Regeringens proposition

1993/94:208

Förändringar i lönegarantisystemet

Prop.

1993/94:208

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Börje[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar när det gäller omfattningen av de

lönefordringar som kan ersättas genom lönegarantin och att regler mot missbruk

tas in i lönegarantilagen (1992:497). Det föreslås vidare att ett register

upprättas över lönegarantiärenden. Förslag lämnas även om finansiering av

utbetalningar av lönegaranti och förande av registret.

 Förändringarna avseende omfattningen av de ersättningsberättigade fordringarna

föreslås ske genom en förkortning av förmånsrätten för löne- och

pensionsfordringar enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Förmånsrätten för

lönefordringar föreslås således omfatta fordringar, som har förfallit till

betalning under de sista sex månaderna av arbetstagarens anställningstid hos

konkursgäldenären och inte tidigare än tre månader innan konkursansökningen kom

in till tingsrätten.

 En fordring på uppsägningslön skall enligt förslaget omfattas av förmånsrätt

längst för uppsägningstid, som har beräknats enligt 11 § lagen om

anställningsskydd (1982:80). Om arbetstagaren inte behöver utföra arbete för

konkursgäldenären under uppsägningstiden och inte heller arbetar för annan eller

driver egen rörelse, skall hans fordring på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt endast om han kan visa att han har anmält sig hos den offentliga

arbetsförmedlingen som arbetssökande. Kontrollen av att anmälningen har gjorts

skall göras av konkursförvaltaren i konkurser där lönegarantin inte kommer till

användning och i andra fall av länsstyrelsen.

 För uppsägningstid föreslås vidare förmånsrätten omfatta endast lön eller

ersättning som överstiger inkomst vilken arbetstagaren, under den tid lönen

eller ersättningen avser, har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller

borde ha kunnat förvärva i en annan anställning.

 Avseende lönefordringar, som har varit föremål för tvist, innebär förslaget

både vissa begränsningar av tidsfristerna och en viss utvidgning av

tillämpningsområdet. Tvistiga lönefordringar föreslås således omfattas av

förmånsrätt om de har förfallit till betalning tidigare än tre månader före

konkursansökningen, om talan har väckts, eller förhandling som föreskrivs i

kollektivavtal eller lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet har

begärts, inom fyra månader från förfallodagen och konkursansökningen har följt

inom tre månader från det att tvisten slutligt har avgjorts.

 När det gäller semesterlön och semesterersättning, som är intjänad före

konkursansökningen, innebär förslaget att förmånsrätten begränsas till vad som

står inne för det löpande och föregående intjänandeåret. Även semester som har

sparats i den utsträckning som medges i 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480)

under denna tid omfattas av förmånsrätt. Det föreslås vidare att semesterlagens

huvudregel om att semesterersättning skall minskas med semesterlön som har

mottagits i förskott, skall gälla även om anställningen upphör på grund av

konkurs.

 För pensionsfordringar föreslås en begränsning av förmånsrätten till sex

månader före konkursansökningen och därpå följande sex månader.

 Arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående senare än sex månader

före konkursansökningen har ägt minst en femtedel i konkursföretaget skall i

fortsättningen inte omfattas av förmånsrätt. Denna begränsning, som gäller

endast om konkursgäldenären är näringsidkare, avser även de fall att andelen har

ägts av närstående till arbetstagaren.

 För att bekämpa missbruk av lönegarantin föreslås att två nya regler tas in i

lönegarantilagen. Den ena av dessa, den s.k. karensregeln, innebär att den som

inom två år före konkursbeslutet har för en fordring, som har uppstått i

huvudsakligen samma verksamhet, tiller- känts ersättning genom garantin, inte

har rätt till garantiersättning i den senare konkursen. Undantag görs dock för

de fall att arbetstagaren har anvisats anställningen av den offentliga

arbetsförmedlingen. Enligt den andra regeln skall garantin inte ersätta en

lönefordring, om det finns grundad anledning att anta att en av

förutsättningarna för den anställning eller det anställningsvillkor på vilket

fordringen grundar sig, har varit att betalning skulle utgå helt eller delvis

genom lönegarantin.

 För att underlätta tillämpningen av karensregeln samt möjliggöra en

statistisk uppföljning av lönegarantiutbetalningar bör ett centralt register

över lönegarantiärenden upprättas. Kostnaden för registret och för länsstyrel-

sernas hantering av lönegarantiutbetalningarna föreslås belasta lönegaranti-

fonden, varför det föreslås en ändring i 4 kap. 10 § lagen (1981:691) om

socialavgifter.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 6

 2.1 Förslag till lag om ändring i

 förmånsrättslagen (1970:979).... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i

 lönegarantilagen (1992:497)..... 9

 2.3 Förslag till lag om ändring i

 semesterlagen (1977:480)........ 11

 2.4 Förslag till lag om ändring i

 lagen (1981:691) om socialav-

 gifter.......................... 12

3 Ärendet och dess beredning............... 13

4 Utgångspunkter........................... 13

5 Fordringar som bör skyddas genom lönega-

 ranti................................... 17

 5.1 Lönegarantins koppling till för-

 månsrätten bör behållas......... 17

 5.2 En erinran om 5 kap. 2 § konkurs-

 lagen (1987:672) bör tas in i

 lönegarantilagen................ 20

 5.3 Det garanterade löneskyddet bör

 inte utvidgas................... 21

 5.4 Förmånsrätten för löne- och pen-

 sionsfordringar bör begränsas....23

 5.5 Förmånsrätt endast för uppsäg-

 ningstid enligt lagen (1982:80)

 om anställningsskydd............ 27

 5.6 Krav på anmälan till arbetsför-

 medling......................... 30

 5.7 Den s.k. avräkningsregeln i för-

 månsrättslagen skärps........... 34

 5.8 Delägares förmånsrätt för löne-

 och pensionsfordringar.......... 39

 5.9 Semesterlön som har betalats i

 förskott........................ 43

6 Regler mot missbruk förs in i lönegaranti-

 lagen.................................... 44

 6.1 En regel om två års karenstid... 44

 6.2 En allmän regel mot missbruk.... 48

7 Överväganden kring ett register över

 lönegarantiärenden....................... 50

8 Länsstyrelserna bör handha utbetalnings-

 funktionen även i fortsättningen......... 51

9 Kostnaderna för utbetalning m.m. skall

 belasta lönegarantifonden................ 56

10 ILO:s konvention (nr 173) och rekommen-

 dation (nr 180) om skydd av arbetstagares

 fordringar i händelse av arbetsgivarens

 insolvens................................ 57

11 Reformens genomförande................... 58

 11.1 Kostnader och besparingar....... 58

 11.2 Ikraftträdanden m.m............. 60

12 Författningskommentar.................... 60

 12.1 Förslaget till lag om ändring i

 förmånsrättslagen (1970:979).... 60

 12.2 Förslaget till lag om ändring i

 lönegarantilagen (1992:497)..... 65

 12.3 Förslaget till lag om ändring i

 semesterlagen (1977:480)........ 69

 12.4 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1981:691) om socialav-

 gifter.......................... 69

Bilaga 1 Sammanfattning av 1993 års löne-

 garantiutrednings betänkande.... 70

Bilaga 2 Förteckning över remissinstan-

 serna........................... 72

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag..... 73

Bilaga 4 Lagrådets yttrande.............. 80

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 mars 1994.............................. 85

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

 2. lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497),

 3. lag om ändring i semesterlagen (1977:480),

 4. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrivs att 12 § förmånsrättslagen (1970:979)[1] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §[2]

 Allmän förmånsrätt följerAllmän förmånsrätt följer

därefter med arbetstaga- därefter med

res fordran på sådan lön arbetstagares fordran på

eller annan ersättning pålön eller annan ersättning

grund av anställningen på grund av anställningen.

som ej förfallit till Förmånsrätten omfattar

betalning tidigare än fordringar som har för-

ett år innan konkur- fallit till betalning

sansökningen gjordes och under de sista sex

på lön eller ersättning månaderna av arbetstaga-

under skälig uppsägnings-rens anställningstid hos

tid, högst sex månader. konkursgäldenären och inte

Har arbetstagaren under tidigare än tre månader

uppsägningstiden utfört innan konkursansökningen

arbete enligt anställ- kom in till tingsrätten.

ningsavtalet med gäldenä- Fordran på uppsägningslön

ren, gäller förmånsrättenom-fattas av förmånsrätt

all lön eller ersättning längst för uppsägningstid

för arbetet. I den mån som beräknats en- ligt 11 §

arbete ej utförts under lagen (1982:80) om

uppsägningstiden gäller anställningsskydd. Uppsäg-

förmånsrätten endast sådanningslön för tid under

lön eller ersättning som vilken arbetstagaren

överstiger inkomst inte utför arbete för

vilken arbetstagaren konkursgäldenären eller

under tid som lönen annan och inte heller

eller ersättningen avser driver egen rörelse,

förvärvat i annan anställ-omfattas av förmånsrätt

ning eller uppenbarli- endast om arbetstagaren

gen borde ha kunnat kan visa att han har

förvärva i anställning somanmält sig hos offentlig

han skäligen bort arbetsförmedling som

godtaga. Vid bestämmande arbetssökande. För uppsäg-

enligt vad nyss sagts i ningstid omfattar för-

vilken utsträckning månsrätten endast lön

fordran på lön eller eller ersättning som

ersättning under uppsäg- överstiger inkomst

ningstid är förenad med vilken arbetstagaren

förmånsrätt skall med under den tid lönen eller

samtidig inkomst i ersättningen avser har

annan anställning jäm- haft av egen rörelse

ställas utbild- eller har förvärvat eller

ningsbidrag som utgår av borde ha kunnat förvärva i

statsmedel vid arbets- en annan anställning. Vid

marknadsutbildning, i bestämmande av i vilken

den mån bidraget avser utsträckning fordran på lön

samma tid som lönen eller ersättning under

eller ersättningen och uppsägningstid omfattas

arbetstagaren har av förmånsrätt, skall med

blivit berättigad till samtidig inkomst i annan

bidraget efter uppsäg- anställning jämställas

ningen. Har lönefordran utbildningsbidrag som

som förfallit tidigare änutgår av statsmedel vid

ett år innan konkur- arbetsmarknads-

sansökningen gjordes utbildning, i den mån

varit föremål för tvist, bidraget avser samma tid

gäller förmånsrätten, om som lönen eller ersätt-

talan väckts eller sådan ningen och arbetstagaren

förhandling som före- har blivit berättigad

skrives i kollekti- till bidraget efter upp-

vavtal begärts inom sex sägningen.

månader från förfallodagenOm en lönefordran som

och konkursansökningen har förfallit tidigare än

följt inom sex månader tre månader före kon-

från det att tvisten kursansökningen har varit

blivit slutligt fö-remål för tvist,

avgjord. I fråga om omfattas den av förmånsrätt

semesterlön eller semes- om talan har väckts eller

terersättning som är in- förhandling som föreskrivs

tjänad innan kon- i kollektivavtal eller

kursansökningen gjordes, lagen (1976:580) om

gäller förmånsrätten vad medbestämmande i arbets-

som står inne för det livet har begärts inom

löpande och de närmast fyra månader från

föregående två intjänandeå-förfallodagen och

ren. Förmånsrätten gällerkonkursansökningen har

även innestående följt inom tre månader från

semesterlön eller det att tvisten slutligt

semesterersättning för har avgjorts.

semesterledighet som Semesterlön och semeste-

har sparats i den ut- rersättning som är intjänad

sträckning 18 och 20 §§ före konkursansökningen

semesterlagen omfattas av förmånsrätt för

(1977:480) medger. vad som står inne för det

 löpande och det närmast

 föregående intjänandeåret.

 Förmånsrätt enligt förstaFörmånsrätt följer med for-

stycket följer även med dran på pension vilken

fordran på pension tillkommer arbetstagare

vilken tillkommer eller dennes efter-

arbetstagare eller levande för högst sex

dennes efterlevande för månader före konkursansök-

högst ett år innan ningen och därpå följande

konkursansökningen sex månader. Förmånsrätten

gjordes och nästföljande gäller även i fråga om

sex månader. Förmånsrättenpension, som intjänats

gäller även i fråga om hos föregående arbetsgi-

pension, som intjänats vare, om gäldenären över-

hos föregående arbetsgi-tagit ansvaret för

vare, om gäldenären över-pensionen under de

tagit ansvaret för betingelser som anges i

pensionen under de 23 och 26 §§ lagen

betingelser som anges i (1967:531) om tryggande

23 och 26 §§ lagen av pensionsutfästelse

(1967:531) om tryggande m.m.

av pensionsutfästelse Om konkursgäldenären är nä-

m.m. ringsidkare, skall

 Om gäldenären är arbetstagare, som själv

näringsidkare, skall eller tillsammans med

arbetstagare, som själv närstående senare än sex

eller jämte närstående ägdemånader före

väsentlig andel i konkursansökningen har ägt

företaget och som hade minst en femtedel av

väsentligt inflytande företaget, eller hans

över dess verksamhet, efterlevande, inte ha

eller hans efterlevan- förmånsrätt enligt denna

de, ej ha förmånsrätt paragraf för lön eller

enligt denna paragraf pension. Detsamma gäller

för lön eller pension. även när andelen har ägts

Vad som nu sagts gäller av en närstående till

även om gäldenären är arbetstagaren.

juridisk person utan

att vara näringsidkare.

________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Äldre föreskrifter gäller fort-

farande för fordran hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs före

ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1975:1248.

 [2]Senaste lydelse 1977:482.

2.2 Förslag till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

Härigenom föreskrivs i fråga om lönegarantilagen (1992:497)

 dels att 7 och 25 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 9a § och 9b §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Betalning enligt Betalning enligt

garantin lämnas för sådangarantin lämnas för sådan

fordran på lön eller fordran på lön eller annan

annan ersättning som har ersättning som har förmåns-

förmånsrätt enligt 12 § för-rätt enligt 12 § förmånsrätt-

månsrättslagen (1970:979)slagen (1970:979) och för

och för fordran på fordran på pension som

pension som har har förmånsrätt enligt 12

förmånsrätt enligt 12 eller 13 § samma lag.

eller 13 § samma lag. I vilken utsträckning

 fordran på lön eller

 pension får göras gällande

 i konkurs framgår av 5

 kap. 2 § konkurslagen

 (1987:672).

 9a §

 Den som inom två år före

 konkursbeslutet har

 beviljats ersättning

 genom garantin för en

 fordran som har uppstått

 i huvudsakligen samma

 verksamhet, har inte

 rätt till garantiersätt-

 ning.

 Garantin gäller dock, om

 arbetstagaren av

 offentlig arbetsförmed-

 ling har anvisats an-

 ställningen i vilken den

 fordran som prövningen

 avser har uppstått.

 9b §

 En lönefordran ersätts

 inte om det finns

 grundad anledning att

 anta att en av förutsätt-

 ningarna för den anställ-

 ning eller det anställ-

 ningsvillkor på vilket

 fordran grundar sig har

 varit att den skulle

 betalas helt eller

 delvis genom lönega-

 rantin.

 25 §

 Innan garantibelopp Innan garantibelopp för

för fordran på fordran på uppsägningslön

uppsägningslön betalas utbetalas ut skall

skall arbetstagaren till länssty-

arbetstagaren till läns-relsen lämna en försäkran på

styrelsen lämna en heder och samvete om

försäkran på heder och sina anställnings- och

samvete om sina an- avlöningsförhållanden under

ställnings- och uppsägningstiden.

avlöningsförhållanden Om arbetstagaren under

under uppsägningstiden. uppsägningstiden inte

 utför arbete för

 konkursgäldenären eller

 någon annan och inte

 heller driver egen rörel-

 se, får garantibelopp för

 fordran på uppsägningslön

 betalas ut endast om

 arbetstagaren visar att

 han för den tid fordran

 avser har varit anmäld

 som arbetssökande hos

 offentlig arbets-

 förmedling.

______________________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Den äldre bestämmelsen i 25 § om utbetalning av garantibelopp skall

fortfarande gälla i fråga om fordringar mot arbetsgivare som har

försatts i konkurs före ikraftträdandet.

2.3 Förslag till lag om ändring i semesterlagen (1977:480)

 Härigenom föreskrivs att 29 § semesterlagen (1977:480) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 29 §[1]

 Semesterersättning bestämmes enligt grunderna för beräkning av semesterlön.

För arbetstagare, som har rätt till fri kost i arbetsgivarens hushåll, skall

kostersättning dock utgå endast för det antal dagar för vilka semesterersättning

skall beräknas.

 För sparade semesterdagar skall semesterersättning beräknas som om de tagits

ut under det semesterår då anställningen upphörde.

 Har arbetstagare Har arbetstagare

mottagit semesterlön i mottagit semesterlön i

förskott, minskas semes- förskott, minskas semes-

terersättningen med sådanterersättningen med sådan

semesterlön. Detta gällersemesterlön. Detta gäller

dock ej, om den för- dock ej, om den för-

skottsvis erhållna skottsvis erhållna semes-

semesterlönen har utgått terlönen har utgått mer än

mer än fem år före anställ-fem år

ningens upphörande eller före anställningens upphörande

om anställningen har eller om anställningen

upphört på grund av har upphört på grund av

 1. arbetstagarens 1. arbetstagarens

sjukdom, sjukdom,

 2. förhållande som avses 2. förhållande som avses

i 4 § tredje stycket i 4 § tredje stycket

första meningen lagen första meningen lagen

(1982:80) om anställ- (1982:80) om

ningsskydd eller anställningsskydd eller

 3. uppsägning från 3. uppsägning från

arbetsgivarens sida, arbetsgivarens sida, som

som beror på förhållande beror på förhållande som ej

som ej hänför sig till hänför sig till

arbetstagaren arbetstagaren personli-

personligen. gen, utom när uppsägning

 sker i samband med en

 konkurs.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 10 § lagen (1981:691) om socialavgifter skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 10 §[1]

 Lönegarantiavgifter förs Lönegarantiavgifter förs

till en fond, benämnd till en fond, benämnd

lönegarantifonden, med lönegarantifonden,

vars tillgångar kost- med vars tillgångar kost-

nader för ersättningar nader enligt lönegaran-

enligt lönegarantilagen tilagen (1992:497) skall

(1992:497) skall täckas. täckas.

_______________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1982:90.

 [1]Senaste lydelse 1992:499.

3 Ärendet och dess beredning

Den 3 december 1992 bemyndigade regeringen chefen för Arbetsmark-

nadsdepartementet att tillkalla en särskild utredare (A 1993:02) med uppdrag att

analysera om lönegarantireglerna har en ändamålsenlig utformning när det gäller

vilka lönefordringar som skall ersättas av garantin samt föreslå de lagändringar

som en sådan granskning kan ge anledning till (dir. 1992:103). I uppdraget

ingick också att överväga och lämna förslag till hur utbetalningsfunktionen

skall vara utformad i framtiden.

 Utredaren överlämnade sitt betänkande Förändringar i lönegarantisystemet (SOU

1993:96) i november 1993. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 2. Yttrandena finns tillgängliga i Arbetsmarknadsdepartementet (dnr

A93/2687).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 24 februari 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

 Regeringen har i propositionen i huvudsak följt Lagrådets förslag. Dessutom

har vissa redaktionella ändringar gjorts. Lagrådets synpunkter behandlas i

avsnitt 5.4, 5.6, 5.7, 6.2, 7 och i författningskommentaren till 12 § andra

stycket, andra och tredje meningarna förmånsrättslagen (1970:979, FRL), samt 9b

och 25 §§ lönegarantilagen (1992:497, LGL).

4 Utgångspunkter

I svensk lagstiftning infördes i början av 1970-talet regler innebärande en

statlig garanti till skydd för arbetstagares lönefordringar vid arbetsgivarens

konkurs. Garantin uppgick ursprungligen till högst tre gånger det vid tiden för

konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring. Den maximala ersättningen höjdes därefter vid flera

tillfällen och uppgick från den 1 januari 1976 till 12 gånger basbeloppet. 1971

års lag om statlig lönegaranti vid konkurs (SFS 1970:741), som hade varit i

kraft sedan den 1 januari 1971, ersattes den 1 juli 1992 av den nu gällande

lönegarantilagen (prop. 1991/92:139, bet. 1991/92:LU37, rskr. 1991/92:318, SFS

1992:497). Den maximala ersättningen enligt garantin sänktes samtidigt till 100

000 kronor.

 De förändringar i lönegarantisystemet som infördes genom 1992 års

lönegarantilag syftade emellertid främst till att reformera handläggningen av

lönegarantifrågor. Ändringarna innebar bl.a. att konkursförvaltaren prövar alla

lönegarantifrågor och att talan mot förvaltarens beslut skall föras genom

ansökan om stämning i tingsrätten. Sådan talan kan väckas inte bara av

arbetstagaren utan också av tillsynsmyndigheten i konkurs. Vidare reglerades vad

som skall gälla dels i de fall att konkursen har inträffat i ett annat land, men

arbetstagaren har haft sin sysselsättning i Sverige, dels i de fall där

arbetstagaren i en svensk konkurs har sysselsatts utomlands.

Utbetalningsfunktionen renodlades genom att frågor om avräkning för annan

inkomst enligt 12 § FRL i fortsättningen skall beslutas av förvaltaren. För att

effektivisera tillämpningen av avräkningsbestämmelsen infördes även en

upplysningsskyldighet för arbetstagaren avseende andra inkomster under

uppsägningstiden.

 Förändringarna grundade sig på en översyn av lönegarantin som genomfördes av

Lönegarantiutredningen (A 1982:04) under första hälften av 1980-talet.

Lönegarantiutredningens första delbetänkande, Ändringar i lönegarantisystemet

(Ds A 1983:15), lämnades i november 1983 och innehöll bl.a. förslag till

förändringar i lönegarantins maximibelopp. Utredningens andra delbetänkande, Ny

lönegarantilag (SOU 1986:9), som lämnades i december 1985, innehöll förslag till

ändringar i handläggningsreglerna.

 Slutbetänkandet, Lönegarantin och förmånsrättsordningen (SOU 1988:27),

innehöll överväganden och förslag med sikte bl.a. på lönegarantins användning

vid rekonstruktion. Det överlämnades till Insolvensutredningen (Ju 1988:02),

som har utrett frågan om ett lagreglerat rekonstruktionsförfarande utom konkurs,

att beaktas i dess utredningsarbete (dir. 1988:52).

 Insolvensutredningen föreslår i sitt slutbetänkande Lag om företags-

rekonstruktion (SOU 1992:113) vissa ändringar i förmånsrättslagen, bl.a. i 12 §.

De förslag som läggs fram i denna proposition förändrar förutsättningarna för

företagsrekonstruktion enligt utredningens förslag. Insolvensutredningens be-

tänkande bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. Det kan medföra att

frågan om hur reglerna skall vara utformade får prövas på nytt.

 Som redan har framgått av det föregående innebar tillkomsten av 1992 års

lönegarantilag framför allt att lönegarantifrågornas handläggning reformerades.

Genom att bedömningen av lönegarantifrågor tilllades förvaltare tog man till

vara den kunskap om konkursboets förhållanden och arbetstagarnas löne- och andra

anställningsvillkor som förvaltare får genom handhavande av konkursboet. I syfte

att effektivisera kontrollen av att lönegaranti inte skulle utgå för

oberättigade fordringar infördes samtidigt en skyldighet för arbetstagare att

informera förvaltare om inkomster från annan anställning under uppsägningstiden.

 Genom reformen avskaffades även den maximala garantiersättningens koppling

till basbeloppet. Till grund för denna ändring låg den oroväckande ökningen av

lönegarantifondens utgifter under senare år. Antalet företagskonkurser uppgick

under 1980-talet till ca 5 000 - 6 000 per år. År 1991 hade antalet stigit till

17 378 och år 1992 till 21 219. Lönegarantifondens utgifter ökade under samma

period från att ha uppgått till ca 600 mkr per budgetår under 1980-talet till

1,8 mdkr budgetåret 1990/91 och till 4,3 mdkr budgetåret 1991/92. Utgifterna

hade med andra ord sjudubblats under tre år. Ställd mot ökningen av antalet

företagskonkurser hade utgifterna från lönegarantifonden således ökat betydligt

mera.

 Den högsta ersättningen för fordringar enligt 12 § FRL sänktes genom nämnda

lagändring från dåvarande 404 400 kronor till 100 000 kronor per arbetstagare.

Ersättningen kom därigenom att ligga på samma nivå som i de övriga nordiska

länderna. Enligt föredragande statsrådet var denna sänkning ofrånkomlig, om man

ville stävja lönegarantifondens utgifter och samtidigt bekämpa missbruk och icke

avsedd användning av garantin (prop. 1991/92:139 s. 22-23). Antalet arbetstagare

som skulle beröras av sänkningen uppskattades i lagstiftningsärendet till ca

10 % av antalet lönegarantiberättigade. Det statistiska material som har tagits

fram av 1993 års lönegarantiutredning tyder på att denna bedömning var riktig.

 Ändringen berörde emellertid inte frågan vilka typer av lönefordringar som

borde vara berättigade till garantiersättning. Lönegarantins materiella

omfattning i denna mening hade i själva verket inte varit föremål för översyn

sedan lönegarantin infördes i början av 1970-talet.

 Behovet av en sådan översyn har påtalats i ett flertal riksdagsmotioner under

senare år. Även riksdagens lagutskott har uttalat att en översyn av

lönegarantireglerna och förmånsrätten är motiverad och förutsatt att en sådan

kommer till stånd (bet. 1991/92:LU6 s. 17 och bet. 1991/92:LU37 s. 20). I den

livliga debatt om lönegarantin som har förekommit i massmedia har det riktats

kraftig kritik mot vad man har uppfattat som ett alltför omfattande skydd av

vissa lönefordringar och ett missbruk av garantin.

 Frågan om en översyn av lönegarantin från dessa utgångspunkter togs upp redan

i 1992 års lagstiftningsärende. Föredragande statsrådet uttalade då att den

kraftiga ökningen av utbetalningar av lönegarantimedel motiverade att regelsys-

temet skulle ses över i syfte att effektivisera granskningen av att lönegarantin

användes på det sätt den är avsedd för (prop. 1991/92:139 s. 12).I direktiven

specificerades utredarens uppdrag till att analysera om lönegarantireglerna har

en ändamålsenlig utformning när det gäller vilka lönefordringar som skall

ersättas av garantin samt föreslå de lagändringar som en sådan granskning kan ge

anledning till (dir. 1992:103).

 Syftet med arbetet skulle vara att åstadkomma regeländringar som sammantaget

begränsar utgifterna för garantin och effektiviserar granskningen av att

garantin används på det sätt den är avsedd för, allt under beaktande av att

arbetstagarnas löneskydd inte får urholkas på ett oacceptabelt sätt.

 Den sänkning av maximibeloppet som företogs 1992 innebar ett steg i rätt

riktning för att sänka utgifterna för lönegarantin. Mot bakgrund av

lönegarantifondens fortsatt höga utgifter kan denna åtgärd emellertid inte anses

som tillräckligt långtgående. De förslag som vi lägger fram i det följande har

därför som ett av sina syften att nedbringa utgifterna ytterligare.

