Regeringens proposition

 1992/93:185

 om tobakslag

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 11

 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås att en tobakslag

 införs. Den föreslagna lagen innehåller

 regler om vissa miljöer där rökning inte

 skall få äga rum eller där vissa utrymmen

 skall hållas fria från tobaksrök. Bland

 de miljöer som behandlas finns lokaler

 för barnomsorg, skolverksamhet och annan

 verksamhet för barn och ungdom, färdmedel

 i inrikes kollektivtrafik, lokaler för

 hälso- och sjukvård, lokaler avsedda för

 gemensamt bruk i bostäder och

 inrättningar med särskild service eller

 vård. Huvudregeln för dessa miljöer är

 att rökning inte skall vara tillåten. I

 lokaler där offentliga tillställningar

 eller allmänna sammankomster anordnas och

 i andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde skall det, om miljön inte är

 rökfri, finnas områden där rökning är

 förbjuden. Även för hotell och

 restauranger ges särskilda regler.

 Möjlighet finns i viss utsträckning att

 göra avsteg från de nämnda reglerna.

 Bl.a. får särskilda rökrum anordnas i

 eljest rökfria miljöer. Den som äger

 eller disponerar över lokalen, utrymmet

 eller platsen som berörs, svarar för att

 reglerna följs. Arbetsgivare och

 arbetstagare skall samverka för att

 arbetsplatser i allt väsentligt blir

 rökfria.

 Lagen innehåller inte några regler

 beträffande handel med tobak.

 Nuvarande bestämmelser om

 varningstexter och om innehållsdeklara-

 tion på förpackningar till tobaksvaror

 flyttas i huvudsak oförändrade över till

 den nya lagen. Detsamma gäller reglerna

 om marknadsföring i lagen (1978:764) med

 vissa bestämmelser om marknadsföring av

 tobaksvaror.

 Regeringen ges också rätt att

 föreskriva att tillverkare och importörer

 skall utreda om de kemiska och

 toxikologiska egenskaperna hos tobaks-

 varor som tillverkas i Sverige eller

 införs hit har hälsovådliga effekter och

 att redovisa resultaten av

 undersökningarna.

 Regeringen får vidare, om särskilda

 hälsoskäl föreligger, förbjuda till-

 verkning och import av vissa tobaksvaror

 samt föreskriva gränsvärden för skadliga

 beståndsdelar i tobaksvaror. Det senare

 innebär en anpassning till EG:s direktiv

 på området. Rätten att föreskriva

 gränsvärden skall kunna delegeras till

 myndighet som regeringen utser.

 Berörda tillsynsmyndigheter får enligt

 lagen meddela de förelägganden och förbud

 som behövs för att lagen skall följas.

 Dessa får förenas med vite.

 Tillsynsmyndigheterna får också

 omhänderta en vara som saluhålls eller

 uppenbart är avsedd att saluhållas i

 strid med lagen.

 Lagen avses träda i kraft den 1 juli

 1993 då nuvarande lagstiftning om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror samt om marknadsföring av

 sådana varor avses upphöra att gälla.

 Äldre föreskrifter om varningstext och

 innehållsdeklaration skall dock gälla

 till dess annat föreskrivits med stöd av

 den nya lagen.

 Till följd av förslaget om tobakslag

 föreslås också en ändring i lagen

 (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289)

 om allmänna förvaltningsdomstolar.

 Ändringen ger länsrätt behörighet att

 pröva mål enligt bl.a. tobakslagen

 1

 Propositionens lagförslag

 1. Förslag till

 Tobakslag

 Härigenom föreskrivs följande.

 Inledande bestämmelse

 1 § På grund av de hälsorisker och

 olägenheter som är förbundna med bruk av

 tobak meddelas i denna lag bestämmelser

 om

 * begränsning av rökning i vissa lokaler

 och utrymmen,

 * begränsning av rökning i arbetslokaler,

 * varningstexter och innehållsdeklaration

 på förpackningar till tobaksvaror,

 * marknadsföring av tobaksvaror samt

 * produktkontroll m.m. av tobaksvaror.

 Begränsning av rökning i vissa lokaler

 och utrymmen

 2 § Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som är avsedda för

 barnomsorg, skolverksamhet eller annan

 verksamhet för barn eller ungdom,

 2. i lokaler som är avsedda för hälso-

 och sjukvård,

 3. i lokaler som är avsedda för

 gemensamt bruk i bostäder och inrätt-

 ningar med särskild service eller vård,

 och

 4. på färdmedel i inrikes kollektivtra-

 fik eller i lokaler och andra utrymmen

 som är avsedda att användas av den som

 reser med sådana färdmedel.

 3 § I lokaler där en offentlig

 tillställning enligt 9 § allmänna

 ordningsstadgan (1956:617) eller en

 allmän sammankomst enligt 1 § lagen

 (1956:618) om allmänna sammankomster

 anordnas eller i lokaler som är avsedda

 att användas av den som deltar i en sådan

 tillställning eller sammankomst skall, om

 miljön inte är rökfri, finnas områden där

 rökning är förbjuden.

 Vad som anges i första stycket gäller

 också andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde.

 Bestämmelserna i första och andra

 styckena gäller inte lokaler som avses i

 2 § eller 4 §.

 4 § I hotell och andra inrättningar där

 tillfällig bostad yrkesmässigt upplåts,

 skall i ett visst antal av de rum eller

 liknande som upplåts rökning vara

 förbjuden. I fråga om sovkupéer och andra

 utrymmen som upplåts för tillfällig

 bostad på färdmedel i inrikes

 kollektivtrafik gäller i stället 2 §.

 Restauranger eller andra

 serveringsställen som har mer än femtio

 sittplatser skall, om rökförbud ej

 föreligger enligt 2 §, ha sittplatser

 inom ett eller flera områden i

 serveringslokalen där rökning är

 förbjuden.

 5 § Bestämmelserna i 2 och 3 §§ gäller

 inte i fråga om bostäder och andra

 lokaler för boende som inte är

 tillfälligt.

 6 § Rökning är trots bestämmelserna i 2 §

 2-4 tillåten i delar av de lokaler eller

 andra utrymmen som avses där, om dessa

 delar särskilt avsatts för rökning.

 Detsamma gäller lokaler som avses i 2 § 1

 och som är upplåtna enbart för personal.

 Avvikelse från 2-4 §§ får göras om det

 finns särskilda skäl därtill på grund av

 utrymmets beskaffenhet eller

 användningssätt eller av omständigheterna

 i övrigt.

 7 § Den som i egenskap av ägare eller på

 annan grund disponerar över en lokal

 eller ett annat utrymme som omfattas av

 någon av bestämmelserna i 2-4 §§ svarar

 för att bestämmelserna följs.

 Om någon trots tillsägelse röker där

 rökning inte är tillåten, får denne

 avvisas.

 Begränsning av rökning i arbetslokaler

 8 § Arbetsgivare och arbetstagare skall

 samverka för att arbetslokaler och

 liknande utrymmen i allt väsentligt blir

 rökfria. De skall särskilt verka för att

 de som vistas på en arbetsplats inte

 ofrivilligt utsätts för tobaksrök. Som

 arbetstagare räknas här personer som

 avses i 1 kap. 2 § första stycket och 3 §

 arbetsmiljölagen (1977:1160).

 Varningstexter m.m.

 9 § Förpackning till tobaksvara som är

 avsedd att i näringsverksamhet

 tillhandahållas konsumenter inom landet

 skall i den utsträckning och på det sätt

 som regeringen föreskriver förses med

 1. texter som upplyser om de

 hälsorisker som är förbundna med bruk av

 tobak (varningstexter),

 2. deklaration som upplyser om skadliga

 ämnen som tobaksvaran innehåller eller

 ger upphov till (innehållsdeklaration).

 Regeringen får överlämna åt en

 myndighet att meddela föreskrifter enligt

 första stycket.

 10 § Tillverkaren eller importören svarar

 för att förpackning till tobaksvara

 förses med varningstexter och

 innehållsdeklaration.

 11 § En tobaksvara får inte i

 näringsverksamhet tillhandahållas konsu-

 menter inom landet, om den saknar

 varningstexter eller innehållsdeklaration

 eller om text eller deklaration är

 uppenbart oriktig.

 Marknadsföring

 12 § Näringsidkare som marknadsför

 tobaksvara till konsumenter skall iaktta

 särskild måttfullhet. I synnerhet gäller

 att reklam eller annan marknadsföring

 inte får vara påträngande, uppsökande

 eller uppmana till bruk av tobak.

 Vid marknadsföring som avses i första

 stycket får inte användas kommersiella

 annonser i ljudradio- eller

 televisionsprogram. Detta gäller även

 sådana televisionssändningar som omfattas

 av lagen (1992:1356) om

 satellitsändningar av televisionsprogram

 till allmänheten och som kan tas emot

 endast i något annat land som är bundet

 av avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES-avtalet).

 2

 13 § Om det vid marknadsföring enligt 12

 § första stycket används en kommersiell

 annons i periodisk skrift eller i annan

 därmed jämförbar skrift, på vilken

 tryckfrihetsförordningen är tillämplig,

 skall annonsen återge sådana

 varningstexter och sådan

 innehållsdeklaration som enligt

 föreskrifter som avses i 9 § skall finnas

 på varans förpackning. Har flera

 varningstexter fastställts för varan,

 skall minst en av dem återges. Vid

 upprepad annonsering skall de olika

 varningstexterna användas omväxlande och

 om möjligt i lika stor omfattning.

 Varningstexter och innehållsdeklaration

 skall i annonsen framträda tydligt och

 återges i ändamålsenlig form.

 14 § Marknadsföringsåtgärd som strider

 mot 12 eller 13 § skall vid tillämpningen

 av marknadsföringslagen (1975:1418) anses

 vara otillbörlig mot konsumenter.

 Produktkontroll m.m.

 15 § Tillverkare eller importör av

 tobaksvara skall, i den utsträckning som

 föreskrivs av regeringen, genom egna

 undersökningar eller på annat sätt utreda

 om de kemiska och toxikologiska

 egenskaperna hos varan har hälsovådliga

 effekter. I den utsträckning som

 föreskrivs av regeringen skall

 tillverkaren eller importören också

 redovisa undersökningsresultat och andra

 uppgifter som kan behövas för att bedöma

 varornas hälsorisker.

 16 § Regeringen får, om det finns

 särskilda hälsoskäl, föreskriva att vissa

 slag av tobaksvaror inte får tillverkas i

 eller föras in till Sverige för

 försäljning till konsumenter.

 17 § Regeringen, eller myndighet som

 regeringen bestämmer, får meddela

 föreskrift om gränsvärden för skadliga

 ämnen som tobaksvara får innehålla eller

 ge upphov till. En vara som inte

 uppfyller föreskrifterna får inte

 tillverkas i eller föras in till Sverige

 för försäljning till konsumenter.

 Tillsyn

 18 § Den centrala tillsynen över att

 denna lag och föreskrifter som meddelas

 med stöd av lagen följs utövas av

 1. Arbetarskyddsstyrelsen när det

 gäller lokaler och andra utrymmen som

 avses i 2 § och som är upplåtna enbart

 för personal, och

 2. Socialstyrelsen när det gäller

 a) miljöer som avses i 2 § och som inte

 är upplåtna enbart för personal,

 b) lokaler som avses i 3 och 4 §§,

 c) varningstexter m.m. enligt 9-11 §§,

 och

 d) produktkontroll m.m. enligt 15-17

 §§.

 Den omedelbara tillsynen utövas av

 1. Yrkesinspektionen när det gäller

 lokaler och andra utrymmen för vilka

 Arbetarskyddsstyrelsen har den centrala

 tillsynen, och

 2. den nämnd som fullgör kommunens

 uppgifter inom miljö- och hälso-

 skyddsområdet när det gäller de miljöer

 och lokaler för vilka Socialstyrelsen har

 den centrala tillsynen

 Länsstyrelsen utövar inom länet tillsyn

 enligt andra stycket 2.

 19 § Socialstyrelsen får meddela de

 förelägganden och förbud som behövs för

 att bestämmelserna i 9-11 §§ och 15-17 §§

 eller med stöd av dem meddelade

 föreskrifter skall följas.

 En tillsynsmyndighet som anges i 18 §

 andra och tredje styckena får i sin

 tillsynsverksamhet meddela de

 förelägganden eller förbud som behövs för

 att lagen eller en föreskrift som har

 meddelats med stöd av lagen skall följas.

 I beslut om föreläggande eller förbud

 får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

 Vitet får inte förvandlas.

 20 § En tillsynsmyndighet får besluta att

 en tobaksvara skall tas om hand, om den

 bjuds ut till försäljning eller uppenbart

 är avsedd att bjudas ut till försäljning

 i strid med lagen eller en föreskrift som

 har meddelats med stöd av lagen.

 Kronofogdemyndigheten skall vid behov

 lämna handräckning när en vara skall tas

 om hand.

 Om en vara har tagits om hand, får

 ägaren under tillsynsmyndighetens

 kontroll vidta de rättelser som behövs

 för att varan skall få säljas. Varan

 skall återlämnas om det görs sannolikt

 att den inte kommer att säljas i strid

 med lagen eller en föreskrift som har

 meddelats med stöd av denna. I annat fall

 får varan förstöras genom

 tillsynsmyndighetens försorg.

 Ett beslut enligt första stycket gäller

 omedelbart, om inte något annat anges i

 beslutet.

 21 § En tillsynsmyndighet har rätt att på

 begäran få de upplysningar, handlingar,

 varuprover och liknande som behövs för

 myndighetens tillsyn enligt denna lag.

 22 § För att fullgöra sina uppgifter

 enligt denna lag har en tillsynsmyndighet

 rätt att få tillträde till områden,

 lokaler och andra utrymmen som berörs av

 lagen eller av föreskrifter som har

 meddelats med stöd av lagen och får där

 göra undersökningar och ta prover. För

 uttagna prov betalas inte ersättning.

 Kronofogdemyndigheten skall lämna den

 handräckning som behövs för tillsynen.

 Regeringen eller den myndighet som

 regeringen bestämmer får meddela

 föreskrifter om skyldighet att ersätta en

 tillsynsmyndighets kostnader för

 provtagning och undersökning av prov.

 23 § Den som har tagit befattning med

 något ärende enligt denna lag får inte

 obehörigen röja eller på annat sätt

 använda sig av vad han därvid fått veta

 om yrkeshemligheter eller

 affärsförhållanden.

 I det allmännas verksamhet tillämpas

 bestämmelserna i sekretesslagen

 (1980:100).

 Överklagande

 24 § Beslut som en i 18 § angiven nämnd

 har fattat enligt denna lag eller enligt

 en föreskrift som har meddelats med stöd

 av lagen får överklagas hos

 länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får

 överklagas hos länsrätten.

 Yrkesinspektionens beslut enligt denna

 lag får överklagas hos Arbetar-

 skyddsstyrelsen. Arbetarskyddsstyrelsens

 beslut får inte överklagas.

 Beslut som Socialstyrelsen har meddelat

 med stöd av 19 § första stycket eller 20

 § får överklagas hos länsrätten.

 3

 25 § Beslut om en föreskrift enligt 17 §

 eller 22 § andra stycket som en myndighet

 har meddelat med stöd av ett bemyndigande

 får inte överklagas.

 Beslut om föreskrifter enligt 9 § som

 en myndighet har meddelat med stöd av ett

 bemyndigande får överklagas hos

 regeringen av tillverkare av tobaksvaror

 och importörer av tobaksvaror som är

 avsedda att säljas till konsumenter inom

 landet.

 Denna lag träder i kraft, såvitt avser

 12 § andra stycket andra meningen, den

 dag regeringen bestämmer och i övrigt den

 1 juli 1993, då lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror samt lagen (1978:764) med

 vissa bestämmelser om marknadsföring av

 tobaksvaror upphör att gälla.

 Beslut om varningstext eller

 innehållsdeklaration som gäller den 1

 juli 1993 skall fortsätta att gälla till

 dess annat har föreskrivits med stöd av

 denna lag.

 4

 2. Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1992:1529) om

 ändring i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar

 Härigenom föreskrivs att 14 § lagen

 (1971:289) om allmänna förvalt-

 ningsdomar1, i paragrafens lydelse enligt

 lagen (1992:1529) om ändring i nämnda

 lag, samt ikraftträdandebestämmelsen till

 ändringslagen skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

 Länsrätt prövar

 1. mål enligt skatte-, taxerings-,

 uppbörds-, folkbokförings- och bilregi-

 sterförfattningarna samt lagen (1989:479)

 om ersättning för kostnader i ärenden och

 mål om skatt, m.m. i den utsträckning som

 är föreskrivet i dessa författningar,

 2. mål enligt socialtjänstlagen

 (1980:620), lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga, lagen

 (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

 fall, lagen (1988:153) om bistånd åt

 asylsökande m.fl., lagen (1985:568) om

 särskilda omsorger om psykiskt

 utvecklingsstörda m.fl., lagen (1985:569)

 om införande av lagen (1985:568) om

 särskilda omsorger om psykiskt

 utvecklingsstörda m.fl., lagen

 (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag

 m.m., lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård, lagen (1991:1129) om

 rättspsykiatrisk vård, smittskyddslagen

 (1988:1472), karantänslagen (1989:290),

 lagen (1970:375) om utlämning till

 Danmark, Finland, Island eller Norge för

 verkställighet av beslut om vård eller

 behandling, körkortslagen (1977:477) och

 lagen (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska vårdnadsav-

 göranden m.m. och om överflyttning av

 barn, allt i den utsträckning som är

 föreskrivet i dessa lagar samt mål enligt

 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

 3. mål som avses i 24 § lagen (1984:3)

 om kärnteknisk verksamhet,

 4. mål som avses i 6 § första stycket

 lagen (1985:206) om viten,

 5. mål som överklagas från allmän

 försäkringskassa i den utsträckning som

 är särskilt föreskrivet,

 6. mål som avses i 6. mål som enligt

 12 § lagen bestämmelse i annan

 (1992:1527) om tele- lag skall prövas av

 terminalutrustning,

 7. mål om länsrätt.

