär att ett naturgasföretag som får, eller kan antas få, allvarliga eller ekonomiska och finansiella svårigheter på grund av långsiktiga åtaganden som har godkänts i ett eller flera avtal om köp av naturgas, kan ansöka hos regeringen om ett tillfälligt undantag från skyldigheten att överföra naturgas. El- och gasmarknadsutredningen har inte föreslagit något i denna del. Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 21 i naturgasmarknads- direktivet får naturgasföretag vägra tillträde till systemet om ett tillträde skulle ge upphov till allvarliga ekonomiska och finansiella problem med take-or-pay-avtal. Vid genomförandet av det första naturgasmarknads- direktivet införde Sverige bestämmelser i 3 kap. 3 § naturgaslagen som ger regeringen möjlighet att bevilja undantag från kravet på tredje parts tillträde till ledningen. Ett sådant undantag kan beviljas om innehavaren av en naturgasledning har gjort inköpsåtaganden i avtal om köp av natur- gas och om naturgasföretaget får, eller kan antas få, allvarliga ekono- 164 miska och finansiella svårigheter på grund av långsiktiga åtaganden som har godkänts i ett eller flera avtal om köp av naturgas. Regeringen föreslår nu i avsnitt 20 att en juridisk person som bedriver överföring eller distribution av naturgas inte skall få bedriva handel med naturgas. Själva överföringen av naturgas kommer därför att behöva ske i ett separat bolag som inte bedriver handel med naturgas. De avtal om köp av naturgas som har ingåtts kommer således framöver inte att vara en del av verksamheten i det bolag som bedriver överföring av naturgas. Det bolag som bedriver handel med naturgas kommer inte längre att kunna bedriva någon verksamhet som avser överföring av naturgas. Ett bolag som bedriver handel med naturgas kommer därför inte ha någon möjlighet att söka undantag från skyldigheten att överföra naturgas. Bestämmelsen har därmed inte längre någon reell funktion. Undantaget för de långsiktiga s.k. take-or-pay-kontrakten bör därför av- skaffas.

30

Tillsyn m.m.

30.1

Tariffer för överföring av naturgas

Regeringens förslag: Vid utformning av tariffer för överföring av

naturgas skall innehavaren av naturgasledningen särskilt beakta anta-

let anslutna kunder, kundernas geografiska läge, mängden överförd

energi och abonnerad effekt, kostnaderna för överliggande nät, leve-

ranssäkerhet och trycket i ledningarna.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig-

heten får meddela närmare föreskrifter om utformning av överfö-

ringstariffer.

En ledningsinnehavares tariff för överföring får inte börja tillämpas

förrän de metoder som har använts för att utforma tariffen har god-

känts av tillsynsmyndigheten. Om myndigheten inte godkänner meto-

derna, skall myndigheten i beslutet ange de metoder som i stället skall

tillämpas. Myndighetens beslut om godkännande skall gälla omedel-

bart. Besluten skall delges i enlighet med delgivningslagens bestäm-

melser om kungörelsedelgivning.

I övergångsbestämmelser anges att den som vid ikraftträdandet

innehar en naturgasledning skall ge in en ansökan om godkännande

senast den 15 augusti 2005.

El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re-

geringens.

Remissinstanserna: Konsumentverket har inte erinrat mot förslaget

om utformning av överföringstariffer men understrukit vikten av att av-

gifterna är skäliga och förutsägbara för användarna samt att återbetalning

av för höga nätavgifter regleras. Naturvårdsverket har anfört att tillsyns-

myndigheten i godkännandet av överföringstarifferna särskilt skall be-

akta mängden överförd energi. Detta för att ge konsumenten en starkare

drivkraft att minska förbrukningen av energi i form av naturgas.

Energimyndigheten, som inte invänt mot förslaget, har anfört i huvud-

sak följande. I framtiden kan en övergång ske till att ex ante fastställa

165

tarifferna. Detta kan ske när de av myndigheten i förväg godkända meto- derna för tariffsättning tillämpats en tid, tillsammans med att myndighe- tens tillsyn i efterhand av tariffernas skälighet pågått en tid. Då har myn- dighetens praxis på så sätt utvecklats. Detta ger då möjlighet till en ex ante reglering. Konkurrensverket har anfört att det finns ett behov av skärpt tillsyn som bygger på att faktiska överföringstariffer fastställts eller godkänts i förväg.

Svenska Gasföreningen har ställt sig bakom utredningens föreslagna

modell med ex post-reglering. Dock delar Svenska Gasföreningen inte

uppfattningen om att en ex-ante modell på sikt skulle vara effektivare för

naturgasmarknaden.

Skälen för regeringens förslag

Enligt naturgasmarknadsdirektivets artikel 25.2 skall tillsynsmyndighe-

ten i förväg fastställa eller godkänna metoder som används för att be-

räkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella

nät, inklusive överförings- och distributionstariffer, och för tillhanda-

hållande av balanstjänster. Fastställandet eller godkännandet skall alltså

ske innan villkoren träder i kraft.

Direktivets bestämmelser om tillsyn av överföringstariffer ger med-

lemsstaterna en möjlighet att välja mellan två olika tillsynssystem an-

tingen ett system där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner

tarifferna i förväg eller ett system där tillsynsmyndigheten i förväg

endast fastställer eller godkänner de metoder som företaget använder för

att beräkna eller fastställa tarifferna.

Den nu gällande ordningen i Sverige bygger på en fri prissättning där

naturgasföretagen själva sätter sina tariffer efter vissa i naturgaslagen

generellt angivna riktlinjer. Varken tarifferna eller de metoder som an-

vänds för att beräkna tarifferna fastställs av tillsynsmyndigheten i förväg.

Tillsynsmyndigheten har däremot en möjlighet, men inte skyldighet, att

pröva tarifferna i efterhand. Om myndigheten vid denna prövning finner

att tarifferna inte är skäliga, har myndigheten befogenhet att förelägga

företaget att ändra tarifferna.

Med hänsyn till att tillsynsmyndigheten i Sverige varken godkänner

tarifferna eller de metoder som använts för att beräkna tarifferna innan

dessa träder i kraft står det klart att den svenska naturgaslagstiftningen

måste ändras för att uppfylla direktivets krav. Denna ändring kan, som

ovan angetts, ske genom att det antingen införs ett system där tillsyns-

myndigheten fastställer eller godkänner tarifferna i förväg eller ett

system där tillsynsmyndigheten i förväg endast fastställer eller godkän-

ner de metoder som företaget använder för att beräkna eller fastställa

tarifferna. Innan denna fråga närmare behandlas ges en kort bakgrund till

dagens tillsynsmodell.

Innan naturgaslagen trädde i kraft reglerades frågor om koncession m.m.

för naturgasledningar i rörledningslagen (1978:160). Enligt rörlednings-

lagen var en koncessionshavare bl.a. skyldig att mot ersättning ombesörja

transport genom ledningen åt annan, om det kunde ske utan väsentligt

förfång för koncessionshavaren. Någon bestämmelse om tillsyn av natur-

gaspriset som för samtliga kunder omfattade både kostnader för över-

föring och kostnader för själva naturgasen fanns inte. Inte heller fanns

det några bestämmelser om tillsyn över priset för transport åt annan.

166

I propositionen Ny Naturgaslag (prop. 1999/2000:72), s. 64, som låg till grund för naturgaslagen, anförde regeringen bl.a. följande om tillsyn över efterlevnaden av lagen. Det är viktigt att naturgaslagens regler och de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av denna följs. Tillsynen skall även omfatta kontroll av skäligheten av villkoren för transport av naturgas för annans räkning samt för anslutning till natur- gasledningar. Tillsynen skall vidare innefatta granskning av överförings-, distributions och lagringsföretagens årsrapporter och revisorsintyg. För att åstadkomma rättelse av felaktiga beteenden bör myndigheten ha befo- genhet att meddela förelägganden. Frågan om tillsyn analyserades inte närmare av Värme- och gasmark- nadsutredningen i det betänkande Handel med gas i konkurrens (SOU 1999:115) som föregick propositionen. Tillsynsmodellen med fri prissättning där naturgasföretagen själva sätter sina tariffer och där tillsynsmyndigheten kan pröva tarifferna i efterhand valdes efter förebild i ellagstiftningen. I ellagstiftningen har prisregleringen av elnätsverksamhet och tidi- gare även elpriset av tradition skett genom kontroll i efterhand. Mo- dellen infördes redan 1939. I samband med avregleringen av elmarkna- den den 1 januari 1996 behölls den svenska traditionen med fri prissätt- ning, där nätföretagen själva sätter sina tariffer efter vissa generella rikt- linjer, med möjlighet till prövning i efterhand. Orsaken till att en reglering i efterhand behölls var bl.a. att det var en väl inarbetad modell. Ett tiotal ärenden per år blev vanligen föremål för prisreglering. Modellen passade också den svenska rättstraditionen. Vidare fanns vid tiden för avregleringen, liksom är fallet även i dag, ett stort antal nätföretag med ett ännu större antal nätkoncessioner. Såväl den gällande strukturen som praktiska skäl talade för att behålla modellen. Elnätsutredningen konstaterade i sitt delbetänkande Elnätsföretag, regler och tillsyn (SOU 2000:90) att det som talade för att behålla den gällande tillsynsmodellen var att den är djupt förankrad och allmänt accepterad i det svenska samhället. Regleringen ger också företagen stor frihet att efter sina individuella förutsättningar bestämma hur de skall bedriva verksamheten, vilket på sikt borde gynna kunderna. Mot att be- hålla regleringen talade att varken företagen eller elanvändarna i förväg kan veta om nättarifferna bedöms som skäliga eller inte. Regleringen kan därför kritiseras för att inte ge tydliga spelregler. Sammantaget bedömde Elnätsutredningen att nackdelarna med andra modeller var sådana att det inte var motiverat att byta den tillsynsmodell som tillämpas i Sverige. Av intresse är också att Statskontoret har behandlat frågan i sin rapport Effektivare tillsyn över energimarknaderna (2003:27), s. 79 f. Statskon- toret anförde bl.a. att man i Sverige borde överväga att införa en tariff- reglering som sker i förväg (ex ante) och att det som borde vara avgö- rande vid val av metod för att fastställa nättariffer är hur den påverkar kvaliteten och effektiviteten i tillsynen. I dessa avseenden är, enligt Statskontoret, en ex ante-reglering att föredra, eftersom den ger större förutsägbarhet och kräver kortare tid för att slutgiltigt fastställa tarifferna. Enligt Statskontoret är visserligen en tariffreglering som sker i förväg normalt mer resurskrävande, men erfarenheter från Norge talar för att det inte behöver bli mycket kostsammare än dagens ex post-reglering.

167 Att fastställa eller godkänna överföringstarifferna i förväg Redan i dag har de flesta av EU:s medlemsstater ett system där tarifferna fastställs eller godkänns i förväg. Endast Sverige och Finland har valt ett system där tillsynen sker i efterhand. I Tyskland finns ännu ingen särskilt utpekad tillsynsmyndighet, även om detta nu måste ske p.g.a. kraven i naturgas- och elmarknadsdirektiven. I Tyskland har övervakningen av naturgasmarknaden och elmarknaden hittills skett med stöd av konkur- renslagstiftningen. En anledning till att välja en modell där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner överföringstarifferna i förväg är därför att detta skulle leda till en ökad europeisk harmonisering av tarifftillsynen. Ett val av en sådan modell ligger också i linje med huvudregeln i naturgasmarknads- direktivet. En stor fördel med att fastställa eller godkänna överföringstarifferna i förväg är att företagen och användarna av naturgas då vet att de aktuella tarifferna är skäliga. En ex ante-reglering är snabbare än efterhandstill- synen. Ett sådant system ger också en betydligt större förutsägbarhet för både innehavarna av naturgasledningar och deras kunder. Dessa fördelar har också poängterats av såväl Elnätsutredningen som Statskontoret. Nackdelen med en modell där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner överföringstarifferna i förväg är att denna åtminstone inled- ningsvis behöver en större resursinsats hos tillsynsmyndigheten. Enligt Statskontoret bör dock en sådan reglering inte bli mycket kostsammare än dagens reglering. Argumentet om ökad arbetsinsats gör sig inte heller lika starkt gällande på naturgasmarknaden, där sju företag bedriver över- föring av naturgas, som på elmarknaden där det finns ett betydligt större antal nätföretag. Det får dock anses högst tveksamt om det är praktiskt möjligt att byta tillsynsmodell redan nu. I utredningen har också fram- kommit att varken Energimyndigheten eller naturgasbranschen anser att Sverige nu bör införa en modell där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner överföringstarifferna i förväg. Sammantaget bedömer regeringen att det inte är praktiskt genomför- bart att med den korta tid som står till förfogande införa en modell där tillsynsmyndigheten fastställer eller godkänner överföringstarifferna i förväg. För att uppfylla direktivets krav måste dock införas ett system där de metoder som företaget använder för att beräkna eller fastställa tarif- ferna fastställs eller godkänns i förväg. Hur detta tillsynssystem bör utformas behandlas nedan. Att i förväg fastställa eller godkänna de metoder som används för att beräkna eller fastställa tarifferna Naturgasmarknadsdirektivet ger, som ovan angetts, medlemsstaterna möjlighet att välja ett system där man endast fastställer eller godkänner de metoder som företagen baserar sina överföringstariffer på. En sådan metod kan förenas med den nu gällande tillsynsmodellen. Detta innebär att såväl metoderna för tariffsättning som själva efterhandstillsynen kan baseras på de befintliga reglerna i naturgaslagen. Enligt 3 kap. 6 § naturgaslagen skall transporttariffer vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Vid bedömningen av en tariffs skälighet skall det beaktas att ledningsinnehavaren får en rimlig avkastning av 168 verksamheten. Vidare skall transporttariffer utformas så att den avgift ett naturgasföretag eller en berättigad kund betalar för transporten till sin anslutningspunkt innefattar avgift för transporten i samtliga naturgas- ledningar genom vilken transporten sker. Bestämmelserna i 3 kap. 6 § är allmänt hållna och de ger därför inte någon egentlig vägledning i frågan om vilken metod företagen skall använda vid sin tariffsättning. För att införa ett system där man endast fastställer eller godkänner de metoder som företagen baserar sina över- föringstariffer på bedömer regeringen att regelverket bör kompletteras. Frågan uppkommer då hur en sådan tillsynsmodell skall utformas och regleras. I huvudsak finns två tänkbara alternativ. Det första är att direkt i lag- stiftningen ange mer eller mindre detaljerade parametrar för hur företa- gen skall utforma sina tariffer. Det andra är att införa bestämmelser om att tillsynsmyndigheten i särskilda beslut skall fastställa eller godkänna de enskilda företagens sätt att beräkna tarifferna. Det finns för- och nackdelar med de båda alternativen. Fördelarna med att ange metodens parametrar direkt i lagstiftningen är dels att tillsyns- myndighetens arbetsbörda, åtminstone initialt, inte ökar i nämnvärd om- fattning jämfört med i dag och dels att ett antal domstolsprocesser kan undvikas. I ett system där tillsynsmyndigheten först fattar ett beslut om tariffmetoderna måste besluten av rättsäkerhetsskäl kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. När det sedan är dags att pröva frågan om tariffnivån genom tillsyn är det risk för att frågan om tariffmetoderna ännu inte vunnit laga kraft. Ett sådant läge kan därför medföra en osä- kerhet för såväl innehavarna av naturgasledningar som tillsynsmyndig- heten. Vidare kan ett sådant system komma att öka antalet mål i dom- stolarna eftersom det kommer att finnas två olika beslut i tariffrågan (metodbeslut och tillsynsbeslut) som kan komma att bli föremål för dom- stolsprövning. Det bör också nämnas att det för närvarande inte heller finns någon utvecklad praxis i frågan om vad som är en skälig och sakligt grundad tariff, vilket ökar svårigheterna att fastställa ett metodbeslut. Frågan uppkommer då hur en reglering av metoden närmare skall ut- formas. Det gäller dels hur detaljerad en sådan reglering skall vara och dels om metoden skall införas i lagen eller om det skall delegeras till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att närmare föreskriva om hur metoden skall utformas. När det först gäller frågan om detaljeringsnivån framstår en mycket detaljerad reglering av metoden svår att genomföra, vare sig den sker i lag, förordning eller myndighets föreskrift. Detta eftersom den nu gällande tillsynsmodellen, vars ramverk regleras genom 3 kap. 6 § natur- gaslagen, ännu inte fastställts i rättspraxis. En alltför detaljerad metod reglerad i bindande författning skulle också kunna innebära att det i praktiken blir omöjligt att få stora delar av ett efterföljande tillsynsbeslut om skälig tariff prövat i sak. Detta eftersom många av de parametrar som hänsyn skall tas till då redan skulle finnas angivna i metoden. Dessa delar måste också direkt eller indirekt beaktas i tillsynsbeslutet, men skulle inte kunna prövas i sak eftersom de regleras i författning. Det finns därför starka skäl för att reglera metoden i mer övergripande termer, om man väljer denna tillsynsmetod. Tillsynsmodellen bör således innebära att man i lag anger de övergripande metoderna för hur tarifferna skall utformas. 169 De nackdelar som i avsnitt 9.1 har framförts i frågan om tillsynsmyn- digheten skall fatta ett metodbeslut gör sig inte lika starkt gällande på naturgasmarknaden som på elmarknaden. Detta eftersom förutsättning- arna på elmarknaden skiljer sig väsentligt från naturgasmarknaden. El- marknaden är utvecklad och elnätet är i stort färdigutbyggt i Sverige vilket inte är fallet med systemet för naturgas. Vidare finns det ett stort antal nätföretag på elmarknaden medan det endast finns sju företag som innehar naturgasledningar. Regeringen finner därför att det redan nu bör kunna införas en ordning i naturgaslagstiftningen där tillsynsmyndigheten på förhand skall god- känna de metoder som företagen använder för att bestämma sina tariffer. Ett beslut i frågan om godkännande bör kunna överklagas till allmän för- valtningsdomstol. För att säkerställa att tillsynsmyndigheten får rimlig tid att pröva en ansökan om godkännande skall en sådan ansökan ges in senast tre måna- der innan tarifferna får träda i kraft. I syfte att säkerställa att alla innehavare av naturgasledningar ger in en ansökan om godkännande av sina metoder för tariffsättning bör det i en övergångsbestämmelse krävas att de som vid tiden för ikraftträdandet är innehavare av naturgasledningar skall ge in en ansökan om godkännande av metoderna för tariffsättning senast den 15 augusti 2005. Oavsett om man väljer ett förfarande som innebär att tillsynsmyndig- heten skall fatta ett beslut varigenom ett företags metoder godkänns innan dessa får träda i kraft eller om man väljer att reglera metoden i lag- stiftningen bör naturgaslagens bestämmelse i 3 kap. 6 § kompletteras. Detta eftersom bestämmelsen är mycket allmänt hållen och inte ger någon större vägledning i frågan om hur överföringstarifferna skall sättas. Det bör därför införas en ny bestämmelse som anger vad som främst bör beaktas vid utformande av överföringstarifferna. På samma sätt som i ellagstiftningen kan dessa faktorer främst sägas vara antalet anslutna kunder, kundernas geografiska läge, mängden överförd energi, abonnerad effekt, kostnaderna för överliggande nät och leveranssäkerhet. I naturgaslagstiftningen bör man dessutom ta hänsyn till kvaliteten på trycket i naturgasledningarna. De angivna övergripande kriterierna skall inte ses som en uttömmande uppräkning av alla de faktorer som kan ligga till grund för tariffsättning. Tvärtom måste man dessutom beakta sådana faktorer som är relevanta för just det aktuella företaget (subjek- tiva faktorer) och andra relevanta faktorer som nätföretaget inte kan påverka (objektiva faktorer). Med hänsyn till att den metod som föreslås inte är utformad i detalj bör regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten få meddela närmare föreskrifter om utformningen av nättariffer. Konsumentverket har anfört att det bör införas en reglering för hur återbetalning av för höga nätavgifter skall ske. Något förslag med denna innebörd har inte beretts varför det inte kan behandlas i denna proposi- tion. 170

30.2

Tillsyn över anslutningsavgifter

Regeringens förslag: Vid utformandet av engångsavgift för anslut- ning skall särskilt beaktas var en anslutning är belägen och vilken effekt anslutningen avser. En ledningsinnehavares avgifter och övriga villkor för anslutning får inte börja tillämpas förrän de metoder som har använts för att utforma avgiften har godkänts av tillsynsmyndigheten. Om tillsyns- myndigheten inte godkänner de metoder som en innehavare av natur- gasledning ansökt om att få godkända skall tillsynsmyndigheten i beslutet ange de metoder som i stället skall tillämpas. Tillsynsmyn- dighetens beslut om godkännande av metoder skall gälla omedelbart. Besluten skall delges av tillsynsmyndigheten i enlighet med bestäm- melserna om kungörelsedelgivning i delgivningslagen. I övergångsbestämmelser anges att den som innehar en naturgasled- ning skall ge in en ansökan om godkännande senast den 15 augusti 2005. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna: Konsumentverket, som inte haft någon invänd- ning mot förslaget, har understrukit vikten av att avgifterna är skäliga och förutsägbara för användarna samt att återbetalning av för höga nät- avgifter regleras. Energimyndigheten har inte haft någon invändning mot den del av för- slaget som handlar om kriterier för hur företagen skall utforma sina an- slutningsavgifter. Energimyndigheten har anfört att den inte delar utred- ningens uppfattning att ett godkännande i förväg av ledningsinnehava- rens metod för bestämning av anslutningsavgiften är omöjligt på grund av att engångsavgiften för anslutning är beroende av var kunden är belä- gen i förhållande till befintliga ledningar och anläggningar. Myndigheten har vidare anfört i huvudsak följande. Det finns skäl som talar för en schablonisering och fastläggande av hela eller delar av tariffen ex ante om kända förhållanden råder. Bestämmelsen om kostnader för mätning och rapportering i samband med leverantörsbyte är ägnad att försvåra leverantörsbyten, som är ett väsentligt moment av en väl fungerande, konkurrensutsatt marknad. Därför bör den mätning och rapportering som utförs i samband med leverantörsbyte inte debiteras kunden. Skälen för regeringens förslag: Enligt naturgasmarknadsdirektivets artikel 25.2 skall tillsynsmyndigheten ansvara för att på förhand fast- ställa, eller godkänna de metoder som används för att beräkna eller fast- ställa, villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer och för tillhandahållande av balans- tjänster. Direktivet ger alltså medlemsstaterna en möjlighet att välja mellan två olika tillsynssystem. Ett där tillsynsmyndigheten i förväg fast- ställer eller godkänner anslutningsavgifterna eller ett där tillsynsmyndig- heten i förväg endast fastställer eller godkänner de metoder som företaget använder för att beräkna eller fastställa anslutningsavgifterna. Den nu gällande ordningen i Sverige bygger på en fri prissättning där naturgasföretagen själva sätter sina anslutningsavgifter efter vissa i naturgaslagen generellt angivna riktlinjer. Varken avgifterna eller de 171 metoder som används för att beräkna avgifterna fastställs således av till- synsmyndigheten i förväg. Tillsynsmyndigheten har däremot en möjlig- het, men inte skyldighet, att pröva avgifterna i efterhand. Om myndighe- ten vid denna prövning finner att avgifterna inte är skäliga har myndig- heten befogenhet att förelägga företaget att ändra avgifterna. Med hänsyn till att tillsynsmyndigheten i Sverige varken godkänner anslutningsavgifterna eller de metoder som använts för att beräkna av- gifterna innan dessa träder i kraft står det klart att den svenska lagstift- ningen måste ändras för att uppfylla direktivets krav. Avgifter och övriga villkor för anslutning till en naturgasledning skall, enligt 3 kap. 6 § naturgaslagen, vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Vid bedömningen av en avgifts skälighet skall det beaktas att ledningsinnehavaren får en rimlig avkastning. Bestämmelserna i 3 kap. 6 § är allmänt hållna och ger inte någon egentlig vägledning i frågan om vilken metod företagen skall använda när de bestämmer anslutnings- avgiften för en enskild kund. För att införa ett system där man endast fastställer eller godkänner de metoder som företagen baserar sina anslut- ningsavgifter på bör regelverket kompletteras. Frågan uppkommer då hur en sådan tillsynsmodell skall utformas. Anslutningsavgifterna skiljer sig från överföringstariffer genom att an- slutningsavgifterna alltid är kundspecifika. Att så är fallet bör dock inte hindra att anslutningsavgifterna beräknas efter vissa schabloner. De skäl som talar för ett förhandsgodkännande av metoderna för att bestämma överföringstariffer gäller också för anslutningsavgifter. Re- geringen finner därför att det bör införas en ordning i naturgaslagstift- ningen där det krävs att tillsynsmyndigheten måste godkänna de metoder som företagen använder för att utforma avgifterna för anslutning och att detta godkännande måste ske innan avgifterna får börja att tillämpas. I naturgaslagstiftningen bör det införas en ny bestämmelse som anger vad som främst bör beaktas vid utformande av anslutningsavgifterna. De viktigaste faktorerna att ta hänsyn till när kostnaderna för en anslutning skall beräknas är dels var själva anslutningspunkten är belägen i förhål- lande till befintlig naturgasledning och dels på vilken effekt anslutningen skall ske. Med hänsyn till detta bör lagstiftningen kompletteras med en bestämmelse som anger att innehavare av naturgasledning vid utfor- mande av anslutningsavgift särskilt skall beakta var en anslutning är be- lägen och på vilken effekt anslutningen avser.

30.3

Villkor för avtal om balanstjänst

Regeringens förslag: Den systemansvariga myndigheten får inte ingå balansavtal förrän tillsynsmyndigheten har godkänt de metoder som ligger till grund för utformningen av balansavtalen. Ett sådant god- kännande skall lämnas om metoderna kan antas leda till att villkoren i avtalen för tillhandahållande av balanstjänster är objektiva och icke- diskriminerande. I övergångsbestämmelser regleras godkännande i samband med att lagen träder i kraft. El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. 172 Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I naturgasmarknadsdirektivets artikel 25.2 anges att tillsynsmyndigheten skall ansvara för att fastställa villko- ren, eller godkänna de metoder som används för att beräkna eller fast- ställa villkoren, för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer och för tillhandahållande av balans- tjänster. Myndighetens fastställande eller godkännande skall ske på för- hand, dvs. innan villkoren börjar tillämpas. Även här har medlemsstat- erna möjlighet att välja mellan två olika tillsynssystem. Ett där tillsyns- myndigheten i förväg fastställer eller godkänner villkoren eller ett där tillsynsmyndigheten i förväg endast fastställer eller godkänner de meto- der som företaget använder för att beräkna eller fastställa villkoren. Naturgaslagen innehåller i dag inga bestämmelser om balanstjänster eller balansansvar. För att överhuvudtaget kunna uppfylla kraven i direk- tivet om balanstjänster och balansansvar föreslår regeringen i avsnitt 17.2.1 att bestämmelser om detta skall införas i naturgaslagen. Reger- ingen föreslår där att villkoren för tillhandahållande av balanstjänster skall regleras och att en bestämmelse skall införas om att villkoren för att tillhandahålla balanstjänster skall vara objektiva och icke-diskriminerande.

Med hänsyn till att tillsynsmyndigheten i Sverige varken godkänner villkoren för tillhandahållande av balanstjänster eller de metoder som används för att fastställa villkoren står det klart att den svenska lagstift- ningen måste ändras för att uppfylla direktivets krav. Vid val av tillsynsmetod gör sig i stort samma överväganden gällande som i frågan om tillsyn över överföringstariffer (avsnitt 30.1). Över- vägande skäl talar alltså för att i naturgaslagstiftningen införa en ordning där tillsynsmyndigheten på förhand godkänner de kriterier som ligger till grund för utformande av balansansvarsavtalen. Prövningen avser kraven på att kriterierna skall leda till att villkoren i balansavtalen är objektiva och icke-diskriminerande.

Kravet på objektivitet syftar till en korrekt fördelning av det totala avgiftsbeloppet mellan berörda kunder. Avgifterna får vara olika mellan olika kunder men de olika avgiftsnivåerna måste någorlunda reflektera de kostnader som Svenska kraftnät har för respektive kund. Att villkoren skall vara icke-diskriminerande innebär att något osakligt gynnande av en kund på bekostnad av en annan kund inte får förekomma. För att den systemansvariga myndigheten skall kunna ingå balans- ansvarsavtal till den 1 juli 2005 bör kravet på förhandsgodkännande av kriterierna börja gälla först avseende de avtal som hänför sig till det räkenskapsår som påbörjas den 1 januari 2006.

30.4

Tidsfrister för klagomål

Regeringens förslag: Vid klagomål om att ett naturgasföretags anslutningsavgift, överföringstariff, lagertariff eller tariff för tillträde till förgasningsanläggning inte är objektiv eller icke-diskriminerande, skall tillsynsmyndigheten normalt pröva ärendet inom två månader. Tiden får förlängas med ytterligare två månader eller, om den som anhängiggjort ärendet samtycker, ännu längre. 173 El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I naturgasmarknadsdirektivets artikel 25.5 anges att varje part skall till tillsynsmyndigheten kunna ge in kla- gomål mot den som är systemansvarig för överförings- och distributions- system eller anläggning för kondenserad naturgas eller lager avseende de villkor, tariffer och metoder för anslutning och tillträde till nationella nät och anläggningar. Tillsynsmyndigheten skall avgöra ärendet, i egenskap av tvistelösande myndighet. Ett sådant ärende skall avgöras inom två månader från det att klagomålet mottagits av tillsynsmyndigheten. Tids- perioden får förlängas med ytterligare två månader om det behövs för att avgöra ärendet eller, om den klagande samtycker till detta, förlängas ytterligare. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inte några tidsfrister inom vilka tillsynsmyndigheten skall fatta beslut efter det att ett klagomål kommit in till myndigheten. Bestämmelser om detta måste därför införas. I avsnitt 30.1 och 30.3 föreslår regeringen att det skall införas en ord- ning som innebär att tillsynsmyndigheten skall fatta beslut om godkän- nande av ett företags metoder för bestämmande av överföringstariffer respektive villkor för tillhandahållande av balanstjänst innan tarifferna respektive villkoren får träda i kraft. Ett sådant förfarande står i överens- stämmelse med bestämmelserna i artikel 25.24 i direktivet. De tidsfrister som anges i artikel 25.5 kan inte följas i de fall vi väljer att införa ett system där metoderna för bestämmande av överföringstarif- fer fastställs i förväg, respektive att tillsynsmyndigheten i förväg skall godkänna att de kriterier som ligger till grund för den systemansvariga myndighetens balansavtal, medan tillsynen i övrigt sker i efterhand. Om det skulle vara ett absolut krav att följa de angivna tidsfristerna även i dessa fall skulle det i praktiken innebära ett införande av bestämmande av tariffer och villkor i förväg. Detta är inte avsikten i direktivet. De i artikel 25.5 angivna tidsfristerna kan för Sveriges del därför inte omfatta bestämmelserna i den föreslagna nya naturgaslagens 6 kap. om nivån på tariffer för överföring, lager och inmatning till en anläggning för konden- serad naturgas. På samma grund kan inte heller tidsfristerna anses om- fatta nivån på avgifterna för tillhandahållande av balanstjänst. Reger- ingen anser därför att tillsynsmyndighetens tidsfrister inte skall omfatta dessa bestämmelser.

30.5

Preskriptionstid för överklagande av beslut om metoder m.m.

Regeringens förslag: Tillsynsmyndighetens beslut om godkännande av metoder för bestämmande av överföringstariffer eller godkännande av villkoren för tillhandahållande av balanstjänst får överklagas inom tre veckor från det att den som har rätt att klaga fått del av beslutet. Ett beslut om godkännande gäller omedelbart och skall delges i en- lighet med bestämmelserna om kungörelsedelgivning i delgivningslagen (1970:428). 174 El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer med re- geringens. Remissinstanserna har inte haft någon synpunkt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Av bestämmelsen i naturgasmark- nadsdirektivets artikel 25.6 framgår att varje berörd part, med rätt till klagomål mot ett beslut om metoder som fattas enligt artikel 25.24, inom två månader efter offentliggörandet av beslutet, eller inom kortare tidsperiod om medlemsstaterna föreskriver detta, får inge ett klagomål för behandling. Ett sådant klagomål skall inte hindra verkställighet. I avsnitt 30.1 och 30.3 föreslår regeringen att det skall införas en ord- ning där tillsynsmyndigheten på förhand skall godkänna företagens metoder för bestämmande av överföringstariffer och på förhand skall godkänna villkoren för tillhandahållande av balanstjänst. Tillsynsmyndighetens beslut om metoder bör kunna överklagas. Med hänsyn till målens karaktär bör prövningen ske hos allmän förvaltnings- domstol. Enligt 22 § förvaltningslagen (1986:223) får ett beslut överkla- gas av den som beslutet angår om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Enligt 23 § förvaltningslagen skall ett beslut överklagas skriftligt och ha kommit in till den myndighet som har meddelat beslutet inom tre veckor från det att klaganden fick del av beslutet. Det finns inte skäl att frångå den i förvaltningslagen stadgade ord- ningen för överklagande av myndighets beslut. Den tid inom vilken till- synsmyndighetens beslut om metoder kan överklagas bör därför vara tre veckor. Anledningen till att det i direktivets artikel 25.6 har införts en tidsfrist inom vilken en tillsynsmyndighets beslut om metoder senast kan över- klagas är att det ansetts vara viktigt att det inte skall råda någon osäkerhet om vilken metod ett företag skall tillämpa. Det är därför också viktigt att den tid inom vilken tillsynsmyndighetens beslut om metoder kan över- klagas börjar löpa. Därför bör tillsynsmyndighetens beslut om metoder delges dem som är berörda. Enligt 3 § delgivningslagen (1970:428) sker delgivning genom att den myndighet som ombesörjer delgivning sänder handlingen till den sökte och som bevis på att denne mottagit försändel- sen begärs delgivningskvitto eller mottagningsbevis (ordinär delgivning). Enligt 16 § delgivningslagen sker delgivning med en obestämd krets per- soner genom kungörelsedelgivning. För att säkerställa att överklagande- tiden börjar löpa, bör ett beslut om godkännande av metoder delges i en- lighet med delgivningslagens bestämmelser om kungörelsedelgivning. Enligt direktivets artikel 25.6 skall klagomål mot tillsynsmyndighetens beslut om metoder inte utgöra hinder för verkställighet. En bestämmelse om detta bör införas.

30.6

Tillsynens omfattning

Regeringens förslag: Tillsynsmyndighetens tillsynsansvar omfattar inte efterlevnaden av den föreslagna nya naturgaslagens bestämmelser i 5 kap. om kommunala naturgasföretag, i 7 kap. om övergripande systemansvar och balansansvar, med undantag för 5 och 6 §§, och i 8 kap. om överföring av naturgas till konsumenter. 175 El- och gasmarknadsutredningens förslag överensstämmer inte med regeringens. Remissinstanserna: Energimyndigheten har anfört att bestämmelser om avbrytande av överföring av naturgas p.g.a. konsumentens avtalsbrott skall undantas från myndighetens tillsyn eftersom samma begränsning finns i tillsynen på elmarknaden och ett mer omfattande konsumentskydd på naturgasmarknaden inte kan anses rimligt. I övrigt har remissinstans- erna inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Den föreslagna nya naturgaslagens 5 kap. innehåller vissa bestämmelser om kommunala naturgasföretag. I 1 § anges att sådana företag, under vissa förutsättningar, får bedriva han- del med naturgas samt, i viss utsträckning, överföringsverksamhet med frångående av den s.k. lokaliseringsprincipen. I 2 § anges att om ett kommunalt naturgasföretag bedriver handel med naturgas skall verksam- heten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Dessa be- stämmelser ställer krav på företagen och är därför av den karaktären att de kan kräva tillsyn. Om ett kommunalt företag inte driver verksamheten på affärsmässig grund, t.ex. genom underprissättning, skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden. Det kan därmed vara ett brott mot konkurrenslagens bestämmelser. Efterlevnaden av dessa bestämmel- ser står redan under tillsyn av Konkurrensverket och någon ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida är därför inte nödvändig. Syftet med kravet att verksamheten skall redovisas särskilt är att för- hindra att den affärsmässiga verksamheten subventioneras med kommu- nala medel. Om sådan subventionering sker skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden och faller därmed inom Konkurrensverkets tillsynsansvar. Dessutom kan det innebära att be- stämmelserna om användning av kommunens medel inte följs och en fråga för kommunens revisorer. Något behov av ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida finns inte. Den föreslagna nya naturgaslagens 7 kap. avser skyldigheter för gas- leverantörer. Dessa verkar på en öppen, avreglerad marknad. Därför har det inte införts några offentligrättsliga sanktioner mot den gasleverantör som inte fullgör sina skyldigheter. Eventuella tvister som uppstår på grund av att en gasleverantör inte fullgör sina skyldigheter får därför lösas på sedvanlig civilrättslig väg, ytterst i allmän domstol. Dessa bestämmelser bör därför inte omfattas av tillsynen. I 7 kap. finns även bestämmelser som gäller den systemansvariga myndigheten. Något behov av tillsyn finns inte för huvuddelen av den systemansvariga myndighetens verksamhet. Undantag från detta gäller dock bestämmelsen i 5 § om att villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskriminerande och bestämmelsen i 6 § om att vill- koren i balansavtalen skall offentliggöras och att skriftlig uppgift om villkoren skall lämnas på begäran. Med undantag för nämnda två para- grafer bör alltså bestämmelserna i 7 kap. undantas från tillsynen. Den föreslagna nya naturgaslagens 8 kap. innehåller bestämmelser om rätten för en ledningsinnehavare att avbryta överföringen av gas till en konsument som gör sig skyldig till avtalsbrott. Bestämmelserna reglerar alltså förhållandet mellan två enskilda parter. Om det uppstår tvist mellan parterna om tillämpningen av bestämmelserna kan tvisten prövas vid 176 allmän domstol. Bestämmelserna är alltså av sådan natur att de normalt inte kan bli föremål för tillsyn. Den föreslagna naturgaslagens bestämmelser om konsumentskydd har utformats efter förebild i ellagstiftningen. I ellagen omfattas motsvarande bestämmelser om konsumentskydd inte av nätmyndighetens tillsyn. Det finns inte skäl att reglera tillsynsansvaret annorlunda i naturgaslagstift- ningen. Energimyndigheten har dock i sin rapport Konsumenten i cent- rum eller i kläm? (elmarknadsrapport 2003:2), pekat på att det, sedan Energimyndigheten inte längre har tillsyn över att företagen följer kon- sumentskyddsbestämmelserna i ellagen, saknas en instans som kontrolle- rar att villkoren följs. Regeringen kommer därför att följa utvecklingen inom området både på el- och naturgasmarknaderna och vid behov åter- komma till riksdagen i frågan.

31

Ökad transparens och åtskillnad mellan el- och fjärrvärmeverksamhet

31.1

Bakgrund

Regeringen föreslog i propositionen Energimarknader i utveckling 

bättre regler och tillsyn (prop. 2001/02:56) ett förbud mot gemensam

verkställande direktör och gemensam styrelsemajoritet i elhandels- eller

elproduktionsföretag och elnätsföretag. Syftet med förslaget var att för-

svåra möjligheterna att övervältra kostnader mellan monopolverksamhet

och konkurrensutsatt verksamhet. Att förhindra s.k. korssubventionering

är en viktig förutsättning för väl fungerande el- och värmemarknader.

Riksdagen avslog regeringens förslag i denna del (bet. 2001/02:NU9,

rskr. 2001/02:180). Riksdagen menade att förslaget var behäftat med ett

antal problem som kräver ytterligare beredning och överväganden. Riks-

dagen anmodade regeringen att göra en förnyad prövning av frågan och

återkomma till riksdagen med ett nytt förslag. Särskilt bör frågan om

kongruensen i regelverket för å ena sidan nätföretag och företag som be-

driver produktion av och handel med el och å andra sidan fjärrvärme-

företag och elhandelsföretag uppmärksammas.