 Antalet företagskonkurser uppgick år 1993 till 18 731. Företagskonkurserna

ökar således inte längre, även om antalet fortfarande är alarmerande högt.

 Intäkterna till lönegarantifonden har minskat från 1,7 mdkr budgetåret 1991/92

till 1,2 mdkr budgetåret 1992/93. Intäkterna väntas ligga på denna nivå även

under innevarande budgetår. Utgifterna för lönegarantin är fortfarande mycket

höga och uppgick för budgetåret 1992/93 till över 4,4 mdkr. Den rörliga kredit

som är förenad med lönegarantifonden hos Riksgäldskontoret har från och med

budgetåret 1991/92 till innevarande budgetår höjts från ursprungliga 200 mkr

till 7 mdkr. Lönegarantifondens ackumulerade skuld hos Riksgäldskontoret kan be-

räknas uppgå till 3,7 mdkr vid utgången av detta budgetår. Det kan förutses att

det kommer att ta åtskilliga år innan denna skuld har återbetalats. Att söka

åstadkomma en minskning av lönegarantifondens utgifter är således fortfarande

nödvändigt. Utredningen har också lämnat ett flertal förslag till ändringar med

denna inriktning, till vilka vi återkommer i det följande.

 På senare tid har en speciell form av lönegarantianvändning påtalats särskilt.

Det vi här tänker på är påståenden om att det förekommer s.k. handel med

lönegaranti.

 Förfarandet kan i korthet sägas gå ut på att de anställda under uppsäg-

ningstiden utför arbete för förvärvaren av konkursboet mot en lägre lön än

normalt så länge de är berättigade till lönegaranti. Detta har beskrivits av

utredningen, som också har påpekat att förfaranden av detta slag kan påverka

konkurrensen mellan företagen. Den nya arbetsgivaren tillgodogör sig således en

subvention av sin verksamhet genom att en del av lönen, eller hela, för vissa

arbetstagare betalas av lönegarantin under den uppsägningstid som de har kvar

hos konkursgäldenären. Företeelsen har också beskrivits av Insolvensutredningen,

som även den framhöll att man i dessa fall kunde tala om en "osund konkurrens"

mellan företagen (Lag om företagsrekonstruktion [SOU 1992:113] s. 310 f.).

 Utredningen har lämnat förslag till regeländringar som tar direkt sikte på att

hindra ovan nämnda handel med lönegarantin, men riktar sig även mot vissa andra

former av missbruk av garantin. För att kontrollen av hur lönegarantin brukas

skall kunna förbättras har utredningen vidare föreslagit att det upprättas ett

register över samtliga lönegarantiärenden.

 Som utredningen har framhållit innebär konkursinstitutet i sig en viss

inverkan på konkurrensen. Samtidigt utgör det en nödvändig beståndsdel i en fri

marknadsekonomi. De regelsystem som kommer i tillämpning vid en konkurs bör

emellertid vara så utformade att inverkan på konkurrensen minimeras. Att

lönegarantireglerna har varit bristfälliga ur denna synpunkt har blivit tydligt

när antalet konkurser har ökat. Enligt vår mening är det en viktig uppgift att

utforma dessa regler så att deras grundläggande syfte, nämligen att ge ett

socialt motiverat skydd för arbetstagares lönefordringar vid en konkurs, uppnås

utan att man samtidigt försämrar konkurrenssituationen för andra företag i samma

bransch som det konkursdrabbade.

 Det är också viktigt att lönegarantireglerna, som har tillkommit för att

skydda arbetstagare, inte är så utformade att de misskrediteras till följd av

möjligheterna att missbruka garantin.

 Vi återkommer till utredningens förslag till lösningar av dessa frågor i det

följande.

 Ytterligare en omständighet, som har framhållits i debatten om konkur-

sinstitutet och även har påpekats av utredningen, bör omnämnas här. I en

konkurssituation har de oprioriterade borgenärerna, såsom t.ex. leverantörerna,

ofta en utsatt ställning. Utdelning för deras fordringar utgår oftast med endast

någon procent av fordringarnas totalbelopp. Särskilt när det gäller mindre

företag kan utebliven betalning för leverans sätta även leverantörsföretagets

framtid i fara, med eventuell konkurs som följd.

 Utredningen hade visserligen inte till uppgift att föreslå ändringar för att

förbättra de oprioriterade borgenärernas ställning, men vissa av förslagen

kommer ändå att få den positiva effekten att utdelningen till dessa borgenärer

kan öka.

 Utredningen hade i uppdrag att även överväga och lämna förslag till hur

utbetalningsfunktionen skall vara utformad i framtiden. Beträffande denna fråga

har utredningen stannat för att föreslå att utbetalningsfunktionen även i

fortsättningen skall handhas av länsstyrelserna. Regeringen delar denna

bedömning.

 Utredningen har föreslagit att kostnaderna för länsstyrelsernas hantering av

lönegarantifrågor skall ersättas av lönegarantifonden. Vi återkommer även till

denna fråga i det följande.

5 Fordringar som bör skyddas genom lönegaranti

5.1 Lönegarantins koppling till förmånsrätten bör behållas

Regeringens bedömning: Lönegarantin bör även

fortsättningsvis vara kopplad till löne- och

pensionsfordringarnas förmånsrätt på så sätt att

ersättning enligt garantin skall kunna lämnas för

samma slag av löne- och pensionsfordringar som har

förmånsrätt enligt 12 och 13 §§ förmånsrättslagen

(1970:979).

 Utredarens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt att lönegarantins

nuvarande koppling till förmånsrättslagen behålls. Riksskatteverket och vissa

kronofogdemyndigheter har förordat att kopplingen behålls, men att bl.a. fri

bil, fri lunch och liknande förmåner ändå undantas från lönegarantins skydd.

 Skälen för regeringens bedömning: Lönegarantins koppling till förmånsrätten

framgår av 7 § lönegarantilagen (1992:497, LGL). I paragrafen stadgas att

betalning enligt garantin lämnas för en sådan fordring på lön eller annan

ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § FRL och för en fordring på pension

som har förmånsrätt enligt 12 eller 13 §§ samma lag.

 Regeln innebär, att för att en fordring skall kunna ersättas av lönegarantin,

måste den omfattas av förmånsrätt. Av regeln följer att lönegaranti, inom ramen

för maximibeloppet, kan lämnas för alla slag av lönefordringar som omfattas av

förmånsrätt.

 Denna koppling har under senare tid ifrågasatts under påstående att vissa

typer av lönefordringar borde uteslutas ur garantins skydd. De fordringar som

vanligtvis har nämnts i detta sammanhang är löneförmåner som utgår vid sidan om

den egentliga lönen, såsom fri bil, fri lunch samt olika former av provision,

tantiem och gratifikationer.

 Att lönebegreppet i lönegarantilagen och förmånsrättslagen har samma

omfattning har sin grund i att båda lagarna syftar till att skydda arbetstagares

fordringar vid samma situation, nämligen arbetsgivarens konkurs.

 Förmånsrätten för lönefordringar, liksom det s.k. löneprivilegiet enligt 17

kap. 4 § handelsbalken på sin tid, vilar på grundtanken att vid en

generalexekution av en arbetsgivares tillgångar förtjänar arbetstagare, såsom

tillhörande de svagaste i borgenärskollektivet, ett särskilt skydd. Vid tiden

för lönegarantireglernas tillkomst hade löneprivilegiet i princip fått den

omfattning som senare kodifierades genom förmånsrättslagen (1970:979), som

trädde i kraft den 1 januari 1972. Lönefordringarna hade vid denna tid också

förmånsrätt före de flesta andra fordringar, t.ex. före en fordring förenad med

panträtt i fast egendom och en fordring förenad med säkerhet i form av

företagsinteckning.

 För att ett löneskydd genom förmånsrätt skall vara verksamt fordras emellertid

att det finns tillgångar i arbetsgivarens konkursbo, som medger utdelning till

de berättigade. Genom regler om lönegaranti skapades ett system varigenom

arbetstagare garanterades viss "utdelning", oberoende av om det fanns tillgångar

i konkursboet. Mot denna bakgrund var det följdriktigt att garantin kom att

omfatta samma slag av löne- och pensionsfordringar, som skyddades genom

förmånsrätten. En begränsning av det statliga åtagandet gjordes i stället i

form av en övre gräns för garantiersättningen, det s.k. maximibeloppet.

 Som utredningen har framhållit, talar flera starka skäl för att man bör

behålla denna koppling även i fortsättningen.

 Ett sådant skäl är att inskränkningar i lönegarantins lönebegrepp i för-

hållande till vad som gäller enligt förmånsrättslagen skulle kunna äventyra

möjligheterna till en ordnad avveckling av konkursbonas verksamhet.

 Av 4 § tredje stycket lagen (1982:80) om anställningsskydd följer, att en

arbetstagare får frånträda sin anställning med omedelbar verkan, om

arbetsgivaren i väsentlig mån åsidosätter sina åligganden mot arbetstagaren.

 I det helt övervägande antalet konkursbon saknas tillgångar till betalning av

arbetstagares lönefordringar. I dessa konkurser skyddas arbetstagarnas

fordringar endast genom lönegarantin. Detta innebär i praktiken, att

arbetstagarna står till konkursboets förfogande så länge lönegarantilagens

maximibelopp täcker deras lönefordringar. Även det nuvarande maximibeloppet om

100 000 kronor torde vara tillräckligt högt för att medge en avveckling, som tar

till vara konkursboets tillgångar på det ekonomiskt mest fördelaktiga sättet.

 Om lönegarantins lönebegrepp förändrades så, att vissa typer av lönefordringar

inte skulle omfattas av garantin, skulle arbetstagare till följd av

anställningsskyddslagens regler kunna lämna sina anställningar omedelbart efter

en konkurs under hänvisning till att alla deras lönefordringar inte skulle komma

att ersättas. Det är lätt att förutse att sådana förändringar skulle kunna

medföra betydande problem att avveckla konkursbona på ett ordnat sätt.

 Mot framställningar om att fordringar på t.ex. fri bil och fri lunch m.m. inte

bör omfattas av lönegarantin kan riktas även principiella invändningar.

 Om en kostnadsersättning för fri bil överstiger arbetstagares utgifter, kan

den anses som en form av löneförstärkning. Detsamma gäller värdet av att en

arbetstagare får disponera en tjänstebil för privat bruk och värdet av en fri

lunch. Det är inte helt lätt att se varför just dessa former av

löneförstärkningar borde behandlas annorlunda i lönegarantihänseende än lönen i

övrigt. En sådan särbehandling skulle vidare endast komma att drabba

arbetstagare inom vissa branscher, där dessa avtalstyper är vanligt

förekommande.

 Liknande invändningar kan riktas även mot tanken att från lönegarantin

utesluta olika former av provision, tantiem och gratifikationer.

 På samma sätt som vid ackordslön skiljer sig en provisionslön från en "vanlig"

månadslön endast genom sättet att beräkna ersättningen. Det skulle synas som en

märklig och knappast särskilt rättsvis ordning, om lönefordringens

beräkningssätt skulle tillåtas att bli avgörande för om den skulle kunna

ersättas genom lönegarantin.

 Även provisionslöneavtal ingås främst inom vissa branscher. Om lönegarantin

inte omfattade denna typ av lönefordringar riskerade man att dessa arbetstagare

skulle bli helt utan löneskydd. En sådan situation vore inte acceptabel.

 Som utredningen har konstaterat, är avtal om tantiem, dvs. viss andel i vinst,

relativt ovanliga i Sverige. Frågan om ersättning för tantiem torde vara än

ovanligare i konkurssituationer, som ju utmärks av att företaget har haft en

dålig lönsamhet under en längre tid. Även frågan om ersättning avseende utlovad

gratifikation torde vara ytterligt sällan förekommande. I en undersökning

avseende lönegarantiutbetalningar, som på utredningens uppdrag har utförts av

Statistiska Centralbyrån, SCB, har inte någon sådan fordring påträffats.

 Från vissa håll har det invänts att de här ifrågavarande fordringarna tar lång

tid att utreda och att man därför skulle göra en effektivitetsvinst om de

undantogs från lönegarantin. I detta sammanhang bör man emellertid komma ihåg

att utredningsskyldigheten i och för sig inte faller bort genom att fordringarna

utesluts från garantins tillämpning. I den konkursbouppteckning som förvaltaren

upprättar skall boets tillgångar och skulder upptas med belopp. Beträffande

skulderna skall det också anges i vad mån de avser lön eller pension. Någon

effektivitetsvinst av det påstådda slaget skulle således inte kunna uppnås.

 Som skäl för att de här diskuterade avlöningsformerna borde undantas från

lönegarantin har det vidare framhållits att dessa typer av lönefordringar

innebär höga utgifter för garantin.

 Enligt SCB:s undersökning har emellertid av totalt utbetalt lönegarantibelopp

endast 0,5 % avsett bilersättning, 1,2 % avsett traktamenten och 0,1 % avsett

kostförmån. Några utbetalningar avseende gratifikationer har inte förekommit.

Lönegaranti för tantiem har utgått med 0,1 % av totalt utbetalt belopp.

 Dessa siffror tyder alltså på, att även om alla här omnämnda fordringsslag

undantogs från garantins omfattning, skulle man endast uppnå en synnerligen

måttlig besparing.

 Inte heller av detta skäl är det därför motiverat att kopplingen mellan

lönegarantilagens och förmånsrättslagens lönebegrepp frångås.

5.2 En erinran om 5 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) bör tas in i löne-

garantilagen

Regeringens förslag: En erinran om innehållet i 5

kap. 2 § konkurslagen (1987:672) tas in i

lönegarantilagen.

 Utredarens förslag: Utredaren har inte berört denna fråga.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser har lyft fram betydelsen av

stadgandet i 5 kap. 2 § konkurslagen (1987:672, KL). Sveriges Advokatsamfund har

föreslagit att en erinran om innehållet i stadgandet tas in i lönegarantilagen.

 Skälen för regeringens förslag: Som har framgått av det föregående, krävs det

för att en lönefordring skall kunna ersättas genom lönegarantin, att den

omfattas av förmånsrätt. För att en fordring skall kunna omfattas av

förmånsrätt, måste den emellertid kunna göras gällande i konkursen. En generell

begränsning avseende vilka lönefordringar som kan göras gällande i en konkurs

finns i 5 kap. 2 § KL.

 Av detta stadgandes första stycke framgår att i en konkurs får inte en

fordring på lön, arvode eller pension göras gällande i den mån fordringen

uppenbarligen överstiger vad som kan anses skäligt med hänsyn till gjord

arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt.

 I stadgandets andra stycke begränsas rätten att göra gällande en lönefordring

i en konkurs ytterligare när det gäller personer, som kan anses som närstående

till konkursgäldenären på sätt som anges i 4 kap. 3 § KL. Sådana personer får

inte göra gällande en fordring på lön, arvode eller pension i vidare mån än som

kan anses skäligt med hänsyn till gjord arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet

och omständigheterna i övrigt och aldrig för längre tid tillbaka än ett år innan

konkursansökningen kom in till tingsrätten.

 Som framgår av lagtextens lydelse är skälighetsbedömningen, när det gäller

andra än närstående, begränsad till uppenbara fall. I allmänhet finns ju inte

heller något misstänkt med en obetald lön i en konkurs.

 När det gäller närstående till konkursgäldenären är det däremot tillräckligt

att fordringen framstår som oskälig. I dessa fall gäller även en tidsbegränsning

bakåt på ett år före konkursansökningen.

 Prövningen skall avse om lönefordringen är skälig med hänsyn till den nytta

konkursgäldenären har haft av det arbete som kravet avser och på grundval av en

helhetsbedömning av föreliggande omständigheter. Som Högsta domstolen har

konstaterat i rättsfallet NJA 1986 s. 10, är den anställdes insikt i företagets

eventuellt dåliga lönsamhet ovidkommande vid skälighetsbedömningen.

 Som Advokatsamfundet framhållit är det viktigt att understryka, att de här

berörda begränsningarna avseende vilka lönefordringar som får göras gällande i

en konkurs bör observeras även vid prövning av lönegarantifrågor. Vi föreslår

därför att lönegarantilagen förtydligas på denna punkt och att en erinran om

denna bestämmelse tas in i lagen.

5.3 Det garanterade löneskyddet bör inte utvidgas

Regeringens bedömning: Lönegarantins omfattning bör

inte utvidgas genom att nya fordringar görs

ersättningsberättigade eller genom att garantin

utökas.

 Utredarens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Endast TCO och SACO har kommenterat de här ifrågavarande

avsnitten i utredningsbetänkandet. TCO har föreslagit att vederlagstimmar, som

ombordanställda har innestående vid konkursbeslutet, skall omfattas av

lönegaranti utan någon beloppsbegränsning. Både TCO och SACO har framhållit att

om en arbetsgivare går i konkurs efter att talan har väckts mot honom på grund

av en tvistig lönefordring, borde det inte behöva vara nödvändigt att fullfölja

rättegången för att fordringen skall kunna omfattas av förmånsrätt och

lönegaranti. De har vidare anfört att lönegarantilagens maximibelopp bör höjas

till att motsvara 7,5 basbelopp.

 Skälen för regeringens bedömning: I utredningens uppdrag ingick att överväga

om det var motiverat att utvidga lönegarantins omfattning i vissa avseenden.

 En sådan fråga var, om allt intjänat men inte förfallet vederlag, som

ombordanställda kan ha vid ett konkursbeslut, bör omfattas av lönegarantin utan

att avräknas från garantins maximibelopp. Önskemål om en sådan ändring hade

framställts av de ombordanställdas fackliga organisationer, som också hade

framhållit att sådana krav på vederlag, som i normala fall utgår som

kompensationsledighet för bl.a. förlängd ordinarie arbetstid, övertid och

jourtjänstgöring, ofta kan överstiga en eller flera årslöner.

 De ombordanställdas lönefordringar skyddas i dag, förutom av lönegarantin,

även genom att deras fordringar omfattas av sjöpanträtt enligt 4 § FRL. Av

bestämmelserna i sjölagen (1891:35 s. 1, omtryckt 1985:176) framgår, att de

ombordanställdas lönefordringar har, med vissa undantag, bästa rätt i fartyget.

Undantagen avser bl.a. bärgarlön och ersättning för avlägsnande av vrak. I detta

sammanhang bör nämnas att vi avser att under våren lämna förslag om en ny sjölag

till riksdagen. Förslaget kommer inte att innebära några ändringar såvitt avser

innehållet i de regler som omnämns här.

 Sjöpanträtten gäller vidare även om fordringen riktar sig mot fartygets ägare,

som inte är redare, eller mot den som i egenskap av befraktare eller eljest

handhar fartygets drift i redarens ställe. Inte ens om fartyget övergår till en

ny ägare eller dess registrering ändras upphör sjöpanträtten att gälla i

fartyget.

 Som utredningen har konstaterat, innebär de nu berörda reglerna att en

ombordanställd vid en konkurs i allmänhet får full betalning för hela sin

lönefordring. Vid en försäljning av fartyget, vilket regelmässigt torde komma

till stånd efter en konkurs, skall lönefordringarna i princip betalas först.

 De ombordanställda har sålunda ett längre gående löneskydd än vad som gäller

för andra arbetstagargrupper. Vi delar utredningens bedömning att en ytterligare

utvidgning av löneskyddet för de ombordanställda därför inte är motiverat.

 När det gäller lönefordringar som har varit föremål för tvist, har utredningen

föreslagit vissa begränsningar, till vilka vi återkommer i det följande.

Utredningen har därvid inte berört frågan, om lönegarantins omfattning

beträffande tvistiga fordringar även borde utvidgas på bl.a. det sätt, som har

påpekats i TCO:s och SACO:s remissyttrande.

 Det förslag som TCO och SACO har framfört, nämligen att en rättegång om en

tvistig lönefordring inte borde behöva fullföljas om arbetsgivaren går i konkurs

efter att talan har väckts, har visserligen skäl för sig i så måtto att domen i

målet inte blir avgörande för om fordringen också skall omfattas av lönegaranti.

En regel med det föreslagna innehållet skulle emellertid utvidga möjligheterna

att få ersättning för lönefordringar som är för gamla för att omfattas av

förmånsrätt enligt huvudregeln i 12 § FRL.

 Mot bakgrund av lönegarantifondens höga utgifter bör en utvidgning av det

garanterade skyddet komma till stånd endast där det är verkligt motiverat. Det

här diskuterade förslaget framstår enligt vår mening inte som så angeläget att

det bör genomföras.

 Vi delar även utredningens bedömning att det inte finns skäl att utvidga

lönegarantins omfattning till att avse försäkringsinrättningars fordringar på

premier för pensionsförsäkringar med kollektivavtalsgaranti.

 Med hänsyn till vad vi tidigare har sagt om lönegarantifondens fortsatt höga

utgifter och då det nuvarande maximibeloppet om 100 000 kronor per arbetstagare

får anses väl fylla kraven på ett socialt grundskydd för lönefordringar vid en

konkurs, finns det inte heller skäl att överväga en höjning av lönegarantilagens

maximibelopp.

5.4 Förmånsrätten för löne- och pensionsfordringar bör begränsas

Regeringens förslag: Förmånsrätten för lönefordringar

begränsas till vad som har förfallit till betalning

under de sista sex månaderna av arbetstagarens

anställningstid hos konkursgäldenären och inte

tidigare än tre månader innan konkursansökningen kom

in till tingsrätten.

 Om en lönefordring, som har förfallit till

betalning tidigare än tre månader före

konkursansökningen har varit föremål för tvist skall

den omfattas av förmånsrätt om talan har väckts,

eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal

eller lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet har begärts, inom fyra månader från för-

fallodagen och konkursansökningen har följt inom

tre månader från det att tvisten slutligt har av-

gjorts.

 Förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning

som är intjänad före konkursansökningen begränsas till

vad som står inne för det löpande och närmast

föregående intjänandeåret.

 Förmånsrätten för en fordring på pension avseende

tiden före konkursansökningen begränsas till sex

månader.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

Utredaren har dock föreslagit att den tid under vilken lönefordringarna kan ha

förfallit till betalning före konkursansökningen bestäms till sex månader.

 Remissinstanserna: Den helt övervägande majoriteten av remissinstanserna har

ställt sig positiva till att förmånsrätten för löne- och pensionsfordringar

begränsas på det sätt utredningen har föreslagit. Länsstyrelsen i Stockholms

län, TCO och SACO har förordat att förmånsrätten för lönefordringar bestäms till

12 månader. NUTEK och LO har velat behålla lönefordringarnas nuvarande

förmånsrätt om maximalt 18 månader. NUTEK, LO och TCO har vidare velat behålla

förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning för tiden före

konkursansökningen oförändrad. När det gäller lönefordringar som har varit

föremål för tvist, har TCO och SACO framhållit att även förhandling som förs

enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet bör godtas i

förmånsrättssammanhang, på samma sätt som i dag sker med förhandling som förs på

grund av en föreskrift i kollektivavtal. Göteborgs tingsrätt och LO har påpekat

att tiden för att väcka talan eller begära förhandling inte bör understiga fyra

månader med hänsyn till preskriptionsbestämmelserna i lagen (1982:80) om

anställningsskydd.

 Skälen för regeringens förslag: Vi har i det föregående gjort bedömningen, att

det även i fortsättningen bör gälla samma lönebegrepp inom lönegarantin som inom

förmånsrätten. Det har sålunda inte varit en framkomlig väg, att försöka minska

lönegarantifondens utgifter och samtidigt motverka missbruk och icke önskvärda

effekter på konkurrensen genom att från löneskyddet utesluta vissa slag av

lönefordringar. Den väg som utredningen har anvisat har i stället varit att

förmånsrätten för löne- och pensionsfordringar förkortas.

 Förmånsrätten omfattar i dag lönefordringar som inte har förfallit till

betalning tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes samt under skälig

uppsägningstid, högst sex månader. Vi återkommer i det följande till frågan om

hur lång uppsägningstid som bör omfattas av löneskydd.

 Förmånsrätten, och därmed lönegarantin, avser alltså fordringar förfallna till

betalning under en så lång tidsperiod som ett och ett halvt år. Oftast blir

tidsperioden ännu längre på grund av tidsåtgång från det att konkursansökningen

görs till att ett konkursbeslut, som är en förutsättning för att arbetstagarna

skall kunna sägas upp, meddelas. Fördröjningen mellan ansökningen och beslutet

kan bero på många olika orsaker, t.ex. svårigheter att sätta ut målet till

förhandling i tingsrätten, delgivningssvårigheter, uppskov m.m.

 Utredningen har föreslagit att förmånsrätten för lönefordringar begränsas till

vad som har förfallit till betalning under de senaste sex månaderna av arbets-

tagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än sex månader

före konkursansökningen.

 Av SCB:s undersökning kan emellertid utläsas att ca 90 % av fordringar

avseende innestående lön har gällt fordringar som har förfallit inom de senaste

tre månaderna före konkursansökningen. Den av utredningen föreslagna tiden under

vilken lönefordringar kan ha förfallit till betalning före konkursansökningen

synes därför omotiverat lång. Som Lagrådet har påpekat bör det även komma till

tydligt uttryck i lagtexten att uppsägningstiden ingår i den anställningstid för

vilken lönefordringar kan omfattas av förmånsrätt. Förmånsrätten bör således be-

stämmas till att omfatta lönefordringar som har förfallit till betalning under

de sista sex månaderna av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären

och inte tidigare än tre månader innan konkursansökningen kom in till tings-

rätten. Förslaget innebär att den längsta möjliga uppsägningstiden enligt lagen

(1982:80) om anställningsskydd (LAS), nämligen sex månader vid fyllda 45 år,

omfattas av förmånsrätt.

 Av SCB:s undersökning framgår, att uppemot hälften av fordringarna på

uppsägningslön avser en uppsägningstid om högst två månader och mer än två

tredjedelar en uppsägningstid om högst fyra månader. Mot bakgrund av dessa

siffror innebär vårt förslag att för det stora flertalet arbetstagare kommer

förmånsrätten att omfatta en till två månaders innestående lön samt lön under

uppsägningstid. De sociala skyddssynpunkter, som kan anläggas på

lönefordringarnas förmånsrätt, får anses väl tillgodosedda därigenom.

 När det gäller lönefordringar, som har varit föremål för en tvist, har

förmånsrätten i dag än vidare omfattning. I sådana fall kan lönefordringen ha

förfallit till betalning t.o.m. flera år innan konkursansökningen gjordes, om

endast talan har väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal har

begärts inom sex månader från fordringens förfallodag och konkursansökningen har

följt inom sex månader från det att tvisten har slutligt avgjorts.

 Vi delar utredningens uppfattning att dessa tidsfrister om sex månader går

utöver vad som är socialt motiverat. Det kan med fog anses, att om en

arbetstagare är i verkligt behov av att få betalning för sin lönefordring, kan

han inte låta det gå uppemot ett halvt år innan han bestämmer sig för att väcka

talan eller begära förhandling i saken. Han kan knappast heller, efter att

tvisten slutligt har avgjorts till hans fördel, återigen vänta i flera månader

innan han kräver arbetsgivaren på betalning.