 överprövning enligt

 6 kap. lagen

 (1992:1528) om

 offentlig

 upphandling.

 Mål som överklagas från

 Riksförsäkringsverket med tillämpning av

 20 kap. 11 § lagen (1962:381) om allmän

 försäkring prövas av länsrätten i

 Stockholms län.

 Länsrätten i Östgötlands län prövar mål

 enligt luftfartslagen (1957:297) i den

 utsträckning som är föreskrivet i den

 lagen.

 Förekommer vid mer än en länsrätt flera

 mål enligt skatte-, taxerings-eller

 uppbördsförfattningarna som har nära

 samband med varandra, får

 1 Lagen (1971:289) omtryckt 1981:1323.

 5

 målen handläggas vid en av länsrätterna,

 om det kan ske utan avsevärd olägenhet

 för någon enskild. Närmare föreskrifter

 om överlämnande av mål mellan länsrätter

 meddelas av regeringen.

 Denna lag träder i Denna lag träder

 kraft den 1 januari i kraft den

 1993 i vad gäller 14 1 januari 1993 i

 § första stycket vad gäller 14 §

 punkten 2 och i första stycket

 övrigt den dag punkten 2 och i

 regeringen bestäm- övrigt den 1 juli

 mer. 1993.

 6

 Socialdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regerings-

 sammanträde den 11 mars 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om tobakslag

 1. Inledning

 Tobaksbrukets negativa effekter på

 människors hälsa har beskrivits i olika

 sammanhang. Ungefär vart tionde dödsfall

 i Sverige (10 000-12 000 per år) beräknas

 ha samband med rökning. Rökning har

 framför allt betydelse för olika

 cancertyper, särskilt lungcancer, samt

 för hjärt- och kärlsjukdomar, allergi,

 emfysem, kronisk bronkit och luftvägsin-

 fektioner. Även användning av snus

 innebär hälsorisker.

 Rökningens utbredning gör att en stor

 del av befolkningen utsätts för tobaksrök

 i miljön, s.k. passiv rökning, vilket har

 negativa effekter från hälsosynpunkt.

 Undersökningar visar t.ex. att barn till

 rökande föräldrar oftare drabbas av

 infektionssjukdomar i luftvägarna än barn

 till föräldrar som inte röker. Vidare

 bedöms passiv rökning ha betydelse även

 för lungcancer.

 Världshälsoorganisationen (WHO) har

 slagit fast att ingen annan enskild

 förebyggande åtgärd i i-länderna kan

 bidra mera till en förbättrad folkhälsa

 än minskad tobaksrökning. Olika åtgärder

 för att begränsa tobakens skadeverkningar

 har också genomförts i vårt land. Detta

 arbete började i mitten av 1960-talet, då

 staten första gången avsatte särskilda

 medel för information om tobakens skade-

 verkningar.

 Erfarenheterna har visat att det är

 möjligt att påverka tobaksvanorna, men

 trots positiva förändringar röker

 fortfarande omkring en fjärdedel av den

 vuxna befolkningen vanemässigt. Till

 detta kommer en ökad användning av snus

 främst bland unga män.

 Tobakskonsumtionen är således trots de

 ansträngningar som gjorts för att minska

 användandet fortfarande oroande hög från

 hälsosynpunkt. Detta förhållande har

 också många gånger uppmärksammats i

 riksdagen bl.a. i form av motioner.

 Lagutskottet föreslog i ett betänkande år

 1987 (bet. 1987/88:LU13) att regeringen

 skulle ges i uppdrag att utreda vilka

 konsekvenser ett förbud mot annonsering

 av tobaksvaror skulle få. Riksdagen

 biföll utskottets hemställan (rskr.

 1987/88:115).

 7

 År 1988 antog Nordiska rådet två

 rekommendationer enligt följande (rek. nr

 11 och 12/1988).

 1. Nordiska rådet rekommenderar

 Nordiska ministerrådet att utreda

 restriktiva regler i Norden innebärande

 exempelvis

 a) begränsning av rökning i offentliga

 lokaler och på offentliga kommuni-

 kationsmedel,

 b) förbud mot tobaksreklam och

 c) märkning av tobaksprodukter.

 2. Nordiska rådet rekommenderar de

 nordiska ländernas regeringar att på

 internationellt plan verka för

 restriktivare regler för tobakskonsum-

 tion.

 Mot bakgrund av dels kunskapen om

 tobakens hälsorisker, dels nyss

 redovisade framställning från riksdagen

 och rekommendationer från Nordiska rådet

 beslöt regeringen i maj 1988 att

 bemyndiga chefen för Socialdepartementet

 att tillsätta en utredning för att utreda

 och lämna förslag till olika åtgärder för

 att ytterligare begränsa tobaksbruket och

 därigenom förebygga tobakens

 skadeverkningar. Med stöd av bemyndig-

 andet förordnades den 30 juni 1988

 justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN] till

 särskild utredare.

 Utredningen som antog namnet

 Tobaksutredningen överlämnade i mars 1990

 betänkandet Tobakslag (SOU 1990:29).

 Utredningens sammanfattning av betänkan-

 det och utredningens författningsförslag

 bör fogas till protokollet i detta ärende

 som bilagorna 1 och 2. Betänkandet har

 remissbehandlats. En förteckning över

 remissinstanserna och övriga som yttrat

 sig över betänkandet samt en

 sammanställning över deras yttranden bör

 fogas till protokollet som bilaga 3.

 Tobaksbrukets negativa effekter för

 hälsan har bl.a. även behandlats av

 Allergiutredningen (S 1984:04), av den

 till hälso- och sjukvårdsberedningen (S

 1987:04) knutna Folkhälsogruppen och av

 Socialstyrelsen i dess år 1991 avlämnade

 folkhälsorapport (SoS-rapport 1991:11).

 Allergiutredningen, som överlämnade

 sitt betänkande (SOU 1989:76) till

 regeringen i november 1989, framhöll att

 en av de viktigaste faktorerna för att

 åstadkomma en god inomhusmiljö är rökfria

 lokaler. Särskilt framhölls betydelsen av

 lagstadgad skyldighet att hålla

 offentliga lokaler, transportmedel och

 arbetslokaler fria från cigarettrök.

 Folkhälsogruppen överlämnade sina förslag

 för att minska bruket av tobak till den

 då pågående Tobaksutredningen. Förslagen

 gick helt i linje med de förslag denna

 utredning senare lade fram. Även i den

 folkhälsorapport som Socialstyrelsen

 överlämnade till regeringen våren 1991

 framhålls tobaksbrukets negativa

 konsekvenser för hälsan. Vidare under-

 stryks betydelsen av ett samlat åtgärds-

 program med brett samhällsstöd.

 I prop. 1990/91:175 Om vissa

 folkhälsofrågor behandlades bl.a. hälsans

 utveckling och fördelning hos den svenska

 befolkningen, hälsans villkor och några

 stora folksjukdomar. Därvid konstaterades

 att även om den svenska befolkningens

 hälsa i stort är god och har förbättrats

 under de senaste åren föreligger stora

 och i vissa avseenden ökande skillnader i

 hälsa mellan olika grupper i samhället,

 vilket inte kan accepteras. En faktor av

 stor betydelse för folkhälsan som

 berördes i propositionen var ett minskat

 tobaksbruk. Regeringen förklarade att

 åtgärder för att minska konsumtionen av

 bl.a. tobak skall ges hög prioritet och

 att sådana åtgärder måste vidtas på flera

 plan. Däri ingår att förstärka

 informationen om tobakens skadeverkningar

 och en ökad satsning på forskning m.m.

 Andra åtgärder som enligt nämnda

 folkhälsoproposition bör vidtas för att

 minska tobaksbruket i Sverige är att i

 lag reglera i vilken utsträckning det

 skall vara tillåtet att röka i bl.a.

 lokaler och andra utrymmen dit

 allmänheten har tillträde, att förbjuda

 reklam för tobaksvaror samt att införa

 vissa regler om produktkontroll m.m.,

 såsom gränsvärden för tjära m.m. I

 socialutskottets betänkande (bet.

 1990/91:SoU 23) avseende denna

 proposition instämde utskottet i rege-

 ringens bedömning bl.a. när det gäller

 rökfria miljöer och möjlighet att införa

 gränsvärden för tjärhalt i cigarettrök. I

 fråga om reklam för tobaksvaror

 förklarade utskottet dock att något

 förbud inte bör införas innan man inom EG

 nått enighet om en motsvarande åtgärd och

 hemställde att riksdagen som sin mening

 skulle ge regeringen tillkänna vad

 utskottet anfört i denna fråga. Denna

 hemställan bifölls av riksdagen (rskr.

 1990/91:376).

 I avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES-avtalet) ingår även

 vissa rättsakter rörande tobak som

 Sverige åtagit sig att införliva, såsom

 direktiv rörande märkning av tobaksvaror

 respektive gränsvärde för tjärhalt i

 cigaretter.

 Bl.a. för att understryka de negativa

 effekter tobaken har ur hälsosynpunkt,

 finner jag det angeläget att samla och

 komplettera lagstiftningen genom att

 införa en särskild tobakslag. Jag vill

 dock understryka att den lag jag nu

 föreslår är ett första led i åtgärder för

 att begränsa tobaksbrukets

 skadeverkningar. Det kan, beroende på den

 fortsatta utvecklingen, bli aktuellt att

 återkomma med ytterligare åtgärder.

 Regeringen beslutade den 4 februari

 1993 att inhämta Lagrådets yttrande över

 förslag till dels tobakslag och dels lag

 om ändring i lagen (1992:1529) om ändring

 i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar. De till Lagrådet

 remitterade lagförslagen bör fogas till

 protokollet som bilaga 4.

 Lagrådet har lämnat förslagen utan

 erinran. Lagrådets yttrande bör fogas

 till protokollet i detta ärende som

 bilaga 5. Jag har gjort några redak-

 tionella ändringar i det remitterade lag-

 förslaget beträffande tobakslagen.

 I det följande kommer jag att behandla

 sådana lagstiftningsfrågor som berörs i

 folkhälsopropositionen liksom övriga

 förslag till lagstiftning som

 Tobaksutredningen lämnat såsom frågor med

 anknytning till EES-avtalet. Först avser

 jag dock att något mer belysa hur

 tobaksvanorna i Sverige utvecklats,

 tobaksbrukets skadeverkningar m.m.

 8

 2. Tobaksbruket i ett folkhälsoperspektiv

 2.1 Tobaksvanornas utveckling

 Bruket av tobak kom till Sverige för

 flera hundra år sedan. Först efter andra

 världskriget blev dock cigarettrökning

 den vanligaste formen av tobaksbruk i

 vårt land.

 Rökningen bland svenska män ökade under

 första delen av 1900-talet. I mitten av

 1960-talet var ungefär hälften

 dagligrökare. Utvecklingen bröts omkring

 år 1970, varefter andelen rökare har

 minskat. År 1990-91 var 26 % av männen

 (16 år och äldre) dagligrökare. Härtill

 kom ca 10 % som rökte tillfälligt.

 Snusningen har ökat bland männen. Ca 20 %

 av dem snusade år 1989. Ökningen har ägt

 rum sedan slutet av 1960-talet efter en

 nästan oavbruten nedgång sedan mitten av

 1920-talet. Ökningen har huvudsakligen

 ägt rum bland pojkar och yngre män.

 Rökningen bland kvinnor ökade främst

 under 1950- och 1960-talen. Sedan slutet

 av 1970-talet minskar rökningen också

 bland kvinnorna. År 1990-91 var 25 % av

 kvinnorna dagligrökare. Till dessa kom ca

 10 % som rökte tillfälligt. Bruket av

 snus har hittills inte blivit vanligt

 bland kvinnorna (2 % år 1989).

 Bland män är rökning mest utbredd bland

 medelålders och äldre, medan yngre röker

 i betydligt mindre utsträckning. Bland

 kvinnor är rökning förhållandevis

 sällsynt bland de allra äldsta och mest

 utbredd i åldrarna 25-54 år. Bland yngre

 är rökning därför i dag mer vanlig bland

 kvinnor än bland män. Snusandet är numera

 mest utbrett bland yngre män, något som

 står i skarp kontrast till situationen

 för några decennier sedan då nästan

 uteslutande äldre män snusade.

 Rökvanorna har utvecklats olika i olika

 samhällsgrupper. Rökningen var tidigare

 mest utbredd i de "högre"

 socio-ekonomiska grupperna, dvs. bland

 personer med lång utbildning och hög

 inkomst. Situationen har dock förändrats

 under senare år. Både bland män och

 kvinnor gäller att rökningen minskat

 främst i grupper med lång utbildning och

 hög inkomst. Rökningen är nu mest utbredd

 i grupper med kort utbildning och låg

 inkomst.

 Ungdomars rökvanor har påverkats i

 positiv riktning, men utvecklingstrenden

 är osäker. Att rökningen totalt sett

 minskat beror till största delen på att

 en allt större del av de uppväxande

 generationerna förblivit rökfria och att

 den genomsnittliga åldern för rökdebut

 förskjutits uppåt. Under 1970-talet

 minskade andelen rökare bland barn och

 ungdomar kraftigt. Årliga undersökningar

 av skolelevernas drogvanor tyder dock på

 att rökningen under slutet av 1980-talet

 åter ökat bland barn och ungdomar. År

 1991 uppgav sig 19 % av pojkarna och 27 %

 av flickorna vara rökare. Motsvarande

 siffror år 1985 var 16 % bland pojkarna

 och 21 % bland flickorna i grundskolans

 årskurs 9. Det bör dock observeras att

 det inte enbart rörde sig om dagligrök-

 are, utan att även tillfällighetsrökare

 ingick. Flera studier tyder på att

 frekvensen rökare bland ungdomar liksom

 bland vuxna varierar mellan olika

 grupper. Det är således betydligt

 vanligare i dag att elever på de korta,

 yrkesinriktade gymnasielinjerna röker än

 att eleverna på de längre, mera teore-

 tiskt inriktade linjerna gör det.

 2.2 Tobakens skadeverkningar

 Kunskapen om tobakens hälsorisker är av

 relativt sent datum. Det var t.ex. först

 under 1950-talet som sambandet mellan

 rökning och cancer började uppmärksammas

 i större omfattning. Numera är rökningens

 hälsoskadliga effekter mycket väl

 dokumenterade. Kunskapsöversikter om

 effekterna har också redovisats av flera

 tidigare utredningar, t.ex. i betänkandet

 (SOU 1981:1) Hälso- och sjukvård inför

 90-talet, HS 90, i Cancerkommitténs slut-

 betänkande (SOU 1984:67)

 Cancer-orsaker-förebyggande m.m. och i

 Socialstyrelsens folkhälsorapport 1987

 (SoS redovisar 1987:15). Tobakens skade-

 verkningar tas även upp i Socialstyrel-

 sens folkhälsorapport (SoS-rapport

 1991:11).

 Mer än 4 000 olika kemiska ämnen har

 identifierats i tobaksrök. Av dessa är

 ett 40-tal cancerframkallande. Två av

 dessa är förbjudna i arbetslivet.

 Rökningen har i stora epidemiologiska

 studier från många länder visat sig ha

 ett klart samband med den totala

 dödligheten. Rökning ökar riskerna för en

 rad olika sjukdomar och skador. De

 kvantitativt viktigaste sjukdomarna vad

 gäller översjuklighet och överdödligheten

 är sjukdomar i hjärtats kranskärl,

 lungcancer, kronisk bronkit och

 lungemfysem.

 Hjärt- och kärlsjukdomar är den

 dominerande enskilda anledningen till

 långvarig sjukdom och också den

 vanligaste dödsorsaken bland vuxna. Det

 råder enighet om att vissa riskfaktorer

 som bl.a. rökning och högt blodtryck är

 av stor betydelse för uppkomsten av

 kranskärlssjukdom. Rökare löper upp till

 tre gånger så stor risk för att insjukna

 i hjärtinfarkt som icke-rökare.

 Cancer är ett samlingsbegrepp för flera

 sjukdomar, som har vissa gemensamma drag.

 Det är stora skillnader mellan olika

 cancerformer vad gäller naturligt

 förlopp, behandling och förebyggande

 åtgärder. Den bäst kartlagda och

 väldokumenterade orsaken till cancer är

 tobaksrökning. Den förorsakar enligt

 cancerkommitténs beräkningar ca 15 % av

 alla cancerfall (25 % av alla cancerfall

 bland män) och uppemot 80 % av all

 lungcancer i vårt land. Lungcancer var en

 ovanlig sjukdom till de första

 decennierna av 1900-talet. Lungcancer som

 dödsorsak bland män började öka under

 1940-talet och bland kvinnor under

 1960-talet. Då cancer uppstår först ett

 eller flera decennier efter rökdebuten,

 stämmer denna utveckling med den kraftiga

 ökning av cigarettkonsumtionen som in-

 leddes bland män i början av detta år-

 hundrade och bland kvinnor några

 decennier senare. Under perioden

 1960-1980 fördubblades förekomsten av

 lungcancer i Sverige hos både män och

 kvinnor. Sedan slutet av 1970-talet har

 ökningen i dödlighet i lungcancer för

 män visat en vikande trend, medan detta

 inte varit fallet bland kvinnor.

