Regeringens proposition

1995/96:196

Besöksinskränkningar vid viss tvångsvård, m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 11 mars 1996

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till en ny lag om besöksinskränkningar vid viss

tvångsvård. Lagen omfattar besöksinskränkningar på vårdinstitutioner och

sjukvårdsinrättningar såväl i form av generella besökstider som

besöksrestriktioner i särskilda fall. De senare besluten skall kunna överklagas

till domstol. En följdändring föreslås också i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård.

 Förslagen är föranledda av en rapport från den europeiska kommissionen för de

mänskliga rättigheterna, vars slutsatser har fastställts av Europarådets

ministerkommitté. I rapporten anser kommissionen att Sverige, genom att be-

söksrestriktioner meddelats en besökare på vårdhem för utvecklingsstörda, har

kränkt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och

de grundläggande friheterna. Detta med anledning av att det saknas såväl lagstöd

för beslutet som möjlighet för besökaren att överklaga det.

 I propositionen föreslås också en ändring i socialtjänstlagen (1980:620) som

innebär en viss öppning i den sekretess som gäller mellan olika kommunala

nämnder med socialtjänstuppgifter inom samma kommun.

 Samtliga lagförslag föreslås träda i kraft den 1 januari 1997.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................3

2 Lagtext............................................3

 2.1 Förslag till lag om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård3

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

 psykiatrisk tvångsvård.........................5

 2.3 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)6

3 Ärendet och dess beredning.........................7

4 Besöksinskränkningar...............................8

 4.1 Bakgrund.......................................8

 4.1.1 Artikel 8 i konventionen om de mänskliga rättig-

 heterna................................ 8

 4.1.2 Artikel 6 i konventionen om de mänskliga rättig-

 heterna................................ 9

 4.2 Överväganden och förslag..................... 10

 4.2.1 Allmänna utgångspunkter och överväganden10

 4.2.2 Lagreglering av besöksinskränkningar inom tvångs-

 vård...................................12

 4.2.3 Domstolsprövning m.m...................18

5 Informationsutbyte mellan kommunala nämnder med social-

 tjänstuppgifter inom samma kommun.................20

6 Författningskommentar.............................23

 6.1 Förslaget till lag om besöksinskränkningar vid viss tvångs-

 vård..........................................23

 6.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

 psykiatrisk tvångsvård........................25

 6.3 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)25

Bilaga 1 Departementspromemorians huvudsakliga innehåll 27

Bilaga 2 Lagförslagen i departementspromemorian......28

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna..........31

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag.................32

Bilaga 5 Lagrådets yttrande..........................35

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 april 199637

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård,

 2. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård,

 3. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om besöksinskränkningar vid viss

tvångsvård

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller beträffande besök på vårdinstitutioner och sjuk-

vårdsinrättningar till dem som är tvångsintagna för vård enligt

 1. lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 2. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga,

 3. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård,

 4. lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, och

 5. lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

 Lagen gäller också för besök till dem som är tvångsisolerade eller tillfälligt

omhändertagna enligt smittskyddslagen (1988:1472).

2 § För besök som avses i 1 § får huvudmannen för vårdinstitutionen eller

sjukvårdsinrättningen besluta om allmänna besökstider. Besöks-tiderna skall

bestämmas så att de ger tillfredsställande möjligheter till besök utan att

inkräkta på vården.

 Om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även

under andra tider än vad som är bestämt enligt första stycket, skall huvudmannen

för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen beträffande viss eller vissa

vårdtagare eller isolerade besluta om utvidgade besökstider.

3 § Om det med hänsyn till vårdens bedrivande, risken för överförande av smitta

eller skyddet av enskilda vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med

inskränkningar av sådana besök som avses i 1 §, får huvudmannen för

vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen i särskilda fall besluta om

besöksrestriktioner. Ett sådant beslut kan vara generellt eller avse besök av en

viss eller vissa personer.

4 § Vad som sägs i 3 § gäller inte

 1. besök av personer för vilka 14 § andra stycket 1 lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga är tillämplig,

 2. inskränkningar i den intagnes rätt när 43 a § smittskyddslagen (1988:1472)

är tillämplig, och

 3. när 8 § andra stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård är

tillämpligt.

5 § Beslut enligt 2 § andra stycket och 3 § gäller omedelbart, om inte något

annat anges i beslutet. Ett sådant beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam-

marrätten.

 Beslut enligt 2 § första stycket får inte överklagas.

6 § Bestämmelserna i 22-25, 27, 28 och 30 §§ förvaltningslagen (1986:223) om

överklagande skall tillämpas, om beslutet har meddelats av huvudmannen för en

privat vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning. Härvid skall huvudmannen

jämställas med myndighet.

 Huvudmannen skall vid ett överklagande vara den enskildes motpart.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

 3

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård

 Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §1

 En patient får hindras att lämna vårdinrättningens område eller den del av

inrättningen där han skall vistas.

-------------------------------------------------------

 Om det behövs från behand-

lingssynpunkt, får

chefsöverläkaren besluta om

inskränkningar beträffande

besök hos patienten.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

1 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 4

2.3 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

 Härigenom föreskrivs att 65 § socialtjänstlagen (1980:620)1 skall ha följande

lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

65 § Socialnämnden skall på begäran av en annan myndighet till denna lämna

uppgifter om utgiven ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktiga

utbetalningar från det allmänna eller en felaktig taxering.

-------------------------------------------------------

 Om kommunens uppgifter

 inom socialtjänsten fullgörs

 av flera nämnder skall

 varje sådan nämnd, i den

 utsträckning det begärs,

 till de övriga lämna

 1. uppgift om att en

 person är aktuell i ett

 ärende inom socialtjänsten,

 och

 2. de uppgifter som

 behövs för att administrera

 fördelningen av platser

 inom barnomsorg och

 särskilda boendeformer i

 kommunen.

 Uppgiftsskyldigheten

 enligt andra stycket gäller

 inte uppgift som omfattas

 av sekretess enligt 7 kap.

 4 § andra stycket sekre-

 tesslagen (1980:100).

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

 5

3 Ärendet och dess beredning

Den europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna, nedan kallad

kommissionen, har i en rapport den 14 april 1994 uttalat som sin mening att

Sverige i ett visst fall har kränkt artikel 6 och artikel 8 i den europeiska

konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna, nedan kallad konventionen. Europarådets ministerkommitté har

därefter fastställt att kränkning av konventionen skett på det sätt som framgår

av kommissionens rapport. Förslagen i lagrådsremissen är avsedda att anpassa

svensk lagstiftning så att Sverige i framtiden uppfyller bestämmelserna i

konventionen om de mänskliga rättigheterna i dessa avseenden.

 Inom Socialdepartementet har utarbetats en departementspromemoria med förslag

till lagstiftning om besöksinskränkningar på institutioner inom vårdområdet.

Departementspromemorian har remissbehandlats.

 En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1. De lagförslag som lades

fram i promemorian finns i bilaga 2. En förteckning över remisssinstanserna

finns i bilaga 3. Remissyttrandena och en remisssammanställning finns

tillgängliga i Socialdepartementet (dnr S95/3163/RS).

 Promemorian har legat till grund för propositionens förslag i denna del.

 Frågan om möjligheterna till informationsutbyte mellan olika kommunala organ i

en fri nämndorganisation med hänsyn till sekretesslagens bestämmelser har åter-

kommande uppmärksammats alltsedan den fria nämndorganisationen slutligt

etablerades med den nya kommunallagen år 1992. I lagstiftningsärendet om den nya

kommunallagen berördes både fallet att en nämnd får ansvaret för flera olika

verksamheter och fallet att en verksamhet fördelas på flera nämnder (prop.

1990/91:117, bet. 1990/91:KU38, rskr. 1990/91:360). Frågan behandlades av Lokal-

demokratikommittén i betänkandet Sekretesslagen i en fri kommunal nämnd-

organisation (SOU 1992:140) och har senast tagits upp av Socialtjänstkommittén i

betänkandet Dokumentation och socialtjänstregister (SOU 1995:86). Den har också

varit föremål för regeringens bedömning i några ärenden om överklaganden av

beslut enligt datalagen. Både Lokaldemokratikommittén och Socialtjänstkommittén

har föreslagit en utökning av möjligheterna till informationsutbyte genom

ändring i sekretesslagen. Någon sådan ändring har ännu inte genomförts.

Socialtjänstkommitténs förslag bereds nu, efter remissbehandling, i

Socialdepartementet tillsammans med kommitténs övriga förslag.

 Det är särskilt de nämnda ärendena om överklaganden av beslut enligt

datalagen som har föranlett att regeringen nu lägger fram det begränsade förslag

i frågan som propositionen innehåller. Förslaget innebär inte ett slutligt

ställningstagande till frågan i hela dess vidd, men syftar till att påtagligt

underlätta det dagliga arbetet inom socialtjänsten i kommuner med en uppdelad

socialtjänstorganisation, genom en begränsad regel om att vissa uppgifter

rutinmässigt skall få lämnas mellan nämnderna.