 I lagrådsremissen föreslog vi att dessa tidsfrister skulle förkortas till fyra

respektive två månader. Som Lagrådet har anfört kan en frist om två månader

ibland vara för kort för att arbetstagaren skall hinna ansöka arbetsgivaren i

konkurs. Tidsfristerna bör sålunda förkortas på ett sådant sätt att ett en

lönefordring omfattas av förmånsrätt, om den har varit föremål för tvist, och

talan har väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal har begärts

inom fyra månader från förfallodagen och konkursansökningen har följt inom tre

månader från det att tvisten har slutligt avgjorts.

 Genom att bestämma den första tidsfristen till fyra månader har vi beaktat

tiden för underättelseskyldighet enligt 41 § första stycket LAS. Som bl.a. LO

påpekat, skulle den av utredningen föreslagna fristen om tre månader komma i

konflikt med denna regel.

 Vidare bör, på sätt som har anförts av TCO och SACO, även förhandling som förs

enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet godtas på samma sätt som

förhandling enligt föreskrift i kollektivavtal vid bedömningen om fordringen kan

omfattas av förmånsrätt.

 Fordringar på semesterlön och semesterersättning, som är intjänade före

konkursansökningen, omfattas i dag av förmånsrätt för vad som står inne för det

löpande och de två föregående intjänandeåren samt allt vad som har sparats i den

utsträckning som 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480) medger. Vidare omfattar

förmånsrätten semesterlön och semesterersättning avseende uppsägningslön.

 Enligt SCB:s undersökning avser 28,6 % av alla utbetalda lönegarantimedel

fordringar på innestående semester och semester under uppsägningstid.

Datamaterialet avseende lönegarantiutbetalningar, som Länsstyrelsen i Stockholms

län har tillhandahållit SCB, visar på liknande resultat. Detta betyder att

närmare en tredjedel av de totala utgifterna för lönegarantin kan avse dessa

typer av fordringar. Även om vi skulle anta, att fordringar på semesterlön och

semesterersättning svarar endast för ca 25 % av lönegarantiutbetalningarna,

innebär detta att av lönegarantifondens totala utgifter om 4,4 mdkr under

budgetåret 1992/93 har ca 1,1 mdkr avsett sådana fordringar.

 Den kraftiga ökningen av lönegarantifondens utgifter som vi har bevittnat

under senare år motiverar enligt vår mening att förmånsrätten begränsas även för

fordringar på semesterlön och semestersättning. Vi föreslår därför att

förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning som är intjänad före

konkursansökningen bestäms till vad som står inne för det löpande och närmast

föregående intjänandeåret. Detta innebär, att även vad som har sparats på det

sätt som medges i 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480) under nämnda tidsperiod,

omfattas av förmånsrätten.

 Även en på detta sätt bestämd förmånsrätt för semesterlön och semeste-

rersättning innebär ett mycket gott skydd för arbetstagarna. Samtidigt kommer

denna förkortning, med hänsyn till att dessa fordringar står för en betydande

andel av de totala utgifterna för lönegarantin, att innebära en inte oväsentlig

minskning av utgifterna för garantin.

 En fordring på pension, vilken tillkommer arbetstagare eller dennes

efterlevande, omfattas i dag av förmånsrätt för högst ett år före kon-

kursansökningen och nästföljande sex månader. Det är naturligt att förmånsrätten

för pensionsfordringar i princip följer lönefordringarnas förmånsrätt. Vi

föreslår därför att förmånsrätten enligt 12 § FRL skall omfatta pen-

sionsfordringar avseende högst sex månader före konkursansökningen och därpå

följande sex månader.

 De flesta remissinstanser har hälsat utredningens förslag att inskränka löne-

och pensionsfordringarnas förmånsrätt med tillfredställelse.

 Som utredningen har konstaterat, vilket även har lyfts fram av ett flertal

remissinstanser, medför en förkortning av förmånsrätten för lönefordringar att

utrymmet för obehöriga förfaranden och spekulationer på lönegarantins bekostnad

minskar. Genom att kraftigt begränsa den tid, under vilken ett företag kan

drivas med en ackumulerande löneskuld till de anställda under förvissning om att

dessa så småningom kommer att få betalt genom lönegarantin, minimeras också

lönegarantins negativa inverkan på andra företag. De konkurrenssnedvridande

effekter som lönegarantin kan ha i vissa fall neutraliseras.

 Men förslagen har även andra positiva effekter. När tidsfristerna för hur

gamla lönefordringar som kan göras gällande för förmånsrätt förkortas, förenklas

utredningsarbetet vid prövning av lönegarantifrågor. Det är allmänt omvittnat av

såväl personal från kronofogdemyndigheter som av förvaltare att äldre

lönefordringar ofta orsakar mycket tidsödande utredningsarbete. Detta är lätt

att förstå. Om en lönefordring avser förhållanden som kanske ligger ett år eller

mer tillbaka är det naturligtvis svårare att reda ut vad som har inträffat.

Handlingar kan ha försvunnit och personer som då verkade i företaget kan ha

slutat. Som flera av remissinstanserna har framhållit är det en stor fördel för

lönegarantihanteringen om man kan undvika tidsödande utredningar av detta slag.

 En annan viktig följd av förslagen är, att de medför positiva effekter även

för konkursföretagens oprioriterade borgenärer. Som utredningen har påpekat kan

det särskilt i mindre leverantörsföretag vara avgörande för att verksamheten

skall kunna drivas vidare, att betalningarna inflyter såsom förutsatts. Uteblir

betalningarna, kan även leverantörsföretagets framtid vara i fara, med eventuell

konkurs som följd. Genom att förmånsrätten för lönefordringar avkortas skapas

samtidigt ökat utrymme för utdelning till de oprioriterade borgenärerna. Mot

bakgrund av den kraftiga ökningen av antalet företagskonkurser som har skett

under de senaste åren är det inte oväsentligt, om utdelningen till dessa

borgenärsgrupper kan öka och i sin tur bidra till att hindra ytterligare företag

att gå i konkurs.

 Genom förslagen närmar sig vår lagstiftning vad som gäller för löne-

fordringarnas förmånsrätt i de övriga nordiska länderna. I Norge har man från

den 1 juli 1992 begränsat förmånsrätten för lönefordringar till sammanlagt sex

månader, varvid fordringarna inte får ha förfallit till betalning tidigare än

tre månader före fristdagen. I Danmark är förmånsrätten i princip begränsad till

sådana lönefordringar, som har förfallit till betalning inom sex månader före

fristdagen. Finland har gått ännu längre och med två års övergångsperiod helt

avskaffat lönefordringarnas förmånsrätt från den 1 januari 1993.

 Beträffande internationella förhållanden kan här omnämnas det av Europeiska

gemenskapernas råd den 20 oktober 1980 antagna direktivet om tillnärmning av

medlemsstaternas lagstiftning rörande skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens

insolvens (80/987/EEG). Direktivet innehåller regler till skydd för

arbetstagares lönefordringar när arbetsgivaren är på obestånd och hör till de

rättsakter, som till följd av EES-avtalet är bindande även för Sverige. Enligt

direktivet uppgår den minimitid, för vilken lönefordringar skall skyddas genom

lönegarantin, till åtta veckor.

 I ILO:s konvention nr 173 om skydd av arbetstagares fordringar i händelse av

arbetsgivarens insolvens krävs, att förmånsrätten omfattar lönefordringar för en

period om tre månader före tidpunkten för insolvens eller före det att

anställningen upphörde. Vidare skall förmånsrätten omfatta fordringar på

semesterlön, som har intjänats genom arbete under det år insolvensen inträffade

eller anställningen upphörde och under föregående år. När det gäller löneskydd

genom lönegaranti föreskrivs att dessa tidsfrister skall vara minst åtta veckor

respektive sex månader före tidpunkten för insolvens eller före det att

anställningen upphörde.

 Även efter det att de nu föreslagna ändringarna har genomförts kommer vi

sålunda att såvitt avser tidsfrister för förmånsrätt och lönegaranti väl

uppfylla kraven i berörda internationella instrument för ett socialt acceptabelt

löneskydd vid konkurs.

 Till frågan om Sverige bör ratificera konventionen nr 173 återkommer vi i

avsnitt 10.

5.5 Förmånsrätt endast för uppsägningstid enligt lagen (1982:80) om an-

ställningsskydd

Regeringens förslag: En fordring på uppsägningslön

skall omfattas av förmånsrätt längst för uppsägningstid

som har beräknats enligt lagen (1982:80) om

anställningsskydd, LAS.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

 Remissinstansserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt

utredningens förslag. NUTEK, LO, TCO och SACO har anfört att även uppsägningstid

som föreskrivs i kollektivavtal bör godtas. Kronofogdemyndigheten i Göteborgs

och Bohus län har föreslagit att arbetstagare, som inte omfattas av LAS, skall

ha förmånsrätt för en uppsägningstid om två månader.

 Skälen för regeringens förslag: Förmånsrätten - och därmed lönegarantin -

omfattar i dag lön eller annan ersättning under skälig uppsägningstid, högst sex

månader.

 Förmånsrätten för uppsägningslön har haft denna omfattning sedan

förmånsrättslagens tillkomst år 1970. Vid denna tidpunkt saknade vi ännu

lagstiftning om anställningsskydd med vissa minimikrav på uppsägningstid. Regeln

om förmånsrätt för uppsägningslön kom därför att formas i enlighet med vad som

hade gällt redan tidigare enligt praxis. Enligt förmånsrättslagens förarbeten

borde vid bedömande av vad som är skälig uppsägningstid hänsyn tas till

anställningens längd och art. Om föreskrift om uppsägningstid var intagen i

tjänsteavtalet borde den godtas även i konkurs, om inte särskilda skäl talade

däremot (Utsökningsrätt IX [SOU 1969:5] s.49, prop. 1970:142 s. 90).

 Redan innan förmånsrättslagen trädde i kraft den 1 januari 1972 hade vi

emellertid fått vår första lagstiftning om anställningsskydd. Lagen (1971:199)

om anställningsskydd för vissa arbetstagare trädde i kraft år 1971 och

garanterade en uppsägningstid från två till sex månader beroende på

arbetstagarens ålder för arbetstagare som var 45 år och äldre. År 1974 ersattes

denna lag av vår första generella lag om anställningsskydd, SFS 1974:12. Lagen,

som trädde i kraft den 1 juli 1974, var med vissa undantag tillämplig på alla

arbetstagare i allmän eller enskild tjänst.

 Lagen innehöll bl.a. regler om vissa uppsägningstider. För både arbetsgivare

och arbetstagare skulle gälla en minsta uppsägningstid om en månad.

Arbetstagare, som vid uppsägningen hade varit anställd hos arbetsgivaren de

senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader under de senaste två

åren skulle ha rätt till en uppsägningstid av

 två månader vid fyllda 25 år,

 tre månader vid fyllda 30 år,

 fyra månader vid fyllda 35 år,

 fem månader vid fyllda 40 år och

 sex månader vid fyllda 45 år.

 Motsvarande regler gäller enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd, som

trädde i kraft den 1 april 1982.

 Dessa regler om vilka uppsägningstider som bör gälla enligt lag har inte

medfört några förändringar beträffande förmånsrättens omfattning avseende

fordringar på lön under uppsägningstid. I rättspraxis har man visserligen ansett

anställningsskyddslagens regler om uppsägningstid normerande när annat inte

visats. Även uppsägningstider enligt kollektivavtal och enskilda tjänsteavtal

har emellertid godtagits inom sexmånadersgränsen.

 En betydande del av den kritik, som i den allmänna debatten har riktats mot

lönegarantisystemet, har gått ut på att lönegarantin har negativa effekter på

konkurrensen. Vad som särskilt påtalats har varit, att företag kan drivas vidare

efter en konkurs under sex månaders uppsägningstid med hjälp av lönegarantin.

 Lagen om anställningsskydd medger i och för sig, såsom har framgått ovan, sex

månaders uppsägningstid endast till arbetstagare som har fyllt 45 år och

uppfyller kvalifikationskravet avseende anställningstid. Av SCB:s undersökning

framgår också att cirka hälften av fordringarna på uppsägningslön har avsett en

uppsägningstid om högst två månader.

 Som utredningen har anfört kan det emellertid inte uteslutas att det

förhållandet, att en i ett enskilt tjänsteavtal bestämd uppsägningstid godtas i

förmånsrättshänseende, i vissa fall har uppmuntrat till spekulation på garantins

bekostnad. Om en rörelse har dålig lönsamhet och riskerar att gå i konkurs, kan

de nuvarande reglerna underlätta för arbetstagare att få gehör för krav på sex

månaders uppsägningstid. Företagaren behöver ju kanske inte betala

uppsägningslönen utan den kommer att ersättas genom lönegarantin. I den allmänna

debatten har det även förekommit påståenden om att företagare ibland hjälper

arbetslösa bekanta eller släktingar genom att anställa dessa med god lön och

sex månaders uppsägningstid strax före en förväntad konkurs.

 Enligt vår mening är det viktigt att lönegarantisystemet är så konstruerat,

att det inte inbjuder till spekulation på garantins bekostnad. De

uppsägningstider som stadgas i anställningsskyddslagen får anses väl fylla de

minimikrav som ur social synpunkt kan ställas på uppsägningstidens längd. Det

saknas anledning att ställa högre krav på det skydd förmånsrätten eller

lönegarantin för fordringar på uppsägningslön är avsedd att trygga.

 Vi föreslår därför att förmånsrätten endast skall omfatta fordringar på

uppsägningslön för uppsägningstid som har beräknats enligt 11 § LAS.

 Den valda formuleringen avviker något från utredningens förslag. Enligt vår

mening saknas det skäl att, såsom en av remissinstanserna har föreslagit,

begränsa den förmånsrättsgrundande uppsägningstiden för arbetstagare som står

utanför LAS:s tillämpningsområde ytterligare. Genom den valda formuleringen har

vi velat ge klart uttryck åt att förslaget sålunda innebär, att reglerna i 11 §

LAS blir bestämmande för uppsägningstidens längd i förmånsrättshänseende även

för de arbetstagare, som står utanför anställningsskyddslagens

tillämpningsområde.

 Genom den föreslagna ändringen uppnås en förenkling av reglerna. Samtidigt

utgör den nya regeln ett effektivt hinder mot spekulationer genom att en

arbetstagare, som inte uppfyller kvalifikationskravet beträffande

anställningstid som föreskrivs i 11 § LAS, aldrig kan få en längre

uppsägningstid än en månad i förmånsrätts- eller lönegarantihänseende.

5.6 Krav på anmälan till arbetsförmedling

Regeringens förslag: En fordring på uppsägningslön för

tid under vilken arbetstagaren inte utför arbete

för konkursgäldenären eller annan och inte heller

driver egen rörelse, bör omfattas av förmånsrätt

endast om arbetstagaren kan visa att han har

anmält sig hos den offentliga arbetsförmedlingen

som arbetssökande.

 En regel som hindrar att garantibelopp betalas

ut innan anmälningsskyldigheten har fullgjorts tas

in i lönegarantilagen.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har yttrat sig i frågan om

en arbetstagare bör vara skyldig att anmäla sig som arbetssökande hos

arbetsförmedling för att hans fordring på uppsägningslön skall omfattas av

förmånsrätt. De flesta har yttryckligen tillstyrkt förslaget, medan de

återstående, däribland LO och SACO, har lämnat det utan erinran. Sveriges

Ackordscentral har invänt att förslaget i denna del torde motsvara vad som redan

gäller. KFM i Västerbottens län har framfört att begreppet "utan dröjsmål" kan

medföra tolkningssvårigheter samt efterlyst ett klargörande avseende om en i

efterhand gjord anmälan kan bota lönefordringens brist på förmånsrätt.

 Skälen för regeringens förslag: När en arbetstagare sägs upp från sin

anställning på grund av arbetsgivarens konkurs är han, liksom under

uppsägningstid utom konkurs, skyldig att stå till arbetsgivarens förfogande

under uppsägningstiden. Vid en konkurs är emellertid situationen ofta den, att

verksamheten avvecklas långt innan alla anställdas uppsägningstider har gått ut.

Oftast torde verksamheten upphöra redan inom någon vecka efter konkursbeslutet

eller senast en eller två månader därefter. Det är också sällan som hela

arbetskraften behövs för att uppehålla verksamheten under avvecklingstiden.

Således kan en stor del av personalstyrkan i princip få stanna hemma från

arbetet redan när endast någon vecka av deras uppsägningstid har förflutit.

 Förmånsrätten och lönegarantin omfattar i dag lön under skälig uppsägningstid,

dock högst sex månader. Om det förslag som vi har lämnat i föregående avsnitt

genomförs, kommer förmånsrätten att omfatta fordringar för uppsägningstid

beräknad enligt reglerna i 11 § LAS. För arbetstagare, som uppfyller

kvalifikationskravet beträffande anställningstid, uppgår uppsägningstiden

emellertid även enligt dessa regler till mellan två och sex månader beroende på

arbetstagarens ålder. De flesta arbetstagare kommer därför även i fortsättningen

ha längre förmånsrättsgrundande uppsägningstid än vad som i allmänhet motiveras

av konkursgäldenärens behov av arbetskraft och den sysselsättning som

arbetstagarna kan beredas under verksamhetens avveckling.

 Enligt de regler som gäller i dag för lönegarantin fordras det inte att en

arbetstagare, som inte kan sysselsättas i konkursgäldenärens verksamhet under

uppsägningstiden, försöker begränsa den tid då han uppbär garantimedel genom att

aktivt söka en annan anställning. Han kan således avvakta till dess

uppsägningstiden har gått ut, dvs. maximalt i sex månader, innan han anmäler sig

på arbetsförmedlingen och under denna tid uppbära lönegarantimedel som

ersättning för sin fordring på uppsägningslön.

 Såsom utredningen har anfört, kan det med fog ifrågasättas, om denna ordning

är rimlig. Särskilt mot bakgrund av de kraftigt ökade utgifterna för

lönegarantin under senare år framstår det som otillfredställande att

lönegarantisystemet saknar regler, som motiverar arbetstagare att försöka

begränsa den tid då lönegarantiersättning utgår. Det är ett centralt mål för

svensk arbetsmarknadspolitik, att aktivera den som saknar sysselsättning att

försöka på nytt finna sin plats i arbetslivet. Denna målsättning bör gälla även

beträffande arbetstagare som förlorar sin anställning till följd av att

arbetsgivaren går i konkurs.

 I både norsk och dansk lagstiftning gäller som villkor för att lönegaran-

tiersättning skall utgå att arbetstagare, som inte sysselsätts av konkurs-

gäldenären under uppsägningstiden, aktivt söker annat arbete. I Norge framgår

regeln direkt av lönegarantilagstiftningen. I Danmark är en bestämmelse av

motsvarande innehåll intagen i konkurslagstiftningen.

 Vi anser att ett sådant villkor nu bör införas även i det svenska re-

gelsystemet. Som utredningen föreslagit, bör regeln lämpligtvis tas in i 12 §

FRL som villkor för att en arbetstagares fordring på uppsägningslön skall

omfattas av förmånsrätt. Då lönegaranti endast utgår för lönefordringar som

omfattas av förmånsrätt, kommer fordringar på uppsägningslön i de fall villkoret

inte är uppfyllt att automatiskt även utestängas från betalning enligt garantin.

 Beträffande frågan, hur kontrollen av att arbetstagaren har anmält sig hos

arbetsförmedlingen skall ske, vill vi emellertid välja en något annorlunda

lösning än den som utredningen har förordat. I betänkandet har man föreslagit

att kontrollen skall göras av förvaltaren på det sätt att han i de här

ifrågavarande fallen skall dröja med att meddela beslut om lönegaranti för

uppsägningslön i avvaktan på att arbetstagaren har besökt arbetsförmedlingen.

Anmälan bör vidare enligt utredningsförslaget ske "utan dröjsmål".

 En regel, som innebär att förmånsrätten för en fordring på uppsägningslön blir

beroende av att arbetstagaren har anmält sig som arbetssökande hos

arbetsförmedling kommer att gälla i alla konkurser, således även i de fall där

konkursboets medel räcker till utdelning även för fordringar enligt 12 § FRL och

ingen lönegaranti utgår.

 I sådana fall är det naturligt att kontrollen av att anmälningsskyldigheten

har fullgjorts åvilar förvaltaren. Utdelning avseende uppsägningslön blir alltså

beroende av om arbetstagaren kan för konkursförvaltaren visa att han har

fullgjort anmälningsskyldigheten. Har anmälningsskyldigheten inte fullgjorts och

det är fråga om en konkurs utan bevakningsförfarande, bör fordringen på

uppsägningslön inte tas med som förmånsrättsberättigad i utdelningsförslaget.

Anordnas ett bevakningsförfarande i konkursen får förvaltaren i stället anmärka

mot fordringens förmånsrätt.

 Utredningen har föreslagit att anmälan skall ske "utan dröjsmål". Som

Kronofogdemyndigheten i Västerbottens län har anfört är en sådan tidsbestämning

ägnad att medföra tolkningssvårigheter. Kronofogdemyndigheten har vidare

efterlyst ett klarläggande av om en för sent gjord anmälan kan bota fordringens

brist på förmånsrätt. Enligt vår mening är en tidsbestämning av det slag som

utredningen har föreslagit inte behövlig, då den omständighet att

anmälningsskyldigheten fullgörs, utgör en förutsättning för förmånsrätten. Detta

innebär, att för varje dag som arbetstagaren dröjer med att anmäla sig minskar

hans förmånsrättsberättigade fordring för sådan uppsägningstid.

 Med hänsyn till det sagda vill vi, när det gäller konkurser i vilka löne-

garantin kommer till användning, föreslå en något annorlunda lösning än den

utredningen har föredragit. Enligt vår mening bör kontrollen avseende om

anmälningsskyldigheten har fullgjorts sålunda handhas av länsstyrelsen. Enklast

sker detta genom att länsstyrelsen samtidigt med en försäkran enligt 25 § LGL

infordrar ett bevis om att arbetstagaren har anmält sig hos arbetsförmedling. På

samma sätt som när det gäller en försäkran, bör garantibelopp för en fordring på

uppsägningslön inte betalas ut innan ett sådant bevis har inkommit.

 Genom denna ordning undviker man, att förvaltare tvingas att göra flera

bedömningar avseende lönegaranti i samma ärende, nämligen först avseende

innestående lön och lön under tiden arbetstagaren utför arbete för

konkursgäldenären och därefter avseende uppsägningslön för tiden därefter.

 När förvaltaren gör sin bedömning om en fordring på uppsägningslön skall

ersättas genom lönegaranti, får han alltså förutsätta att anmälningsskyldigheten

kommer att fullgöras. Inkommer arbetstagaren inte med bevis till länsstyrelsen

om att så också har skett, saknas en materiell förutsättning, nämligen

förmånsrätten, för att utbetala ersättningen.

 Framgår det av beviset från arbetsförmedlingen att arbetstagaren har dröjt med

anmälan, bör länsstyrelsen sända ärendet åter till förvaltaren för en ny

bedömning av lönegarantifrågan. I praktiken kommer detta att innebära, att den

förmånsrättsberättigade lönefordringen som skall ersättas av garantin kommer att

minskas med belopp motsvarande de antal dagar arbetstagaren inte har varit

anmäld hos arbetsförmedlingen.

 Den arbetstagare, som vill försäkra sig om att hela hans fordring på

uppsägningslön kommer att omfattas av förmånsrätt och därmed kommer att kunna

ersättas från lönegarantin, bör sålunda anmäla sig hos arbetsförmedling snarast

efter att han har sagts upp från sin anställning.

 När det gäller konkurser, där lönegaranti inte kommer till användning, innebär

det nu sagda att utdelningen för en fordring på uppsägningslön minskar på

motsvarande sätt för varje dag som anmälningsskyldigheten inte har fullgjorts.

 Anmälningsskyldighet till arbetsförmedling skall enligt förslaget vara en

förutsättning för förmånsrätt avseende en fordring på uppsägningslön endast i de

fall, att arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller annan och

inte heller driver egen rörelse. Vi kommer i det följande att föreslå en

skärpning av avräkningsregeln i 12 § FRL på så sätt att avräkning skall ske inte

endast för vad arbetstagaren har förvärvat i en annan anställning, utan också

för vad han borde ha kunnat förvärva i en annan anställning och för inkomst som

han har haft av egen rörelse. Gör arbetstagaren en invändning om att han inte

har fullgjort anmälningsskyldigheten på grund av sådana omständigheter skall

sålunda avräkning ske för de inkomster han har eller borde ha kunnat förvärva.

För att arbetstagarens skyldighet att anmäla sig hos arbetsförmedlingen skall

falla bort på grund av en annan anställning eller sysselsättning i en egen

rörelse bör naturligtvis, såsom Lagrådet strukit under, sysselsättningsgraden i

den nya anställningen eller den egna rörelsen vara i huvudsak lika stor som i

arbetstagarens anställning hos konkursgäldenären.

 En del remissinstanser, däribland RSV, RRV och Länsstyrelsen i Stockholms län,

har väckt frågan om arbetsförmedlingen borde ha skyldighet att rapportera att

arbetstagaren har fått ett arbetserbjudande genom förmedlingen. En sådan

rapporteringsskyldighet skulle emellertid fordra regeländringar som gav

arbetsförmedlingarna möjlighet att lämna dessa uppgifter vidare. Den skulle

även, för att vara effektiv, fordra en kontrollapparat för att följa upp regeln.

Arbetstagaren är inte skyldig att anta en anställning som är olämplig för

honom. Det skulle således bli nödvändigt att i varje enskild fall undersöka

vilka skäl arbetstagaren har haft för att avvisa ett arbetserbjudande. Om skälen

skulle bedömas som inte godtagbara, fick det vidare undersökas vilken inkomst

arbetstagaren hade kunnat få i den erbjudna anställningen för att avräkning

skulle kunna ske med rätt belopp. Utredningen har inte ansett att en sådan

rapporteringsskyldighet är nödvändig. Även enligt vår mening bör man, med hänsyn

till omfattningen av den kontrollapparat som en sådan regel skulle föra med sig,

avvakta till dess erfarenheter har vunnits beträffande effekterna av den nu

föreslagna regeln om anmälningskyldighet. Man bör nämligen kunna utgå ifrån att

en arbetstagare normalt antar ett arbetserbjudande som han får genom

förmedlingen. I så fall har arbetstagaren även skyldighet att upplysa både

förvaltaren enligt 10 § LGL och länsstyrelsen i enlighet med vad som framgår av

25 § LGL om den nya anställningen och vilka inkomster han uppbär därifrån, så

att avräkning kan ske.

 Som Lagrådet har påpekat ligger det i sakens natur att en arbetstagare, som

har anmält sig till arbetsförmedlingen, också skall stå till arbetsmarknadens

förfogande. I enlighet med vad Lagrådet har anfört bör bedömningen av om

arbetstagaren står till arbetsmarknadens förfogande ske med ledning av den

praxis som har utbildats vid tillämpningen av lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring.