Fjärrvärmeutredningen har haft i uppdrag att studera och överväga

behovet av bestämmelser som reglerar åtskillnaden mellan elnätverk-

samhet och elverksamhet samt fjärrvärmeverksamhet.

Fjärrvärmeutredningen har i sitt delbetänkande Tryggare fjärrvärme-

kunder. Ökad transparens och åtskillnad mellan el- och fjärrvärmeverk-

samhet (SOU 2003:115) föreslagit att det skall införas en skyldighet för

den som bedriver fjärrvärmeverksamhet att särredovisa denna verksam-

het. Syftet med detta krav är att komma till rätta med den risk för

korssubventionering och prisdiskriminering som finns när fjärrvärme-

verksamhet och verksamhet på elmarknaden bedrivs inom samma jurid-

iska person.

Enligt Fjärrvärmeutredningen har den ökade transparens som följer av

kravet på särredovisning givna begränsningar. Trots att särredovisning

sker är det svårt för tillsynsmyndigheten och andra att bedöma om t.ex.

177

fjärrvärmekunderna i praktiken kommit att bidra till finansieringen också av andra verksamheter i företaget. De verksamheter som utredningen ser behov av att åtskilja från fjärr- värmeverksamheten är elmarknadsverksamheter. Dessa saknar, bortsett från elproduktion, nämnvärda synergieffekter av att drivas tillsammans med fjärrvärmeverksamhet. Utredningen har därför föreslagit att elmark- nadsverksamhet och fjärrvärmeverksamhet inte skall få bedrivas i samma juridiska person. För att i praktiken och inte endast formellt genomföra den juridiska åtskillnaden mellan fjärrvärmeverksamhet och elmarknadsverksamhet har Fjärrvärmeutredningen föreslagit en åtskillnad av ledningsfunktioner, s.k. funktionell åtskillnad. Åtskillnaden bör, enligt utredningen, begrän- sas till situationer och funktioner där ett betydande inflytande över verk- samheten i den juridiska personen kan anses föreligga. Utredningen har därför föreslagit att fler än hälften av styrelseledamöterna i ett fjärr- värmeföretag inte samtidigt får vara styrelseledamöter i ett och samma företag som bedriver elmarknadsverksamhet. Om hälften av styrelse- ledamöterna har sådana dubbla funktioner bör, enligt utredningen, samma förbud gälla för styrelsens ordförande och en verkställande direktör i ett fjärrvärmeföretag bör inte samtidigt få vara verkställande direktör i ett företag som bedriver elmarknadsverksamhet. Regeringen har i avsnitt 7, såvitt avser förhållandena på elmarknaden, redovisat bedömningen att nyttan av att ha fler elleverantörer med till- hörande mångfald och lokal förankring överväger effekten av ett krav på ökad åtskillnad för de allra minsta elföretagen. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det nu, i avvaktan på Fjärrvärmeutredningens slutbetänkande, inte finns skäl att införa skärpta regler om åtskillnad. Regeringen avser att återkomma till frågan i samband med behandlingen av Fjärrvärmeutredningens kommande betänkande.

31.2

Särredovisning av fjärrvärmeverksamhet

Regeringens förslag: En skyldighet införs för den som bedriver fjärr- värmeverksamhet att ekonomiskt särredovisa denna verksamhet. Vid redovisning av fjärrvärmeverksamhet skall den elproduktion som skett i ett kraftvärmeverk och försäljningen av denna el anses ingå i fjärr- värmeverksamheten. En revisor hos den som bedriver fjärrvärmeverksamhet skall göra en särskild granskning av redovisningen av verksamheten. Revisorn skall i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av fjärrvärmeverksamheten skett enligt gällande bestämmelser. Intyget skall av företaget ges in till nätmyndigheten. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten, får meddela närmare föreskrifter om redovisning av fjärrvärmeverk- samhet. Fjärrvärmeutredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som kommenterat förslaget om särredovisning har tillstyrkt. Konkurrensverket har anfört att verket ser positivt på förslagets inriktning. Svensk Fjärrvärme har anfört att det 178 föreslagna särredovisningskravet är en skälig och fullt tillräcklig åtgärd för att nå utredningens mål om transparens och tryggare kunder. Svenska kommunförbundet har anfört att kravet på särredovisning är en nödvändig men också tillräcklig åtgärd för att tillgodose kravet på att förhindra otillåten korssubventionering inom den kommunala sektorn. HSB Riks- förbund har anfört att det är angeläget att en lagreglering kommer till stånd även om särredovisning redan tillämpas i stor utsträckning. Skälen för regeringens förslag: Ett grundläggande krav för att kunna skapa förtroende för fjärrvärmen och trygghet för kundkollektivet är att komma till rätta med den risk för korssubventionering och prisdiskrimi- nering som finns när fjärrvärmeverksamhet och verksamhet på elmark- naden bedrivs inom samma juridiska person. Det innebär att verksam- heterna bör redovisas på ett sätt som gör det möjligt att kontrollera de affärshändelser och dispositioner som skett inom den juridiska personen. Inte minst för kundernas del är det viktigt att det är möjligt att härleda intäkter och kostnader för olika verksamheter. Detta är särskilt viktigt i företag som också bedriver annan verksamhet, t.ex. avseende bredband eller lokaluthyrning. I dag finns regler om särredovisning för kommunala företag som bedriver distribution av fjärrvärme i 7 kap. 2 § ellagen. En avgränsning mellan elnätverksamhet och fjärrvärmeverksamhet finns också i kravet på särredovisning av elnätverksamheten (3 kap. 2 § ellagen). Eftersom fjärrvärmen på många orter har en dominerande ställning på värmemark- naden, finns det skäl att avgränsa fjärrvärmeverksamheten i ekonomiskt hänseende även gentemot andra verksamheter och att utvidga omfatt- ningen till samtliga fjärrvärmeföretag oavsett ägarform. När det i fjärr- värmeverksamheten ingår ett kraftvärmeverk skall den elproduktion som skett i anläggningen och försäljningen av denna el anses ingå i fjärr- värmeverksamheten. Med ekonomisk åtskillnad avses en form av åtskillnad som är starkt knuten till den ekonomiska redovisningen av en juridisk persons verk- samhet. En juridisk persons externa redovisning omfattar den löpande bokföringen, årsbokslutet, års- och koncernredovisningarna samt delårs- rapporterna. Den löpande bokföringen innebär att insamling och sam- manställning sker av all löpande information om t.ex. ett företags affärs- händelser. Informationen ligger sedan till grund för årsbokslutet och företagets års- och eventuella koncernredovisningar. Årsbokslutet kan sägas sammanfatta de affärshändelser som har ägt rum under året. Det har ungefär samma karaktär som års- och koncernredovisningarna som dock syftar framför allt till att ge information till företagets intressenter. Delårsrapporterna kan beskrivas som bokslut för en del av ett räken- skapsår. Genom krav på att olika verksamheter inom en juridisk person skall särredovisas kan varje särredovisningspliktig verksamhet följas på ett tydligt sätt. Med särredovisning avses att en verksamhet som bedrivs i en juridisk person måste redovisas skilt från annan verksamhet i samma organisation. Detta innebär i korthet att den ekonomiska aktivitet som kan hänföras till en särredovisningspliktig verksamhet varje år skall brytas ut och sammanställas i en årsrapport. Syftet med årsrapporten är att skilja ut den aktuella verksamheten från den övriga verksamheten, som om de hade bedrivits i olika juridiska personer. En svårighet är att 179 fördela gemensamma kostnader (samkostnader), t.ex. administrations-, lokal- och kapitalkostnader, på olika produkter (kostnadsbärare) på ett sätt som motsvarar den faktiska resursanvändningen. I fördelningen måste man inte sällan tillämpa mer eller mindre ungefärliga fördelnings- metoder och göra skönsmässiga bedömningar. En ekonomisk åtskillnad såsom en skyldighet att särredovisa viss verksamhet inom en juridisk person bör därför om möjligt stöttas med någon form av anvisning för hur vissa gemensamma kostnader skall allokeras. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför ha möjlighet att utfärda närmare föreskrifter om detta. 32 Övervakning och rapportering

32.1

Övervakning och rapportering på elmarknaden

32.1.1

Underrättelse om allmännyttiga tjänster m.m.

Regeringens bedömning: Regeringen bör underrätta kommissionen om vilka samhällsomfattande och allmännyttiga tjänster som ålagts elnäts- och elhandelsföretagen. Sådan underrättelse bör ske första gången senast den 1 juli 2005. Underrättelser bör därefter ske senast den 1 juli vartannat år. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.9 i elmarknads- direktivet skall medlemsstaterna informera kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att fullgöra förpliktelserna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgärder, och om åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internationell konkurrens, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller inte. Medlemsstaterna skall därefter vartannat år underrätta kommissio- nen om eventuella ändringar av dessa åtgärder, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller inte. Direktivet innehåller inget krav på att företag inom elsektorn skall vara skyldiga att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Regeringen föreslår inte heller att företagen skall åläggas fler allmännyttiga tjänster utöver de som redan i dag följer av ellagen. Rapporteringsskyldigheten i artikel 3.9 måste fullgöras oavsett om företagen åläggs att tillhandahålla samhålls- omfattande och allmännyttiga tjänster eller inte. Denna rapportering, som skall äga rum första gången den 1 juli 2005 därefter den 1 juli vartannat år, bör fullgöras av regeringen. 180

32.1.2

Övervakning och rapportering av åtgärder för försörjningstryggheten

Regeringens bedömning: Energimyndigheten bör få i uppgift att följa och analysera den svenska elförsörjningssituationen. Uppgiften bör utföras i samråd med Svenska kraftnät och resultera i en årlig rapport till regeringen. Regeringen bör rapportera resultatet av analyserna till Europeiska kommissionen. En sådan rapportering bör ske första gången senast den 31 juli 2006 och därefter senast den 31 juli vart- annat år. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 4 i elmarknads- direktivet skall medlemsstaterna se till att frågor som rör försörjnings- tryggheten övervakas. Övervakningen skall särskilt omfatta balansen mellan tillgång och efterfrågan på den inhemska marknaden, förväntad framtida efterfrågan, ytterligare kapacitet som planeras eller håller på att anläggas, nätens kvalitet och underhållsnivå samt åtgärder för att täcka efterfrågetoppar och hantera brister i leverans från en eller flera leveran- törers sida. Energimyndigheten och Svenska kraftnät har som redovisats under avsnitt 4.3.2 om artikel 4 redan idag ett ansvar inom detta område. Regeringen bedömer att det inte behövs någon särskild lagstiftnings- åtgärd för att genomföra direktivets regler i denna fråga. Med hänsyn till den rapportering som skall göras till kommissionen bör det uppdras åt Energimyndigheten att i samråd med Svenska kraftnät ansvara för att försörjningssituationen i Sverige följs och analyseras och att resultatet redovisas till regeringen. Detta innebär inte att ansvaret för att övervaka och rapportera frågor som rör försörjningstrygghet överlåts till Energi- myndigheten på det sätt som avses i direktivets artikel 4. Regeringen bör fortsatt vara den myndighet som ytterst ansvarar för övervakningen av försörjningstryggheten och rapporteringen till kommissionen. Rapportering bör ske den 31 juli 2006 och därefter den 31 juli vart- annat år.

32.1.3

Tillsynsmyndigheternas årsrapportering

Regeringens bedömning: Energimyndigheten bör offentliggöra resultatet av myndigheternas tillsyn på elmarknaden i en årlig rapport. Eftersom tillsynen också avser graden av insyn och konkurrens på el- marknaden bör uppgiften utföras i samråd med Konkurrensverket. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Energimyndigheten och Konkur- rensverket är tillsynsmyndigheter enligt elmarknadsdirektivets definition. Av direktivets artikel 23.1 andra stycket framgår att tillsynsmyndighet- erna skall offentliggöra resultatet av sin övervakningsverksamhet i en årsrapport. Med hänvisning till att Energimyndigheten är den myndighet 181 som, med undantag för frågor som rör elsäkerhet och driftsäkerhet samt vissa bestämmelser om elleverantörernas skyldigheter enligt ellagen, har ansvaret för tillsynen över efterlevnaden av ellagen bör Energimyndig- heten också vara den myndighet som ansvarar för att publicera en sådan rapport. Rapporteringen bör, med hänsyn till att graden av insyn och konkurrens på elmarknaden skall redovisas, ske i samråd med Konkur- rensverket.

32.1.4

Rapportering av konkurrensen på elmarknaden

Regeringens bedömning: Konkurrensverket bör rapportera till Euro- peiska kommissionen om vissa konkurrensfrågor på elmarknaden. Rapporten skall bl.a. omfatta en undersökning av hur ägarförhållan- dena förändrats på marknaden och vilka åtgärder som vidtagit för att förbättra sammanlänkningen. Uppgiften bör därför utföras i samråd med Energimyndigheten. Rapporteringen bör ske för första gången senast den 31 juli 2006. Rapportering bör därefter ske senast den 31 juli varje år fram till och med år 2010 och därefter vid samma tidpunkt vart annat år. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Av elmarknadsdirektivets artikel 23.8 framgår att medlemsstaterna skall inrätta lämpliga och effektiva system för reglering, kontroll och öppenhet för att förhindra missbruk av dominerande ställning. I Sverige har Konkurrensverket, enligt konkur- renslagens bestämmelser, en möjlighet att ingripa mot missbruk av dominerande ställning. Verket kan också tillämpa artikel 82 i fördraget, om missbruk av dominerade ställning, direkt om samhandeln mellan medlemsstaterna påverkas. Därför är Konkurrensverket den myndighet som är bäst skickad att till kommissionen rapportera om dominerade marknadsställning, underprissättning och andra konkurrenshämmande åtgärder på elmarknaden. Då rapporteringen bl.a. skall omfatta en redo- görelse för ägarförhållandena på marknaden och vilka åtgärder som vid- tagits för att förbättra sammanlänkningen bör rapporteringen ske i sam- råd med Energimyndigheten. Av direktivet framgår att rapporteringen skall ske senast den 31 juli varje år fram till och med år 2010 och därefter vid samma tidpunkt vart annat år. Rapporteringsskyldigheten bör därför ske första gången den 31 juli 2006.

32.1.5

Övervakning och rapportering av elimport

Regeringens bedömning: Svenska kraftnät bör rapportera den elim- port som sker från länder utanför EU uttryckt i fysiska flöden. Rap- porteringen bör ske till regeringen, som bör ha uppgiften att var tredje månad informera kommissionen om de tre föregående månadernas elimport från länder utanför EU. 182 El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 25 i elmarknads- direktivet skall medlemsstaterna var tredje månad informera kommissio- nen om de tre föregående månadernas elimport från tredje land, uttryckt i fysiska flöden. Med tredje land avses länder som inte ingår i EU. Med nuvarande utlandsförbindelser innebär detta att Sverige kommer att vara skyldigt att till kommissionen rapportera elimport från Norge. Som systemansvarig myndighet har Svenska kraftnät i dag uppgifter om elimport från tredje land uttryckt i fysiska flöden. Svenska kraftnät bör rapportera dessa uppgifter till regeringen som sedan rapporterar till kommissionen.

32.2

Övervakning och rapportering på naturgasmarknaden

32.2.1

Rapportering av allmännyttiga tjänster

Regeringens bedömning: Regeringen bör underrätta kommissionen om vilka allmännyttiga tjänster som ålagts naturgasföretagen. Det bör ske första gången senast den 1 juli 2005 och därefter senast den 1 juli vartannat år. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.6 i naturgas- marknadsdirektivet skall medlemsstaterna informera kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att fullgöra förpliktelserna att tillhanda- hålla allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgär- der, och om åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internatio- nell konkurrens, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller inte. Medlemsstaterna skall därefter vartannat år underrätta kom- missionen om eventuella ändringar av dessa åtgärder, oavsett om åtgär- derna kräver undantag från direktivet eller inte. Naturgasmarknadsdirektivet innehåller inget krav på att naturgasföre- tag skall vara skyldiga att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Reger- ingen föreslår inte heller att företagen skall åläggas sådana tjänster. Rap- porteringsskyldigheten i artikel 3.6 måste fullgöras oavsett om företagen åläggs att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Rapporteringen bör full- göras av regeringen. Så länge Sverige inte ålägger naturgasföretagen att tillhandahålla allmännyttiga tjänster är det tillräckligt att regeringen underrättar kommissionen om detta förhållande. 183

32.2.2

Övervakning och rapportering av åtgärder för försörjningstryggheten

Regeringens bedömning: Energimyndigheten bör få i uppdrag att övervaka frågor om försörjningstrygghet för naturgas. Uppgiften bör utföras i samråd med Svenska kraftnät och resultera i en årlig rapport till regeringen. Regeringen bör ansvara för rapporteringen till kom- missionen genom att överlämna rapporterna till kommissionen senast den 31 juli varje år med början den 31 juli 2006. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 5 i naturgasmark- nadsdirektivet skall medlemsstaterna se till att frågor som rör försörj- ningstryggheten övervakas. Övervakningen skall särskilt omfatta balan- sen mellan tillgång och efterfrågan på den inhemska marknaden, förvän- tad framtida efterfrågan och tillgängliga leveranser, ytterligare kapacitet som planeras eller håller på att anläggas, nätets kvalitet och underhålls- nivå samt åtgärder för att täcka efterfrågetoppar och hantera brister i leverans från en eller flera leverantörers sida. Resultaten av övervak- ningen skall redovisas i en rapport som skall offentliggöras senast den 31 juli varje år. Rapporten skall därefter genast överlämnas till kommissionen. Energimyndigheten har redan i dag uppgiften att bl.a. följa utveck- lingen av naturgasmarknaden. Energimyndigheten skall rapportera resultatet av denna uppföljning till regeringen senast den 1 juli varje år. För att uppfylla kraven i artikel 5 avser regeringen att komplettera Energimyndighetens uppdrag så att det omfattar samtliga krav i artikel 5. Rapporteringsskyldigheten bör ske första gången den 31 juli 2006 och därefter äga rum den 31 juli vartannat år. Eftersom regeringen efter bemyndigande avser att utse Svenska kraftnät att vara systemansvars- myndighet för naturgasmarknaden bör Energimyndigheten utföra upp- giften i samråd med Svenska kraftnät. Den föreslagna uppgiften att följa och analysera försörjningssituatio- nen innebär inte att ansvaret att övervaka och rapportera frågor som rör försörjningstrygghet läggs på Energimyndigheten på det sätt som avses i direktivets artikel 5. Regeringen bör således fortsatt vara den myndighet som ytterst ansvarar för övervakningen av försörjningstryggheten och rapporteringen till kommissionen.

32.2.3

Årlig rapport av tillsynsmyndigheternas övervakning

Regeringens bedömning: Energimyndigheten bör ges i uppdrag att ta fram och offentliggöra en årlig rapport om tillsynen över naturgas- marknaden. Eftersom tillsynen också avser graden av insyn och kon- kurrens på naturgasmarknaden bör uppgiften utföras i samråd med Konkurrensverket. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. 184 Skälen för regeringens bedömning: Energimyndigheten och Konkur- rensverket utövar den tillsyn som anges i naturgasmarknadsdirektivet. Av direktivets artikel 25.1 andra stycket framgår att tillsynsmyndigheterna skall offentliggöra resultatet av denna tillsyn i en årlig rapport. Energimyndigheten är den myndighet som har ansvaret för tillsynen över efterlevnaden av naturgaslagen. Energimyndigheten bör därför också vara den myndighet som ansvar för att publicera den årliga rapporten om tillsynsverksamheten. Med hänsyn till att även graden av insyn och konkurrens på naturgasmarknaden skall redovisas i den årliga rapporten bör rapporteringen i den delen ske i samråd med Konkurrens- verket.

32.2.4

Uppdrag att följa utvecklingen på naturgasmarknaden

Regeringens bedömning: Energimyndigheten har uppgiften att inom sitt verksamhetsområde verka för att naturgasmarknadens funktion förbättras samt följa utvecklingen på naturgasmarknaden. El- och gasmarknadsutredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 25.12 i naturgas- marknadsdirektivet skall de nationella tillsynsmyndigheterna bidra till att utveckla den inre marknaden för naturgas och skapa likvärdiga förutsätt- ningar genom ett öppet samarbete med varandra och kommissionen. Enligt 2 § förordningen (2004:1200) med instruktion för Statens ener- gimyndighet skall Energimyndigheten bl.a. inom sitt verksamhetsområde verka för att gasmarknadens funktion och effektivitet förbättras, följa och analysera utvecklingen på gasmarknaden, delta i utvecklingen av mark- naden för naturgas inom Norden och EG samt följa den internationella utvecklingen och främja svenskt deltagande i internationellt samarbete. Med detta uppdrag uppfylls kraven i artikel 25.12.

33

Sänkt gräns för timvis mätning

Regeringens förslag: Kravet på timmätning skärps genom att gränsen

sänks från 200 ampere eller 135 kilowatt till att omfatta samtliga

uttagspunkter med ett säkringsabonnemang som överstiger 63 ampere.

Detta krav skall gälla från den 1 juli 2006.

Energimyndighetens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Svenska Kommunförbundet och Hyresgästernas

Riksförbund har anfört att de stödjer förslaget i sin helhet. Statskontoret

har ställt sig tveksam till sänkt gräns. Ekonomistyrningsverket och Kon-

kurrensverket har frågat varför inte krav kan ställas på att samtliga

system ska klara timvis mätning. Ekonomistyrningsverket har vidare

konstaterat att en samhällsekonomisk analys saknas för förslaget om

sänkt gräns för timvis mätning. Av den anledningen har HM Power AB

motsatt sig att förslaget införs. Svensk Energi har anfört att en sänkt

185

gräns för timvis mätning är bra, men betonat att den gräns som beslutas måste gälla för en lång tid så att stabilitet skapas. Skälen för regeringens förslag: Regeringen bedömde i propositionen Vissa elmarknadsfrågor (prop. 2002/03:85) att kravet på timmätning borde skärpas genom att gränsen sänks från 200 ampere eller 135 kilo- watt till att omfatta samtliga uttagspunkter med ett säkringsabonnemang som överstiger 63 ampere och att detta krav borde gälla från den 1 juli 2006. Regeringen avsåg att återkomma till riksdagen med förslag. En sänkning av gränsen för timvis mätning ökar flexibiliteten på efter- frågesidan. Sänkt gräns för timvis mätning innebär att fler kunder kan erbjudas differentierade tariffer och på så sätt kan drivkrafter skapas för både energi- och effektbesparing. Ett införande av timvis mätning för samtliga kunder, som några remissinstanser efterfrågat, vore enligt regeringen en mycket kostsam åtgärd i fråga om såväl investering som drift och underhåll och där nyttan med timvis mätning för mindre kunder därför kan ifrågasättas. En sänkning av gränsen för timvis mätning från nuvarande nivå borde dock vara kostnadsmässigt rimlig för de flesta nät- företag. Antalet kunder som i dag inte omfattas av kravet på timvis mät- ning men som omfattas av den föreslagna sänkta gränsen kan uppskattas till mellan 50 000 och 70 000. Många nätföretag tillämpar redan i dag timmätning för dessa kunder. För kunder med huvudsäkring 80 ampere eller däröver rekommenderas s.k. transformatormätning, dvs. en annan och dyrare mätarinstallation än vad som gäller under denna gräns, vilket också motiverar att gränsen sätts till kunder med en huvudsäkring som överstiger 63 ampere. Dessa kunder har dessutom en relativt hög för- brukning och därmed av besparingsskäl den största drivkraften för att utnyttja eventuell flexibilitet i utbudet. Det har uppkommit en diskussion om att gränsen för timvis mätning bör bestämmas beroende på om kunderna har transformatormätning eller säkringsabonnemang. Det förekommer dock i inte ringa omfattning att kunder har säkringsabonnemang som överstiger 63 ampere. Eftersom transformatormätning är en dyrare mätarinstallation, kan det förutses att utvecklingen kommer att gå mot ett ökat användande av säkringsabon- nemang som överstiger 63 ampere om gränsen för timvis mätning be- stäms av om kunden har transformatormätning. En sådan utveckling är oönskad och skulle motverka syftet med en sänkning av gränsen för timmätning. Regeringen anser därför att gränsen för timvis mätning skall sänkas till att omfatta samtliga uttagspunkter med ett säkringsabonne- mang som överstiger 63 ampere. 34 Strategi för den fortsatta avvecklingen av kärnkraften

Den 4 oktober 2004 presenterade Socialdemokraterna, Centerpartiet och

Vänsterpartiet en strategi för den fortsatta avvecklingen av kärnkraften.

För riksdagens information redovisas i det följande strategin i sin exakta

ordalydelse. Regeringen avser att senare återkomma till riksdagen med

förslag avseende de inslag i strategin som förutsätter riksdagens godkän-

nande.

186

34.1

Energipolitikens mål och vision

Energipolitikens mål på kort och lång sikt är att trygga tillgången på el och annan energi på med omvärlden konkurrenskraftiga villkor. Energi- politiken skall vidare skapa villkor för en effektiv energianvändning och en kostnadseffektiv svensk energiförsörjning med låg negativ påverkan på hälsa, miljö och klimat samt underlätta omställningen till ett ekolo- giskt uthålligt samhälle. Riksdagen uttalade efter folkomröstningen år 1980 att kärnkraften skall avvecklas i den takt som är möjlig med hänsyn till behovet av elekt- risk kraft för att upprätthålla sysselsättning och välfärd. Detta var ett vik- tigt vägval. På flera håll i världen har man gjort samma bedömning att kärnkraften inte är långsiktigt förenlig med en hållbar utveckling. Vi i vår generation måste ta vårt ansvar inför kommande generationer. Det innebär att vi måste genomföra omställningen av energisystemet samtidigt som vi lägger en stabil grund för en fortsatt god utveckling av sysselsättning och välfärd. I dag är drygt en tredjedel av den totala energitillförseln i Sverige base- rad på förnybar energi. Det är internationellt sett mycket högt. Vår vision är att Sverige på lång sikt baserar hela energitillförseln på förnybar energi. Biobränsle och vattenkraft kommer att vara grundpelare även i det framtida energisystemet. Redan på kort sikt tillkommer vindkraft som en förnybar energikälla med betydande potential. På längre sikt finns också annan energiteknik såsom solceller, artificiell fotosyntes, vätgas, bränsle- celler m.m. En effektivare användning av energi är en förutsättning för omställningen till ett uthålligt energisystem. De stora investeringar som krävs och behovet av omfattande teknisk och systemmässig utveckling innebär, tillsammans med energins stora betydelse för dagens samhälle, att omställningen kommer att ta tid.

34.2

Kärnkraftens fortsatta drift och successiva avveckling

De elva kärnkraftsreaktorer som är i drift svarar för närmare hälften av den svenska elproduktionen. Reaktorerna tillkom under en period på tretton år. Det betyder att samtliga kommer att falla för åldersstrecket under en och samma korta tidsperiod. Vi bedömer det inte som realistiskt att bygga ut ny elproduktion i samma takt som när kärnkraften byggdes ut. Vi bör inte heller förlita oss på utbyggnad av ett enda produktions- slag. Därför måste avvecklingen ske på ett ansvarsfullt och kontrollerat sätt och utbyggnad av ny elproduktion ske kontinuerligt så att svensk industri och samhället i övrigt tillförsäkras el på internationellt konkur- renskraftiga villkor. Enligt 1997 års energipolitiska riksdagsbeslut är ett villkor för stäng- ningen av den andra reaktorn i Barsebäck att bortfallet av elproduktion kan kompenseras genom tillförsel av ny elproduktion och minskad användning av el. Riksdagen fann vid den senaste prövningen att villko- ren för en stängning av Barsebäck 2 före utgången av 2003 inte var helt uppfyllda vad avser effektbalansen och påverkan på miljön och klimatet. 187 Mot bakgrund av de åtgärder som nu har vidtagits av Svenska kraftnät inom ramen för effektbalansmodellen och det intensifierade klimatsam- arbetet inom EU är vi överens om att Barsebäck 2 skall stängas under 2005. Förberedelserna för detta påbörjas omedelbart. För att avvecklingen av kärnkraften skall kunna ske till lägsta möjliga samhällsekonomiska kostnad och med minsta möjliga risk för störningar i elförsörjningen krävs en tydlig strategi för den fortsatta driften och successiva avvecklingen. Vi ser goda möjligheter till fortsatt effektivise- ring av energianvändningen och till att introducera alternativ produktion i marknaden. Hur väl vi lyckas med det är avgörande för takten i avveck- lingen. Vi är beredda att vidta de energipolitiska åtgärder som omställ- ningen kräver. Energiforskning och teknikutveckling har varit fram- gångsrika i Sverige. Den fortsatta utvecklingen i Sverige och internatio- nellt kommer att ha stor betydelse för avvecklingens senare skede. Efter stängningen av Barsebäck 2 är nästa steg en prövning av de äldsta reaktorerna. En sådan prövning bör ske ett par år efter stängningen av Barsebäck 2. Lagen om kärnkraftens avveckling ger företagen rätt till ersättning för det fall stängningen sker innan verket varit i drift under 40 år. Regeringen bör i god tid meddela ägarna till berört verk om en förestående stängning. Kärnsäkerheten och ansvarsfrågorna rörande avfallshantering och reaktorolyckor måste fortsatt vara i fokus. Internationella konventioner öppnar möjligheter att införa obegränsat strikt ansvar vid reaktorolyckor. Vi anser att Sverige skall utnyttja dessa möjligheter. En utredning med detta uppdrag kommer inom kort att tillsättas.

34.3

Omställningen till ett energisystem utan kärnkraft

34.3.1

Ny elproduktion

Riksdagens energipolitiska beslut år 2002 innebar en kraftigt höjd ambi- tionsnivå avseende utbyggnaden av förnybar elproduktion. Sedan den 1 maj 2003 är elcertifikatsystemet i drift. Syftet med systemet är att stimulera tillkomsten av förnybar elproduktion såsom vindkraft, bioeldad kraftvärme, solenergi och vattenkraft. En översyn av elcertifikatsystemet pågår för närvarande. Systemet bör enligt vår mening vidareutvecklas för att ytterligare öka inslaget av förnybar elproduktion. För att underlätta de stora investeringar i den förnybara elproduktionen som krävs är det viktigt att elcertifikatsystemet får en ökad långsiktighet. Intentionen var redan från början att elcertifikatsystemet skulle perma- nentas. Den intentionen kvarstår. Vattenkraften är Sveriges viktigaste förnybara elproduktion. Den kommer även i framtiden att spela en central roll för vår elförsörjning. Vi bör ta till vara de stora möjligheter som finns att effektivisera befintliga vattenkraftverk och att bygga ut sådan vattenkraft som ingår i elcertifi- katsystemet. Biobränslena har sin stora användning i industrin och i fjärrvärmepro- duktionen. Dock svarar biobränslen i dag för en liten andel av den 188 svenska elförsörjningen. Införandet av elcertifikat har medfört en stimu- lans till ökad biobränslebaserad elproduktion. Naturgasen är från klimatsynpunkt det bästa fossila bränslet men den används i liten skala i dag. Vi bedömer att naturgasen kan ha betydelse under en omställningsperiod. Detta förutsätter dock att den används på ett sätt som leder till bättre utnyttjande av de samlade energiresurserna och minskad belastning på miljö och klimat. Därför bör naturgasen före- trädesvis utnyttjas för kombinerad el- och fjärrvärmeproduktion i kraft- värmeverk och för att ersätta olja och kol. Naturgasen får inte förhindra den kraftfulla utvecklingen av biobränslen som nu sker. Vindkraften svarar fortfarande för mindre än en procent av den svenska elproduktionen men har en stor potential. För att möjliggöra en utbyggnad av vindkraft i större omfattning krävs ytterligare insatser. De administrativa reglerna bör bättre svara mot den tekniska utvecklingen. Det pågår ett omfattande arbete i syfte att skapa de planmässiga förut- sättningarna för att nå det uppställda planeringsmålet för vindkraften. Redan i dag finns det ett antal vindkraftprojekt som har fått regeringens tillåtlighet men som ännu inte byggts. Sammanlagt skulle dessa kunna producera närmare 1 TWh elektricitet per år, vilket innebär mer än en fördubbling av dagens produktionsnivå. Genom det fördjupade plan- arbetet underlättas tillkomsten av nya vindkraftverk. Regeringen kommer att för varje större planerat vindkraftprojekt utse en samordnare med uppgift att underlätta samspelet mellan vindkraft- producenter, myndigheter och andra aktörer på central, regional och lokal nivå. En särskild vindkraftsberedning inrättas med uppgift att svara för den övergripande samordningen av den fortsatta vindkraftutbyggnaden. Solenergin är på stark frammarsch globalt sett. Även i Sverige ökar användningen av solenergi och den kommer på sikt att spela en allt vikti- gare roll i omställningen. Sverige tillhör i dag de länder som har lägst utsläpp av koldioxid per capita. Det är för oss en självklarhet att Sverige också i fortsättningen ska vara pådrivande i klimatpolitiken och offensivt när det gäller att begränsa utsläppen av växthusgaser, både internationellt och på hemmaplan. Vi ska verka för en gemensam politik med gemensamma styrmedel inom EU. Handel med utsläppsrätter är ett sådant exempel. Vår principiella syn är att utsläppshandeln ska ersätta dagens ekono- miska styrmedel med motsvarande miljöstyrning. Miljöbalken har änd- rats så att direkta krav på mängden utsläppt koldioxid inte kan ställas på anläggningar som ingår i handelssystemet. Vi vill skapa en sammanhållen klimat- och energipolitik. Därför skall kommande arbete koordineras i syfte att möjliggöra samlade bedöm- ningar av mål och åtgärder.

34.3.2

Infrastrukturfrågor

Fjärrvärmesystemen möjliggör att resurser såsom spillvärme från indu- strier, energi ur avfall, torv och restprodukter från skogsavverkning bättre kan tillvaratas. Genom samtidig produktion av värme och el i form av kraftvärme kan en ytterligare effektivisering av resursanvändningen ske och en stor källa till elproduktion utnyttjas. Det finns en betydande 189 potential för ytterligare utbyggnad av kraftvärmeproduktionen. En förut- sättning för omställningen av energisystemet är att dessa möjligheter tas till vara. Överföringsnäten för el spelar en central roll för försörjningstrygg- heten, driftsäkerheten och konkurrensen på den gemensamma nordiska elmarknaden. Det är viktigt att överföringsnäten för el kan byggas ut i nödvändig omfattning. I första hand krävs en ytterligare utbyggd elöver- föring inom Sverige och mellan utlandet och Syd- och Mellansverige. En utbyggnad av infrastrukturen för naturgas kan bidra till ett effekti- vare utnyttjande av det befintliga distributionsnätet i södra och västra Sverige. Utbyggnaden måste ske på kommersiella grunder. Något statligt stöd kommer inte att kunna påräknas. Den samhälleliga bedömningen av ett naturgasprojekt skall göras i samband med tillståndsprövningen. Miljöbalkens regler leder ibland till långdragna och administrativt komplicerade tillståndsprocesser. Miljöbalkskommittén har föreslagit förenklingar. Vi är övertygade om att tillståndsprocessen kan förkortas utan att sakprövningen blir lidande. Åtgärder bör vidtas i linje med Mil- jöbalkskommitténs förslag.

34.3.3

Effektivare energianvändning

Ett effektivt utnyttjande av resurser, inklusive energi, utgör grunden för ekonomisk tillväxt och är nödvändigt för en hållbar utveckling. I enlighet med 2002 års energipolitiska beslut bör statens insatser inriktas på att stödja den effektivisering som sker spontant i samhället och som en följd av olika styrmedel. Statens insatser utgörs bl.a. av bidrag till kommunal energirådgivning, utbildning och information, upphandling av energi- effektiv teknik samt provning, märkning och certifiering av energikrä- vande utrustning. Sverige bidrog i hög grad till att det vid det europeiska vårtoppmötet i mars 2004 slogs fast att ökad energieffektivitet och ökad användning av förnybara energikällor är viktigt av miljö- och konkurrenskraftskäl. Sve- rige var också pådrivande när ett indikativt mål för energieffektivitet fastställdes. Sverige skall aktivt verka för att detta arbete drivs vidare och följs upp på gemenskapsnivå. Också i övrigt bedriver Sverige tillsam- mans med andra EU-länder ett målmedvetet arbete för en effektiv ener- gianvändning. Exempelvis har utredningen om genomförande av EG- direktivet om byggnaders energiprestanda till uppgift att studera hur befintliga krav på energihushållning och värmeisolering tillämpas. Det program för energieffektivisering i energiintensiva företag, som regeringen nyligen har föreslagit riksdagen, bör kunna spela en viktig roll för att påskynda en effektivare energianvändning inom den elintensiva industrin.

34.3.4

Långsiktig forskning och utveckling

En successiv avveckling av kärnkraften förutsätter forskning, utveckling

och demonstrationsinsatser på energiområdet. Den långsiktiga energi-

forskningen måste drivas med tydliga långsiktiga mål. En målmedveten

satsning på forskning, i nära samverkan med andra länder och den inter-

190

nationella forskarvärlden, kan minska den tid som behövs för att uppnå det långsiktigt hållbara energisystemet. Vi är överens om nödvändigheten av fortsatta långsiktiga forsknings- och utvecklingsinsatser som bidrar till förverkligandet av vår vision om ett framtida energisystem baserat helt på förnybara energikällor. Det är viktigt att de resurser som avsätts till sådana insatser får en starkare foku- sering, och att de i första hand riktas in på att stödja omställningen av energisystemet och den fortsatta utvecklingen av energimarknaderna. Avgörande för möjligheterna att få fram ny teknik är att det sker en konstruktiv samverkan mellan staten, industrin och forskarvärlden. Enligt vår mening har den samlade energisektorn ett starkt egenintresse i att få fram den teknik som krävs för den nödvändiga omställningen av energi- systemet. Kraftindustrin bör därför ta ett större ansvar för de nödvändiga insatserna inom sektorn. 35 Genomförande och finansiering I denna proposition har regeringen presenterat sina förslag till åtgärder för att i den svenska lagstiftningen genomföra det s.k. inre marknads- paketet (el- och naturgasmarknadsdirektiven samt förordningen om gränsöverskridande handel med el) samt förslag till särredovisning för fjärrvärmeverksamhet. De i propositionen föreslagna åtgärderna innebär att Statens energi- myndighet kommer att få utökade uppgifter som tillsynsmyndighet över främst el- och naturgasmarknaderna och även till viss del över fjärrvär- memarknaden. I propositionen har regeringen också aviserat att regeringen avser att utse Affärsverket svenska kraftnät till att vara systemansvarig myndighet på naturgasmarknaden.

35.1

Statens energimyndighet

Statens energimyndighet är central förvaltningsmyndighet för frågor om användning och tillförsel av energi. Myndigheten skall verka för att på kort och lång sikt trygga tillgången på el och annan energi på med om- världen konkurrenskraftiga villkor. Myndigheten skall vidare inom sitt verksamhetsområde verka för en effektiv och hållbar energianvändning och en kostnadseffektiv energiförsörjning, båda med en låg negativ in- verkan på hälsa, miljön och klimat. Myndigheten skall bidra till omställ- ningen till ett ekologiskt uthålligt energisystem. Energimarknadsinspek- tionen vid Energimyndigheten har till uppgift att verka för att el-, gas- och fjärrvärmemarknadernas funktion och effektivitet förbättras samt vara expertmyndighet för elhandelsfrågor. Vidare ska inspektionen följa och analysera utvecklingen på el- gas- och fjärrvärmemarknaderna samt delta i utvecklingen av marknaderna för el och naturgas inom Norden och EG. Energimarknadsinspektionen fullgör också myndighetens upp- gift som nätmyndighet enligt ellagen och tillsynsmyndighet enligt natur- gaslagen. 191 Regeringen har i denna proposition aviserat att myndigheten avses få utökade uppgifter som tillsynsmyndighet över el- och naturgasmarkna- derna till följd av genomförandet av el- och naturgasmarknadsdirektiven i svensk lagstiftning och förordningen om gränsöverskridande handel med el. Dessa uppgifter är främst att anpassa tillsynsverksamheten till de nya kraven och att säkerställa att elföretagen följer de nya bestämmel- serna om angivande av elens ursprung, om anskaffande av el för att täcka nätförluster, om åtskillnad mellan nätverksamheter och om övervak- ningsplan. Vidare skall myndigheten säkerställa att naturgasföretagen följer de nya bestämmelserna om offentliggörande av villkor för lagring av naturgas, offentliggörande av regler och villkor för balansering av naturgas, anskaffande av energi för drift av naturgasledning, åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet, upprättande av övervakningsplan, redovisning och revision och tillträde till lager. Energimarknadsinspektionens medverkan krävs också i den omfatt- ande rapportering som direktiven och förordningen medför.