 6

Lagrådet

Regeringen beslutade den 14 mars 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bila-ga 5.

 Regeringen har i propositionens lagförslag i allt väsentligt följt Lagrådets

förslag till förenklingar och förtydliganden. Vi återkommer till Lagrådets

synpunkter i författningskommentaren.

4 Besöksinskränkningar

4.1 Bakgrund

Det aktuella målet i kommissionen rör särskilda besöksrestriktioner som

meddelats en besökare på vårdhem för utvecklingsstörda. Besöksrestriktionerna

riktade sig mot en mor som besökte sin på vårdhemmet tvångsintagne myndige, men

svårt utvecklingsstörde, son. Modern var även god man för sonen.

 Sonen vistades på vårdhemmet med stöd av lagen (1967:940) angående omsorger om

vissa psykiskt utvecklingsstörda (lagens 35 § reglerar förutsättningarna för

tvångsvård av utvecklingsstörda). Denna lag upphörde att gälla den 1 juli 1986

men äger fortfarande tillämplighet i här relevanta delar enligt bestämmelser i

senare lagars införandebestämmelser; lagen (1985:569) om införande av lagen

(1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. och lagen

(1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade. Vare sig i lagen angående omsorger om vissa psykiskt utveck-

lingsstörda eller i någon av införandelagarna finns bestämmelser om att besökare

på vårdhem i vissa fall kan meddelas besöksrestriktioner.

4.1.1 Artikel 8 i konventionen om de mänskliga rättigheterna

Artikel 8 i konventionen lyder:

 1. Var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt

 hem och sin korrespondens.

 2. Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutandet av denna rättighet

 annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt

 med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska

 välstånd eller till förebyggandet av oordning eller brott eller till skydd för

 hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter.

 Kommissionen anser i sin rapport att de besöksrestriktioner som gällt på

vårdhemmet för modern dels utgjort ett intrång i hennes familjeliv, dels saknar

stöd i lag. Därmed har en kränkning av artikel 8 i konventionen skett.

 Vad gäller avsaknaden av lagstöd anser kommissionen att man inte utifrån

bestämmelserna om tvångsvård i lagen (1967:940) angående omsorger om vissa

psykiskt utvecklingsstörda i tillräcklig hög grad kan förutse att det kan bli

fråga om besöksrestriktioner. Besöksrestriktioner kan alltså inte ses som en del

av verkställigheten av tvångsvården. Bestämmelserna om tvångsvård av

utvecklingsstörda gäller som angivits ovan fortfarande enligt lagen (1993:388)

om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

 Även inom andra vårdområden saknas på motsvarande sätt ett lagstöd för

besökstider eller särskilda besöksrestriktioner som skulle täcka en motsvarande

situation som den i det aktuella fallet.

 14 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga ger

socialnämnden endast möjlighet att besluta om barnets umgänge med föräldrar

eller andra som har vårdnaden om barnet. Besök av t.ex. en mormor eller ett

syskon kan inte inskränkas med stöd av lagen.

 Lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763), socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1993:387) om

stöd och service till vissa funktionshindrade saknar helt bestämmelser om besök.

 Smittskyddslagen (1988:1472) föreskriver i 43 a § bl.a. att den som är

tvångsisolerad har rätt att ta emot besök i den utsträckning det kan ske med

hänsyn till vården eller ordningen på sjukhuset. Besök kan förvägras om

ändamålet med tvångsisoleringen skulle motverkas därav. Beslut om inskränkningar

i särskilt fall för en tvångsisolerad kan överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Det är tveksamt om denna reglering även kan anses omfatta

inskränkningar i personers rätt att besöka någon på sjukhuset och också ge den

presumtive besökaren möjlighet att i vissa fall överklaga beslut.

4.1.2 Artikel 6 i konventionen om de mänskliga rättigheterna

Artikel 6 punkt 1 i konventionen lyder:

 1. Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyl-

 digheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en

 rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och

 opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt,

 men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del

 därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den

 nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas

 intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån

 domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när

 offentlighet skulle skada rättvisans intresse.

 Kommissionen konstaterar att modern som god man haft legal status och

skyldighet enligt föräldrabalken att bevaka sin sons intressen. Kommissionen

anser därför, vid prövningen av om Sverige kränkt artikel 6, att modern i

egenskap av god man för sin vuxne son haft en civil rättighet att besöka sonen i

vårdhemmet. Kommissionen ser detta som en självständig rätt för den gode mannen,

inte enbart som en rätt att för den vårdintagnes räkning föra talan. Hon måste

därför kunna få besöksrestriktioner som meddelats henne prövade av domstol. Det

fanns ingen sådan möjlighet till domstolsprövning för henne. Sverige har enligt

kommissionen därför kränkt artikel 6 i konventionen.

 Förutom inom de områden där lagreglering av besöksmöjligheter saknas (se

avsnitt 4.1.1), saknas i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård möjlighet

för t.ex. en besökande god man att få "besökstider" eller särskilda "be-

söksrestriktioner" prövade av domstol. Enligt 18 § andra stycket samma lag får

chefsöverläkaren besluta om inskränkningar beträffande besök hos patienten.

Enligt 33 § får ett sådant beslut dock inte överklagas.

 Motsvarande gäller för den som är intagen för rättspsykiatrisk vård. Detta

framgår av 8 § första stycket och 18 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk

vård. Enligt 8 § andra stycket kan också Kriminalvårdsstyrelsen beträffande den

som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminal-

vårdsanstalt i särskilda fall besluta om sådana inskränkningar i rätten att ta

emot besök som är påkallade från ordnings- eller säkerhetssynpunkt.

Kriminalvårdsstyrelsens beslut enligt 8 § andra stycket kan överklagas till

domstol.

 Även om möjlighet till överklagande saknas kan i vissa fall en laglig-

hetsprövning enligt kommunallagen (1991:900) komma i fråga. En sådan prövning

har dock i andra sammanhang inte ansetts tillgodose konventionens krav på

domstolsprövning.

4.2 Överväganden och förslag

4.2.1 Allmänna utgångspunkter och överväganden

Sverige är folkrättsligt bundet av den europeiska konventionen om skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Konventionen har också

blivit direkt tillämplig för svenska fövaltningsmyndigheter och domstolar genom

att den sedan den 1 januari 1995 gäller som svensk lag (SFS 1994:1219). Natur-

ligtvis måste då övrig svensk lagstiftning och praxis stå i överensstämmelse med

konventionen. Förutom att Sverige annars bryter mot sina folkrättsliga

förpliktelser så uppstår också problem för de rättstillämpande myndigheterna.

 Mot bakgrund av ett enskilt fall har i avsnitt 4.1.1 och 4.1.2 redovisats på

vad sätt kommissionen och ministerkommittén anser att besöksrestriktioner på ett

vårdhem, i samband med vården av en utvecklingsstörd tvångsomhändertagen person,

strider mot artiklarna 6 och 8 i konventionen. Besöksrestriktionerna ansågs

utgöra ett intrång i besökarens familjeliv och saknar stöd i lag. Möjlighet till

domstolsprövning saknas också.

 Frågan är om och i vilken utsträckning lagreglering och möjlighet till

domstolsprövning bör införas för att framtida kritik från kommissionen i

liknande fall inte skall behöva påräknas, dvs. för att Sverige skall uppfylla

konventionsbestämmelserna.

 Promemorians förslag omfattar hela vårdområdet, såväl tvångsvård som frivillig

vård. Men besöksinskränkningar är alltid ett ingrepp i enskilda människors

integritet. De bör därför användas sparsamt, och inom vårdområdet endast i syfte

att främja vård och behandling. Vad gäller sådana inskränkningar inom den

frivilliga vården gör regeringen därför följande bedömning.

 I såväl socialtjänstlagen (1980:620) som hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

betonas vikten av helhetssyn på människan och hennes förmåga att ta ansvar för

och medverka till att de insatser som görs leder till önskvärt resultat. Enligt

socialtjänstlagens s.k. portalparagraf skall servicen och vården ytterst

inriktas på att frigöra enskilda individers och gruppers resurser. Verksamheten

skall bygga på respekt för människors självbestämmande och integritet.

Socialtjänstens insatser för enskilda människor skall också utformas och

genomföras tillsammans med dem som direkt berörs. När det gäller omsorgerna om

äldre människor och personer med funktionshinder framhålls vikten av själv-

bestämmande och normalisering.

 Enligt hälso- och sjukvårdslagen skall en god hälso- och sjukvård bygga på

respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vården och behandlingen

skall så långt möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Ett

centralt inslag i reformsträvandena inom hälso- och sjukvården under senare år

har också varit att stärka den enskilda patientens ställning, bl.a. genom att ge

individen ökade möjligheter att välja vårdgivare såväl inom öppen som sluten

vård.