5.7 Den s.k. avräkningsregeln i förmånsrättslagen skärps

Regeringens förslag: Avräkningsregeln i 12 § FRL

utsträcks till att omfatta även inkomst som

arbetstagaren har haft av egen rörelse eller borde

ha kunnat förvärva i en annan anställning.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har yttrat sig över

förslaget att avräkningsregeln skärps på det föreslagna sättet. De övervägande

flertalet har tillstyrkt förslaget, varibland Kronofogdemyndigheten i Göteborgs

och Bohus län och Sveriges Köpmannaförbund särskilt understrukit att ändringen

är angelägen. Göteborgs tingsrätt, Kronofogdemyndigheten i Stockholms län och

Föreningen Sveriges Kronofogdar har påpekat att regeln kan bli svår att

tillämpa. NUTEK och TCO har avstyrkt förslaget att avräkning skall ske för

inkomst av egen rörelse under hänvisning till att det kunde hämma viljan att

starta egen rörelse. LO har avvisat förslaget i sin helhet. Sveriges Ackords-

central har, beträffande den del av förslaget som innebär att avräkning skall

ske för inkomst som en arbetstagare borde ha kunnat förvärva i en ny an-

ställning, invänt att redan gällande rätt innebär en avräkningsskyldighet i

ifrågavarande situationer.

 Skälen för regeringens förslag: Om en arbetstagare inte behöver utföra arbete

för konkursgäldenären under uppsägningstiden, omfattar förmånsrätten enligt de

regler som gäller i dag lönefordring avseende uppsägningslön till den del

fordringen överstiger inkomst som arbetstagaren under den tid fordringen avser

har förvärvat i en annan anställning eller uppenbarligen borde ha kunnat

förvärva i en anställning som han skäligen borde ha godtagit (12 § första

stycket FRL). Med inkomst från annan anställning jämställs utbildningsbidrag som

utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, om bidraget avser samma tid

som lönefordringen och har beviljats efter uppsägningen. I detta sammanhang bör

omnämnas att andra arbetsmarknadspolitiska bidrag, bl.a. enligt förordningen

(1984:523) om bidrag till arbetslösa m.fl. som startar egen näringsverksamhet,

är samordnade på ett sådant sätt att de inte kan utgå parallellt med inkomst

från anställning eller lönegaranti.

 Förklaringen till att regeln har kommit att få denna utformning kan sökas i

det förhållandet att det har ansetts som önskvärt, att avräkningsregeln i

förmånsrättslagen följer motsvarande föreskrifter om avräkning i reglerna om

anställningsskydd.

 I den lydelse förmånsrättslagen hade vid sitt ikraftträdande, föreskrevs

avräkning sålunda inte endast för inkomst som arbetstagare hade förvärvat i en

annan anställning, utan också för vad han uppenbarligen borde ha kunnat förvärva

i en annan anställning, genom uppdrag eller genom egen förvärvsverksamhet.

Avräkning skulle därmed ske i samma situationer som upptogs i 5 § tredje stycket

i lagen (1971:199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare.

 Sin nuvarande lydelse fick avräkningsregeln i förmånsrättslagen genom en

lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1974, samtidigt med lagen (1974:12) om

anställningsskydd. Genom ändringen anpassades ordalydelsen beträffande avräkning

i förmånsrättslagen till motsvarande föreskrift om avräkning i 13 § i den nya

anställningsskyddslagen.

 När den nu gällande anställningsskyddslagen trädde i kraft den 1 april 1982,

ändrades reglerna om avräkning i 13 § LAS inte i sak, men redigerades om i

förenklande syfte. Någon ändring gjordes inte i förmånsrättslagens

avräkningsregel vid detta tillfälle.

 Som utredningen har lyft fram besväras den nuvarande avräkningsregeln i

förmånsrättslagen av vissa brister. Enligt paragrafens ordalydelse skall

avräkning ske i det fallet att en arbetstagare verkligen har haft inkomst från

en annan anställning, men även för en fiktiv inkomst i en fiktiv anställning,

nämligen för vad en arbetstagare "uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i

anställning som han skäligen bort godtaga".

 Däremot synes paragrafen inte omfatta den situationen att en arbetstagare

visserligen har tagit anställning hos en ny arbetsgivare, men lönen har bestämts

till ett betydligt lägre belopp än vad som normalt gäller inom avtalsområdet i

vetskap om att lönegarantin täcker den resterande delen som ersättning för

arbetstagarens fordring på uppsägningslön mot sin föregående arbetsgivare. Inte

ens om arbetstagaren har överenskommit med arbetsgivaren att han skall arbeta

helt utan lön så länge lönegaranti utgår för hans fordringar mot tidigare

arbetsgivaren, synes någon avräkning enligt paragrafens ordalydelse böra komma

till stånd.

 Som utredningen har påpekat, förklaras dessa brister till stor del av den

strävan som har funnits tidigare att behålla en parallellitet mellan av-

räkningsreglerna i anställningsskyddslagen och förmånsrättslagen. Det kan härvid

erinras att i det utredningsbetänkande, som låg till grund för 1974 års

anställningsskyddslag, föreslogs det inte någon avräkningsregel - inte ens för

faktisk inkomst från en annan anställning - från en fordring på uppsägningslön.

I propositionens förslag till lag om anställningsskydd upptogs emellertid den

regel om avräkning, som senare även fördes in i förmånsrättslagen. Enligt

departementschefen borde avräkning således ske för vad en arbetstagare hade

förtjänat i en annan anställning. Därjämte borde avräkning göras även för

inkomst som en arbetstagare uppenbarligen kunde ha förtjänat i en anställning

som han skäligen borde ha godtagit. För att denna senare regel skulle bli till-

lämplig måste arbetsgivaren emellertid kunna visa, att det under upp-

sägningstiden hade funnits gott om lämpligt arbete som arbetstagaren utan

olägenhet kunde ha åtagit sig (prop. 1973:129 s. 143).

 Enligt vår mening kan det med fog ifrågasättas om denna parallellitet bör

behållas även för framtiden. I detta sammanhang bör man komma ihåg att

anställningsskyddslagens regler om avräkning i uppsägningslön är tillämpliga i

alla de fall som uppsägningslön enligt anställningsskyddslagen räknas ut.

Regelns tillämpningsområde är således betydligt vidare än vad som gäller för

avräkningsregeln i förmånsrättslagen. Den lydelse avräkningsregeln i

anställningsskyddslagen har kan visserligen vara berättigad, om man betraktar en

uppsägningssituation som inte har föregåtts av en konkurs. Omfattningen av en

förmånsrätt för arbetstagares lönefordringar efter en konkurs skall emellertid

utformas med hänsynstagande även till andra borgenärsgruppers intressen. Den

parallellitet, som råder mellan förmånsrättslagen och anställningsskyddslagen

såvitt gäller avräkning är för övrigt redan bruten i andra avseenden, t.ex.

såvitt avser den tid inom vilken en lönefordring måste ha förfallit till

betalning för att omfattas av förmånsrätt.

 En avräkningsregel, som i och för sig kan vara berättigad när det gäller

regler om anställningsskydd kan således, om den tillämpas på samma sätt även

efter en konkurs, i vissa fall få sådana konsekvenser för andra borgenärer, att

de inte bör godtas. Dessa konsekvenser har enligt vår mening blivit allt

tydligare när antalet konkurser, på sätt som har skett under senare år, har ökat

kraftigt.

 En sådan effekt är användningen av lönegarantin i de situationer som har

beskrivits ovan och som i dag inte omfattas av avräkningsregeln i

förmånsrättslagen. Det är också dessa situationer som i den allmänna debatten

ofta har brukat benämnas som "handel med lönegaranti".

 De åsyftade situationerna karakteriseras av att arbetstagare under

uppsägningstiden tar anställning hos en ny arbetsgivare till en lägre lön än vad

som normalt gäller inom avtalsområdet eller helt utan lön så länge

arbetstagarens fordringar på uppsägningslön mot den tidigare arbetsgivaren

ersätts genom lönegarantin. Som utredningen har påpekat, torde konstruktionen

oftast komma till användning när den nya anställningen sker hos den som övertar

konkursgäldenärens verksamhet. Personerna bakom den nya arbetsgivaren kan i och

för sig vara desamma som drev den konkursdrabbade verksamheten. Det förekommer

emellertid också att den nya arbetsgivaren helt saknar tidigare anknytning till

konkursföretaget, men tillämpar denna lönekonstruktion vid övertagande av

konkursgäldenärens rörelse i vetskap om att de anställda på grund av

lönegarantin inte kommer att bli lidande.

 Dessa företeelser har också beskrivits av Insolvensutredningen i betänkandet

Lag om företagsrekonstruktion (SOU 1992:113). I betänkandet görs bedömningen att

man i dessa fall kan tala om en "osund konkurrens" mellan företagen.

Insolvensutredningen föreslog dock ingen ändring av reglerna för att komma till

rätta med dessa situationer, utan ansåg att de kunde undvikas genom att

tillsynsmyndigheten i konkurs skärpte sin övervakning av lönegarantifrågor i

samband med vidaredrift och överlåtelse av konkursföretag.

 Även vi gör bedömningen att de här ifrågavarande förfarandena kan påverka

konkurrensen mellan företagen. Den nya arbetsgivaren tillgodogör sig således en

subvention av sin verksamhet genom att en del av lönen, eller hela, för vissa

arbetstagare betalas av lönegarantin under den uppsägningstid som de har kvar

hos konkursgäldenären. Det kan med fog ifrågasättas om detta sätt att använda

lönegarantin är förenligt med garantins egentliga syfte, nämligen att

tillförsäkra arbetstagarna ett visst skydd om arbetsgivaren försätts i konkurs.

 Enligt vår mening är en skärpt övervakning emellertid inte tillfyllest för

stävja förfaranden av detta slag. Som lönegarantiutredningen har påpekat är det

angeläget att allt icke avsett bruk av garantin förhindras. Vi föreslår därför

att avräkningsregeln i förmånsrättslagen ändras på ett sådant sätt att

förfaranden av detta slag inte längre blir möjliga. För uppsägningstid bör

förmånsrätten därför omfatta endast sådan lönefordring som överstiger inkomst,

som arbetstagaren under den tid fordringen avser har förvärvat eller borde ha

kunnat förvärva i en annan anställning.

 Regeln kommer för de här beskrivna fallen att innebära att avräkning skall ske

för den inkomst från den nya arbetsgivaren som arbetstagaren har avstått från i

förlitan på att den kommer att betalas genom lönegarantin. Utför arbetstagaren i

sin nya anställning samma slags arbete som hos konkursgäldenären, bör hans

tidigare lön kunna användas som utgångspunkt vid bedömningen av vad han borde ha

kunnat tjäna hos den nya arbetsgivaren. Sysselsätter arbetsgivaren även andra

arbetstagare i liknande arbete, men med "full lön", bör denna lönenivå också

kunna tjäna till ledning vid bedömningen. Framför allt bör stöd för beräkningen

emellertid kunna hämtas i den genomsnittliga lönenivån inom avtalsområdet.

Arbetsmarknadens parter torde vidare föra statistik över löneutvecklingen inom

olika yrken.

 Som även utredningen har anfört, är avsikten med denna regel inte att skapa

"millimeterrättvisa" i lönegarantihanteringen. Det ligger i sakens natur att

avräkning för en beräknad inkomst måste ske med viss försiktighet. Detta av

hänsyn både till arbetstagare och lönegarantins sociala syfte samt för att

undvika kostsamma och tidsödande tvister om avräkningsfrågor.

 Regeln kommer emellertid att motverka de ovan berörda sätten att utnyttja

lönegarantin genom att arbetstagare, som går med på dylika konstruktioner, vet

att den del av lönen som de har avstått från kommer att avräknas såvitt gäller

förmånsrätt och lönegaranti för uppsägningslön. Den kommer också att klargöra

för alla berörda parter, att användning av lönegarantin för andra syften än vad

den är avsedd för inte kommer att accepteras.

 Utredningen har vidare föreslagit att avräkning från en fordring på

uppsägningslön även skall ske för inkomst som arbetstagaren under den tid

fordringen avser har haft av egen rörelse. En sådan ändring ligger väl i linje

med förslaget som har lämnats ovan. Det förtjänar att strykas under att

lönegarantins syfte inte är att utgöra en subvention för företag, vare sig dessa

drivs av tidigare anställda eller andra. Det framstår därför som rimligt att

inkomst som en arbetstagare har från egen rörelse likställs med inkomst från en

ny anställning i förmånsrätts- och lönegarantisammanhang.

 Enligt vår mening bör avräkning ske endast för faktiskt löneuttag från den

egna rörelsen. Är t.ex. arbetstagaren anställd av det egna aktiebolaget, bör

avräkning göras endast för lön som bolaget faktiskt har utbetalat.

 Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län har ifrågasatt om avräkning inte borde

vara möjlig även i dessa fall för inkomster, som arbetstagaren borde ha kunnat

ta ut från den egna rörelsen. Enligt vår mening vore det emellertid att gå för

långt. En sådan regel skulle erfordra att förvaltaren, för att få tillräckligt

underlag för avräkningen, vore tvungen att göra en ingående värdering av

arbetstagarens rörelse, både dess drift och resultat. Han skulle också bli

tvungen att ta ställning till frågor av innebörd om en viss investering, som

förhindrat ett större löneuttag, har varit försvarlig. Utredningen i

avräkningsfrågan kunde därmed bli både tidsödande och kostsam, utan att man

nådde ett helt tillförlitligt resultat för bedömning av avräkningsfrågan.

 Kronofogdemyndigheten i Västerbottens län har fört fram om avdrag inte borde

ske med ett schablonbelopp, t.ex. på nivån för beräknad existensminimum. Vi

anser att inte heller detta förslag är invändningsfritt. En sådan regel skulle

nämligen kunna anses som orättvis i den meningen, att den inte tog hänsyn till

rörelsens faktiska bärkraft. En arbetstagare, som gjorde stora faktiska

löneuttag från sin rörelse, skulle således vidkännas samma avräkning som en

arbetstagare, vars rörelse inte medgav något löneuttag alls. Regeln skulle också

kunna leda till otillfredställande resultat i sådana fall där rörelsen inte har

medgett något löneuttag och arbetstagaren därför har använt sig av sina bespa-

ringar eller har upptagit lån. Som Riksskatteverket har framhållit, är det

viktigt att avräkningsregeln beträffande inkomst från egen rörelse inte

uppfattas som så sträng, att den försvårar eller fördröjer initiativ som i och

för sig är önskvärda.

 Lagrådet har menat att det i lagtexten uttryckligen bör anges att ett

avvisande av ett lämpligt arbetserbjudande kan medföra förlust av förmånsrätten

och därmed också av lönegarantin. Lagrådet har därför föreslagit att den

aktuella meningen i 12 § får följande lydelse, som enligt Lagrådet också bättre

tillgodoser syftet att förhindra den handel med lönegaranti som beskrivs i

remissen. "För uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller ersättning

som överstiger inkomst vilken arbetstagaren under den tid lönen eller

ersättningen avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha

kunnat förvärva i den anställning han har innehaft eller i en annan anställning

som han skäligen bort godtaga."

 Som Lagrådet framhåller skall avvisande av ett lämpligt arbetserbjudande kunna

medföra förlust av förmånsrätten och därmed också av lönegarantin. Som vi

tidigare varit inne på bör emellertid den tidigare parallelliteten mellan

förmånsrättslagens och anställningsskyddslagens regler brytas. Det är därför

inte lämpligt att behålla uttrycket "skäligen bort godtaga" i lagen. Detta

rekvisit har, i enlighet med det tidigare redovisade förarbetsuttalandet (prop.

1973:129 s. 143), medfört en mycket restriktiv tillämpning av bestämmelsen. I

fortsättningen bör större krav ställas på arbetstagaren när det gäller att godta

en erbjuden anställning.

 Enligt regeringens mening ger den remitterade lagtexten ("borde ha kunnat

förvärva i en annan anställning") klart uttryck för att arbetstagaren måste

godta vissa arbetserbjudanden och att vad han kunnat förvärva annars avräknas

från förmånsrätten. Den remitterade texten har därtill den fördelen att den på

ett lagtekniskt effektivt sätt inrymmer såväl avräkning av en tänkt ersättning

från en fiktiv anställning som avräkning i vissa fall av ett större belopp än

arbetstagaren faktiskt förvärvat i en anställning.

 Uttrycket "i den anställning han har innehaft" i Lagrådets förslag kan enligt

vår mening missuppfattas på det sättet att en avräkning inte skall ske för

inkomst av sådan anställning som arbetstagaren alltjämt har när beräkningen

görs. Behålls det remitterade förslaget i denna del finns det för övrigt inte

anledning att på det sätt Lagrådet föreslagit hålla isär faktisk och fiktiv

anställning i lagtexten.

 Till följd av det anförda vidhåller regeringen i denna del det förslag till

lagtext som lagts fram i lagrådsremissen. Det bör för tydlighets skull

framhållas att uttrycket "annan anställning" självfallet omfattar även den

situationen att arbetstagaren efter konkursen nyanställs i samma verksamhet som

den konkursgäldenären bedrivit.

 Som Lagrådet har anfört bör bedömningen av om arbetstagaren borde ha godtagit

anställningserbjudandet ske på samma sätt som om frågan hade gällt

arbetstagarens rätt till arbetslöshetsersättning.

5.8 Delägares förmånsrätt för löne- och pensionsfordringar

Regeringens förslag: En arbetstagare, som själv

eller tillsammans med närstående senare än sex

månader före konkursansökningen har ägt minst en

femtedel av företaget, eller hans efterlevande,

skall inte ha förmånsrätt för löne- eller

pensionsfordringar. Detsamma skall gälla även när

andelen har ägts av en närstående till arbets-

tagaren.

 Utredarens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget.

RSV, Kronofogdemyndigheterna i Stockholms län, i Göteborgs och Bohus län och i

Västerbottens län samt Föreningen Sveriges Kronofogdar har föreslagit att regeln

skärps ytterligare på ett sådant sätt att tiden, då innehavet måste ha varit

avvecklat, utsträcks till ett år före konkursansökningen. Kronofogdemyndigheten

i Kronobergs län har föreslagit att även företagsledare, som inte äger någon

andel i företaget, skall uteslutas. Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län har

ansett en absolut tidsgräns för när avveckling skall senast ha skett som mindre

lämpligt och föreslagit att innehavet ställs i relation till tidpunkten för

obeståndets inträde eller då allvarlig risk för obestånd förelåg. Krono-

fogdemyndigheten har också ansett att personer i ledningen för ideella

föreningar och stiftelser inte bör ha förmånsrätt för lönefordringar. SAF har

framfört att lönegarantiavgiften beträffande de arbetstagargrupper som genom den

föreslagna regeln utesluts från förmånsrätt bör tas bort. Liknande synpunkter

har framförts även av Företagarnas Riksorganisation. NUTEK, TCO och SACO har

avstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Om konkursgäldenären är näringsidkare, krävs

enligt de regler som gäller i dag att arbetstagaren själv eller jämte närstående

äger en väsentlig andel av företaget och själv har ett väsentligt inflytande

över dess verksamhet, för att arbetstagaren skall vara utesluten från

förmånsrätt och lönegaranti för sin löne- eller pensionsfordring. Det sagda

gäller även om konkursgäldenären är juridisk person utan att vara näringsidkare,

t.ex. en stiftelse eller en ideell förening, 12 § tredje stycket FRL.

 Som utredningen har framhållit har regeln, som i princip har varit oförändrad

sedan förmånsrättslagen trädde i kraft, varit utsatt för viss kritik alltsedan

sin tillkomst. Redan under remissbehandlingen av förslaget till förmånsrättslag

riktades sålunda kritik mot lagtextens utformning beträffande det här

ifrågavarande avsnittet. Uttrycken väsentlig andel och väsentligt inflytande

ansågs obestämda och man befarade att de skulle leda till skönsmässiga

bedömningar. Preciceringar ansågs därför önskvärda. På senare år har regeln

kritiserats från en annan utgångspunkt, nämligen att det borde anses

tillräckligt om en arbetstagare antingen själv eller genom närstående ägde en

väsentlig andel i företaget eller hade ett väsentligt inflytande över dess

verksamhet, för att han skulle vara utesluten från förmånsrätt.

 Den genomgång av rättspraxis som finns i utredningsbetänkandet får anses visa,

att de som har kritiserat regeln för att innehålla uttryck som är obestämda har

fått rätt. Båda uttrycken "en väsentlig andel" och "ett väsentligt inflytande"

har således inneburit svårigheter vid tillämpningen. Av genomgången kan utläsas

att inte ens en så stor ägarandel som 29 % kan anses utgöra en väsentlig andel,

om andra aktieägare har aktieposter av samma storleksordning som

arbetstagarens. Vidare har kravet att arbetstagaren även måste ha ett väsentligt

inflytande i företaget i ett visst fall lett till att ett innehav om 40 % av

aktierna inte har uteslutit från förmånsrätt och lönegaranti.

 I detta sammanhang kan omnämnas, att även den norska lagstiftningen tidigare

innehöll en begränsningsregel av liknande innebörd som den vi har. Enligt regeln

undantogs från förmånsrätt lönefordringar till arbetstagare som "ut_vde eller

kunne ut_ve en vesentlig innflytelse över skyldnerens forretning i kraft av sin

stilning som leder av forretningen eller i kraft av sin eller sine nærståendes

eierandel i forretningen". Regeln, som ansågs ha lett till problem i den

praktiska tillämpningen, har ändrats från den 1 juli 1992 till att avse bl.a.

arbetstagare som "selv eller sammen med sine nærstående har hatt eierandel i

virksomheten på minst 20 prosent" (Lov 8. juni 1984 nr. 59 om fordringshavernes

dekningsrett, § 9-3). Ägarandelen måste vidare ha avvecklats senast sex månader

före fristdagen för att fordringen skall komma i fråga för förmånsrätt.

 Som utredningen har framhållit, kan man hävda att den nuvarande svenska

regelns utformning är lämplig ur den synpunkten att den medger stor frihet vid

bedömning av förhållandena i det enskilda fallet, en fördel som även har lyfts

fram i SACO:s remissyttrande. Samtidigt skapar en så utformad regel stor

osäkerhet. Det innehåll bestämmelsen har kommit att få genom rättspraxis har

vidare inneburit en relativt generös förmånsrätt för den kategori av

arbetstagare som både äger och leder företaget. De skäl som har motiverat att vi

i det föregående har föreslagit vissa begränsningar i förmånsrätten för

arbetstagares löne- och pensionsfordringar talar också för ytterligare

begränsningar i förmånsrätten för den här ifrågavarande personkategorin.

 Vi ansluter oss också till utredningens bedömning att den som har en ledande

befattning i företaget, men inte har några ägarintressen i det, inte bör drabbas

av hårdare inskränkningar i förmånsrättshänseende än vad som gäller för andra

arbetstagare. Det kan visserligen anses, att de bedömningar som en person i

företagsledande ställning har gjort ibland kan ha bidragit till att företaget

har kommit på obestånd. Lika lite som andra arbetstagare bör han emellertid

"straffas" för eventuella felbedömningar genom att hans lönefordring utesluts

från förmånsrätt. Man bör också komma ihåg att den som inte äger någon andel i

företaget i allmänhet inte har någon fördel av att företaget försätts i konkurs,

utan förlorar sin anställning som alla andra. Med fördel åsyftar vi i detta

sammanhang bl.a. den sanering av skulder som ibland blir resultatet av en

konkurs och som i vissa fall kan anses som en fördel för ägarna av den

konkursdrabbade verksamheten.

 Genom att denna kategori arbetstagare inte undantas från förmånsrätt riskeras

inte heller att personer i ledande befattningar lämnar företaget redan vid ett

hot om en framtida konkurs, vilket kunde få till följd att företagets ställning

förvärrades ytterligare.

 Begränsningsregeln bör sålunda endast ta sikte på den kategori av arbetstagare

som har ägarintressen i företaget. Med hänsyn till de tillämpningssvårigheter

som den nuvarande regeln har gett upphov till, bör den nya bestämmelsen vidare

utformas så att storleken på den ägarandel som skall utesluta från förmånsrätt

klart framgår av lagtexten. Mot en sådan regel kan visserligen invändas att den

blir lätt att kringå genom att andelarna fördelas så att ingen uppnår den

erforderliga storleken. Som utredningen har påpekat, kan emellertid även den

regel som gäller i dag kringås på detta sätt. Genom den rättspraxis som numera

finns angående dess tillämpning kan den intresserade nämligen bilda sig en

relativt god uppfattning om hur stor andelen får vara utan att den anses som

väsentlig.

 För att undvika all ovisshet om när begränsningsregeln skall vara tillämplig

bör av den vidare framgå när ägandet senast skall ha avvecklats för att

förmånsrätt för en löne- eller pensionsfordring skall komma i fråga. Om

konkursgäldenären är näringsidkare, bör förmånsrätten således inte omfatta

arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående senare än sex månader

före konkursansökningen har ägt en femtedel eller mer i företaget. Som har

påpekats av Stockholms tingsrätt och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet bör det även tydligare än enligt utredningens förslag framgå av

lagtexten att, på sätt som gäller redan i dag, även närståendes ägande skall

vara diskvalificerande.

 En på detta sätt utformad begränsningsregel innebär så stora fördelar för

förvaltare, tillsynsmyndigheter i konkurs och andra som skall tillämpa regeln,

att de enligt vår mening klart överväger de eventuella nackdelar som ett

angivande av en bestämd ägarandel i dessa sammanhang kan medföra. Samtidigt ökas

rättssäkerheten genom att en arbetstagare kommer att kunna förutse i vilka

situationer hans löne- eller pensionsfordring kan komma att bli utan det skydd

förmånsrätten och den därav beroende lönegarantin innebär.

 Genom att den andel som utesluter från förmånsrätt bestäms till en femtedel

uppnås även en önskvärd begränsning av förmånsrätten för ägare av företag i för-

hållande till vad som gäller för närvarande. Som har framgått tidigare utesluter

sålunda vår nuvarande begränsningsregel inte arbetstagare med en ägarandel om

29 % eller, i vissa fall, t.o.m. 40 %, från förmånsrätt. Redan den som äger en

femtedel eller 20 % av ett företag får emellertid anses ha ett sådant intresse i

och inflytande över dess verksamhet, att han inte bör ha förmånsrätt eller

lönegaranti för sin löne- eller pensionsfordring mot företaget.

 Mot den föreslagna regeln kan invändas att den i vissa fall kan komma att

drabba hårt t.ex. en familjemedlem med endast en underordnad befattning vid

företaget. Genom att själv eller tillsammans med en närstående äga en femtedel

av företaget skiljer sig emellertid även en sådan arbetstagares situation på ett

avgörande sätt från deras som endast är anställda vid företaget. Det torde också

ligga i sakens natur att anställningsförhållandena för en arbetstagare som

arbetar i ett företag som delvis ägs av honom själv eller nära släktingar till

honom sällan är helt jämförbara med vad som gäller för andra anställda.