 Skillnader i förekomst av lungcancer

 mellan storstadsområden och landsbygd kan

 till stor del förklaras av skillnader i

 rökvanor.

 9

 Det råder ingen tvekan om att

 tobaksrökning är den dominerande orsaken

 till lungcancer. Det finns ett uttalat

 dos-responssamband, och risken tycks

 grovt sett vara proportionell till dosen.

 Ju tidigare i livet man börjar röka,

 desto större är risken att drabbas av

 lungcancer.

 Även tobaksrök i miljön, s.k. passiv

 rökning, har bedömts vara förknippad med

 risk för lungcancer hos icke-rökare.

 Rökning är dessutom den främsta orsaken

 till cancer i svalg och struphuvud.

 Dessutom ökar rökning risken för cancer i

 läpp, mun, matstrupe, bukspottkörtel och

 urinblåsa. Nya forskningsrön talar också

 för att risken för cancer i njurar och

 livmoderhals ökar på grund av rökning.

 Förutom nu nämnda stora sjukdomsgrupper

 förorsakar eller bidrar rökning starkt

 till andra sjukdomar som kronisk bronkit

 och lungemfysem. Det finns också samband

 mellan rökning samt magkatarr och magsår.

 Vidare inverkar rökning på fostret under

 graviditeten. Nämnas kan att rökande

 kvinnor föder barn som i genomsnitt väger

 200 g mindre än barn till kvinnor som

 inte röker. Andelen mycket små barn

 (under 2500 g) är extra hög.

 Tobaksrök i miljön kan också utlösa

 allergier och överkänslighetsreaktioner.

 På lång sikt kan också sådana åkommor

 försämras. Luftrörsfunktionen kan skadas

 och en ökad risk för lungcancer har

 kunnat påvisas. Flera studier visar också

 att personer med kranskärlssjukdom

 försämras av att utsättas för passiv

 rökning. Vidare visar flera undersök-

 ningar att barn med rökande föräldrar

 oftare drabbas av luftrörskatarr,

 förkylningar och astmatiska problem m.m.

 än barn med föräldrar som inte röker.

 Detta hänger troligtvis samman med att

 barns luftvägar är speciellt känsliga.

 2.3 Tobaksbruk i ett hälsopolitiskt

 perspektiv

 Sverige tillhör de länder som anslutit

 sig till WHO:s mål Hälsa för alla år 2000

 (HFA-2000). År 1984 antog medlemsländerna

 i WHO:s Europaregion 38 mål för HFA-2000.

 Målen som reviderades år 1991 skall vara

 bestämmande för nationella hälsopolitiska

 strategier. Vissa mål går ut på att uppnå

 förändrade levnadsvanor. I ett av målen

 (nr 17) omnämns direkt behovet av minskat

 tobaksbruk, och det föreslås att varje

 medlemsland skall sätta upp klara mål,

 t.ex. att minst 80 % av befolkningen

 skall vara rökfri år 2000 och att

 icke-rökare skall skyddas från att

 ofrivilligt utsättas för tobaksrök.

 Sverige har också ställt sig bakom WHO:s

 Europaregions beslut att under

 ytterligare fem år fortsätta den

 samordnade insatsen mot tobaken. Den

 europeiska aktionsplanen har många

 beröringspunkter med det åtgärdsprogram

 mot cancer som utarbetats inom EG. Även

 detta program lägger stor vikt vid åt-

 gärder för minskat tobaksbruk.

 De hälsopolitiska principerna i de

 internationella handlingsprogrammen

 stämmer väl överens med den svenska

 nationella hälsopolitik som utformats och

 antagits genom riksdagens godkännande av

 regeringens proposition om

 utvecklingslinjer för hälso- och

 sjukvården, m.m. (prop. 1984/85:181, bet.

 1984/85:SoU 28, rskr. 1984/85:400). I

 propositionen framhölls behovet av en

 samlad folkhälsopolitik för att forma ett

 samhälle där riskerna för ohälsa,

 utslagning och isolering bekämpas. I en

 offensiv hälsopolitik skall hälso- och

 sjukvårdens insatser för att förebygga

 ohälsa ses i ett perspektiv som omfattar

 såväl hälsorisker i det omgivande

 samhället som risker som är relaterade

 till den enskilde individens livsstil.

 3 Tidigare åtgärder i Sverige och åt-

 gärder i andra länder

 3.1 Sverige

 Statliga medel för upplysning om tobakens

 skadeverkningar avsattes för första

 gången år 1964. På uppdrag av regeringen

 tillsatte Socialstyrelsen år 1971 en

 särskild utredning för att belysa

 tobakens skadeverkningar och lämna

 förslag till åtgärder. Utredningens

 slutrapport Tobaksrökning publicerades år

 1973. Även om det inte lades fast något

 helhetsprogram på basis av utredningens

 förslag, förverkligades ändå vissa

 förslag. Bl.a. tillsattes en särskild

 utredning år 1975 för att konkretisera

 förslagen om varningstexter på

 tobaksvaror och förbud mot tobaksreklam.

 Härefter infördes lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror, som trädde i kraft den 1

 januari 1977, och lagen (1978:764) med

 vissa bestämmelser om marknadsföring av

 tobaksvaror, som trädde i kraft den 1

 juli 1979. Enligt den sistnämnda lagen

 skall, med hänsyn till de hälsorisker som

 är förbundna med bruk av tobak, särskild

 måttfullhet iakttas vid marknadsföring av

 tobaksvaror till konsumenter. Lagen

 kompletteras med riktlinjer för

 tillämpningen som utfärdas av

 Konsumentverket efter samråd med

 Socialstyrelsen och förhandlingar med

 tobaksbranschen.

 År 1977 tillsatte regeringen en

 parlamentarisk tobakskommitté. Dess

 uppdrag var att utarbeta ett program för

 att nedbringa tobakskonsumtionen och

 motverka dess skadeverkningar. Kommittén

 avlämnade år 1978 ett delbetänkande,

 Rökfria miljöer (Ds S 1978:7) och 1981

 sitt slutbetänkande Minskat tobaksbruk

 (SOU 1981:18). Med utgångspunkt bl.a. i

 kommitténs förslag gav regeringen

 Arbetarskyddsstyrelsen och Socialstyrel-

 sen i uppdrag att i samråd utarbeta

 rekommendationer om begränsning av

 tobaksrökning i lokaler av gemensamhets-

 karaktär. År 1983 gav de båda styrelserna

 gemensamt ut allmänna råd om begränsning

 av rökning i gemensamhetslokaler.

 Huvudinnehållet i dessa råd är följande.

 Ingen skall mot sin vilja behöva utsättas

 för obehag eller hälsorisker på grund av

 tobaksrökning i gemensamhetslokaler där

 både rökare och icke-rökare har rätt

 eller skyldighet att vistas. Ett synsätt

 bör eftersträvas där det betraktas som

 normalt med en rökfri miljö och där

 huvudregeln är att en rökares önskan att

 röka bör vika för andras önskemål om en

 rökfri miljö. Offentliga lokaler måste

 vara tillgängliga också för särskilt

 rökkänsliga personer, t.ex. små barn,

 gamla och sjuka. Sådana lokaler måste

 därför vara helt eller delvis rökfria. På

 arbetsplatser där man vistas hela dagen

 bör det kunna finnas särskilda utrymmen

 där rökning är tillåten. Dessa får dock

 inte inkräkta på icke-rökarnas rätt till

 rökfri miljö. De allmänna råden

 innehåller en rad konkreta förslag och

 idéer om hur detta praktiskt kan

 åstadkommas i olika slag av lokaler. I

 anslutning till dessa råd publicerade

 Skolöverstyrelsen i sin författnings-

 samling (SÖ-FS 1983:196) kompletterande

 råd anpassade till skolan. En översyn av

 dessa skedde år 1985 (SÖ-FS 1985:170).

 Det långsiktiga målet för skolans

 hälsofostrande arbete på tobaksområdet

 angavs där vara en rökfri skola.

 Ytterligare krav på åtgärder mot

 tobaksbruket framfördes under följande år

 bl.a. av utredningen om hälso- och

 sjukvården inför 1990-talet och av

 Cancerkommittén. Efter överläggningar

 mellan Konsumentverket och

 tobaksbranschen utfärdades år 1986

 skärpta riktlinjer för tobaksreklam som

 trädde i kraft året därpå. Under en

 treårsperiod med start budgetåret 1986/87

 bedrev Socialstyrelsen på regeringens

 uppdrag en intensifierad upplysning om

 tobakens skadeverkningar med syfte att

 motverka rökdebut bland barn och ungdom.

 Verksamheten finansierades med ett årligt

 anslag om två milj. kr. ur Allmänna

 arvsfonden. År 1988 tillsattes

 Tobaksutredningen som i mars 1990

 överlämnade sitt betänkande med förslag

 till en samlad tobakslag.

 3.2 Övriga länder i Norden

 Norge har haft en särskild tobakslag som

 gällt sedan år 1975. I denna förbjuds

 bl.a. tobaksreklam och försäljning av

 tobaksvaror till personer under 16 år. År

 1988 kompletterades lagen med

 bestämmelser om rökfria offentliga

 miljöer. Enligt dessa skall lokaler och

 transportmedel dit allmänheten har

 tillträde vara rökfria liksom

 arbetslokaler där två eller flera

 personer är samlade. Särskilda regler

 gäller dock för restauranger, hotell och

 liknande. År 1989 infördes förbud mot nya

 tobaks- och nikotinprodukter.

 I Finland gäller en särskild tobakslag

 sedan år 1977. Denna lag överensstämmer

 till stor del med den norska lagen.

 Således är tobaksreklam förbjuden även i

 Finland, liksom försäljning av

 tobaksvaror till personer under 16 år.

 Den finska lagen innehåller också vissa

 bestämmelser om produktkontroll och

 bestämmelser om högsta tillåtna värden

 för vissa beståndsdelar i cigarettrök.

 Lagen innehåller likaså bestämmelser om

 att lokaler såsom skolor, daghem och

 myndigheters lokaler m.fl. skall vara

 rökfria.

 I Island trädde en särskild tobakslag i

 kraft år 1985. Lagen förbjuder all

 tobaksreklam och rökning i lokaler som är

 öppna för allmänheten. Undantag görs för

 restauranger som dock alltid måste ha ett

 antal rökfria bord. Lagen förbjuder också

 försäljning av tobaksvaror till personer

 under 16 år.

 I Danmark finns inte någon lagreglering

 avseende tobaksprodukter. Frivilliga

 överenskommelser finns emellertid och i

 och med att Danmark

 10

 är medlem i EG blir de restriktioner som

 bestäms för EG också tillämpliga i

 Danmark.

 I samtliga nordiska länder finns

 bestämmelser om varningstexter på

 förpackningar till cigaretter.

 3.3 EG-länder

 Inom EG finns direktiv om högsta tillåtna

 tjärhalt i cigaretter samt om

 varningstexter och innehållsdeklaration

 på tobaksvaror (90/239/EEG och

 89/622/EEG). Vidare har antagits direktiv

 om förbud mot TV-reklam för tobaksvaror

 (89/552/EEG). Den 15 maj 1992 antogs en

 ändring av direktivet om varningstexter

 m.m. på tobaksvaror vilket innebär att

 detta bl.a. också innefattar ett förbud

 mot försäljning av oralt snus

 (COM(91)336). Vidare har ett förslag till

 direktiv innehållande förbud mot

 tobaksreklam lämnats (COM (91)III

 final-SYN 194). Enligt EES-avtalet, som

 väntas träda i kraft den 1 juli 1993,

 skall Sverige införliva de EG-rättsakter

 som trätt i kraft före den 31 juni 1991.

 Rättsakter av senare datum kommer snarast

 efter ikraftträdandet att göras till en

 del av avtalet. Vad gäller förbudet mot

 oralt snus kan Sverige få göra undantag

 från bestämmelsen då oralt snus i Sverige

 sannolikt utgör en sådan traditionell

 tobaksvara som inte omfattas av förbudet.

 Förutom nämnda direktiv finns en

 resolution om förbud mot rökning i

 lokaler för allmänheten och på

 transportmedel. I det följande redovisas

 lagreglering utöver gemensamma

 EG-direktiv för enskilda EG-länder.

 I Belgien lagfästes år 1987 förbud mot

 rökning i alla offentliga lokaler inkl.

 transportmedel. Restauranger och kaféer

 berörs dock inte. Vid överträdelser

 utdöms höga böter. År 1982 utfärdades

 regler om begränsning av reklam för

 tobaksvaror och om obligatorisk märkning

 med varningstext. Reklamrestriktionerna

 skärptes år 1991 så att även reklam som

 avser andra produkter men som indirekt

 gynnar avsättningen av tobaksvaror, s.k.

 förtäckt tobaksreklam, kom att omfattas.

 Belgien införde år 1990 också förbud mot

 försäljning av vissa typer av snus.

 Frankrike har sedan år 1977 en särskild

 tobakslag. År 1991 antogs en lag om

 totalt förbud mot tobaksreklam som trädde

 i kraft den 1 januari i år. Förbudet

 omfattar såväl reklam för tobaksprodukter

 som förtäckt reklam liksom sponsring som

 har till syfte att främja försäljning av

 tobaksprodukter. En lag om rökfria

 miljöer trädde i kraft den 1 november

 1992. Lagen omfattar offentliga lokaler.

 På kaféer, barer och restauranger skall

 finnas rökfria utrymmen. På arbetsplatser

 är rökning förbjuden i alla

 gemensamhetsutrymmen såsom entréer,

 korridorer, matsalar och sammanträdesrum.

 Arbetsgivaren kan efter samråd med före-

 tagsläkare inrätta rökrum.

 Irland har en särskild tobakslag sedan

 år 1988 som bl.a. förbjuder försäljning

 av tobak till personer under 16 år. Lagen

 innehåller också förbud mot försäljning

 av snus. Vissa former av reklam är helt

 förbjudna, t.ex. utomhusreklam, medan

 annan reklam får förekomma med vissa

 restriktioner. Lagen ger också

 möjligheter att utfärda föreskrifter om

 förbud mot eller begränsning av rökning i

 offentliga lokaler.

 I Italien förbjöds tobaksreklam redan

 år 1962. Förbudet hade emellertid länge

 begränsad effekt på grund av låga

 straffsatser vid överträdelser. År 1983

 skärptes straffen avsevärt och för cirka

 ett år sedan utvidgades lagen till att

 omfatta även förtäckt tobaksreklam.

 I Portugal finns förbud mot

 tobaksreklam.

 Storbritannien och Spanien har

 åldersgräns för inköp av tobak.

 Några EG-länder * Belgien, Frankrike,

 Tyskland och Spanien * har lagar som

 innefattar restriktioner om rökning på

 arbetsplatser.

 Luxemburg och Nederländerna har inte

 några särskilda lagar rörande tobaksbruk

 utöver vad som gäller generellt för

 EG-länderna.

 3.4 Vissa länder utanför Europa

 Även utanför Europa finns exempel på att

 man vidtagit långtgående åtgärder för att

 begränsa tobaksbruket. Som exempel kan

 nämnas att Canada år 1988 antog två

 särskilda tobakslagar som träder i kraft

 successivt. Den ena innehåller förbud mot

 tobaksreklam inkl. sponsring. Den andra

 innehåller bestämmelser om rökfria

 lokaler och transportmedel. Den

 förstnämnda lagen är föremål för

 konstitutionell prövning och det är ännu

 inte slutligt avgjort om den strider mot

 den canadensiska konstitutionen.

 I USA har en rad stater lagstiftat om

 rökfria offentliga lokaler. De mest

 långtgående bestämmelserna finns i

 Minnesota och Kalifornien. I staden New

 York infördes år 1987 förbud mot rökning

 på arbetsplatser och i offentliga

 lokaler, banker, taxi m.m. I restauranger

 med mer än 50 sittplatser skall hälften

 av platserna vara reserverade för

 icke-rökare. Restriktioner avseende

 rökning på restauranger finns också i

 andra stater. Som exempel kan nämnas att

 det i Chicago finns krav på att hälften

 av platserna skall vara rökfria. Till

 skillnad från New York undantas där inte

 små restauranger. En federal lagstiftning

 i USA förbjuder rökning på alla flygresor

 om högst sex timmar.

 I såväl Canada som USA finns

 bestämmelser om varningstexter på tobaks-

 paket.

 Även Australien och Nya Zeeland har

 vidtagit långtgående åtgärder mot

 tobaken. Bl.a. har dessa stater

 lagstiftat om förbud mot tobaksreklam.