35.2

Affärsverket svenska kraftnät

Affärsverket svenska kraftnät förvaltar och driver det svenska stamnätet, dvs. kraftledningar för 220 kV och 400 kV med tillhörande anläggningar. Svenska kraftnät har också systemansvaret för el, som innebär ett ansvar för att det kortsiktigt är balans mellan tillförd och uttagen el i det svenska elsystemet. Svenska kraftnät är ansvarig myndighet för landets elbered- skap. Svenska kraftnät har ansvaret för att utfärda elcertifikat för el som producerats av förnybara energikällor. Svenska kraftnät har också byggt ett stomnät av optofiber till flertalet av landets kommuner. Regeringen har i denna proposition aviserat att Svenska kraftnät skall utses att vara systemansvarig myndighet på gasmarknaden. Uppgiften innebär att Svenska kraftnät skall svara för att naturgassystemet fungerar tekniskt och är driftsäkert och att balansen kortsiktigt upprätthålls mellan inmatning och uttag. Svenska kraftnät kommer också att svara för balansavräkningen mellan de balansansvariga. Vidare kommer Svenska kraftnät att få till uppgift att främja konkurrensen på naturgasmarknaden och delta i den internationella samverkan som krävs nu när EU:s natur- gasmarknader på allvar öppnas för konkurrens.

35.3

Övriga berörda myndigheter m.fl.

Konkurrensverket skall övervaka graden av konkurrens på såväl el- som naturgasmarknaderna. Verket skall årligen offentliggöra resultatet av denna övervakning. Konkurrensverket skall också fram till 2010 årligen ta fram en rapport om dominerande marknadsställning, underprissättning och konkurrenshämmande åtgärder på elmarknaden. Frågan om utformningen av avtalsvillkor, såväl inom el- och natur- gasmarknaderna ligger inom Konsumentverkets ansvarsområde. Verket kommer att få något utökade arbetsuppgifter i denna del eftersom el- och naturgasdirektiven har en detaljerad lista på vad som skall framgå i avtalen mellan el- och naturgasföretagen och konsumenter 192

35.4

Finansiering

För att genomföra den förstärkta tillsynen över el-, naturgas- och fjärr- värmemarknaderna har regeringen i budgetpropositionen för 2005 avsatt 25 miljoner kronor årligen till Statens energimyndighet. Affärsverket svenska kraftnäts kostnader som systemansvarig för naturgasmarknaden skall finansieras efter samma principer som gäller för Svenska kraftnäts motsvarande verksamhet på elmarknaden. Svenska kraftnät får enligt sin instruktion i affärsverksamheten ta ut avgifter, besluta om avgifternas storlek och disponera inkomsterna. Svenska kraftnäts kostnader kommer således att finansieras av aktörerna på natur- gasmarknaden. 36 Konsekvensanalys Regeringens förslag påverkar främst Statens energimyndighet, Affärs- verket svenska kraftnät samt el- och naturgasföretagen. I viss mån berörs också fjärrvärmeföretagen och de allmänna förvaltningsdomstolarna. När det gäller regeringens förslag avseende det s.k. inre marknads- paketet så kommer förslagen att innebära ett ökat resursbehov hos Ener- gimyndigheten. För att genomföra den förstärkta tillsynen över el-, naturgas- och fjärrvärmemarknaderna som nu föreslås har regeringen i budgetpropositionen för 2005 föreslagit att 25 miljoner kronor tillförs Statens energimyndighet. Riksdagen har beslutat i enlighet med reger- ingens förslag (bet. 2004/05:NU3, rskr. 2004/05:120). I propositionen aviserar regeringen sin avsikt att utse Affärsverket svenska kraftnät till att vara systemansvarig myndighet på naturgasmark- naden. Svenska kraftnäts kostnader som systemansvarig för naturgas- marknaden skall finansieras efter samma principer som gäller för Svenska kraftnäts motsvarande verksamhet på elmarknaden. Svenska kraftnät får enligt sin instruktion i affärsverksamheten ta ut avgifter, besluta om avgifternas storlek och disponera inkomsterna. Svenska kraftnäts kostnader kommer således att finansieras av aktörerna på natur- gasmarknaden. Elmarknaden Den föreslagna skyldigheten för elleverantörer att ange elens ursprung kommer i viss mån att innebära ökade kostnader för företagen. Många av dessa företag framställer och sprider dock redan i dag information om verksamheten och dess miljökonsekvenser. Detta i kombination med att regeringens förslag i första hand bygger på att företagen själva utvecklar det sätt på vilket informationen tas fram och sprids gör att regeringen bedömer att kostnaderna för systemet kommer att hållas på rimlig nivå. När det gäller förslaget om de ökade kraven på åtskillnad mellan kon- kurrensutsatt verksamhet och monopolverksamhet innebär detta större krav på elföretagen. Regeringen föreslår dock att företag eller koncerner med färre än 100 000 kunder skall undantas från de utökade kraven. Detta innebär att det då endast är tre koncerner som kommer att beröras 193 av förslagen. Dessa uppfyller dessutom i stor utsträckning redan i dag de nya krav på uppdelning som föreslås. Förslaget om en sänkt gräns för timvis mätning från nuvarande nivå bedöms vara kostnadsmässigt rimlig. De kunder som i dag inte omfattas av kravet på timvis mätning, men som omfattas av den föreslagna sänkta gränsen, kan till antalet uppskattas till mellan 50 000 och 70 000 kunder. Många nätföretag tillämpar redan i dag timmätning för dessa kunder. Dessa kunder har dessutom en relativt hög förbrukning och har därmed störst drivkraft att utnyttja eventuell flexibilitet i utbudet för att genom- föra besparingar. Kostnadsökningarna motsvaras därför av kostnadsbe- sparingar för elmarknadens kunder. Naturgasmarknaden Genomförandet av de föreslagna åtgärderna kommer initialt att leda till ökade kostnader hos naturgasföretagen. Regeringen bedömer att de bestående kostnadsökningarna blir lägre. Kostnaderna kommer främst att uppstå till följd av förslaget att en juridisk person som bedriver konces- sionspliktig överföring av naturgas eller som innehar naturgaslager eller en anläggning för kondenserad naturgas inte får bedriva handel med naturgas. Syftet med det föreslagna skärpta kravet på åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet är att motverka korssub- ventioneringar och konkurrenssnedvridningar. Kostnadsökningarna bör därför motsvaras av kostnadsbesparingar för naturgaskunderna. I vilken utsträckning dessa kostnadseffekter balanserar varandra är det dock inte möjligt att uppskatta. Naturgasmarknadens aktörer kommer också att belastas av kostnaderna för att bygga upp det administrativa stöd som krävs för att öppna naturgasmarknaden för konkurrens. Syftet med att öppna marknaden för konkurrens är att kunderna fritt skall kunna välja naturgasleverantörer och att priset på naturgas därmed skall minska för kunderna. Kostnadsökningarna bör därför motsvaras av kostnadsbespa- ringar för naturgaskunderna. I vilken utsträckning dessa kostnadseffekter balanserar varandra är det dock omöjligt att uppskatta. Fjärrvärmemarknaden Den föreslagna skyldigheten att ekonomiskt särredovisa fjärrvärmeverk- samhet innebär större krav för företagen. Syftet med det föreslagna skärpta kravet på särredovisning är att motverka korssubventioneringar och konkurrenssnedvridningar. Kostnadsökningarna bör därför motsva- ras av kostnadsbesparingar för fjärrvärmekunderna. I vilken utsträckning dessa kostnadseffekter balanserar varandra är det dock inte möjligt att uppskatta. De allmänna förvaltningsdomstolarna I vilken utsträckning de allmänna förvaltningsdomstolarna kommer att påverkas av regeringens föreslag är svårt att förutsäga. Förslagen innebär att nya ärenden kommer att kunna överklagas till domstolarna. Dessa nya ärenden avser främst beslut om godkännande av Svenska kraftnäts vill- kor för avtal om balanstjänster och godkännande av naturgasföretagens metoder för tariffsättning. 194 När det gäller Svenska kraftnäts villkor för avtal om balanstjänster kommer detta att avse både elmarknaden och naturgasmarknaden. Till- synsmyndigheten kommer således att fatta två sådana beslut som kan överklagas. Det finns för närvarande sju aktörer på naturgasmarknaden som innehar överföringsledningar. Tillsynsmyndigheten skall med för- slaget fatta beslut om godkännande av dessa företags metoder för tariff- sättning och kommer således att fatta sju sådana beslut som kan överklagas. Den som är systemansvarig för naturgas föreslås få beordra innehavare av naturgaslager och anläggningar för kondenserad naturgas att, mot marknadsmässig ersättning, öka eller minska inmatning eller uttag av naturgas från överföringsledningarna och anläggningarna. Regeringen föreslår att ett sådant beslut, i den del som avser frågan om marknads- mässig ersättning, skall kunna överklagas. Några anläggningar för kon- denserad naturgas finns ännu inte i Sverige. Däremot finns ett naturgas- lager av mindre omfattning. Bestämmelser med liknande innebörd har funnits i ellagstiftningen sedan 1996 och har endast lett till att något enstaka beslut har överklagats till allmän förvaltningsdomstol. Reger- ingen bedömer därför att inte heller detta förslag kommer att leda till annat än något enstaka mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna och eventuella merkostnader skall finansieras inom befintliga anslag. I övrigt bedömer regeringen att förslagen kan komma att innebära en förskjutning i tiden av processer i domstolarna eftersom tillsynsmyndig- hetens beslut enligt regeringens förslag kommer att fattas i ett tidigare skede än i dag. Däremot bedömer regeringen inte som troligt att processerna i sig kommer att bli vare sig märkbart fler eller mer omfattande än i dag. Övriga Konkurrensverket och Konsumentverket kommer att få vissa nya upp- gifter. De nya uppgifterna är dock av begränsad omfattning och bedöms inte nämnvärt påverka verkens kostnadsnivåer. Eventuella merkostnader skall finansieras inom befintliga anslag. Regeringen bedömer att förslagen inte kommer att påverka små före- tags arbetsförutsättningar vare sig positivt eller negativt. Förslagen bedöms inte heller medföra några konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, brottsligheten, det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet, jäm- ställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integ- rationspolitiska målen. 37 Författningskommentar

37.1

Förslaget till naturgaslag

De ändringar som nu föreslås i naturgaslagen är omfattande. De kräver att vissa paragrafer upphävs, att vissa paragrafer får ändrad lydelse och att ett betydande antal nya paragrafer införs i lagen. Detta medför i sin tur att vissa kapitel måste flyttas med ny numrering som följd. 195 Regeringen föreslår därför att en helt ny naturgaslag införs. I författ- Prop. 2004/05:62 ningskommentaren benämns den nuvarande naturgaslagen gamla natur- gaslagen. Vid de olika bestämmelserna anges om bestämmelsen är helt ny eller om den har överförts från gamla naturgaslagen. I sistnämnda fall anges också om den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen. Gamla naturgaslagen infördes delvis för att genomföra Europaparla- mentets och rådets direktiv 98/30/EG av den 22 juni 1998 om gemen- samma regler för den inre marknaden för naturgas (gasmarknadsdirekti- vet). Den lag som nu föreslås syftar bl.a. till att genomföra Europaparla- mentets och rådets direktiv 2003/55/EG av den 26 juni 2003 om gemen- samma regler för den inre marknaden för naturgas och om upphävande av direktiv 98/30/EG (det reviderade gasmarknadsdirektivet). 1 kap. Inledande bestämmelser Lagens tillämpningsområde 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om naturgasledningar, lagrings- anläggningar och förgasningsanläggningar samt om handel med naturgas i vissa fall. Paragrafen, som motsvarar 1 § i gamla naturgaslagen, anger lagens tillämpningsområde. I förhållande till gamla naturgaslagen har nu före- skrifter om förgasningsanläggningar lagts till. Sådana anläggningar reglerades inte i gamla naturgaslagen. Naturgasledningar definieras i 3 §, lagringsanläggningar i 4 § och för- gasningsanläggningar i 5 §. Bestämmelser om koncession för de tre nämnda typerna av anlägg- ningar finns i 2 kap. Bestämmelser om skyldigheter för innehavare av naturgasledningar finns i 3 kap. och för innehavare av lagringsanläggningar och förgas- ningsanläggningar i 4 kap. I 5 kap. finns vissa bestämmelser om kommunala naturgasföretag. Bestämmelser om anslutningsavgifter och tariffer finns i 6 kap. I 7 kap. finns bestämmelser om övergripande systemansvar och balans- ansvar. Vissa bestämmelser om konsumentskydd i samband med avbrytande av överföringen till en konsument finns i 8 kap. I 9 kap. finns vissa undantagsbestämmelser som kan bli tillämpliga vid anläggande av ny infrastruktur inom naturgasområdet. Bestämmelser om tillsyn m.m. finns i 10 kap. I 11 kap. slutligen finns bestämmelser om ansvar och överklagande. Definitioner 2 § Med naturgas avses i denna lag även biogas, gas från biomassa och andra gaser, i den mån det är tekniskt möjligt att använda dessa gaser i naturgassystemet. Med naturgas avses även flytande (kondenserad) naturgas. 196 Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Första stycket Prop. 2004/05:62 motsvarar 1 a § medan andra stycket motsvarar 1 b § i utredningens för- slag. Den har utformats enligt Lagrådets förslag. Gamla naturgaslagen omfattade bara naturgas, varför någon definition av naturgas inte behövdes. Den nya lagen omfattar däremot flera typer av gas, vilka till följd av definitionen i första stycket samtliga benämns naturgas. Förutom naturgas omfattar lagen också andra gaser i den mån det är tekniskt möjligt att använda dessa i naturgassystemet. Med det sist- nämnda avses följande. Naturgas innehåller mycket små mängder restprodukter och är alltså mycket ren. Förbränningshalten är därmed mycket hög. Brännarna hos de anläggningar som är anslutna till naturgassystemet är anpassade efter denna höga förbränningshalt. Andra gaser däremot har betydligt högre halter av restprodukter, främst koldioxid. Om dessa gaser förs in i syste- met och når brännarna kommer dessa inte att fungera. Dessa gaser måste därför, innan de förs in i naturgassystemet, renas från restprodukter så att de uppnår samma höga förbränningshalt som naturgasen. Först efter denna reningsprocess anses de, enligt definitionen, som naturgas och får därmed föras in i naturgassystemet. Bland dessa andra gaser nämns två typer särskilt, nämligen biogas och gas från biomassa. Den första typen utvinns genom mikrobiell nedbryt- ning av organiskt material. Vid denna process används bl.a. sopor, slak- teriavfall och avloppsvatten. Den andra typen utvinns genom förgasning av träkol från exempelvis flis. Gengas är en sådan gas. Bland andra typer av gaser kan främst nämnas gasol, som är den i Sve- rige gängse benämningen på motorgas. Stadsgas kommer inte att bli aktuell i detta sammanhang. Sådan gas tillverkas bara i Stockholm och distribueras i ett helt separat ledningsnät. Innehavaren av en naturgasledning har alltså rätt att ställa krav på kva- liteten på den gas som skall matas in i ledningen. Om gasen inte har den kvalitet som krävs är den inte att betrakta som naturgas och lednings- innehavaren har därmed heller ingen skyldighet att överföra gasen i sitt ledningssystem. I andra stycket anges att naturgas i en speciell form, nämligen flytande (kondenserad) naturgas, anses som naturgas i lagens mening och alltså omfattas av lagens bestämmelser. Det förekommer två olika sätt att transportera naturgas över längre av- stånd. Det ena sättet är att transportera gasen i gasform genom rörled- ningar. Det andra sättet är att transportera gasen med fartyg. Sådana transporter sker i specialanpassade fraktfartyg, vanligtvis från produk- tionskällor till havs. När detta sker kyls gasen ner så att den blir flytande. På det sättet kan mycket större mängder gas transporteras än om den är i gasform. Då ett sådant fartyg anländer till en hamn förs den flytande gasen direkt in i en särskild terminal. Där höjs temperaturen till normal nivå varvid natur- gasen återgår till gasform, varefter den matas in i naturgassystemet. Kondenserad naturgas importeras för närvarande inte till Sverige och därför finns det heller inga terminaler för förgasning i landet. Kondense- rad naturgas förekommer dock i många andra länder i Europa, bl.a. i 197 Norge. Det kan på sikt bli aktuellt att införa kondenserad naturgas även Prop. 2004/05:62 till Sverige, varför den nya lagen även reglerar denna form av naturgas. Den engelska termen för kondenserad naturgas är liquified natural gas, LNG. Detta begrepp och denna förkortning används ofta i interna- tionella sammanhang. 3 § Med naturgasledning avses i denna lag rörledning, mät- och regler- station, linjeventilstation, rensdonsstation och kompressorstation. Paragrafen motsvarar 2 § i gamla naturgaslagen och är, med bortseende från en redaktionell ändring, oförändrad i förhållande till den. I paragrafen definieras begreppet naturgasledning. Detta begrepp an- vänds som ett samlande namn på den infrastruktur som används vid över- föring av naturgas. I paragrafen anges de olika komponenter som an- vänds vid sådan överföring och som alltså sammanfattas i begreppet naturgasledning. Huvuddelen av infrastrukturen utgörs av de rörledningar som används för själva överföringen av naturgasen. Dessa rörledningar är i allmänhet nedgrävda under markytan. Rörledningarna har olika diameter och är tillverkade av olika material beroende på det tryck som råder i rörled- ningen. Rörledningar indelas i två huvudgrupper, transmissionsledningar och distributionsledningar. Transmissionsledningar används för att överföra naturgasen över längre sträckor. De indelas i två grupper, stamledningar och grenledningar. I Sverige finns endast en stamledning. Den börjar i Dragör utanför Köpenhamn, där den är ansluten till det danska ledningsnätet. Sverige har ingen egen produktion av naturgas utan all naturgas som används i Sverige importeras från Danmark och förs alltså i Dragör in i den svenska stamledningen. Denna ledning går under Öresund till Klagshamn utanför Malmö, där gasen tas emot i en mottagningsstation. Från denna station fortsätter stamledningen längs Västkusten. Det svenska lednings- nätet slutar för närvarande i Stenungsund. Dessutom pågår detaljprojek- tering för en ledning som skall gå från stamledningen och upp till Oxelö- sund. Från olika punkter på stamledningen går grenledningar till de sam- hällen där gasen distribueras. Transmissionsledningarna är av stål och dimensionerade för ett tryck på 80 bar. Stamledningen har en diameter på 500600 millimeter medan grenledningarnas diameter varierar mellan 100 och 400 millimeter. Distributionsledningar är indelade i fördelningsledningar, distribu- tionsledningar och servisledningar. Fördelningsledningar tillverkas i stål eller polyetenplast och har en diameter på 50250 millimeter. Trycket i dessa ledningar uppgår till 4 bar. Vissa fördelningsledningar leder direkt till större förbrukare men de flesta fördelningsledningarna leder till ett system med distributions- ledningar, i vilka gasen distribueras till förbrukare. Distributionsledning- arna är tillverkade av plast. Trycket i dessa ledningar är 0,1 bar. Sista biten av en distributionsledning kallas servisledning. Denna ledning slutar i förbrukarens abonnentcentral. 198 Längs ledningsnätet finns olika typer av stationer. I slutet av en gren- Prop. 2004/05:62 ledning finns en mät- och reglerstation, även kallad MR-station. Där mäts den överförda gasmängden och där sänks trycket från grenled- ningens 80 bar till 4 bar varefter gasen förs vidare i fördelningsledningar. Som nämnts tidigare leder vissa fördelningsledningar direkt till en större förbrukare. Övriga fördelningsledningar slutar i en reglerstation, där trycket reduceras från 4 bar till 0,1 bar varefter gasen förs vidare i distri- butionsledningar. En annan typ av stationer är linjeventilstationer, som finns med jämna mellanrum längs stamledningen och längs större grenledningar. Med hjälp av ventilerna i dessa stationer kan gasflödet stängas av. Man kan också tömma systemet genom att leda ut gasen genom s.k. tömningsrör som mynnar ovan mark. Detta blir aktuellt vid läckage och i samband med reparationer. Även vid grenledningarnas anslutning till stamled- ningen finns ventiler, s.k. grenventiler. Rensdonsstationer finns längs stamledningen och de större grenled- ningarna. I dessa stationer finns rensdon med vilka man kan rengöra led- ningarna invändigt utan att ledningssystemet behöver tas ur drift. Kompressorstationer byggs längs en ledning för att göra det möjligt att öka trycket i ledningen och därmed öka överföringskapaciteten. Några sådana stationer finns dock ännu inte i Sverige. I lagrådsremissen användes termen överföringsledning i stället för transmissionsledning. Lagrådet har påpekat att detta är en oegentlig beteckning eftersom överföring av naturgas även sker i andra ledningar än överföringsledningar. Regeringen delar denna uppfattning. Transmis- sionsledning är numera den term som används i naturgasbranschen. Där- för bör den termen i fortsättningen användas i lagstiftningen. Begreppen transmissionsledning och distributionsledning är väl inar- betade och tydligt avgränsade begrepp i naturgasbranschen. Någon defi- nition av begreppen behövs därför inte. Det bör uppmärksammas att i lagtexten genomgående används begreppet överföring oavsett om denna äger rum i transmissionsledningar eller distributionsledningar. Detta framgår av 6 §. Enligt 2 kap. 1 § krävs koncession för att bygga och använda en natur- gasledning. Koncessionskravet omfattar alltså inte bara rörledningar utan också övriga komponenter som ingår i begreppet naturgasledning. Distri- butionsledningar är dock undantagna från kravet på koncession varför koncessionskravet bara omfattar transmissionsledningar. 4 § Med lagringsanläggning avses i denna lag en anläggning för lagring av naturgas, om anläggningen är ansluten till en naturgasledning som används för överföring av naturgas. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen och motsvarar 1 c § i utredningens förslag. Den har i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag. I paragrafen definieras lagringsanläggning. I gamla naturgaslagen an- vänds benämningen naturgaslager. Sådana anläggningar, som ofta är inrymda i bergrum, kan ses som komplement till rörledningssystemet med uppgift att hantera variationer 199 under året i större förbrukares gasförbrukning. Det rör sig här alltså om mer långsiktig lagring. Utrymmet i lagringsanläggningar används av leverantörer som därige- nom kan köpa större mängder gas när denna är billig på grund av mindre efterfrågan och sedan sälja gasen vid en senare tidpunkt då efterfrågan ökar och därmed priset. I framtiden kan det även tänkas att den systemansvarige för naturgas- systemet kommer att utnyttja en lagringsanläggning för att lagra gas som kan behövas för balanseringen av gassystemet. För närvarande finns det i Sverige bara en lagringsanläggning. Den är belägen i södra Halland och används huvudsakligen som en demonstra- tionsanläggning. Dess kommersiella betydelse är begränsad. I övrigt finns det ingen lagringsanläggning i landet. Det beror på att det svenska naturgassystemet har så begränsad omfattning att en sådan anläggning hittills inte har behövts. Den lagring som krävs för variatio- nerna i förbrukningen under året sker i ett antal s.k. säsongslager, som är belägna i Danmark och täcker det svenska behovet av långtidslagring. Om det svenska naturgasnätet byggs ut kommer det dock förmodligen att krävas fler större lagringsanläggningar i Sverige. I förhållande till lagrådsremissen har en ändring gjorts i regleringen. I lagrådsremissen angavs att en anläggning omfattas av definitionen om den är avsedd för lagring för annans räkning. Det kriteriet har nu slopats och ersatts med ett annat kriterium, nämligen att anläggningen är anslu- ten till en naturgasledning, som används för överföring av naturgas. Skälet för detta är följande. Som nyss nämnts är en lagringsanläggning att se som ett komplement till rörledningssystemet. Eftersom rörledningssystemet är en del av den nationella infrastrukturen som skall ställas till marknadens förfogande bör detsamma gälla en lagringsanläggning som ansluts till rörlednings- systemet. Det blir alltså inte tillåtet för innehavaren av en sådan anlägg- ning att använda den för egen räkning. En lagringsanläggning som ansluts till en naturgasledning, som an- vänds för överföring av naturgas omfattas alltså av lagens definition och därmed också av naturgaslagens bestämmelser, av vilka den viktigaste är skyldigheten att lagra naturgas för annans räkning. Det bör uppmärksammas att anläggningen omfattas av definitionen bara om den ansluts till en naturgasledning, som används för överföring av naturgas. Av definitionen i 6 § framgår att med överföring av natur- gas avses överföring av naturgas för annans räkning. Det finns dock vissa lagringsanläggningar som bör falla utanför lagens bestämmelser. Det gäller anläggningar som är anslutna till ett så kallat internt lednings- nät. Som framgår av författningskommentaren till 6 § används sådana nät uteslutande för överföring för egen räkning och de behöver därför inte ställas till marknadens förfogande. De omfattas därmed inte heller av naturgaslagens bestämmelser. Om en lagringsanläggning ansluts till ett internt ledningsnät bör inte heller lagringsanläggningen betraktas som en del av den nationella infra- strukturen som skall ställas till marknadens förfogande. Som definitionen av lagringsanläggning är utformad omfattar den inte den nu nämnda typen av lagringsanläggningar, vilka därmed inte heller omfattas av lagens bestämmelser. Detta följer av ordalydelsen av defini- Prop. 2004/05:62 200

tionen, eftersom en sådan lagringsanläggning inte är ansluten till en

Prop. 2004/05:62

naturgasledning, som används för överföring av naturgas, dvs. för

annans räkning.

Enligt 2 kap. 2 § krävs koncession för att bygga och använda en lag-

ringsanläggning.

5 § Med förgasningsanläggning avses i denna lag en anläggning för

förgasning av kondenserad naturgas, om anläggningen är ansluten till en

naturgasledning som används för överföring av naturgas.

Bestämmelserna om förgasningsanläggning tillämpas också på anlägg-

ningar som används för kondensering av naturgas och för import och

lossning av kondenserad naturgas, om anläggningen är ansluten till en

naturgasledning som används för överföring av naturgas.

Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen och i utredningens

förslag. Den har i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag.

Frågan om förgasning av naturgas har berörts i författningskommenta-

ren till 2 §.

I första stycket definieras begreppet förgasningsanläggning. På samma

sätt som angetts i föregående paragraf omfattas en förgasningsanläggning

av definitionen bara om den är ansluten till en naturgasledning, som an-

vänds för överföring av naturgas. Om anläggningen ansluts till ett internt

ledningsnät faller den utanför definitionen och omfattas därmed inte av

lagens bestämmelser.

I andra stycket anges ytterligare några typer av anläggningar som skall

omfattas av lagens bestämmelser om förgasningsanläggningar. Samma

kriterium gäller här som enligt första stycket, nämligen att anläggningen

är ansluten till en naturgasledning, som används för överföring av natur-

gas.

6 § Med överföring av naturgas avses i denna lag överföring av natur-

gas för annans räkning genom såväl transmissionsledningar som distri-

butionsledningar.

Paragrafen motsvarar 3 § i gamla naturgaslagen och 7 § i lagrådsremis-

sens lagförslag. Den har i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag.

I paragrafen definieras begreppet överföring av naturgas. Av 3 kap. 1 §

framgår att ett företag som bedriver överföring av naturgas inte får be-

driva handel med naturgas. Detta medför att all överföring av naturgas

sker för annans räkning. Detta ingår också i definitionen.

I det reviderade gasmarknadsdirektivet definieras såväl överföring

(transmission) som distribution av naturgas, vilket sker genom överfö-

rings- (transmissions-) respektive distributionsledningar. Regleringen i

direktivet skiljer sig endast marginellt mellan överföring och distribution.

Dessa skillnader saknar relevans för den svenska gasmarknaden, varför

någon åtskillnad mellan överföring och distribution inte görs i lagen.

Som överföring anses därför överföring genom såväl transmissions- som

distributionsledningar, vilket framgår av definitionen.

En viss form av överföring faller utanför definitionen. Det gäller över-

föring i så kallade interna ledningsnät. Sådana nät utmärks av att de är

belägna inom ett visst avgränsat område och där uteslutande används för

201

att distribuera gasen inom området. De används alltså av innehavaren för Prop. 2004/05:62 överföring för egen räkning. Dessa nät brukar inte betraktas som delar av den nationella infrastrukturen och de behöver därför inte ställas till marknadens förfogande. Som exempel kan nämnas ledningsnät som är belägna inom hamn- och industriområden. I det följande innehåller lagen ett betydande antal föreskrifter som gäller den som bedriver överföring av naturgas. I och med att överföring i interna nät faller utanför definitionen kommer dessa föreskrifter inte att omfatta interna ledningsnät. Den viktigaste föreskriften i detta hänseende finns i 3 kap. 5 §, där det föreskrivs att en ledningsinnehavare är skyldig att på skäliga villkor överföra naturgas, dvs. för annans räkning. 7 § Med naturgasföretag avses företag som överför eller bedriver handel med naturgas samt innehavare av lagringsanläggningar och för- gasningsanläggningar. Paragrafen motsvarar 4 § i gamla naturgaslagen och 8 § i lagrådsremis- sens lagförslag. Den har utformats enligt Lagrådets förslag. Enligt det reviderade gasmarknadsdirektivet skall gasmarknaden öpp- nas för konkurrens bl.a. genom att naturgasföretag och berättigade kun- der ges tillträde till systemet, dvs. ledningsnätet, så att de kan ingå leve- ransavtal med varandra. I förevarande paragraf definieras begreppet naturgasföretag. Definitionen utgår från den som finns i artikel 2.1 i direktivet. Där definieras naturgasföretag bl.a. som varje fysisk eller juridisk person, med undantag för slutförbrukare, som bedriver åtminstone en av följande verksamheter: Produktion, överföring, distribution, leverans, köp eller lagring av naturgas, inbegripet kondenserad naturgas. Någon produktion, dvs. utvinning av naturgas förekommer inte i Sve- rige och någon sådan kan heller inte förutses för närvarande. Produk- tionsföretag har därför lämnats utanför definitionen. Den första typen av naturgasföretag som nämns i paragrafens defini- tion är sådana företag som bedriver överföring av naturgas. Överföring av naturgas definieras i 6 §. Till följd av definitionen rör det sig i prakti- ken om de företag som innehar naturgasledningar, med undantag för interna ledningsnät. Av 6 § framgår också att det i lagen inte görs någon åtskillnad mellan överföring och distribution av naturgas. Därav följer att överföringsföretag i lagens mening inbegriper såväl överföringsföretag som distributionsföretag i direktivets mening. Av 3 kap. 1 § framgår att ett företag som bedriver överföring av naturgas inte får bedriva handel med naturgas. Därmed bedriver överföringsföretag bara överföring av naturgas. Vidare nämns i direktivets definition företag som ägnar sig åt leverans och köp av naturgas. Med leverans avses försäljning, inbegripet återför- säljning, av naturgas. Denna typ av naturgasföretag nämns i definitionen som företag som bedriver handel med naturgas. Till följd av bestämmelsen i 3 kap. 1 § bedriver sådana företag inte överföring av naturgas. Eftersom det inte finns någon utvinning av naturgas i Sverige kommer samtliga svenska 202 företag som bedriver handel med naturgas att tvingas köpa den gas de Prop. 2004/05:62 säljer på den svenska marknaden från utlandet. De blir alltså åter- försäljare. I direktivets definition av naturgasföretag ingår också företag som lag- rar naturgas, inbegripet kondenserad naturgas. I paragrafens definition nämns därför också innehavare av lagringsanläggningar och förgasnings- anläggningar. Ansvarig myndighet 8 § Regeringen skall utse en myndighet som skall handlägga de frågor som enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ligger på tillsynsmyndigheten. Paragrafen, som saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen, motsvarar 13 § i lagrådsremissens lagförslag. Enligt paragrafen skall regeringen utse en myndighet att vara tillsyns- myndighet. Denna myndighet har inte bara tillsynsuppgifter utan även andra uppgifter, t.ex. de som nämns i 6 kap. 4 § och 7 kap. 5 § om god- kännande av de kriterier som ligger till grund för en överföringstariff respektive de kriterier som ligger till grund för utformningen av balans- avtal. För närvarande är Statens energimyndighet tillsynsmyndighet en- ligt naturgaslagen. 2 kap. Koncession Allmänt om koncession 1 § En naturgasledning får inte byggas eller användas utan tillstånd (koncession) av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en natur- gasledning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markbered- ning eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har medde- lats. Koncession krävs inte för en naturgasledning som är belägen efter en mät- och reglerstation. Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från kravet på kon- cession enligt första stycket i fråga om vissa slag av naturgasledningar eller vissa slag av åtgärder med naturgasledningar. Paragrafen, som är utformad enligt Lagrådets förslag, behandlar frågor om koncession för att bygga och använda en naturgasledning. Huvudregeln finns i första stycket och anger att det krävs koncession för att bygga och använda en naturgasledning. Regeringen prövar frågor om koncession. Begreppet naturgasledning definieras i 1 kap. 3 §, där det anges att begreppet omfattar såväl själva rörledningen, i vilken gasen överförs, samt ett antal typer av stationer som krävs för att ledningsnätet skall kunna drivas på ett effektivt och säkert sätt. Koncessionskravet om- fattar alltså även dessa stationer. Innan byggandet av en naturgasledning påbörjas vidtas vissa förbere- dande åtgärder enligt följande. Först bestäms ledningssträckningen. Då detta gjorts röjs marken längs sträckningen genom skogsavverkning, bortsprängning av bergspartier etc. Arbetsvägar för arbetsmaskiner dras fram till ledningssträckningen. Slutligen schaktas den rörgrav i vilken 203 rörledningen sedan placeras. Rörgraven fylls därefter igen med schakt- Prop. 2004/05:62 massorna. Sådana förberedande åtgärder får inte vidtas innan koncession har meddelats vilket framgår av andra meningen i första stycket. De stationer som också kräver koncession består i allmänhet av mindre byggnader i anslutning till rörledningen. Byggnaderna brukar vara inhäng-nade. Även byggandet av stationerna kräver för det mesta såväl röjnings- och schaktningsarbeten som anläggande av arbetsvägar. De nu beskrivna förberedelsearbetena får alltså inte påbörjas förrän koncession har meddelats. Koncession meddelas alltid för den som skall använda ledningen, dvs. den som skall svara för driften av ledningen. Detta gäller oavsett om denne äger ledningen eller har fått nyttjanderätten till ledningen upplåten till sig. I många av lagens paragrafer nämns den som innehar en ledning. Med ledningens innehavare avses just den som svarar för driften oavsett om vederbörande gör det med stöd av äganderätt eller nyttjanderätt. Som framgår av 9 § andra och tredje styckena skall en koncession för- enas med vissa villkor. Utöver dessa villkor gäller för koncessionshava- ren en rad skyldigheter som regleras i 3 kap. Främst bland dessa kan nämnas anslutnings- och överföringsskyldigheten. De skyldigheter som framgår av lagtexten anges alltså inte i koncessionsbeslutet. I andra stycket anges ett undantag från kravet på koncession. Det gäller naturgasledningar som är belägna efter en mät- och reglerstation. I praktiken avses härmed främst distributionsledningar. Skillnaden mellan transmissionsledningar, som alltså kräver koncession, och distributions- ledningar har beskrivits i kommentaren till 1 kap. 3 §. Av beskrivningen framgår bl.a. att det vid anslutningen mellan en transmissionsledning och en distributionsledning alltid finns en mät- och reglerstation, där den överförda gasen mäts och trycket i rörledningen sänks. Utöver distribu- tionsledningar omfattas också interna ledningsnät av undantaget. Enligt tredje stycket får regeringen föreskriva undantag från kravet på koncession. Regeringen har föreskrivit undantag beträffande ombyggnad av sådana stationer som omfattas av begreppet naturgasledning. Före- skrifterna finns i 1 § naturgasförordningen (2000:673). 2 § En lagringsanläggning får inte byggas eller användas utan konces- sion av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en lagringsanlägg- ning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markberedning eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har meddelats. Paragrafen motsvarar 2 § i gamla naturgaslagen. I 1 kap. 4 § definieras begreppet lagringsanläggning. Föreskrifter om skyldigheter för inneha- vare av lagringsanläggningar finns i 4 kap. 3 § En förgasningsanläggning får inte byggas eller användas utan kon- cession av regeringen. Åtgärder för att bereda plats för en förgasnings- anläggning, såsom sprängning, schaktning, skogsavverkning, markbe- redning eller liknande åtgärder, får inte vidtas innan koncession har med- delats. 204 Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen och motsvarar Prop. 2004/05:62 2 a § i utredningens förslag. Förgasningsanläggning har definierats i 1 kap. 5 §. Föreskrifter om skyldigheter för innehavare av förgasnings- anläggningar finns i 4 kap. 4 § Om regeringen har meddelat koncession för en naturgasledning, en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning, får förbud inte med- delas med stöd av miljöbalken mot att bygga och använda ledningen eller anläggningen. Paragrafen motsvarar 3 § i gamla naturgaslagen och 3 § i utredningens förslag. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar. När ett koncessionsärende prövas av regeringen skall ett antal be- stämmelser i miljöbalken tillämpas, vilket framgår av 7 §. Att dessa be- stämmelser tillämpas syftar till att säkerställa att miljöbalkens krav är uppfyllda beträffande den verksamhet som koncessionen avser. Möjligtvis skulle en naturgasledning eller en lagrings- eller förgas- ningsanläggning kunna kräva tillstånd enligt 11 kap. miljöbalken som avser vattenverksamhet. Om detta blir fallet får inte ledningen eller an- läggningen förbjudas i det tillståndsärendet. Enligt 26 kap. 9 § miljöbalken får en tillsynsmyndighet under vissa förutsättningar meddela förbud i enskilda fall. Enligt förevarande para- graf får dock inte ett sådant förbud meddelas beträffande en naturgasled- ning eller en lagringsanläggning, för vilken koncession har meddelats av regeringen. Ett sådant förbud skulle kunna få omfattande konsekvenser. Om förbud meddelas mot fortsatt användande av en viss naturgasledning skulle detta kunna omöjliggöra överföring i en betydande del av det samlade naturgasnätet. Jämfört med gamla naturgaslagen har bestämmelsen utvidgats till att avse även koncession för förgasningsanläggningar eftersom sådana an- läggningar numera kräver koncession. Förutsättningar för meddelande av koncession 5 § Koncession får meddelas endast om ledningen eller anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Paragrafen motsvarar 4 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i för- hållande till den med bortseende från en redaktionell ändring. Lämplighetsprövningen syftar främst till att hindra att samhällsekono- miskt onödiga anläggningar byggs, dvs. att anläggningar byggs där det redan finns tillräcklig kapacitet. Strävan är alltså att åstadkomma en lämplig infrastruktur på naturgasområdet. Även andra omständigheter kan inverka på bedömningen av en anläggnings lämplighet från allmän synpunkt. 6 § Koncession får inte strida mot en detaljplan eller mot områdes- bestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motver- kas, får dock mindre avvikelser göras. 205 Paragrafen motsvarar 5 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i för- Prop. 2004/05:62 hållande till den. Med stöd av 41 § förordningen (1988:1145) om brandfarliga och ex- plosiva varor har dåvarande Sprängämnesinspektionen meddelat före- skrifter som är tillämpliga på naturgasledningar och naturgaslager där trycket är minst 4 bar. Dessa föreskrifter, Sprängämnesinspektionens naturgasföreskrifter och allmänna råd till föreskrifterna (SÄIFS 1996:8), innehåller bl.a. ett antal bestämmelser om säkerhetsavstånd både längs rörledningar och kring stationer. Dessa bestämmelser om säkerhets- avstånd måste beaktas vid tillämpning av denna paragraf eftersom be- stämmelserna hindrar bebyggelse inom säkerhetsavstånden. 7 § Vid prövning av frågor om meddelande av koncession skall be- stämmelserna i 24 kap., 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken tilläm- pas. En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om konces- sion. När det gäller förfarandet, kraven på miljökonsekvensbeskrivningen samt planer och planeringsunderlag gäller 6 kap. miljöbalken. Vad som där sägs om tillståndsmyndighet skall gälla regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer. Paragrafen motsvarar 6 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i för- hållande till den. I paragrafens första stycke anges de bestämmelser i miljöbalken som skall tillämpas då frågan om meddelande av koncession prövas. Först anges de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Här bör först upp- märksammas den s.k. bevisbörderegeln i 1 § som innebär att den som avser att bedriva en verksamhet, i det här fallet den som ansöker om kon- cession, skall kunna visa att de förpliktelser som följer av bestämmelser- na i 2 kap. har iakttagits. Vidare bör uppmärksammas den s.k. stoppre- geln i 9 § som handlar om verksamheter, i det här fallet den verksamhet som en sökt koncession avser, som kan befaras föranleda skada eller olä- genhet av väsentlig betydelse för människors hälsa eller miljön även om de skyddsåtgärder och försiktighetsmått som kan krävas enligt miljöbal- ken vidtas. Sådana verksamheter får bedrivas endast om det föreligger särskilda skäl. Koncession för en sådan verksamhet får alltså meddelas endast om det föreligger särskilda skäl. Endast regeringen får tillåta en sådan verksamhet som avses i 9 §. Detta framgår indirekt av 19 kap. 2 § där det föreskrivs att en förvalt- ningsmyndighet, som finner att en verksamhet endast kan tillåtas enligt 2 kap. 9 § första stycket, skall överlämna frågan till regeringens avgörande. Då regeringen prövar huruvida särskilda skäl föreligger eller ej skall en avvägning ske mellan samhällsnyttan av verksamheten och dess olägen- heter. I 9 § andra stycket finns en begränsningsregel som föreskriver att en verksamhet som avses i första stycket inte får bedrivas, även om det före- ligger särskilda skäl, om verksamheten medför risk för att ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller mil- jön försämras avsevärt. En möjlighet till undantag från bestämmelsen i 9 § andra stycket före- skrivs i 10 § första stycket. Där föreskrivs att en sådan verksamhet som 206 avses i 9 § andra stycket kan tillåtas av regeringen om verksamheten är Prop. 2004/05:62 av synnerlig betydelse från allmän synpunkt. Även i 10 § finns det en be- gränsningsregel i andra stycket som föreskriver att en verksamhet inte får tillåtas med stöd av 10 § första stycket om verksamheten kan befaras för- sämra det allmänna hälsotillståndet. Vid koncessionsprövningen skall dessutom de grundläggande bestäm- melserna för hushållning med mark- och vattenområden i 3 kap. och de särskilda bestämmelserna för hushållning med mark och vatten för vissa områden i landet i 4 kap. miljöbalken tillämpas. Vidare skall bestämmelsen i 5 kap. 3 § miljöbalken tillämpas vid kon- cessionsprövningen. Det är en allmän bestämmelse som föreskriver att myndigheter skall säkerställa att de miljökvalitetsnormer som har med- delats enligt 5 kap. 1 § uppfylls, bl.a. när myndigheterna prövar frågor om tillstånd. Slutligen skall 16 kap. 5 § miljöbalken tillämpas vid koncessionspröv- ningen. Där föreskrivs som huvudregel att tillstånd inte får lämnas till en ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. I paragrafens andra stycke föreskrivs att en miljökonsekvensbeskriv- ning skall ingå i en koncessionsansökan. Dessutom hänvisas till 6 kap. miljöbalken där närmare föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar finns. Bland dessa föreskrifter finns i 9 § en bestämmelse att den myn- dighet som prövar ett ärende, i vilket det krävs en miljökonsekvensbe- skrivning också skall pröva om beskrivningen uppfyller kraven i 6 kap. miljöbalken. Detta innebär att regeringen, som prövar koncessionsären- den enligt naturgaslagen, i dessa ärenden också skall pröva om miljökon- sekvensbeskrivningen uppfyller nämnda krav. Emellertid finns i sista meningen i den aktuella paragrafen en bestämmelse som medför att rege- ringen kan delegera denna prövning till en myndighet. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen i 8 § naturgasförordningen (2000:673) delegerat denna uppgift till Statens energimyndighet. 8 § En koncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är lämplig att utöva den verksamhet som avses med koncessionen. Det skall särskilt beaktas om sökanden kan antas ha vilja och förmåga att dels utöva den verksamhet som avses med koncessionen, dels utöva verksam- heten enligt de föreskrifter och villkor som kommer att gälla för verk- samheten. Paragrafen motsvarar 7 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i för- hållande till den. Enligt paragrafen får koncession beviljas endast den som bedöms lämplig från allmän synpunkt att bedriva den verksamhet som avses med koncessionen. I andra meningen anges vad som främst skall beaktas vid denna lämplighetsprövning. Vid prövningen görs en bedömning av sökandens tekniska och ekonomiska resurser att bedriva den verksamhet som avses med ansökan. Dessutom görs en bedömning av sökandens vilja och förmåga att uppfylla de förpliktelser som följer av koncessio- nen, dvs. de villkor som angetts i koncessionsbeslutet och de bestämmel- ser som ges i det följande i naturgaslagen. 207

Koncessionsvillkor

Prop. 2004/05:62

9 § En koncession för en naturgasledning skall ange rörledningens

huvudsakliga sträckning.