 Det är mot denna bakgrund som frågan om besöksrestriktioner skall övervägas.

Även när syftet är det bästa innebär besöksrestriktioner alltid en inskränkning

av människors integritet och självbestämmande. Besöksrestriktioner bör inte

kunna beslutas inom särskilda boendeformer för service och vård för äldre

personer och personer med funktionshinder enligt socialtjänstlagen. Inte heller

bör besöksinskränkningar kunna beslutas inom bostäder med särskild service

enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. I

dessa fall är det i regel fråga om hyresgäster med egna hyreskontrakt och ett så

långt möjligt självständigt boende. I andra fall inom socialtjänstens område är

det inte lika klart om lagreglerade besöksrestriktioner bör införas eller inte.

Det gäller vid placeringar av unga eller missbrukare på hem för vård eller

boende (s.k. HVB-hem), som kan förekomma både som en frivillig vårdinsats och

efter tvångsingripande.

 Bestämmelser om besökstider vid sjukhuskliniker är oftast ett stöd för

patienter, besökande och personal. Besökstiderna är att betrakta som

rekommendationer när besök lämpligast bör ske. Något förbud mot besök på andra

tider är det i egentlig mening inte fråga om. Men då det i regel finns ett

ömsesidigt intresse från alla inblandade parter att underlätta vård- och

behandlingsarbetet respekteras i stor utsträckning de rekommenderade

besökstiderna. Vid kliniker där patienter tvångsvårdas är dock synen på

besöksrestriktioner något annorlunda. Kraven på skydd för såväl den enskilde

vårdtagaren som de besökande kan vara mer uttalade och möjligheten att planera

och i viss mån styra besöken ett viktigt inslag i behandlingsarbetet.

 Enligt regeringens mening bör mot denna bakgrund en ny lagstiftning om

besöksrestriktioner inte gälla frivilliga vårdformer inom hälso- och sjukvården

samt äldre- och handikappomsorgen.

 Frågan om det bör finnas möjlighet till besöksinskränkningar i vissa fall vid

placeringar av unga och missbrukare enligt socialtjänstlagen (1980:620), bör

lämpligen övervägas i samband med att Socialtjänstkommitténs förslag till ny

socialtjänstlag behandlas.

4.2.2 Lagreglering av besöksinskränkningar inom tvångsvård

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: En ny lag införs om |

|besöksinskränkningar vid viss tvångsvård. Lagen gäller|

|tvångsvård på vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar.|

| Lagen föreskriver under vilka förutsättningar allmänna|

|besökstider och besöksrestriktioner i särskilda fall får|

|beslutas. |

| Allmänna besökstider skall ge tillfredsställande |

|möjligheter till besök utan att inkräkta på vården. |

|Besöksrestriktioner i särskilda fall får beslutas endast|

|om det är nödvändigt med hänsyn till vårdens bedrivande,|

|risken för överförande av smitta eller skyddet av |

|enskilda vårdtagares personliga integritet. |

-------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: I promemorian föreslås att lagen också skall gälla fri-

villig vård. I övrigt överensstämmer promemorian i huvudsak med regeringens för-

slag.

 Remissinstanserna: En övervägande del av remissinstanserna tillstyrker

förslaget. Justitieombudsmannen (JO) delar i princip uppfattningen om behovet av

lagstiftning på området men anser att saken bör bli föremål för närmare

utredning. Det bör bl.a. klarläggas om konventionen ställer krav på att även

allmänna besökstider måste ha stöd i lag. JO menar också att det inte går att

bedöma om det behövs en lagstiftning beträffande "utomståendes" besök, dvs.

besökare som inte är god man, vårdnadshavare eller liknande. Göteborgs kommun

anser att allmänna besökstider bör kunna beslutas utan lagreglering.

 Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna (FUB),

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Handikappombudsmannen och Nämnden för

vårdartjänst anser att den nya lagregleringen inte i något fall bör omfatta

särskilda boendeformer för äldre eller bostäder med särskild service för

funktionshindrade. FUB anser att något behov av befogenhet för kommunen att

besluta om besöksinskränkningar inte finns och att en sådan befogenhet skulle

strida också mot syftet med dessa boendeformer. Även Göteborgs kommun är tveksam

till om lagen bör omfatta boendeformer enligt socialtjänstlagen (1980:620) och

lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (1993:387).

 JO, Kammarrätten i Jönköping och Göteborgs kommun menar att det vore

lämpligare att reglera besöksinskränkningar i respektive vårdlag. Då skulle de

kunna anpassas bättre till respektive vårdform.

 Länstyrelsen i Jämtlands län och Handikappombudsmannen anser att regleringen

borde begränsas till tvångsvård. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att det

inom frivillig vård i vart fall inte bör kunna beslutas om besöksrestriktioner i

särskilda fall. Riksförbundet för social och mental hälsa (RSMH) avvisar

lagreglerade besökinskränkningar inom frivillig vård liksom lagreglering av

allmänna besökstider.

 Socialstyrelsen menar att besöksinskränkningar i särskilda fall inom frivillig

vård bara bör kunna tillämpas när besökaren eller patienten har en smittsam

sjukdom. Vidare bör besöksrestriktioner i särskilda fall överhuvudtaget inte

kunna tillämpas med hänsyn till andra intagna på institutionen än den som

besöket är till. Socialstyrelsen anser också att beslut om besöksrestriktioner i

enskilda fall inom hälso- och sjukvården bör fattas av ansvarige läkaren, dvs.

chefsöverläkaren, och inte av huvudmannen för institutionen. Likaså bör beslut

om besöksinskränkningar i samband med LVU-vård fattas av socialnämnd eller i

vart fall i samråd med socialnämnd.

 Kammarrätten i Jönköping avstyrker det framlagda förslaget. Kammarrätten anser

bl.a. inte att det kan anses tillfredsställande att en institution där ett barn

vårdas, om ett beslut har meddelats enligt 14 § LVU, därutöver kan meddela

besöksinskränkningar för barnets föräldrar med stöd av den nya lagen. Även

Statens institutionsstyrelse anser att förhållandet mellan socialnämndens

befogenheter enligt 14 § LVU och den föreslagna befogenheten för huvudmannen bör

klarläggas.

 RSMH, Handikappombudsmannen och FUB anser att det är en viktig rättssäkerhets-

och integritetsfråga att beslut om besöksrestriktioner endast kan meddelas av

offentliga vårdgivare.

 Skälen för regeringens förslag: En reglering av besöksinskränkningar bör bl.a.

syfta till att framtida kritik från kommissionen i liknande fall inte skall

behöva påräknas, dvs. att Sverige skall uppfylla konventionsbestämmelserna.

Besöksinskränkningar är alltid ett ingrepp i enskilda människors integritet. De

bör därför användas sparsamt och endast i syfte att främja vård och behandling.

Såsom närmare redogjorts för i avsnitt 5.1 bör sådana inte förekomma inom den

frivilliga hälso- och sjukvården eller inom särskilda boendeformer för äldre och

personer med funktionshinder. Regeringen anser därför också, alldeles oavsett

kommissionens rapport, att i den mån det bör vara möjligt med inskränkningar av

besök till den som, liksom i det aktuella fallet, är tvångsintagen på vårdhem

för utvecklingsstörda, så är det rimligt att detta regleras på ett tydligare

sätt. Det är också viktigt att det går att få sådana beslut om

besöksrestriktioner i särskilda fall domstolsprövade (se avsnitt 4.2.3).

 Detsamma gäller för annan tvångsvård på vårdinstitutioner och sjuk-

vårdsinrättningar. Att enbart införa sådana bestämmelser för tvångsvård på

vårdhem för utvecklingsstörda förefaller både ologiskt och inkonsekvent. Såsom

redogjorts för i det föregående saknas genomgående på vårdområdet en

lagreglering av besökstider och andra besöksinskränkningar, med möjlighet i

vissa fall till prövning av domstol, som skulle täcka en motsvarande situation

som den i det aktuella fallet. I den utsträckning det kan finns ett behov av att

i vissa speciella situationer tillgripa någon form av besöksinskränkningar,

finns således en brist i svensk lagstiftning.

 Besöksinskränkningar i form av besökstider (både allmänna och i enskilda fall)

tillämpas inom stora delar av vårdområdet. Förtroendenämnden i Stockholms läns

landsting anför i sitt remissvar att den i sin verksamhet från tid till annan

mottagit anmälningar från anhöriga till patienter eller från patienterna själva

där klagomål framförts över mer eller mindre omfattande inskränkningar i

besöksrätten. Den eller de som drabbats av dessa åtgärder har ofta betraktat dem

som omotiverade och upplevt det som otillfredsställande att någon möjlighet till

överklagande inte funnits.

 Det är av intresse för enskilda, såväl besökare som vårdtagare, att

besöksbestämmelser tillämpas i enlighet med i lag bestämda förutsättningar och

att, om det är fråga om besöksrestriktioner i ett särskilt fall, dessa kan

överklagas till domstol.