 11

 4 Förslag till åtgärder

 4.1 Allmänt

 Mot bakgrund av bl.a. de ökade

 kunskaperna har allt starkare krav vuxit

 fram på att vidta samhällsåtgärder för

 att motverka det utbredda bruket av

 tobak. Sådana insatser måste naturligtvis

 företas på olika plan. En grundläggande

 fråga är varför människor röker trots

 kunskap om vanans risker. Något enkelt

 och allmängiltigt svar finns sannolikt

 inte. Det enda som framstår som tämligen

 klart är att få, om ens någon, börjar

 röka eller snusa genom ett medvetet

 övervägande och under medvetande om

 risken att fastna i ett begär. Snarare är

 det ett nyfiket prövande som övergår i

 ett beroende av nikotin som är svårt att

 bryta. Särskilt svårt att bryta vanan kan

 det vara om livssituationen innebär

 påfrestningar av olika slag. Flera

 studier har visat att rökning idag * till

 skillnad från tidigare då det omvända

 förhållandet rådde * är vanligare bland

 lågutbildade och bland låginkomsttagare

 än bland högutbildade och socialt

 väletablerade grupper. Det finns studier

 som visat att 60 % av unga ensamstående

 mödrar röker dagligen, vilket är mer än

 dubbelt så mycket som den genomsnittliga

 andelen rökare i den vuxna kvinnliga

 befolkningen.

 Som inledningsvis anfördes behöver

 olika former av åtgärder mot tobaksbruket

 vidtas. I det följande föreslås, i

 enlighet med vad jag tidigare sagt, viss

 lagreglering som komplement till andra

 insatser. Det huvudsakliga syftet med den

 lagstiftning som föreslås är att skydda

 allmänheten från att ofrivilligt utsättas

 för tobaksrök och att skydda barn och

 ungdom från att börja bruka tobak.

 Den reglering som här föreslås är av

 relativt begränsad karaktär. Om syftet

 med bestämmelserna inte uppnås eller om

 nya regler införs inom EG kan ytterligare

 lagstiftning på området bli aktuell.

 12

 4.2 Begränsning av rökning

 Mitt förslag: Regler om rökfria

 miljöer m.m. med i huvudsak följande

 innehåll läggs fast i lag.

 Rökning får inte äga rum i

 skollokaler eller andra lokaler av-

 sedda för barn och ungdom som daghem,

 fritidshem m.m. Inte heller får

 rökning äga rum i lokaler för hälso-

 och sjukvård, i lokaler avsedda för

 gemensamt bruk i bostäder och

 inrättningar med särskild service

 eller vård. Rökning får inte heller

 äga rum på färdmedel i inrikes

 kollektivtrafik, såsom på tåg, bussar

 och flygplan m.m. och i taxibilar. I

 viss utsträckning skall dock rökrum

 få anordnas i de angivna utrymmena,

 exempelvis för patienter på sjukhus

 eller i en tågkupé.

 Lokaler där en offentlig

 tillställning eller en allmän samman-

 komst anordnas eller andra lokaler

 dit allmänheten har tillträde t.ex.

 postkontor, banklokaler och bibliotek

 hålles i allmänhet rökfria. I annat

 fall skall det i sådana lokaler

 finnas områden där rökning är för-

 bjuden.

 I hotell och liknande inrättningar

 skall det finnas rum där rökning inte

 får förekomma. På restauranger och

 andra serveringsställen med mer än

 femtio sittplatser skall det finnas

 platser inom ett eller flera områden

 där rökning inte får ske.

 Några privata miljöer skall inte

 omfattas av lagens regler och inte

 heller utemiljöer.

 Om det finns särskilda skäl skall

 det vara möjligt att göra undantag

 från de angivna reglerna om

 begränsning av rökning.

 Den som äger eller disponerar över

 en lokal eller plats som omfattas av

 de aktuella bestämmelserna svarar för

 att dessa efterlevs.

 Arbetsgivare och arbetstagare skall

 samverka för att arbetsplatsen skall

 bli rökfri.

 Utredningens förslag överensstämmer i

 vissa delar med mitt men är på andra

 punkter mer långtgående. Utredningen

 föreslår rökförbud i lokaler där en

 offentlig tillställning eller allmän

 sammankomst anordnas och i andra lokaler

 dit allmänheten har tillträde samt på

 skolgårdar. I hotell eller liknande

 inrättningar skall minst hälften av

 rummen som upplåts vara rökfria. Vidare

 föreslår utredningen att krav på

 rökfrihet skall gälla restauranger med

 mer än femtio sittplatser vilka skall ha

 en eller flera rökfria avdelningar som

 sammanlagt omfattar minst hälften av

 sittplatserna i dessa. Beträffande

 arbetsplatser vill utredningen införa

 rökförbud. Förbudet skall avse lokaler

 där två eller flera arbetstagare brukar

 vistas. Undantag görs dels för särskilda

 rökrum, dels för rum som bara används av

 en person om ventilationen är sådan att

 rök inte sprids till rökfria lokaler.

 13

 Remissinstanserna: Förslaget om rökfria

 miljöer är det som tagits upp av flest

 remissinstanser. Flertalet instämmer i

 utredningens bedömning att det är viktigt

 att tillförsäkra allmänheten rökfria

 miljöer.

 Socialstyrelsen anför att kunskapen om

 riskerna med s.k. passiv rökning i dag är

 tillräckligt stor för att motivera att

 legala skyddsåtgärder vidtas och Statens

 handikappråd anser rökfria miljöer vara

 särskilt positivt med tanke på dem som

 får besvär av tobaksrök, ibland t.o.m.

 svåra akuta sjukdomstillstånd. TCO

 förklarar att Tobakslagen kan ses som en

 god grund för en framtida enhetlig

 tillämpning av reglerna om rökning i

 samhället. Flera instanser förordar att

 förslagen skärps, t.ex. anser vissa att

 de föreslagna reglerna även bör omfatta

 barnomsorg i familj och liknande. Kritik

 finns också mot utredningens förslag att

 tillåta rökning på arbetsrum för bara en

 person.

 Några remissinstanser, främst

 företrädare för tobaksbranschen, anser

 att det saknas vetenskaplig grund för

 slutsatsen att s.k. passiv rökning är

 skadlig för hälsan och ifrågasätter

 därför lagstiftning för att tillskapa

 rökfria miljöer. De förordar i stället

 frivilliga överenskommelser. Även Svenska

 Arbetsgivareföreningen och LO

 ifrågasätter om det finns behov av att

 lagstifta om rökförhållanden på

 arbetsplatser.

 Skälen för mitt förslag: Frågan om

 förbud mot rökning i lokaler av

 gemensamhetskaraktär har under många år

 varit föremål för uppmärksamhet i en rad

 länder. Världshälsoorganisationen har

 rekommenderat regeringar och

 hälsovårdsmyndigheter att vidta åtgärder

 för att få till stånd rökfria miljöer.

 Även EG har rekommenderat medlemsstaterna

 att genom lagstiftning eller på annat

 sätt vidta sådana åtgärder. Flera länder

 har också infört sådan lagstiftning.

 I Sverige har vissa åtgärder vidtagits

 för att åstadkomma rökfria miljöer men

 hittills har lagstiftning med sådan

 direkt inriktning inte beslutats. För

 gemensamhetslokaler finns, som tidigare

 nämnts, sedan år 1983 allmänna råd

 utfärdade av Arbetarskyddsstyrelsen och

 Socialstyrelsen, som syftar till

 begränsningar av tobaksrökningen. På

 arbetsplatser, såväl offentliga som

 privata, har rökning i viss utsträckning

 begränsats genom frivilliga

 överenskommelser. Många landsting har

 också infört regler om att det skall vara

 rökfritt inom egna lokaler, vilket bl.a.

 inneburit att hälso- och sjukvården i

 dessa områden kommit att omfattas av

 sådana regler. Också inom skolan har

 vissa ansträngningar gjorts för att till-

 skapa rökfria miljöer. Begränsningar i

 möjligheterna att röka på tåg och bussar

 m.m. finns sedan länge.

 Mycket har således gjorts på frivillig

 väg i syfte att få till stånd rökfria

 miljöer. Det har medfört att utvecklingen

 varit positiv ur folkhälsosynpunkt.

 Regeringen har i proposition

 1990/91:175 Om vissa folkhälsofrågor

 uttalat sig för att det främst med hänsyn

 till hälsoaspekter finns tillräckliga

 skäl att införa lagbestämmelser om

 rökfria miljöer. Det kan självfallet vara

 svårt att med absolut säkerhet fastställa

 att vissa sjukdomar som kan ha en

 latenstid över flera decennier har sin

 grund i förekomsten av tobaksrök i

 miljön, s.k. passiv rökning.

 Vetenskapliga studier pekar dock mot att

 passiv rökning innebär ökad risk för upp-

 komst av lungcancer. Vissa studier tyder

 också på att passiv rökning kan ha

 betydelse för uppkomsten av hjärt- och

 kärlsjukdomar. Till detta kommer att ett

 samband med passiv rökning har påvisats

 för viss annan ohälsa. Dit hör vissa

 sjukdomar och besvär hos små barn och hos

 personer med astma/allergi,

 luftvägsbesvär eller hjärt-kärlsjukdom.

 Det är inte ovanligt att personer som

 är överkänsliga för rök måste undvika att

 besöka lokaler av gemensamhetskaraktär.

 Barn vars luftvägar är särskilt känsliga

 bör också så långt som möjligt skyddas

 från tobaksrök. Även andra som inte röker

 känner sig ofta besvärade av att utsättas

 för tobaksrök. Vidare föredrar även

 rökare ofta rökfria lokaler, exempelvis

 att sitta i rökfria avdelningar på tåg.

 Genom att tillskapa rökfria miljöer kan

 uppfattningen, t.ex. hos barn och

 ungdomar, att rökning är ett alltid och

 överallt accepterat inslag i

 samhällslivet motverkas. Även om

 utvecklingen mot rökfria miljöer varit

 positiv anser jag dock mot denna bakgrund

 att lagstiftning bör införas för att

 påskynda att människor inte mot sin vilja

 skall behöva utsättas för tobaksrök.

 I det följande behandlar jag de olika

 kategorier av lokaler m.m. som bör

 omfattas av lagregler som syftar till att

 uppnå rökfria miljöer. Till den närmare

 utformningen av lagreglerna återkommer

 jag i specialmotiveringen.

 Lokaler för barnomsorg och skolverksamhet

 m.m., skolgårdar och liknande samt

 lokaler för hälso- och sjukvård

 Av särskild betydelse är att lokaler där

 barn och ungdom ofta vistas hålls

 rökfria. Ett rökförbud är i det fallet

 motiverat inte bara med hänsyn till de

 särskilda hälsorisker som tobaksrökning

 innebär för unga människor. Det är också

 viktigt att man genom rökförbud i lokaler

 som används av barn och ungdom markerar

 att rökning inte är önskvärd från

 samhällets synpunkt. Ett rökförbud kan på

 det sättet bidra till att ungdomar inte

 börjar röka. Jag anser således att

 skollokaler och lokaler för barnomsorg

 bör vara rökfria. Även lokaler som är

 avsedda för ungdomars fritidsverksamhet

 bör omfattas av sådana regler.

 Lagreglerna bör omfatta alla delar av de

 aktuella lokalerna som barnen och

 ungdomarna mer regelbundet vistas i eller

 har anledning att besöka, alltså såväl

 klassrum o.d. som expeditioner,

 korridorer och toaletter m.m. Utredningen

 föreslog även att rökning skulle

 förbjudas på skolgårdar och platser

 utomhus som används i barnomsorgen. Jag

 delar uppfattningen att rökning inte bör

 förekomma på sådana platser men anser att

 lagregleringen bör begränsas till

 inomhusmiljöer. Jag vill i sammanhanget

 framhålla att jag finner det angeläget

 att man lokalt verkar för att motverka

 rökning på nämnda platser. Jag anser

 t.ex. inte att det är lämpligt att ha

 s.k. rökrutor på skolgårdar.

 En viss opinion finns för att också

 tillförsäkra barn inom den barnomsorg som

 bedrivs i bostäder en rökfri miljö. Även

 om det naturligtvis är av stor betydelse

 att inte heller barn som vistas i dessa

 miljöer utsätts för onödiga hälsorisker

 bör det, som framhölls av regeringen i

 folkhälsopropositionen och av

 socialutskottet i dess betänkande

 1990/91:SoU 23, inte i lag införas

 bestämmelser som inkräktar på privata

 hemmiljöer. Naturligtvis är det angeläget

 att man på andra vägar verkar för att

 barn hos dagbarnvårdare inte utsätts för

 passiv rökning. Ansvaret härför åvilar

 dock i första hand kommunerna.

 Även om det i princip inte bör vara

 tillåtet att röka i skolor och på daghem

 m.m. anser jag att det skulle leda för

 långt att i lag förbjuda inrättande av

 särskilda rökrum för personalen. Det bör

 finnas möjlighet att beträffande de delar

 av skollokaler m.m. som är upplåtna

 enbart för personalen avsätta särskilda

 utrymmen för rökning. Det är naturligtvis

 angeläget att bl.a. ventilationen därvid

 anordnas så att utrymmena utanför

 rökrummet så långt som är möjligt hålls

 rökfria.

 En annan typ av lokaler som det är

 särskilt angeläget att hålla fria från

 tobaksrök är lokaler för hälso- och

 sjukvård inklusive tandvård. Den som är

 intagen på eller besöker en sjuk-

 vårdsinrättning e.d. skall självklart

 inte behöva utsättas för andras

 tobaksrök. I princip bör därför alla

 utrymmen inom hälso- och sjukvården

 inklusive tandvården som utnyttjas eller

 passeras av patienter vara rökfria.

 Särskilda rökrum bör dock kunna inrättas

 för patienterna. Detta bör i första hand

 gälla patienter inom sluten vård.

 Möjlighet bör även finnas att inrätta

 särskilda rökrum för personalen.

 Lokaler avsedda för gemensamt bruk i

 bostäder och inrättningar

 med särskild service eller vård

 En ytterligare typ av lokaler som det är

 angeläget att rökning inte förekommer i

 är sådana lokaler som är avsedda för

 gemensamt bruk i inrättningar med

 särskild service eller vård. Jag tänker

 då på denna typ av lokaler i

 gruppbostäder för äldre och handikappade

 m.fl. bostäder. Även behandlingshem o.d.

 omfattas av bestämmelsen. De motiv som

 talar för att hålla lokaler avsedda för

 hälso- och sjukvård rökfria gäller även

 här. De boendes egna rum i sådana in-

 rättningar är däremot att betrakta som

 privata miljöer och omfattas enligt vad

 närmare utvecklas nedan inte av

 lagstiftningen om rökfria miljöer. De

 utrymmen för gemensamt bruk det här är

 fråga om utgör komplement till de egna

 bostadsutrymmena. Det är därför naturligt

 att de som vistas där inte skall behöva

 befara att mot sin vilja utsättas för

 tobaksrök. Även beträffande den här

 kategorin av lokaler bör det finnas

 möjlighet att avsätta särskilda rökrum

 eller avgränsade utrymmen där rökning får

 äga rum.

 De skäl som nu åberopats för förbud mot

 rökning i vissa lokaler avsedda för

 gemensamt bruk äger i stor utsträckning

 giltighet även vad avser motsvarande

 lokaler i kriminalvårdsanstalter och

 militärförläggningar. I princip bör

 därför dessa lokaler hållas rökfria. Med

 hänsyn till de speciella förhållanden som

 gäller för vistelse i sådana lokaler

 anser jag dock det motiverat att undanta

 dessa från lagreglering. Det får förut-

 sättas att kravet på rökfri miljö för

 icke-rökare ändå tillgodoses så långt det

 är möjligt.

 Färdmedel

 Att vissa färdmedel såsom bussar och

 flygplan i inrikes trafik i princip skall

 vara rökfria är redan nu allmänt

 accepterat. Denna praxis bör lagfästas.

 Även andra färdmedel såsom tåg och fartyg

 i kollektivtrafik, taxibilar m.m. bör

 vara rökfria. Rökning bör inte heller

 tillåtas i väntsalar och andra lokaler

 som de resande får använda. Jag begränsar

 dock mina förslag till färdmedel i trafik

 inom Sverige.

 Också i detta sammanhang anser jag att

 särskilda utrymmen skall kunna avsättas

 där rökning är tillåten. När det gäller

 allmänna färdmedel kan detta i princip

 bara bli tillämpligt när det finns

 möjlighet att anordna helt skilda

 utrymmen såsom på tåg.

 Offentliga tillställningar och allmänna

 sammankomster

 I lokaler där offentliga tillställningar

 eller allmänna sammankomster anordnas bör

 utgångspunkten vara att lokalerna skall

 hållas fria från tobaksrök. Detta ligger

 i linje med vad som i praktiken ofta

 gäller redan idag. Med offentlig

 tillställning resp. allmän sammankomst

 avses detsamma som i allmänna

 ordningsstadgan (1956:617) och lagen

 (1956:618) om allmänna sammankomster.

 Utvecklingen har gått i riktning mot

 att tobaksrökning inte är tillåten vid

 allt fler sammankomster.

 Brandföreskrifter stipulerar också ofta

 förbud mot rökning. Jag finner det

 angeläget att utvecklingen mot ett mera

 rökfritt samhälle fortsätter, men är inte

 beredd att gå så långt som till att

 föreslå ett lagstadgat generellt förbud

 mot tobaksrökning i lokaler av detta

 slag. Jag begränsar mig därför till att

 föreslå att det i lag föreskrivs att det

 i sådana lokaler t.ex. för

 idrottsevenemang, danstillställningar,

 diskussions- och föredragsmöten,

 konserter, teater och biografföreställ-

 ningar, skall * om miljön inte är rökfri

 * finnas områden där rökning är för-

 bjuden. Reglerna bör begränsas till

 arrangemang inomhus men inte enbart till

 den lokal där själva föreställningen äger

 rum, utan också avse biutrymmen, såsom

 vestibuler och foajéer.