En koncession för en naturgasledning, en lagringsanläggning eller en

förgasningsanläggning skall förenas med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och enskild rätt. Den skall också förenas med

de villkor för ledningens eller anläggningens utförande och nyttjande som

behövs av säkerhetsskäl eller som behövs för att i övrigt skydda

människors hälsa och miljön mot skador och olägenheter och främja en

långsiktigt god hushållning med mark och vatten och andra resurser eller

som av annat skäl behövs från allmän synpunkt.

Det får anges som villkor för en koncession att ledningen eller anlägg-

ningen skall vara färdigställd inom en viss tid. Om det finns särskilda

skäl, får regeringen förlänga den angivna tiden. Ansökan om förlängning

skall göras före utgången av den angivna tiden.

Paragrafen motsvarar 8 § i gamla naturgaslagen och 8 § i utredningens

förslag. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med

bortseende från dels att den numera omfattar också förgasningsanlägg-

ningar, dels en redaktionell ändring.

I första stycket föreskrivs att i en koncession som gäller för en natur-

gasledning skall rörledningens huvudsakliga sträckning anges. Den ex-

akta sträckningen av rörledningen anges alltså inte i koncessionsbeslutet

utan detta görs först då rörledningen skall dras fram. Då krävs att konces-

sionshavaren träffar överenskommelser med berörda markägare. I sådana

överenskommelser bestäms rörledningens exakta sträckning över fastig-

heten. Om sådan överenskommelse inte kan träffas fastställs den exakta

sträckningen vid en förrättning enligt ledningsrättslagen (1973:1144).

Andra stycket omfattar alla tre typer av koncession. Där föreskrivs att

en koncession skall förenas med vissa typer av villkor, vilka anges i lag-

texten. Vad gäller villkor till skydd för människors hälsa och miljön syf-

tar de till att säkerställa att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. miljö-

balken iakttas. Villkor som behövs av säkerhetsskäl fastställs efter sam-

råd med Statens räddningsverk.

Enligt tredje stycket får som villkor i ett beslut om koncession före-

skrivas att den berörda anläggningen skall vara färdigställd inom en viss

tid. Skälet till detta är att, enligt Sprängämnesinspektionens föreskrifter,

ett bebyggelseförbud inom visst avstånd från anläggningen träder i kraft

när koncession meddelas. Om koncessionshavaren avstår från att utnyttja

sin rätt enligt koncessionen kan ett onödigt bebyggelseförbud bli gällande

under lång tid.

När tidsfristen bestäms skall bl.a. arbetets omfattning beaktas. Om ar-

betet på grund av särskilda förhållanden, t.ex. arbetsnedläggelse, förhind-

ras eller avsevärt försvåras kan tidsfristen förlängas. Ansökan om för-

längning skall lämnas in före tidsperiodens utgång. Om anläggningen

inte är färdig inom föreskriven tid och ansökan om förlängning inte har

lämnats in eller beviljats kan koncessionen återkallas enligt 14 § 2.

I förhållande till gamla naturgaslagen har bestämmelserna i andra och

tredje styckena utvidgats till att avse även koncession för förgasnings-

anläggningar eftersom sådana anläggningar numera kräver koncession.

208

10 § En koncession får för sin giltighet göras beroende av att den som

Prop. 2004/05:62

innehar koncessionen ställer säkerhet för kostnaderna för att ta bort den

berörda ledningen eller anläggningen och att vidta andra åtgärder för

återställning. Staten, kommuner, landsting och kommunalförbund behö-

ver inte ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda säkerheten inte längre är tillräcklig, får

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten

besluta om ytterligare säkerhet.

I fråga om säkerhetens beskaffenhet gäller 2 kap. 25 § utsöknings-

balken. Säkerheten skall prövas av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, tillsynsmyndigheten och förvaras av länsstyrelsen i det

län där verksamheten bedrivs.

Paragrafen motsvarar 9 § i gamla naturgaslagen och 9 § i utredningens

förslag. Den är oförändrad i förhållande till den gamla naturgaslagen med

bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar

och att en mindre redaktionell ändring gjorts.

I paragrafen regleras skyldigheten att ställa säkerhet för återställnings-

åtgärder.

Av första stycket framgår bl.a. att ställande av säkerhet inte är obliga-

toriskt. Frågan om säkerhet skall ställas eller inte avgörs av regeringen i

samband med att själva koncessionsfrågan prövas. Om säkerhet skall

ställas skall den täcka alla kostnader som kan beräknas uppstå till följd

av återställningsåtgärderna. Skyldigheten att vidta sådana åtgärder regle-

ras i 15 §. Av den paragrafens tredje stycke framgår bl.a. att, om konces-

sionshavaren inte fullgör sina skyldigheter, en myndighet kan besluta att

åtgärderna skall vidtas på koncessionshavarens bekostnad. I den situatio-

nen kan säkerheten tas i anspråk för att täcka kostnaderna för återställ-

ningen.

I andra stycket föreskrivs en möjlighet att kräva ytterligare säkerhet

om den ursprungliga säkerheten visar sig otillräcklig.

Tredje stycket anger hur säkerheten skall vara beskaffad genom en

hänvisning till 2 kap. 25 § utsökningsbalken. Av sistnämnda bestäm-

melse framgår att säkerheten skall bestå av pant eller borgen. En pröv-

ning av den ställda säkerheten skall göras av regeringen eller tillsyns-

myndigheten. Denna bestämmelse gäller även en kompletterande säker-

het enligt andra stycket.

Koncessionens giltighetstid

11 § En koncession skall meddelas för fyrtio år. Om det finns särskilda

skäl eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestämmas.

Paragrafen motsvarar 10 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i

förhållande till den gamla naturgaslagen med bortseende från att den

numera omfattar också förgasningsanläggningar.

Huvudregeln i paragrafen är att en koncession skall meddelas för fyrtio

år. Kortare tid kan bestämmas om sökanden begär det eller om det finns

särskilda skäl. Sistnämnda möjlighet bör utnyttjas restriktivt eftersom en

lång koncessionstid har stor betydelse för koncessionshavaren på grund

av de stora investeringar som görs inom den verksamhet som en konces-

sion avser. Ett exempel på när särskilda skäl kan anses föreligga är att en

209 anläggning, för vilken koncession begärs, utgör en mindre del av ett Prop. 2004/05:62 större naturgassystem och det finns behov att samordna koncessions- tiderna för de olika delarna av systemet. Förlängning av giltighetstiden 12 § Koncessionens giltighetstid får på ansökan av koncessionshavaren förlängas med fyrtio år i taget. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär det, får dock kortare tid bestämmas. I ett ärende om förlängning av giltighetstiden skall 59 §§ tillämpas. Ansökan om förlängning av giltighetstiden bör göras senast två år före koncessionstidens utgång. Koncessionen gäller till dess att ansökningen har prövats slutligt. Paragrafen motsvarar 11 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i förhållande till den gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar och att en mindre re- daktionell ändring gjorts. I första stycket anges att koncessionstiden kan förlängas efter ansökan av koncessionshavaren. Om ansökan beviljas skall giltighetstiden, enligt huvudregeln, förlängas med 40 år. Om det finns särskilda skäl eller om sökanden begär det kan kortare tid bestämmas för förlängningen. Över- vägs kortare tid i ett förlängningsärende bör samma bedömning göras som då koncession meddelas första gången enligt 11 §. Vid prövning av en ansökan om förlängning skall, enligt andra stycket, ett antal angivna paragrafer tillämpas, vilket innebär att en ansökan om förlängning i princip skall prövas som en ansökan om en ny koncession. Detta kan bl.a. medföra att koncessionshavaren, enligt 6 §, blir tvungen att ändra rörledningens sträckning eller flytta andra typer av anläggning- ar. Under koncessionens giltighetstid kan nämligen kommunen ha antagit nya eller ändrade detaljplaner, som inte medger hittillsvarande placering av naturgasanläggningarna. En flyttning av anläggningarna kan också bli aktuell till följd av bestämmelserna i 7 §. Av tekniska skäl torde det dock inte vara möjligt att flytta en lagringsanläggning för vilket det krävs kon- cession. Sådana anläggningar är nämligen ofta nedsprängda i bergrum. Slutligen kan koncessionen förenas med nya eller ändrade villkor med stöd av 9 § andra stycket. I tredje stycket föreskrivs att ansökan om förlängning av giltighetstiden bör göras senast två år före koncessionstidens utgång. Bestämmelsen är inte sanktionerad men det är viktigt att tidsgränsen hålls så att regeringen får den tid som behövs för att behandla ärendet. Överlåtelse av koncession 13 § En koncession får inte överlåtas utan tillstånd. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten prövar frågor om tillstånd. Vid prövning av en ansökan om överlåtelse av koncession skall 8 § tillämpas. Paragrafen motsvarar 12 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera 210 omfattar också förgasningsanläggningar och att en mindre redaktionell Prop. 2004/05:62 ändring gjorts. I paragrafen föreskrivs att en koncession inte får överlåtas utan till- stånd. Den nye innehavarens lämplighet skall prövas på samma sätt som vid en ansökan om ny koncession varför en hänvisning till 8 § görs. Där- emot skall inte övriga villkor för koncessionen prövas på nytt. Den nye koncessionshavaren övertar ansvaret för att följa de villkor som är för- enade med koncessionen. Någon ny koncessionstid fastställs inte heller utan koncessionen övertas för återstoden av innevarande koncessionstid. Återkallelse av koncession 14 § En koncession får återkallas helt eller delvis

1.

om den berörda ledningen eller anläggningen inte har använts under tre år i följd och inte längre behövs för en säker energiförsörjning, eller

2.

om koncessionshavaren i väsentlig mån inte fullgör sina skyldig- heter enligt denna lag, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, enligt villkoren i koncessionen eller enligt de säkerhetsföreskrifter som gäller för den berörda ledningens eller anläggningens drift.

Frågor om återkallelse av koncession prövas av regeringen. Paragrafen motsvarar 13 § i gamla naturgaslagen och 13 § i utredningens förslag. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar och att en mindre redaktionell ändring gjorts. I första stycket anges de fall i vilka återkallelse av koncession får äga rum. Tidsgränsen, som anges i första punkten, har bestämts med beak- tande av att naturgasledningar av den typ som kräver koncession tillver- kas av stål och rostar så snart de inte längre används och blir underhållna. Även lagringsanläggningar, ovan eller i mark, förfaller om de inte under- hålls. Återkallelse får enligt andra punkten även ske vid misskötsamhet. De säkerhetsföreskrifter som gäller för den berörda anläggningens drift är de föreskrifter som har meddelats i eller med stöd av lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. I andra stycket anges att frågor om återkallelse av koncession prövas av regeringen. Om koncessionen återkallas med stöd av första stycket första punkten blir koncessionshavaren, enligt 15 §, skyldig att ta bort ledningen och vidta övriga återställningsåtgärder.

Återställning

15 § Om en koncession upphör att gälla, är den som senast haft konces-

sionen skyldig att ta bort den berörda ledningen eller anläggningen samt

vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller

enskild synpunkt.

I samband med att koncessionen upphör att gälla skall regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten fastställa konces-

sionshavarens skyldigheter enligt första stycket.

Om den som senast haft koncessionen inte fullgör sina skyldigheter

enligt första stycket, får tillsynsmyndigheten förelägga denne vid vite att

fullgöra skyldigheterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på dennes

bekostnad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas på den tidigare kon-

cessionshavarens bekostnad får verkställas.

211

Prop. 2004/05:62 Paragrafen motsvarar 14 § i gamla naturgaslagen och 14 § i utredningens förslag. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar och att några mindre redaktionella ändringar gjorts. Paragrafen är tillämplig då en koncession upphör att gälla. Detta blir fallet om giltighetstiden för koncessionen går ut. Så blir också fallet om koncessionen återkallas enligt 14 § första stycket första punkten. I båda dessa situationer upphör koncessionen därför att det inte längre finns något behov av den anläggning som omfattas av koncessionen. I prakti- ken torde däremot inte paragrafen bli tillämplig då koncessionen åter- kallas enligt 14 § första stycket andra punkten, dvs. på grund av missköt- samhet. I detta fall föreligger alltjämt behov av den anläggning som om- fattas av koncessionen. Därför torde en återkallelse inte bli aktuell förrän det står klart att anläggningen kan drivas vidare av en annan konces- sionshavare. Enligt första stycket är den som senast innehaft koncessionen skyldig att ta bort den berörda anläggningen. Dessutom blir den senaste inneha- varen skyldig att vidta andra åtgärder för återställning om det behövs från allmän eller enskild synpunkt. Behovet av återställningsåtgärder prövas i varje enskilt fall. Prövningen av vilka åtgärder som behöver vidtas skall, enligt andra stycket, göras i samband med att koncessionen upphör att gälla. Enligt tredje stycket får tillsynsmyndigheten antingen förelägga den tredskande att fullgöra sina skyldigheter vid vite eller besluta att åtgär- derna skall utföras på den tredskandes bekostnad. Ett beslut om att åtgär- derna skall vidtas på den tredskandes bekostnad får verkställas, vilket innebär att beslutet utgör en exekutionstitel enligt 3 kap. 1 § sjätte punk- ten utsökningsbalken. Verkställighet sker enligt bestämmelserna i 16 kap. utsökningsbalken. 16 § Om en ledning eller anläggning har byggts utan koncession där sådan behövs, får tillsynsmyndigheten förelägga ledningens eller anlägg- ningens innehavare att ta bort denna samt att vidta andra åtgärder för återställning, om det behövs från allmän eller enskild synpunkt. Om innehavaren inte fullgör sina skyldigheter enligt första stycket, får tillsynsmyndigheten förelägga innehavaren vid vite att fullgöra skyldig- heterna eller besluta att åtgärderna skall vidtas på innehavarens bekost- nad. Ett beslut om att åtgärderna skall vidtas på innehavarens bekostnad får verkställas. Paragrafen motsvarar 15 § i gamla naturgaslagen och 15 § i utredningens förslag. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera omfattar också förgasningsanläggningar och att några mindre redaktionella ändringar gjorts. Paragrafen innehåller samma reglering som 15 §, men blir tillämplig då någon har byggt en anläggning utan att ha rätt till det. 212

17 § Om någon annans mark behöver tas i anspråk för återställning, får

Prop. 2004/05:62

tillsynsmyndigheten besluta att tillträde till marken skall lämnas under

viss tid.

Återställningen skall utföras så att minsta skada och intrång vållas.

Byggnader får uppföras eller vägar byggas endast om markens ägare och

den som har nyttjanderätt eller servitut avseende marken samtyckt till det

eller om tillsynsmyndigheten lämnat tillstånd till åtgärden. Tillstånd får

lämnas endast om åtgärden är oundgängligen nödvändig för att återställ-

ningen skall kunna utföras.

Om återställningen orsakar skada eller intrång, skall ersättning för

detta lämnas. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom

vars område marken eller större delen av denna ligger.

Paragrafen motsvarar 16 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i

förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från att den numera

omfattar också förgasningsanläggningar och att en mindre redaktionell

ändring gjorts.

Då återställningsåtgärder enligt 15 och 16 §§ skall vidtas bör anlägg-

ningsinnehavaren i första hand försöka träffa frivilliga överenskommel-

ser med berörda sakägare om tillträde till marken. Om detta misslyckas

får föreskrifterna i förevarande paragraf i stället utnyttjas.

Naturgasledning inom område för trafikled

18 § Innehavaren av en naturgasledning som har byggts inom området

för en befintlig allmän väg, enskild väg som hålls öppen för trafik, järn-

väg, tunnelbana eller spårväg eller kanal eller annan sådan vattentrafikled

(trafikled) är skyldig att, om trafikleden skall ändras, vidta och bekosta de

åtgärder med naturgasledningen som behövs för att ändringen skall kunna

genomföras.

Om åtgärden vidtas med en naturgasledning där denna korsar en

trafikled, skall dock den som förvaltar trafikleden ersätta innehavaren av

ledningen för kostnaden för åtgärden.

Paragrafen motsvarar 17 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i

förhållande till gamla naturgaslagen.

Paragrafen är tillämplig på alla naturgasledningar, oavsett om de till-

kommit med stöd av koncession eller ej. I praktiken torde bestämmelsen

främst beröra rörledningar medan stationer sällan torde byggas inom ett

område för en trafikled.

Paragrafen är bara tillämplig om ledningen har byggts inom området

för en befintlig trafikled. I det helt övervägande antalet fall torde denna

situation vara för handen, eftersom det mycket sällan förekommer att en

trafikled råkar dras fram längs en redan befintlig naturgasledning.

Bestämmelsen i första stycket är bara tillämplig när ledningen har

byggts inom området för trafikleden. Om ledningen har byggts längs med

trafikleden är den i allmänhet placerad inom trafikområdet. I denna situ-

ation blir ledningens innehavare skyldig att dels flytta sin ledning, dels

svara för kostnaden för denna åtgärd.

Beträffande vägar definieras vägområde i 2 och 3 §§ väglagen

(1971:948) och 46 § anläggningslagen (1973:1149). Motsvarande be-

stämmelser beträffande järnväg finns i 4 § järnvägslagen (2004:519) och

213 beträffande tunnelbana och spårväg i 2 § lagen (1990:1157) om säkerhet Prop. 2004/05:62 vid tunnelbana och spårväg. Skyldigheterna enligt denna paragraf åvilar ledningens innehavare, oavsett om innehavet grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt. Regleringen av flyttningsskyldigheten i denna paragraf baserar sig på prioritetsprincipen, dvs. den senare tillkomna anläggningen får vika för den tidigare tillkomna anläggningen. Skälet till att ledningens innehavare åläggs kostnadsansvaret för nöd- vändiga flyttningsåtgärder är att det innebär avsevärda fördelar att bygga ledningen längs en trafikled i stället för i obruten terräng. Det underlättar både själva byggandet av ledningen och det senare underhållet av den. Däremot medför det knappast några fördelar för trafikleden. Om ledningen däremot korsar trafikleden är detta snarast till nackdel för ledningens innehavare. Som framgår av andra stycket blir då trafikle- dens förvaltare ansvarig för de kostnader som uppstår till följd av att led- ningen måste flyttas i samband med en omläggning av trafikleden. An- svaret för att ledningen flyttas ligger dock kvar på ledningens innehavare. 19 § Om en naturgasledning som har byggts inom området för en befintlig trafikled medför ökade kostnader för trafikledens underhåll, skall innehavaren av ledningen ersätta dessa ökade kostnader. Paragrafen motsvarar 18 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen. Paragrafen bygger, liksom föregå- ende paragraf, på prioritetsprincipen. 20 § Om arbete på en naturgasledning, som har byggts inom området för någon annan trafikled än allmän väg, kan inverka på trafiksäkerheten eller om arbetet medför större ingrepp i trafikleden, skall det utföras efter anvisningar av den som förvaltar trafikleden eller genom dennes försorg. Innehavaren av ledningen skall svara för kostnaden för arbetet. Om en naturgasledning blivit skadad och dröjsmål med reparationen skulle orsaka avsevärd olägenhet, får ledningsinnehavaren påbörja repa- rationen även om skadan inte hunnit anmälas till trafikledens förvaltare. Ledningsinnehavaren skall dock snarast underrätta trafikledens förvaltare om det påbörjade arbetet. I fråga om arbete med naturgasledning inom område för allmän väg gäller 44 § väglagen (1971:948). Paragrafen motsvarar 19 § i gamla naturgaslagen. Den är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen. Bestämmelsen i första stycket avser alla slags arbeten på en naturgas- ledning, dvs. framdragande, ändring och underhåll. Förvaltaren av tra- fikleden får välja mellan att ge anvisningar för arbetets utförande och att utföra arbetet genom egen försorg. Innehavaren av ledningen svarar för kostnaderna för såväl sitt eget arbete som det arbete som har utförts ge- nom trafikledens förvaltares försorg. I andra stycket ges en ledningsinnehavare rätt att påbörja reparations- arbeten om dröjsmål med reparationen skulle orsaka allvarlig olägenhet. Ledningsinnehavaren skall dock snarast underrätta trafikledens förvaltare 214 så att denne kan ge anvisningar för det fortsatta arbetet eller utföra Prop. 2004/05:62 arbetet genom egen försorg. I tredje stycket anges att för arbete med naturgasledning inom område för allmän väg gäller 44 § väglagen. 3 kap. Skyldigheter för innehavare av naturgasledningar Inledande bestämmelse 1 § Ett företag som innehar en naturgasledning och bedriver överföring av naturgas ansvarar för drift och underhåll och, vid behov, utbyggnad av sitt ledningssystem och, i tillämpliga fall, dess anslutning till andra ledningssystem. Företaget svarar också för att dess ledningssystem är säkert, tillförlitligt och effektivt och för att det på lång sikt kan uppfylla rimliga krav på överföring av naturgas. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen, utredningens för- slag och lagrådsremissen. Den har införts på förslag av Lagrådet och i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag. Paragrafen anger de allmänna skyldigheter som en innehavare av en naturgasledning har beträffande hanteringen av sin ledning eller led- ningssystem. I följande paragrafer anges sedan mer specifika skyldighe- ter för ledningsinnehavarna. Skyldigheterna åvilar ledningens innehavare, varmed avses den som svarar för driften av ledningen oavsett om detta sker med stöd av ägande- rätt eller nyttjanderätt. Skyldigheterna gäller dessutom bara de som bedriver överföring av naturgas varmed, enligt definitionen i 1 kap. 6 §, avses överföring av naturgas för annans räkning. Av detta följer att paragrafen inte gäller innehavare av interna ledningsnät. Paragrafen är utformad efter mönster av artikel 2.4 och 2.6, artikel 8.1 och 8.3 samt artikel 12.1 i det reviderade gasmarknadsdirektivet. I direk- tivet används termen systemansvarig om den som har de skyldigheter som anges i paragrafen. Lagrådet har föreslagit att denna term också används i den aktuella paragrafen. Att göra så kan dock leda till missförstånd. Termen systemansvar används i Sverige med en annan betydelse, nämligen som ansvaret för den balansering av det nationella naturgassystemet som regleras i 7 kap. Den svenska översättningen i direktivet är också missvisande på denna punkt. Den engelska termen är system operator eller på svenska systemoperatör, vilket är den term som används i internationella sam- manhang för den aktör som behandlas i paragrafen. Regeringen avstår därför från att införa termen systemansvarig i den aktuella paragrafen. Juridisk och personell åtskillnad 2 § Ett företag som bedriver överföring av naturgas får inte bedriva handel med naturgas. I ett företag som innehar koncession för naturgasledning får inte en styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare samtidigt vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i ett företag som bedriver handel med naturgas. 215 Prop. 2004/05:62 Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen och motsvarar 1 § i lagrådsremissen. Innebörden av första stycket är att ett företag som bedriver överföring av naturgas inte får bedriva handel med naturgas.

Bestämmelsen gäller både innehavare av transmissionsledningar och

innehavare av distributionsledningar. Däremot gäller inte bestämmelsen

för innehavare av interna nät eftersom de inte bedriver överföring av

naturgas enligt definitionen i 1 kap. 7 §, dvs. deras överföring sker inte

för annans räkning utan för egen räkning.

Däremot får överföring av naturgas bedrivas tillsammans med annan

verksamhet än handel med naturgas. Om så sker måste överföringsverk-

samheten redovisas särskilt enligt 2 §.

Själva driften av överföringssystemet kräver energi. Det gäller främst

driften av mät- och reglerstationer. För denna drift används ofta naturgas,

som alltså köps in av ledningsinnehavaren. Eftersom sådana inköp sker

för egen förbrukning kan de inte betraktas som handel, varför dessa

inköp är tillåtna.

I andra stycket förstärks kravet på åtskillnad mellan överföringsverk-

samhet och handel med naturgas. Eftersom kraven i tredje stycket, i mot-

sats till bestämmelsen i första stycket, enbart omfattar innehavare av

koncessionpliktiga ledningar omfattas inte innehavare av distributions-

ledningar av det strängare kravet om åtskillnad.

För tydlighets skull bör följande uppmärksammas. Om en person inne-

har någon av de tre angivna funktionerna i ett företag som bedriver över-

föring av naturgas får han inte inneha någon av de angivna funktionerna i

ett företag som bedriver handel med naturgas. Förbudet gäller alltså inte

bara motsvarande funktion i det andra företaget.

Redovisning av överföring av naturgas

3 § Verksamhet som rör överföring av naturgas skall ekonomiskt redo-

visas skilt från annan verksamhet. Därvid skall överföring på trans-

missionsledningar och överföring på distributionsledningar redovisas var

för sig.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig-

heten får meddela närmare föreskrifter om redovisning av verksamhet

som rör överföring av naturgas samt om skyldighet att ge in redovis-

ningshandlingar till tillsynsmyndigheten.

Paragrafen motsvarar i stort 4 kap. 1 § i gamla naturgaslagen i den del

den avser överföring av naturgas samt 2 § i lagrådsremissen.

Naturgasföretag är underkastade sedvanliga regler om redovisning av

verksamheten. Viktigast i detta hänseende är bokföringslagen (1999:1078)

och årsredovisningslagen (1995:1554).

De företagsformer som kan bli aktuella för naturgasföretag är aktiebo-

lag, ekonomiska föreningar och kommunala verk.

Juridiska personer, däribland aktiebolag och ekonomiska föreningar,

är, med vissa undantag som i det här sammanhanget saknar betydelse,

bokföringsskyldiga enligt bokföringslagen, vilket framgår av 2 kap. 1 §.

Kommuner är däremot inte bokföringsskyldiga enligt bokföringslagen,

vilket föreskrivs i 2 kap. 5 §. Föreskrifter om kommuners bokförings-

216

skyldighet finns i 8 kap. kommunallagen (1991:900) och i 2 kap. lagen Prop. 2004/05:62 (1997:614) om kommunal redovisning. Aktiebolag och ekonomiska föreningar är skyldiga att upprätta och offentliggöra en årsredovisning enligt årsredovisningslagen, vilket före- skrivs i 1 kap. 1 § årsredovisningslagen och 6 kap. 1 § bokföringslagen. Föreskrifter om kommuners skyldighet att upprätta årsredovisning finns i 8 kap. kommunallagen och 38 kap. lagen om kommunal redovis- ning. De föreskrifter som meddelas i den aktuella paragrafen gäller alltså utöver nämnda föreskrifter. I första stycket stadgas att verksamhet som rör överföring av naturgas skall redovisas skilt från annan verksamhet. Dessutom skall överföring på transmissionsledningar respektive distributionsledningar redovisas var för sig. Om ett överföringföretag dessutom bedriver verksamhet vid en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning skall även dessa verk- samheter redovisas skilt från överföringsverksamhet, vilket framgår av 4 kap. 3 § första stycket. I lagrådsremissen användes termen överföringsledning i stället för transmissionsledning. Som har påpekats i författningskommentaren till 1 kap. 6 § ansåg Lagrådet att överföringsledning är ett oegentligt begrepp. I den nu aktuella paragrafen har därför Lagrådet föreslagit att man använder termerna stamledning och grenledningar, som omfattas av begreppet överföringsledning. Lagrådet har dessutom föreslagit att man, i stället för distributionsledning, använder termerna fördelningsledning, distributionsledning och servisledning, vilka omfattas av begreppet dis- tributionsledning. Som regeringen framhållit i författningskommentaren till 1 kap. 6 § har nu termen överföringsledning övergivits till förmån för transmissionsled- ning. Det finns därmed inte anledning att i den aktuella paragrafen göra den uppdelning som Lagrådet föreslagit. Även termen distributionsled- ning är ett väl inarbetat begrepp i naturgasbranschen, varför några miss- förstånd kring termen inte skall behöva uppstå. Regeringen avstår därför från att göra den uppdelning som Lagrådet även här har föreslagit. I andra stycket bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bemyn- digande, tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om redo- visning av verksamhet som rör överföring av naturgas och om skyldighet att till tillsynsmyndigheten ge in redovisningshandlingar. Sådana före- skrifter har meddelats i förordningen (2000:671) om redovisning och revision av överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning. Eftersom innehavare av interna nät inte bedriver överföring av natur- gas omfattas de inte av bestämmelserna i denna paragraf. Revision 4 § En revisor i ett företag som bedriver överföring av naturgas skall göra en särskild granskning av redovisningen av denna verksamhet. Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av verksamheten skett enligt gällande bestämmelser. Företaget skall lämna in intyget till tillsynsmyndigheten. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revisionen. 217 Prop. 2004/05:62 Paragrafen motsvarar 4 kap. 2 § i gamla naturgaslagen, med den skillna- den att den numera endast omfattar överföring av naturgas och inte lag- ring av naturgas. Den motsvarar 3 § i lagrådsremissen.

I första stycket anges att en revisor i ett naturgasföretag som bedriver

överföring av naturgas skall granska den särskilda redovisningen av

denna verksamhet. Den särskilda granskningen syftar till att kontrollera

att redovisningen har skett i överensstämmelse med föreskrifterna i 3 §

första stycket och i överensstämmelse med föreskrifter som har medde-

lats med stöd av 3 § andra stycket.

Enligt andra stycket skall revisorn upprätta ett särskilt intyg som skall

innehålla ett utlåtande i frågan om redovisningen skett i överensstäm-

melse med nämnda föreskrifter. Detta intyg skall företaget årligen lämna

in till tillsynsmyndigheten.

I tredje stycket finns ett bemyndigande för regeringen att meddela

närmare föreskrifter om revision av överföring av naturgas. Sådana före-

skrifter har meddelats i förordningen (2000:671) om redovisning och

revision av överföring av naturgas och lagring av naturgas för annans

räkning.

Anslutning av naturgasledning m.m.

5 § Den som innehar en naturgasledning är skyldig att på skäliga villkor

ansluta andra naturgasledningar samt lagringsanläggningar och för-

gasningsanläggningar. Detsamma gäller vid återinkoppling av en befint-

lig naturgasledning, ändring av den avtalade kapaciteten i anslutnings-

punkten samt ändring av tiden för överföringen.

Skyldighet föreligger inte om den först nämnda ledningen saknar

kapacitet för den begärda åtgärden eller om det annars finns särskilda skäl.

Skyldigheten gäller inte den som innehar en naturgasledning som

uteslutande används för egen räkning.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 1 § gamla naturgaslagen och 3 kap. 4 § i

lagrådsremissen. Första stycket andra meningen motsvarar dock 1 kap.

8 § gamla naturgaslagen och 1 kap. 6 § i lagrådsremissen. Den har ut-

formats enligt Lagrådets förslag.

I första stycket regleras anslutningsskyldigheten för den som innehar

en naturgasledning. Som har framhållits i författningskommentaren till 2

kap. 1 § avses med ledningens innehavare den som svarar för driften av

ledningen oavsett om detta grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt.

Anslutningsskyldigheten gäller innehavare av såväl transmissionsled-

ningar som distributionsledningar.

Anslutningsskyldigheten gäller gentemot tre typer av anläggningar,

nämligen naturgasledningar, lagringsanläggningar och förgasningsan-

läggningar.

Av lagtexten framgår att anslutning skall ske på skäliga villkor. Före-

skrifter om sådana villkor finns i 6 kap. 1 §.

Undantag från anslutningsskyldigheten föreligger, enligt andra stycket,

om naturgasledningen saknar kapacitet för den begärda anslutningen.

Naturgasledningen måste nämligen fysiskt, utöver befintlig överföring,

kunna klara den ökade överföring som blir följden av en ny anslutning.