 En reglering bör endast gälla tvångsvård på vårdinstitution eller sjuk-

vårdsinrättning. Familjehem bör således inte omfattas av regleringen.

 Vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar har traditionellt inte betraktats

som allmänna platser. Den som obehörigen tränger sig in riskerar därför att dö-

mas för olaga intrång enligt 4 kap. 6 § brottsbalken. Frågan om vem som är

obehörig i lagrummets mening bör dock tolkas med beaktande av bl.a. konventionen

om de mänskliga rättigheterna. Eventuell möjlighet att döma för olaga intrång

innebär inte heller att möjligheterna till besöksinskränkningar är lagreglerade

på det sätt kommissionen anser är nödvändigt.

 Regleringen föreslås gälla all tvångsvård på vårdinstitution eller sjuk-

vårdsinrättning. Den skall därför, i den mån det förekommer, även gälla sådan

tvångsvård som förekommer på privata institutioner eller inrättningar.

 Av 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen framgår att förvaltningsuppgift

kan överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild

individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning, skall det ske med stöd av lag.

Privata rättssubjekt kan alltså ha vissa frihetsinskränkande befogenheter som

anses erforderliga för att fullgöra vård. Det förutsätter dock särskilt lagstöd.

 Lagstöd för psykiatrisk tvångsvård genom privata rättssubjekt med

myndighetsutövande inslag finns i dag i 15 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård. Regeringen får enligt den paragrafen, om det finns synnerliga skäl,

bestämma att vård får ges på annan vårdinrättning än sådan som drivs av

landsting. På inrättningen skall då tillämpas vad i lagen sägs om

sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. Det innebär bl.a. att den

privata vårdgivaren själv kan hindra patienten från att lämna vårdinrättningens

område och även omhänderta egendom som patienter enligt lagen inte får inneha.

 Tvångsomhändertagna personer kan också periodvis vistas på behandlingshem

el.dyl. som inte har några myndighetsutövande befogenheter, t.ex. på sådana hem

för vård eller boende (s.k. HVB-hem) för ungdomar som inte är "särskilda

ungdomshem" enligt 12 § lagen (1990:52) med särskila bestämmelser om vård av

unga (LVU). Dessa vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar bör också omfattas

av lagstiftningen om besöksinskränkningar för det fall de har en intagen som är

tvångsomhändertagen. Även om institutionen/sjukvårdsinrättningen i dessa fall

inte har några myndighetsutövande befogenheter (dessa utövas av socialnämnden)

bör institutionen som sådan kunna besluta om besöksinskränkningar i enlighet med

den föreslagna lagen, utom i de fall socialnämnden beslutat i fråga om umgänge

enligt 14 § LVU. Detta med anledning av att frågan om besöksinskränkningar är så

intimt knuten till den faktiska vardagliga vårdsituationen och ordningen på

vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen.

 Rättssäkerhets- och integritetsaspekter skall beaktas när vården av en

tvångsomhändertagen person anförtros en privat vårdinstitution eller

sjukvårdsinrättning. De bör därmed även kunna anförtros möjligheten att fatta

beslut om besöksinskränkningar om det är nödvändigt för vården eller intagnas

personliga integritet.

 Besöksinskränkningarna bör enligt lagen således i samtliga fall beslutas av

huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen. Huvudmannen kan

sedan enligt allmänna regler delegera rätten att fatta beslut om

besöksinskränkningar.

 Av betydelse för hur regleringen bör utformas är kommissionens uppfattning att

besöksinskränkningarna utgjort ett intrång i besökarens rätt till familjeliv, i

princip oberoende av vårdtagarens rätt eller inställning till besöket. En annan

sak är att vårdtagarens inställning vid en lagreglerad prövning naturligtvis

skall tillmätas stor betydelse för beslutet. Lagregleringen måste således

omfatta möjligheten för en vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning att neka en

besökare att komma in på institutionen/inrättningen för att där besöka en

vårdtagare som anses ingå i besökarens familj. Var gränsen går för vem som

omfattas av familjebegreppet i konventionen är inte klarlagt men det torde

omfatta en vidare krets än vad vi vanligtvis avser med familj i Sverige. I

artikel 8 i konventionen stadgas också en rätt till privatliv, varför en

begränsning av lagregleringen till att gälla familjemedlemmar kan komma att bli

för snäv. Det finns inte heller någon anledning att i lagregleringen göra en

avgränsning av personkretsen. Lagen bör också gälla såväl korta som mera

långvariga vårdperioder.

 Lagregleringen är således inte primärt avsedd att täcka ett behov av att

reglera restriktioner för vårdtagaren. Kompletterande bestämmelser kan därför

finnas i vissa fall i den särskilda vårdlagen, såsom i smittsskyddslagen

(1988:1472).

 Avsikten med den reglering som föreslås i det följande är inte att be-

söksinskränkningar skall införas där det tidigare fungerat bra utan sådana

regler. I första hand bör alltid samförstånd försöka nås om nödvändiga

besöksinskränkningar. Avsikten är endast att i de fall man redan i dag skulle

anse det erforderligt med någon form av bindande besöksinskränkningar lagreglera

förutsättningarna för dessa och göra det möjligt att överklaga sådana beslut i

särskilda fall (avsnitt 4.2.3). En lagreglering avser också att förhindra

besöksinskränkningar som inte är motiverade. Den enskildes rättssäkerhet stärks

därigenom.

 Även allmänna besökstider kan innebära en viss inskränkning i besökarens

möjligheter att besöka en vårdtagare. En reglering bör därför omfatta såväl

allmänna besökstider som besökstider eller andra besöksrestriktioner i särskilda

fall. Förslaget får dock inte uppfattas som en skyldighet att införa allmänna

besökstider. Det är också mycket viktigt att besökstider, när de anses

erforderliga, inte ges en för snäv utformning.

 Allmänna besökstider bör bestämmas så att de ger tillfredsställande

möjligheter till besök utan att inkräkta på vården. Om det med hänsyn till

omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även under andra tider än vad som

bestämts om allmänna besökstider bör i särskilda fall beslutas om utvidgade

besökstider.

 Besöksrestriktioner i särskilda fall bör kunna beslutas om det med hänsyn till

vårdens bedrivande, risken för överförande av smitta eller skyddet av enskilda

vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med ytterligare inskränkningar

av besök. Det bör kunna gälla såväl generellt som avse besök av viss eller vissa

personer.

 Man kan fråga sig om det lämpligaste är att införa den föreslagna regleringen

i varje vårdlag för sig eller skapa en särskild lag om besöksinskränkningar

omfattande all tvångsvård på det sociala området. Att samma principiella regler

bör gälla för ett stort antal vårdinstitutioner och sjukvårdinrättningar av

skilda slag talar för en gemensam lag. Om regleringen är av visst omfång slipper

man då också tyngande detalj-reglering i de särskilda vårdlagarna. Några

remissinstanser anser att en reglering i de olika vårdlagarna vore att föredra

på grund av att vårdformerna skiljer sig så pass mycket från varandra och delvis

olika regler därför skulle behövas. I och med att frivillig vård enligt hälso-

och sjukvårdslagen (1982:763) och socialtjänstlagen (1980:620) inte kommer att

omfattas av regleringen har enligt regeringens mening den olägenheten med en

gemensam lag minskat betydligt.

 Regeln i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård om besöks-restriktioner

kan tas bort när en gemensam lag om besöksinskränkningar införs.

 Möjligheten till domstolsprövning behandlas i avsnitt 5.3.

De särskilda vårdlagarna

I avsnitt 4.1.1 och 4.1.2 redogörs för de lagar på det sociala vårdområdet som

inte helt uppfyller kraven på rättslig reglering av beslut om besöks-

inkränkningar och möjlighet till domstolsprövning i vissa fall av sådana beslut,

liksom vari bristen består. I det följande redogörs kortfattat för vad

principerna för den föreslagna lagregleringen innebär i förhållande till de

former av tvångsvård som förekommer på vårdområdet.

 Den föreslagna regleringen skulle i fråga om lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall innebära att inskränkningar av besök hos den som är

tvångsomhändertagen enligt någon av dessa lagar, och som vårdas på ett hem för

vård eller boende (s.k. HVB-hem) eller sjukhus, kommer att kunna beslutas och

att beslut om inskränkningar i särskilda fall kan överklagas till allmän

förvaltningsdomstol (avsnitt 4.2.3). Den nya lagen gäller inte familjehem.

 I dag är endast umgänge mellan ett barn som är omhändertaget enligt LVU och

föräldrar eller andra som har vårdnaden om barnet lagreglerat (14 § LVU). I det

fallet är det socialnämnden som beslutar. Den bestämmelsen gäller även när

barnet bor i ett familjehem. Om socialnämnden med stöd av 14 § LVU har beslutat

om umgänget mellan barnet och en förälder eller annan som har vårdnaden om

barnet bör inte dessutom den föreslagna lagen kunna tillämpas för samma umgänge.