 Jag vill understryka betydelsen av att

 rökfria områden arrangeras på sådant sätt

 att även personer som är allergiska mot

 tobaksrök eller av andra medicinska skäl

 inte kan vistas i rökiga lokaler ges en

 reell möjlighet att besöka

 tillställningar som ordnas för

 allmänheten. Rökiga foajéer, trapphus

 etc. kan t.ex. göra det omöjligt för en

 person som är allergisk mot tobaksrök att

 besöka en teater, konsert el. dyl. även

 om själva föreställningen försiggår i en

 rökfri lokal.

 I lokaler som på grund av storlek,

 utformning etc. inte kan uppdelas i

 områden där rökning är tillåten resp.

 förbjuden får ägaren eller den som

 disponerar lokalen avgöra om rökning

 skall vara tillåten eller förbjuden.

 De regler som här föreslås är

 minimiregler. Jag vill understryka att

 lokaler av angivet slag i största möjliga

 utsträckning bör hållas helt rökfria.

 14

 Andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde

 Vad jag tidigare sagt om att avsätta

 särskilda rökfria områden i lokaler där

 offentliga tillställningar och allmänna

 sammankomster anordnas bör, om inte

 miljön är rökfri, också gälla för andra

 lokaler av gemensamhetskaraktär till

 vilka allmänheten har tillträde. Hit hör

 t.ex. expeditioner och mottagningsrum hos

 statliga och kommunala myndigheter,

 postkontor, banklokaler, butiker etc.

 Flertalet av de lokaler som här avses är

 idag i praktiken rökfria. De regler som

 jag nu föreslår avser givetvis inte någon

 ändring av denna ordning. Syftet med

 reglerna är att utöka möjligheterna att

 vistas i rökfria lokaler. I praktiken

 blir därför den föreslagna regleringen

 enbart aktuell för sådana utrymmen där

 rökning nu är tillåten.

 Hotell och restauranger

 När det gäller hotell och andra

 inrättningar för yrkesmässig upplåtelse

 av tillfällig bostad har utvecklingen

 gått mot att allt fler rum hålls rökfria.

 Eftersom utvecklingen är ojämn finner jag

 att det ändå behövs lagregler som gäller

 hotell o.d. Att vissa hotellrum hålls

 fria från tobaksrök är av värde inte

 minst för allergiker och andra som är

 särskilt känsliga för tobaksrök.

 Utredningen har föreslagit att minst

 hälften av de rum som upplåts skall vara

 fria från tobaksrök. Vissa

 remissinstanser har förordat att ca 75 %

 av rummen skall vara rökfria, vilket

 skulle motsvara den andel av befolkningen

 som inte röker. Även om jag har viss

 förståelse för dessa synpunkter har jag

 stannat för att det är tillräckligt att

 det i lag fastläggs att det skall finnas

 rum där rökning är förbjuden utan att

 ange vilken omfattning denna skyldighet

 har. Det bör kunna överlämnas till

 enskilda hotellägare eller motsvarande

 att själva bedöma i vilken omfattning

 rökfria rum bör finnas.

 Beträffande restauranger och andra

 serveringsställen delar jag utredningens

 bedömning att det är av stor betydelse

 att det där finns tillgång till rökfria

 utrymmen. Idag är ofta personalmatsalar

 och lunchrestauranger helt eller delvis

 rökfria. I övrigt är det dock mindre

 vanligt med rökfria avdelningar på

 restauranger m.m.

 Klart är att många människor får

 påtagliga besvär av att äta i rökiga

 lokaler och att det är fritt från rök på

 restauranger m.m. är ett önskemål som

 särskilt framförts av allergiker. Hänsyn

 måste också tas till personalens intresse

 av att så långt som möjligt slippa arbeta

 i rökiga miljöer.

 Företrädare för restaurangbranschen

 framför kritik mot utredningens förslag

 rörande rökfria avdelningar på

 restauranger m.m. och anför bl.a. att

 restaurangägare är mycket lyhörda för

 kundernas såväl uttalade som outtalade

 önskemål, varför en ökad efterfrågan

 avseende rökfria miljöer omedelbart

 skulle avspegla sig i utformningen av

 restaurangerna. Som andra remissinstanser

 anfört avstår dock många från att gå på

 restaurang just därför att de vill slippa

 röken. Erfarenheter från andra länder har

 15

 också visat att en begränsning av

 rökningen på restauranger m.m. i vissa

 fall medfört en ökad tillströmning av

 kunder.

 På grund av det anförda finner jag att

 lagstiftningen om rökfria miljöer också

 bör omfatta restauranger och andra

 serveringsställen. Vid utformningen av en

 bestämmelse som rör dessa miljöer bör

 dock beaktas rökares önskan om att få

 röka i anslutning till måltider samt att,

 som Sveriges Hotell- och

 Restaurangförbund anfört, rökning av

 tradition anses tillåtet och är vanligt

 förekommande på restauranger. De lokaler

 som kommer att beröras kan också ha

 mycket olika utformning. Jag är mot

 bakgrund av detta för närvarande inte

 beredd att, som utredningen, föreslå att

 det vid en viss andel av sittplatserna i

 en serveringslokal skall vara förbjudet

 att röka. Jag ser det i stället som en

 fördel att kunna överlämna åt

 restaurangägaren eller motsvarande att

 lösa denna fråga med beaktande av de

 lokala förutsättningarna. I likhet med

 utredningen anser jag att skyldigheten

 att tillhandahålla rökfria utrymmen bör

 begränsas till serveringsställen som är

 av en viss storlek och att gränsen

 lämpligen bör sättas vid 50 sittplatser.

 På serveringsställen med mer än 50

 sittplatser skall finnas sittplatser inom

 ett eller flera rökfria områden.

 Även om jag inte lämnar något förslag

 om hur utrymmen där rökning är resp. inte

 är tillåten skall avgränsas eller om hur

 de skall förhålla sig till varandra i

 fråga om storleken på utrymmena,

 förutsätter jag att en avgränsning sker

 på sådant sätt att gäster som så önskar

 får en reell möjlighet att undvika att

 bli utsatta för tobaksrök och att rökfria

 områden inte görs påtagligt mindre än

 sådana där rökning är tillåten. Liksom

 utredningen vill jag också framhålla att

 rökfria platser inte bör ges sämre

 placering i lokalen än platser där

 rökning tillåts.

 Det föreligger naturligtvis inte något

 hinder mot att lokalen hålls helt rökfri.

 Särskilda undantag

 I de fall det råder förbud mot rökning

 bör det förutom tidigare nämnda undantag

 från reglerna också finnas en möjlighet

 att i berörda lokaler och andra utrymmen

 tillåta rökning i viss utsträckning om

 det är motiverat av särskilda skäl. Dessa

 skäl kan t.ex. vara relaterade till

 utrymmets beskaffenhet, såsom att det

 gäller en lokal med en öppen planlösning

 och mycket god ventilation eller till

 fall där krav ställs på avsättning av

 rökfria områden och det med hänsyn till

 lokalens ringa storlek m.m. inte framstår

 som rimligt att kräva sådan avsättning.

 Vidare kan särskilda skäl anses föreligga

 med hänsyn till lokalens användningssätt,

 såsom när det är fråga om en lokal som

 används för samtalsterapi inom

 psykiatrisk vård. Om särskilda skäl för

 avvikelse föreligger måste dock avgöras i

 varje enskilt fall.

 Verkställighetsföreskrifter i dessa

 frågor bör, efter bemyndigande från

 regeringen, kunna meddelas av

 tillsynsmyndigheterna.

 Som jag tidigare anfört bör den

 aktuella lagstiftningen inte gälla några

 utemiljöer. Inte heller bör några

 bostäder eller andra privata miljöer

 omfattas. Som jag nämnt bör alltså

 barnomsorg i enskilda hem inte omfattas

 av den föreslagna lagstiftningen. Till

 sådana miljöer som inte bör omfattas av

 regleringen hör också bl.a. de boendes

 egna rum i servicehus och

 vårdinrättningar m.m. samt egna rum för

 intagna på kriminalvårdsanstalter. Det

 hindrar inte att rökförbud kan finnas på

 sådana platser av andra skäl t.ex.

 brandföreskrifter.

 Ansvar och tillsyn m.m.

 Ansvaret för att bestämmelserna om

 rökfria miljöer m.m. följs bör åvila den

 som äger eller disponerar över den lokal,

 det utrymme eller den plats som berörs.

 Denne skall tydligt markera var rökning

 är resp. inte är tillåten och om någon

 bryter mot bestämmelserna skall den

 ansvarige ingripa med information eller

 tillsägelser och bör i sista hand få

 besluta om avvisning av den rökande.

 Den som trots tillsägelse röker där

 detta inte är tillåtet bör alltså kunna

 avvisas. Detta bör dock inte tillämpas

 mot anställda. För en anställd som bryter

 mot reglerna om rökfria miljöer bör i

 stället allmänna regler som gäller vid

 ett anställningsförhållande träda in. Vid

 bedömandet av hur allvarlig överträdelsen

 är bör då särskilt beaktas att reglerna

 om rökfria miljöer har till syfte att

 skydda andra från att utsättas för

 tobaksrök. Särskild vikt bör också fästas

 vid om det är barn eller andra skyddslösa

 personer som utsätts för röken och

 naturligtvis hur ofta reglerna över-

 trätts.

 Avvisning kan naturligtvis inte heller

 tillgripas t.ex. mot personer som

 tvångsintagits för vård. Även i andra

 fall kan det vara olämpligt med

 avvisning, såsom i fråga om skolelever.

 Om den som är ansvarig för en lokal

 eller annat inte vidtar erforderliga

 åtgärder för att lagens regler om rökfria

 miljöer m.m. skall uppfyllas bör

 tillsynsmyndigheten kunna förelägga honom

 vid vite att vidta sådana åtgärder. Jag

 återkommer till denna fråga i samband med

 att jag tar upp vad som skall gälla i

 övrigt för tillsynen enligt lagen och

 föreskrifter meddelade med stöd av denna

 samt i samband med specialmotiveringen.

 Arbetsplatser

 En stor grupp lokaler och andra utrymmen

 dit allmänheten inte har tillträde utgörs

 av arbetsplatser. Dessa är redan idag

 föremål för en långtgående reglering

 bl.a. i fråga om arbetsmiljön. I

 arbetsmiljölagen (1977:1160) föreskrivs

 exempelvis att arbete skall planläggas

 och anordnas så att det kan utföras i en

 sund och säker miljö samt att luft-,

 ljud- och ljusförhållanden m.m. i

 arbetsmiljön skall vara tillfredsställ-

 ande.

 En viktig fråga som gäller arbetsmiljön

 är rökningen på arbetsplatsen. Denna

 fråga regleras inte närmare i

 arbetsmiljölagen. I propositionen

 1990/91:175 förklarade regeringen att det

 normala bör vara att arbetsplatser hålls

 rökfria. Att inte mot sin vilja utsättas

 för tobaksrök är en viktig princip

 särskilt när det gäller en arbetsplats

 där arbetstagare vistas under lång tid.

 Många arbetsplatser är också utsatta för

 andra luftföroreningar och kombinationen

 av olika föroreningar kan medföra stora

 hälsorisker.

 Det skulle mot bakgrund av det som här

 sagts kunna hävdas att rökning på

 arbetsplatser borde regleras i lag. Jag

 ser det emellertid som en fördel om

 frågan vilka regler som skall gälla i

 detta avseende kan lösas lokalt genom

 överenskommelse mellan arbetsgivaren och

 de anställda eller deras organisation.

 Detta anförs också av bl.a. LO och SAF

 och har även legat till grund för de

 rekommendationer som Arbetarskydds-

 styrelsen och Socialstyrelsen utfärdat i

 frågan. Även om det fortfarande finns

 arbetsplatser där arbetstagare mot sin

 vilja utsätts för andras tobaksrök anser

 jag det inte motiverat att nu lagstifta

 om vilka regler som skall gälla för

 tobaksrökning på arbetsplatser. Jag

 kommer att med uppmärksamhet följa

 utvecklingen i detta avseende.

 För att understryka den vikt jag lägger

 vid denna fråga föreslår jag att det i

 lagen föreskrivs en skyldighet för

 arbetsgivare och arbetstagare att

 samverka för att åstadkomma rökfria ar-

 betsmiljöer och att särskilt verka för

 att personer inte ofrivilligt utsätts för

 tobaksrök. En möjlig väg att nå ett

 sådant mål skulle kunna vara att

 tobaksrökning begränsas till särskilda

 rökrum.

 4.3 Handel med tobak

 Min bedömning: Några särskilda

 föreskrifter rörande handel med tobak

 bör inte införas.

 Utredningen föreslår att regeringen,

 eller den myndighet regeringen bestämmer

 ges rätt att föreskriva att tobaksvaror

 endast får säljas i förpackningar som

 innehåller viss mängd av varan.

 Utredningen föreslår också att

 tobaksvaror inte skall få säljas till

 personer som är under 18 år och att

 försäljning i automat eller andra former

 av självbetjäning skall vara förbjuden.

 Vidare föreslår utredningen att

 tillfälliga prisnedsättningar och

 mängdrabatter inte skall få förekomma vid

 detaljhandel med tobaksvaror samt att

 regeringen skall få bemyndigande att

 föreskriva att förpackningar med

 tobaksvaror skall vara försedda med

 skattemärke.

 Remissinstanserna: Flertalet av de

 remissinstanser som uttalar sig be-

 träffande möjligheten att meddela

 föreskrifter om förpackningsstorlekar är

 positiva till utredningens förslag. Bl.a.

 företrädare för hotell- och

 restaurangbranschen anför dock att regler

 om förpackningsstorlek inte bör förhindra

 den försäljning av enstaka cigarrer och

 cigariller som förekommer på

 restauranger.

 När det gäller utredningens förslag om

 förbud mot försäljning av tobaksvaror

 till personer under 18 år är

 uppfattningarna hos remissinstanserna mer

 skiftande. Vissa remissinstanser som i

 övrigt är positiva till

 16

 lagstiftning angående tobak är negativa

 till detta förslag med motiveringen att

 det är svårkontrollerat och riskerar att

 medföra att varan hos ungdomar uppfattas

 som mer attraktiv. Andra remissinstanser

 anser att en åldersgräns är en värdefull

 markering även om den är

 svårkontrollerad.

 Också utredningens förslag som gäller

 prissättning har fått ett blandat

 mottagande. Endast ett fåtal av de

 remissinstanser som är positiva till

 förslaget kommenterar dock detta

 särskilt. De som är kritiska till för-

 slaget, främst företrädare för handeln

 och tobaksbranschen, anför att det

 strider mot marknadsrättsliga principer

 genom att inte vara konkurrensneutralt.

 Denna kritik avser framför allt förslaget

 om förbud mot mängdrabatter. Förbudet mot

 tillfälliga prisnedsättningar anges av

 bl.a. juridiska fakultetsnämnden vid

 Stockholms universitet vara onödigt då

 förfaranden som avses redan täcks av

 bestämmelserna om marknadsföring av

 tobaksvaror.

 Skälen för min bedömning:

 Förpackningsstorlekar

 Som anförts i propositionen 1990/91:175

 syftar ett förslag om möjligheter att

 föreskriva att tobaksvaror endast får

 säljas i förpackningar innehållande viss

 mängd främst till att förhindra förekomst

 av små förpackningar med cigaretter då

 dessa är särskilt lockande för ungdomar

 genom att betinga ett förhållandevis lågt

 pris. Jag anser visserligen att ungdomars

 tobaksbruk bör motverkas. Den effekt ett

 genomförande av utredningens förslag i

 denna del kunde få på ungdomens

 tobaksvanor synes dock vara alltför

 marginell för att motivera lagstiftning.

 Åldersgräns och förbud mot

 automatförsäljning m.m.

 Regeringen har i folkhälsopropositionen

 redovisat sin inställning till frågan om

 det bör införas ett förbud mot

 försäljning av tobaksvaror till ungdomar

 samt därtill knutna förbud mot försälj-

 ning i automat eller genom annan

 självbetjäning. Därvid angavs att några

 sådana förslag inte bör lämnas på grund

 av de svårigheter som föreligger att

 kontrollera att en åldersgräns följs och

 risken för att tobaksvaror skulle framstå

 som särskilt lockande genom att man måste

 vara "vuxen" för att få köpa dem.

 Socialutskottet angav också vid

 behandlingen av nämnda proposition att

 utskottet, av samma skäl som regeringen

 anfört i propositionen, fann att någon

 åldersgräns för inköp av tobak inte bör

 införas (bet. SoU1990/91:23). Mot denna

 bakgrund finner jag att några sådana be-

 stämmelser som utredningen föreslagit

 inte bör införas.

 17

 Prisfrågor

 Ekonomiska analyser från olika länder

 visar att priset på tobaksvaror har en

 avsevärd betydelse för konsumtionen.