Härvid måste bedömas inte bara den tillkommande mängden naturgas

218

som skall överföras utan också den tid under vilken överföringen skall ske. Överföring av naturgas varierar nämligen till sin omfattning under året. Den är större under vinterhalvåret och mindre under sommarhalv- året. Denna kapacitetsprövning måste inte bara göras då det gäller en ny an- slutning. Även i det fallet att en ansluten ledning, som varit bortkopplad, skall återanslutas ökar behovet av överföringskapacitet i huvudledningen. Samma situation uppstår i ytterligare ett fall. Då någon begär att för första gången bli ansluten till en naturgasledning måste han uppge hur mycket naturgas per tidsenhet som skall överföras till den anslutna led- ningen och under vilken tid denna överföring skall ske. Utifrån den upp- giften prövar innehavaren av huvudledningen om han har tillräcklig ka- pacitet för den begärda överföringen. Om anslutning medges avtalar par- terna samtidigt om kapacitet i den aktuella anslutningspunkten och om den tid under vilken överföringen skall ske. Den som redan är ansluten till en ledning kan begära att kapaciteten i hans anslutningspunkt skall ändras eller att överföringen skall ske under annan tid än den avtalade. I en sådan situation måste innehavaren av hu- vudledningen göra en förnyad kapacitetsprövning. Enligt första stycket andra meningen skall de nu nämnda situationerna behandlas på samma sätt som en begäran om ny anslutning. Om det inte finns ledig kapacitet föreligger inte anslutningsskyldighet. En innehavare av en naturgasledning får inte särbehandla den koncern där han eventuellt ingår. Innehavaren får alltså inte med hänvisning till koncernens framtida behov av överföringskapacitet vägra att ansluta andra kunder. Å andra sidan behöver innehavaren inte inskränka pågå- ende överföring för att frigöra kapacitet åt andra kunder. Anslutningsskyldighet föreligger inte heller om det finns särskilda skäl i övrigt. Som exempel kan nämnas situationer då det med fog kan befaras bli svårt att få betalt av motparten. Det kan också, i vissa fall, vara skäligt att kräva garantier eller säkerhet som förutsättning för anslutning. Dessutom måste den ledning som skall anslutas ha en sådan teknisk konstruktion att den kan anslutas. Man kan alltså inte kräva att innehava- ren av huvudledningen skall bygga om sin ledning för att kunna ansluta andra ledningar. Vad gäller ledningars kapacitet bör också följande uppmärksammas. När en ledningsinnehavare får en begäran om att bli ansluten till hans ledning måste han, som nyss nämnts, pröva om hans ledning har tillräck- lig kapacitet för att klara den utökade överföringen. Om han finner att så är fallet måste han därutöver kontakta innehavaren av den s.k. överlig- gande naturgasledningen, dvs. den ledning genom vilken gasen överförs till hans egen ledning. Det finns alltid en överenskommelse mellan inne- havarna av två anknutna naturgasledningar angående kapaciteten i an- slutningspunkten mellan de två ledningarna. Om en ledningsinnehavare avser att öka överföringen i sin ledning måste han kontrollera att den överliggande ledningen har kapacitet att klara den utökade överföringen till anslutningspunkten. Till följd av dessa förhållanden vet den som blir ansluten till en led- ning, att det finns kapacitet för just hans överföring, inte bara i den aktu- ella ledningen utan också i de överliggande ledningarna. Innebörden av detta är att den anslutna kunden därmed har tillgång till hela det svenska Prop. 2004/05:62 219 gasnätet och att han därmed kan köpa gas från vilken aktör som helst på Prop. 2004/05:62 den svenska gasmarknaden. Detta i sin tur leder till att handeln på den avreglerade naturgasmarknaden underlättas. I tredje stycket anges ett undantag från anslutningsskyldigheten enligt första stycket. Det gäller innehavare av interna ledningsnät. I dessa led- ningar sker överföringen uteslutande för egen räkning och anslutning av andra kunder skall därför inte äga rum. Det bör uppmärksammas att innehavare av interna nät köper gas för att förbruka den inom sitt område. Eftersom förbrukningen inte sker för hushållsändamål är innehavare av sådana nät berättigade kunder och har alltså rätt att bli anslutna till ledningsnät där överföring av naturgas äger rum. Som bestämmelsen i första stycket är utformad gäller anslutningsskyl- digheten gentemot alla kunder på naturgasmarknaden. Av punkten 3 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna framgår emellertid att före den 1 juli 2007 denna skyldighet inte gäller gentemot hushållskunder. Skälen för detta är följande. Enligt artikel 2.28 i gasmarknadsdirektivet avses med berättigade kun- der de kunder som fritt kan välja gasleverantör i den mening som avses i artikel 23 i direktivet. I artikel 23.1 anges vilka kunder som skall vara berättigade enligt följande. Senast från och med den 1 juli 2004 skall samtliga icke-hushållskunder vara berättigade och senast från och med den 1 juli 2007 skall samtliga kunder vara berättigade. För att en berättigad kund fritt skall kunna välja gasleverantör krävs dels att innehavare av naturgasledningar är skyldiga att ansluta dessa kunder till sitt ledningsnät, dels att innehavare av naturgasledningar är skyldiga att överföra gas för dessa kunders räkning. Hushållskunder är, som nyss nämnts, inte berättigade enligt direktivet och detsamma gäller enligt den nu föreslagna naturgaslagen. Därför gäller anslutningsskyldigheten enligt den aktuella paragrafen fram till den 1 juli 2007 inte gentemot dessa kunder. Därefter blir även hushålls- kunder berättigade. Med den nya utformningen av bestämmelserna om berättigade kunder ökar antalet berättigade kunder väsentligt. Enligt gamla naturgaslagen var den årliga förbrukningsnivån, nämligen 15 miljoner kubikmeter naturgas, avgörande för om man var berättigad eller ej. Nu införs i stället kategoritillhörigheten som kriterium. Följden blir att samtliga icke-hus- hållskunder blir berättigade. Överföring av naturgas 6 § Den som innehar en naturgasledning är skyldig att på skäliga villkor överföra naturgas. Skyldigheten gäller inte den som innehar en naturgasledning som uteslutande används för egen räkning. Paragrafen motsvarar 3 kap. 2 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i förhållande till den med bortseende från en redaktionell ändring. Den motsvarar 5 § i lagrådsremissen. Bestämmelsen i första stycket är en av de bärande principerna på den avreglerade naturgasmarknaden. Det är denna överföringsskyldighet för 220 ledningsinnehavarna som möjliggör den handel på marknaden mellan Prop. 2004/05:62 naturgasföretagen och gasförbrukarna som eftersträvas. En ledningsinnehavares överföring av naturgas sker i praktiken till två kategorier kunder. Den första kategorien är en annan ledningsinnehavare vars ledning är ansluten till den förste innehavarens ledning. Den andra kategorien är förbrukare av naturgas. Skyldigheten gäller för innehavare av såväl transmissions- som distri- butionsledningar. Frågan om ledningsnätet har den kapacitet som krävs för att överfö- ringen skall kunna genomföras skall, som nämnts i kommentaren till 3 kap. 5 §, prövas i samband med att naturgasföretag eller gasförbrukare begär anslutning till ledningsnätet. Sedan anslutning väl skett kan alltså ledningsinnehavaren inte, under åberopande av bristande kapacitet, vägra utföra en överföring. I motsats till anslutningsskyldigheten, som regleras i 5 §, gäller överfö- ringsskyldigheten även gentemot hushållskunder. En sådan kund har, som nyss nämnts, ingen rätt att bli ansluten till ledningsnätet. Men om en sådan kund är ansluten har han rätt att få naturgas överförd till sig. Som nämnts i författningskommentaren till föregående paragraf är en hushållskund inte en berättigad kund, vilket innebär att en hushållskund inte fritt kan välja gasleverantör. Detta framgår av punkten 4 i ikraftträ- dande- och övergångsbestämmelserna där det föreskrivs att en gasleve- rantör före den 1 juli 2007, då även hushållskunder blir berättigade kun- der, inte får överta leveranserna till en hushållskund. Om en hushålls- kund i strid mot detta förbud skulle ingå ett leveransavtal med en annan gasleverantör än den som är hans gasleverantör då den nya naturgaslagen träder i kraft, ligger det i sakens natur att ledningsinnehavaren inte är skyldig att överföra gas på grundval av det nya leveransavtalet. Som nämnts i författningskommentaren till 1 kap. 2 § kan en led- ningsinnehavare i ett visst fall vägra att genomföra en viss överföring. Detta blir fallet om den gas som begärs överförd inte uppfyller de kvali- tetskrav som uppställs i 1 kap. 2 §. Formellt sett är det då inte fråga om en vägrad överföring utan den bristfälliga gasen är inte naturgas enligt definitionen varför någon rätt att få gasen överförd över huvud taget inte föreligger. Överföringen skall ske på skäliga villkor. Bestämmelser om skäliga villkor finns i 6 kap. 2 §. I andra stycket anges ett undantag från överföringsskyldigheten enligt första stycket. Det gäller innehavare av s.k. interna ledningsnät som alltså inte är skyldiga att överföra naturgas, dvs. för annans räkning. Detta är en naturlig följd av att de inte heller har någon anslutningskyldighet enligt 5 §. Mätning och rapportering av överförd naturgas 7 § Den som bedriver överföring av naturgas är skyldig att utföra mätning av överförd naturgas och att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet med de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten. Paragrafen motsvarar 4 § första stycket i gamla naturgaslagen, 7 § i ut- redningens förslag samt 6 § i lagrådsremissen. Den är oförändrad i för- 221 hållande till gamla naturgaslagen med bortseende från vissa redaktionella Prop. 2004/05:62 ändringar. Före avregleringen av naturgasmarknaden berörde frågan om mätning av mängden överförd naturgas bara förhållandet mellan dels lednings- innehavaren och de förbrukare som var anslutna till hans ledningsnät, dels innehavarna av ledningar som anslöt till varandra. Dessa frågor reglerades därför i avtal mellan berörda parter. På den avreglerade gasmarknaden blir däremot ledningsinnehavaren tvungen att mäta och rapportera för handelsföretags och förbrukares räkning, aktörer med vilka han inte har något avtalsförhållande vad gäller den levererade gasen. Därför måste föreskrifter meddelas om denna mät- ning och rapportering. Detta föreskrivs i paragrafen. Där bemyndigas också regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela närmare före- skrifter i detta hänseende. Regeringen har i 16 § naturgasförordningen (2000:673) bemyndigat Statens energimyndighet att meddela sådana föreskrifter. Anskaffande av energi för drift av naturgasledningar 8 § Den som innehar en koncessionspliktig naturgasledning skall på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorienterat sätt anskaffa den naturgas som behövs för att bedriva överföring av naturgas. Paragrafen, som saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen, motsvarar 8 § i utredningens förslag och 7 § i lagrådsremissen. Som framgår av 3 kap. 2 § första stycket får en ledningsinnehavare inte bedriva handel med naturgas. I författningskommentaren till den paragra- fen framhålls att en ledningsinnehavare får köpa den naturgas som be- hövs för att bedriva överföringen eftersom sådana inköp inte kan betrak- tas som handel med naturgas. I den aktuella paragrafen regleras hur inköp av denna gas skall gå till. Kravet riktar sig endast till innehavare av koncessionspliktiga led- ningar, dvs. transmissionsledningar. Innehavare av distributionsledningar omfattas därför inte av detta krav. Om någon annan energikälla används vid driften av systemet är inte paragrafen tillämplig. Kravet på öppenhet betyder att koncessionshavaren måste vända sig till marknaden vid inköp av naturgas. Några regler om hur detta skall gå till ges dock inte men bestämmelsen innebär att koncessionshavaren inte får träffa avtal under hand med någon säljare utan att först genom kontakter på marknaden ha tillkännagivit sin avsikt att inköpa naturgas. Något krav på upphandling i formell mening finns inte. Anskaffandet måste ske på ett icke-diskriminerande sätt, vilket innebär att anbuden måste bedömas på samma sätt och att ingen diskriminerade åtskillnad får ske t.ex. till förmån för närstående företag. Kravet på att anskaffandet av naturgas skall ske på ett marknadsorien- terat sätt innebär att koncessionshavaren måste undersöka vilka ekono- miska villkor som kan erhållas på marknaden och sedan träffa avtal utifrån rationella överväganden beträffande pris och övriga villkor. 222 Prop. 2004/05:62 Övervakningsplan 9 § Den som bedriver överföring av naturgas skall upprätta en över- vakningsplan och se till att övervakningsplanen följs. Av övervakningsplanen skall det framgå vilka åtgärder som skall vid- tas för att motverka diskriminerande beteende gentemot övriga aktörer på naturgasmarknaden. I planen skall dessutom anges de särskilda skyldig- heter som de anställda har för att detta mål skall uppnås. Den som bedriver överföring av naturgas skall årligen upprätta en rapport över de åtgärder som vidtagits. Rapporten skall ges in till till- synsmyndigheten och i samband därmed offentliggöras av ingivaren. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om innehållet i övervaknings- planen och om offentliggörandet av den årliga rapporten. Paragrafen, som saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen, motsvarar 9 § i utredningens förslag och 8 § i lagrådsremissen. 4 kap. Skyldigheter för innehavare av lagrings- och förgasningsanläggningar Inledande bestämmelse 1 § Den som innehar en lagringsanläggning eller en förgasnings- anläggning ansvarar för driften av anläggningen och för att den är säker, tillförlitlig och effektiv. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen, utredningens för- slag och lagrådsremissen. Den har införts på förslag av Lagrådet och i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag. Den motsvarar den nya bestämmelsen i 3 kap. 1 §. Paragrafen är ut- formad efter mönster av artikel 2.10, 2.12 och 8.1. Juridisk och personell åtskillnad 2 § Ett företag som innehar en lagringsanläggning eller en förgasnings- anläggning får inte bedriva handel med naturgas.

I ett sådant företag får inte en styrelseledamot, verkställande direktör

eller firmatecknare samtidigt vara styrelseledamot, verkställande direktör

eller firmatecknare i ett företag som bedriver handel med naturgas.

Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Den motsvarar

4 kap. 1 § i lagrådsremissen och innehåller samma sakliga reglering som

3 kap. 2 §.

Innebörden av första stycket är att ett företag som innehar en lagrings-

anläggning eller en förgasningsanläggning inte får bedriva handel med

naturgas. Däremot får sådan verksamhet bedrivas tillsammans med annan

verksamhet än handel med naturgas. Om så sker måste verksamheten

redovisas särskilt enligt 3 §.

På samma sätt som för driften av överföringssystemet kräver även

driften av en lagringsanläggning energi. För denna drift används ofta

naturgas, som alltså köps in av anläggningsinnehavaren. Eftersom sådana

223

inköp sker för egen förbrukning kan de inte betraktas som handel, varför Prop. 2004/05:62 dessa inköp är tillåtna. I andra stycket förstärks kravet på åtskillnad mellan nämnda verksam- heter och handel med naturgas genom ett krav på personell åtskillnad. För tydlighets skull bör följande uppmärksammas. Om en person inne- har någon av de tre angivna funktionerna i ett företag som bedriver nämnda verksamhet får han inte inneha någon av de angivna funktio- nerna i ett företag som bedriver handel med naturgas. Förbudet gäller alltså inte bara motsvarande funktion i det andra företaget. Redovisning av drift av naturgaslager och drift av förgasnings- anläggning 3 § Verksamhet som rör lagring av naturgas och drift av en förgas- ningsanläggning skall ekonomiskt redovisas så att lagringen av naturgas och driften av förgasningsanläggningen redovisas var för sig och skilt från annan verksamhet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om redovisning av verksamhet som rör lagring av naturgas och drift av en förgasningsanläggning samt om skyldighet att ge in redovisningshandlingar till tillsynsmyndigheten. Paragrafen motsvarar i stort 4 kap. 1 § i gamla naturgaslagen i den del den avser lagring av naturgas samt 4 kap. 2 § i lagrådsremissen med några redaktionella ändringar. Bestämmelserna har samma sakliga innehåll som motsvarande be- stämmelser i 3 kap. 3 §, som avser överföring av naturgas. I detta sammanhang bör följande uppmärksammas. Som nämnts i för- fattningskommentaren till 1 kap. 4 § används en lagringsanläggning för långtidslagring, s.k. säsongslagring. Utöver sådan lagring krävs i Sverige också viss korttidslagring. Denna sker i själva stamledningen som i sig själv fungerar som ett korttidslager. Denna typ av lagring innebär, kort uttryckt, att en leverantör matar in mer gas i ledningssystemet än som krävs för leveranserna till kunderna under det kommande dygnet. På det sättet kan en leverantör köpa mer gas när den är billig för att senare leverera den till kunder. Sådan lagring benämns på engelska linepack, vilket är den term som används i in- ternationella sammanhang. Den aktuella paragrafen avser båda formerna av lagring, dvs. i lag- ringsanläggning repektive i transmissionsledning. Den som innehar en transmissionsledning måste alltså redovisa överföring och lagring var för sig. Revision 4 § En revisor i ett företag som bedriver verksamhet i form av lagring av naturgas eller drift av en förgasningsanläggning skall göra en särskild granskning av redovisningen av denna verksamhet. Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av verksamheten skett enligt gällande bestämmelser. Företaget skall lämna in intyget till tillsynsmyndigheten. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revisionen. 224 Paragrafen motsvarar 4 kap 2 § i gamla naturgaslagen till den del den Prop. 2004/05:62 avser lagring av naturgas samt 4 kap. 3 § i lagrådsremissen. Bestämmel- serna har samma sakliga innehåll som motsvarande bestämmelser i 3 kap. 4 §, som avser överföring av naturgas. Särskilt om lagring av naturgas 5 § Den som innehar en lagringsanläggning är skyldig att på skäliga villkor lagra naturgas för annans räkning. Den som innehar en trans- missionsledning för överföring av naturgas har motsvarande lagrings- skyldighet. Skyldighet att lagra naturgas föreligger inte om anläggningen eller ledningen saknar kapacitet för den begärda lagringen eller om det annars finns särskilda skäl. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Den motsvarar 4 kap. 4 § i lagrådsremissen och har i huvudsak utformats enligt Lagrå- dets förslag. Första stycket innehåller huvudregeln om skyldighet att lagra naturgas för annans räkning. Skyldigheten gäller båda typerna av lagring, dvs. i såväl lagringsanläggningar som i transmissionsledningar. Eftersom inne- havare av transmissionsledningar eller lagringsanläggningar, enligt 3 kap. 2 § respektive 4 kap. 2 §, inte får bedriva handel med naturgas har de inget eget behov av lagringskapacitet. Lagringen skall ske på skäliga villkor. Bestämmelser om skäliga villkor finns i 6 kap. 2 §. Undantag från lagringsskyldigheten föreligger, enligt andra stycket, om anläggningen eller ledningen saknar kapacitet för den begärda lag- ringen. Lagringsskyldighet föreligger inte heller om det finns särskilda skäl i övrigt. Som exempel kan nämnas situationer då det med fog kan befaras bli svårt att få betalt av motparten. Det kan också, i vissa fall, vara skäligt att kräva garantier eller säkerhet som förutsättning för lag- ring. Särskilt om tillträde till förgasningsanläggningar 6 § Den som innehar en förgasningsanläggning är skyldig att på skäliga villkor mata in naturgas som innehas av annan. Skyldighet föreligger inte om anläggningen saknar kapacitet för det begärda tillträdet eller om det annars finns särskilda skäl. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Den motsvarar 4 kap. 5 § i lagrådsremissen. Paragrafen har samma sakliga innehåll som föregående paragraf men den avser förgasningsanläggningar. 5 kap. Kommunala naturgasföretag 1 § Ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kom- munallagen (1991:900) får, trots bestämmelsen i 2 kap. 1 § kommunal- lagen om anknytning till kommunens område eller dess medlemmar, utanför kommunens område bedriva 225

1. handel med naturgas samt därmed sammanhängande verksamhet,

Prop. 2004/05:62

eller

2. överföring av naturgas i geografisk närhet till företagets över-

föringsverksamhet inom kommunen i syfte att uppnå en ändamålsenlig

överföringsverksamhet.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 1 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad

i förhållande till den.

I paragrafen avhandlas undantag från den kommunala lokaliserings-

principen. Sådant undantag är tillåtet i två fall.

Det första fallet omfattar handel med naturgas och därmed samman-

hängande verksamhet. Med därmed sammanhängande verksamhet förstås

exempelvis konsultverksamhet och entreprenadverksamhet med anknyt-

ning till naturgasförsäljning. Någon geografisk begränsning av undanta-

get från lokaliseringsprincipen gäller inte. Detta innebär således att ett

kommunalt naturgasföretag har rätt att bedriva handel med naturgas i

hela landet.

Det andra fallet omfattar överföring av naturgas. Detta undantag får

bara utnyttjas i syfte att uppnå en ändamålsenlig överföringsverksamhet.

Härmed förstås att få en lämplig utformning av infrastrukturen, dvs.

kommunens rörledningsnät. Därför gäller undantaget bara i geografisk

närhet till kommunens rörledningsnät.

En förutsättning för att undantag från lokaliseringsprincipen skall vara

tillåten är i båda fallen att verksamheten bedrivs i en egen juridisk per-

son. Det är alltså inte tillåtet att i de här fallen bedriva verksamheten i ett

kommunalt verk.

2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§

kommunallagen (1991:900) bedriver handel med naturgas samt därmed

sammanhängande verksamhet, skall verksamheten drivas på affärsmässig

grund och redovisas särskilt. Om företaget även bedriver sådan verksam-

het som avses i 7 kap. 1 § 1 ellagen (1997:857), får företaget redovisa de

berörda verksamheterna tillsammans.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 2 § i gamla naturgaslagen.

En kommun som bedriver handel med naturgas kan välja att bedriva

verksamheten i ett kommunalt verk eller i en fristående juridisk person,

vanligen ett aktiebolag. Om den förstnämnda formen väljs skall verk-

samheten bedrivas med iakttagande av sedvanliga kommunalrättsliga

principer. Om kommunen däremot väljer bolagsformen får verksamheten

bedrivas med undantag från lokaliseringsprincipen, vilket framgår av 1 §.

Om kommunen väljer bolagsformen för sin handel med naturgas måste

verksamheten, enligt förevarande paragraf, drivas på affärsmässig grund.

Detta innebär att likställighets- och självkostnadsprinciperna inte får

tillämpas.

Att verksamheten skall drivas på affärsmässig grund innebär främst att

företaget skall ha ett affärsmässigt beteende och tillämpa en korrekt pris-

sättning. En viss vinstmarginal bör normalt räknas in i priset. De villkor

som gäller för det privata näringslivets affärsdrivande verksamhet skall

alltså normalt vara vägledande.

226 Den verksamhet som skall drivas på affärsmässig grund skall redovisas Prop. 2004/05:62 särskilt. Det förekommer att kommuner samlar fler energirelaterade verksamheter i ett företag. Ett sådant företag får, enligt sista meningen, tillsammans redovisa handel med naturgas, produktion av el och handel med el. Dessa verksamheter har det gemensamt att de skall drivas på affärsmässig grund. Tidigare fick också fjärrvärmeverksamhet ingå i den samlade redovisningen. Detta blir dock inte längre tillåtet eftersom fjärr- värmeverksamhet, till följd av vissa ändringar i ellagen, alltid skall redo- visas skilt från annan verksamhet. 6 kap. Anslutningsavgifter och tariffer Anslutningsavgifter 1 § Avgifter och övriga villkor för sådan anslutning som avses i 3 kap. 4 § skall vara skäliga, objektiva och icke-diskriminerande.

Vid utformandet av avgiften för en anslutning skall särskilt beaktas var

den ledning eller anläggning som skall anslutas är belägen samt effekten i

anslutningspunkten.

Den som innehar en naturgasledning skall vid begäran om ny anslut-

ning inom skälig tid lämna skriftlig uppgift om avgiften och övriga vill-

kor för anslutningen.

Paragrafens första och andra stycke motsvarar 3 kap. 5 § i gamla natur-

gaslagen. Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Enligt 3 kap. 5 § är innehavaren av en naturgasledning skyldig att på

skäliga villkor till sin ledning ansluta andra naturgasledningar samt lag-

ringsanläggningar och förgasningsanläggningar.

I första stycket anges därför att avgifter och övriga villkor för en an-

slutning skall vara skäliga. I lagrådsremissen angavs att det vid bedöm-

ningen av en avgifts skälighet skulle beaktas att ledningsinnehavaren får

en rimlig avkastning i verksamheten. Den bestämmelsen har nu, på för-

slag av Lagrådet, tagits bort eftersom kravet på rimlig avkastning får

anses ingå i kravet på att avgiften skall vara skälig.

Enligt första stycket skall tarifferna dessutom vara objektiva och icke-

diskriminerande.

I andra stycket ges vissa bestämmelser om utformningen av anslut-

ningsavgiften. Två angivna omständigheter skall särskilt beaktas, nämli-

gen var den ledning eller anläggning som skall anslutas är belägen och

den effekt som skall gälla i anslutningspunkten. Dessa två omständig-

heter föreligger alltid och har alltid betydande inverkan på kostnaden för

anslutningen. Vad gäller belägenheten är det främst avståndet och ter-

rängförhållandena som har betydelse.

De angivna omständigheterna är dock inte en uttömmande beskrivning

av de omständigheter som skall ligga till grund för utformningen av

avgiften. Detta framgår av lagtexten där det anges att de nämnda om-

ständigheterna särskilt skall beaktas.

En närmare beskrivning av de nu nämnda bestämmelserna ges i för-

fattningskommentaren till nästa paragraf.

Det måste uppmärksammas att anslutning, i motsats till överföring,

inte är en kontinuerligt pågående verksamhet utan en individuell en-

gångsåtgärd där ingen anslutning är identisk med en annan anslutning.

227

Bestämmelserna syftar därför på de generella villkor som skall gälla Prop. 2004/05:62 för anslutning till naturgasledningen. Dessa villkor kommer av naturliga skäl att vara tämligen allmänt hållna. Vid varje enskild anslutning kom- mer dessa villkor att kompletteras med individuella villkor, som kommer att variera från fall till fall. Den slutgiltiga avgiften för en anslutning kommer alltså att basera sig på de generella villkoren kompletterade med de individuella villkoren. Skälighetsbedömningen av avgiften för en anslutning kommer, enkelt uttryckt, att baseras på kostnaden för anslutningen med ett rimligt vinst- påslag. Enligt tredje stycket skall ledningsinnehavaren lämna skriftlig uppgift om avgifter och övriga villkor för en begärd anslutning. Eftersom kost- naden för en anslutning varierar från fall till fall måste ledningsinnehava- ren få rimlig tid att beräkna dessa kostnader. Därför krävs bara att upp- giften lämnas inom skälig tid. Tariffer för överföring, lagring och förgasning 2 § Tariffer för överföring och lagring av naturgas samt för tillträde till en förgasningsanläggning skall vara skäliga, objektiva och icke-diskrimi- nerande. Paragrafen motsvarar 3 kap. 6 § gamla naturgaslagen. 6 kap. 5 och 7 §§ i lagrådsremissen har inarbetats i den aktuella paragrafen, som utformats enligt Lagrådets förslag. Enligt 3 kap. 6 § är innehavaren av en naturgasledning skyldig att på skäliga villkor överföra naturgas. På samma sätt är innehavaren av en lagringsanläggning eller en transmissionsledning, enligt 4 kap. 5 §, skyl- dig att på skäliga villkor lagra naturgas för annans räkning och innehava- ren av en förgasningsanläggning, enligt 4 kap. 6 §, skyldig att på skäliga villkor mata in naturgas som innehas av annan. I paragrafen anges därför att dessa tariffer skall vara skäliga. De nämnda verksamheterna utgör naturliga monopol. Kravet på skälighet hänför sig till de totala intäkterna från verksamheten och syftar till att förhindra att lednings- eller anläggningsinnehavarna utnyttjar sin mono- polställning genom att ta ut oskäliga monopolvinster till förfång för kun- derna. I lagrådsremissen angavs att det vid bedömningen av en tariffs skälig- het skulle beaktas att lednings- eller anläggningsinnehavarna får en rim- lig avkastning i verksamheten. Den bestämmelsen har nu, på förslag av Lagrådet, tagits bort eftersom kravet på rimlig avkastning får anses ingå i kravet på att tariffen skall vara skälig. Enligt paragrafen skall tarifferna inte bara vara skäliga utan också objektiva och icke-diskriminerande.

Vad gäller kravet på objektivitet syftar det till en korrekt fördelning av de totala avgiftsbeloppet enligt tariffen mellan berörda kunder och kund- kategorier. Avgifterna får vara olika mellan olika kundkategorier men de olika avgiftsnivåerna måste någorlunda reflektera de kostnader som led- nings- eller anläggningsinnehavarna har för respektive kundkategori. Något osakligt gynnande av en kundkategori på bekostnad av en annan kategori får alltså inte förekomma. 228 Inom varje kundkategori skall sedan den principiella utformningen av Prop. 2004/05:62 tariffen vara likadan för alla kunder om det inte finns objektiva faktorer som talar för något annat. Att tariffen skall vara icke-diskriminerande innebär att någon hänsyn inte får tas vid tariffsättningen till från vilken leverantör eller land den gas kommer som skall överföras, lagras eller matas in. I detta ligger bl.a. att lednings- eller anläggningsinnehavaren inte får gynna kunder som köper sin gas från ett företag inom vederbörandes koncern. 3 § Vid utformandet av tariffer för överföring av naturgas skall särskilt beaktas antalet anslutna kunder, kundernas geografiska läge, mängden överförd energi och abonnerad effekt, kostnaderna för överliggande led- ningar, leveranssäkerhet och trycket i ledningarna. Överföringstariffer skall utformas så att den avgift en kund betalar för överföringen till sin anslutningspunkt innefattar avgift för överföringen i samtliga rörledningar genom vilka överföringen sker. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om utformningen av överförings- tariffer. Bestämmelserna i paragrafen, som motsvarar 6 kap. 2 § tredjefemte styckena i lagrådsremissen, har på förslag av Lagrådet tagits in i en egen paragraf. I första stycket föreskrivs att ledningsinnehavaren vid utformande av sin överföringstariff särskilt skall beakta vissa angivna omständigheter. Bestämmelsen syftar till att tariffen skall basera sig på de kostnader som ledningsinnehavaren har i sin verksamhet. Den syftar också till att tarif- fen skall vara objektiv, dvs. att den inte utformas på grundval av ovid- kommande faktorer. De angivna omständigheterna är inte en uttöm- mande beskrivning av de omständigheter som skall ligga till grund för utformningen av tariffen. Detta framgår av lagtexten där det anges att de nämnda omständigheterna särskilt skall beaktas. De angivna omständig- heterna kan sägas vara sådana som typiskt sett alltid föreligger i den ak- tuella verksamheten. Av de angivna omständigheterna kan särskilt två sägas vara kundspeci- fika, nämligen mängden överförd energi och abonnerad effekt samt kun- dens geografiska läge. Dessa omständigheter påverkar kostnaden för varje enskild kund. De övriga omständigheterna är dock sådana att dessa kostnader får anses som gemensamma för kundkollektivet och därför bör fördelas mera jämnt inom ramen för tariffen. Enligt andra stycket skall överföringstariffen inkludera avgift för över- föringen i samtliga rörledningar, genom vilka överföringen till kunden sker. Bestämmelsen innebär följande. En kund, som förbrukar gasen är i allmänhet ansluten till en distributionsledning. Den överförda gasen mäts i kundens anslutningspunkt. På grundval av mätresultatet betalar kunden för överföringen till innehavaren av distributionsledningen i enlighet med dennes överföringstariff. Kundens avgift inkluderar då den avgift som innehavaren av distributionsledningen har betalat till innehavaren av transmissionsledningen enligt dennes överföringstariff. Sistnämnda av- gift avser överföringen av naturgas genom transmissionsledningen till distributionsledningens anslutningspunkt på transmissionsledningen. 229 Denna utformning av en överföringstariff benämns punkttariff. Den Prop. 2004/05:62 innebär kort uttryckt att kunden betalar för den mängd naturgas som pas- serar en viss punkt, nämligen kundens anslutningspunkt. Någon hänsyn tas däremot inte till hur lång sträcka gasen har överförts i det svenska naturgassystemet. En följd av detta blir att en kund kan köpa gas från vilken leverantör som helst på den svenska gasmarknaden utan att hans överföringskostnader påverkas. Detta i sin tur leder till att handeln på den avreglerade gasmarknaden underlättas. En annan följd av detta system är att en kund aldrig behöver ha kontakt med någon annan ledningsinnehavare än den till vars ledning han är ansluten. Som framhållits i författningskommentaren till 3 kap. 6 § föreligger överföringsskyldighet också gentemot icke-berättigade kunder, dvs. hus- hållskunder. Därav följer att föreskrifterna i den aktuella paragrafen gäller även vid överföring till dessa kunder. I tredje stycket bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om utformningen av överföringstariffer. 4 § Den som bedriver överföring av naturgas eller innehar ett natur- gaslager eller en förgasningsanläggning skall offentliggöra sin tariff och på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om tariffen. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av sådana tariffer som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 3 kap. 7 § i gamla naturgaslagen såvitt den avser överföringstariffer och är i det hänseendet oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från vissa redaktionella ändringar. Den motsvarar 6 kap. 3 § i lagrådsremissen. På förslag av Lagrådet har 6 kap. 6 och 8 §§ i lagrådsremissen inarbetats i den aktuella paragrafen. I första stycket föreskrivs till en början att den som bedriver överföring av naturgas samt innehavare av naturgaslager och förgasningsanlägg- ningar är skyldiga att offentliggöra sin tariff. Det bör uppmärksammas av innehavare av naturgaslager syftar på innehavare av såväl lagringsan- läggningar som transmissionsledningar, vilka båda är skyldiga att lagra naturgas för annans räkning. Syftet med bestämmelsen är att kunder inom hela EU skall kunna få kännedom om tariffen utan att kontakta företaget. Ett vanligt sätt för offentliggörande är att tariffen läggs ut på företagets webbplats på Inter- net. Vidare föreskrivs att företaget är skyldigt att utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om sin tariff. Detta gäller dock bara då någon begär det. I andra stycket bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av tariffer. Regeringen har i 15 § naturgasförordningen (2000:673) bemyndigat Statens energi- myndighet att meddela sådana närmare föreskrifter vad gäller överfö- ringstariffer. Bemyndigandet kommer nu att utvidgas till att omfatta även tariffer för lagring och för inmatning i förgasningsanläggningar. 230

5 § Den som bedriver överföring av naturgas får inte börja tillämpa sin

Prop. 2004/05:62

avgift och övriga villkor för sådan anslutning som avses i 3 kap. 5 § eller

sin överföringstariff förrän de metoder som har använts för att utforma

avgiften eller tariffen har godkänts av tillsynsmyndigheten. Godkännande

skall lämnas, om metoderna kan antas leda till att avgiften eller tariffen

uppfyller kraven på att den skall vara objektiv och icke-diskriminerande.

Om tillsynsmyndigheten inte godkänner de metoder som avses med en

ansökan, skall myndigheten i beslutet ange de metoder som i stället skall

tillämpas.

Beslut enligt första och andra styckena gäller omedelbart. Tillsyns-

myndigheten skall delge sådana beslut enligt 16 § första stycket och 17 §

första stycket delgivningslagen (1970:428).

Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Den motsvarar

6 kap. 4 § i lagrådsremissen. Den har utformats enligt Lagrådets förslag.

Efter påpekande från Lagrådet omfattar paragrafen nu också anslut-

ningsavgifter.

Innebörden av första stycket är att ett företag som bedriver överföring

av naturgas inte får börja tillämpa sin anslutningsavgift eller överförings-

tariff förrän tillsynsmyndigheten har godkänt de metoder som har

använts för att utforma avgiften eller tariffen. Kontrollen av dessa meto-

der syftar till ett säkerställande av att avgiften eller tariffen är objektiv

och icke-diskriminerande. Däremot sker ingen kontroll av deras skälig-

het. Detta sker i stället i efterhand inom ramen för tillsynen. Någon tids-

period under vilken ett godkännande gäller är inte angiven. Det ligger i

sakens natur att godkännandet gäller så länge de godkända metoderna

inte ändras.

I lagrådsremissen föreslogs att tillsynsmyndigheten skulle avgöra ett

ärende om godkännande av metoder inom tre månader efter det att en

ansökan om godkännande kom in till myndigheten. Dessutom föreslogs

att för den händelse tillsynsmyndigheten inte avgjorde ett ärende inom

angiven tid skulle metoderna anses godkända i enlighet med ansökan. Ett

sådant godkännande skulle gälla i två år från den dag tidsfristen löpte ut.

Lagrådet har starkt ifrågasatt lämpligheten av en så kategoriskt utformad

bestämmelse om tidsfrist. Lagrådet har också påpekat att en följd av be-

stämmelsen kan bli att en tariff som inte uppfyller kraven på objektivitet

och icke-diskriminering blir gällande under två år. Lagrådet har därför

föreslagit att bestämmelserna utgår. På de skäl som Lagrådet anfört anser

regeringen att bestämmelserna bör utgå.

I andra stycket regleras det fallet att tillsynsmyndigheten inte godkän-

ner metoderna enligt ansökan. I det fallet får inte tillsynsmyndigheten

nöja sig med detta. Myndigheten måste dessutom fastställa de metoder

som i stället skall tillämpas. Skälet är att de metoder som ansökan avser

knappast torde vara alltigenom felaktiga. I stället torde det röra sig om en

eller möjligen flera faktorer som inte är utformade på ett korrekt sätt. I

beslutet måste naturligtvis myndigheten ange på vilka punkter metoderna

inte är korrekt utformade och vari felaktigheten består. Det enklaste är då

att tillsynsmyndigheten i beslutet anger hur de felande punkterna bör

vara utformade för att metoderna skall kunna godkännas och därefter

godkänner metoderna med de av myndigheten gjorda korrigeringarna.

I tredje stycket föreskrivs att beslut om godkännanden gäller omedel-

bart, dvs. utan hinder av att de inte vunnit laga kraft. Dessutom skall de

231 delges enligt bestämmelserna om kungörelsedelgivning med en obestämd Prop. 2004/05:62 krets personer. Därvid behöver inte bestämmelsen i 17 § andra stycket delgivningslagen iakttas. Dagen för delgivning bildar utgångspunkt för den tid inom vilken överklagande skall ske. Skälet till att delgivning skall ske genom kungörelsedelgivning är att ett stort antal personer och företag berörs av metoderna. Genom kungörelsedelgivningen börjar tidsfristen för överklagande att löpa för samtliga berörda tämligen snart efter beslutet. Därigenom kan man ganska snart konstatera huruvida metoderna slutgiltigt är godkända eller om de kan komma att ändras. 7 kap. Övergripande systemansvar och balansansvar Detta kapitel saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Det har utfor- mats efter mönster från motsvarande bestämmelser i ellagen (1997:857). Övergripande systemansvar 1 § Regeringen skall utse en myndighet som har det övergripande ansvaret för att balansen kortsiktigt upprätthålls mellan inmatning och uttag av naturgas i det nationella naturgassystemet (systemansvarig myn- dighet).

Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag.

I paragrafen anges att regeringen skall utse en myndighet att vara

systemansvarig myndighet. Det bör uppmärksammas att den uppgiften

inte är en sådan uppgift som faller på den myndighet som, enligt 1 kap.

8 §, utses att vara tillsynsmyndighet. Regeringen avser att utse Affärs-

verket svenska kraftnät att vara systemansvarig myndighet.

I paragrafen anges också vad som avses med att vara systemansvarig

myndighet. Innebörden av denna uppgift skiljer sig en del från motsva-

rande uppgift inom elsystemet. Inom det systemet måste det i varje givet

ögonblick råda balans mellan inmatning och uttag. I annat fall uppstår

omedelbart driftstörningar i systemet. Denna noggranna balans krävs

däremot inte inom naturgassystemet.

Det finns en nedre gräns för mängden naturgas i ledningssystemet där

driftstörningar uppstår. Så länge denna gräns inte underskrids behöver

det inte råda momentan balans mellan inmatning och uttag.

Inom elsystemet sker planeringen av balanshållningen för varje timme

på dygnet. Inom naturgassystemet sker denna planering på dygnsbasis,

men även inom detta system kommer man att övergå till planering på

timbasis.