 Vidare kan mot regeln invändas att den kan få orimliga konsekvenser i

situationer där någon arbetstagare har en andel strax under gränsen och en annan

har en andel strax over. Sådana konsekvenser är emellertid närmast ofrånkomliga

om man vill skapa en begränsningsregel som är någorlunda lätt att tillämpa. Det

torde också vara så att de flesta regler som begränsar en krets personer som kan

komma ifråga för en viss förmån, kan leda till konsekvenser som kan synas

orimliga i det enskilda fallet. De administrativa och andra fördelar som regeln

medför överväger emellertid enligt vår mening stort dess eventuella nackdelar.

 Enligt utredningsförslaget bör i regelns tillämpningsområde inte, såsom fallet

är i dag, innefattas även den situationen att konkursgäldenären är en juridisk

person utan att vara näringsidkare, dvs. i allmänhet en stiftelse eller en

ideell förening. Vi instämmer i denna bedömning. Som har påpekats av bl.a.

riksdagens lagutskott har det varit oklart vad den nuvarande regeln har

inneburit i fråga om personer i ledande ställning i stiftelser och ideella

föreningar (bet. 1991/92:LU6 s. 17 och 1991/92:LU37 s.20). På sätt som har

anmärkts saknar dessa typer av juridiska personer regelmässigt delägare. Den nu

gällande regelns krav på väsentlig andel har därför, trots att regeln enligt sin

lydelse skall tillämpas även i dessa fall, knappast någonsin varit uppfyllt.

Inte heller den av oss föreslagna regeln kommer att kunna tillämpas i dessa

situationer. På sätt som Riksskatteverket har anfört, bör det såvitt avser de

här ifrågavarande personkategorierna vara tillfyllest, att aktualisera

tillämpningen av den generella missbruksregeln i lönegarantilagen som vi kommer

att föreslå i det följande, när så kan vara påkallat.

5.9 Semesterlön som har betalats i förskott

Regeringens förslag: Vid konkurs skall inte utgå

betalning för semesterlön som tidigare har erhållits

i förskott.

 Utredarens förslag: Överenstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De remissinstanser, som har berört frågan, har tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Om en arbetstagare har mottagit semesterlön i

förskott gäller som huvudregel enligt 29 § semesterlagen (1977:480, SemL), att

sådan semesterlön skall dras av från arbetstagaren tillkommande

semesterersättning.

 Regeln är emellertid försedd med vissa undantag. Förskottssemesterlön skall

sålunda inte dras av bl.a. om anställningen har upphört på grund av uppsägning

från arbetsgivarens sida, som beror på förhållande som inte hänför sig till

arbetstagaren personligen. Denna undantagsregel är tillämplig t.ex. vid en

uppsägning i samband med en konkurs och innebär då att en arbetstagares

lönefordring avseende semesterersättning beräknas utan avdrag för redan erhållen

förskottssemesterlön. Denna fordring kommer därigenom, om övriga förutsättningar

är för handen, att också ersättas genom lönegarantin.

 Som har framgått tidigare synes enligt den undersökning avseende

lönegarantiutbetalningar, som SCB har utfört på utredningens uppdrag, över 25 %

av all utbetald lönegarantiersättning i dag avse fordringar på semesterlön och

semesterersättning. När vi tidigare har föreslagit vissa inskränkningar i

lönefordringarnas förmånsrätt har förslaget innefattat även begränsningar i

förmånsrätten för fordringar på semesterlön och semesterersättning.

 Enligt vår mening bör man som utredningen har föreslagit även genomföra den

förändringen, att ovan nämnda undantag i semesterlagen inte skall tillämpas om

uppsägning sker till följd av konkurs. Det kan visserligen vara berättigat att

arbetstagare har rätt till semesterersättning utan avdrag för en redan tidigare

erhållen semesterlön, om anställningen upphör på grund av omständighet över

vilken arbetstagaren inte råder. Som framgår av 29 § tredje stycket SemL kan

detta vara fallet bl.a. om anställningen upphör på grund av arbetstagarens

sjukdom eller till följd av att arbetsgivaren i väsentlig mån har åsidosatt sina

åligganden mot arbetstagaren.

 När anställningsavtal upphör till följd av en konkurs är situationen

emellertid något annorlunda. Anställningsavtalen bringas sålunda att upphöra för

samtliga arbetstagare. Men inte endast arbetstagarna drabbas, utan även

företagets övriga borgenärer. En stor del av arbetstagarnas fordringar i en

konkurs är skyddade genom reglerna om förmånsrätt och lönegaranti. För många

borgenärer innebär emellertid konkursen att de inte får någon utdelning för sina

fordringar.

 Mot denna bakgrund synes det inte rimligt att arbetstagare skall kunna få

betalning för en fordring för vilken ersättning har utgått redan tidigare i form

av förskottssemesterlön. Semesterlagens huvudregel, nämligen att

semesterersätningen skall minskas med erhållen förskottssemesterlön, bör således

gälla även i dessa situationer. På detta sätt undviker man även att

lönegarantiersättning utgår för fordringen.

6 Regler mot missbruk förs in i lönegarantilagen

6.1 En regel om två års karenstid

Regeringens förslag: Lönegaranti skall kunna lämnas

endast en gång under en tidsperiod om två år för

lönefordringar som har uppstått i huvudsakligen

samma verksamhet. Denna karensregel skall inte

gälla, om arbetstagaren har anvisats anställningen

av den offentliga arbetsförmedlingen.

 Utredarens förslag: Överensstämmer huvudsakligen, utom beträffande

karenstidens längd, med regeringens förslag. Utredaren har föreslagit att

karenstiden skall uppgå till ett år.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. RSV har framfört att det avgörande för regelns

tillämpning bör vara, om lönefordringen har uppstått i en verksamhet som bedrivs

av samma ägarkrets. Kronofogdemyndigheten i Stockholm har godtagit utredarens

förslag, men ansett att regeln bör utsträckas till att avse även fordringar som

har uppstått i en annan verksamhet som drivs av samma ägarintressen. Kronofog-

demyndigheten i Västerbottens län har föreslagit att karenstiden utsträcks till

två år. NUTEK har framhållit att regeln bör medge undantag för återanställning

efter en seriös rekonstruktion. Förslaget har avstyrkts av LO, TCO, SACO och

Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län som orättvist mot arbetstagare. Göteborgs

tingsrätt har avstyrkt förslaget på den grunden att regeln sannolikt skulle bli

svår att tillämpa. Både Kronofogdemyndigheten i Kronobergs län och

Konkursförvaltarkollegiernas Förening har avstyrkt förslaget under hänvisning

till att de förfaranden som regeln riktar sig mot i huvudsak endast förekommer i

storstadsområden och bara inom vissa branscher. Sveriges Ackordscentral har

förklarat att Ackordscentralen inte tror på värdet av bestämmelser av det

ifrågavarande slaget och avstyrkt från att regeln införs. Föreningen Sveriges

Kronofogdar har anmärkt att regeln komplicerar och fördyrar

lönegarantihanteringen.

 Skälen för regeringens förslag: Flertalet av de förslag som vi har lämnat i de

föregående har tagit sikte på de problem med lönegarantin som har påtalats både

i riksdagsmotioner och i den allmänna debatten under senare år. Såväl

avkortningen av tiden för lönefordringarnas förmånsrätt som den föreslagna

skärpningen av avräkningsreglerna syftar således till att minska möjligheterna

till spekulation på garantins bekostnad, utan att arbetstagarnas grundskydd för

lönefordringar försämras på ett oacceptabelt sätt.

 Dessa regler är emellertid avsedda att gälla generellt. För att komma till

rätta med vissa speciella former av användning av lönegarantin krävs det

dessutom regler som direkt tar sikte på de avsedda situationerna.

 Under senare år har lönegarantisystemet kritiserats framför allt från den

utgångspunkten att garantin påverkar konkurrensen negativt. Exempel har anförts

på verksamheter som inom en tidsperiod av några år har gått i konkurs ett

flertal gånger och efter varje konkurs har rekonstruerats på nytt med i huvudsak

samma rörelseinriktning. Kritiken har gått ut på att rekonstruktionerna har

skett med användning av lönegarantin. Man har därvid anfört att förfaranden av

detta slag medför att konkurrensen snedvrids, dels genom att de ifrågavarande

företagen genom lönegarantin tillgodogör sig en subvention av sina

lönekostnader, dels också då upprepade rekonstruktioner av på sikt inte

livskraftiga företag bidrar till en överetablering inom branschen med eventuella

konkurser för andra företag inom samma verksamhetsområde som följd. Som

utredningen har konstaterat, är det också rimligt att anta att om en verksamhet,

t.ex. en taxirörelse, går i konkurs ett flertal gånger och rekonstrueras varje

gång med i huvudsak samma personal som får sina lönefordringar i allt fall

delvis ersatta genom lönegarantin, så påverkar detta konkurrenssituationen för

andra företag i branschen negativt.

 Det förtjänar att strykas under, att lönegarantin inte är avsedd att användas

på detta sätt. Den är inte avsedd att utgöra ett stöd varigenom verksamheter med

dålig lönsamhet rekonstrueras, kanske upprepade gånger. Den bör inte heller

kunna användas för att förmå arbetstagare att stanna kvar i verksamheter, som

saknar lönsamhet på sikt.

 En verksamhet som går i konkurs upprepade gånger, varvid lönefordringarna

betalas genom lönegarantin, innebär vidare en inte åsyftad belastning på

lönegarantifonden. Som Kronofogdemyndigheten i Kronobergs län och Konkurs-

förvaltarkollegiernas Förening har invänt är det säkerligen så att de här

berörda förfarandena ännu så länge är mest frekventa i storstadsområden och

endast inom vissa branscher. Om förfaranden av detta slag skulle accepteras,

kan det emellertid befaras att tillvägagångssättet kommer att sprida sig, med

kraftiga kostnadsökningar för lönegarantifonden som följd. En sådan utveckling

vore inte godtagbar.

 Som utredningen har anfört kan de här ifrågavarande sätten att använda

garantin inte förhindras, utan att de arbetstagare, som arbetar i sådana

verksamheter, berörs. Lönegarantin är primärt en ersättning till arbetstagare.

Efterstävar man att denna ersättning inte skall kunna komma till användning i

vissa fall, är det sålunda arbetstagares möjligheter att få ut garantiersättning

för sina lönefordringar i de fallen som måste förändras. Det blir alltså

nödvändigt att begränsa arbetstagares möjligheter att få sina fordringar ersatta

genom lönegarantin vid upprepade konkurser av en verksamhet.

 Vi föreslår därför, för att komma till rätta med de negativa effekterna för

bl.a. konkurrensen som de här beskrivna förfarandena utan tvekan medför, att det

i lönegarantilagen förs in en "karensregel" av det slag som utredningen har

föreslagit. Som Kronofogdemyndigheten i Västerbottens län har framhållit, torde

emellertid den av utredningen föreslagna karenstiden om ett år vara alltför kort

för att regeln skall få den effekt som åsyftas. Karenstiden bör sålunda

bestämmas till två år och bedömningen skall avse om arbetstagaren inom denna tid

har tillerkänts garantiersättning. Den av oss föreslagna regeln får då följande

innehåll. En arbetstagare som inom två år före konkursbeslutet har för en löne-

fordring, som har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet, tillerkänts

ersättning genom garantin, skall inte ha rätt till garantiersättning.

 Garantiersättning bör enligt vår mening emellertid kunna utgå även i sådana

fall, om arbetstagaren har anvisats anställningen av den offentliga

arbetsförmedlingen. Detta undantag hade inte föreslagits av utredningen.

 Den karenstid som vi föreslår uppgår sålunda till två år. Både den finska och

den norska lönegarantilagstiftningen innehåller regler, som tar sikte på att

försöka begränsa lönegarantins användning vid likartade förfaranden som här är i

fråga. I båda dessa länder är den tid under vilken arbetstagaren utestängs från

lönegarantin bestämd till tre år. Enligt vår mening skulle en så lång karenstid

emellertid medföra en alltför stor inskränkning i arbetstagarnas löneskydd. Det

är vidare så, att de förfaranden, som det synes mest angeläget att stävja, är de

där samma verksamhet går i konkurs flera gånger under en relativt kort tid. Det

är också dessa förfaranden som kan sägas utgöra en oacceptabel belastning på

lönegarantifonden.

 För att förvaltaren vid sin bedömning av lönegarantifrågan skall kunna

kontrollera, om arbetstagaren har tillerkänts garantiersättning inom två år före

konkursen, är det nödvändigt att alla lönegarantiärenden registreras. Vi

återkommer till denna fråga i det följande.

 Med hjälp av de uppgifter om ett tidigare tillfälle då arbetstagaren har

tillerkänts garantiersättning, som förvaltaren kan inhämta från registret, bör

förvaltaren kunna avgöra om de lönefordringar, för vilka arbetstagaren nu vill

ha betalt enligt garantin, har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet.

 I förvaltarens handhavande av konkursboet ingår bl.a. att sätta sig in i

orsakerna till konkursgäldenärens obestånd. I allmänhet torde förvaltaren därvid

inte kunna undgå att sätta sig in i konkursgäldenärens förhållanden i vart fall

under det senaste året före konkursen, även om hans undersökningar härvidlag

oftast sträcker sig betydligt längre tillbaka. Visar det sig att

konkursgäldenärens verksamhet har påbörjats under de senaste två åren genom att

en rörelse som tidigare har gått i konkurs har rekonstruerats av gamla ägare

eller genom att ett konkursbos verksamhet har övertagits av annan, torde det

inte ställa till större svårigheter för förvaltaren att identifiera om den

verksamhet, i vilken lönefordringarna nu har uppstått, är huvudsakligen den

samma som den där arbetstagaren även tidigare har tillerkänts ersättning enligt

garantin.

 Även här gäller det emellertid, på samma sätt som beträffande de föreslagna

skärpningarna av avräkningsreglerna, att rikta in sig på de förfaranden som

verkligen står i strid med lönegarantins syfte. Om ett konkursbos rörelse består

av flera enheter och en av dem utgörs av en tidigare konkursdrabbad verksamhet

som har övertagits, bör regeln sålunda inte komma till användning. Regeln bör

inte heller komma till användning i de fall att övertagandet har avsett en

konkursdrabbad rörelses maskinpark eller andra inventarier, som efter

övertagandet har använts till en annan typ av produktion än tidigare. En mindre

ändring av verksamhetsinriktningen, som t.ex. när en restaurangrörelse efter

övertagandet går över till att endast servera vegetarisk mat eller förvandlas

till salladsbar eller liknande, bör däremot inte utesluta att lönefordringarna

kan anses ha uppstått i huvudsakligen samma verksamhet.

 Syftet med den nya regeln är sålunda inte att hindra sund rekonstruktion av

konkursföretag eller normala övertaganden av konkursboens inkråm. Vad regeln

riktar sig mot är de inledningsvis beskrivna förfarandena där rekonstruktion

efter en konkurs blivit en regel och vilka innebär att arbetstagare knuts med

användandet av lönegarantin till verksamheter som saknar livskraft på sikt.

 Vissa remissinstanser, däribland RSV, har framfört att regelns tillämpning

borde anknytas till om verksamheten, där lönefordringarna har uppstått, har

samma ägarkrets. Mot en sådan lösning talar att den skulle erfordra, förutom en

registrering av lönegarantibeslut, även en registrering av ägarförhållandena i

de konkursdrabbade verksamheterna. Detta torde ställa krav på en betydligt mer

omfattande kontrollapparat än den begränsade registrering som vi kommer att

föreslå i det följande. En karensregel, knuten till vilka som har ägt företaget,

vore vidare lätt att kringå genom anlitande av bulvan.

 Det avgörande skälet mot en sådan utformning av karensregeln är emellertid

regelns syfte, nämligen att hindra osund konkurrens. Det är verksamheterna som

konkurrerar med varandra på en marknad. Därför är det också en inte avsedd

subvention av en verksamhet med användning av lönegaranti som bör stävjas. En

konkursdrabbad rörelses ägare har i och för sig inte någon fördel av att

lönegarantin kommer till användning vid en eventuell rekonstruktion, om inte

hans rörelse, dvs. verksamheten, drar nytta därav. Regelns syfte är alltså att

hindra att en viss verksamhet drar otillbörlig nytta av garantin. Att regeln i

många fall kommer att drabba även ägarna är emellertid ofrånkomligt, då det

förhållandet att verksamheten drabbas i allmänhet torde medföra ekonomiska

följder även för ägarna.

 Arbetstagarorganisationerna har i sina remissyttranden framhållit att den

föreslagna regeln kommer att slå orättvist mot arbetstagare, genom att deras

möjligheter att få lönegarantiersättning för sina lönefordringar som har

uppstått i en viss verksamhet begränsas.

 Som redan har framgått av det föregående, gör vi i vårt förslag undantag för

de fall att anställningen har anvisats arbetstagaren av den offentliga

arbetsförmedlingen. I sådana fall skall lönegarantin alltså även

fortsättningsvis ersätta arbetstagares fordringar utan hinder av om de har

uppstått i huvudsakligen samma verksamhet som tidigare garantiersatta

fordringar.

 I andra fall finns det enligt vår mening emellertid inte anledning att godta

att en arbetstagare, som redan har fått garantiersättning kanske med upp till

100 000 kronor för sina lönefordringar, skall kunna stanna kvar i den redan

konkursdrabbade verksamheten i förlitan på att han, även om verksamheten går i

konkurs på nytt inom två år, skall kunna få ytterligare fordringar ersatta genom

garantin. En sådan ordning binder arbetskraft i olönsamma verksamheter utan att

erbjuda någon trygghet för deras sysselsättning på sikt. Samtidigt innebär en på

detta sätt återkommande subvention av en verksamhets lönekostnader, att

konkurrensen snedvrids för övriga företag i samma bransch.

6.2 En allmän regel mot missbruk

Regeringens förslag: En allmän regel mot missbruk

av lönegarantin tas in i lönegarantilagen

(1992:497). Regeln innebär att en lönefordring inte

ersätts av garantin om det finns grundad anledning

att anta, att en av förutsättningarna för den an-

ställning eller det anställningsvillkor på vilket

fordringen grundar sig har varit att betalning

skulle ske helt eller delvis genom lönegarantin.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Sveriges Advokatsamfund har föreslagit att det

för dessa fall även stadgas om obligatorisk återbetalningsskyldighet av redan

erhållna lönegarantimedel. RSV och NUTEK har framfört att förslaget bör

omformuleras så att den blir tillämplig endast om det visas att de angivna

förhållandena föreligger. LO, TCO och SACO har avvisat förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Den regel som vi har föreslagit i det

föregående avsnittet tar sikte på en speciell form av lönegarantianvändning som

har påtalats under senare år. Enligt vår mening är det nödvändigt att

lönegarantireglerna dessutom kompletteras med en generell regel riktad mot

missbruk av garantin. Både den norska och den finska lönegarantilagstiftningen

innehåller regler avsedda att begränsa möjligheterna till obehörigt utnyttjande

av garantin. Sådana regler saknas däremot helt i vår lönegarantilag.

 Förvaltaren kan redan i dag avslå en lönegarantiansökning, om han finner det

utrett att arbetstagaren inte har en lönefordring som berättigar till

garantiersättning. Med stöd av de nuvarande reglerna kan förvaltaren emellertid

inte komma åt förfaranden där han visserligen hyser starka misstankar om

missbruk, men saknar möjligheter att genom dokument eller på annat sätt visa att

sådant verkligen föreligger. De situationer som vi här tänker på är främst när

det t.ex. en kort tid före en konkurs har skett nyanställningar - måhända av

släktingar - eller när lönen till de anställda har höjts kraftigt före

konkursen.

 Det är angeläget att alla former av missbruk av lönegarantin kan hindras så

långt som möjligt. I annat fall kan hela lönegarantisystemet komma att

misskrediteras. Lönegarantin utgör ett viktigt skydd för arbetstagarna vid

arbetsgivarens konkurs. Regelsystemet bör dock vara utformad så att man kan

komma till rätta med situationer där missbruk verkligen förekommer.

 Vi föreslår därför att det i lönegarantilagen tas in en generell regel riktad

mot missbruk av garantin. En lönefordring bör således inte ersättas genom

garantin, om det kan antas att en av förutsättningarna för den anställning eller

det anställningsvillkoret på vilket fordringen grundar sig har varit att

betalning skulle utgå helt eller delvis genom lönegarantin. På sätt Lagrådet har

anfört bör det förhållandet, att det för paragrafens tillämpning erfordras att

omständigheterna beträffande löneanspråket med viss styrka talar för att det är

fråga om missbruk av det angivna slaget, komma till uttryck i lagtexten. I

enlighet med Lagrådets förslag bör lagtexten sålunda förtydligas på denna punkt

genom att det anges att det skall finnas grundad anledning att anta att det i

paragrafen angivna förhållandet föreligger.

 Formulerad på detta sätt ger regeln förvaltaren möjlighet att avslå en

lönegarantiansökning i bl.a. sådana fall som har berörts ovan. Om arbetstagaren

för saken vidare till tingsrätt genom en ansökan om stämning mot staten, har han

på sedvanligt vis bevisbördan för att han har den fordring för vilken han yrkar

ersättning från lönegarantin. Finner tingsrätten att förhållandena är de i

regeln beskrivna, bör yrkandet avslås.

 RSV och NUTEK har framfört att man i arbetstagares intresse borde fordra att

de nämnda förhållandena kunde visas föreligga. En så formulerad regel torde

emellertid inte medföra någon skillnad mot vad som gäller redan i dag. Som

tidigare har omnämnts kan förvaltaren nämligen redan enligt nu gällande regler

avslå en ansökning om lönegaranti om han finner det utrett att arbetstagaren

inte har en lönefordring som berättigar till garantiersättning. De

karakteristiska för bl.a. de former av lönegarantimissbruk som vi har avsett

här, är emellertid att arbetstagaren och arbetsgivaren har agerat i samförstånd.

Om en förvaltare skulle vara tvungen att visa att de angivna förhållandena

förelåg, kan man befara att regeln nästan aldrig kom till användning på grund av

bevissvårigheter.

 Sveriges Advokatsamfund har aktualiserat frågan, om det inte för här

ifrågavarande fall borde föreskrivas en obligatorisk återbetalningsskyldighet av

redan erhållna lönegarantimedel. Enligt vår mening torde emellertid

återbetalningsregeln i 34 § LGL kunna komma i tillämpning även i dessa fall.

7 Överväganden kring ett register över lönegarantiärenden

Regeringens överväganden: Ett centralt register bör

upprättas över alla lönegarantiärenden.

 Utredarens förslag: Utredaren har föreslagit att ett centralt register

upprättas över alla lönegarantiärenden.

 Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. RSV har ifrågasatt om den nödvändiga kontrollen

inte kan ske med hjälp av intyg. Kronofogdemyndigheten i Kronobergs län och

Konkursförvaltarkollegiernas Förening har framhållit att registrering av

lönegarantiärenden kan komma att innebära en kostsam byråkrati.

 Skälen för regeringens överväganden: Det finns i dag ingen central registre-

ring av samtliga lönegarantiärenden. Detta innebär att det saknas lättåtkomliga

uppgifter t.ex. om utbetalningarnas storlek per arbetstagare och vilka slag av

lönefordringar som är mer frekvent förekommande. På samma sätt saknas det

uppgifter om en arbetstagare har tillerkänts lönegarantiersättning i en tidigare

konkurs. Som utredningen har påpekat framstår avsaknaden av en central

registrering av lönegarantiärenden som en brist i lönegarantisystemet, då den

utan tvekan försvårar uppföljningen av utbetalningarna.

 Vi har i det föregående föreslagit en karensregel som innebär, att lönegaranti

skall kunna utgå endast en gång under en tidsperiod om två år för lönefordringar

som har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet. På sätt som därvid anfördes,

krävs det för regelns tillämpning att alla lönegarantiärenden registreras.

 Som RSV har framhållit, kunde kontrollen av om arbetstagaren har tillerkänts

garantiersättning tidigare i och för sig ske med hjälp av ett intyg från

arbetstagaren. Förvaltaren behöver för sin utredning emellertid även ha besked

om bl.a. dagen då arbetstagaren tillerkändes garantiersättningen, arbetsgivarens

namn och andra uppgifter, vilka man knappast kan begära att arbetstagaren har

tillgång till. Ett av arbetstagaren avlämnat intyg är således inte tillräckligt

för att möjliggöra karensregelns tillämpning.

 Ett centralt register över lönegarantiärenden bör således byggas upp.

Registeransvaret bör åvila RSV. Detta är naturligt redan av det skälet att RSV

är centralmyndighet för tillsynsmyndigheterna i konkurs. RSV är också den

myndighet som meddelar tillämpningsföreskrifter avseende vissa lönegarantifrågor

(14 § lönegarantiförordningen [1992:501]). Registerfunktionen kan i och för

sig med fördel lokaliseras utanför Stockholmsområdet. I så fall kan även den

myndighet som för registret blir registeransvarig.

 De uppgifter som förvaltare behöver ha tillgång till för att tillämpa

karensregeln och som bör registreras av det skälet är uppgifter för identifie-

ring av arbetstagaren och arbetsgivaren, dvs. arbetstagarens respektive före-

tagets namn, adress och person- eller organisationsnummer, samt uppgift om datum

för när arbetstagaren tillerkändes lönegaranti. Registret kommer alltså att

utgöra ett personregister i datalagens (1973:289) mening.

 Det är i och för sig inte nödvändigt för karensregelns tillämpning att även

registrera hur stort garantibelopp arbetstagaren har tillerkänts. För att

underlätta en allmän uppföljning i form av statistik över lönegarantiutbetal-

ningar är det emellertid lämpligt att även dessa uppgifter registreras. Som

utredningen har framhållit saknas det idag lättåtkomliga uppgifter om t.ex. ut-

betalningarnas storlek per arbetstagare och vilka slag av lönefordringar som är

oftast förekommande. Den nuvarande uppbyggnaden av lönegarantisystemet ger inte

heller någon möjlighet till att ta fram uppgifter om lönegarantiutbetalningarna

t.ex. inom en viss bransch. Som berörts i det föregående har utgifterna för

lönegarantin ökat kraftigt under senare år, jämförelsevis betydligt mer än

antalet konkurser, och det har förekommit ett icke avsett utnyttjande av garan-

tin. Vi anser att det mot denna bakgrund är angeläget att utforma regelsystemet

så att uppföljningen av utbetalningarna underlättas så mycket som möjligt.

 Ett register som det nu beskrivna bör författningsregleras (jfr. prop.

1990/91:60 och bet. 1990/91:KU11). Lagrådet har ansett att en sådan författning

bör ha lagform.

 Frågan om registrets närmare utformning är föremål för överväganden. Slutlig

ställning till hur registret bör författningsregleras får därför tas under den

fortsatta beredningen.

8 Länsstyrelserna bör handha utbetalnings- funktionen även i fortsättningen

Regeringens bedömning: Utbetalningsfunktionen bör

även i fortsättningen handhas av länsstyrelserna.