 T.ex. har WHO konstaterat att ungdomar

 har en särskilt hög priselasticitet

 d.v.s. minskar sin konsumtion betydligt

 när priserna höjs. Jag vill erinra om att

 tobaksskatten på cigaretter, cigarrer och

 cigariller från den 1 december 1992 höjts

 med 19 öre per styck och på övriga

 tobaksvaror i motsvarande mån. Även om

 syftet med denna skattehöjning i första

 hand har varit att öka statens inkomster

 kommer den med stor sannolikhet även att

 verka konsumtionsdämpande. Den höjda

 tobaksskatten fyller på detta sätt två

 syften * dels att ge staten högre

 inkomster dels att minska användadet av

 tobak.

 En tobaksvara bör inte kunna användas

 som lockvara genom att under en kortare

 period säljas till nedsatt pris. Ett

 sådant förfarande får emellertid, som

 juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

 universitet anfört, anses strida mot

 redan nu befintliga regler om måttfull

 marknadsföring av tobaksvaror. Jag finner

 därför att något särskilt förbud som

 avser tillfälliga prisnedsättningar inte

 behöver införas.

 Mängdrabatt förekommer bl.a. vid köp av

 s.k. cigarettlimpor (förpackningar med

 tio paket innehållande 20 stycken

 cigaretter vardera). I den kritik som

 framförts mot förslaget om förbud mot

 sådana rabatter har framhållits att det

 förekommer att butiker inte saluhåller

 enstaka paket med cigaretter utan endast

 s.k. limpor. En sådan butik skulle till

 följd av utredningens förslag kunna hålla

 ett lågt pris för dessa storförpackningar

 medan en butik som säljer både enstaka

 paket och s.k. limpor inte skulle kunna

 hålla samma låga pris på de större

 förpackningarna. Förslaget skulle därmed

 kunna medföra olikheter i

 konkurrensförutsättningarna för de olika

 butikerna.

 Mot bakgrund av bl.a. nämnda negativa

 inverkan på konkurrensen som ett förbud

 mot mängdrabatter kan få, anser jag att

 någon särskild bestämmelse om sådana

 rabatter inte bör införas. Emellertid

 gäller även här att ett olämpligt

 framhållande av prissättningen kan falla

 under bestämmelserna om marknadsföring av

 tobaksvaror.

 Skattemärke

 Utredningens förslag om bemyndigande för

 regeringen att föreskriva att

 tobaksförpackningar skall vara försedda

 med skattemärke har föranletts av ett

 önskemål om att underlätta ett framtida

 medlemsskap i EG och för att då motverka

 smuggling. En bestämmelse med syfte att

 underlätta bevisföring när det gäller

 smugglingsbrott finns emellertid redan i

 lagen (1961:394) om tobaksskatt. Enligt

 denna får regeringen föreskriva att en

 tobaksvara får säljas här i riket endast

 i originalförpackning försedd med

 särskild kontrollstämpel. Jag har inte

 funnit skäl att föreslå att denna

 bestämmelse flyttas till den nya

 tobakslagen.

 18

 4.4 Varningstexter m.m.

 Mitt förslag: Nuvarande lagstiftning

 om varningstext och innehålls-

 deklaration på tobaksvaror justeras

 så att det klart framgår att

 föreskrifter kan meddelas om fler

 varningstexter på varje förpackning.

 I övrigt kvarstår reglerna om

 varningstext och innehållsdeklaration

 på tobaksvaror i huvudsak oförändrade

 utom vad avser påföljder.

 Utredningens förslag överensstämmer med

 mitt utom såvitt avser påföljdsfrågor.

 Remissinstanserna: Ett fåtal instanser

 berör reglerna om varningstexter m.m..

 Statens livsmedelsverk anför dock att

 varningstexterna bör förnyas och

 utvecklas samt att en obligatorisk

 varningstext om cancerrisken vid bruk av

 snus och tuggtobak bör införas för

 förpackningar till sådana varor.

 Skälen för mitt förslag: Nuvarande

 lagstiftning om varningstext och

 innehållsdeklaration på förpackningar

 till tobaksvaror infördes år 1975 och

 trädde i kraft år 1977. Enligt denna

 skall en förpackning till en tobaksvara

 som är avsedd att säljas till konsument

 inom landet vara försedd med varningstext

 och innehållsdeklaration i den

 utsträckning regeringen eller myndighet

 som regeringen utser föreskriver detta. I

 samma ordning kan meddelas föreskrifter

 om bl.a. hur en text skall vara avfattad

 och vad en deklaration skall innehålla.

 Tillverkare och importörer har enligt

 lagen ansvar för att förpackningarna

 förses med föreskrivna texter m.m. och en

 tobaksvara får inte saluhållas till en

 konsument om förpackningen saknar

 föreskriven varningstext eller innehålls-

 deklaration eller om dessa är uppenbart

 oriktiga. Överträdelse av bestämmelserna

 kan leda till straff i form av böter.

 Tillsynsmyndigheten kan också meddela de

 förelägganden och förbud som behövs för

 att lagen eller de föreskrifter som

 meddelats med stöd av lagen skall efter-

 levas. Sådana förelägganden och förbud

 kan förenas med vite.

 Regeringen har överlåtit till

 Socialstyrelsen, som också är

 tillsynsmyndighet, att meddela närmare

 föreskrifter om varningstexter m.m. Med

 stöd härav har Socialstyrelsen

 föreskrivit att såväl förpackningar till

 cigaretter som förpackningar till

 piptobak, cigarrer, snus och tuggtobak

 m.m. skall ha vissa fastställda

 varningstexter. Socialstyrelsen har också

 meddelat föreskrifter om

 innehållsdeklarationer. Dessa innebär

 bl.a. att det på cigarettförpackningar

 skall finnas uppgift om innehållet i

 röken av tjära, nikotin och kolmonoxid.

 I förarbetena till lagen om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror anförde föredragande statsråd

 att det var angeläget att få till stånd

 en minskning av tobakskonsumtionen och

 att detta krävde betydande

 informationsinsatser samt att

 varningstexter och innehållsdeklarationer

 på förpackningar till tobaksvaror var en

 viktig del i denna information (prop.

 1975/76:49 s. 19). Information om

 tobakens skadeverkningar är, som jag

 anfört i det föregående, fortfarande av

 mycket stor betydelse i arbetet att

 försöka åstadkomma en minskning av

 tobakskonsumtionen och varningstexter

 m.m. måste alltjämt anses vara ett

 viktigt inslag i detta sammanhang.

 Inom EG har antagits ett direktiv

 innefattande regler om varningstexter och

 innehållsdeklaration för tobaksvaror.

 Enligt detta skall alla förpackningar

 till tobaksvaror ha en allmänt utformad

 varningstext som anges i direktivet.

 Förpackningar till cigaretter skall

 också, förutom den allmänna texten, ha en

 av flera alternativa särskilda

 varningstexter. En innehållsdeklaration

 skall enligt nämnda direktiv ange mängden

 tjära och nikotin i cigarettröken.

 Direktivet omfattas av EES-avtalet.

 Vår lagstiftning i dessa frågor synes i

 princip överensstämma med EG:s direktiv

 och några skäl till större ändringar vad

 gäller denna lagstiftning har inte heller

 framkommit i övrigt. För att det klart

 skall framgå att det också i Sverige

 skall vara möjligt att meddela

 föreskrifter om att förpackningen till en

 tobaksvara skall innehålla mer än en

 varningstext bör dock bestämmelsen därom

 justeras något.

 De närmare föreskrifter som behövs bör

 även fortsättningsvis kunna meddelas av

 den myndighet som regeringen bestämmer

 och de får efter behov anpassas efter

 utvecklingen här och utomlands.

 Vad som i fortsättningen bör gälla vid

 överträdelse av nu aktuella bestämmelser

 och om tillsyn avser jag att ta upp i

 samband med frågor rörande tillsynen i

 övrigt.

 4.5 Reklam och annan marknadsföring av

 tobak

 Mitt förslag: Nuvarande krav på

 näringsidkares marknadsföring som

 avser tobaksvaror och som riktar sig

 till konsumenter upprätthålls.

 Utredningens förslag innebär i första

 hand att det i lag införs förbud för

 reklam som avser tobaksvaror och som

 riktar sig till konsumenter liksom för i

 stort sett all annan sådan mark-

 nadsföring. Förslaget innebär också att

 vissa krav ställs på annan reklam m.m.

 för att minska möjligheterna till s.k.

 förtäckt tobaksreklam, t.ex. att använda

 ett för en tobaksvara känt varumärke vid

 marknadsföring av en annan vara.

 Remissinstanserna: Många

 remissinstanser tar upp frågor om förbud

 mot reklam m.m. Av dessa är en majoritet

 positiva till en skärpning av nuvarande

 lagstiftning. Bl.a. anförs att förbud mot

 reklam och annan marknadsföring av

 tobaksvaror, inkl. förtäckt sådan, är

 nödvändigt för att skapa en trovärdig

 hälsopolitik. Betydelsen av ett sådant

 förbud för arbetet med att söka påverka

 ungdomar att inte börja använda tobak

 berörs också.

 Stark kritik mot förslaget framförs

 främst från representanter för tobaks-

 branschen och handeln. De tar därvid upp

 frågor bl.a. rörande reklamens betydelse

 för produktutvecklingen och för

 konkurrensen.

 Andra frågor som berörs av några

 remissinstanser är hur föreslagna regler

 förhåller sig till yttrandefriheten och

 till annan lagstiftning, t.ex. avseende

 varumärkesrätt.

 Skälen för mitt förslag:

 Världshälsoorganisationen har länge före-

 språkat ett totalförbud mot tobaksreklam.

 Som nämnts i det föregående har frågan

 också varit aktuell i Nordiska rådet och

 flera länder har redan infört sådana

 förbud. Vidare har EG-kommissionen lagt

 ett direktivförslag om förbud mot

 tobaksreklam m.m.

 I Sverige har reklam för tobaksvaror

 sedan mitten av 1960-talet successivt

 omgärdats av allt strängare regler. De

 största förändringarna skedde i början

 och mitten av 1970-talet, sedan

 Konsumentombudsmannen fört upp ett antal

 fall till Marknadsdomstolen. Domstolens

 beslut, som kom att bli prejudicerande,

 innebar förbud mot att avbilda personer,

 statusladdade miljöer etc. i annonser

 avseende tobaksvaror. I och med att de

 frivilliga regler som då fanns blev

 inaktuella genom Marknadsdomstolens

 beslut, upptogs förhandlingar mellan

 Konsumentombudsmannen och företrädare för

 tobaksbranschen. Förhandlingarna ledde år

 1975 till ytterligare begränsningar av

 tobaksreklamen, bl.a. avseende

 utomhusreklam.

 Som en följd av Socialstyrelsens

 tobaksutredning år 1973 tillsattes år

 1975 en särskild utredning med uppdrag

 att utreda frågan om lämpliga former för

 förbud mot tobaksreklam. Genom ett beslut

 år 1976 utvidgades utredningsuppdraget

 till att gälla även alkoholreklam. På

 hösten samma år avgav utredningen sitt

 slutbetänkande Reklamen för alkohol och

 tobak (SOU 1976:63). Betänkandet låg till

 grund för de lagar om marknadsföring av

 alkohol respektive tobak som trädde i

 kraft under år 1979.

 Lagen (1978:764) med vissa bestämmelser

 om marknadsföring av tobaksvaror kom i

 praktiken huvudsakligen att innebära ett

 befästande av överenskommelsen från år

 1975 mellan Konsumentombudsmannen och

 tobaksbranschen. Enligt lagen skall

 särskild måttfullhet iakttas vid mark-

 nadsföring av tobaksvaror. Marknadsföring

 som är påträngande eller uppsökande eller

 som uppmanar till bruk av tobak får inte

 förekomma.

 Som en nyhet infördes genom 1978 års

 lag en skyldighet för den som annonserar

 för tobaksvaror att återge föreskriven

 varningstext och innehållsdeklaration i

 tidningsannonser m.m. Texten och

 deklarationen skall framträda tydligt i

 annonsen och återges i ändamålsenlig

 form.

 Marknadsföring i strid med nämnda lag

 skall anses som otillbörlig enligt

 marknadsföringslagen (1975:1418). Det är

 alltså ytterst Marknadsdomstolen som

 prövar om en marknadsföringsåtgärd skall

 anses som måttfull eller inte.

 Vissa riktlinjer för tillämpningen av

 1978 års lag har utfärdats av Kon-

 sumentverket efter samråd med

 Socialstyrelsen. Riktlinjerna skärptes år

 1986, sedan riksdagen hade behandlat ett

 antal motioner om reklamförbud. Enligt

 riktlinjerna får vissa former av

 marknadsföring av tobaksvaror inte alls

 förekomma. Hit hör direktreklam och andra

 åtgärder som innebär en direkt

 hänvändelse till konsumenter, reklam på

 biografer eller teatrar, reklam via

 etermedier (inkl. kabel-TV),

 utomhusreklam (med undantag för skyltning

 vid säljställen), reklam inom

 idrottsanläggningar, sjukhus eller

 ungdomslokaler, pristävlingar och

 rabattmärkeserbjudanden m.m. Annonser för

 tobaksvaror får inte heller, enligt

 riktlinjerna, finnas i sporttidningar

 eller på dagspressens sportsidor, på om-

 slaget till populärpress, i tidningar

 vars läsekrets till stor del utgörs av

 ungdomar etc.

 I samband med att riktlinjerna skärptes

 åtog sig tobaksbranschen att genomföra

 vissa egenåtgärder. Bl.a. bildades

 Tobaksbranschföreningens granskningsnämnd

 som kontinuerligt granskar all

 tobaksreklam som riktar sig till

 konsumenter och vakar över att bolagen

 följer riktlinjerna. Nämnden gör även

 principiella och vägledande uttalanden i

 tolkningsfrågor. Om nämnden finner att en

 viss åtgärd strider mot riktlinjerna, kan

 den ålägga den felande en bot om 10 000

 kr.

 Det har också inrättats en särskild

 instans som granskar skyltningen vid

 säljställen, Detaljhandelns

 Tobaksskyltningsråd.

 Som anförts tidigare tillsattes

 Tobaksutredningen mot bakgrund av bl.a.

 en framställning från riksdagen efter en

 hemställan från lagutskottet i

 betänkandet 1987/88:LU13. Som skäl för

 denna hemställan anförde utskottet att

 även om dittills förekommande insatser

 haft positiva effekter på konsumtionen av

 röktobak så var den totala bilden när det

 gällde bruket av tobak oroande och att

 det var nödvändigt att vidta ytterligare

 insatser från samhällets sida för att

 minska denna konsumtion. Utskottet

 anförde vidare att det kunde ifrågasättas

 om det var möjligt att få till stånd en

 allmän uppslutning kring strävandena att

 minska tobaksbruket så länge det inte var

 förbjudet att göra reklam för tobaksvaror

 och att det skulle vara olyckligt om

 Sverige, vid beaktande av den

 internationella utvecklingen i denna

 fråga, skulle komma att framstå som en

 nation som motsatte sig ett sådant

 reklamförbud. På grund härav fann ut-

 skottet att starka skäl talade för att

 ett förbud mot reklam för tobaksvaror

 borde införas efter mönster för vad som

 gällde beträffande alkoholdrycker.

 Tobakskonsumtionen är alltjämt relativt

 hög i Sverige och det finns, som jag

 tidigare nämnt, tendenser till ökad

 tobakskonsumtion hos vissa grupper,

 särskilt ungdomar. Mot bakgrund av detta

 anförde regeringen i propositionen

 1990/91:175 att reklam för tobaksvaror

 bör förbjudas. Denna bedömning gjordes då

 regeringen fann att ett reklamförbud av-

 seende tobaksvaror med all sannolikhet

 skulle få positiva effekter på folkhälsan

 särskilt med beaktande av dess betydelse

 för påverkan av ungdomars attityder.

 Vid riksdagsbehandlingen av nämnda

 proposition anförde socialutskottet i

 sitt betänkande (bet. 1990/91:SoU 23) att

 något förbud mot tobaksreklam inte bör

 införas innan man inom EG nått enighet om

 ett motsvarande förbud. Riksdagen beslöt

 att som sin mening ge regeringen till

 känna vad utskottet anfört i denna fråga.

 Mot bakgrund av vad riksdagen gett till

 känna finner jag att EG:s ställ-

 ningstagande i denna fråga bör avvaktas.

 19

 4.6 Produktkontroll m.m.

 Mitt förslag: En möjlighet öppnas att

 meddela föreskrifter om att till-

 verkare och importörer av tobaksvaror

 skall utreda om de kemiska och

 toxikologiska egenskaperna hos

 tobaksvaror har hälsovådliga effek-

 ter. Vidare införs möjligheter att,

 om det finns särskilda hälsoskäl,

 förbjuda tillverkning och införsel av

 tobaksvaror som för närvarande inte

 finns i någon större utsträckning på

 den svenska marknaden och att

 föreskriva gränsvärden för de

 skadliga ämnen m.m. som en tobaksvara

 som tillverkas i eller införs till

 Sverige får innehålla.

 Utredningens förslag överensstämmer i

 huvudsak med mitt.

 Remissinstanserna: Dessa frågor berörs

 inte av så många remissinstanser men

 flertalet av dem som gör det är positiva

 till utredningens förslag. Svenska

 Tobaksbranschföreningen anför dock att en

 skyldighet att utreda de kemiska och

 toxikologiska egenskaperna hos

 tobaksvaror svårligen kan uppfyllas av

 varje importör vilket får till följd att

 den utländska leverantören-tillverkaren

 kan komma att "drabbas" av påbudet.