 I smittskyddslagen (1988:1472) föreskrivs bl.a. att den som är tvångsisolerad

har rätt att ta emot besök i den utsträckning det kan ske med hänsyn till vården

eller ordningen på sjukhuset. Besök kan förvägras om ändamålet med

tvångsisoleringen skulle motverkas därav. Den här föreslagna regleringen skulle

innebära en kompletterande reglering på så sätt att beslut om inskränkningar för

personer att besöka någon på sjukhuset, oavsett den tvångsisolerades önskan,

blir lagreglerad.

 Den föreslagna lagen bör inte gälla inskränkningar i den intagnes rätt till

besök, när beslut i frågan meddelats enligt 43 a § smittskyddslagen (1988:1472).

Detta för att undvika dubbla beslutsvägar. En besökares begäran om att få besöka

den intagne skulle dock kunna omfattas av den föreslagna lagen.

 I fråga om lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129)

om rättspsykiatrisk vård innebär den föreslagna regleringen att beslut om

särskilda besöksrestriktioner kommer att kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol framöver. I dag gäller att chefsöverläkaren kan besluta om

besöksinskränkningar utan att det finns någon möjlighet för den enskilde att få

beslutet prövat av domstol. Bestämmelsen i lagen om psykiatrisk tvångsvård, till

vilken även lagen om rättspsykiatrisk vård hänvisar, bör upphävas.

 I den föreslagna lagen gäller generellt att det är huvudmannen för

institutionen som skall fatta sådana beslut. Huvudmannen kan dock enligt

allmänna regler delegera rätten att fatta beslut.

 Den föreslagna lagstiftningen bör inte gälla om 8 § andra stycket lagen om

rättspsykiatrisk vård är tillämplig. Kriminalvårdsstyrelsen kan enligt detta

lagrum beträffande den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall

förpassas till kriminalvårdsanstalt i särskilda fall besluta om sådana

inskränkningar i rätten att ta emot besök som är påkallade från ordnings- eller

säkerhetssynpunkt. I dessa situationer bör gälla samma regler som i

kriminalvården i övrigt.

 Den föreslagna regleringen kommer vidare att gälla tvångsvård på de vårdhem

och specialsjukhus för personer med utvecklingsstörning som alltjämt finns kvar

med stöd av lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade. Enligt lagen skall kommunerna och

landstingen gemensamt planera för dessa vårdformers avveckling.

4.2.3 Domstolsprövning m.m.

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Beslut i särskilda fall om |

|besöksrestriktioner och utvidgade besökstider skall |

|kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. |

-------------------------------------------------------

 Remissinstanserna: JO, RSMH och TCO anser att det måste klargöras vilka som

har klagorätt.

 Kammarrätten i Jönköping anser inte att det är lämpligt att låta för-

valtningslagens bestämmelser om överklagande, rättidsprövning m.m. tillämpas av

huvudman för privat institution. Ett alternativ skulle enligt kammarrätten kunna

vara att beslut av enskilda vårdinstitutioner eller sjukvårdsinrättningar vid

överklagande alltid skall omprövas av kommunen/landstinget. Därefter kan vanliga

överklaganderegler gälla för kommunens beslut.

 Socialstyrelsen, RSMH, TCO, Länsrätten i Norrbottens län, Göta Hovrätt och FUB

anser att även beslut om utvidgade besökstider bör kunna överklagas.

 Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 4.1.2 har redogjorts för på vad sätt

kommissionen och ministerkommittén anser att Sverige har brutit mot artikel 6 i

konventionen. En besökare måste enligt kommissionen i vissa fall kunna få en

fråga om besöksrestriktioner prövade av domstol.

 Detta innebär att beslut om besöksinskränkningar i särskilda fall (be-

söksrestriktioner) enligt den föreslagna lagen bör kunna överklagas hos domstol.

Socialstyrelsen m.fl. anser att även beslut om utvidgade besökstider i särskilda

fall bör kunna överklagas. Regeringen instämmer i det.

 Prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten bör krävas.

 JO m.fl. har eftersökt en precisering av vilka som har klagorätt. Den första

fråga man måste ställa sig då är vilka som anses ha en civil rättighet enligt

artikel 6 i konventionen. Klagorätt måste de ha som i någon egenskap kan sägas

ha en civil rättighet enligt konventionen om de mänskliga rättigheterna att, som

i detta fall, besöka en viss vårdtagare. Styrkan eller karaktären av det band

som skall föreligga mellan två personer för att en civil rättighet i en sådan

här situation skall uppstå är inte klarlagd. Av kommissionens rapport framgår

att i varje fall en god man har en sådan rätt. En vårdnadshavare bör rimligen

också omfattas. Dessutom bör vårdtagaren alltid ha klagorätt.

 Regeringen anser inte att det är lämpligt att här närmare precisera i övrigt

vilka som har klagorätt. Enligt förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen

är det "den som beslutet angår" som har rätt att överklaga ett beslut. Detta

tolkas i dag mycket restriktivt i praxis. I fråga om t.ex. intagna i fängelser

anses enligt rättspraxis inte presumtiva besökare ha rätt att klaga på

besöksrestriktioner. Från den 1 januari 1995 gäller dock Europakonventionen om

mänskliga rättigheter som svensk lag. De svenska domstolarna måste vid

tolkningen av begreppet "den som beslutet angår" beakta vad som gäller enligt

konventionen. Någon utvidgning/precisering av vilka som har klagorätt skulle

därför inte behöva göras i de aktuella svenska lagarna. "Den som beslutet angår"

kan språkligt sett omfatta en större krets än vad som är praxis i dag.

 Det kan i vissa fall förekomma att tvångsvård ges av en privat vårdinstitution

eller sjukvårdsinrättning (se avsnitt 4.2.1). Vad gäller förutsättningarna för

överklagande av beslut av ett privat rättssubjekt respektive en myndighet så

skall förvaltningslagen (1986:223) endast tillämpas på förvaltningsmyndigheter.

Förvaltningslagen blir alltså inte automatiskt tillämplig i de fall privata

rättssubjekt fattar beslut om besöksinskränkningar som enligt den föreslagna

lagen skall kunna överklagas till domstol.

 Regeringen menar dock att det är viktigt att det klargörs på vilket sätt, till

vilken instans och inom vilken tid en skrivelse med överklagande skall ges in. I

23-25 §§ förvaltningslagen finns bestämmelser om hur beslut överklagas. I 30 §

samma lag finns bestämmelser om överklagande av avvisningsbeslut. I promemorian

föreslås att förvaltningslagens bestämmelser i dessa delar också skall gälla

sådana överklagbara beslut om besöksinskränkningar som har meddelats av privata

vårdinstitutioner eller sjukvårdsinrättningar.

 Kammarrätten i Jönköping anser att det är olämpligt att låta förvalt-

ningslagens bestämmelser tillämpas av en huvudman för en privat institution och

föreslår att sådana beslut i stället först skall överprövas av

kommunen/landstinget.

 Den princip som förslaget i promemorian bygger på, att privata organ i vissa

situationer jämställs med myndigheter och deras beslut kan överklagas till

domstol, gäller enligt i 1 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100) i dag i fråga om

allmänna handlingar som överlämnats till ett privaträttsligt organ för

förvaring. Förslaget till den regeln har granskats av Lagrådet. Lagrådet hade

vissa invändningar mot förslaget men dessa gällde inte den princip som varit

förebild för här framlagt förslag (se prop. 1993/94:113 s. 71). Vidare gäller

enligt 1 kap. 8 och 9 §§ sekretesslagen generellt för vissa privaträttsliga

subjekt att de omfattas av reglerna i sekretesslagen om bl.a. besluts

överklagbarhet.

 I och med begränsningen av förslaget till att gälla endast tvångsvård så

begränsas också betydligt det antal privata rättssubjekt som kommer att omfattas

av lagen. I de fall man överlåtit på en privat sjukvårdsinrättning att ansvara

för vården av en tvångsomhändertagen person, får det enligt regeringens mening

förutsättas att även handläggningen av ett överklagande i enlighet med

förvaltningslagens bestämmelser kan skötas tillfredsställande.

 Regeringen föreslår att en hänvisning till 23- 25, 27, 28 och 30 §§

förvaltningslagen införs i den föreslagna lagen. Det innebär bl.a. att

överklagandet skall ges in till den privata vårdinstitutionen eller sjuk-

vårdsinrättningen som också har att pröva om överklagandet kommit in i rätt tid.

 Vidare bör för dessa privata rättssubjekt en hänvisning göras till be-

stämmelsen om vem som får överklaga i 22 § förvaltningslagen.

 Vad gäller kostnader för den föreslagna lagstiftningen så torde besöks-

restriktioner i särskilda fall inte vara vanligt förekommande i dag. Likaså är

det regeringens uppfattning att önskemål om besök på andra tider än allmänna

besökstider tillgodoses i mycket hög grad. Avsikten med den föreslagna

lagstiftningen är inte att den skall leda till ett utökat användande av

besöksinskränkningar. Merkostnaden på grund av viss ökad ärendehantering vid

domstolarna torde därför bli mycket begränsad.