 Utredarens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Frågan om utbetalningsfunktionen har berörts av cirka en

tredjedel av remissinstanserna. Majoriteten av dessa, däribland RFV,

Statskontoret, RSV samt flertalet av hörda kronofogdemyndigheter och

länsstyrelser, har delat utredarens bedömning. RRV har ansett att alternativa

utbetalningsmyndigheter borde ha utretts bättre och därvid lyft fram

konkursförvaltarna som de som kunde ha hand om utbetalningarna. Även

Kronofogdemyndigheten i Kronobergs län och Kammarkollegiet har ansett att

utbetalningsfunktionen borde anförtros förvaltarna. Sveriges Ackordscentral har

förordat att utbetalningsfunktionen omhänderhas av kronofogdemyndigheterna.

 Skälen för regeringens bedömning: Utbetalningarna av lönegaranti har alltsedan

lönegarantisystemet infördes handhafts av länsstyrelserna. Den reformering av

beslutsordning m.m., som genomfördes år 1992, medförde ingen ändring vad gäller

utbetalningsmyndighet. Däremot innebar reformen att utbetalningsfunktionen

renodlades genom att beslut i avräkningsfrågor i fortsättningen skall fattas av

förvaltare.

 Ett av skälen till att lönegarantiutredningen fick i uppdrag att överväga hur

utbetalningsfunktionen skall vara utformad i framtiden var att länsstyrelserna i

dag saknar all anknytning till konkursförfarandet i övrigt. Det har därför

ifrågasatts om länsstyrelserna inte borde befrias även från uppgiften att

utbetala garantiersättning.

 Att länsstyrelserna skulle handha utbetalningarna av lönegarantibelopp var

inte heller ett självklart val när lönegarantisystemet infördes i början av

1970-talet. I den promemoria, som låg till grund för propositionen med förslag

till lag om statlig lönegaranti vid konkurs, föreslogs i stället att

centralmyndigheten för administration och förvaltning av exekutionsväsendet,

Exekutionsväsendets organisationsnämnd (EON) skulle ha utbetalningsuppgiften.

 Vid remissbehandlingen lämnades förslaget visserligen utan erinran av många

remissinstanser, men flera förordade att uppgiften borde anförtros

länsstyrelserna. Till stöd härför framfördes att länsstyrelserna enligt den då

gällande länsstyrelseinstruktionen utövade den närmaste tillsynen över

kronofogdemyndigheterna och att det därför framstod som särskilt lämpligt att

länsstyrelserna även handhade uppgiften att utbetala lönegaranti. Det bör i

detta sammanhang erinras om att enligt 1970 års lag om statlig lönegaranti vid

konkurs fattades lönegarantibeslut i vad som då kallades fattigkonkurser, och

som nu närmast motsvaras av konkurser utan bevakning, av kronofogdemyndigheten.

 I propositionen (prop. 1970:201 s. 73) konstaterade departementschefen att

länsstyrelserna, liksom i och för sig EON, hade ett nära samarbete med krono-

fogdemyndigheterna. Dessutom hade länsstyrelserna redan tidigare arbetsuppgifter

av liknande karaktär. Enligt departementschefen kunde en rationell ordning för

handläggning av lönegarantiutbetalningarna uppnås även om dessa fördelades på

länsstyrelserna. Genom denna lösning åstadkom man även en önskvärd

decentralisering av utbetalningarna, vilket skulle gagna samverkan mellan

utbetalningsmyndighet och konkursförvaltare.

 Propositionens förslag blev därför, att utbetalning av garantibelopp och

därmed sammanhängande administrativa frågor skulle ombesörjas av

länsstyrelserna. Detta framgick endast indirekt av 1970 års lag om statlig

lönegaranti vid konkurs, men fastslogs i 1 § förordningen (1970:745) om statlig

lönegaranti vid konkurs. Efter 1992 års lagändring framgår förhållandet numera

direkt av lönegarantilagen.

 Även i den översyn av lönegarantisystemet som företogs under första hälften av

1980-talet ingick bl.a. att överväga om utbetalningarna borde handhas av annan

myndighet än länsstyrelserna. Utredaren (A 1982:04) ansåg att

tillsynsmyndighetens granskning av lönegarantiärendena skulle effektiviseras om

myndigheten också hade hand om utbetalningen av garantimedel. Med hänsyn till

att kronofogdemyndigheterna saknade egen ekonomiadministration vid den tiden

ansåg sig utredaren emellertid förhindrad att lämna förslag i den delen.

 Utredarens överväganden togs upp i 1991 års kompletteringsproposition. Efter

den omorganisation som hade kommit till stånd av kronofogdemyndigheterna fanns

det inte längre några formella hinder mot att genomföra en rationalisering av

lönegarantiutbetalningarna enligt de riktlinjer som hade framförts av utredaren.

I kompletteringspropositionen konstaterades därför att en omorganisation som

innebar att utbetalningsfunktionen fördes över från länsstyrelserna till

kronofogdemyndigheterna borde genomföras och att denna reform borde träda i

kraft senast den 1 juli 1993 (prop. 1990/91:150 bil. II:9 s.91 och bil. II:12 s.

110).

 Som vi har berört ovan kom denna omorganisation emellertid inte till stånd i

samband med den förändring av lönegarantiärendenas beslutsordning m.m. som

genomfördes 1992. I propositionen gjorde föredragande statsrådet i stället den

bedömningen att utbetalningarna av lönegaranti tills vidare skulle handhas av

länsstyrelserna, men att dessa på grund av sin bristande anknytning till

konkursförfarandet i övrigt på sikt borde befrias från denna arbetsuppgift.

 Beträffande frågan hur utbetalningsfunktionen borde ordnas för framtiden

gjorde statsrådet en annan bedömning än den som hade framförts i 1991 års

kompletteringsproposition. Resultatet av den utveckling som pågick avseende

samverkan mellan flera kronofogdemyndigheter och mellan kronofogdemyndigheter

och andra myndigheter i fråga om administrativa stödfunktioner kunde nämligen

förväntas leda till att endast vissa kronofogdemyndigheter i framtiden själva

skulle svara för löpande personal- och ekonomiadministrativa funktioner. Den i

kompletteringspropositionen angivna lösningen framstod mot denna bakgrund inte

längre som självklar utan även andra alternativ borde övervägas. Riksdagen

anslöt sig till denna bedömning (prop. 1991/92:139 s. 36-37, bet. 1991/92:LU37

s.15, rskr. 1991/92:318).

 Länsstyrelserna har således haft hand om utbetalningsfunktionen sedan

lönegarantisystemets tillkomst, eller i över två decennier. Den osäkerhet som

under åren har rått beträffande frågan om funktionen skall bli kvar hos

länsstyrelserna kan visserligen antas ha inneburit en belastning när det gällt

deras möjligheter att planera verksamheten på sikt. Att utbetalningarna fungerar

väl har, som framhållits av utredningen, omvittnats både från förvaltarhåll och

av företrädare för arbetstagarorganisationer.

 Vid övervägande av om utbetalningsfunktionen bör flyttas från länsstyrelserna,

har man således att utgå ifrån att en sådan omorganisation innebär, att en väl

fungerande verksamhet skall läggas ner för att byggas upp någon annanstans. De

vinster i form av besparingar och ökad effektivitet som en sådan reform medför,

måste därför vara betydande för att den skall framstå som motiverad.

 Utredningen har övervägt flera alternativ till länsstyrelserna som ut-

betalningsmyndighet. Ett av dessa är de allmänna försäkringskassorna, som redan

i dag handhar stora mängder av utbetalningar till enskilda. Detta alternativ har

ibland även förts fram i den allmänna debatten under hänvisning till att den

skulle ge ökade möjligheter till kontroll av att lönegarantin inte missbrukas.

 För de allmänna försäkringskassorna talar framför allt att utbetal-

ningsfunktionen skulle decentraliseras ytterligare, vilket skulle medföra en

ökad närhet mellan den utbetalande myndigheten och arbetstagarna. Däremot saknar

även de allmänna försäkringskassorna helt anknytning till konkursförfarandet.

Genom en sådan omorganisation skulle således ingen förbättring uppnås i detta

hänseende jämfört med vad som gäller i dag.

 Det är också svårt att se att en sådan reform skulle kunna medföra några mer

påtagliga vinster i form av ökade kontrollmöjligheter. Som utredningen har

framhållit har t.ex. missbruk i form av samtidig ersättning från lönegarantin

och uppburen sjukpenning i princip omöjliggjorts genom reglerna om sjuklön.

Dessa innebär att ansvaret för sjukersättningen till arbetstagaren under de

första 14 dagarna av en sjukperiod normalt ligger hos arbetsgivaren

(sjuklöneperiod). För att arbetstagaren skall kunna få ersättning för denna

period fordras att han skriftligen anmäler sjukdomsfallet hos arbetsgivaren,

dvs. vid konkurs hos förvaltaren. Om sjukperioden varar utöver denna

14-dagarsperiod och arbetstagaren därför för tiden därefter blir berättigad till

sjukpenning som betalas ut av den allmänna försäkringskassan, skall förvaltaren

anmäla sjukdomsfallet till försäkringskassan. Förvaltaren måste då också göra en

omprövning av ett eventuellt tidigare fattat lönegarantibeslut beträffande den

del av arbetstagarens fordring som kommer att ersättas genom sjukpenningen.

Däremot omfattas den sjuklön som arbetsgivaren är skyldig att utge under

sjuklöneperioden av lönegarantin.

 Det finns i dag totalt 25 allmänna försäkringskassor med sammanlagt ca 400

lokalkontor. Enligt uppgifter som utredningen har inhämtat från

Riksförsäkringsverket skulle försäkringskassornas resurskrav för handhavandet av

utbetalningarna av lönegaranti räknat i antal årsarbetskrafter betydligt

överstiga det antal, ca 45-50 årsarbetskrafter, som i dag handhar

utbetalningarna hos länsstyrelserna. En resursåtgång på flera hundra

årsarbetskrafter hos försäkringskassorna har nämnts. Att utbetalningsfunktionen

skulle komma att kräva ett större antal årsarbetskrafter hos försäkringskassorna

än hos länsstyrelserna vore också naturligt till följd av att en ökad

decentralisering av utbetalningsfunktionen skulle medföra, att utbetalningarna

kom att omhänderhas av ett flertal lokalkontor.

 Även om en del av försäkringskassornas personalbehov för utbetal-

ningsfunktionen skulle tillgodoses genom att personal som arbetar med dessa

frågor hos länsstyrelserna kunde få anställning hos försäkringskassorna, kan det

förutses att utbildningsbehovet i vart fall i inledningsfasen skulle bli

betydande. De löpande kostnaderna för administrationen av utbetalningarna torde

vidare, med hänsyn till det starkt ökade personalbehovet, bli betydligt högre än

i dag.

 Mot bakgrund av det sagda framstår en flyttning av utbetalningsfunktionen till

de allmänna försäkringskassorna inte som en framkomlig väg. En sådan reform

skulle således medföra starkt ökade kostnader för verksamheten utan andra

synbarliga vinster än en ökad decentralisering av utbetalningarna. Som har

framgått tidigare, har de arbetstagarorganisationer som utredningen har hört i

frågan inte haft någon kritik mot den nuvarande organisationen för bristande

tillgänglighet för arbetstagare. En flyttning av utbetalningarna till de

allmänna försäkringskassorna framstår därför inte som motiverad heller av det

skälet.

 En annan alternativ utbetalningsmyndighet som utredningen har övervägt, är

kronofogdemyndigheterna. Som har framgått ovan har en reform med sådan

inriktning varit på förslag även tidigare. För denna lösning, som även har

förordats av Sveriges Ackordscentral, talar främst att kronofogdemyndigheterna

har den önskvärda anknytningen till konkurshanteringen genom att

tillsynsmyndigheten i konkurs är en del av kronofogdemyndigheterna. Det är

vidare tillsynsmyndigheten i konkurs som kan föra statens talan om ett

lönegarantibeslut är felaktigt.

 Som utredningen har påpekat, bör man emellertid komma ihåg att ut-

betalningsfunktionen endast innebär just utbetalning av lönegarantimedel, dvs.

en praktisk hantering med utanordning av pengar till de berättigade. Hanteringen

innefattar sålunda ingen undersökning av att de bakomliggande besluten är

riktiga. Denna kontrollfunktion utövas i stället redan i dag av

tillsynsmyndigheten i konkurs. Det framstår inte som sannolikt att

förutsättningarna för denna kontrollfunktion skulle komma att påverkas nämnvärt

om kronofogdemyndigheterna också hade hand om utbetalningarna av lönegaranti.

 Som framhölls redan i propositionen till 1992 års lönegarantilag pågår det

vidare en utveckling avseende samverkan i fråga om administrativa stödfunktioner

mellan kronofogdemyndigheterna och mellan kronofogdemyndigheter och andra

myndigheter. I dag står det än mera klart att löpande ekonomiadministrativa

funktioner inom en nära framtid kommer att koncentreras till endast ett mindre

antal kronofogdemyndigheter. Om utbetalningsfunktionen flyttas över till

kronofogdemyndigheterna är det bara dessa s.k. samordningsmyndigheter som kan

handha utbetalning av lönegarantimedel (jfr. prop. 1993/94:100 bil. 8 s. 37 och

41-42). De positiva effekter på tillsynsmyndighetens kontrollfunktion som refor-

men eventuellt kunde innebära skulle därmed gå förlorade på de flesta håll.

Samtidigt skulle utbetalningsmyndighetens tillgänglighet för berörda arbets-

tagare försämras.

 Riksrevisionsverket, Kronofogdemyndigheten i Kronobergs län och

Kammarkollegiet har i sina remissyttranden lyft fram möjligheten att förlägga

utbetalningsfunktionen hos förvaltarna, som också beslutar om lönegaranti skall

utgå. Som utredningen har anfört skulle en sådan lösning i och för sig medföra

större närhet till betalningsmottagarna. Även möjligheterna att förbättra

kontrollen skulle sannolikt öka bl.a. genom att förvaltaren genast när han fick

anledning att ompröva ett tidigare meddelat lönegarantibeslut skulle kunna

stoppa vidare utbetalningar till arbetstagaren.

 En sådan reform skulle emellertid medföra att kostnaderna för administrationen

av utbetalningarna i princip kom att övervältras på konkursbona genom att

kostnaderna kom att ingå i förvaltarnas arvoden. Detta skulle ytterst drabba

konkursgäldenärens borgenärer genom att de medel som är tillgängliga för

utdelning minskade. Med hänsyn till bl.a. leverantörernas utsatta ställning vid

en konkurs kan man ifrågasätta om en sådan ordning vore tillfredställande.

 Vid en sammantagen bedömning framstår sålunda inget av de alternativ till

länsstyrelserna som har övervägts som invändningsfritt. Enligt vår mening

innebär inget av dem heller sådana fördelar att de motiverar att man ändrar på

den ordning som råder i dag.

 Det sagda leder till slutsatsen att länsstyrelserna även i framtiden bör ha

hand om utbetalningarna av lönegaranti. Som vi redan tidigare har framhållit,

fungerar utbetalningsverksamheten hos länsstyrelserna redan i dag omvittnat väl.

Genom att funktionen kvarblir hos länsstyrelserna underlättas deras planering av

verksamheten för framtiden och möjligheterna till ytterligare rationaliseringar

i form av t.ex. fortsatt utveckling av ADB-stödet ökar. Denna utveckling kan

förväntas leda till ytterligare förbättringar i länsstyrelsernas effektivitet.

 Utredningen har framhållit att det är angeläget att frågan om finansiering av

länsstyrelsernas verksamhet avseende utbetalningar löses. Vi återkommer till

denna fråga i det följande.

9 Kostnaderna för utbetalning m.m. skall belasta lönegarantifonden

Regeringens förslag: Kostnaderna för utbetalningar

av lönegaranti m.m. skall belasta

lönegarantifonden.

 Utredarens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har berört denna

fråga. Samtliga, utom Sveriges Ackordscentral som har avstyrkt förslaget, har

tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Statskontoret har framfört

att även kostnaderna för en central registrering av lönegarantiärenden bör

bekostas av fonden.

 Skälen för regeringens förslag: Vi har i det föregående gjort den bedömningen,

att utbetalningarna av lönegaranti även fortsättningsvis bör handhas av

länsstyrelserna. Som utredningen har framhållit, är det angeläget att även

frågan om bl.a. utbetalningsverksamhetens finansiering nu får sin lösning.

 Utredningen har föreslagit att kostnaderna för länsstyrelsernas verksamhet

avseende utbetalningarna av lönegarantin bör belasta lönegarantifonden. Även

enligt vår mening är detta ett rimligt sätt att lösa finansieringsfrågan.

Kostnaderna för administrationen av utbetalningarna kommer i så fall att åvila

företagen, som betalar lönegarantiavgifterna till lönegarantifonden. Det är

också dessa företag som ytterst kan anses ha fördel av lönegarantisystemet genom

att garantin ersätter lönefordringar för vilka betalningsskyldighet primärt

åvilar arbetsgivaren.

 Kostnaderna för länsstyrelsernas administration av utbetalningarna uppgår i

dag till ca 20 mkr och är därmed obetydliga jämfört med kostnaderna för själva

garantin. Efter föregående lågkonjunktur, då lönegarantifonden liksom i dag

visade underskott, uppkom efter endast några år ett betydande överskott i fonden

som, när den nu pågående lågkonjunkturen inleddes, uppgick till över 3 mdkr. De

inskränkningar i lönegarantisystemet som vi har föreslagit i det föregående

kommer även de att bidra till att hålla nere kostnaderna för själva garantin.

Enligt vår mening kan man mot denna bakgrund våga utgå ifrån att lönegarantifon-

den, betraktad över en konjunkturcykel, väl kan bära kostnaderna för

administrationen av utbetalningarna utan att lönegarantiavgiften behöver höjas.

 Som Statskontoret har föreslagit bör även kostnaderna för förandet av det

register över lönegarantiärenden, som senare bör inrättas, belasta

lönegarantifonden.

 Utredningen har framfört tanken att ersättningen till länsstyrelserna borde

utgå i efterhand och baseras på ett standardpris per ärende multiplicerat med

antalet ärenden som har handlagts under året. Standardpriset borde vidare täcka

både direkta och indirekta kostnader och sättas så, att det medförde ett

rationaliseringstryck på länsstyrelserna.

 Regeringen är inte beredd att i dag ta ställning till hur ersättningen till

länsstyrelserna skall vara utformad i detalj. Dessa frågor kräver ytterligare

överväganden.

10 ILO:s konvention (nr 173) och rekommendation (nr 180) om skydd av ar-

betstagares fordringar i händelse av arbetsgivarens insolvens

Regeringens bedömning: Sverige bör för närvarande

inte tillträda konventionen (nr 173) om skydd av

arbetstagares fordringar i händelse av

arbetsgivarens insolvens.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i skrivelsen 1992/93:128

redogjort för konventionen (nr 173) och rekommendationen (nr 180) om skydd av

arbetstagares fordringar i händelse av arbetsgivarens insolvens, som antogs av

Internationella arbetsorganisationen (ILO) i juni 1992. I skrivelsen gjorde

regeringen den bedömningen att ett ställningstagande till frågan om Sveriges

ratifikation av konventionen nr 173 borde avvakta beredningen av bl.a.

lönegarantiutredningens förslag om förändringar i reglerna om lönefordringarnas

förmånsrätt och om statlig lönegaranti vid konkurs.

 ILO-kommittén har i sitt remissyttrande i detta ärende framhållit att

utredningens förslag inte synes innebära några förändringar beträffande Sveriges

möjligheter att ratificera konventionen. Emellertid framhåller kommittén att

konventionen kan innehålla vissa bestämmelser, som saknar motsvarighet i svenska

förhållanden. Arbetsmarknadsdepartementet har därför tillskrivit Internationella

arbetsorganisationen i syfte att klarlägga om svenska förhållanden tillmötesgår

konventionens krav. Internationella arbetsorganisationen har ännu inte besvarat

skrivelsen.

 ILO-kommittén har ännu inte tagit ställning i frågan om Sverige bör ratificera

konventionen nr 173.

 Enligt vår bedömning kan slutgiltig ställning till ratifikationsfrågan inte

tas innan ILO-kommittén har färdigbehandlat ärendet. Frågan om Sverige bör

ratificera konventionen 173 får därför tas upp i ett senare sammanhang.

11 Reformens genomförande

11.1 Kostnader och besparingar

Ingen av de förändringar i reglernas materiella innehåll, som vi har föreslagit

i det föregående, innebär en utvidgning av lönegarantins omfattning. Förslagen

innebär alltså inte några ökade kostnader för själva garantin.

 Flera av förslagen innebär däremot att fondens utgifter för garantin minskar.

Som utredningen har framhållit, blir alla försök att beräkna storleken av dessa

besparingar med nödvändighet endast uppskattningar, detta redan på grund av

bristfälligheter i det underlag som har kunnat insamlas för att bearbetas

statistiskt.

 Några av våra förslag riktar sig vidare mot olika former av missbruk och icke

avsedd användning av lönegarantin. Hur stora besparingar som kan uppnås genom

dessa förslag beror på omfattningen av de förfaranden som reglerna riktar sig

mot. Uppgifterna om hur ofta sådana förfaranden förekommer går emellertid starkt

isär. I den allmänna debatten har det påståtts att dessa sätt att utnyttja

garantin är vanligt förekommande. Vid kontakter som utredningen har haft med

företrädare för kronofogdemyndigheter, tillsynsmyndigheter i konkurs,

länsstyrelser och förvaltare har dessa påståenden emellertid inte bekräftats.

Även företrädare för arbetstagarorganisationer har förnekat att något mera

omfattande missbruk av lönegarantin skulle förekomma.

 Vid följande beräkning av de föreslagna besparingarna har vi utgått ifrån

siffrorna i den statistiska undersökning som SCB har utfört på utredningens

uppdrag och som finns bifogad till utredningsbetänkandet. För beräkningen av vad

procenttalen innebär i kronor har vi utgått ifrån lönegarantifondens utgifter om

ca 4,4 mdkr budgetåret 1992/93.

 Vi har föreslagit att den sammanlagda tiden som lönefordringar skall omfattas

av förmånsrätt skall uppgå till sex månader inklusive uppsägningstid. Av det

statistiska materialet kan utläsas, att ca 24 % av all utbetald lönegaranti

avser innestående lön. Det framgår vidare, att ca 85 % av dessa fordringar inte

har stått inne längre tid än två månader. Om man utgår ifrån att de flesta

arbetstagare även i fortsättningen kommer att kräva ersättning för ca två

månaders innestående lön, kan besparingen i denna del således beräknas bli ca

15 % av all lönegarantiersättning för innestående lön, eller ca 155 mkr.

 Det statistiska materialet visar vidare, att över 70 % av alla fordringar på

uppsägningslön avser en uppsägningstid om fyra månader eller kortare. Om man,

som vi utgått ifrån ovan, förutsätter att de flesta arbetstagare också har

fordringar på ett par månaders innestående lön, bör besparingen i denna del

kunna beräknas till ca 30 % av lönegarantiutbetalningarna avseende fordringar på

uppsägningslön. Utbetalningarna för uppsägningslön uppgår till över 46 % av de

totala utgifterna för lönegarantin, eller till ca 2 mdkr. Besparingen bör därför

kunna beräknas till ca 600 mkr.

 Av all utbetald lönegaranti avser vidare ca 24 % innestående semester. Vi har

föreslagit bl.a. att semesterfordringarna avseende det andra året före

intjänandeåret inte skall omfattas av förmånsrätt. Det saknas statistik om på

vilket sätt semesterfordringar som ersätts genom lönegarantin fördelar sig i

tiden. Man torde emellertid kunna utgå ifrån att fordringar avseende året före

intjänandeåret är i klar majoritet. Andelen som belöper sig på det andra året

före intjänandeåret bör därför kunna uppskattas till ca 25 % av de totala

fordringarna på innestående semester. Besparingen i denna del skulle då bli ca

250 mkr.

 Den sammanlagda besparingen till följd av förslagen kan således beräknas uppgå

till ca 1 mdkr beräknad med utgångspunkt från lönegarantifondens utgifter

budgetåret 1992/93. I kompletteringspropositionen gjordes bedömningen att

lönegarantifondens utgifter för innevarande budgetår skulle komma att uppgå till

4,7 mdkr (prop. 1992/93:150 bil.8 s.68). Med hänsyn till de uppgifter som nu

föreligger avseende lönegarantiutbetalningarna hittills under budgetåret 1993/94

synes lönegarantifondens utgifter bli lägre än vad som beräknats och stanna på

ca 2,4 mdkr. Besparingen skulle i så fall uppgå till ca 600 mkr.

 Vid denna beräkning har vi emellertid inte medräknat de besparingar, som bör

bli följden av förslagen avseende skyldighet för arbetstagare att anmäla sig

till arbetsförmedling, skärpt avräkningsregel och regler som tar direkt sikte på

missbruk av lönegarantin.

 Som vi tidigare har anfört, är besparingarna till följd av dessa regelän-

dringar betydligt svårare att beräkna med någon grad av säkerhet. Förslagen har

ju också delvis andra syften, nämligen att eliminera den inverkan på

konkurrensen som lönegarantin kan ha i vissa fall och att motverka spekulation

på garantins bekostnad. Att förslagen dessutom innebär avsevärda besparingar

torde dock kunna ställas utom allt tvivel.

 Om arbetstagarnas förmånsberättigade fordringar minskar, innebär det att

utdelningen av konkursbonas medel till oprioriterade borgenärer, t.ex.

konkursföretagets leverantörer, kan öka. Storleken av denna ökning kan

emellertid inte uppskattas till belopp motsvarande den ovan beräknade

besparingen på grund av att även arbetstagare i konkursföretag som helt saknar

tillgångar för utdelning är berättigade till lönegaranti. Även vid en försiktig

bedömning kan man emellertid utgå ifrån att förslagen innebär att utdelningen

till de oprioriterade borgenärerna kan öka med ett par hundra miljoner kronor.

 Enligt vår bedömning bör utbetalningsfunktionen även i fortsättningen handhas

av länsstyrelserna. Som har framgått av det föregående, har vi även föreslagit

att bl.a. länsstyrelsernas kostnader för administrationen av utbetalningarna av

lönegaranti skall belasta lönegarantifonden. Dessa kostnader torde i dag, trots

den kraftiga ökningen av ärendevolymen som har skett under de senaste åren, inte

överstiga ca 20 mkr. Under mera normala förhållanden är kostnaderna således

betydligt lägre och ryms inom de medelsramar som har anslagits för denna verk-

samhet.

 Vi har föreslagit att även kostnaderna för förande av ett register över

lönegarantiärenden bör åvila lönegarantifonden. Enligt utredningen bör dessa

kostnader, när registret väl har upprättats, per budgetår inte överstiga ett

belopp motsvarande kostnaden för ett par årsarbetskrafter. Även detta belopp är

således försumbart i betraktande av fondens utgifter för själva lönegarantin.

11.2 Ikraftträdanden m.m.

Samtliga av våra förslag till lagändringar bör kunna träda i kraft den 1 juli

1994.