 Tobaksbranschföreningen ifrågasätter i

 anledning därav om inte bestämmelsen om

 utredningsskyldighet kan uppfattas som

 ett tekniskt handelshinder som i sig inte

 syftar till att skydda hälsan och därför

 står i strid med GATT:s och EFTA:s förbud

 mot införande av tekniska handelshinder.

 Föreningen ifrågasätter vidare om inte

 också ett förbud mot tillverkning och

 import av nya tobaksvaror strider mot

 GATT- och EFTA-regler. Även Svenska

 Arbetsgivareföreningen ifrågasätter om

 inte ett sådant förbud kan betraktas som

 ett handelshinder och om det egentligen

 fyller någon funktion då ett

 cigarettmärke mer eller mindre på den

 svenska marknaden inte lär ha någon

 betydelse.

 När det gäller införande av gränsvärden

 anför Svenska Tobaksbranschföreningen att

 utvecklingen gått mot "svagare"

 cigaretter vilket troligen kommer att

 fortsätta även utan införande av

 gränsvärden och att utredningens förslag

 mot denna bakgrund närmast ter sig som

 "förmynderi mot den lilla och minskande

 grupp konsumenter som trots alla

 varningar föredrar något ''''starkare''''

 cigaretter". Också föreningen Smokepeace

 anför att konsumenterna inte bör

 "tvångsstyras" när det gäller val av

 tobaksprodukter.

 Skälen för mitt förslag: Lagstiftningen

 i Sverige om produktsäkerhet inskränker

 sig när det gäller tobak för närvarande

 till en möjlighet att föreskriva att

 förpackningar till tobaksvaror skall

 innehålla en deklaration med uppgift om

 skadliga ämnen som varan innehåller eller

 ger upphov till. För att förbättra

 produktkontrollen avseende tobaksvaror

 bör dock ytterligare några regler

 införas.

 20

 Skyldighet att utreda kemiska och

 toxikologiska egenskaper hos tobaksvaror

 Redan nu finns det, som jag nyss anfört,

 möjlighet att föreskriva att

 förpackningar till tobaksvaror skall ha

 en innehållsdeklaration. Ansvaret för att

 en sådan deklaration är riktig åvilar

 tillverkaren, eller i fråga om

 importvaror, importören. Socialstyrelsen

 har också, såsom tillsynsmyndighet enligt

 lagen (1975:1154) om varningstext och

 innehållsdeklaration på tobaksvaror, rätt

 att på anfordran få de upplysningar och

 handlingar som behövs för tillsynen

 enligt lagen. Därigenom har

 Socialstyrelsen rätt att få de

 upplysningar som behövs för att kunna

 besluta vad en innehållsförteckning skall

 innehålla. Bestämmelsen ger också

 Socialstyrelsen rätt att, för att

 möjliggöra en kontroll av att de

 uppgifter som lämnas i deklarationen är

 riktiga, få del av de analyser av

 tobaksvarans innehåll som måste ha tagits

 fram som grund för uppgifterna i

 innehållsdeklarationen.

 Någon skyldighet för tillverkaren eller

 importören att själv utreda de kemiska

 och toxikologiska egenskaperna hos

 tobaksvarorna finns däremot inte. Enligt

 lagen (1985:426) om kemiska produkter

 skall visserligen den som tillverkar

 eller importerar en kemisk produkt, genom

 egna undersökningar eller på annat sätt

 bl.a. se till att det finns tillfreds-

 ställande utredning för bedömning av

 vilka hälsoskador produkten kan orsaka,

 men den lagen skall enligt förordningen

 (1985:835) om kemiska produkter inte

 tillämpas på tobaksvaror. Det måste

 emellertid anses vara naturligt att

 ansvaret för att utreda om en vara kan

 vara skadlig skall åvila den som vill

 avsätta varan. Jag finner att skäl för

 att undanta tobaksvaror från denna

 princip saknas. Jag anser därför att en

 bestämmelse om sådan utredningsskyldighet

 som nu nämnts bör införas i tobakslagen.

 Utredningsskyldigheten bör gälla om det

 på grundval av de ämnen eller andra

 beståndsdelar en tobaksvara innehåller

 och vad som redan är känt om de kemiska

 och toxikologiska verkningarna av dessa

 beståndsdelar kan antas att varan har

 hälsovådliga effekter. Om tillgängliga

 undersökningar är otillräckliga bör

 tillverkaren-importören se till att de

 kompletterande undersökningar som behövs

 kommer till stånd. Detta kan exempelvis

 ske genom egna undersökningar eller genom

 anlitande av konsulter.

 Tillverkaren och importören bör också

 fortlöpande hålla sig informerad om sådan

 forskning som har betydelse för att

 bedöma varans egenskaper eller för

 möjligheterna att förändra dess

 sammansättning på ett sätt som minskar

 hälsoriskerna. Denne bör också

 föranstalta om de kompletterande

 undersökningar som behövs för att hålla

 kunskapen om varan i nivå med den

 vetenskapliga utvecklingen.

 Tillverkaren-importören bör vidare

 åläggas en skyldighet att redovisa

 undersökningsresultaten och andra

 uppgifter som behövs för att varornas

 hälsorisker skall kunna bedömas. Dessa

 uppgifter kan sedan läggas till grund för

 de innehållsdeklarationer som skall

 anbringas på förpackningarna.

 Närmare föreskrifter om aktuell

 utredningsskyldighet bör med hänsyn till

 de kostnader som kan vara förenade med

 utredningen tills vidare endast få

 meddelas av regeringen. Det ligger i

 sakens natur att regeringen i sina

 föreskrifter skall ta hänsyn till vad som

 det vid varje tidpunkt med hänsyn till

 föreliggande vetenskapliga rön är rimligt

 att kräva av den utredningsskyldige.

 Förbud mot tillverkning och införsel av

 vissa tobaksvaror

 I många länder har förbud införts mot

 försäljning av vissa slag av to-

 baksprodukter. Exempelvis har flera

 länder infört förbud mot försäljning av

 rökfri tobak för oralt bruk. En arbets-

 grupp inom Världshälsoorganisationen har

 också förordat att motsvarande förbud

 införs i alla länder där avsedda

 produkter inte blivit vanliga. Inom EG

 beslutades den 15 maj 1992 om ett

 direktiv innehållande ett sådant förbud

 (92/41/EEG).

 I Sverige är det, som inledningsvis

 anförts, relativt vanligt med bruk av

 snus. Som framgår av avsnitt 3.3 torde

 Sverige därför * efter det att

 EES-avtalet trätt i kraft * kunna få göra

 undantag från förbudet mot försäljning av

 rökfri tobak för oralt bruk vad gäller

 snuset. Däremot är det angeläget att

 motverka att andra tobaksprodukter som

 ännu inte är mer allmänt förekommande på

 den svenska marknaden sprids här. Det

 avgjort mest effektiva sättet att

 åstadkomma detta är att förbjuda att

 sådana varor tillverkas i landet eller

 införs hit.

 Ett förbud mot tillverkning och import

 av tobaksvaror bör alltså kunna meddelas

 i fråga om dels helt nya tobaksvaror,

 dels tobaksvaror som i och för sig redan

 finns och brukas men som inte är mer

 allmänt förekommande på den svenska

 marknaden. För att ett sådant förbud

 skall kunna meddelas bör krävas att det

 föreligger särskilda hälsoskäl. Sådana

 skäl kan föreligga då en tobaksvara är

 påtagligt mer skadlig i något avseende är

 de tobaksvaror som redan är vanligt

 förekommande på den svenska marknaden.

 Exempelvis kan den innehålla skadliga

 ämnen eller beståndsdelar som alls inte

 finns i andra här förekommande produkter

 eller också betydligt mer av sådana ämnen

 eller beståndsdelar. Avsikten är alltså

 inte att ingripa mot exempelvis nya

 cigarettmärken som inte på ett påtagligt

 sätt avviker från andra cigarettmärken

 som förekommer här.

 En "ny" tobaksvara kan också vara

 påtagligt mer skadlig än andra som är

 vanligt förekommande på den svenska

 marknaden genom att den appellerar till

 vissa grupper som nu inte brukar tobak i

 någon större utsträckning, såsom barn.

 För att ett förbud av aktuellt slag

 inte skall bli alltför abstrakt bör det

 meddelas först då det finns anledning att

 befara att en "ny" tobaksvara är på väg

 att introduceras här. Ett bemyndigande

 bör därför ges till regeringen att

 meddela sådana förbud.

 21

 Införande av gränsvärden

 Både i Sverige och utomlands förekommer

 produktutveckling i syfte att åstadkomma

 tobaksvaror som innehåller mindre mängder

 av känt skadliga ämnen. Särskilt gäller

 detta cigaretter. Jag ser det som efter-

 strävansvärt att en sådan utveckling

 fortsätter även om det är tveksamt om

 detta kan ha några större effekter för

 folkhälsan.

 Internationellt har det på senare år

 blivit allt oftare förekommande att olika

 gränsvärden uppställs för skadliga ämnen

 m.m. i tobak. Enligt ett EG-direktiv får

 tjärhalten inte överstiga 15 mg per

 cigarett fr.o.m. den 31 december 1992 och

 12 mg per cigarett fr.o.m. år 1997.

 För att åstadkomma en anpassning till

 EG:s regler bör en regel om gränsvärden

 för skadliga ämnen och beståndsdelar i

 tobaksvaror införas även här. Då sådana

 gränsvärden kan komma att behöva ändras

 med inte alltför långa mellanrum är det

 mindre lämpligt att fastställa dem i lag.

 I stället bör regeringen eller den

 myndighet regeringen utser kunna meddela

 föreskrifter i denna fråga.

 De föreskrifter som bör meddelas bör i

 första hand röra tjärhalten i

 cigarettrök, varvid de värden som

 fastställts inom EG bör beaktas.

 I EES-avtalet har Sverige förbundit sig

 att följa det tidigare nämnda direktivet

 angående tjärhalt.

 Handelshinder?

 Nu föreslagna regler om produktkontroll

 torde kunna genomföras utan hinder av

 Sveriges handelspolitiska åtaganden.

 Såväl GATT- som EFTA-regler innehåller

 undantag för åtgärder som skall skydda

 hälsan och bestämmelser motsvarande de

 föreslagna har också införts i andra

 länder med dessa åtaganden. Exempelvis

 har, som tidigare anförts, Finland infört

 gränsvärden för vissa ämnen i

 cigarettrök. I Norge har också införts

 förbud mot "nya" tobaksprodukter.

 Handelshindrande åtgärder är enligt

 Rom-fördraget i princip förbjudna mellan

 medlemsstaterna i EG. Undantag från

 förbudet kan medges med stöd av artikel

 36 bland annat med hänsyn till intresset

 att skydda människors liv och hälsa.

 Denna artikels funktion är att balansera

 mellan oeftergivliga nationella intressen

 av icke-ekonomisk natur och den fria

 rörligheten för varor. För att en åtgärd

 skall kunna rättfärdigas enligt artikel

 36 krävs förutom att den är nödvändig

 även att den är proportionell. Det

 innebär att åtgärden inte får större

 handelshindrande verkningar än vad som är

 strängt nödvändigt för att tillgodose

 skyddsändamålet. Artikel 36 är inte

 längre tillämplig inom de områden där

 medlemsstaterna harmoniserat sin

 lagstiftning. Några hinder att införa här

 aktuella bestämmelser torde alltså inte

 heller föreligga med tanke på ett

 eventuellt framtida medlemsskap i EG. När

 det gäller gränsvärden för tjära finns,

 som tidigare nämnts, redan EG:s direktiv.

 22

 4.7 Den lagtekniska utformningen

 Mitt förslag: Lagstiftningen avseende

 tobak samlas i en lag utom vad avser

 tobaksskatt.

 Utredningens förslag överensstämmer med

 mitt.

 Remissinstanserna: Flertalet som

 uttalat sig i frågan är positiva till

 utredningens förslag. Dit hör bl.a.

 Arbetarskyddsstyrelsen, Landstings-

 förbundet och flera landsting. En av

 underinstanserna till Universitets- och

 högskoleämbetet, juridiska

 fakultetsnämnden vid Stockholms univer-

 sitet, anför däremot att den föreslagna

 lagstiftningen innehåller regler av

 systematiskt olika karaktär och torde

 innebära att det blir svårare för dem som

 berörs av de skilda bestämmelserna att

 finna dem.

 Skälen för mitt förslag: Lagstiftningen

 om tobak kommer att beröra skilda

 områden. Förutom den lagstiftning som

 redan finns om varningstext och

 innehållsdeklarationer samt om

 marknadsföring föreslås nu lagstiftning

 om rökfria miljöer och produktkontroll.

 En metod som kan användas vid aktuell

 lagstiftning är att komplettera den

 lagstiftning som redan finns med de nya

 eller ändrade regler jag har förordat

 samt att, i den mån dessa regler inte

 passar in i lagstiftningen, skapa nya

 lagar. Detta skulle emellertid ge en

 splittrad lagstiftning i frågor som berör

 tobak.

 En samlad lagstiftning ger en bättre

 överblick. Flera remissinstanser som

 direkt kommer att beröras av lagstift-

 ningen har också klart uttalat att de

 anser det vara bra om föreslagna regler

 samlas i en lag. Det torde alltså inte

 finnas någon anledning att befara att de

 som berörs av olika bestämmelser kommer

 att få svårt att finna dem. Jag anser

 därför att man inte behöver fästa någon

 avgörande vikt vid de nackdelar det kan

 innebära att samla bestämmelser av delvis

 olika karaktär i en lag. Tobaksskatt bör

 dock även fortsättningsvis regleras

 separat.

 23

 4.8 Tillsyn m.m.

 Mitt förslag: Den omedelbara

 tillsynen över att lagen och före-

 skrifter som meddelats med stöd av

 denna efterlevs, utövas när det

 gäller rökfria miljöer m.m. av miljö-

 och hälsoskyddsnämnden eller mot-

 svarande kommunal nämnd. Inom länet

 utövas denna tillsyn av länsstyrel-

 sen. Tillsynen över att

 bestämmelserna om rökning inom

 lokaler som är upplåtna för enbart

 personal inom skolor, barnomsorg,

 hälso- och sjukvård och tandvård

 följs utövas lokalt av

 Yrkesinspektionen och centralt av

 Arbetarskyddsstyrelsen. I övrigt

 utövas den centrala tillsynen av

 Socialstyrelsen. När det gäller

 marknadsföring av tobaksvaror skall

 dock, i stället för reglerna om

 tillsyn i tobakslagen, bestämmelserna

 i marknadsföringslagen gälla och Kon-

 sumentverket skall liksom tidigare

 övervaka näringsidkares

 marknadsföring av sådana varor.

 Bestämmelser om

 tillsynsmyndigheternas rätt till

 information m.m. som behövs för

 tillsynen samt tillträde till lokaler

 och annat som berörs regleras i

 huvudsak på samma sätt som enligt

 tidigare lagstiftning om varningstext

 och innehållsdeklaration. Också vad

 som föreskrivits om rätt för

 tillsynsmyndigheterna att meddela

 förelägganden och förbud samt

 omhänderta egendom överförs i stort

 sett oförändrat från nämnda lag-

 stiftning. Däremot straffbeläggs inte

 några överträdelser i den nya lagen.

 Den kommunala nämndens beslut får

 överklagas hos länsstyrelsen. Län-

 sstyrelsens och Socialstyrelsens

 beslut i särskilda fall får över-

 klagas hos länsrätten.

 Yrkesinspektionens beslut däremot får

 överklagas hos Arbet-

 arskyddsstyrelsen.

 Beslut om föreskrifter av

 normgivningskaraktär som meddelats

 efter bemyndigande från regeringen,

 får överklagas hos regeringen av

 tillverkare eller importörer om det

 är fråga om varningstexter eller

 innehållsdeklaration på förpackningar

 till tobaksvaror. Andra beslut om

 föreskrifter av normgivningskaraktär

 som meddelats efter bemyndigande från

 regeringen får inte överklagas.

 Utredningens förslag överensstämmer i

 stort sett med mitt. Utredningen föreslår

 dock att i vissa fall den som bryter mot

 lagen eller föreskrift som meddelats med

 stöd av lagen skall dömas till böter.

 Utredningen föreslår också att nuvarande

 bestämmelse om förverkande skall över-

 föras från lagstiftningen om varningstext

 och innehållsdeklaration till den nya

 lagen. Vidare innehåller utredningens

 förslag en delvis annan besvärsordning.

 Remissinstanserna: Flertalet av dem som

 berört tillsyns- och påföljdsfrågor är

 positiva till utredningens förslag. Ett

 par kommuner anför att reglerna om

 rökfria miljöer är svåra att kontrollera

 och att någon mer aktiv tillsyn inte kan

 komma i fråga med hänsyn till det press-

 ade ekono-

 24

 miska läge som råder i många kommuner.

 Kostnadsaspekterna tas också upp av

 ytterligare ett par remissinstanser.

 Arbetarskyddsstyrelsen, ett par

 kommuner, LO och Sveriges hotell- och

 restaurangförbund tar upp frågor om

 gränsdragningen mellan tillsyns-

 myndigheternas ansvarsområden. Därvid

 anförs bl.a. att gränsdragningen är något

 oklar när det gäller tillsynen över

 rökfria miljöer enligt vad utredningen

 föreslår.