Som framgår av lagtexten gäller ansvaret för balanshållningen bara på

kort sikt. Detta kan också uttryckas så, att ansvaret omfattar balanshåll-

ningen med hjälp av den mängd naturgas som står till buds vid varje

givet tillfälle. Om mängden tillgänglig naturgas plötsligt minskar dras-

tiskt till följd av någon allvarlig störning i ledningssystemet eller av

någon annan orsak som ligger utanför den systemansvariga myndig-

hetens kontroll, är det inte myndighetens ansvar att avhjälpa dessa stör-

ningar. Detsamma gäller om en obalans av mer permanent art uppstår,

dvs. om tillgången på naturgas på marknaden minskar så mycket att det

232

inte går att tillfredsställa konsumtionsbehovet. Det ingår alltså inte heller Prop. 2004/05:62 i systemansvaret att avhjälpa en sådan brist, oavsett vad den beror på. 2 § Den systemansvariga myndigheten får, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av natur- gaslager och förgasningsanläggningar att, mot marknadsmässig ersätt- ning, öka eller minska inmatning eller uttag av naturgas från över- föringsledningarna och anläggningarna. Om systemansvaret inte kan utövas genom åtgärder som nämns i första stycket, får den systemansvariga myndigheten, i den utsträckning det behövs för att kunna utöva systemansvaret, beordra innehavare av natur- gasledningar att begränsa eller avbryta överföring av naturgas till kunder. I den utsträckning systemansvaret så medger skall begränsning och avbrytande av överföringen genomföras så rättvist som möjligt. Därvid skall, i den utsträckning det är möjligt, ledningsinnehavares åtaganden beträffande leveranssäkerhet beaktas. Närmare föreskrifter om den systemansvariga myndighetens befogen- heter enligt första och andra styckena meddelas av regeringen. Det mest effektiva sättet att utöva systemansvaret, dvs. att upprätthålla den nödvändiga balansen mellan inmatning till och uttag från naturgas- systemet är att öka eller minska inmatningen till systemet. Någon inmat- ning sker dock inte i Sverige eftersom all inmatning till det svenska systemet sker i Dragör utanför Köpenhamn, där den svenska stamled- ningen är ansluten till det danska ledningsnätet. Någon lagreglering av denna inmatning kan därför inte ske. Den systemansvariga myndigheten kommer därför att träffa avtal med leverantörer och förbrukare att öka eller minska in- eller utmatningen till det svenska naturgassystemet. Inom ramen för denna avtalsreglering kommer den huvudsakliga delen av balanshållningen att äga rum. Den reglering som finns i första stycket kommer bara att ha marginell betydelse för balanshållningen. Det bör uppmärksammas att bestämmel- sen riktar sig till bl.a. innehavare av naturgaslager. Därmed avses inne- havare av såväl lagringsanläggningar som transmissionsledningar till den del dessa används för lagring av naturgas. I praktiken kommer det knappast att bli aktuellt att beordra någon utan även denna fråga kommer antagligen att regleras avtalsvägen på samma sätt som redan har skett på elmarknaden. I vissa speciella fall kan det visa sig omöjligt att klara balanshållningen genom åtgärder enligt första stycket. Den möjlighet som då återstår är att minska förbrukningen, dvs. begränsa eller helt avbryta överföringen av naturgas inom vissa områden. Föreskrifter om detta finns i andra stycket. Inledningsvis måste uppmärksammas att beordring av minskning av förbrukningen inte är ett alternativ till åtgärder enligt första stycket vid balanshållningen. Först då möjligheterna att upprätthålla balansen genom åtgärder enligt första stycket är uttömda får minskning av förbrukningen tillgripas. Vissa kriterier måste iakttas vid en sådan minskning. Det första är att en minskning bara får genomföras i syfte att upprätthålla balansen inom systemet. Övriga kriterier får beaktas endast då dessa inte hotar det över- gripande målet, dvs. att upprätthålla denna balans. 233 När så är möjligt skall minskningen av förbrukningen genomföras så Prop. 2004/05:62 rättvist som möjligt. I detta kriterium inbegrips framför allt s.k. roterande bortkoppling, vilket innebär att överföringen avbryts under en begränsad tidsperiod, exempelvis en timme, i ett visst område. Därefter återupptas överföringen i området varvid överföringen avbryts på samma sätt i ett annat område. Kriteriet innebär också att den roterande bortkopplingen inte påbörjas i samma område varje gång utan att man försöker sprida detta så mycket som möjligt. På elmarknaden är det ganska vanligt att framför allt större elanvän- dare tecknar avtal med nätinnehavaren om ökad leveranssäkerhet, dvs. färre avbrott än normalt. Det kan inte uteslutas att sådana avtal blir aktu- ella också på naturgasmarknaden. Enligt sista meningen skall därför sådana avtal, i den utsträckning det är möjligt, respekteras vid begräns- ning eller avbrytande av överföringen. Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter i de hänseenden som behandlas i paragrafen. 3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, den system- ansvariga myndigheten får meddela föreskrifter om skyldighet för dem som ingått ett balansavtal enligt 4 § första stycket att till den system- ansvariga myndigheten lämna de uppgifter om inmatning och uttag av naturgas som behövs för utövandet av systemansvaret. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, den systemansva- riga myndigheten får meddela föreskrifter om skyldighet för dem som bedriver överföring av naturgas att till den systemansvariga myndigheten lämna de uppgifter som behövs för utövandet av systemansvaret. För att kunna fullgöra sitt systemansvar måste den systemansvariga myndigheten få kännedom om hur mycket naturgas som kommer att matas in på och tas ut från överföringssystemet och även var och när detta kommer att ske. Den systemansvariga myndigheten behöver alltså information från aktörerna på naturgasmarknaden. Informationen skall lämnas av de balansansvariga. I första stycket bemyndigas därför regeringen och den systemansvariga myndigheten att meddela föreskrifter i nämnda hänseende. Dessa före- skrifter kommer att gälla uppgifter om planerade åtgärder som påverkar balanshållningen. Dessa uppgifter kommer därför att behöva lämnas i förväg. I andra stycket regleras uppgifter som gäller den pågående driften och som påverkar balanshållningen. Det gäller framför allt uppgifter om trycket i ledningssystemet och om den mängd naturgas som faktiskt överförs. Uppgiftslämnandet blir alltså särskilt viktigt då dessa förhållan- den avviker mer markant från de prognostiserade uppgifter som regleras i första stycket. Uppgifterna skall lämnas av dem som bedriver överfö- ring av naturgas, dvs. innehavare av naturgasledningar med undantag för interna ledningsnät. 234

Balansansvar

Prop. 2004/05:62

4 § En leverantör av naturgas får bara leverera naturgas i uttagspunkter för vilka leverantören eller någon annan, gentemot den systemansvariga myndigheten, har åtagit sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella naturgassystemet tillförs lika mycket naturgas som tas ut i uttagspunkten (balansansvar). Ett sådant åtagande skall göras genom ett avtal med den systemansvariga myndigheten (balansavtal). Med uttagspunkt avses därvid den punkt där en gasförbrukare, enligt avtal med innehavaren av naturgasledning, tar ut naturgas för förbruk- ning.

I första stycket anges en grundläggande regel, nämligen att det för varje

uttagspunkt, dvs. den punkt där en naturgasanvändare tar ut gas för för-

brukning, måste finnas någon som har åtagit sig det ekonomiska ansvaret

för att det nationella naturgassystemet tillförs lika mycket naturgas som

tas ut i uttagspunkten. Detta ansvar benämns balansansvar.

Före avregleringen behövdes inte denna reglering. Ledningsinnehava-

ren var den ende som levererade all naturgas till de kunder som var

anslutna till hans ledningsnät. Det är en självklarhet att han därvid var

tvungen att köpa in lika mycket naturgas som hans kunder förbrukade.

Som framgår av 3 kap. 2 § första stycket får ledningsinnehavare

hädanefter inte bedriva handel med gas. Följden blir att framtidens gas-

leverantörer inte kommer att vara ledningsinnehavare. Till följd av

marknadsöppningen får de också sälja gas till vilken gasförbrukare som

helst oavsett till vilken naturgasledning denne är ansluten. Gasleverantö-

rerna kommer alltså att ingå dels leveransavtal med gasförbrukare, dels

inköpsavtal med andra gasleverantörer, såväl inhemska som utländska.

Om en gasleverantör inte köper in lika mycket naturgas som hans kun-

der förbrukar uppstår en brist på naturgas i det svenska naturgassystemet.

Som framgår av 7 kap. 1 och 2 §§ kommer denna brist att täckas av den

systemansvariga myndigheten. Initialt står myndigheten det ekonomiska

ansvaret för detta. Som framgår av 7 kap. 1 § innefattar dock systeman-

svaret bara ett rent faktiskt ansvar för att inmatning på och uttag från

naturgassystemet hålls i balans. Därför måste den systemansvariga myn-

digheten få ekonomisk ersättning för den naturgas som den låtit tillföra

systemet för att täcka den nämnda bristen. Det är för denna ersättning

som den balansansvarige har ansvaret.

Som framgår av andra meningen i första stycket åtar man sig balans-

ansvar genom att ingå ett balansavtal med den systemansvariga myndig-

heten. Ett sådant åtagande medför en generell rätt att agera som balans-

ansvarig på marknaden och endast den som ingått ett sådant avtal har

denna rätt. Därefter måste den systemansvariga myndigheten få känne-

dom om för vilka uttagspunkter den balansansvarige har åtagit sig ba-

lansansvaret. Bestämmelser om underrättelser i detta hänseende finns i

710 §§.

Första meningen i första stycket innebär i praktiken att det är gasleve-

rantören som har ansvaret för att det finns balansansvariga för alla de

uttagspunkter där han levererar naturgas.

Om gasleverantören har tecknat ett balansavtal kan han själv åta sig

balansansvaret för alla sina uttagspunkter. I annat fall måste han genom

avtal se till att någon annan åtar sig detta ansvar. För denna tjänst får han

i så fall betala ersättning till den balansansvarige.

235

En uttagspunkt är, tekniskt sett, den anslutningspunkt där gasförbruka- Prop. 2004/05:62 rens ledning är ansluten till distributionsnätet, vilket vanligtvis är i för- brukarens abonnentcentral. Det är i allmänhet också där som gasförbru- karen, enligt avtal med ledningsinnehavaren, tar ut gas för förbrukning och det är därför också i uttagspunkten som mätning av den överförda gasen äger rum. Det nu sagda är dock inte helt korrekt vad gäller hus- hållskunder i flerbostadshus. Husets abonnentcentral är visserligen an- sluten till ledningsnätet i uttagspunkten men det är inte där som de bo- ende i huset tar ut sin gas för förbrukning. Det sker i stället, i enlighet med avtalen mellan ledningsinnehavaren och de boende i huset, i den punkt på husets interna ledningsnät där gasen förs in till gasförbrukarens lägenhet. Det är också i den punkten mätning av hans förbrukning äger rum. Därför har definitionen av uttagspunkt i detta kapitel fått den ut- formning som framgår av andra stycket. 5 § Villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskrimi- nerande.

Den systemansvariga myndigheten får inte ingå balansavtal förrän de

metoder som har använts för att utforma avtalen har godkänts av till-

synsmyndigheten. Godkännande skall lämnas, om metoderna kan antas

leda till att avtalen uppfyller kraven enligt första stycket.

Ett beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. Tillsynsmyndigheten

skall delge beslutet enligt 16 § första stycket och 17 § första stycket del-

givningslagen (1970:428).

Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Den systemansvariga myndigheten kommer att utarbeta ett standard-

avtal för balansavtal. Där kommer att anges de frågor som skall regleras i

balansavtalen och hur dessa frågor i stort skall regleras. På grundval av

detta standardavtal kommer sedan de individuella balansavtalen att ut-

formas. De villkor som nämns i första stycket syftar på detta standard-

avtal. Kravet på att villkoren i detta standardavtal skall vara objektiva

och icke-diskriminerade har samma innebörd som motsvarande krav i

6 kap. 2 §.

Den sakliga innebörden av andra och tredje styckena är densamma

som 6 kap. 5 § första respektive tredje styckena.

6 § Den systemansvariga myndigheten skall offentliggöra de villkor

som tillämpas i balansavtalen samt på begäran utan dröjsmål lämna

skriftlig uppgift om dessa villkor.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig-

heten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av villkor

enligt första stycket.

Paragrafen har samma sakliga innehåll som 6 kap.1 och 4 §§.

Kravet på offentliggörande avser det standardavtal som nämns i för-

fattningskommentaren till föregående paragraf. På grundval av detta

offentliggjorda standardavtal kommer sedan den systemansvariga myn-

digheten att ingå individuella balansavtal med var och en av de aktörer

som vill åta sig balansansvar. Dessa individuella balansavtal skall inte

offentliggöras.

236

7 § När den systemansvariga myndigheten får kännedom om att ett

Prop. 2004/05:62

avtal med myndigheten om balansansvar enligt 4 § första stycket skall

upphöra att gälla, skall myndigheten utan dröjsmål underrätta de inne-

havare av naturgasledningar på vars ledningsnät de uttagspunkter är

belägna där balansansvaret sålunda kommer att upphöra att gälla. Led-

ningsinnehavarna skall utan dröjsmål underrätta berörda leverantörer av

naturgas.

När den, som i ett avtal med en leverantör av naturgas har åtagit sig

balansansvaret beträffande de uttagspunkter där leverantören levererar

naturgas, får kännedom om att detta avtal skall upphöra att gälla, skall

den balansansvarige utan dröjsmål underrätta den systemansvariga myn-

digheten och de innehavare av naturgasledningar på vars ledningsnät de

uttagspunkter är belägna där balansansvaret sålunda kommer att upphöra

att gälla.

I denna paragraf regleras två situationer då balansansvar upphör att gälla,

nämligen dels då ett balansavtal enligt 4 § första stycket mellan den

systemansvariga myndigheten och en balansansvarig upphör att gälla,

dels då ett avtal mellan en gasleverantör och en balansansvarig om åta-

gande av balansansvar i de uttagspunkter där gasleverantören levererar

gas upphör att gälla.

I första stycket regleras den situationen då ett balansavtal enligt 4 §

första stycket upphör att gälla. Konsekvensen av detta blir att den balans-

ansvarige inte längre får agera som balansansvarig på naturgasmarkna-

den. De gasleverantörer som har träffat avtal med en sådan balansansva-

rig om balansansvaret i de uttagspunkter där de levererar gas får då rätte-

ligen inte fortsätta sina leveranser i dessa uttagspunkter om inte någon

annan åtar sig detta ansvar. I denna situation måste den systemansvariga

myndigheten underrätta berörda ledningsinnehavare om att ett sådant

avtal kommer att upphöra att gälla. Underrättelse skall ske utan dröjsmål,

vilket i praktiken blir då avtalet har sagts upp av någondera parten. I och

med underrättelsen får ledningsinnehavarna kännedom om att de inte

längre skall sända mätresultat i berörda uttagspunkter till den dittills-

varande balansansvarige. Därefter skall ledningsinnehavarna underrätta

berörda gasleverantörer. Även dessa underrättelser skall ske utan dröjs-

mål. I och med underrättelsen får gasleverantörerna kännedom om att de

måste antingen själva åta sig balansansvaret i berörda uttagspunkter eller

ingå avtal om detta med någon annan balansansvarig.

I andra stycket regleras de fall där en balansansvarig i ett avtal med en

gasleverantör har åtagit sig balansansvaret i de uttagspunkter där leve-

rantören levererar naturgas. Om ett sådant avtal skall upphöra att gälla

skall den balansansvarige underrätta dels den systemansvariga myndig-

heten, dels berörda ledningsinnehavare. Underrättelse skall ske utan

dröjsmål, vilket i praktiken blir då avtalet har sagts upp av någondera

parten. Med underrättelsen får den systemansvariga myndigheten känne-

dom om att en ny balansansvarig kommer att ta över balansansvaret i

berörda uttagspunkter, vilket har betydelse vid den balansavräkning som

den systemansvariga myndigheten svarar för enligt 11 §. Med under-

rättelsen får dessutom berörda ledningsinnehavare kännedom att de snart

måste sända mätresultaten i berörda uttagspunkter till en ny balansansva-

rig. I detta fall behövs ingen underrättelse från ledningsinnehavaren till

gasleverantören eftersom denne måste känna till att ett avtal där han själv

är part skall upphöra att gälla.

237

8 § En leverantör av naturgas, som skall börja leverera naturgas till en

Prop. 2004/05:62

uttagspunkt, skall omedelbart anmäla detta till innehavaren av naturgas-

ledningen. Anmälan skall även innehålla en uppgift om vem som har

åtagit sig balansansvaret i uttagspunkten.

En leverantör av naturgas som övertar leveranserna till en naturgasför-

brukare i dennes uttagspunkt får bara göra detta från och med den första

dagen i en kalendermånad. Anmälan enligt första stycket skall därvid ske

senast en månad innan övertagandet skall ske.

En innehavare av naturgasledning som tar emot en anmälan enligt

första stycket skall sända underrättelser i anledning därav enligt de

närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, tillsynsmyndigheten.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig-

heten får meddela närmare föreskrifter om naturgasleverantörers skyl-

digheter enligt första stycket.

I paragrafen regleras gasleverantörers skyldigheter vid dels påbörjande

av gasleveranser i en uttagspunkt, dels byte av gasleverantör i en uttags-

punkt.

I första stycket regleras gasleverantörers skyldigheter i samband med

att de börjar leverera naturgas i en uttagspunkt. Bestämmelsen täcker

flera olika situationer. En är att leverans påbörjas i en helt ny uttags-

punkt, dvs. sedan kunden har anslutits till naturgassystemet. Som anslut-

ning räknas också, enligt 3 kap. 5 § första stycket, återanslutning av en

befintlig naturgasledning, dvs. en kund som har varit frånkopplad och

inte fått några gasleveranser under en viss tid återigen kopplar in sig var-

efter gasleveranserna återupptas till honom. Även den situationen täcks

av bestämmelsen i första stycket. Ytterligare en situation omfattas av

bestämmelsen, nämligen då en kund som får gasleveranser flyttar och

även i fortsättningen får gasleveranser. Leveranserna i kundens nya ut-

tagspunkt räknas då som påbörjande av leveranser.

Anmälan om påbörjande av leverans skall ske omedelbart. Påbörjande

av leverans kan, i motsats till det fall som regleras i nästa stycke, ske vil-

ken dag som helst. Därför måste anmälan ske omedelbart. I denna an-

mälan skall gasleverantören också ange vem som har åtagit sig balans-

ansvaret i uttagspunkten. Anmälan skall ske till berörd ledningsinneha-

vare, som därmed får kännedom om vem som är kund, leverantör

respektive balansansvarig i uttagspunkten. Därmed vet ledningsinnehava-

ren till vilka han skall rapportera mätresultaten i uttagspunkten.

Vad gäller byte av gasleverantör i en uttagspunkt får det, av praktiska

skäl, bara ske vid ett månadsskifte, vilket föreskrivs i andra stycket. An-

mälan om detta måste då göras till ledningsinnehavaren senast en månad

innan bytet skall äga rum. Det är den tillträdande leverantören som skall

göra anmälan och i och med det får ledningsinnehavaren kännedom om

till vilken leverantör han skall sända mätresultaten i uttagspunkten.

Om en naturgasförbrukare säger upp sitt leveransavtal för att i stället

själv börja importera naturgas måste detta byte ske vid ett månadsskifte. I

likhet med gasleverantörerna måste då naturgasförbrukaren till led-

ningsinnehavaren göra anmälan om leverantörsbytet.

Om en gasleverantör inte följer föreskrifterna om övertagande av leve-

ranser vid ett månadsskifte och om anmälan senast en månad i förväg

medför det att ledningsinnehavaren inte kan sända mätresultaten till den

nye gasleverantören utan dessa sänds i stället till den gamle leverantören.

238

Om det är fråga om leverans i en helt ny uttagspunkt och gasleverantören Prop. 2004/05:62 inte sänder en anmälan till ledningsinnehavaren får denne inte kännedom om leveransen och kan därför inte sända mätresultaten till gasleverantö- ren. Det kan då uppstå svårigheter för gasleverantören att göra en riktig debitering av naturgasförbrukaren. Däremot påverkas inte leveransavtalet mellan gasleverantören och naturgasförbrukaren av att gasleverantören inte följer de nämnda före- skrifterna. I tredje stycket bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela föreskrifter om ledningsinnehavarens skyldigheter i samband med anmälningar enligt första stycket. Föreskrifterna kommer främst att avse viss rapporteringsskyldighet gentemot berörda gasleverantörer. I fjärde stycket bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om gasleverantörens skyldigheter enligt första stycket. Dessa föreskrifter kommer främst att avse vilka uppgifter som skall ingå i gasleverantörens anmälan. 9 § Den som övertar balansansvaret i en naturgasförbrukares uttags- punkt får bara göra det från och med den första dagen i en kalender- månad. Den leverantör som levererar naturgas till uttagspunkten skall enligt de närmare föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten meddelar underrätta innehavaren av naturgasledningen om övertagandet senast en månad innan det skall ske. Den systemansvariga myndigheten får, om det finns särskilda skäl, i det enskilda fallet medge att balansansvaret beträffande en uttagspunkt skall börja gälla tidigare än vad som följer av första stycket. En innehavare av naturgasledning som tar emot en anmälan enligt första stycket skall sända underrättelser i anledning därav enligt de när- mare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten. I första stycket regleras när ett övertagande av balansansvaret får ske. Av praktiska skäl får ett sådant övertagande bara ske vid ett månadsskifte. Denna föreskrift gäller bara då det verkligen är fråga om ett övertagande av balansansvaret. Därmed gäller inte bestämmelsen då någon åtar sig balansansvaret i samband med att gasleveranser till en ny kund påbörjas i uttagspunkten, dvs. i samband med att kunden flyttar, eller då någon åtar sig balans- ansvaret i en helt ny uttagspunkt eller i en uttagspunkt efter återinkopp- ling. Dessa fall, då det alltså inte är fråga om övertagande av balans- ansvaret, regleras i 8 § första stycket. I de fall ett övertagande av balansansvaret äger rum skall den leveran- tör som levererar naturgas i uttagspunkten underrätta ledningsinnehava- ren om bytet av balansansvarig. Detta skall ske senast en månad innan övertagandet skall ske. I och med underrättelsen får ledningsinnehavaren kännedom om att han skall sända mätresultat i uttagspunkten till den nye balansansvarige. Om någon anmälan inte sker medför det att den gamle balansansvari- ges balansansvar i uttagspunkten fortsätter att gälla. Dessutom fortsätter ledningsinnehavaren att sända mätresultaten till den gamle balansansva- rige. 239 Om underrättelse sker för sent fortsätter den gamle balansansvariges Prop. 2004/05:62 ansvar att gälla till det första månadsskifte som infaller sedan en månad förflutit från underrättelsen. Under samma tid fortsätter ledningsinneha- varen att sända mätresultaten i uttagspunkten till den gamle balansansva- rige. Det sagda gäller balansansvaret, dvs. ansvaret gentemot den systeman- svariga myndigheten. Däremot påverkas inte förhållandet mellan de balansansvariga och andra parter än den systemansvariga myndigheten. De närmare föreskrifter som regeringen eller tillsynsmyndigheten i detta sammanhang får meddela kommer främst att avse vilka uppgifter som skall ingå i gasleverantörens underrättelse. I vissa situationer kan det dock finnas behov av att bytet av balansan- svarig blir gällande så snart som möjligt. Det är främst i de fall då den som har haft balansansvaret har råkat i ekonomiska svårigheter. Om man i det läget inte för över balansansvaret till en ny balansansvarig så snart som möjligt efter anmälan om bytet riskerar den systemansvariga myn- digheten att drabbas av ekonomiska förluster eftersom den balansan-sva- rige kommer att få svårt att infria sina ekonomiska åtaganden, bl.a. gent- emot myndigheten. Därför införs en möjlighet för den systemansvariga myndigheten att, i det enskilda fallet, medge att ett övertagande av balansansvaret i en ut- tagspunkt blir gällande tidigare än en månad från det att anmälan om byte av balansansvarig gjordes. Föreskriften finns i andra stycket. I tredje stycket bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela föreskrifter om ledningsinnehavarens skyldigheter i samband med anmälningar enligt första stycket. Föreskrifterna kommer främst att avse viss rapporteringsskyldighet gentemot berörda balansansvariga. 10 § Den som bedriver överföring av naturgas skall enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyn- digande, den systemansvariga myndigheten hålla myndigheten under- rättad om de uppgifter som har lämnats enligt 9 §. Den som bedriver överföring av naturgas skall dessutom hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret för dennes egna inköp. Den underrättelseskyldighet som här föreskrivs för den som bedriver överföring av naturgas gentemot den systemansvariga myndigheten avser uppgifter om balansansvaret på hans ledningsnät. När det sker någon ändring i de förhållanden som omfattas av underrättelseskyldigheten måste överföringsföretaget sända en underrättelse om detta till den systemansvariga myndigheten. Underrättelseskyldigheten omfattar också balansansvaret för överfö- ringsföretagets egna inköp av gas. Dessa inköp gör företaget för att driva det egna nätet. Närmare föreskrifter om skyldigheterna enligt denna paragraf kommer att meddelas av regeringen eller den systemansvariga myndigheten. 240

11 § Den systemansvariga myndigheten skall svara för avräkningen

Prop. 2004/05:62

mellan de balansansvariga enligt de föreskrifter som regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, myndigheten meddelar.

Den systemansvariga myndigheten svarar för avräkningen mellan de

balansansvariga. Denna avräkning baserar sig på de mätresultat som av

ledningsinnehavarna rapporteras till myndigheten. Föreskrifter om denna

avräkning kommer att meddelas av regeringen och myndigheten.

8 kap. Särskilda bestämmelser om överföring av naturgas till

konsumenter

Detta kapitel saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Kapitlet är ut-

format efter mönster av motsvarande bestämmelser i ellagen (1997:857).

Inledande bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller överföring av naturgas till konsumenter. Med

konsument avses en fysisk person till vilken naturgas överförs eller leve-

reras huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet.

I paragrafen avgränsas kapitlets tillämpningsområde till att avse över-

föring av naturgas till konsumenter. Begreppet konsument avser en

fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför

näringsverksamhet. Definitionen bygger på motsvarande definition i

rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i kon-

sumentavtal. I sak motsvaras definitionen även av de uttryck som

används i annan konsumenträttslig lagstiftning, t.ex. konsumentköplagen

(1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). En närmare redogö-

relse för konsumentbegreppet finns bl.a. i förarbetena till avtalsvillkors-

lagen (prop. 1994/95:17 s. 29 f.).

Bestämmelserna i kapitlet är således tillämpliga på naturgas för hus-

hållsändamål som överförs till en privatperson och dennes familj för att

användas för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Om natur-

gasen också används för näringsverksamhet är den huvudsakliga an-

vändningen avgörande.

2 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i detta kapitel

är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

I paragrafen slås fast att kapitlets bestämmelser är tvingande till konsu-

mentens förmån. Den jämförelse som nämns i paragrafen skall göras

mellan det enskilda avtalsvillkoret och den enskilda lagbestämmelsen

som reglerar en viss fråga. Det är således inte fråga om att göra en hel-

hetsbedömning av ett avtal som i vissa avseenden ger konsumenten en

sämre och i andra avseenden en förmånligare ställning än vad som följer

av lagen. Bestämmelsen innebär att de olika förmåner och befogenheter

som lagen tillerkänner konsumenten inte kan inskränkas genom avtal.

Konsumenten får däremot alltid åberopa ett avtalsvillkor som är förmån-

ligare än vad som följer av lagens regler. Paragrafen avser avtalsvillkor

241 varigenom konsumenten på förhand godtar inskränkningar i sina rättig- Prop. 2004/05:62 heter eller utvidgningar av sina skyldigheter enligt lagen. Däremot hind- rar stadgandet inte att konsumenten i ett konkret fall avstår från en befo- genhet eller en förmån sedan den väl har blivit aktuell. Frågan huruvida ett sådant avstående eller åtagande från konsumentens sida är bindande för denne får bedömas enligt allmänna avtalsrättsliga regler, bl.a. gene- ralklausulen i 36 § avtalslagen. Avbrytande av överföring av naturgas på grund av konsumentens avtalsbrott 3 § Överföring av naturgas får avbrytas, om konsumenten försummar sina skyldigheter och försummelsen utgör ett väsentligt avtalsbrott. Innan överföringen avbryts skall konsumenten uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse och, i annat fall än som avses i 4 §, underrättas om att överföringen annars kan avbrytas. Sker rättelse får överföringen inte avbrytas. Om omständigheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra en ej obetydlig personskada eller en omfattande sakskada, får överföringen inte avbrytas. Det gäller dock inte om konsumenten handlar otillbörligt. I paragrafen behandlas de grundläggande förutsättningar som gäller för avbrytande av överföring av naturgas på grund av att konsumenten gjort sig skyldig till ett avtalsbrott. Paragrafen riktar sig mot både innehavare av naturgasledning och leve- rantörer av naturgas. Det är dock endast ledningsinnehavaren, vilken sva- rar för överföringsverksamheten och de anläggningar med vilkas hjälp överföringen sker, som de facto kan avbryta överföringen. Om leverantö- ren anser att det finns grund för att avbryta överföringen på grund av konsumentens försummelse, får leverantören vända sig till ledningsinne- havaren och begära att denne avbryter överföringen. Förhållandet mellan ledningsinnehavaren och leverantören av naturgas får regleras genom avtal. Som framgår av 8 § andra stycket ligger ansvaret för att avbrytan- det av överföringen sker i enlighet med bestämmelserna i detta kapitel på den som tar initiativ till åtgärden. Av första stycket framgår att en grundläggande förutsättning för att överföringen skall få avbrytas är att konsumenten har gjort sig skyldig till en försummelse som är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott, an- tingen mot ledningsinnehavaren eller leverantören. Konsumenten kan bryta mot avtalet på olika sätt, t.ex. genom att inte följa säkerhetsföre- skrifter. Den vanligaste försummelsen torde dock vara bristande betal- ning av överföringsavgift respektive avgift för levererad gas. Försummelsen skall vara sådan att avtalsbrottet är att betrakta som ett väsentligt avtalsbrott. Väsentlighetsbedömningen bör ske utifrån avtals- brottets betydelse för ledningsinnehavaren respektive leverantören i en- lighet med allmänna kontraktsrättsliga principer. När det gäller bristande betalning bör sådana omständigheter som skuldens storlek och antalet obetalda avgifter vara av avgörande betydelse. Är det fråga om något enstaka dröjsmål avseende mindre belopp bör väsentlighetskravet nor- malt inte anses uppfyllt. 242 Om en konsument har flera olika abonnemang med samma leverantör Prop. 2004/05:62 eller ledningsinnehavare får överföringen endast avbrytas beträffande det avtal som konsumenten har brutit mot. I andra stycket finns ett generellt krav som innebär att konsumenten skall uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse innan överföringen avbryts. Tidsfristen skall anges uttryckligen i uppmaningen och vara skälig. Skälig tid beträffande betalningsdröjsmål torde normalt inte un- derstiga två veckor. Vid andra typer av försummelser får frågan vad som skall anses vara skälig tid avgöras från fall till fall. Om försummelsen inte gäller betalning skall konsumenten enligt denna bestämmelse erinras om att överföringen kan komma att avbrytas om rättelse inte sker. Beträf- fande betalningsförsummelse finns regler om underrättelse och medde- lande till socialnämnden i 4 §. Av uppmaningen bör framgå att sociala myndigheter kan komma att kopplas in i ett senare skede. Enligt tredje stycket får överföringen av gas inte avbrytas om omstän- digheterna ger anledning att befara att ett avbrott skulle medföra risk för personskada eller omfattande sakskada. Förevarande bestämmelse rör akuta situationer och innebär inte någon undersökningsplikt för led- ningsinnehavaren eller leverantören. Den är tillämplig då omständig- heterna i det enskilda fallet är sådana att det kan befaras att ett avbrott skulle medföra risk för personskada eller omfattande sakskada. Som exempel på fall då bestämmelsen kan vara tillämplig kan nämnas att det vid tidpunkten för avstängning råder sträng kyla, att det är fråga om ett gasuppvärmt bostadshus som är ensligt beläget och att abonnenten är mycket gammal. Ett annat exempel är att ledningsinnehavaren får upp- gift om att konsumenten eller någon annan i dennes hushåll lider av all- varlig sjukdom och det är sannolikt att tillståndet hastigt skulle försämras genom en avstängning. Med omfattande sakskador avses värdemässigt stora skador, företrädesvis på en byggnad. Kan det befaras att vattenled- ningssystemet i en byggnad fryser sönder bör således inte överföringen avbrytas. Bestämmelsen i tredje stycket begränsas av att den inte hindrar att överföringen avbryts om konsumenten handlar otillbörligt. Som exempel kan nämnas att en konsument som riskerar att drabbas av skada under- låter att betala för överföringen, trots att han har betalningsförmåga. Avbryts överföringen utan att förutsättningarna i denna paragraf och, vid betalningsförsummelse, 4 § är uppfyllda, har konsumenten rätt till ersättning enligt 8 § av den som tagit initiativ till att avbryta överfö- ringen. 4 § Om avtalsbrottet består i att konsumenten försummat att betala för överföring eller leverans av naturgas gäller, utöver vad som anges i 3 §, att konsumenten sedan tiden för rättelse gått ut skall uppmanas att betala inom tre veckor från det att konsumenten har delgetts uppmaningen och en underrättelse om att överföringen annars kan avbrytas. Ett meddelande om den uteblivna betalningen skall samtidigt lämnas till socialnämnden i den kommun där konsumenten får naturgas överförd. Sker betalning eller är fordringen tvistig får överföringen inte avbrytas. Överföringen får inte heller avbrytas om socialnämnden inom den tid som anges i första stycket skriftligen har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betalningsansvaret för skulden. 243 Prop. 2004/05:62 Paragrafen behandlar de särskilda förutsättningar som, utöver vad som anges i 3 §, skall vara uppfyllda för att överföringen skall få avbrytas då försummelsen avser bristande betalning.

Har tiden för rättelse enligt 3 § gått ut skall konsumenten enligt första

stycket uppmanas att betala inom tre veckor från det att konsumenten har

delgetts uppmaningen och en underrättelse om att överföringen annars

kan avbrytas. Konsumenten skall delges enligt reglerna i delgivnings-

lagen. Samtidigt som uppmaningen och underrättelsen avsänds skall

socialnämnden i den kommun där överföringen sker få meddelande om

förhållandena. Om kommunen saknar socialnämnd får meddelandet läm-

nas till den nämnd som fullgör uppgifter inom socialtjänsten. De person-

uppgifter som lämnas till nämnden omfattas där av sekretess enligt 7 kap.

4 § sekretesslagen.

Av andra stycket framgår att överföringen inte får avbrytas om betal-

ning sker eller om socialnämnden inom den tid som anges i första stycket

har meddelat den som lämnat underrättelsen att nämnden tar på sig betal-

ningsansvaret. Det bör räcka att åtagandet avser själva skulden och inte

ränta. Överföringen får inte heller avbrytas i anledning av en fordran som

är tvistig. Enbart den omständigheten att konsumenten underlåter att be-

tala en skuld medför inte att fordran är att betrakta som tvistig. Normalt

bör krävas att konsumenten muntligen eller skriftligen framställer en in-

vändning i sak som kan sägas ha rättslig relevans. Är fordringen endast

delvis tvistig kan den del av fordringen som inte är tvistig, om övriga

förutsättningar är uppfyllda, föranleda att överföringen avbryts.

5 § Innehavaren av en naturgasledning och leverantören av naturgas har

rätt till skälig ersättning av konsumenten för kostnader som föranleds av

åtgärder som nämns i 3 och 4 §§ .

Paragrafen reglerar konsumentens skyldighet att utge ersättning för led-

ningsinnehavarens och leverantörens kostnader som föranleds av de åt-

gärder som anges i 3 och 4 §§. Vad som avses är kostnader för uppma-

ningar och underrättelser till konsumenten och meddelanden till social-

nämnden, delgivningsförfarandet samt själva avstängningsåtgärden. Led-

ningsinnehavare och leverantör har inte rätt till ersättning i större ut-

sträckning än vad som med hänsyn till omständigheterna kan anses skäligt.

I de fall där initiativet till att överföringen avbryts kommer från leve-

rantören bör ledningsinnehavaren kunna kräva antingen leverantören

eller konsumenten på ersättning för avstängningsåtgärden. Om led-

ningsinnehavaren kräver leverantören får denne i sin tur påföra konsu-

menten denna kostnad.

6 § Underrättelser och meddelanden som avses i 4 § första stycket skall

lämnas enligt formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer.

Paragrafen anger att ett formulär skall användas vid underrättelser och

meddelanden enligt 4 § första stycket. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bemyndigar skall fastställa utformningen och innehållet i

formuläret.

244

Avbrytande av överföring av naturgas av säkerhetsskäl m.m.

Prop. 2004/05:62

7 § Innehavaren av en naturgasledning får avbryta överföringen av naturgas för att vidta åtgärder som är motiverade av säkerhetsskäl eller för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Avbrottet får inte i något fall pågå längre än åtgärden kräver. Om innehavaren av naturgasledningen kan förutse annat än kortvariga avbrott i överföringen, skall konsumenten underrättas i god tid före avbrottet. Konsumenten skall underrättas personligen eller, om det är lämpligt, genom anslag. Paragrafen behandlar i vilka fall innehavare av naturgasledningar får avbryta överföringen av gas och i vilken omfattning han är skyldig att underrätta konsumenten om avbrott i överföringen. Av första stycket framgår att ledningsinnehavaren har rätt att avbryta överföringen av gas för att vidta åtgärder som är påkallade av säkerhets- skäl eller för att upprätthålla en god drift- och leveranssäkerhet. Men avbrottet får inte pågå längre än åtgärden kräver. Blir avbrottet för långt gäller, om skada uppkommer, ett kontrollansvar enligt 10 §. Enligt andra stycket har ledningsinnehavaren en skyldighet att under- rätta konsumenten om förutsebara driftstörningar, t.ex. i anledning av reparationsarbete eller liknande, som inte är kortvariga. Aviseringen skall ske i god tid före avbrottet. Med uttrycket annat än kortvarigt avbrott avses att utesluta helt korta avbrott från underrättelseskyldigheten. Tidslängden kan variera i det enskilda fallet. Är det fråga om ett enda avbrott torde konsumenten utan större olägenhet normalt kunna klara av mer än någon timme utan att han underrättas i förväg. Avbrott som är längre än två timmar bör dock aldrig kunna bedömas som kortvariga. Underrättelsen skall ske genom ett skriftligt eller muntligt meddelande direkt till konsumenten. Om det är lämpligt t.ex. i ett flerfamiljshus kan underrättelse ske genom anslag i trapphus, på dörrar eller liknande. Det är inte tillräckligt att ledningsinnehavaren enbart sätter upp anslag på allmän plats eller annonserar om avbrottet i media. Skadestånd vid avbruten överföring av naturgas 8 § Om överföringen av naturgas avbryts på grund av konsumentens försummelse utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är uppfyllda, har kon- sumenten rätt till ersättning för skada av innehavaren av naturgasled- ningen. Om överföringen har avbrutits på begäran av leverantören av naturgas skall denne, i stället för ledningsinnehavaren, ersätta konsumenten för den uppkomna skadan. Paragrafen behandlar konsumentens rätt till ersättning då en innehavare av naturgasledning avbryter överföringen på grund av konsumentens avtalsbrott utan att förutsättningarna enligt 3 och 4 §§ är uppfyllda. Enligt första stycket har konsumenten rätt till ersättning om över- föringen avbryts på grund av konsumentens försummelse, trots att förut- sättningarna för detta inte föreligger enligt 3 och 4 §§. Som exempel kan anges att avtalsbrottet inte är att betrakta som väsentligt, att lednings- innehavaren underlåter att delge konsumenten en underrättelse enligt 4 § 245

eller att överföringen avbryts trots att omständigheterna är sådana som

Prop. 2004/05:62

anges i 3 § tredje stycket.

Av andra stycket framgår att leverantören ensam skall ersätta skadan,

om överföringen avbrutits på hans begäran. Detta innebär att lednings-

innehavaren inte behöver kontrollera att leverantörens begäran om

avbruten överföring har stöd i lagen. Om leverantören begärt att över-

föringen skall avbrytas får konsumenten således vända sig mot denne

med sitt ersättningskrav.

9 § Om innehavaren av en naturgasledning inte har underrättat konsu-

menten enligt 7 § andra stycket, har konsumenten rätt till ersättning för

skada av ledningsinnehavaren.

Paragrafen behandlar ledningsinnehavarens skadeståndsskyldighet om

han brister i sin underrättelseskyldighet enligt 7 § andra stycket. Av pa-

ragrafen framgår att ledningsinnehavaren är skadeståndsskyldig mot kon-

sumenten om han underlåter att underrätta konsumenten om förutsebara

avbrott enligt 7 § andra stycket. Endast den skada som föranleds av den

uteblivna underrättelsen är ersättningsgill.

10 § Om överföringen av naturgas avbryts utan att det beror på konsu-

mentens försummelse och utan att det finns rätt att avbryta överföringen

enligt 7 § första stycket, har konsumenten rätt till ersättning för skada av

innehavaren av naturgasledningen om inte denne visar att avbrottet beror

på ett hinder utanför innehavarens kontroll som innehavaren inte skäligen

kunde förväntas ha räknat med och vars följder innehavaren inte heller

skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Beror avbrottet på någon som ledningsinnehavaren har anlitat för att

utföra underhåll, reparation eller liknande arbete, är ledningsinnehavaren

fri från skadeståndsskyldighet endast om också den som ledningsinne-

havaren har anlitat skulle vara fri enligt första stycket.

I paragrafen behandlas konsumentens rätt till skadestånd vid driftstör-

ningar. Rätten till skadestånd om överföringen av gas avbryts på grund

av konsumentens försummelse utan att förutsättningarna i 3 och 4 §§ är

uppfyllda regleras i 8 §. Konsumentens rätt till skadestånd om han inte

underrättats enligt 7 § andra stycket bestäms enligt 9 §.