 Ändringarna i 12 § FRL avseende inskränkningar i löne- och pensions-

fordringarnas förmånsrätt bör dock inte tillämpas, om arbetsgivaren har

försatts i konkurs före ikraftträdandet. Detsamma bör gälla den nya föreskriften

i 25 § andra stycket LGL avseende länsstyrelsernas utbetalning av garantibelopp.

 Däremot finns det enligt vår mening inte anledning att göra några undantag när

det gäller övriga regeländringar i lönegarantilagen. De föreslagna reglerna

riktar sig mot olika former av inte avsedd användning och missbruk av garantin.

De bör därför träda i kraft utan några särskilda övergångsregler.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Ändringarna i 12 § förmånsrättslagen (1970:979, FRL), är både materiella och

redaktionella.

 För att underlätta läsningen har antalet stycken i paragarafen ökats till sex.

De nya styckena följer innehållsmässigt den ordning i vilken de olika frågorna

behandlas i paragrafen i dess nuvarande lydelse.

 Första stycket motsvaras i dag av 12 § första stycket, första meningen, FRL.

 Den andra meningen i stycket anger tidsramarna för lönefordringarnas

förmånsrätt. Förmånsrätten omfattar således fordringar, som har förfallit till

betalning under de sista sex månaderna av arbetstagarens anställningstid hos

konkursgäldenären och inte tidigare än tre månader innan konkursansökningen kom

in till tingsrätten.

 Bestämmelsen innebär för en arbetstagare, som har t.ex. sex månaders

uppsägningstid, att hela hans fordring på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätten. Är uppsägningstiden kortare, t.ex. fyra månader, omfattar

förmånsrätten även eventuella lönefordringar avseende de två senaste

anställningsmånaderna före uppsägningen. För en arbetstagare, som har sagts upp

redan före konkursansökningen, omfattar förmånsrätten på motsvarande sätt

eventuella lönefordringar för de sista sex månaderna av anställningstiden,

förutsatt att fordringarna inte har förfallit till betalning tidigare än tre

månader före det att konkursansökningen kom in till tingsrätten. Vid beräkning

av uppsägningslön för den som har sagts upp redan före konkursansökningen bör

observeras, att förmånsrätten även i det fallet omfattar endast uppsägningstid

som har beräknats i enlighet med vad som stadgas i 12 § andra stycket, första

meningen FRL. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4.

 Den nuvarande föreskriften i 12 § första stycket, andra meningen FRL, om att

förmånsrätten omfattar all lön eller ersättning för arbete som arbetstagaren

utför enligt anställningsavtalet under uppsägningstiden, har ansetts som

obehövlig och tagits bort.

 Andra stycket, första meningen, är en ny bestämmelse, som begränsar

förmånsrätten för fordringar på uppsägningslön. Bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 5.5.

 En fordring på uppsägningslön skall i fortsättningen omfattas av förmånsrätt

längst för uppsägningstid som har beräknats enligt 11 § lagen (1982:80) om

anställningsskydd (LAS). Regeln är avsedd att tillämpas även beträffande de

arbetstagare, som enligt 1 § LAS inte omfattas av lagen om anställningsskydd.

 En bestämmelse i ett enskilt anställningsavtal eller i ett kollektivavtal

skall vid bedömande av om fordringen på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt

lämnas utan avseende, om bestämmelsen innebär, att man har överenskommit om en

längre uppsägningstid än vad som skulle följt om den hade beräknats enligt 11 §

LAS. I ett sådant fall får arbetstagaren avseende den uppsägningstid som går

utöver vad som skulle ha följt enligt 11 § LAS en oprioriterad fordring mot

konkursgäldenären.

 Innebär avtalet däremot, att man har överenskommit om en kortare

uppsägningstid än vad som skulle ha följt enligt 11 § LAS, blir detta gällande

även för förmånsrättens omfattning. I ett sådant fall har arbetstagaren normalt

inte heller en fordring på uppsägningslön för längre tid än ifrågavarande avtal

stadgar.

 I andra meningen upptas ytterligare en begränsning i förmånsrätten för

fordringar på uppsägningslön. Denna begränsning har behandlats i avsnitt 5.6.

 En fordring på uppsägningslön för tid under vilken arbetstagaren inte utför

arbete för konkursgäldenären eller annan, och inte heller driver egen rörelse,

omfattas av förmånsrätt endast om arbetstagaren kan visa att han har anmält sig

hos offentlig arbetsförmedling som arbetssökande. På sätt som framgår av avsnitt

5.6 och som har framhållits av Lagrådet följer av kravet att arbetstagaren skall

anmäla sig hos arbetsförmedlingen att arbetstagaren även skall stå till

arbetsmarknadens förfogande. Bedömningen av om detta är fallet bör ske med

ledning av den praxis som har bildats vid tillämpning av lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring.

 Genom denna regel införs en skyldighet för arbetstagaren att försöka begränsa

den tid för vilken hans fordring på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt.

Denna skyldighet inträder dock endast i den utsträckning arbetstagaren under

uppsägningstiden inte behöver utföra arbete för konkursgäldenären och inte

heller utför arbete för annan eller driver egen rörelse.

 I de konkurser, där lönegarantin inte kommer till användning till följd av att

konkursboets medel räcker till utdelning även för fordringar enligt 12 § FRL,

åvilar kontrollen av att denna föreskrift i förmånsrättslagen följs

konkursförvaltaren. Utdelning avseende en fordring på uppsägningslön blir

således beroende av om arbetstagaren kan för konkursförvaltaren visa att han har

fullgjort sin anmälningsskyldighet till arbetsförmedlingen. Har

anmälningsskyldigheten inte fullgjorts och det är fråga om en bevakningskonkurs,

bör förvaltaren anmärka mot fordringens förmånsrätt. Är det i stället fråga om

en konkurs utan bevakningsförfarande, bör fordringen inte tas upp som

förmånsrättsberättigad i utdelningsförslaget. Fordringen på uppsägningslön blir

i sådant fall oprioriterad.

 När det gäller konkurser, i vilka lönegarantin kommer till användning,

fullgörs kontrollen av att arbetstagaren har anmält sig till arbetsförmedlingen

av länsstyrelsen, 25 § andra stycket lönegarantilagen (1992:497). Vid bedöm-

ningen av om en fordring på uppsägningslön skall ersättas genom lönegaranti, får

förvaltaren således förutsätta att anmälningsskyldigheten kommer att fullgöras.

Inkommer arbetstagaren inte med bevis till länsstyrelsen om att så också har

skett, saknas en materiell förutsättning, nämligen förmånsrätten, för att

utbetala ersättningen.

 Framgår det av beviset från arbetsförmedlingen att arbetstagaren har dröjt med

sin anmälan, bör länsstyrelsen sända ärendet åter till förvaltaren för en ny

bedömning av lönegarantifrågan. Detta innebär i praktiken, att den

förmånsrättsberättigade lönefordringen som skall ersättas av garantin kommer att

minska med belopp motsvarande det antal dagar som arbetstagaren inte har varit

anmäld hos arbetsförmedlingen.

 Har arbetstagaren dröjt med anmälan till arbetsförmedlingen i en konkurs, i

vilken lönegarantin inte kommer till användning, bör utdelningen för fordring på

uppsägningslön minskas på motsvarande sätt för varje dag som

anmälningsskyldigheten inte har fullgjorts.

 Om en arbetstagare, som inte längre behöver utföra arbete för konkurs-

gäldenären, utför arbete för annan eller bedriver egen rörelse, bortfaller

skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen för att fordringen på

uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt. Som har påpekats i avsnitt 5.6

krävs det emellertid härför att den alternativa sysselsättningen är i huvudsak

av samma omfattning som arbetstagarens anställning hos konkursgäldenären.

 I dessa fall gäller i stället i enlighet med vad som framgår av tredje

meningen att förmånsrätten omfattar endast sådan lön eller ersättning som

överstiger inkomst, som arbetstagaren under den tid lönen eller ersättningen

avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha kunnat

förvärva i en annan anställning. Denna avräkningsregel har behandlats i avsnitt

5.7.

 En motsvarande men mindre omfattande avräkningsregel finns i dag i 12 § första

stycket, tredje meningen, FRL.

 Avräkning skall således ske för inkomst av egen rörelse och för inkomst av

annan anställning. Dessutom skall avräkning ske för inkomst som arbetstagaren

borde ha kunnat förvärva i en annan anställning. Genom denna formulering har

avräkningsregeln i förmånsrättslagen fått ett vidare tillämpningsområde än

motsvarande regel om avräkning i 13 § LAS. Detta kan i vissa fall få till följd

att arbetstagarens fordring avseende uppsägningslön beräknad enligt reglerna i

lagen om anställningsskydd uppgår till högre belopp än vad som omfattas av

förmånsrätt. Fordringen blir i sådana fall oprioriterad i den överskjutande

delen. Med uttrycket "annan anställning" åsyftas - liksom hittills - varje ny

anställning som arbetstagaren antar under den uppsägningstid som han har hos

konkursgäldenären. Personerna bakom den nya arbetsgivaren kan således i och för

sig vara desamma som drev den konkursdrabbade verksamheten. Detta kan bli fallet

t.ex. när ägare till en verksamhet som går i konkurs köper konkursboets inkråm

efter konkursen och startar samma verksamhet på nytt samt anställer den tidigare

personalen. Den nya arbetsgivaren kan också sakna all tidigare anknytning till

konkursföretaget men efter ett förvärv av dess rörelse driva konkursföretagets

verksamhet vidare och därvid anställa den personal som arbetade hos

konkursgäldenären. Slutligen omfattar begreppet "annan anställning" naturligtvis

det fallet att arbetstagaren tar anställning i en helt annan verksamhet än den

som bedrevs av konkursgäldenären, vare sig den nya verksamheten drivs av

personer som bedrev den konkursdrabbade verksamheten eller av andra.

 När det gäller inkomst av egen rörelse och av annan anställning torde bestäm-

mandet av det belopp med vilket avräkning skall ske inte medföra några svårig-

heter. Beträffande inkomster av egen rörelse bör avräkning ske endast för

faktiskt löneuttag från den egna rörelsen. Är arbetstagaren t.ex. anställd av

det egna aktiebolaget, bör avräkning göras endast för lön som bolaget faktiskt

har utbetalat.

 Bestämmelsen att avräkning skall ske även för inkomst som arbetstagaren borde

ha kunnat förvärva i en annan anställning tar sikte främst på de situationer,

att arbetstagaren under uppsägningstiden visserligen utför arbete för annan, men

utan lön eller för en lägre lön än vad som är normalt för arbete av det slaget.

Bakom sådana överenskommelser ligger oftast tanken att arbetstagaren, i stället

för lön från sin nya anställning, skall få ersättning genom lönegarantin så

länge hans uppsägningstid hos konkursgäldenären varar. I den allmänna debatten

har dessa förfaranden ofta benämnts som "handel med lönegaranti".

 Avräkning skall i fortsättningen ske i dessa situationer för den inkomst som

arbetstagaren borde ha kunnat förvärva i den nya anställningen. Om arbetstagaren

fortsätter med huvudsakligen samma eller liknande arbetsuppgifter som han har

utfört hos konkursgäldenären, bör hans tidigare lönenivå kunna tjäna som

riktmärke för med vilket belopp avräkning bör ske. Ledning bör vidare kunna

hämtas i lönenivån för andra anställda med liknande arbetsuppgifter och i den

allmänna lönenivån inom avtalsområdet.

 Förvaltare skall inte behöva ägna sig åt tidsödande utredningsarbete för att

försäkra sig om att avräkning sker med exakt rätt belopp. Regelns syfte är

sålunda inte att skapa "millimeterrättvisa". Det ligger också i sakens natur att

avräkning för en beräknad inkomst som arbetstagaren borde ha kunnat förvärva i

sin nya anställning bör ske med viss försiktighet. Några större avvikelser från

den allmänna lönenivån för det slags arbete som arbetstagaren faktiskt utför bör

emellertid inte godtas.

 Avräkning enligt denna regel för den inkomst som arbetstagaren borde ha kunnat

förvärva i en annan anställning bör även kunna ske när det har kommit till

förvaltarens kännedom att arbetstagaren har avvisat en anställning som han har

anvisats av arbetsförmedlingen. På sätt som anmärkts i avsnitt 5.7 bör

bedömningen av om en arbetstagare borde ha godtagit anställningserbjudandet ske

på samma sätt som om frågan hade gällt arbetstagarens rätt till

arbetslöshetsersättning.

 Bestämmelsen i fjärde meningen om avräkning för utbildningsbidrag motsvarar

vad som stadgas i dag i 12 § första stycket, fjärde meningen FRL.

 Tredje stycket upptar en särskild regel om förmånsrätt för lönefordringar som

har varit föremål för tvist. En lönefordring, som har förfallit tidigare än tre

månader före konkursansökningen, omfattas av förmånsrätt om den har varit

föremål för tvist, om talan har väckts eller förhandling som föreskrivs i

kollektivavtal eller lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) har

begärts inom fyra månader från förfallodagen och konkursansökningen har följt

inom tre månader från det att tvisten slutligt har avgjorts.

 Regeln, som har sin motsvarighet i 12 § första stycket, femte meningen FRL,

innebär således en skärpning i förhållande till den nuvarande såvitt gäller

tidsfristerna. Samtidigt ökas dess tillämpningsområde något genom att en

förhandling som föreskrivs i MBL likställs med förhandling enligt föreskrift i

kollektivavtal.

 Fjärde stycket reglerar förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning

som har intjänats före konkursansökningen. Bestämmelser om dessa frågor

återfinns i dag i 12 § första stycket, sjätte och sjunde meningarna FRL.

 Ändringarna, som har behandlats i avsnitt 5.4, innebär en inskränkning av

förmånsrätten för dessa fordringar i förhållande till vad som gäller för

närvarande genom att semesterlön och semesterersättning, som är intjänad före

konkursansökningen, omfattas av förmånsrätt endast för vad som står inne för det

löpande och närmast föregående intjänandeåret. Även semesterdagar som har

sparats på det sätt som medges i 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480) under den

nu nämnda tidsperioden omfattas av förmånsrätten. Däremot omfattar förmånsrätten

inte längre dagar som har sparats under tidigare år.

 Femte stycket innehåller en föreskrift om förmånsrätt för en fordring på

pension som tillkommer arbetstagare eller dennes efterlevande. Den nuvarande

regeln finns i 12 § andra stycket FRL. Ändringen innebär att förmånsrätten för

pensionsfordringar för tiden före konkursansökningen har inskränkts till sex

månader.

 Sjätte stycket upptar en bestämmelse om begränsningar i förmånsrätten för

arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående senare än sex månader

före konkursansökningen har ägt minst en femtedel av konkursföretaget. Enligt en

uttrycklig föreskrift gäller regeln även när andelen har ägts av en närstående

till arbetstagaren. Bestämmelser om begränsningar i förmånsrätten beträffande

arbetstagare, som äger del i konkursföretaget, finns i dag i 12 § tredje stycket

FRL.

 Om andelen har innehafts senare än sex månader innan konkursansökningen kom in

till tingsrätten omfattas arbetstagarens fordring sålunda inte av förmånsrätt.

Den kan därmed inte heller ersättas genom lönegaranti.

 Regeln, som har behandlats i avsnitt 5.8, inskränker förmånsrätten endast för

arbetstagare som på angivet sätt äger andel i konkursföretaget. Däremot

begränsar regeln inte förmånsrätten för de arbetstagare, som visserligen t.ex.

på grund av en ledande befattning vid företaget har utövat ett väsentligt

inflytande på dess verksamhet, men saknar på eget eller närståendes ägande

grundade ekonomiska intressen i företaget. I motsats till vad som gäller i dag

omfattar begränsningsregeln inte heller personer i ledningen för t.ex. ideella

föreningar och stiftelser.

 Den andel som utesluter från förmånsrätt uppgår till en femtedel av

konkursföretaget. Syftet med att bestämma andelen till en viss kvotdel har varit

att underlätta bedömningen av när ägandet skall anses diskvalificerande i

förmånsrättshänseende. Samtidigt innebär ändringen i praktiken en viss

utvidgning av personkretsen som utesluts från förmånsrätt.

 Regeln innebär ingen ändring beträffande bedömningen av vilka som skall anses

som närstående. Att sambo numera ingår bland dem som skall anses som närstående

synes självklart.

12.2 Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

Ändringarna innebär att det i vardera 7 och 25 §§ lönegarantilagen (1992:497,

LGL) har tillagts ett nytt andra stycke och att det i lagen har tagits in två

nya paragrafer, 9a § och 9b §.

7 §

 Ändringen, som har behandlats i avsnitt 5.2, innebär att en erinran om 5 kap.

2 § konkurslagen (1987:672) tas in i lönegarantilagen.

 Avsikten med ändringen är att stryka under, att lönegarantin endast ersätter

fordringar som enligt vad därom stadgas i konkurslagen kan göras gällande i

konkursen.

9a §

 Genom denna regel, som har behandlats i avsnitt 6.1, har införts en

begränsning av möjligheterna att få en lönefordring ersatt genom lönegarantin.

Om en arbetstagare inom två år före konkursbeslutet har tillerkänts

garantiersättning för en fordring som har uppstått i huvudsakligen samma

verksamhet, föreligger inte rätt till garantiersättning i den senare konkursen.

 Lönegarantiersättning kan sålunda tillerkännas en arbetstagare endast en gång

under en tidsperiod om två år för fordringar som har uppstått i huvudsakligen

samma verksamhet. Regeln gäller dock inte, om arbetstagaren har anvisats den

senaste anställningen av den offentliga arbetsförmedlingen.

 Syftet med regeln är att begränsa det sätt att utnyttja lönegarantin som

innebär, att en verksamhet går i konkurs upprepade gånger och får en subvention

av sina lönekostnader genom att lönegarantin utgår för lönefordringar vid varje

konkurs. Den "karenstid" som regeln före-

skriver uppgår till två år före konkursbeslutet. Om arbetstagaren under denna

tid har tillerkänts lönegarantiersättning genom underrättelse enligt 11 eller 12

§§ LGL eller beslut enligt 16, 18 eller 21 §§ LGL, föreligger således inte rätt

till garantiersättning för lönefordringar i den senare konkursen om fordringarna

har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet som de fordringar, för vilka han

har tillerkänts garantiersättning tidigare. Om lönegarantifrågan har varit

föremål för flera bedömningar i den föregående konkursen, bör det vara

tillräckligt om en av dessa bedömningar, som har lett till att arbetstagaren

tillerkänts garantiersättning, har fattats inom den angivna karenstiden, för att

regeln skall vara tillämplig.

 Uppgift om arbetstagaren har tillerkänts garantiersättning tidigare kan fås

från det centrala lönegarantiregister, som bör upprättas. Intill dess att

registret kan användas för detta ändamål får uppgifterna inhämtas genom frågor

till arbetstagaren, hänvändelse till tillsynsmyndigheten i konkurs eller till

länsstyrelsen.

 Regeln har till syfte att hindra, att lönegarantin kommer till användning vid

förfaranden som innebär, att en verksamhet går i konkurs upprepade gånger och

rekonstruktrueras gång på gång med i huvudsak samma rörelseinriktning. En

användning av lönegarantin vid upprepade konkurser i samma verksamhet strider

mot lönegarantins syfte och har negativa effekter på konkurrensen. Däremot avser

regeln inte att hindra sund rekonstruktion av konkursföretag eller normala över-

taganden av konkursboens inkråm.

 Avsikten med regeln är således att förhindra att en viss verksamhet drar

otillbörlig nytta av lönegarantin. Bedömningen av om det är fråga om

huvudsakligen samma verksamhet bör ske utifrån denna utgångspunkt.

 Om ett konkursbos rörelse består av flera enheter och en av dem utgörs av en

tidigare konkursdrabbad verksamhet, bör regeln sålunda inte komma till

användning. Utgör denna enhet däremot den huvudsakliga verksamheten i företaget,

bör motsatsen gälla. Regeln bör vidare inte komma till användning i de fall att

övertagandet har avsett en konkursdrabbad rörelses maskinpark eller andra

inventarier, som efter övertagandet har använts till en annan typ av produktion

än tidigare. En mindre ändring av verksamhetsinriktningen, som t.ex. när en

restaurangrörelse efter övertagandet går över till att endast servera vegetarisk

mat eller förvandlas till en salladsbar eller liknande, bör däremot inte

utesluta att lönefordringarna kan anses ha uppstått i huvudsakligen samma

verksamhet.

 Det bör observeras, att en lönefordring för vilken garantiersättning förvägras

med stöd av denna regel, i och för sig behåller sin förmånsrätt enligt

förmånsrättslagen (1970:979).

9b §

 Regeln, som har behandlats i avsnitt 6.2, syftar till att förhindra alla

sådana former av missbruk av lönegarantin som innebär att man, när ett

anställningsavtal ingås eller ett anställningsvillkor bestäms, har spekulerat i

att lönen i vart fall delvis kommer att betalas av garantin.

 Genom denna regel öppnas en generell möjlighet att avslå en begäran om

lönegaranti, när det kan antas att en av förutsättningarna för den anställning

eller det anställningsvillkor på vilket fordringen grundar sig har varit att

betalning skulle utgå helt eller delvis genom lönegarantin. De åsyftade

situationerna utmärks således av att arbetsgivaren och arbetstagaren har handlat

i samförstånd i syfte att utnyttja garantin.

 Fråga om regelns tillämpning kan uppkomma bl.a. när det har skett en

nyanställning kort före en konkurs utan att anställningen synes motiverad av

verksamhetens behov eller när lönen till någon anställd har höjts kraftigt före

en konkurs utan att man kan se att detta har motiverats av t.ex. ändrade

arbetsuppgifter.

 Enligt de nuvarande reglerna kan en begäran om lönegaranti avslås i princip

endast om det kan anses utrett att arbetstagaren saknar en för-

månsrättsberättigad lönefordring.

 Det kan emellertid många gånger vara svårt att påvisa att t.ex. en nyan-

ställning har varit helt obehövlig. Lika svårt kan det vara att visa, att en

löneförhöjning strax före en konkurs har varit omotiverad. Genom att

arbetsgivaren och arbetstagaren i de här åsyftade fallen i allmänhet handlar i

samförstånd kan de lätt göra gällande att anställningen eller löneförhöjningen

har varit befogad av ett eller annat skäl. De här ifrågavarande förfarandena har

därför varit i det närmaste omöjliga att komma åt med den nuvarande regleringen.

 Med den nya regeln utvidgas möjligheterna att avslå en begäran om lönegaranti

i dessa och liknande fall genom att det i fortsättningen är tillräckligt om det

kan antas att ett av syftena med anställningen eller anställningsvillkoret på

vilket fordringen grundar sig har varit att spekulera på lönegarantins

bekostnad. Omständigheterna beträffande löneanspråket skall sålunda med viss

styrka tala för att det är fråga om missbruk av det slag som beskrivs i

paragrafen, utan att detta dock kan bevisas fullt ut. Efter Lagrådets påpekande

har detta kommit till uttryck i lagtexten genom att det krävs att det finns

"grundad anledning att anta" att den i paragrafen åsyftade situationen

föreligger. Om arbetstagaren för saken vidare till tingsrätt genom en ansökan om

stämning mot staten, har han där på sedvanligt vis bevisbördan för att han har

den fordring för vilken han yrkar ersättning enligt lönegarantin. Finner domsto-

len att förhållandena är de i regeln beskrivna, bör arbetstagarens talan lämnas

utan bifall.

25 §

 Genom ändringen, som har behandlats i avsnitt 5.6, har i paragrafen införts

ett nytt andra stycke.

 Av 12 § andra stycket, andra meningen FRL, följer att uppsägningslön för tid

under vilken arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller annan

och inte heller driver egen rörelse, omfattas av förmånsrätt endast om

arbetstagaren kan visa att han har anmält sig hos offentlig arbetsförmedling som

arbetssökande. Denna regel gäller sålunda oavsett om lönefordringen skall

ersättas av lönegaranti.

 När det gäller konkurser, i vilka lönegarantin kommer till användning,

fullgörs kontrollen av att arbetstagaren har anmält sig till den offentliga

arbetsförmedlingen av länsstyrelsen. Som framgår av andra stycket, får

länsstyrelsen i de fall arbetstagaren under uppsägningstiden inte utför arbete

för konkursgäldenären eller annan och inte heller bedriver egen rörelse, betala

ut garantibelopp för en fordring på uppsägningslön endast om arbetstagaren kan

visa att han för den tid fordringen avser har varit anmäld hos den offentliga

arbetsförmedlingen.

 Framgår det av beviset från arbetsförmedlingen att arbetstagaren har dröjt med

sin anmälan, bör länsstyrelsen sända ärendet åter till förvaltaren för en ny

bedömning av lönegarantifrågan. I så fall måste den förmånsrättsberättigade

fordringen minskas avseende det antal dagar som arbetstagaren inte har varit

anmäld hos arbetsförmedlingen.

 Om en arbetstagare, som inte längre behöver utföra arbete för konkurs-

gäldenären, utför arbete för annan eller driver egen rörelse, bortfaller

skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen för att fordringen på

uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt. På sätt som Lagrådet har anfört

bör sysselsättningsgraden i den nya anställningen eller i den egna rörelsen vara

i huvudsak av samma omfattning som i arbetstagarens anställning hos

konkursgäldenären för att skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen

skall falla bort.

 Invänder arbetstagaren, att hans underlåtenhet att inte fullgöra anmäl-

ningsskyldigheten beror på sådana förhållanden, kan avräkningsregeln i 12 §

andra stycket, tredje meningen FRL, emellertid vara tillämplig.

12.3 Förslaget till lag om ändring i semesterlagen (1977:480)

29 §

 Ändringen innebär att semesterlagens huvudregel om att semesterersättningen

skall minskas med i förskott mottagen semesterlön, skall tillämpas även när

uppsägningen sker i samband med en konkurs.

 Den övervägande delen av alla lönefordringar vid konkurs ersätts genom statlig

lönegaranti. Syftet med ändringen är att undvika att garantin även ersätter en

lönefordring, för vilken betalning redan har utgått i förskott. Ändringen har

behandlats i avsnitt 5.9.

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

4 kap. 10 §

 Ändringen innebär att den nuvarande begränsningen som innebär att lönegaran-

tifondens tillgångar kan användas endast för ersättningar enligt lönega-

rantilagen (1992:497) tas bort. Genom ändringen möjliggörs att fondens

tillgångar kan användas även för att finansiera utbetalningarna av lönegaranti

och kostnaderna för det centrala registret över lönegarantiärenden som bör

inrättas.

SOU 1993:96

Sammanfattning av 1993 års lönegarantiutrednings betänkande

Våra huvuduppgifter har varit

- att mot bakgrund av de kraftigt stigande kostnaderna för lönegarantin, från

 ca 0,5 mdkr per år i slutet på 1980-talet till över 4,4 mdkr budgetåret

 1992/93 och till beräknade 4,7 mdkr för innevarande budgetår, undersöka om

 lönegarantins omfattning kan begränsas utan att arbetstagarnas löneskydd

 urholkas på ett oacceptabelt sätt,

- att föreslå regeländringar som effektiviserar granskningen av att garantin

 används på det sätt den är avsedd för, samt

- att överväga hur utbetalning av lönegaranti skall vara organiserad i fram-

 tiden.