5 Informationsutbyte mellan kommunala nämnder

med socialtjänstuppgifter inom samma kommun

-------------------------------------------------------

|Regeringens förslag: Sekretessen mellan kommunala |

|nämnder med socialtjänstuppgifter inom samma kommun |

|bryts i begränsad utsträckning genom en särskild regel|

|om att nämnderna skall lämna vissa uppgifter till |

|varandra. |

-------------------------------------------------------

 Skälen för regeringens förslag: Kommunernas socialtjänst är numera ofta

organiserad så att ansvaret för socialtjänsten inom en kommun inte ligger på en

sammanhållen socialnämnd utan är fördelat på flera olika kommunala nämnder. På

grund av sekretesslagens bestämmelser om socialtjänstsekretess och om sekretess

mellan myndigheter får en sådan organisation till följd att det inom kommunens

socialtjänst sedd som en helhet uppkommer en särskild begränsning i fråga om

möjligheten till utbyte av information i ärenden.

 Sekretess gäller enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) inom

socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men. Sekretessen gäller enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen även mellan

myndigheter.

 Sekretesslagens bestämmelser på detta område är närmast utformade för att

passa en organisation med en sammanhållen socialnämnd i varje kommun. En sådan

socialnämnd utgör, tillsammans med förvaltningen under nämnden, en och samma

myndighet till vilken kommunens hela socialtjänstverksamhet hör. Efter ett

stegvis avskaffande av den tvingande regleringen om den kommunala

nämndorganisationen, fullbordad när kommunallagen (1991:900) trädde i kraft den

1 januari 1992, är emellertid kommunernas socialtjänst numera ofta uppdelad på

flera nämnder. Det kan vara en geografisk uppdelning på antingen sociala

distriktsnämnder eller kommundelsnämnder, men det kan också vara en uppdelning

efter saklig kompetens. Varje nämnd i en sådan socialtjänstorganisation är,

tillsammans med underlydande förvaltning, att anse som en egen myndighet i

sekretesslagens mening och sekretess gäller mellan de olika nämnderna inom samma

kommun.

 Regeringen har haft att ta ställning till frågan om sekretess mellan olika

kommunala nämnder inom samma kommun i ett antal ärenden gällande överklaganden

av beslut enligt datalagen. Ärendena har gällt tillåtligheten av förande av och

utlämnande av uppgifter från vissa personregister. Huvudfrågan har varit huruvi-

da enligt sekretesslagens bestämmelser de uppgifter som skulle registreras

lagligen kunde lämnas från en nämnd till en annan utan särskild prövning i varje

enskilt fall. Regeringen fann att det sistnämnda inte är tillåtet när sekretess

enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen gäller och att något rutinmässigt uppgiftsläm-

nande efter en generell skadeprövning därför inte får ske i sådana fall.

 Sekretesslagen innehåller vissa generella undantag från sekretessbe-

stämmelserna. Ett av dessa är att enligt 14 kap. 1 § andra meningen sekretess

inte hindrar att uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet

följer av lag eller förordning. För socialtjänsten finns i 65 §

socialtjänstlagen en uppgiftsskyldighet av följande lydelse. "Socialnämnden

skall på begäran av en annan myndighet lämna denna uppgifter om utgiven

ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktiga utbetalningar från det

allmänna eller en felaktig taxering. Regeringen har - vid prövningen av de nyss

nämnda överklagandena - funnit att 65 § socialtjänstlagen inte ger stöd för ett

generellt uppgiftslämnande.

 Socialtjänstkommitténs, liksom tidigare Lokaldemokratikommitténs, förslag till

åtgärd för att öka möjligheterna till informationsutbyte mellan nämnder med

socialtjänstuppgifter inom samma kommun avser som nämnts en ändring i

sekretesslagen. Den föreslagna ändringen innebär införande av en generell

bestämmelse om uppgiftslämnande under vissa förutsättningar mellan myndigheter

inom samma kommun.

 Den generella frågan om sekretess mellan olika delar av en kommuns

socialtjänst till följd av en decentraliserad nämndorganisation har flera

aspekter. Från kommunerna brukar framhållas - utöver de praktiska olägenheterna

- att det inte kan vara rimligt att organisatoriska beslut som kommuner fattar

utifrån helt andra överväganden skall få denna konsekvens för möjligheterna till

informationsutbyte. Å andra sidan skulle det kunna hävdas att effekten ligger i

linje med vissa av syftena bakom en decentralicering av den kommunala

organisationen och att den därför får accepteras i vart fall till en del. Även

ytterligare faktorer finns att väga in i den beredning av frågan som ännu pågår

med utgångspunkt i Socialtjänstkommitténs betänkande.

 Det förslag som regeringen nu lägger fram är begränsat i förhållande till

Socialtjänstkommitténs förslag och innebär ingen ändring i fråga om sekretessens

omfattning sådan denna bestäms i sekretesslagen. Det är dock enligt regeringens

mening angeläget att den begränsade ändring som förslaget innebär kan komma till

stånd så snart som möjligt och utan att frågans fullständiga lösning behöver

avvaktas.

 Det är på två punkter som regeringen har kunnat urskilja ett behov som kan och

bör tillgodoses redan nu oavsett resultatet av den fortsatta beredningen. Det

gäller två fall där ett rutinmässigt uppgiftslämnande utan särskild

sekretessprövning bör få ske mellan nämnderna inom en kommuns socialtjänst, dvs.

i praktiken att nämnderna bör beredas möjlighet att få del av uppgifterna genom

varandras ADB-system. För det första bör sekretess inte bör gälla mellan nämn-

derna för uppgiften att någon är aktuell i ett ärende hos en annan nämnd. En

tjänsteman som behöver denna uppgift i sitt arbete bör omedelbart och utan

individuell prövning kunna få tillgång till den. När tjänstemannen vänder sig

till den andra nämnden och begär uppgifter ur ärendet där skall däremot även

fortsättningsvis en prövning ske enligt sekretesslagen. För det andra bör

sekretess inte hindra det uppgiftslämnande mellan nämnder som är nödvändigt för

att det skall gå att på ett rationellt sätt administrera fördelningen av platser

inom barnomsorg och särskilda boendeformer, när detta är kommungemensamma

resurser. En sådan uppgiftsskyldighet som avses i 14 kap. 1 § andra meningen

sekretesslagen bör därför införas för dessa två fall. Ett undantag från

uppgiftsskyldigheten bör göras för uppgift som omfattas av den särskilda

sekretessen för den kommunala familjerådgivningen. Bestämmelsen bör lämpligen

tas in som ett nytt andra stycke i 65 § socialtjänstlagen.

 7

6 Författningskommentar

6.1 Förslaget till lag om besöksinskränkningar vid viss

tvångsvård

1 §

Enligt första stycket gäller lagen beträffande besök på vårdinstitutioner och

sjukvårdsinrättningar till dem som är tvångsintagna för vård enligt särskilt

uppräknade lagar, se närmare avsnitt 4.2.2.

 Tvångsvård ges oftast i offentlig regi. Tvångsvård genom privata rättssubjekt

är dock möjlig enligt bestämmelsen i 11 kap. 6 § regeringsformen. Det

förutsätter dock särskilt lagstöd. Sådant lagstöd finns i dag i 15 § lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, se avsnitt 5.2.

 I den mån det inom samma vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning finns såväl

personer som vårdas frivilligt som personer som är förmål för tvångsvård gäller

lagen bara de senare.

 Enligt andra stycket gäller lagen också för besök till dem som är föremål för

tvångsisolering eller tillfälligt omhändertagande enligt smittsskyddslagen

(1988:1472).

 Paragrafen har i allt väsentligt formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 §

Första stycket handlar om allmänna besökstider på en institution, dvs.

besökstider som gäller för alla besökare. Besökstiderna skall bestämmas så att

de ger tillfredställande möjligheter till besök men får inte hindra eller

inverka negativt på den vård som skall ges.

 Besökstider beslutas av huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjuk-

vårdsinrättningen. Med huvudman menas dels stat, landsting och kommun, dels den

som bedriver enskild verksamhet som omfattas av lagen.

 Första stycket har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Enligt andra stycket skall huvudmannen för vårdinstitutionen eller

sjukvårdsinrättningen, om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt,

fatta beslut om mer omfattande besökstider beträffande viss eller vissa

vårdtagare (eller isolerade). Lagrådet har föreslagit att "skall" ändras till

"får". Regeringen anser dock att det skulle begränsa den enskildes möjligheter

att kunna genomdriva utvidgade besökstider (om så behövs genom

domstolsprövning). Däremot har regeringen följt Lagrådets förslag att byta ut "i

särskilda fall" till "beträffande viss eller vissa vårdtagare". Eftersom den som

är tvångsisolerad eller tillfälligt omhändertagen enligt smittskyddslagen

(1988:1472) inte alltid är att betrakta som en vårdtagare har dock orden "eller

isolerade" tillagts efter "vårdtagare".