Om förutsättningarna för att avbryta överföringen av gas i 7 § första

stycket inte är uppfyllda, ansvarar ledningsinnehavaren enligt bestäm-

melserna i den aktuella paragrafen. Bland dessa fall inryms även då ett

avbrott pågår längre än den aktuella åtgärden kräver. Regler om skades-

tåndets omfattning finns i 11 §.

Bestämmelsen riktar sig enbart mot ledningsinnehavaren. Detta beror

på att leverantören i praktiken inte kan orsaka avbrott i överföringen.

Ledningsinnehavaren har enligt första stycket ett s.k. kontrollansvar.

Denna typ av skadeståndsansvar finns sedan tidigare i bl.a. köplagen

(1990:931), konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen

(1985:716). För överväganden avseende de bestämmelserna, se prop.

1988/89:76 s. 108 f. och prop. 1989/90:89 s. 84 f). Vad som nedan anförs

är i huvudsak hämtat från dessa överväganden men anpassat till förhåll-

andena på naturgasmarknaden.

246

Huvudregeln är att konsumenten har rätt till ersättning för den skada han lider genom ett avbrott. För att ledningsinnehavaren skall undgå ska- deståndsskyldighet krävs att fyra förutsättningar är uppfyllda. För det första skall det föreligga ett hinder mot överföring av gas. För det andra skall hindret ligga utanför ledningsinnehavarens kontroll. För det tredje skall hindret vara sådant att ledningsinnehavaren inte skäligen kunde förväntas ha räknat med det. För det fjärde skall ledningsinnehavaren inte skäligen ha kunnat undvika eller övervinna hindret. För att ledningsinnehavaren skall undgå skadeståndsskyldighet måste samtliga fyra förutsättningar vara uppfyllda. Ledningsinnehavaren får anses ha bevisbördan för att så är fallet (jfr prop. 1989/90:89 s.84). Den första förutsättningen innebär alltså att avbrottet skall bero på om- ständigheter som utgör hinder för överföringen. Det är inte tillräckligt att överföringen försvåras eller blir mer kostsam än vad man kunnat räkna med. Det är dock inte en nödvändig förutsättning att överföringen är absolut omöjlig. Det kan föreligga sådana extraordinärt betungande om- ständigheter att de enligt en objektiv bedömning rent faktiskt måste anses utgöra ett hinder. Övriga förutsättningar för befrielse från skadestånds- skyldighet innebär å andra sidan att endast vissa typer av hinder kan åbe- ropas med framgång för att ledningsinnehavaren skall kunna undgå ersättningsskyldighet. Den andra förutsättningen för befrielse från skadeståndsskyldigheten är att avbrottet beror på ett hinder som ligger utanför ledningsinnehavarens kontroll. Den bedömning som man skall göra för att avgöra om ett pre- stationshinder ligger utanför ledningsinnehavarens kontroll skiljer sig från en culpabedömning bl.a. genom att skadeståndsskyldighet alltid in- träder när orsaken till hindret kan hänföras till företagets kontrollsfär. Det är tillräckligt att hindret beror på omständigheter som i princip är kon- trollerbara för ledningsinnehavaren. Däremot är det utan betydelse huru- vida företagets handlande i något avseende är att betrakta som klander- värt. Det innebär att man i första hand måste bedöma hindret som sådant. Man måste fråga sig om en ledningsinnehavare i allmänhet typiskt sett kan påverka uppkomsten av ett liknande hinder. Man kan emellertid vid själva kvalificeringen av typhändelsen inte undgå att ta hänsyn även till hur ledningsinnehavaren uppträtt i det enskilda fallet (jfr Hellner och Ramberg, Speciell avtalsrätt I Köprätt, 2 uppl., s. 144 f.). I förarbetena till konsumentköplagen exemplifieras detta på följande sätt. Om en konflikt i anslutning till allmänna kollektivavtalsförhand- lingar leder till strejk och detta medför ett prestationshinder, är det fråga om arbetstagarnas självständiga handlande. Detta kan i allmänhet inte anses ligga inom ramen för ledningsinnehavarens kontroll. Bedömningen kan däremot bli en annan i fall det är fråga om en strejk som utlösts t.ex. på grund av att ledningsinnehavaren klart brutit mot bestämmelserna i gällande lag eller kollektivavtal. I detta senare fall får det anses röra sig om ett förhållande som säljaren i princip har kontroll över. Även rena olyckshändelser, t.ex. en brand, kan omfattas av ansvaret. Det gäller om inte orsakerna ligger utanför det som säljaren kan kontrollera. Den tredje förutsättningen för befrielse från skadeståndsskyldigheten är att hindret är sådant att ledningsinnehavaren inte skäligen kunde för- väntas ha räknat med det. Vilka händelser som i denna mening bör tas i beräkning beror i hög grad på omständigheterna i det enskilda fallet. Det Prop. 2004/05:62 247 finns risker som är ofta förekommande och typiska för verksamheten så Prop. 2004/05:62 att ledningsinnehavaren regelmässigt bör räkna med dem, medan andra händelser är så ovanliga och avlägsna att de inte behöver beaktas. Den fjärde förutsättningen är att ledningsinnehavaren inte skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit hindrets följder. Att märka är att be- dömningen skall avse hindrets följder och inte hindret som sådant. I uttrycket skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit ligger främst att det skall göras en bedömning av det ekonomiskt rimliga i att vidta åtgärder för att förhindra följderna av ett avbrott. Här kan hänvisas till prop. 1989/90:89 s. 89. En situation där frågan om ledningsinnehavaren skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit följderna av hindret är att det finns alternativa möjligheter att förse konsumenten med gas. Finns sådana möjligheter torde dessa i regel behöva utnyttjas av ledningsinnehavaren för att denne skall undvika skadeståndsskyldighet. De fyra förutsättningarna som ställs upp i första stycket är inte fristå- ende från varandra. Tvärtom finns det ett nära samband mellan dem. I större eller mindre utsträckning griper de in i och täcker varandra. I andra stycket behandlas ledningsinnehavarens ansvar för avbrott som beror på tredje man. Bestämmelsen tar sikte på en tredje man som led- ningsinnehavaren har anlitat för underhålls- eller reparationsarbeten eller liknande arbeten. Det kan handla både om sådana fall som avses i 7 § första stycket och fall som inte förutsätter att överföringen av el avbryts. Beror avbrottet på tredje man, undgår ledningsinnehavaren skadestånds- skyldighet endast om både ledningsinnehavaren och tredje man skulle vara fria från skadeståndsskyldighet enligt principerna i första stycket. Bestämmelsen i andra stycket innebär en skärpning av det skade- ståndsansvar som följer av första stycket. Syftet är att säkerställa att led- ningsinnehavaren inte skall undgå skadeståndsansvar för att ha uppdragit till tredje man att utföra underhålls- och reparationsarbeten. I många fall leder dock redan första stycket till ett sådant resultat. 11 § Skadestånd enligt 810 §§ omfattar ersättning för utgifter och in- komstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet. Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen skall även beaktas föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, den skadeståndsskyldiges förutsättningar att förutse och hindra skadan samt andra särskilda omständigheter. Paragrafen behandlar skadeståndets omfattning och jämkning. Enligt första stycket omfattar skadeståndsskyldighet enligt 810 §§ er- sättning för utgifter och inkomstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet. Det motsvarar vad som gäller enligt bl.a. konsumentköplagen. Ett avbrott leder ofta till att konsumenten åsamkas utgifter av olika slag, t.ex. för att på olika sätt kompensera den uteblivna gasen. Rätten till ersättning för utgifter är givetvis begränsad till vad som framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna. Detta följer också av skyldig- heten att vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada. Konsumenten får t.ex. inte välja ett onödigt dyrt transportsätt vid inköp av gasol i an- 248 slutning till ett avbrott, om han lika gärna hade kunnat åka med allmänna kommunikationsmedel. Ett avbrott kan också leda till inkomstbortfall. En förlust av arbets- inkomst kan uppstå om konsumenten på grund av ett avbrott kommer för sent till sitt arbete eller måste vara borta från arbetet för att omedelbart vidta åtgärder för att begränsa följderna av avbrottet. Uttrycket inkomst- bortfall tar sikte på såväl inkomst av anställning som inkomst av annat förvärvsarbete. Även i detta hänseende gäller givetvis att konsumenten är skyldig att begränsa sin förlust. Vid tvist är det konsumenten som har att styrka sin förlust, exempelvis genom intyg från arbetsgivaren. Konsumenten har slutligen rätt till ersättning även för annan förlust på grund av ett avbrott än sådana som nämns särskilt i paragrafen. Därmed avses huvudsakligen s.k. följdskador, t.ex. skador på livsmedel, hus- hållsmaskiner och hemelektronik, personskador eller allmänna förmö- genhetsskador. Ersättningens omfattning begränsas av vissa generella skadestånds- rättsliga principer. Enligt den s.k. adekvansregeln gäller att skadestånds- skyldigheten inte omfattar förluster som saknar adekvat orsakssamman- hang med avtalsbrottet. Mycket avlägsna, onormala och opåräkneliga följder av avtalsbrottet faller således utanför ersättningsskyldigheten. I andra stycket ges en möjlighet att jämka ett skadestånd. Bestämmel- sen är tillämplig i samtliga de situationer där ledningsinnehavare och leverantörer kan drabbas av skadeståndsansvar enligt detta kapitel. Jämkningsbestämmelsen har utformats med förebild i bestämmelserna i konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). Se närmare överväganden i prop. 1984/85:110 s. 292 och prop. 1988/89:89 s. 139. Vad som anförs nedan är i huvudsak hämtat därifrån. Bestämmelsens undantagskaraktär markeras av att en förutsättning för jämkning är att skyldigheten att utge skadestånd är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Detta betyder i praktiken att skadeståndet, för att jämkning över huvud taget skall komma ifråga, i allmänhet måste uppgå till ett i och för sig ganska betydande belopp. För att ett skadestånd skall kunna betraktas som oskäligt betungande torde det vidare krävas att skadeståndet är av- sevärt större än vad som kan anses motsvara en normal skaderisk i led- ningsinnehavarens verksamhet. Ett skadestånd kan inte anses oskäligt betungande om skadeståndet täcks av en försäkring på den skadeståndsskyldiges sida. Jämkning bör i princip inte heller komma ifråga när den skadeståndsskyldige har under- låtit att teckna försäkring som hade kunnat täcka skadeståndet och som han i sin egenskap av näringsidkare borde ha tecknat. För att jämkning skall kunna ske enligt bestämmelsen är det inte till- räckligt att skadeståndet i och för sig är betydande, beloppsmässigt faller utanför ramen för det normala med hänsyn till verksamhetens art och inte täcks av en försäkring. Skadeståndet skall trots det inte jämkas, om det likväl kan bäras av den skadeståndsskyldige utan sådana uppoffringar som kan betecknas som oskäliga med hänsyn till hans ekonomiska för- hållanden i övrigt. Vid bedömningen av om skadeståndsskyldigheten är att betrakta som oskäligt betungande skall även andra särskilda omständigheter i det en- skilda fallet beaktas. Dessa utgör inte självständiga jämkningsgrunder Prop. 2004/05:62 249 utan omständigheter som, när skadeståndsskyldigheten är av sådan om- Prop. 2004/05:62 fattning att frågan om jämkning aktualiseras, kan inverka på oskälighets- bedömningen enligt bestämmelsen. Bland sådana omständigheter kan nämnas försäkringar och försäkringsmöjligheter på konsumentens sida. Vidare bör beaktas den skadeståndsskyldiges möjlighet att förutse och hindra skadan. Har konsumenten t.ex. gjort ledningsinnehavaren upp- märksam på en speciell skaderisk, och har han haft goda möjligheter att förebygga skadan, men underlåtit detta, är det omständigheter som talar mot jämkning. Även annat som gör att situationen avviker från det nor- mala och som därför kan tala för eller emot jämkning bör beaktas. Hit hör en sådan omständighet som den skadeståndsskyldiges möjlighet att vända sig emot någon annan.

Om förutsättningarna för jämkning föreligger får jämkning ske efter

vad som är skäligt. Jämkning skall endast ske i den utsträckning som

behövs för att skadeståndet inte längre skall framstå som en oskälig

belastning på den skadeståndsskyldige med hänsyn till hans ekonomiska

förhållanden.

Mot bakgrund av att verksamheten inom naturgasbranschen normalt

bedrivs i någon form av juridisk person och de stränga krav som måste

ställas i försäkringshänseende, torde jämkning kunna komma ifråga

endast undantagsvis.

12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på ersättning

inom två år från det att skadan inträffade. Gör konsumenten inte det, har

konsumenten förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna skadan.

Paragrafen innehåller en reklamationsregel. Konsumenten skall under-

rätta motparten om ett anspråk på ersättning senast inom två år från det

att skadan inträffade. Om så inte sker förlorar konsumenten rätten till

ersättning. Har konsumenten underrättat motparten om sitt anspråk inom

tvåårsfristen gäller allmänna preskriptionsregler.

9 kap. Undantag

Kapitlet saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen.

Inledande bestämmelser

1 § Den som har ansökt om koncession som avser byggande av en

naturgasledning, en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning

får, om den berörda ledningen eller anläggningen är av större omfattning,

beviljas undantag från skyldigheterna enligt 3 kap. 2, 5, 6, 8 och 9 §§,

4 kap. 2, 5 och 6 §§ samt 6 och 7 kap.

Detsamma gäller den som har ansökt om koncession som avser ett

väsentligt utökande av kapaciteten i en befintlig sådan ledning eller

anläggning.

Ett beslut om undantag enligt andra stycket får endast avse den ut-

ökade kapaciteten i den berörda ledningen eller anläggningen.

Paragrafen motsvarar 1 och 2 §§ i utredningens förslag.

Innebörden av paragrafens bestämmelser är att den som investerar i ett

nytt större infrastrukturprojekt inom naturgassektorn kan beviljas un-

250

dantag från ett antal av lagens skyldigheter som annars åvilar konces- Prop. 2004/05:62 sionshavare. Undantagen avser främst skyldigheten att överföra naturgas för annans räkning. Om någon avser att göra en stor investering exem- pelvis i form av ett nytt naturgassystem måste han ha garantier för att systemet verkligen kommer att utnyttjas fullt ut. Därför tecknar investe- raren långsiktiga kontrakt om naturgasleveranser till olika kunder. Om investeraren inte tillåts göra detta utan bara får ägna sig åt överföring på det nya ledningssystemet har han inga garantier för att andra gasleve- rantörer kommer att teckna avtal om tillräckliga gasleveranser. Under sådana förhållanden skulle förmodligen inga större investeringar komma till stånd. De bestämmelser som ett undantag omfattar är följande. 3 kap. 2 § om att överföring av och handel med naturgas måste bedri- vas i skilda juridiska personer, 5 § om skyldighet att ansluta andra natur- gasanläggningar, 6 § om skyldighet att överföra naturgas för annans räk- ning, 8 § om inköp av naturgas för drift av systemet, 9 § om skyldighet att upprätta en övervakningsplan, 4 kap. 2 § om att lagring och förgas- ning av naturgas samt handel med naturgas måste bedrivas i skilda juri- diska personer, 5 § om skyldighet att lagra naturgas för annans räkning, 6 § om skyldighet att mata in naturgas som innehas av annan i en förgas- ningsanläggning samt bestämmelserna i 6 kap. om anslutningsavgifter och tariffer och 7 kap. om systemansvar och balansansvar. Som exempel på nya större infrastrukturprojekt kan nämnas helt nya naturgasnät som inte har samband med andra redan befintliga nät, sam- manlänkning av olika nationella naturgasnät samt stora lagrings- och förgasningsanläggningar. Denna huvudregel ges i första stycket. En förutsättning för att frågan om undantag skall kunna prövas är, som framgår av lagtexten, att sökan- den har ansökt om koncession. I praktiken kommer nog de två ansök- ningarna att samordnas och ges in samtidigt. Det är ingenting som hind- rar att de två frågorna avgörs vid olika tidpunkter. Enligt andra stycket kan ett sådant undantag också beviljas den som gör en väsentlig utvidgning av kapaciteten vid en sådan anläggning. Enligt tredje stycket får ett sådant undantag bara avse den utökade kapaciteten. Förutsättningar för undantag 2 § Ett undantag enligt 1 § får beviljas bara om

a)

investeringen stärker konkurrensen vad gäller gasförsörjningen samt ökar försörjningstryggheten,

b)

den risk som är förenad med investeringen är sådan att investeringen inte blir av om undantaget inte beviljas,

c)

den eller de berörda anläggningarna kommer att innehas av en juri- disk person som inte innehar befintliga naturgasanläggningar,

d)

avgifter tas ut endast av användarna av de nya anläggningarna, och

e)

ett beviljat undantag inte kommer att skada konkurrensen eller en ekonomiskt effektivt fungerande inre marknad för naturgas eller hindra de anläggningar, till vilka den eller de nya anläggningarna skall anslutas, från att fungera ekonomiskt effektivt.

Föreskriften i första stycket c gäller inte i sådana fall som avses i 1 § andra stycket. 251 Prop. 2004/05:62 I paragrafen, som motsvarar 3 § i utredningens förslag, anges i första stycket de förutsättningar som skall föreligga för att ett undantag skall få beviljas. Det bör uppmärksammas att samtliga förutsättningar måste föreligga. Förutsättningen i punkten a syftar på konkurrens och försörjnings- trygghet på nationell nivå och alltså inte bara i den region där invester- ingen skall företas. Vad gäller förutsättningen i punkten c bör uppmärksammas att inneha- vet av anläggningen är det relevanta kriteriet och inte äganderätten till anläggningen. Med innehavare av anläggningen avses det företag som svarar för driften av anläggningen. Det är inte alltid ägaren som har detta ansvar utan anläggningen är ibland utarrenderad till ett annat företag. Detta förekommer främst inom koncerner. Koncession beviljas alltid den som svarar för driften vid anläggningen, dvs. innehavaren. Bestämmelsen i punkten d innebär att avgifterna för att använda den nya anläggningen bara får belasta kunderna vid just den anläggningen. Det får alltså inte ske någon övervältring av avgifter på kunder vid andra anläggningar inom koncernen. Punkten e innehåller två bestämmelser. Den första säger att ett undan- tag inte får skada konkurrensen på den inre marknaden och inte heller medföra skada, vad avser marknadens förmåga att fungera effektivt. Med hänsyn till den mycket begränsade omfattningen av den svenska natur- gasmarknaden i förhållande till hela den inre marknaden för naturgas torde sådan skada knappast uppstå om ett undantag beviljas för ett svenskt infrastrukturprojekt. Den andra bestämmelsen innebär att ett un- dantag inte får hindra de anläggningar till vilken den aktuella infrastruk- turen ansluts från att fungera effektivt. I andra stycket ges en undantagsbestämmelse. Om ansökan om un- dantag avser en utökning av kapaciteten vid en redan befintlig anlägg- ning gäller inte kravet på skilda juridiska personer enligt punkten c. Det är inte rimligt att kräva att den utökade kapaciteten skall innehas av någon annan. Villkor 3 § Ett beviljat undantag enligt 1 § skall avse en viss bestämd tid. Ett beslut om undantag skall förenas med de villkor som behövs för att säkerställa att kraven i 2 § uppfylls. I ett beslut om undantag skall det anges att det kan komma att ändras eller upphävas av Europeiska gemenskapernas kommission. Paragrafen motsvarar 4 § i utredningens förslag. I första stycket anges att ett beviljat undantag skall gälla en viss bestämd tid. Denna tid får baseras på en avvägning mellan den tid som investeringen behöver skydd och den tid som undantaget kan gälla utan att skador uppstår på konkurrensen på marknaden. 252

Prövningsmyndighet

Prop. 2004/05:62

4 § Ärenden om undantag enligt 1 § prövas av regeringen efter ansö-

kan.

Tillsynsmyndigheten skall utreda ärenden som anges i första stycket

och därefter, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringens pröv-

ning. Tillsynsmyndigheten skall därvid offentliggöra sitt yttrande.

Ärenden om undantag enligt detta kapitel prövas av regeringen. Det torde

i de allra flesta fall vara lämpligt att dessa ärenden prövas i samband med

ärendet om koncession.

Vad gäller kravet på offentliggörande i sista meningen räcker det inte

med att yttrandet blir offentligt när det överlämnas till regeringen. Det

måste aktivt göras offentligt, t.ex. genom att tillsynsmyndigheten lägger

ut det på sin webbplats.

Anmälan m.m.

5 § Ett beslut om undantag skall av regeringen utan dröjsmål anmälas

till Europeiska gemenskapernas kommission.

6 § Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter som rör handlägg-

ning av ansökan om undantag enligt 1 §.

10 kap. Tillsyn m.m.

Kapitlet motsvarar 6 kap. med tillägg av nya 4 §.

Tillsyn

1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter och

villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av tillsynsmyndig-

heten.

Tillsynen omfattar inte efterlevnaden av bestämmelserna i 7 kap. med

undantag för 5 och 6 §§ samt av bestämmelserna i 5 och 8 kap.

Första stycket är oförändrat i förhållande till gamla naturgaslagen med

bortseende från en redaktionell ändring.

Den viktigaste delen i tillsynen gäller de bestämmelser som syftar till

att öppna gasmarknaden för konkurrens, nämligen ledningsinnehavarnas

anslutnings- och överföringsskyldighet, skyldigheten att ha skäliga över-

föringstariffer samt redovisningsskyldigheten. Dessutom omfattar tillsy-

nen de föreskrifter och villkor som gäller inom ramen för koncessionerna.

Som framgår av 2 kap. 9 § andra stycket skall en koncession förses

med de villkor som behövs bl.a. av säkerhetsskäl. I kommentaren nämns

att dessa villkor fastställs efter samråd med Statens räddningsverk.

Vad gäller tillsynen beträffande dessa villkor sker den inte inom ramen

för naturgaslagen. Naturgas är en brandfarlig gas och omfattas därmed av

bestämmelserna i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor.

Enligt 16 § den lagen utövas den centrala tillsynen av Statens räddnings-

verk och den lokala tillsynen av den eller de kommunala nämnder som

svarar för räddningstjänsten.

253

Bestämmelserna i andra stycket saknar motsvarighet i gamla natur- gaslagen. De är utformade efter mönster från motsvarande bestämmelser i ellagen (1997:857) och innebär att vissa bestämmelser i naturgaslagen undantas från tillsynsmyndighetens tillsyn enligt följande. I 5 kap. ges vissa bestämmelser om kommunala naturgasföretag. I 1 § anges att sådana företag, under vissa förutsättningar, får bedriva handel med naturgas samt, i viss utsträckning, överföringsverksamhet med frångående av den s.k. lokaliseringsprincipen. Eftersom denna bestäm- melse inte ställer några krav på de kommunala företagen utan bara ger dessa en möjlighet kräver bestämmelsen av naturliga skäl ingen tillsyn. I 2 § anges att om ett kommunalt naturgasföretag bedriver handel med naturgas skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Dessa bestämmelser ställer krav på företagen och är därför av den karaktären att de kan kräva tillsyn. Om ett kommunalt företag inte driver verksamheten på affärsmässig grund, t.ex. genom underprissättning, skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden. Det kan därmed vara ett brott mot konkurrenslagens bestämmelser. Efterlevnaden av dessa bestämmel- ser står redan under tillsyn av Konkurrensverket och någon ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida är därför inte nödvändig. Syftet med kravet att verksamheten skall redovisas särskilt är att för- hindra att den affärsmässiga verksamheten subventioneras med kommu- nala medel. Om sådan subventionering sker skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden och faller därmed inom Konkurrensverkets tillsynsansvar. Dessutom kan det innebära att be- stämmelserna om användning av kommunens medel inte följs. Därmed blir det en fråga för kommunens revisorer. I ingetdera fallen finns det något behov av ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida. Ett antal skyldigheter för gasleverantörer införs nu i 7 kap. Gasleve- rantörerna verkar dock på en öppen, avreglerad marknad. Därför har det inte införts några offentligrättsliga sanktioner mot den gasleverantör som inte fullgör sina skyldigheter. Eventuella tvister som uppstår på grund av att en gasleverantör inte fullgör sina skyldigheter får därför lösas på sed- vanlig civilrättslig väg, ytterst i allmän domstol. Dessa bestämmelser omfattas därför inte av tillsynen. I 7 kap. finns även ett antal bestämmelser som gäller den systemansva- riga myndigheten. Något behov av tillsyn finns inte vad gäller huvudde- len av den systemansvariga myndighetens verksamhet. Undantag från detta gäller dock bestämmelsen i 5 § att villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskriminerande och bestämmelsen i 6 § att vill- koren i balansavtalen skall offentliggöras och att skriftlig uppgift om villkoren skall lämnas på begäran. Med undantag för nämnda två para- grafer är alltså bestämmelserna i 7 kap. undantagna från tillsynen. I 8 kap. finns ett antal bestämmelser som reglerar rätten för en led- ningsinnehavare att avbryta överföringen av gas till en konsument om denne gör sig skyldig till avtalsbrott. Bestämmelserna reglerar alltså för- hållandet mellan två enskilda parter. Om det uppstår tvist mellan parterna om tillämpningen av bestämmelserna kan tvisten prövas vid allmän dom- stol. Bestämmelserna är alltså av sådan natur att det inte föreligger något behov av tillsyn. Prop. 2004/05:62 254 Prop. 2004/05:62 2 § Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. I paragrafen regleras tillsynsmyndighetens befogenheter närmare. Första stycket är oförändrat i förhållande till gamla naturgaslagen. I den lagen fanns i andra stycket en föreskrift att en begäran fick förenas med vite. Den föreskriften har tagits bort eftersom det framgår av 3 § att ett föreläggande får förenas med vite. 3 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite. Paragrafen är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen. Paragra- fen anger tillsynsmyndighetens grundläggande befogenhet för att åstad- komma rättelse, nämligen förelägganden. Förelägganden får alltid för- enas med vite. Bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Befogenheten att utfärda föreläggande, eventuellt i förening med vite, omfattar även den situation som regleras i 6 §. Ett företag som inte läm- nar in föreskrivna redovisningshandlingar eller revisorsintyg skall enligt nämnda paragraf betala förseningsavgift. Närmare föreskrifter om förse- ningsavgift ges i 712 §§. Om ett företag inte har uppfyllt sina skyldig- heter sedan möjligheterna att besluta om förseningsavgift har uttömts har alltså tillsynsmyndigheten möjlighet att förelägga företaget, eventuellt i förening med vite, att fullgöra sina skyldigheter. Dessa skyldigheter är grundläggande för gasmarknadens funktion, var- för tillsynsmyndigheten måste kunna använda alla möjligheter att åstad- komma rättelse. Om inte ett vitesföreläggande kan åstadkomma rättelse återstår bara att återkalla koncessionen. Denna sista möjlighet gäller dock bara gentemot innehavare av transmissionsledningar, lagringsanlägg- ningar och förgasningsanläggningar. Distributionsledningar omfattas där- emot inte av koncessionskravet. Tidsfrister 4 § Om tillsynsmyndigheten får in en anmälan mot ett naturgasföretag med påstående att företagets anslutningsavgift eller tariff för överföring, lagring eller tillträde till förgasningsanläggning inte är objektiv eller icke- diskriminerande, skall tillsynsmyndigheten fatta beslut i ärendet inom två månader från det att anmälan kom in till myndigheten. Detsamma gäller vid anmälan mot den systemansvariga myndigheten med påstående att dess balansavtal inte är objektiva eller icke-diskriminerande.

Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ärendet får till- synsmyndigheten förlänga tiden med två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras. Tillsynsmyndighetens beslut gäller omedelbart. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Som framgår av tidigare paragrafer skall de metoder som har använts för att utforma tariffer och balansavtal vara objektiva och icke-diskrimi-

255 nerande. Innan tariffen börjar tillämpas och balansavtal ingås skall dessa Prop. 2004/05:62 metoder godkännas av tillsynsmyndigheten. Om någon är missnöjd med ett beslut om godkännande får han överklaga beslutet. Den aktuella para- grafen blir därvid inte tillämplig. Sedan ett beslut om godkännande vun- nit laga kraft kan den frågan inte bli föremål för förnyad prövning. Paragrafen blir däremot tillämplig då någon påstår att hans individuella tariff eller individuella balansavtal inte är objektivt eller icke-diskrimine- rande. Detsamma blir fallet då någon påstår att hans individuella anslut- ningsavgift inte är objektiv eller icke-diskriminerande.

Avgifter 5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndig- heten får meddela föreskrifter om avgifter för att finansiera de uppgifter som tillsynsmyndigheten har enligt denna lag och enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Paragrafen motsvarar 6 kap. 4 § i gamla naturgaslagen och är oförändrad i förhållande till den med bortseende från en redaktionell ändring I paragrafen bemyndigas regeringen och tillsynsmyndigheten att med- dela föreskrifter om vissa avgifter, som syftar till att finansiera alla de uppgifter som tillsynsmyndigheten har på naturgasområdet. Tillsyns- myndighet är för närvarande Statens energimyndighet. Dess viktigaste uppgifter är att bereda koncessionsärenden, granska naturgasföretagens redovisning samt att utöva tillsyn. Med stöd av bemyndigandet har regeringen meddelat föreskrifter om avgifter i förordningen (2000:672) om naturgasavgift. Avgifterna tas ut av alla företag som omfattas av tillsynen. Förseningsavgift Paragraferna i detta avsnitt är oförändrade i förhållande till gamla natur- gaslagen med bortseende från vissa redaktionella ändringar. Bestämmel- serna är utformade efter mönster från motsvarande föreskrifter i 12 kap. 713 §§ ellagen (1997:857). Dessa föreskrifter har i sin tur utformats efter mönster från 8 kap. 511 §§ årsredovisningslagen (1995:1554). Kommentarer till dessa bestämmelser finns i Regeringens proposition (prop. 1995/96:10) Års- och koncernredovisning Del II s. 262 ff. Be- stämmelserna i 612 §§ motsvarar 511 §§ i gamla naturgaslagen. 6 § Om ett naturgasföretag, som bedriver annan verksamhet än handel med naturgas, inte inom föreskriven tid lämnar in de handlingar som krävs enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 3 § andra stycket eller 4 kap. 3 § andra stycket, skall företaget betala försenings- avgift till staten enligt 7 §. Detsamma gäller om ett sådant naturgasföre- tag inte lämnar in ett revisorsintyg enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 4 § tredje stycket eller 4 kap. 4 § tredje stycket. Beslut om förseningsavgift fattas av tillsynsmyndigheten. Bestämmelsen i första stycket omfattar naturgasföretag som bedriver överföring av naturgas samt innehavare av naturgaslager eller förgas- ningsanläggningar. Enligt andra stycket beslutar tillsynsmyndigheten om förseningsavgifter. 256

7 § Ett naturgasföretag skall betala en förseningsavgift, om de hand-

Prop. 2004/05:62

lingar som anges i 6 § inte har kommit in till tillsynsmyndigheten inom

sju månader från räkenskapsårets utgång. Om företaget har beslutat om

fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 9 § aktiebolagslagen (1975:1385)

eller om fortsatt föreningsstämma enligt 7 kap. 4 § tredje stycket lagen

(1987:667) om ekonomiska föreningar, skall dock företaget betala för-

seningsavgift först om handlingarna inte har kommit in inom nio månader

från räkenskapsårets utgång. Avgiften skall uppgå till 10 000 kronor.

Om de handlingar som anges i 6 § inte har kommit in inom två måna-

der från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om för-

seningsavgift enligt första stycket, skall företaget betala en ny för-

seningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 10 000 kronor.

Om de handlingar som anges i 6 § inte har kommit in inom två måna-

der från det att underrättelse avsändes till företaget om ett beslut om för-

seningsavgift enligt andra stycket, skall företaget betala en ny förse-

ningsavgift. Den nya avgiften skall uppgå till 20 000 kronor.

Föreskrifterna i första stycket avviker något från motsvarande föreskrifter

i årsredovisningslagen. För det första gäller föreskrifterna om försenings-

avgift i den lagen bara aktiebolag medan förevarande bestämmelser

gäller alla företag oavsett företagsform.

I motsvarande bestämmelse i årsredovisningslagen föreskrivs att aktie-

bolaget skall betala förseningsavgift först om handlingarna inte har

kommit in inom nio månader i stället för sju månader från räkenskapsår-

ets utgång om aktiebolaget bl.a. har gjort anmälan till registreringsmyn-

digheten om fortsatt bolagsstämma enligt 9 kap. 9 § tredje stycket aktie-

bolagslagen. Registreringsmyndighet är Bolagsverket, som också beslu-

tar om förseningsavgift. När frågan om beslut om förseningsavgift blir

aktuell har alltså Bolagsverket kännedom om huruvida ett aktiebolag har

gjort anmälan eller inte.

När det gäller förseningsavgift enligt naturgaslagen är dock situationen

annorlunda, eftersom någon anmälningsskyldighet gentemot tillsynsmyn-

digheten vad gäller fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma inte fö-

religger. Tillsynsmyndigheten har alltså inte motsvarande kännedom som

Bolagsverket när frågan om beslut om förseningsavgift blir aktuell. Där-

för har föreskriften fått den utformning som framgår av lagtexten.

Detta innebär att tillsynsmyndigheten måste ta reda på om ett företag

har fattat beslut om fortsatt bolagsstämma eller föreningsstämma om

myndigheten överväger att fatta beslut om förseningsavgift inom nio må-

nader från räkenskapsårets utgång.

8 § Om registrering har skett av ett beslut om att företaget försatts i

konkurs eller trätt i likvidation, får beslut om förseningsavgift inte med-

delas.

9 § Har företaget inom föreskriven tid lämnat in de handlingar som

anges i 6 §, men har handlingarna någon brist som lätt kan avhjälpas, får

tillsynsmyndigheten meddela beslut om förseningsavgift endast om

företaget har underrättats om bristen och fått tillfälle att avhjälpa den men

inte gjort det inom den tid som angetts i underrättelsen. En sådan

underrättelse får sändas med posten till den postadress som företaget

senast har anmält hos tillsynsmyndigheten.

257

10 §

En förseningsavgift skall efterges, om underlåtenheten att ge in

Prop. 2004/05:62

handlingen framstår som ursäktlig med hänsyn till omständigheter som

företaget inte har kunnat råda över. Avgiften skall också efterges om det

framstår som uppenbart oskäligt att ta ut den.

Bestämmelserna om eftergift skall beaktas även om något yrkande om

detta inte har framställts, om det föranleds av vad som har förekommit i

ärendet.

11 §

Om en förseningsavgift inte har betalats efter betalningsupp-

maning, skall avgiften lämnas för indrivning. Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsök- ningsbalken ske. 12 § Ett beslut om förseningsavgift får verkställas även om det inte har vunnit laga kraft. Om ett företag har rätt att få tillbaka betald förseningsavgift på grund av en domstols beslut, skall ränta betalas på den återbetalda försenings- avgiften från och med månaden efter den då förseningsavgiften betalades in till och med den månad då återbetalning görs. I fråga om räntans stor- lek tillämpas 19 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483). 11 kap. Övriga bestämmelser Ansvarsbestämmelser 1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot 2 kap. 1, 2 eller 3 §, eller

2.

bryter mot villkor som meddelats med stöd av 2 kap. 9 § andra stycket. I ringa fall döms inte till ansvar.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 1 § gamla naturgaslagen. Ytterligare en gär- ning har straffbelagts, nämligen brott mot kravet på koncession för byggande och användande av en förgasningsanläggning. Frågan har behandlats i avsnitt 15.1. 2 § Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med straff enligt brottsbalken. Paragrafen motsvarar 7 kap. 2 § gamla naturgaslagen och är oförändrad. 3 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av föreläggandet. Paragrafen motsvarar 7 kap. 3 § gamla naturgaslagen och är oförändrad. 258 Överklagande 4 § Beslut av tillsynsmyndigheten enligt 2 kap. 15 och 16 §§, 6 kap. 5 § första stycket, 7 kap. 5 § andra stycket samt 10 kap. 3, 4, 7 och 10 §§ samt beslut av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den som enligt 7 kap. 2 § beordrats att öka eller minska inmatning eller uttag av naturgas får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Paragrafen motsvarar 7 kap. 4 § gamla naturgaslagen. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005, då naturgaslagen (2000:599) skall upphöra att gälla.

2.

Denna lag tillämpas även på koncessioner som har meddelats enligt naturgaslagen (2000:599) samt enligt lagen (1978:160) om vissa rörled- ningar och som avser rörledning för transport av naturgas eller produkt av naturgas med följande undantag.

a) 1 § andra stycket 1 lagen om vissa rörledningar tillämpas alltjämt på ledningar som har börjat byggas före den 1 augusti 2000. b) Ett undantag som har medgivits med stöd av 1 § tredje stycket lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla. c) Bestämmelsen om giltighetstid i en koncession som har meddelats enligt lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla. d) Ett villkor för en koncession som har meddelats enligt 6 § andra stycket lagen om vissa rörledningar skall alltjämt gälla.

3.

Skyldigheten, enligt 3 kap. 5 § första stycket, för den som innehar en naturgasledning att ansluta andra naturgasledningar omfattar före den 1 juli 2007 inte naturgasledningar som innehas av kunder vilka köper naturgas som är avsedd för hushållsförbrukning.

4.

En leverantör av naturgas får före den 1 juli 2007 inte överta leve- ranserna till en kund som köper naturgas som är avsedd för hushållsför- brukning.

5.

En koncessionshavare som före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om införskaffande av naturgas som behövs för att bedriva över- föring av naturgas får tillämpa avtalet under dess återstående giltighetstid, dock längst till utgången av oktober 2007.

6.

Bestämmelserna i 4 kap. 3 § första stycket samt 6 kap. 1 §, 2 § och 3 § första och andra styckena tillämpas från och med det räkenskapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter. Dessförinnan tillämpas motsvarande bestämmelser i den upphävda lagen.

7.

Bestämmelsen i 6 kap. 5 § första stycket första meningen skall tillämpas på överföringstariffer som gäller från och med det räkenskapsår som börjar den 1 januari 2006 eller närmast därefter.

Den som innehar en naturgasledning skall senast den 1 juni 2005 lämna in en ansökan om godkännande enligt 6 kap. 5 § första stycket. Tillsynsmyndigheten skall avgöra ett sådant ärende inom sex månader efter det att ansökan om godkännande kom in till myndigheten.

8.

Samtliga gasleverantörer skall senast den 31 juli 2005 underrätta berörda innehavare av naturgasledning om i vilka uttagspunkter de leve- rerar naturgas. Underrättelsen skall även innehålla uppgifter om vem eller vilka som åtagit sig balansansvaret i uttagspunkterna.

Prop. 2004/05:62 259

9. Bestämmelsen i 7 kap. 5 § andra stycket tillämpas från och med den

Prop. 2004/05:62

1 januari 2006.

10. Bestämmelsen i 10 kap. 4 § tillämpas i ärenden där anmälan har

kommit in till tillsynsmyndigheten den 1 juli 2005 eller senare.

I första punkten anges dagen då den nya naturgaslagen skall träda i kraft

och den gamla upphöra att gälla.

I andra punkten föreskrivs inledningsvis att den nya lagen skall tilläm-

pas på koncessioner som har meddelats enligt gamla naturgaslagen.

Dessutom upptas vissa övergångsbestämmelser som gällde i samband

med att gamla naturgaslagen trädde i kraft, nämligen föreskrifter om

koncessioner som har meddelats enligt lagen (1978:160) om vissa rör-

ledningar (rörledningslagen). I sistnämnda hänseende föreskrivs att den

nya lagen skall tillämpas på koncessioner som har meddelats enligt rör-

ledningslagen och som avser rörledningar för transport av naturgas eller

produkt av naturgas. Föreskriften i denna punkt medför att de skyldighe-

ter som enligt den nya naturgaslagen åvilar koncessionshavare även

kommer att gälla de företag som har meddelats koncession enligt rörled-

ningslagen eller gamla naturgaslagen. Vissa bestämmelser i rörlednings-

lagen skall dock alltjämt tillämpas på befintliga rörledningar och konces-

sioner. Dessa undantag anges i punkterna ad.