När det gäller frågan om lönegarantins omfattning har vi funnit att den

nuvarande kopplingen mellan lönegarantilagen (1992:497) och förmånsrättslagen

(1970:979) bör behållas även i fortsättningen.Däremot kan lönefordringarnas

förmånsrätt inskränkas med bibehållet grundskydd för lönefordringarna. En sådan

inskränkning minskar utgifterna för lönegarantin och ökar utdelningen till

oprioriterade borgenärer.

 Våra förslag beträffande denna del kan sammanfattas enligt följande.

* Den tid för vilken lönefordringar omfattas av förmånsrätt begränsas till de

sex senaste anställningsmånaderna. I dag omfattar förmånsrätten lönefordringar

för ett år före konkursansökningen och för sex månaders uppsägningstid.

* Förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning som är intjänad före

konkursansökningen inskränks till vad som står inne för det löpande och det

föregående intjänandeåret. I dag omfattar förmånsrätten två föregående

intjänandeår.

* Fordring på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt längst för uppsägningstid

som följer av 11 § LAS. I dag godtas uppsägningstid enligt enskilda

anställningsavtal och kollektivavtal.

* Krav på att arbetstagaren anmäler sig hos arbetsförmedlingen för att hans

fordring på uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt. I dag ställs inget

sådant krav.

* Inkomst av egen rörelse skall avräknas från förmånsrättsberättigad

lönefordring. I dag sker ingen avräkning för inkomst av egen rörelse.

* Arbetstagare som äger minst en femtedel av företaget utesluts från

förmånsrätt. I dag fordras att arbetstagaren äger väsentlig andel i företaget

och har ett väsentligt inflytande över dess verksamhet för att hans fordring

skall uteslutas från förmånsrätt.

När det gäller hur man skall effektivisera granskningen av att garantin används

på det sätt den är avsedd för har vi följande förslag.

* S.k. handel med lönegaranti omöjliggörs genom att avräkning skall ske för den

inkomst som arbetstagaren borde ha kunnat förvärva i sin nya anställning. I dag

sker ingen avräkning i dessa situationer.

* Upprepade konkurser vid vilka lönefordringarna betalas med lönegaranti

omöjliggörs genom införande av en regel om ett års karenstid i lönegarantilagen.

I dag finns ingen sådan begränsningsregel.

* En generell regel riktad mot missbruk och spekulation på lönegarantins

bekostnad införs i lönegarantilagen. I dag innehåller lönegarantilagen ingen

sådan regel.

Beträffande frågan hur utbetalning av lönegaranti skall vara organiserad i

framtiden har vi funnit att den även fortsättningsvis bör omhänderhas av

länsstyrelserna. Kostnaderna för utbetalningsfunktionen bör belasta

lönegarantifonden.

Vi har beräknat att våra förslag medför minskade utgifter för lönegarantifonden

om ca 1 mdkr.

Vi föreslår att det hos RSV skall upprättas ett register över alla lönega-

rantibeslut. Ett sådant är nödvändigt för att den av oss föreslagna karensregeln

skall kunna tillämpas. Det skulle vidare underlätta uppföljningen av

lönegarantiutbetalningar och förbättra kontrollen i lönegarantisystemet. Efter

uppbyggnadsskedet kan den årliga kostnaden för att föra registret uppskattas

motsvara kostnaden för högst ett par årsarbetskrafter.

Förteckning över remissinstanserna

Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Riksförsäkringsverket, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Kronofogdemyndigheten i Stockholms län, Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och

Bohus län, Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län, Kronofogdemyndigheten i

Kronobergs län, Kronofogdemyndigheten i Västerbottens län (krono-

fogdemyndigheterna i egenskap av tillsynsmyndighet i konkurs), Statens arbets-

givarverk, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Arbetsmark-

nadsstyrelsen, ILO-kommittén, Närings- och teknikutvecklingsverket, Konkurren-

sverket, Kammarkollegiet, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i

Älvsborgs län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västerbottens

län, Sveriges Advokatsamfund, Konkursförvaltarkollegiernas Förening, Föreningen

Sveriges kronofogdar, Sveriges Ackordscentral, Svenska Bankföreningen, Svenska

arbetsgivareföreningen, Landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet,

Företagarnas Riksorganisation, Sveriges Industriförbund, Sveriges

Köpmannaförbund, Grossistförbundet Svensk Handel, Landsorganisationen i Sverige,

Tjänstemännens centralorganisation, Sveriges akademikers centralorganisation,

Sveriges Arbetsledareförbund.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrivs att 12 § förmånsrättslagen (1970:979)[2] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §[3]

 Allmän förmånsrätt följerAllmän förmånsrätt följer

därefter med arbetstaga- därefter med

res fordran på sådan lön arbetstagares fordran på

eller annan ersättning pålön eller annan ersättning

grund av anställningen på grund av anställningen.

som ej förfallit till Förmånsrätten omfattar

betalning tidigare än fordringar som har för-

ett år innan konkur- fallit till betalning

sansökningen gjordes och under de senaste sex

på lön eller ersättning månaderna av arbetstaga-

under skälig uppsägnings-rens anställningstid hos

tid, högst sex månader. konkursgäldenären och inte

Har arbetstagaren under tidigare än tre månader

uppsägningstiden utfört innan konkursansökningen

arbete enligt kom in till tingsrätten.

anställningsavtalet med Fordran på uppsägningslön

gäldenären, gäller förmåns-omfattas av förmånsrätt

rätten all lön eller längst för uppsägningstid

ersättning för arbetet. Isom beräknats enligt 11 §

den mån arbete ej utförtslagen (1982:80) om

under uppsägningstiden anställningsskydd. Uppsäg-

gäller förmånsrätten endastningslön för tid under

sådan lön eller ersättningvilken arbetstagaren

som överstiger inkomst inte utför arbete för

vilken arbetstagaren konkursgäldenären eller

under tid som lönen annan och inte heller

eller ersättningen avser driver egen rörelse,

förvärvat i annan anställ-omfattas av förmånsrätt

ning eller upp- endast om arbetstagaren

enbarligen borde ha kan visa att han har

kunnat förvärva i an- anmält sig hos offentlig

ställning som han arbetsförmedling som

skäligen bort godtaga. arbetssökande. För uppsäg-

Vid bestämmande enligt ningstid omfattar för-

vad nyss sagts i vilken månsrätten endast lön eller

utsträckning fordran på ersättning som överstiger

lön eller ersättning inkomst vilken arbets-

under uppsägningstid är tagaren under den tid

förenad med förmånsrätt lönen eller ersättningen

skall med samtidig avser har haft av egen

inkomst i annan anställ- rörelse eller har förvärvat

ning jämställas utbild- eller borde ha kunnat

ningsbidrag som utgår av förvärva i en annan an-

statsmedel vid arbets- ställning. Vid bestämmande

marknadsutbildning, i av i vilken utsträckning

den mån bidraget avser fordran på lön eller

samma tid som lönen ersättning under

eller ersättningen och upsägningstid omfattas av

arbetstagaren har förmånsrätt, skall med

blivit berättigad till samtidig inkomst i annan

bidraget efter uppsäg- anställning jämställas

ningen. Har lönefordran utbildningsbidrag som

som förfallit tidigare änutgår av statsmedel vid

ett år innan konkur- arbetsmark-

sansökningen gjordes nadsutbildning, i den mån

varit föremål för tvist, bidraget avser samma tid

gäller förmånsrätten, om som lönen eller

talan väckts eller sådan ersättningen och ar-

förhandling som före- betstagaren har blivit

skrives i kollekti- berättigad till bidraget

vavtal begärts inom sex efter uppsägningen.

månader från förfallodagenOm en lönefordran som

och konkursansökningen har förfallit tidigare än

följt inom sex månader tre månader före kon-

från det att tvisten kursansökningen har varit

blivit slutligt föremål för tvist, omfattas

avgjord. I fråga om den av förmånsrätt om talan

semesterlön eller semes- har väckts eller

terersättning som är förhandling som föreskrivs

intjänad innan kon- i kollektivavtal eller

kursansökningen gjordes, lagen (1976:580) om

gäller förmånsrätten vad medbestämmande i

som står inne för det arbetslivet har begärts

löpande och de närmast inom fyra månader från

föregående två intjänandeå-förfallodagen och

ren. Förmånsrätten gällerkonkursansökningen har

även innestående följt inom två månader från

semesterlön eller det att tvisten slutligt

semesterersättning för har avgjorts.

semesterledighet som Semesterlön och semeste-

har sparats i den ut- rersättning som är intjänad

sträckning 18 och 20 §§ före konkursansökningen

semesterlagen omfattas av förmånsrätt för

(1977:480) medger. vad som står inne för det

 löpande och närmast före-

 gående intjänandeåret.

 Förmånsrätt enligt förstaFörmånsrätt följer med for-

stycket följer även med dran på pension vilken

fordran på pension tillkommer arbetstagare

vilken tillkommer eller dennes efter-

arbetstagare eller levande för högst sex

dennes efterlevande för månader före konkursansök-

högst ett år innan ningen och därpå följande

konkursansökningen sex månader. Förmånsrätten

gjordes och nästföljande gäller även i fråga om

sex månader. Förmånsrättenpension, som intjänats

gäller även i fråga om hos föregående arbetsgi-

pension, som intjänats vare, om gäldenären över-

hos föregående arbetsgi-tagit ansvaret för

vare, om gäldenären över-pensionen under de

tagit ansvaret för betingelser som anges i

pensionen under de 23 och 26 §§ lagen

betingelser som anges i (1967:531) om tryggande

23 och 26 §§ lagen av pensionsutfästelse

(1967:531) om tryggande m.m.

av pensionsutfästelse Om konkursgäldenären är nä-

m.m. ringsidkare, skall

 Om gäldenären är arbetstagare, som själv

näringsidkare, skall eller tillsammans med

arbetstagare, som själv närstående senare än sex

eller jämte närstående ägdemånader före

väsentlig andel i konkursansökningen har ägt

företaget och som hade minst en femtedel av

väsentligt inflytande företaget, eller hans

över dess verksamhet, efterlevande, inte ha

eller hans efterlevan- förmånsrätt enligt denna

de, ej ha förmånsrätt paragraf för lön eller

enligt denna paragraf pension.

för lön eller pension. Detsamma gäller även när

Vad som nu sagts gäller andelen har ägts av en

även om gäldenären är närstående till

juridisk person utan arbetstagaren.

att vara näringsidkare.

________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994. Äldre föreskrifter gäller fort-

farande för fordran hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs före

ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 [2]Lagen omtryckt 1975:1248.

 [3]Senaste lydelse 1977:482.

Förslag till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

Härigenom föreskrivs i fråga om lönegarantilagen (1992:497)

 dels att 7 och 25 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 9a § och 9b §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Betalning enligt Betalning enligt

garantin lämnas för sådangarantin lämnas för sådan

fordran på lön eller fordran på lön eller annan

annan ersättning som har ersättning som har förmåns-

förmånsrätt enligt 12 § för-rätt enligt 12 § förmånsrätt-

månsrättslagen (1970:979)slagen (1970:979) och för

och för fordran på fordran på pension som

pension som har har förmånsrätt enligt 12

förmånsrätt enligt 12 eller 13 §§ samma lag.

eller 13 §§ samma lag. I vilken utsträckning

 fordran på lön eller

 pension får göras gällande

 i konkurs framgår av 5

 kap. 2 § konkurslagen

 (1987:672).

 9a §

 Den som inom två år före

 konkursbeslutet har

 beviljats ersättning

 genom garantin för en

 fordran som har uppstått

 i huvudsakligen samma

 verksamhet, har inte

 rätt till garantiersätt-

 ning.

 Garantin gäller dock, om

 arbetstagaren av

 offentlig arbetsförmed-

 ling har anvisats an-

 ställningen i vilken den

 fordran som prövningen

 avser har uppstått.

 9b §

 En lönefordran ersätts

 inte om det kan antas

 att en av förutsättning-

 arna för den anställning

 eller det

 anställningsvillkor på

 vilket fordran grundar

 sig har varit att den

 skulle betalas helt

 eller delvis genom löne-

 garantin.

 25 §

 Innan garantibelopp Innan garantibelopp för

för fordran på fordran på uppsägningslön

uppsägningslön betalas utbetalas ut skall

skall arbetstagaren arbetstagaren till

till länsstyrelsen lämna länsstyrelsen lämna en

en försäkran på heder ochförsäkran på heder och

samvete om sina samvete om sina

anställnings- och anställnings- och

avlöningsförhållanden avlöningsförhållanden under

under uppsägningstiden. uppsägningstiden.

 Om arbetstagaren under

 uppsägningstiden inte

 utför arbete för

 konkursgäldenären eller

 någon annan och inte

 heller driver egen rörel-

 se, får garantibelopp för

 fordran på uppsägningslön

 betalas ut endast om

 arbetstagaren visar att

 han eller hon för den tid

 fordran avser har varit

 anmäld som arbetssökande

 hos offentlig arbets-

 förmedling.

______________________

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Den äldre bestämmelsen i 25 § om utbetalning av garantibelopp skall

fortfarande gälla i fråga om fordringar mot arbetsgivare som har

försatts i konkurs före ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i semesterlagen (1977:480)

 Härigenom föreskrivs att 29 § semesterlagen (1977:480) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 29 §[1]

 Semesterersättning bestämmes enligt grunderna för beräkning av semesterlön. För

arbetstagare, som har rätt till fri kost i arbetsgivarens hushåll, skall

kostersättning dock utgå endast för det antal dagar för vilka semesterersättning

skall beräknas.

 För sparade semesterdagar skall semesterersättning beräknas som om de tagits ut

under det semesterår då anställningen upphörde.

 Har arbetstagare Har arbetstagare

mottagit semesterlön i mottagit semesterlön i

förskott, minskas förskott, minskas

semesterersättningen med semesterersättningen med

sådan semesterlön. Detta sådan semesterlön. Detta

gäller dock ej, om den gäller dock ej, om den

förskottsvis erhållna förskottsvis erhållna

semesterlönen har utgått semesterlönen har utgått

mer än fem år före anställ-mer än fem år före

ningens upphörande eller anställningens upphörande

om anställningen har eller om anställningen

upphört på grund av har upphört på grund av

 1. arbetstagarens 1. arbetstagarens

sjukdom, sjukdom,

 2. förhållande som avses 2. förhållande som avses

i 4 § tredje stycket i 4 § tredje stycket

första meningen lagen första meningen lagen

(1982:80) om anställ- (1982:80) om

ningsskydd eller anställningsskydd eller

 3. uppsägning från 3. uppsägning från

arbetsgivarens sida, arbetsgivarens sida, som

som beror på förhållande beror på förhållande som ej

som ej hänför sig till hänför sig till

arbetstagaren arbetstagaren personli-

personligen. gen, utom när uppsägning

 sker i samband med en

 konkurs.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 10 § lagen (1981:691) om socialavgifter skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 10 §[1]

 Lönegarantiavgifter förs Lönegarantiavgifter förs

till en fond, benämnd till en fond, benämnd

lönegarantifonden, med lönegarantifonden, med

vars tillgångar kost- vars tillgångar kostnader

nader för ersättningar enligt lönegarantilagen

enligt lönegarantilagen (1992:497) skall täckas.

(1992:497) skall täckas.

_______________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1982:90.

 [1]Senaste lydelse 1992:499.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-03-15

Närvarande: regeringsrådet Stig[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Inga-Britt Törnell och

presidenten i Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN].

 Enligt en lagrådsremiss den 24 februari 1994 (Arbetsmarknadsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i förmånsrättslagen (1970:979), lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497),

m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Tuula Tikkanen

Kihlgren.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

12 § första stycket

I lagrummet stadgas att arbetstagares fordran på lön och annan ersättning på

grund av anställningen omfattas av förmånsrätt om lönefordringen förfallit till

betalning under de senaste sex månaderna av anställningstiden och inte tidigare

än tre månader före konkursen.

 För att det skall framgå tydligare att uppsägningstiden inräknas i de sex må-

naderna bör enligt Lagrådet ordet "senaste" bytas ut mot "sista".

12 § andra stycket andra meningen

Enligt paragrafen skall fordran på uppsägningslön i de fall, då en arbetstagare

inte behöver utföra arbete för konkursgäldenären under uppsägningstiden och

inte heller arbetar för annan eller driver egen rörelse, omfattas av förmånsrätt

endast om han kan visa att han har anmält sig hos den offentliga arbetsför-

medlingen som arbetssökande. Lagrådet förutsätter att det inte är tillräckligt

med endast en formell anmälan till arbetsförmedlingen. Det måste också krävas

att den anmälande står till arbetsmarknadens förfogande. Inskränker han sitt

arbetsutbud t.ex. genom krav på särskilda arbetstider eller på arbetsplatsens

belägenhet kan han ofta inte anvisas något arbete. Om han inte har sin

barnpassningsfråga ordnad kan han inte anta ett anvisat arbete. I samtliga dessa

fall kan den arbetssökande inte anses uppfylla förutsättningen att stå till

arbetsmarknadens förfogande. Till ledning för tolkningen av detta begrepp bör

den praxis kunna tjäna som utbildats vid tillämpningen av lagen om

arbetslöshetsförsäkring. Vad Lagrådet anfört bör komma till uttryck i

propositionen.

 Lagrådet återkommer under kommentaren till 25 § lönegarantilagen till

spörsmålet huruvida ett till sin omfattning obetydligt arbete hos annan eller

ett obetydligt engagemang i egen rörelse bör kunna befria från skyldigheten att

anmäla sig hos den offentliga arbetsförmedlingen.

12 § andra stycket tredje meningen

Av denna bestämmelse framgår bl.a. att förmånsrätten för uppsägningstid är

avsedd att omfatta endast lön och ersättning som överstiger inkomst som

arbetstagaren borde ha kunnat förvärva i "en annan anställning". I nu gällande

bestämmelse talas det om inkomst som arbetstagaren uppenbarligen borde ha kunnat

förvärva i "anställning som han skäligen bort godtaga". I allmänmotiveringen

(avsnitt 5.6) sägs att en arbetstagare inte är skyldig att anta ett erbjudet

arbete som är olämpligt för honom men att det skulle föra för långt att i varje

enskilt fall undersöka vilka skäl en arbetstagare kan ha haft för att avvisa ett

arbetserbjudande. Samtidigt sägs i specialmotiveringen att avräkning enligt

denna regel bör kunna ske när det har kommit till förvaltarens kännedom att

arbetstagaren har avvisat en anställning som han har anvisats av arbetsför-

medlingen.

 Nu redovisade uttalanden måste förstås så att det i princip skall krävas av en

arbetstagare att han antar ett anvisat lämpligt arbete men att det inte bör

införas ett mer generellt kontrollsystem beträffande bestämmelsens efterlevnad.

Lagrådet anser för sin del att det även i fortsättningen måste gälla att en

arbetstagare går förlustig sin förmånsrätt under uppsägningstiden om han inte

antar ett erbjudet lämpligt arbete. Även om man tills vidare vill avvakta

erfarenheter av den nya lagstiftningen innan man överväger att införa ett

generellt kontrollsystem bör det - inte minst till ledning för arbetstagarna

själva - i lagtexten anges att ett avvisande av ett lämpligt arbetserbjudande

kan medföra förlust av förmånsrätten och därmed också av lönegarantin. För att

klargöra detta och för att bättre tillgodose syftet att förhindra den handel med

lönegaranti som beskrivs i remissen föreslår Lagrådet att den aktuella meningen

i 12 § får följande lydelse:

 "För uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller ersättning som

överstiger inkomst vilken arbetstagaren under den tid lönen eller ersättningen

avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha kunnat

förvärva i den anställning han har innehaft eller i en annan anställning som han

skäligen bort godtaga".

12 § tredje stycket

Lönefordran som varit föremål för tvist omfattas enligt stadgandet av

förmånsrätt även om fordringen förfallit till betalning mer än tre månader före

konkursansökningen. En förutsättning härför är att konkursansökningen har gjorts

inom två månader efter det att tvisten slutligt avgjorts.

 I allmänmotiveringen (avsnitt 5.4) anförs att en sådan tidsfrist är fullt

tillräcklig för att arbetstagaren vid arbetsgivarens bristande betalning skall

kunna söka denne i konkurs t.ex. med stöd av presumtionsregeln i 2 kap. 9 §

konkurslagen (1987:672). Det kan emellertid inte uteslutas att det ibland kan

bli svårt för arbetstagaren att hinna delge arbetsgivaren betalningsanmaning,

avvakta betalning och ge in ansökan om konkurs inom den angivna tiden. Särskilt

gäller detta när domen eller beslutet har meddelats i nära anslutning till en

semesterperiod. Lagrådet föreslår därför att fristen ifråga utsträcks till tre

månader.

Granskningen av det remitterade lagförslaget har i övrigt föranlett förslag till

ändringar av redaktionell art.

Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

9 b §

Enligt paragrafen ersätts inte en lönefordran om det kan antas att en av

förutsättningarna för den anställning eller de anställningsvillkor på vilket

fordran grundar sig har varit att den skulle betalas helt eller delvis genom

lönegarantin. Regeln är avsedd att hindra alla sådana missbruk av lönegarantin

som innebär att man, när ett anställningsavtal ingås eller ett

anställningsvillkor bestäms, har spekulerat i att lönen i vart fall delvis

kommer att betalas genom garantin.

 I allmänmotiveringen anförs att konkursförvaltaren redan i dag kan avslå en

lönegarantiansökan om han finner det utrett att arbetstagaren inte har en

lönefordran som berättigar till garantiersättning. Med stöd av de nuvarande

reglerna kan förvaltaren emellertid inte komma åt förfaranden där han hyser

starka misstankar om missbruk, men saknar möjligheter att genom dokument eller

på annat sätt visa att sådant verkligen föreligger. I remissen anges som exempel

härpå att det en kort tid före en konkurs har skett nyanställningar - måhända av

släktingar - utan att detta synes motiverat av något behov i verksamheten eller

när lönen till de anställda har höjts kraftigt före konkursen utan att man kan

se att detta har motiverats av t.ex. ändrade arbetsuppgifter. Eftersom de

åsyftade situationerna i allmänhet utmärkts av att arbetsgivaren och

arbetstagaren har handlat i samförstånd i syfte att utnyttja garantin kan de,

framhålls det i remissen, lätt göra gällande att anställningen eller

löneförhöjningen har varit befogad av ett eller annat skäl. De här ifrågavarande

förfarandena har därför varit i det närmaste omöjliga att komma åt med den

nuvarande regleringen.

 I remissen framhålls att möjligheterna att avslå en begäran om lönegaranti i

angivna och liknande fall utvidgas genom att det enligt den föreslagna regeln är

tillräckligt om det kan antas att ett av syftena med anställningen eller

anställningsvillkoret på vilket fordringen grundar sig har varit att spekulera

på lönegarantins bekostnad.

 Lagrådet vill framhålla att lönegarantin utgör ett viktigt skydd för ar-

betstagarna vid arbetsgivarens konkurs. För den enskilde löntagaren är det av

stor betydelse att hans krav på ersättning av lönegarantin inte kan avslås på

alltför lösa grunder. Lagrådet anser det tveksamt om den i paragrafen använda

formuleringen av beviskravet på ett rättvisande sätt anger graden av den

bevisning som anses böra krävas för att den enskildes skyddsintresse skall

tillgodoses.

 I specialmotiveringen sägs att - för att ett ersättningsanspråk skall kunna

avslås - omständigheterna beträffande löneanspråket med viss styrka skall tala

för att det är fråga om missbruk av det slag som beskrivs i paragrafen, utan att

detta dock kan bevisas fullt ut. Det anförda tyder på att ett något högre

beviskrav än vad som kan utläsas av lagtexten avses. Enligt Lagrådets mening

skulle den åsyftade nivån på erforderlig bevisning komma till bättre uttryck i

paragrafen om orden "kan antas" byts ut mot uttrycket "finns grundad anledning

att anta". Lagrådet föreslår att en sådan omformulering görs.

25 § andra stycket

Bestämmelsen sammanhänger med den föreslagna bestämmelsen i 12 § andra stycket

andra meningen förmånsrättslagen. Den innebär att skyldigheten att anmäla sig

hos arbetsförmedlingen för att lönefordran på uppsägningslön skall omfattas av

förmånsrätt bortfaller, om en arbetstagare utför arbete för annan eller driver

egen rörelse. Vilken omfattning alternativsysselsättningen skall ha anges inte i

remissen. Så som lagtexten är utformad skulle redan en ganska blygsam

arbetsinsats hos en annan arbetsgivare eller i en egen rörelse kunna befria en

arbetstagare från skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen för att

bibehålla rätten till garantibelopp för uppsägningslönen. Detta kan knappast

vara avsikten med bestämmelsen. Det är inte ovanligt att en arbetstagare kan ta

ett arbete några timmar i veckan eller ett vikariat någon kortare tid. Det är

inte heller ovanligt att en arbetstagare vid sidan av sitt heltidsarbete har en

rörelse vilken han efter konkursen kan fortsätta att driva med en mycket

begränsad arbetsinsats. Inte desto mindre får förekomsten av en sådan rörelse

liksom en medverkan under några timmar i veckan i en närståendes rörelse där

arbetstagaren kanske är styrelseledamot och firmatecknare anses innebära att

vederbörande driver rörelse. För att syftet med bestämmelsen inte skall kunna

kringgås anser Lagrådet att sysselsättningsgraden i det alternativa arbetet,

dvs. den nya anställningen eller den egna rörelsen, bör vara i huvudsak lika

stor som i anställningen hos konkursgäldenären. Det torde vara tillräckligt om

detta klart framgår av propositionstexten.

Ett register över lönegarantiärenden

Enligt allmänmotiveringen (avsnitt 7) behövs ett centralt register över alla

lönegarantiärenden för att den i lagförslaget intagna karensregeln skall kunna

tillämpas. Ett register bör därför enligt remissen upprättas med alla de

uppgifter förvaltare behöver för att kunna identifiera arbetstagaren och

arbetsgivaren, dvs. arbetstagarens respektive företagets namn och adress,

person- och organisationsnummer samt datum för när arbetstagaren tillerkändes

lönegaranti. För att underlätta en allmän uppföljning av

lönegarantiutbetalningar är det enligt remissen vidare lämpligt att också

registrera hur stort belopp arbetstagaren har tillerkänts.

 De uppgifter som enligt remissen skall föras in i registret får anses vara av

känslig natur. Antalet registrerade personer och företag kommer att vara stort

även om det kan förutsättas, att uppgifter som inte längre är aktuella kommer

att föras ut ur registret. Av remissen framgår vidare att innehållet i registret

kan komma att användas för andra ändamål än det i första hand avsedda; att

underlätta tillämpningen av karensregeln. Med hänsyn till det nu anförda anser

Lagrådet att det bör ankomma på riksdagen att besluta om utformningen av

registret. Vad Lagrådet anfört bör framgå av propositionen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar övriga lagförslag utan erinran.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

P.[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:208 Förändringar i lönegarantisystemet.