 Det bör alltid ske en prövning av om utvidgade besökstider skall tillåtas när

vårdtagaren eller någon som avser att besöka honom eller henne framställer

önskemål om det. Ett sådant beslut kan överklagas

enligt 5 §. Bestämmelsen innebär att mer omfattande besökstider än som generellt

är tillåtet skall kunna medges i särskilda fall.

3 §

Paragrafen handlar om besöksrestriktioner i särskilda fall, dvs. i de fall man

för en enskild vårdtagare eller i fråga om en viss besökare vill inskränka

besöken. Förutsättningen för sådana besöksrestriktioner är att dessa är

nödvändiga för vårdens bedrivande, för att smitta inte skall överföras eller för

att skydda enskilda vårdtagares personliga integritet. Med "vården" avses såväl

vården av den som besöket avser som av andra intagna på institutionen. Detsamma

gäller i fråga om intrång i den personliga integriteten. Vårdens bedrivande

skall förstås i vid bemärkelse. Med smitta menas smitta såväl från vårdtagaren

som till vårdtagaren. Besöksrestriktioner kan i vissa fall innebära totalt

besöksförbud. Besöksrestriktioner kan också innebära särskilda villkor för

besöket, t.ex. att ansvarig läkare skall vara närvarande.

 Ett aktualiserande av bestämmelsen kan bero såväl på att en intagen har behov

som avviker från det vanliga som på att en besökare beter sig oacceptabelt. Av 5

§ framgår att sådana beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs.

länsrätt (se avsnitt 4.2.2 angående bestämmelsens betydelse för de olika

vårdlagarna).

 Att be besökaren att återkomma lite senare, i det fall han eller hon inställer

sig vid en tidpunkt som är olämplig med hänsyn till vården och planerade eller

inledda aktiviteter, är inte ett överklagbart beslut.

 Paragrafen har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

4 §

I bestämmelsen föreskrivs att i fråga om besök av personer för vilka 14 § andra

stycket 1 lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga är

tillämplig så gäller inte 3 §. Om socialnämnden har beslutat hur den unges

umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom skall utövas, kan

besöksrestriktioner således inte beslutas för dessa personer. Detta för att

undvika dubbla beslutsvägar.

 Vidare gäller inte 3 § inskränkningar i den intagnes rätt till besök när

beslut i frågan meddelats enligt 43 a § smittskyddslagen (1988:1472). Även detta

är för att undvika dubbla beslutsvägar. En besökares begäran om att få besöka

den intagne skulle dock kunna omfattas av den föreslagna lagen.

 Slutligen skall lagstiftningen inte gälla när 8 § andra stycket lagen

(1991:1129) om rättspsykiatrisk vård är tillämplig. Kriminalvårdsstyrelsen kan

enligt detta lagrum beträffande den som är anhållen, häktad eller intagen i

eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt i särskilda fall besluta om

sådana inskränkningar i rätten att ta emot besök som är påkallade från ordnings-

eller säkerhetssynpunkt. I dessa situationer bör gälla samma regler som i

kriminalvården i övrigt.

5 §

Första stycket föreskriver att beslut om utvidgade besökstider och be-

söksrestriktioner i särskilda fall gäller omedelbart och att sådana beslut kan

överklagas till allmän förvaltningsdomstol (länsrätt). Detta gäller även i det

fall beslutet meddelats av en privat vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning.

 Vidare föreskrivs den nya ordning med prövningstillstånd vid överklagande till

kammarrätt som man allmänt övergått till, jfr. 34 a § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) som har trätt i kraft den 1 oktober 1994.

 I fråga om klagorätt, se avsnitt 4.2.3.

 Beslut om allmänna besökstider enligt 2 § första stycket får enligt andra

stycket inte överklagas.

6 §

Förvaltningslagen (1986:223) gäller endast förvaltningsmyndigheter. Vissa

bestämmelser i förvaltningslagen om överklagande har ändå gjorts tillämpliga på

privata vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar genom en uttrycklig

bestämmelse om detta i denna paragraf. Dessa innehåller bestämmelser om vem som

får överklaga samt på vilket sätt, till vilken instans och inom vilken tid en

skrivelse med överklagande skall ges in liksom bestämmelser om omprövning och

överklagande av avvisningsbeslut. Huvudmannen skall härvid jämställas med

myndighet.

 Vidare föreskrivs att huvudmannen för den privata vårdinstitutionen eller

sjukvårdsinrättningen är den enskildes motpart i ett mål enligt denna lag. Detta

gäller redan enligt 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) för

vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar i offentlig regi. Paragrafen har

formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

6.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård

18 §

Det nuvarande andra stycket i paragrafen behövs inte längre eftersom den

föreslagna nya lagen om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård även gäller

psykiatrisk tvångsvård. Ändringen gäller indirekt även lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård, vars 8 § hänvisar till 18 § lagen om psykiatrisk

tvångsvård.

6.3 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

65 §

Det nya andra stycket är en sådan bestämmelse som avses i 14 kap. 1 § andra

meningen sekretesslagen (1980:100), som bryter gällande sekretess såvitt avser

uppgiftslämnande mellan myndigheter. Kravet enligt 14 kap. 1 § andra meningen

sekretesslagen för att sekretessen skall brytas är att det föreligger en

uppgiftsskyldighet enligt lag eller förordning, och bestämmelsen är därför

utformad som en skyldighet. I vilken utsträckning bestämmelsen skall utnyttjas

avgör emellertid de berörda organ som har rätt att få uppgifter med stöd av

bestämmelsen.

 Uppgiftsskyldigheten enligt punkt 1 omfattar inte mer än att en person är

aktuell i ett ärende inom socialtjänsten, och alltså inte vilken typ av ärende

det gäller. Uppgiftsskyldigheten enligt punkt 2 omfattar de uppgifter som behövs

för att administrera fördelningen av de angivna resurserna, med hänsyn till hur

detta har organiserats inom kommunen. Uppgiftslämnandet avses bli reglerat

generellt - inom ramen för den lagfästa uppgiftsskyldigheten - utifrån varje

nämnds önskemål om i vilken omfattning den önskar få tillgång till uppgifter

enligt punkt 1 och 2. När det gäller punkt 1 är avsikten att möjliggöra ett

informationssystem varigenom en tjänsteman som handlägger ett socialtjänstärende

genom ADB-systemet får en automatisk markering, s.k. flaggning, om den person

ärendet rör är aktuell också i ett socialtjänstärende hos en annan nämnd. När

det gäller möjligheten att föra gemensamma personregister inom socialtjänsten i

en kommun för fördelning av platser inom barnomsorg eller särskilt boende, blir

en följd av den föreslagna punkten 2 att sekretesshindren häremot undanröjs.

Övriga frågor om tillåtligheten av sådana register och i förekommande fall om

tillåtet registerinnehåll etc. prövas enligt datalagen (1973:289) av

Datainspektionen.

 Genom tredje stycket undantas den kommunala familjerådgivningen från

tillämpningsområdet för andra stycket.

 23

Departementspromemorians huvudsakliga innehåll

Promemorian innehåller förslag till lagreglering av besöksinskränkningar på

institutioner inom vårdområdet. En helt ny lag föreslås, lag om be-

söksrestriktioner vid vissa vårdinstitutioner, gemensam för de typer av

institutionsvård som förekommer på det sociala området. Lagen reglerar såväl

generella besökstider som besöksrestriktioner i särskilda fall. De senare

besluten skall kunna överklagas till domstol. Lagen gäller för institutioner som

ägs av staten, en kommun eller ett landsting. Den gäller även enskild

institution såvitt avser vård av person som vårdas på uppdrag av staten, en

kommun eller ett landsting. En följdändring föreslås också i lagen (1991:1128)

om psykiatrisk tvångsvård. Förslagen är föranledda av en rapport från den

europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna, vars slutsatser har

fastställts av ministerkommittén. I rapporten anser kommissionen att Sverige,

genom att besöksrestriktioner i ett fall meddelats på ett vårdhem för

utvecklingsstörda samt det saknats lagstöd för det och möjlighet till

överklagande, kränkt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna.

 27

Lagförslagen i departementspromemorian

1 Förslag till

Lag om besöksinskränkningar vid vissa vårdinstitutioner

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller institutioner som tillhör staten, en kommun eller ett

landsting och som ger vård enligt

 1. lagen (1990:52) om vård av unga,

 2. lagen (1988:870) om vård av missbrukare,

 3. smittskyddslagen (1988:1472),

 4. hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

 5. socialtjänstlagen (1980:620),

 6. lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade,

 7. lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service till

vissa funktionshindrade,

 8. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, och

 9. lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård.