Ledningar som har eller avses få en längd av högst 20 kilometer är icke

koncessionspliktiga enligt rörledningslagen. Föreskriften i punkten a in-

nebär att sådana ledningar alltjämt får byggas och användas utan konces-

sion. En förutsättning för detta är att de började byggas innan gamla

naturgaslagen trädde i kraft.

Enligt rörledningslagen får regeringen i ett visst fall medge undantag

från koncessionsplikt. Enligt punkten b skall ett sådant medgivet undan-

tag alltjämt gälla.

Koncession enligt den nya lagen skall enligt huvudregeln i 2 kap. 11 §

meddelas för fyrtio år. Enligt rörledningslagen skall dock giltighetstiden

för en koncession bestämmas till längst trettio år. Enligt punkten c skall

den giltighetstid som har meddelats i en koncession enligt rörledningsla-

gen alltjämt gälla.

Enligt rörledningslagen kan som villkor för en koncession bestämmas

att staten skall ha rätt att delta i verksamheten eller att koncessionshava-

ren skall utge en särskild avgift till staten eller iaktta något annat lik-

nande villkor. Den bestämmelsen har inte förts över till den nya lagen. I

punkten d föreskrivs att sådana villkor som har meddelats enligt rörled-

ningslagen alltjämt skall gälla.

I tredje punkten anges att ledningsinnehavarnas anslutningsskyldighet

före den 1 juli 2007 inte gäller gentemot hushållskunder. Skälen för detta

har behandlats i författningskommentaren till 3 kap. 5 §.

I fjärde punkten stadgas ett förbud för gasleverantörer att före den 1

juli 2007 överta leveranser till hushållskunder. Skälet är att hushållskun-

der före den tidpunkten inte är berättigade kunder och därmed inte har

rätt att fritt välja gasleverantör. Fram till den nämnda tidpunkten får hus-

hållskunder alltså bara köpa gas av den leverantör de har då den nya

lagen träder i kraft. Frågan har också berörts i författningskommentaren

till 3 kap. 6 §.

260 I femte punkten regleras den nya bestämmelsen i 3 kap. 8 § om inköp av naturgas som behövs för att bedriva överföringen. Om en konces- sionshavare före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om inköp av sådan gas får han fortsätta att tillämpa avtalet och omfattas då alltså inte av den nya bestämmelsen. En bortre tidsgräns är dock satt för hur länge koncessionshavaren får vara undantagen från den nya bestämmelsen. Om avtalet har en längre giltighetstid än till utgången av oktober 2007 måste han, trots avtalet, följa den nya bestämmelsen efter nämnda tidpunkt. Koncessionshavaren har alltså tre år på sig att ingå ett nytt avtal med iakttagande av de nya bestämmelserna i 3 kap. 8 §. Enligt sjätte punkten skall de nya bestämmelserna i 4 kap. 3 § första stycket om redovisning av bl.a. lagring av naturgas börja tillämpas för det redovisningsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter. Motsvarande bestämmelse i gamla naturgaslagen gällde bara lagring i lagringsanläggningar. Den nya bestämmelsen gäller även lagring i över- föringsledningar. Detta innebär att sådan lagring måste redovisas skilt från överföringsverksamheten i ledningarna. Övergångsbestämmelsen införs för att innehavare av överföringsled- ningar inte skall behöva ändra redovisningsmetoder under löpande räkenskapsår. Detsamma gäller de nya bestämmelserna i 6 kap. 1 § om utformningen av anslutningsavgifter och i 6 kap. 1 § och 2 § första och andra styckena om utformningen av tariffer. Skälet är även här att en lednings- eller an- läggningsinnehavare inte skall behöva ändra sina anslutningsavgifter och tariffer under löpande räkenskapsår. Fram tills de nya bestämmelserna börjar tillämpas skall motsvarande bestämmelser i gamla naturgaslagen tillämpas. Dessa bestämmelser är 4 kap. 1 § till den del bestämmelsen avser redovisning av lagring av natur- gas för annans räkning, 3 kap. 5 § första stycket om avgifter och övriga villkor för anslutning till en naturgasledning respektive 3 kap. 6 § om transporttariffer. Då lagen träder i kraft får en ledningsinnehavare inte tillämpa sin an- slutningsavgift eller överföringstariff förrän de metoder som använts för att utforma avgiften eller tariffen har godkänts av tillsynsmyndigheten. Den bestämmelsen skall, enligt sjunde punkten, börja tillämpas först på avgifter och tariffer som gäller från och med det räkenskapsår som börjar den 1 januari 2006 eller närmast därefter. Fram till dess får alltså avgifter och tariffer vars metoder inte godkänts tillämpas. Senast den 15 augusti 2005 skall ledningsinnehavarna lämna in ansök- ningar enligt 6 kap. 5 § första stycket. Tillsynsmyndigheten skall sedan avgöra dessa ärenden senast den 30 november 2005. Det innebär att samtliga ärenden skall vara avgjorda senast en månad innan den nya be- stämmelsen i 6 kap. 5 § första stycket första meningen tidigast börjar gälla. Med stöd av 3 kap. 6 § kommer regeringen och tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om mätning och rapportering av överförd naturgas. Föreskrifterna kommer bl.a. att innebära en skyldighet för alla ledningsinnehavare att rapportera mätresultaten i uttagspunkterna på led- ningsnätet till berörda gasleverantörer och balansansvariga. För att kunna fullgöra denna skyldighet måste varje ledningsinnehavare känna till vem som levererar gas i uttagspunkterna på hans ledningsnät och vem som har Prop. 2004/05:62 261 åtagit sig balansansvaret i uttagspunkterna. Därför föreskrivs i åttonde Prop. 2004/05:62 punkten att samtliga gasleverantörer skall underrätta berörda lednings- innehavare om dessa uppgifter. Underrättelsen skall lämnas senast trettio dagar efter det att naturgaslagen har trätt i kraft, dvs. senast den 31 juli 2005. Enligt 7 kap. 5 § andra stycket får den systemansvariga myndigheten inte ingå balansavtal förrän tillsynsmyndigheten godkänt de metoder som använts för att utforma balansavtalen. Redan då lagen träder i kraft, dvs. den 1 juli 2005, måste det finnas gällande balansavtal för alla uttags- punkter på naturgasnätet. Något godkännande kan inte meddelas dess- förinnan eftersom lagen inte träder i kraft förrän den 1 juli 2005. Därför föreskrivs i nionde punkten att den nämnda bestämmelsen skall tillämpas från och med den 1 januari 2006, då ett nytt räkenskapsår börjar gälla hos den systemansvariga myndigheten, Affärsverket svenska kraftnät. Bestämmelsen skall då tillämpas dels på balansavtal som gäller då, dels på balansavtal som börjar gälla den 1 januari 2006 eller senare. En följd av bestämmelsen blir att den systemansvariga myndigheten inte bör ingå balansavtal under 2005 med längre giltighetstid än till utgången av 2005. Det bör uppmärksammas att bestämmelsen i 7 kap. 5 § första stycket skall tillämpas från lagens ikraftträdande. Det innebär att balansavtalen, även om tillsynsmyndigheten inte godkänt metoderna, måste vara objek- tiva och icke-diskriminerande.

Bestämmelserna om vissa tidsfrister för avgörande av ärenden tilläm- pas inte, enligt tionde punkten, i ärenden som anhängiggjorts före lagens ikraftträdande. 37.2 Förslaget till lag om ändring i ellagen (1997:857) 1 kap. 1 § I denna lag ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om handel med el i vissa fall samt om elsäkerhet. Dessutom ges vissa föreskrifter om fjärrvärmeverksamhet. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Ett antal bestämmelser om fjärrvärmeverksamhet införs nu i lagen. Med anledning av det införs nu andra meningen i paragrafen. 4 a § Med fjärrvärmeverksamhet avses i denna lag distribution i ett rör- ledningssystem av hetvatten eller annan värmebärare för uppvärmnings- ändamål, dock bara om verksamheten riktar sig till en obestämd krets av kunder inom ett visst geografiskt område. Produktionen av den värmebärare som distribueras i rörledningssyste- met ingår i fjärrvärmeverksamheten i den utsträckning som produktionen

bedrivs av det företag som distribuerar värmebäraren.

Paragrafen är ny och innehåller en definition av begreppet fjärrvärme-

verksamhet.

262

Produktion och distribution av fjärrvärme sker i korthet på följande Prop. 2004/05:62 sätt. I en värmeproduktionsanläggning, oftast kallad hetvattencentral, värms vatten upp. Detta hetvatten distribueras sedan i ett rörlednings- system till de byggnader som är anslutna till systemet. I byggnaden finns ett internt rörledningssystem med vatten. I eller invid byggnaden finns också en värmeväxlare. Där förs värmen i hetvattnet över till vattnet i husets interna rörledningssystem, varefter detta uppvärmda vatten distri- bueras till byggnadens olika delar för uppvärmning. Det hetvatten som i värmeväxlaren avgett sin värme återförs i rörledningssystemet till het- vattencentralen. Detta rörledningssystem är alltså slutet. Det allra vanligaste är att man använder vatten för att distribuera vär- men. Vattnet kallas i denna sin egenskap värmebärare. Det förekommer också att man använder ånga som värmebärare. De förhållanden som nu beskrivits täcks av första delen av definitionen som ges i första stycket. Definitionen innehåller dessutom en precisering som måste vara uppfylld för att en verksamhet skall omfattas av defini- tionen. Verksamheten måste nämligen rikta sig till en obestämd krets av kunder inom ett visst geografiskt område. Den viktigaste delen i precise- ringen är den första delen, dvs. att verksamheten måste rikta sig till en obestämd krets av kunder. Det vanliga är nämligen att man anlägger en hetvattencentral med vidhängande rörledningssystem och att kunder där- efter erbjuds att ansluta sina byggnader till fjärrvärmesystemet. Det står alltså kunderna fritt att själva avgöra om de vill ansluta sina byggnader till fjärrvärmesystemet. Det står också kunderna fritt att lämna systemet. Den andra delen av preciseringen, att det skall gälla kunder i ett visst geografiskt område, är bara ett förtydligande av närmast självklar art. Kunderna får nämligen betala för sin anslutning, varvid kostnaden ökar med avståndet från ledningssystemet. Därmed finns det ett visst avstånd från ledningssystemet, där det inte längre är ekonomiskt försvarbart att ansluta sig. Erbjudandet om fjärrvärme riktar sig därmed i praktiken all- tid till kunder i ett visst geografiskt område. Med denna definition faller en annan form av kollektiv uppvärmning utanför definitionen. Det är inte ovanligt att en hetvattencentral med vid- hängande rörledningssystem anläggs i anslutning till ett visst bostads- område. Syftet är då att värma upp husen i just detta område och någon rätt till anslutning för byggnader utanför området finns inte. Denna verk- samhet riktar sig alltså till en bestämd krets av kunder. Dessa anlägg- ningar är ofta mindre än sedvanliga fjärrvärmeanläggningar och ligger närmare de byggnader som skall uppvärmas. Denna uppvärmningsform benämns därför ibland närvärme. I andra stycket anges att även produktionen av värmebäraren ingår i fjärrvärmeverksamheten. Detta gäller dock bara i den utsträckning som distributören svarar för produktionen. Det förekommer nämligen att fjärrvärmeföretaget tar emot hetvatten från externa producenter. Det rör sig då vanligen om spillvärme från en industrianläggning. Produktionen av denna spillvärme ingår alltså inte i fjärrvärmeverksamheten. 263

4 b § Med kraftvärmeverk avses i denna lag en anläggning där el och

Prop. 2004/05:62

värme kan produceras samtidigt och där värmen, helt eller delvis, an-

vänds i fjärrvärmeverksamhet.

Paragrafen är ny och innehåller en definition av begreppet kraftvärme-

verk.

El produceras i olika typer av kraftverk. En sådan typ är kondenskraft-

verk. Där upphettas vatten till ånga, som under stort tryck driver turbiner

som i sin tur driver generatorn där elen produceras. Sedan ångan passerat

turbinerna tas dess värmeinnehåll inte till vara, utan ångan släpps ut i

luften eller ett vattendrag. En annan typ av kraftverk är kraftvärmeverk.

Elen produceras där på samma sätt men värmeinnehållet i ångan tas till

vara. Sedan ångan passerat turbinerna kondenseras den till hetvatten som

förs ut i ett fjärrvärmenät.

Det första ledet i definitionen är att el och värme kan produceras sam-

tidigt. Detta innebär att ett kraftvärmeverk omfattas av definitionen även

om el och värme inte produceras samtidigt vid varje givet tillfälle. Det

räcker med att el och värme kan produceras samtidigt. I praktiken är det

också så att man ibland bara producerar el utan att ta till vara värmeinne-

hållet i ångan eller bara producerar värme.

Detta förhållande avspeglas också i andra ledet av definitionen, nämli-

gen att värmen, helt eller delvis , används i fjärrvärmeverksamhet.

Det bör också uppmärksammas att definitionen inte anger ett helt

kraftvärmeverk utan en anläggning. Det förekommer att kraftvärmeverk

har flera separata anläggningar, som är olika till sin tekniska utformning.

Endast de anläggningar där el och värme kan framställas i samma pro-

cess och där värmen tas till vara i fjärrvärmeverksamhet faller under de-

finitionen.

3 kap. Inledande bestämmelse 1 § Ett företag som bedriver nätverksamhet ansvarar för drift och under- håll och, vid behov, utbyggnad av sitt ledningsnät och, i tillämpliga fall, dess anslutning till andra ledningsnät. Företaget svarar också för att dess ledningsnät är säkert, tillförlitligt och effektivt och för att det på lång sikt kan uppfylla rimliga krav på överföring av el. Paragrafen saknar motsvarighet i utredningens förslag och lagrådsremis- sen. Den har införts på förslag av Lagrådet. Paragrafen anger de all- männa skyldigheter som den som bedriver nätverksamhet har beträffande hanteringen av sitt ledningsnät. I följande paragrafer anges sedan mer specifika skyldigheter för ledningsinnehavarna. 1 b § I ett företag som bedriver nätverksamhet och som ingår i en kon- cern vars samlade elnät har minst 100 000 uttagspunkter får inte en sty- relseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare samtidigt vara styrelseledamot, verkställande direktör eller firmatecknare i ett företag som bedriver produktion av eller handel med el. 264 Paragrafen motsvarar 1 a § i lagrådsremissen. För tydlighets skull bör Prop. 2004/05:62 följande uppmärksammas. Om en person innehar någon av de tre angivna funktionerna i ett företag som bedriver nätverksamhet får han inte inneha någon av de angivna funktionerna i ett företag som bedriver produktion av eller handel med el. Förbudet gäller alltså inte bara motsvarande funktion i det andra företaget. Redovisning av nätverksamhet m.m. 2 § Nätverksamhet och fjärrvärmeverksamhet skall ekonomiskt redovi- sas var för sig och skilt från annan verksamhet.

Vid redovisning av fjärrvärmeverksamhet enligt första stycket skall

den elproduktion som skett i ett kraftvärmeverk och försäljningen av

denna el anses ingå i fjärrvärmeverksamheten.

Genom den föreslagna regleringen i första stycket uppställs ett krav på att

även fjärrvärmeverksamhet skall redovisas skilt från annan verksamhet

som bedrivs inom samma juridiska person.

I andra stycket ges en bestämmelse om redovisning av verksamhet i ett

kraftvärmeverk. När det i fjärrvärmeverksamheten ingår ett kraftvärme-

verk skall den elproduktion som skett i anläggningen och försäljningen

av denna el anses ingå i fjärrvärmeverksamheten.

Regeringen och nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om

redovisning av fjärrvärmeverksamhet med stöd av 4 §.

4 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten

får meddela närmare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet och

av fjärrvärmeverksamhet.

Bestämmelsen har ändrats till att även omfatta fjärrvärmeverksamhet.

Den föreskriftsrätt som enligt nuvarande bestämmelse tillkommer reger-

ingen och nätmyndigheten i fråga om redovisning av nätverksamhet ut-

sträcks till att även omfatta rätt att meddela närmare föreskrifter om re-

dovisning av fjärrvärmeverksamhet utöver de som följer av bestämmel-

ser i t.ex. bokföringslagen (1999:1078), årsredovisningslagen (1995:1554)

samt lagen (1997:614) om kommunal redovisning.

5 § Revisor hos den som bedriver nätverksamhet eller fjärrvärmeverk-

samhet skall göra en särskild granskning av redovisningen av verksam-

heten.

Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg avge ett utlåtande i frågan om

redovisningen av nätverksamheten eller fjärrvärmeverksamheten skett

enligt gällande bestämmelser. Intyget skall av företaget ges in till nät-

myndigheten.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av nätverk-

samhet och av fjärrvärmeverksamhet.

Bestämmelsen har ändrats endast på det sättet att den även skall omfatta

fjärrvärmeverksamhet.

Som en konsekvens av den gjorda förändringen skall enligt första

stycket en revisor hos den som bedriver fjärrvärmeverksamhet göra en

särskild granskning av redovisningen av verksamheten samt, enligt vad

265

som föreskrivs i andra stycket, årligen i ett särskilt intyg avge ett utlå- Prop. 2004/05:62 tande i frågan om redovisningen av fjärrvärmeverksamheten skett enligt gällande bestämmelser. Som ett led i och underlag för nätmyndighetens tillsynsverksamhet skall även intyg över redovisningen av fjärrvärmeverksamheten ges in till nätmyndigheten. Av tredje stycket följer att regeringen får meddela närmare föreskrifter om revision av fjärrvärmeverksamhet. 6 § Den som har nätkoncession för linje är, om det inte finns särskilda skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till led- ningen. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prö- vas av nätmyndigheten. Beslut i ett sådant ärende skall fattas inom två månader från det att ansökan kommit in till nätmyndigheten. Om myn- digheten behöver ytterligare tid för att avgöra ärendet får nätmyndigheten förlänga tiden med ytterligare två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras. Nätmyndighetens beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. En tvist om villkoren för anslutning prövas inte, om det visas att ansö- kan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd part under dennes senaste kända adress. Paragrafen reglerar skyldigheten för den som innehar nätkoncession för linje att ansluta en elektrisk anläggning till sin ledning. Första stycket, som anger denna skyldighet, är oförändrat. I andra stycket anges i första meningen, som är oförändrad, att nät- myndigheten prövar tvister om denna anslutningsskyldighet. Nu görs ett tillägg innebärande att sådana tvister skall avgöras inom viss tid. Be- stämmelsen är inte sanktionerad. I tredje stycket anges att nätmyndighetens beslut gäller omedelbart, dvs. utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Bestämmelserna i andra och tredje styckena införs för att genomföra artikel 23.5 i direktivet. Fjärde stycket ingick tidigare i andra stycket och är, med bortseende från en mindre redaktionell ändring, oförändrat. 7 § Den som har nätkoncession för område är, om det inte finns särskilda skäl, skyldig att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning inom området till ledningsnätet. Tvister om koncessionshavarens skyldigheter enligt första stycket prö- vas av nätmyndigheten. Beslut i ett sådant ärende skall fattas inom två månader från det att ansökan kommit in till nätmyndigheten. Om myn- digheten behöver ytterligare tid för att avgöra ärendet får nätmyndigheten förlänga tiden med ytterligare två månader eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras. Nätmyndighetens beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. En tvist om villkoren för anslutning prövas inte, om det visas att ansö- kan om prövning kommit in till nätmyndigheten senare än två år efter det 266

att nätkoncessionshavaren sänt ett skriftligt ställningstagande till berörd

Prop. 2004/05:62

part under dennes senaste kända adress.

Paragrafen har samma sakliga innehåll som föregående paragraf men

riktar sig till innehavare av nätkoncession för område. Även ändringarna

är desamma som i föregående paragraf.

10 § Den som har nätkoncession är skyldig att utföra mätning av mäng-

den överförd el och dess fördelning över tiden.

Om en elanvändare har ett säkringsabonnemang om högst 63 ampere

skall nätkoncessionshavaren i stället dels preliminärt beräkna mängden

överförd el och dess fördelning över tiden (preliminär schablonberäk-

ning), dels slutligt mäta mängden överförd el och beräkna dess fördelning

över tiden (slutlig schablonberäkning). Detta gäller inte en elanvändare

som begärt att mängden överförd el och dess fördelning över tiden skall

mätas.

Det åligger nätkoncessionshavaren att rapportera resultaten av de mät-

ningar och beräkningar som nämns i första och andra styckena.

Närmare föreskrifter om angivna skyldigheter meddelas av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Ändringen i andra stycket innebär att gränsen för när en elanvändares

förbrukning skall schablonberäknas i stället för mätas sänks från ett säk-

ringsabonnemang om högst 200 ampère till högst 63 ampère.

Frågan har behandlats i avsnitt 33.

Anskaffande av el för att täcka nätförluster

16 § Den som har nätkoncession skall anskaffa den el som är avsedd att

täcka nätförluster på ett öppet, icke-diskriminerande och marknadsorien-

terat sätt.

Den som bedriver nätverksamhet får inte, enligt 3 kap. 1 a § första

stycket, bedriva handel med el. Två undantag från denna regel ges i

andra stycket och innebär bl.a. att el får köpas om den uteslutande är av-

sedd att täcka nätförluster. Så sker också regelmässigt av alla nätföretag.

I den aktuella paragrafen, som är ny, regleras nu hur sådana inköp skall

gå till.

Kravet på öppenhet betyder att nätföretaget måste vända sig till mark-

naden vid inköp av förlustel. Några regler om hur detta skall gå till ges

dock inte men bestämmelsen innebär att nätföretaget inte får träffa avtal

under hand med någon elsäljare utan att först genom kontakter på mark-

naden ha tillkännagivit sin avsikt att inköpa förlustel. Något krav på upp-

handling i formell mening finns inte.

Anskaffandet måste ske på ett icke-diskriminerande sätt, vilket innebär

att anbuden måste bedömas på samma sätt och att ingen diskriminerande

åtskillnad alltså får ske t.ex. till förmån för närstående företag.

Kravet på att anskaffandet av elen skall ske på ett marknadsorienterat

sätt innebär att nätföretaget måste undersöka vilka ekonomiska villkor

som kan erhållas på marknaden och sedan träffa avtal utifrån rationella

överväganden beträffande pris och övriga villkor.

267

Upprättande av övervakningsplan

Prop. 2004/05:62

17 § Den som har nätkoncession skall upprätta en övervakningsplan och se till att övervakningsplanen följs. Av övervakningsplanen skall det framgå vilka åtgärder som skall vidtas för att motverka diskriminerande beteende gentemot övriga aktörer på elmarknaden. I planen skall särskilt anges de särskilda skyldigheter som de anställda har för att detta mål skall uppnås. Koncessionshavaren skall årligen upprätta en rapport över de åtgärder som vidtagits enligt planen. Rapporten skall offentliggöras samt ges in till nätmyndigheten. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om innehållet i övervakningsplanen och om offentliggörandet av den årliga rapporten. I denna paragraf stadgas att den som bedriver nätverksamhet skall upp- rätta en övervakningsplan som säkerställer att verksamheten bedrivs på ett icke-diskriminerande sätt gentemot övriga aktörer på elmarknaden. 4 kap. 1 § Nättariffer skall vara utformade så, att nätkoncessionshavarens samlade intäkter från nätverksamheten är skäliga i förhållande till dels de objektiva förutsättningarna att bedriva nätverksamheten, dels nätkonces- sionshavarens sätt att bedriva nätverksamheten. Nättariffer skall vara objektiva och icke-diskriminerande.

Vid utformandet av nättariffer för överföring av el skall särskilt beak- tas antalet anslutningspunkter, anslutningspunkternas geografiska läge, mängden överförd energi och abonnerad effekt och kostnaderna för över- liggande nät samt kvaliteten på överföringen av el.

Vid utformandet av nättariff för anslutning till en ledning eller ett led-

ningsnät skall särskilt beaktas anslutningspunktens geografiska läge och

den avtalade effekten i anslutningspunkten.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får

meddela närmare föreskrifter om utformningen av nättariffer.

Innehållet i första stycket är oförändrat.

I andra stycket föreskrevs tidigare att nättariffer skall vara utformade

på sakliga grunder. Med detta avsågs att de skulle vara objektiva och

icke-diskriminerande. Dessa ord har nu satts in i lagtexten.

Vad gäller kravet på objektivitet syftar det till en korrekt fördelning av

det totala avgiftsbeloppet enligt tariffen mellan berörda kunder och

kundkategorier. Avgifterna får vara olika mellan olika kundkategorier

men de olika avgiftsnivåerna måste någorlunda reflektera de kostnader

som nätföretaget har för respektive kundkategori. Något osakligt gyn-

nande av en kundkategori på bekostnad av en annan kategori får alltså

inte förekomma.

Inom varje kundkategori skall sedan den principiella utformningen av

nättariffen vara likadan för alla kunder om det inte finns objektiva fakto-

rer som talar för något annat.

Att tariffen skall vara icke-diskriminerande innebär att någon hänsyn

inte får tas vid tariffsättningen till från vilken leverantör den överförda

elen kommer eller från vilket land elen kommer. I detta ligger bl.a. att

nätföretaget inte får gynna kunder som köper sin el från ett företag inom

nätföretagets koncern.

268

Tredje och fjärde styckena är nya. Där anges sådana objektiva och Prop. 2004/05:62 subjektiva förutsättningar som särskilt skall beaktas vid utformandet av nättariffer för överföring av el respektive nättariffer för anslutning till ledning eller ledningsnät. Dessa kriterier skall inte ses som en uttöm- mande uppräkning av alla faktorer som kan ligga till grund för tariffsätt- ningen. Tvärtom måste, vid utformningen av ett företags överföringsta- riffer, sådana faktorer som är relevanta för just det aktuella företaget be- aktas. Ett nytt femte stycke införs, där regeringen och nätmyndigheten be- myndigas att meddela närmare föreskrifter om utformningen av nättariffer. 7 kap. 2 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 1618 §§ kommunallagen (1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 1 § 1 eller fjärrvärmeverksamhet, skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Bestämmelsen innehåller en redaktionell ändring. Begreppet distribu- tion av fjärrvärme byts ut mot begreppet fjärrvärmeverksamhet. Nå- gon saklig ändring är alltså inte avsedd. 8 kap. Övergripande systemansvar och balansansvar m.m. Övergripande systemansvar 1 § Regeringen skall utse en myndighet som har det övergripande an- svaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el (systemansvarig myndighet). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs av hänsyn till driftsäkerheten hos det nationella elsyste- met, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som angår elektriska anläggningar, anordningar av- sedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elekt- riska installationer. Paragrafen har utformats enligt förslag från Lagrådet. 4 a § Villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskrimine- rande. Den systemansvariga myndigheten får inte ingå balansavtal förrän de metoder som har använts för att utforma avtalen har godkänts av nätmyn- digheten. Godkännande skall lämnas, om metoderna kan antas leda till att avtalen uppfyller kraven enligt första stycket. Ett beslut enligt andra stycket gäller omedelbart. Nätmyndigheten skall delge beslutet enligt 16 § första stycket och 17 § första stycket delgiv- ningslagen (1970:428). Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag. 269 Den systemansvariga myndigheten kommer att utarbeta ett standard- Prop. 2004/05:62 avtal för balansavtal. Där kommer att anges de frågor som skall regleras i balansavtalen och hur dessa frågor i stort skall regleras. På grundval av detta standardavtal kommer sedan de individuella balansavtalen att ut- formas. De villkor som nämns i första stycket syftar på detta standard- avtal. Kravet på att villkoren i detta standardavtal skall vara objektiva och icke-diskriminerande har samma innebörd som motsvarande krav i 4 kap. 1 § andra stycket. 4 b § Den systemansvariga myndigheten skall offentliggöra de villkor som tillämpas i balansavtalen samt på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om dessa villkor. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om offentliggörande av villkor enligt första stycket. I första stycket föreskrivs till en början att den systemansvariga myndig- heten är skyldig att offentliggöra de villkor som tillämpas i balansavta- len. Syftet med bestämmelsen är att kunder inom hela EU skall kunna få kännedom om balansavtalen utan att kontakta den systemansvariga myn- digheten. Ett vanligt sätt för offentliggörande är att villkoren läggs ut på den systemansvariga myndighetens webbplats på Internet. Vidare före- skrivs att den systemansvariga myndigheten är skyldig att utan dröjsmål lämna skriftlig uppgift om villkoren. Detta gäller dock bara då någon begär det. I andra stycket bemyndigas regeringen och nätmyndigheten att med- dela närmare föreskrifter om offentliggörande av villkoren. Angivande av elens ursprung 12 § Elleverantörer skall på eller i samband med fakturor avseende för- säljning av el och i reklam som vänder sig till elanvändare lämna uppgift om

1.

varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga sammansätt- ning av energikällor som använts för att framställa den el som elleveran- tören sålde under närmast föregående kalenderår, och

2.

den inverkan på miljön i form av utsläpp av koldioxid samt den mängd kärnbränsleavfall som framställningen av den försålda elen har or- sakat.

Om elleverantören har köpt el på en elbörs eller importerat den från företag som är belägna utanför Europeiska unionen får uppgifterna enligt första stycket 1 baseras på uppgifter som elbörsen eller företagen tillhan- dahållit. De uppgifter som anges i första stycket 2 får lämnas genom hänvisning till referenskällor som är tillgängliga för allmänheten. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om hur sådana uppgifter som avses i första tredje styckena skall beräknas och redovisas för elanvändarna. I första stycket åläggs elleverantörerna att lämna vissa uppgifter till elan- vändarna om den el som sålts under föregående kalenderår. Det gäller 270 dels de energikällor som använts för att producera elen, dels produktio- Prop. 2004/05:62 nens miljöpåverkan i form av kärnbränsleavfall och utsläpp av koldioxid. Andra stycket behandlar sådan el som inköpts på en elbörs eller im- porterats från ett land utanför EU. Där får informationen baseras på upp- gifter som tillhandahålls av elbörsen respektive det exporterande företa- get. Vad gäller information om produktionens miljöpåverkan får den, enligt tredje stycket, lämnas genom hänvisning till allmänt tillgängliga refe- renskällor. I fjärde stycket bemyndigas regeringen och nätmyndigheten att med- dela närmare föreskrifter om hur uppgifterna enligt första tredje styck- ena skall beräknas och redovisas för elanvändarna. Följande bör uppmärksammas. De uppgifter som anges i paragrafen måste alltid anges på fakturor och i reklam. Det är inte ovanligt att el- användare av sin elleverantör köper el som har producerats med använ- dande av någon eller några särskilt angivna energikällor, t.ex. förnybara sådana. Ingenting hindrar att elleverantören på fakturor till sådana kun- der, utöver de obligatoriska uppgifterna enligt paragrafen, lämnar upp- gifter som är specifika för kunden. 13 § Elproducenter skall offentliggöra de uppgifter som elleverantörer behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 12 § första stycket. En elleverantör som inte producerar el skall på begäran av andra elleverantörer lämna de uppgifter som de behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 12 § första stycket. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får meddela närmare föreskrifter om de skyldigheter som anges i första och andra styckena. För att elleverantörerna skall kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 12 § måste de få uppgifter av den, från vilken de köpt sin el. Elen kan vara köpt direkt från den som producerar el eller från någon annan elleveran- tör. Enligt första stycket skall elproducenter offentliggöra de relevanta uppgifterna. Detta blir tämligen enkelt eftersom de vet vilka energikällor de använt för att producera elen. I andra stycket nämns elleverantörer som inte producerar el. De behö- ver bara lämna de relevanta uppgifterna på begäran av en annan elleve- rantör. I tredje stycket bemyndigas regeringen och nätmyndigheten att med- dela närmare föreskrifter om hur sådana uppgifter skall offentliggöras respektive redovisas för elleverantörerna. 12 kap. Tillsynsmyndigheter m.m. 1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas, såvitt avser frågor om elsäkerhet och driftsäkerheten hos det nationella elsystemet, av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. 271

Tillsynen i övrigt över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter

Prop. 2004/05:62

och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av nätmyndig-

heten.

Tillsynen enligt andra stycket omfattar inte bestämmelserna i 7, 10 och

11 kap. samt efterlevnaden av elleverantörernas skyldigheter enligt 8 kap.

111 §§.

Nätmyndigheten är tillsynsmyndighet enligt Europaparlamentets och

rådets förordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för

tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel.

Innehållet i första och andra styckena är oförändrat.

I tredje stycket görs ett tillägg som innebär att nätmyndighetens tillsyn

också omfattar elleverantörers och elproducenters skyldigheter enligt de

nya bestämmelserna i 8 kap. 12 och 13 §§.

I fjärde stycket anges att nätmyndigheten är tillsynsmyndighet enligt

Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1228/2003 av den 26

juni 2003 om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel.

Detta är bara en upplysning. Enligt artikel 2.2a i förordningen är den till-

synsmyndighet som avses i artikel 23.1 i det reviderade elmarknads-

direktivet också tillsynsmyndighet enligt förordningen. Nätmyndigheten

är utsedd att vara sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 23.1 i

direktivet.

1 a § Ärenden om undantag enligt artikel 7.1, 7.2 och 7.3 i rådets för-

ordning (EG) nr 1228/2003 av den 26 juni 2003 om villkor för tillträde

till nät för gränsöverskridande elhandel prövas av regeringen.

Nätmyndigheten skall utreda ärenden som anges i första stycket och

därefter, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringens prövning.

Nätmyndigheten skall därvid offentliggöra sitt yttrande.

Paragrafen är ny.

I första stycket anges att vissa ärenden om undantag enligt förord-

ningen prövas av regeringen. Enligt artikel 7.4 a i förordningen prövas

sådana ärenden av tillsynsmyndigheten. Medlemsstaterna får dock före-

skriva att tillsynsmyndigheten skall överlämna ett yttrande till den be-

rörda myndigheten för beslut. Föreskriften i första stycket innebär att

Sverige utnyttjar denna möjlighet och låter regeringen pröva dessa ärenden.

Undantagen innebär att nya likströmsförbindelser och i undantagsfall

även växelströmsförbindelser under vissa förutsättningar kan undantas

från vissa bestämmelser i förordningen som rör användandet av inkomst-

erna från förbindelserna och vissa bestämmelser i det reviderade elmark-

nadsdirektivet som rör tillträde för tredje part till förbindelsen och ut-

formningen av nättariffer för dessa förbindelser.

I andra stycket anges att ärendena bereds av nätmyndigheten. Vad

gäller kravet på offentliggörande i sista meningen räcker det inte med att

yttrandet blir allmän handling och därmed offentligt när det överlämnas

till regeringen. Det måste aktivt göras offentligt, t.ex. genom att nätmyn-

digheten lägger ut det på sin webbplats.

272

13 kap.

Prop. 2004/05:62

5

§ Beslut av nätmyndigheten enligt 2 kap. 1820 §§, 3 kap. 3 §, 6

8

§§, 11, 14 och 15 §§, 4 kap. 6, 7 och 10 §§,

8 kap. 4 a § samt 12 kap. 8

och 11 §§, beslut av en tillsynsmyndighet enligt 12 kap. 24 §§ samt be- slut av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den som en- ligt 8 kap. 2 § beordrats öka eller minska produktionen av el får överkla- gas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid över- klagande till kammarrätten. Regeringen får meddela föreskrifter om överklagande av andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. I första stycket anges nu att även nätmyndighetens beslut enligt 8 kap. 4 a § om godkännande av de metoder som använts för att utforma balansavtalen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Innehållet i andra stycket är oförändrat. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2006 i fråga om 3 kap. 10 § och i övrigt den 1 juli 2005.

2.

Bestämmelserna i 3 kap. 2 § och 3 kap. 5 § första och andra styck- ena i dess nya lydelse tillämpas första gången, såvitt avser fjärrvärme- verksamhet, i fråga om redovisning respektive revision för det räken- skapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter.

3.

Bestämmelserna i 3 kap. 6 § andra stycket och 3 kap. 7 § andra stycket i deras nya lydelse samt bestämmelserna i 3 kap. 6 § tredje stycket och 3 kap. 7 § tredje stycket tillämpas på sådana tvister i vilka an- sökan kommer in till nätmyndigheten den 1 juli 2005 eller senare.

4.

En koncessionshavare som före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om inköp av el för att täcka nätförluster får tillämpa avtalet under dess återstående giltighetstid, dock längst till utgången av oktober 2007.

5.

Bestämmelserna i 4 kap. 1 § 

förstafjärde styckena i deras nya lydelse tillämpas på nättariffer som gäller från och med det räkenskapsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter.

6.

Balansavtal som den systemansvariga myndigheten har ingått före den 1 juli 2005 omfattas inte av den nya bestämmelsen i 8 kap. 4 a § under avtalens återstående giltighetstid.

7.

Bestämmelserna i 8 kap. 12 § tillämpas från och med den 1 april 2006.

8.

Bestämmelserna i 8 kap. 13 § tillämpas från och med den 1 februari 2006.

Av första punkten framgår att de föreslagna ändringarna i ellagen träder i kraft den 1 juli 2005 med undantag för ändringen i 3 kap. 10 §, som trä- der i kraft först ett år senare, dvs. den 1 juli 2006. Enligt andra punkten skall de nya bestämmelserna i 3 kap. 2 § och 3 kap. 5 § första och andra styckena om redovisning och revision av fjärrvärmeverksamhet börja tillämpas för det redovisningsår som börjar den 1 juli 2005 eller närmast därefter. Denna bestämmelse införs för att man inte skall behöva ändra redovisnings- och revisionsmetoder under löpande räkenskapsår. I tredje punkten regleras de nya bestämmelserna om tidsfrister vad gäller nätmyndighetens avgörande av tvister och om att nätmyndighetens beslut gäller omedelbart. Dessa nya bestämmelser skall inte tillämpas på ärenden som är anhängiga då lagändringarna träder i kraft. 273 I fjärde punkten regleras den nya bestämmelsen i 3 kap. 16 § om inköp Prop. 2004/05:62 av el för att täcka nätförluster. Om en koncessionshavare före den 1 november 2004 har ingått ett avtal om inköp av sådan el får han fortsätta att tillämpa avtalet och omfattas då alltså inte av den nya bestämmelsen. En bortre tidsgräns är dock satt för hur länge koncessionshavaren får vara undantagen från den nya bestämmelsen. Om avtalet har en längre giltig- hetstid än till utgången av oktober 2007 måste han, trots avtalet, följa den nya bestämmelsen efter nämnda tidpunkt. Koncessionshavaren har alltså tre år på sig att ingå ett nytt avtal med iakttagande av de nya bestämmel- serna i 3 kap. 16 §. Bestämmelsen i femte punkten innebär att de nya bestämmelserna om utformningen av nättariffer inte skall börja tillämpas förrän ett nytt räkenskapsår börjar. De flesta nätföretag har kalenderåret som räken- skapsår varför de nya bestämmelserna inte börjar tillämpas förrän den 1 januari 2006. I sjätte punkten regleras den nya bestämmelsen i 8 kap. 4 a § om ut- formningen och godkännande av villkoren i balansavtalen. De balans- avtal som ingåtts före den 1 juli 2005 omfattas inte av den nya bestäm- melsen och fortsätter alltså att gälla oförändrade under sin återstående giltighetstid. Balansavtal ingås normalt för ett år i taget. I sjunde och åttonde punkterna regleras bestämmelserna i 8 kap. 12 och 13 §§. Det krävs viss tid för att aktörerna på elmarknaden skall hinna utarbeta rutiner för att kunna följa de nya bestämmelserna. Senast den 1 februari 2006 måste elproducenter respektive elleverantörer och importö- rer börja lämna den information som krävs enligt 8 kap. 13 § första respektive andra stycket. På grundval av denna information har sedan elleverantörerna två månader på sig att från och med den 1 april 2006 lämna de uppgifter som krävs enligt 8 kap. 12 § första och andra styckena. 274