 En enskild institution som på uppdrag av staten, en kommun eller ett landsting

ger en person vård som anges i första stycket skall, vid tillämpningen av denna

lag, jämställas med sådan myndighet såvitt avser vården av den personen.

2 § Besökstider för besökande till personer som är intagna för vård på en sådan

institution som avses i 1 § får beslutas av huvudmannen för institutionen.

Besökstiderna skall bestämmas så att de ger tillfredsställande möjligheter till

besök utan att inkräkta på vården.

 Om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även

under andra tider än vad som är bestämt enligt första stycket får i särskilda

fall beslutas om utvidgade besökstider.

3 § Om det med hänsyn till vårdens bedrivande eller till skydd av enskilda

vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med ytterligare inskränkningar

av besök får i särskilda fall beslutas om besöksrestriktioner. Ett sådant beslut

kan vara generellt eller avse besök av viss eller vissa personer.

 Beslut enligt första stycket gäller tills vidare om inte annat anges i

beslutet.

4 § Beslut enligt 2 och 3 §§ gäller omedelbart, om inte något annat anges i

beslutet.

 28

 Beslut enligt 3 § får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Har beslutet

meddelats av en enskild institution i fall som anges i 1 § andra stycket till-

ämpas bestämmelserna i 22-25 §§ och 30 § förvaltningslagen (1986:223) om

överklagande.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

___________

 Denna lag träder i kraft den...

 29

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård

 Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §

En patient får hindras att lämna vårdinrättningens område eller den del av

inrättningen där han skall vistas.

-------------------------------------------------------

 Om det behövs från behand-

lingssynpunkt, får

chefsöverläkaren besluta om

inskränkningar beträffande

besök hos patienten.

___________

 Denna lag träder i kraft den...........

 30

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden inkommit från Justitieombudsmannen (JO),

Justitiekanslern (JK), Göta hovrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

Norrbottens län, Socialstyrelsen, Statens institutionsstyrelse (SiS),

Rättsmedicinalverket, Smittskyddsinstitutet, Handikappombudsmannen (HO), Nämnden

för vårdartjänst (NV), Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Göteborgs kommun, Hudiksvalls kommun, Gotlands

kommun, Stockholms läns landsting, Förtroendenämnden i Stockholm, Riksförbundet

för enskild vård (REV), Handikappförbundens samarbetsorgan (HSO), Pensionärernas

riksorganisation (PRO), Riksförbundet Pensionärsgemenskap (RPG),

Landsorganisationen (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges

akademikers centralorganisation (SACO), Riksförbundet för ut-vecklingsstörda

barn, ungdomar och vuxna (FUB) samt Riksförbundet för social och mental hälsa

(RSMH).

 De handikappades riksförbund (DHR), Synskadades riksförbund (SRF) och Sveriges

pensionärsförbund (SPF) har avstått från att yttra sig.

 31

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om besöksinskränkningar vid viss

tvångsvård

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller på vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar för besök

till den som ges vård oberoende av samtycke enligt

 1. lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 2. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga,

 3. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård,

 4. lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, och

 5. lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade.

 Lagen gäller också vid tvångsisolering och tillfälligt omhändertagande enligt

smittskyddslagen (1988:1472).

2 § För besökande till perosner som är tvångsintagna för sådan vård eller

isolering som anges i 1 § får huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjukvårds-

inrättningen besluta om allmänna besökstider. Besöks-tiderna skall bestämmas så

att de ger tillfredsställande möjligheter till besök utan att inkräkta på

vården.

 Om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även

under andra tider än vad som är bestämt enligt första stycket, skall huvudmannen

för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen i särskilda fall besluta om

utvidgade besökstider.

3 § Om det med hänsyn till vårdens bedrivande, risken för överförande av smitta

eller skyddet av enskilda vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med

inskränkningar av besök till personer som är tvångsintagna för vård eller

isolering enligt 1 §, får huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjukvårds-

inrättningen i särskilda fall besluta om besöksrestriktioner. Ett sådant beslut

kan vara generellt eller avse besök av en viss eller vissa personer.

4 § Vad som sägs i 3 § gäller inte

 1. besök av personer för vilka 14 § andra stycket 1 lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga är tillämplig,

 2. inskränkningar i den intagnes rätt när 43 a § smittskyddslagen (1988:1472)

är tillämplig, och

 3. när 8 § andra stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård är

tillämplig.

5 § Beslut enligt 2 § andra stycket och 3 § gäller omedelbart, om inte något

annat anges i beslutet. Ett sådant beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam-

marrätten.

 Beslut enligt 2 § första stycket får inte överklagas.

 32

6 § Bestämmelserna i 22-25, 27, 28 och 30 §§ förvaltningslagen (1986:223) om

överklagande skall tillämpas om beslutet har meddelats av huvudmannen för en

privat vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning. Huvudmannen för den privata

vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen skall vid ett överklagande vara

den enskildes motpart.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

 33

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård

 Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

skall ha följande lydelse.

-------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

18 §1

 En patient får hindras att lämna vårdinrättningens område eller den del av

inrättningen där han skall vistas.

-------------------------------------------------------

 Om det behövs från behand-

lingssynpunkt, får

chefsöverläkaren besluta om

inskränkningar beträffande

besök hos patienten.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

1 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

 34

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-03-19

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i För-

säkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 14 mars 1996 (Socialdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om besöksinskränkningar på vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar

vid tvångsvård,

 2. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Eva[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om besöksinskränkningar på

vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar vid

tvångsvård

Enligt Lagrådets mening bör lagrubriken kunna förkortas. Lagen kan förslagsvis

kallas "Lag om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård".

 I 1 § har tagits in bestämmelser om lagens innehåll. Det anges bl.a. att lagen

gäller besök till "den som ges vård oberoende av samtycke" enligt vissa

uppräknade lagar.

 I 2 § regleras beslut om dels allmänna besökstider (första stycket), dels

utvidgade besökstider (andra stycket). Båda typerna av beslut tar sikte på besök

till "personer som är tvångsintagna för sådan vård eller isolering som anges i

1 §".

 Enligt Lagrådets uppfattning blir lagtexten enklare, om det redan i 1 § anges

att lagen gäller besök till dem som är tvångsintagna. 2 § kan i så fall inledas

med orden "För besök som avses i 1 § får huvudmannen .....".

 När det gäller beslut om utvidgad besökstid enligt 2 § andra stycket torde

avsikten vara att sådana beslut skall gälla en viss eller vissa bestämda

vårdtagare. Detta bör komma till uttryck i lagtexten.

 Om Lagrådets förslag till utformning av 1 § godtas, bör en följdändring göras

i 3 §.

 Enligt 6 § skall vissa angivna paragrafer beträffande överklagande i förvalt-

ningslagen tillämpas, om ett beslut har meddelats av huvudmannen för en privat

vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning. Det bör framgå av lagtexten att

huvudmannen härvid skall jämställas med en myndighet.

 Med hänsyn till det anförda förordar Lagrådet att 1-3 och 6 §§ ges följande

lydelse:

 "1 § Denna lag gäller beträffande besök till dem som är tvångsintagna för vård

 på vårdinstitutioner och sjukvårdsinrättningar enligt

 1. lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

 2. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga,

 3. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård,

 4. lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, eller

 5. lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och service

 till vissa funktionshindrade.

 Lagen gäller också för besök till dem som är föremål för tvångsisolering och

 tillfälligt omhändertagande enligt smittskyddslagen (1988:1472).

 2 § För besök som avses i 1 § får huvudmannen för vårdinstitutionen eller

 sjukvårdsinrättningen besluta om allmänna besökstider. Besökstiderna skall

 bestämmas så att de ger tillfredsställande möjligheter till besök utan att

 inkräkta på vården.

 Om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även

 under andra tider än vad som är bestämt enligt första stycket, får

 huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen beträffande

 viss eller vissa vårdtagare besluta om utvidgade besökstider.

 3 § Om det med hänsyn till vårdens bedrivande, risken för överförande av

 smitta eller skyddet av enskilda vårdtagares personliga integritet är

 nödvändigt med inskränkningar av sådana besök som avses i 1 §, får huvudmannen

 för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen i särskilda fall besluta om

 besöksrestriktioner. Ett sådant beslut kan vara generellt eller avse besök av

 en viss eller vissa personer.

 6 § Bestämmelserna i 22-25, 27, 28 och 30 §§ förvaltningslagen (1986:223) om

 överklagande skall tillämpas, om beslutet har meddelats av huvudmannen för en

 privat vårdinstitution eller sjukvårdsinrättning. Härvid skall huvudmannen

 jämställas med myndighet.

 Huvudmannen skall vid ett överklagande vara den enskildes motpart."

Förslaget till lag om ändring i lagen om psykiatrisk

tvångsvård

Förslaget lämnas utan erinran.

 35

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 april 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:196 Besöksinskränkningar vid viss

tvångsvård, m.m.

 37