 Utredningens förslag när det gäller

 vilka befogenheter en tillsynsmyndighet

 bör ha möter knappast några invändningar.

 Också förslaget om påföljder m.m. godtas

 i stort sett av remissinstanserna.

 Rikspolisstyrelsen ifrågasätter dock om

 kriminalisering på detta område är

 sakligt motiverad och förordar att i

 stället vitesinstitutet används i större

 utsträckning. Med anledning av ett

 förslag av utredningen att det i lagen

 skall införas en bestämmelse om att den

 som skall avvisa en person som trots

 tillsägelse röker där detta inte är

 tillåtet skall ha rätt att anlita polis

 för avvisningen, anför Rikspolisstyrelsen

 att sådana ingripanden endast

 undantagsvis bör komma i fråga.

 Skälen för mitt förslag: Tillsynen över

 lagen och de föreskrifter som meddelats

 med stöd av denna bör samlas hos så få

 myndigheter som möjligt. Samtidigt bör

 dock tillsynen i möjligaste mån läggas på

 myndigheter som redan har näraliggande

 uppgifter.

 När det gäller den lokala eller

 regionala tillsynen har redan Yrkes-

 inspektionen tillsynsansvar enligt

 arbetsmiljölagstiftningen och miljö- och

 hälsoskyddsnämnden, eller den kommunala

 nämnd som utövar dess funktioner, har

 tillsynsansvar enligt

 hälsoskyddslagstiftningen. Inom länet

 utövas tillsynen enligt

 hälsoskyddslagstiftningen av

 länsstyrelsen. Dessa tillsynsmyndigheter

 företar också inspektioner för att

 kontrollera miljön i många av de lokaler

 och andra utrymmen som kommer att

 omfattas av tobakslagens regler om

 rökfria miljöer. Den omedelbara tillsynen

 i fråga om rökfria miljöer bör därför

 fördelas mellan Yrkesinspektionen och den

 kommunala nämnden. Inom länet bör

 länsstyrelsen utöva tillsyn inom miljö-

 och hälsoskyddsnämndens ansvarsområde. På

 så sätt bör huvuddelen av tillsynen

 enligt tobakslagen kunna utövas i samband

 med annan tillsynsverksamhet.

 Fördelningen bör ske så att nämnden får

 tillsynsansvar för de miljöer dit

 allmänheten har tillträde, hotell och

 restauranger m.m. samt att

 Yrkesinspektionen får ansvaret för

 personalutrymmen på sådana arbetsplatser

 som omfattas av rökförbud.

 Den omedelbara tillsynen innefattar det

 direkta ansvaret för att lagens regler

 efterlevs. Tillsynen skall bl.a. utövas

 genom inspektioner av de rökfria

 miljöerna. De lokala tillsynsmyndig-

 heterna har möjlighet att utfärda förbud

 och förelägganden i de enskilda ärendena.

 När det gäller den centrala tillsynen

 är det naturligt att Socialstyrelsen som

 redan har en central funktion i fråga om

 tobaksfrågor får det huvudsakliga

 ansvaret för det tillsynsområde som

 länsstyrelsen skall svara för.

 Arbetarskyddsstyrelsen bör få ansvaret

 för den centrala tillsynen när det gäller

 sådana miljöer som Yrkesinspektionen har

 det omedelbara tillsynsansvaret för.

 25

 Socialstyrelsen får också * i likhet

 med vad som nu gäller * tillsynsansvar

 vad gäller efterlevnaden av

 bestämmelserna om varningstexter och

 innehållsdeklaration. Motsvarande gäller

 för bestämmelserna om produktkontroll

 m.m.

 Den centrala tillsynen innefattar bl.a.

 samordnande, uppföljande och vägledande

 uppgifter. Myndigheterna förutsätts

 utfärda allmänna råd beträffande den

 regionala och omedelbara tillsynen.

 Tillsynen innefattar inte handläggning av

 enskilda ärenden. Undantag gäller för

 Socialstyrelsens roll beträffande

 varningstexter, innehållsdeklaration och

 bestämmelserna om produktkontroll m.m. I

 dessa ärenden har Socialstyrelsen som

 enda tillsynsmyndighet samma roll som de

 lokala tillsynsmyndigheterna och kan

 meddela förelägganden eller förbud i

 särskilda fall. Beträffande tillsynen

 enligt 16 § gäller att Socialstyrelsen

 skall tillhandagå regeringen när så

 behövs för att få fram utredningar och

 undersökningsresultat.

 Reglerna om reklam och annan

 marknadsföring bör undantas från

 Socialstyrelsens ansvarsområde. Enligt de

 regler som nu gäller har Konsumentverket

 till uppgift att bl.a. övervaka och

 utarbeta riktlinjer för näringsidkares

 marknadsföring. Dessa uppgifter gäller

 även marknadsföring av tobaksvaror. Jag

 finner inte skäl att göra någon ändring

 beträffande detta.

 Med den angivna uppdelningen torde det

 knappast bli några större problem med

 gränsdragningen mellan

 tillsynsmyndigheterna ens när det gäller

 den rökfria miljön. Som jag nyss anfört

 bör också huvuddelen av tillsynen kunna

 utövas i samband med annan tillsynsverk-

 samhet. På grund härav och då det får

 förutsättas att såväl enskilda som vissa

 organisationer kommer att engagera sig i

 lagens tillämpning och påtala eventuella

 missförhållanden, torde de extra

 kostnader som kommer att uppstå för

 tillsynsmyndigheterna på grund av denna

 lag att bli begränsade.

 För att kunna upprätthålla en effektiv

 tillsyn måste tillsynsmyndigheterna, var

 och en inom sitt respektive

 tillsynsområde, liksom enligt nuvarande

 lagstiftning om varningstexter m.m., ha

 rätt att få upplysningar och handlingar

 m.m. som behövs för tillsynen, tillträde

 till lokaler och annat som eter företar

 också inspektioner för att kontrollera

 miljön i många av de lokaler och andra

 utrymmen som kommer att omfattas av

 tobakslagens regler om rökfria miljöer.

 Den omedelbara tillsynen i fråga om

 rökfria miljöer bör därför fördelas

 mellan Yrkesinspektionen och den

 kommunala nämnden. Inom länet bör

 länsstyrelsen utöva tillsyn inom miljö-

 och hälsoskyddsnämndens ansvarsområde. På

 så sätt bör huvuddelen av tillsynen

 enligt tobakslagen kunna utövas i samband

 med annan tillsynsverksamhet.

 Fördelningen bör ske så att nämnden får

 tillsynsansvar för de miljöer dit

 allmänheten har tillträde, hotell och

 restauranger m.m. samt att

 Yrkesinspektionen får ansvaret för

 personalutrymmen på sådana arbetsplatser

 som omfattas av rökförbud.berörs av lagen

 eller föreskrifter meddelade med stöd av

 denna samt rätt att där ta erforderliga

 prover. Om upplysningar, tillträde m.m.

 inte lämnas frivilligt på begäran av

 tillsynsmyndigheterna måste dessa också

 ha möjlighet att framtvinga de

 upplysningar m.m. som behövs. Detta bör i

 första hand ske genom förelägganden som

 kan förenas med vite. När det gäller

 tillträde till lokaler och annat bör

 emellertid också biträde av

 kronofogdemyndighet kunna läs i strid med

 lagen. Kronofogdemyndigheten bör då, om

 det behövs, bistå med handräckning.

 Möjligheten att vidta rättelse under

 tillsynsmyndighets kontroll bör också

 överföras från nämnda lagstiftning. Sker

 inte rättelse inom skälig tid, som

 tillsynsmyndigheten bestämmer, eller om

 sådan rättelse inte är möjlig återstår

 endast att förstöra varan.

 Utredningen föreslår att den som

 uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter

 mot vissa bestämmelser i lagen eller

 föreskrift som meddelats med stöd av

 lagen skall dömas till böter om brottet

 inte är ringa. Åtal skall dock få ske

 först efter anmälan från en

 tillsynsmyndighet. Motsvarande be-

 stämmelser finns i lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror. Sedan lagen trädde i kraft

 år 1977 har emellertid varken åtal eller

 åtalsanmälan förekommit i något enda

 fall. Det finns rimlig anledning att anta

 att även den här föreslagna lagens be-

 stämmelser kommer att kunna upprätthållas

 utan att straff kommer att behöva ut-

 mätas. Vid överträdelser av lagens

 bestämmelser eller av föreskrifter som

 meddelas med stöd av lagen torde det

 därför vara tillräckligt att möjlighet

 finns att meddela förelägganden och

 förbud förenade med viten. Dessa viten

 kan också sättas betydligt högre än vad

 som kan komma i fråga vid bötesstraff. Om

 ingen straffbestämmelse införs i den nya

 lagen bör det inte heller införas någon

 bestämmelse om förverkande.

 När det gäller rökfria miljöer har jag

 redan tidigare anfört att ansvaret för

 upprätthållandet av lagens bestämmelser

 skall åvila ägaren eller den som

 disponerar den lokal m.m. som berörs och

 att den enskilde rökaren i princip endast

 riskerar att bli avvisad. Något annat

 torde lätt kunna uppfattas som onödigt

 småaktigt och riskerar att föranleda

 trotsreaktioner. Dessutom skulle troligen

 ytterst få personer bli dömda för ett

 brott mot dessa bestämmelser dels på

 grund av övervakningssvårigheter, dels på

 grund av att brottet skulle komma att

 uppfattas som så ringa att det ofta

 skulle bli fråga om åtalsunderlåtelse.

 Till skillnad från utredningen finner jag

 det inte heller nödvändigt att föreskriva

 att den som får besluta om avvisning av

 en person som trots tillsägelse röker där

 detta inte är tillåtet, har rätt att

 påkalla hjälp av polis. Avvisning torde

 inte behöva komma i fråga så ofta och när

 så måste ske torde det vanligen fungera

 utan att polis behöver tillkallas. Skulle

 det bli aktuellt med ett polisingripande

 kan det också antas att situationen ofta

 är sådan att ett ingripande ändå skulle

 ha skett av andra skäl.

 I fråga om överklaganden bör för miljö-

 och hälsoskyddsnämndens, eller

 motsvarande nämnds, beslut i princip

 gälla detsamma som enligt hälso-

 skyddslagen (1982:1080). Detta skulle

 innebära att nämndens beslut skulle få

 överklagas till länsstyrelsen och att

 länsstyrelsens beslut fick överklagas

 till kammarrätten. I överensstämmelse med

 vad som nu gäller ifråga om varningstext

 och innehållsdeklaration på tobaksvaror

 borde också de beslut Socialstyrelsen

 meddelar i egenskap av tillsynsmyndighet

 överklagas till kammarrätten.

 I betänkandet "Domstolarna inför

 2000-talet" (SOU 1991:106), som för

 närvarande bereds, har emellertid

 Domstolsutredningen bl.a. föreslagit att

 all domstolsprövning av förvaltnings-

 beslut skall börja i länsrätt. Regeringen

 har ställt sig bakom principen i årets

 budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil.

 3 s. 24 f). Jag finner alltså denna

 princip lämplig och anser att de nu

 aktuella besluten bör prövas av länsrätt

 som första domstolsinstans. Nämndens

 beslut får alltså överklagas till

 länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut i

 särskilda fall liksom Socialstyrelsens

 beslut överklagas till länsrätten.

 Förslaget kräver en ändring i 14 § lagen

 (1971:289) om allmänna förvaltnings-

 domstolar. Jag återkommer i spe-

 cialmotiveringen till vissa frågor om den

 lagtekniska utformningen av bestämmelsen.

 Yrkesinspektionens beslut enligt

 arbetsmiljölagen (1977:1160) får över-

 klagas hos Arbetarskyddsstyrelsen.

 Detsamma bör gälla här.

 Enligt arbetsmiljölagen gäller som

 huvudregel att Arbetarsskyddsstyrelsens

 beslut får överklagas till regeringen.

 Arbetsmiljölagens besvärsregler är för

 närvarande föremål för utredning (A

 1991:03). Utredningen har till uppdrag

 att pröva om det finns förutsättningar

 för att ta bort möjligheten att överklaga

 beslut enligt arbetsmiljölagen till

 regeringen som tredje och sista instans.

 Enligt direktiven (Dir. 1992:33) finns

 skäl till omprövning av

 besvärsbestämmelserna bl.a. med hänsyn

 till de av riksdagen år 1984 uppdragna

 riktlinjerna för regeringens befattning

 med besvärsärenden. Utredningen skall

 även beakta vissa krav i Europarådets

 konvention angående skydd för de

 mänskliga rättigheterna och de grund-

 läggande friheterna (Europakonventionen)

 samt lagen (1988:205) om rättsprövning av

 vissa förvaltningsbeslut (rättspröv-

 ningslagen).

 Enligt artikel 6 i Europakonventionen

 gäller att den enskilde har rätt att få

 sina civila rättigheter och skyldigheter

 prövade inför inhemsk domstol. Sverige

 har för att uppfylla detta krav i

 konventionen i de fall administrativ

 myndighet annars är sista beslutsinstans

 infört rättsprövningslagen som för sådana

 fall ger en rätt till prövning av

 Regeringsrätten. Rättsprövningslagen har

 ansetts tillämplig på beslut om ingrip-

 ande enligt arbetsmiljölagen

 (Regeringsrättens beslut den 19 november

 1990 i mål 997-1990).

 De beslut som Arbetarskyddsstyrelsen i

 särskilda fall meddelar angående

 ingripande enligt tobakslagen har samma

 karaktär som motsvarande beslut enligt

 arbetsmiljölagen och bör således även de

 kunna bli föremål för rättsprövning.

 Med hänsyn till den begränsade

 tillsynsuppgiften för Yrkesinspektionen

 kan det förväntas att antalet överklagade

 ärenden torde bli mycket få. Mot den

 bakgrunden och då den möjlighet till

 rättsprövning som ovan nämnts torde stå

 öppen anser jag att resultatet av den

 pågående översynen av besvärsreglerna i

 arbetsmiljölagen bör avvaktas. Jag före-

 slår därför inte nu någon särskild

 bestämmelse om rätt att överklaga dessa

 beslut till domstol.

 26

 När det gäller beslut om föreskrifter

 av normgivningskaraktär som en myndighet

 har meddelat efter ett bemyndigande från

 regeringen bör det i fråga om

 varningstexter och innehållsdeklaration

 på tobaksförpackningar, liksom enligt nu

 gällande lagstiftning, vara möjligt att

 klaga till regeringen. Den krets som ska

 kunna överklaga dessa typer av beslut bör

 dock begränsas till dem som närmast

 berörs av besluten, nämligen dels

 tillverkare av tobaksvaror, dels impor-

 törer av sådana varor som är avsedda att

 säljas till konsumenter inom landet.

 Andra beslut om föreskrifter av

 normgivningskaraktär som en myndighet har

 meddelat efter ett bemyndigande från

 regeringen bör inte kunna överklagas.

 4.9 Vissa sekretessfrågor

 I fråga om sekretess vid den

 tillsynsverksamhet som bedrivs av de i

 lagen upptagna statliga

 tillsynsmyndigheterna gäller 8 kap. 6 §

 sekretesslagen som reglerar sekretess i

 statlig tillsynsverksamhet. Enligt denna

 bestämmelse gäller, i den utsträckning

 regeringen föreskriver, sekretess med

 avseende på bl.a. tillsyn över

 näringslivet. Sekretessen gäller dels

 uppgifter om enskildas affärs- eller

 driftförhållanden, uppfinningar eller

 forskningsresultat, dels uppgifter om

 andra ekonomiska eller personliga

 förhållanden för den som har trätt i

 affärsförbindelse eller liknande

 förbindelse med den som är föremål för

 myndighetens verksamhet. Regeringen har

 med stöd av denna lagbestämmelse i sekre-

 tessförordningen (1980:657) föreskrivit

 sekretess vad gäller tillsyn enligt

 hälsoskyddslagen (1982:1080). Motsvarande

 föreskrift bör införas beträffande

 tillsyn enligt tobakslagen.

 Den tillsynsverksamhet som bedrivs av

 miljö- och hälsoskyddsnämnden eller

 motsvarande nämnd omfattas av

 bestämmelsen i 8 kap. 7 § sekretesslagen

 enligt vilken sekretess gäller i kommunal

 tillsyn med avseende på näringslivet. I

 den utsträckning denna bestämmelse inte

 kan anses tillämplig på den tillsyn som

 nämnden utövar enligt denna lag kan

 sekretess för en uppgift som framkommer

 vid tillsyn ändå gälla på grund av

 bestämmelsen i 13 kap. 1 § sekretesslagen

 om överföring av sekretess. I många av de

 lokaler nämndens tillsyn avser gäller

 sekretess för personalen enligt särskilda

 bestämmelser i sekretesslagen. Så är

 t.ex. bestämmelsen om sekretess inom

 socialtjänsten i 7 kap. 4 § i många fall

 tillämplig på personal i lokaler som

 avses i 2 § 2 och 2 § 3. Om en uppgift

 inhämtas från sådan personal överförs

 sekretess till tillsynsmyndigheten.

 Emellertid kan uppkomma vissa situationer

 där de angivna sekretessbestämmelserna

 inte är tillämpliga. Det kan gälla fall

 när 8 kap. 7 § sekretesslagen ej är

 tillämplig och nämnden inhämtar uppgifter

 för vilka sekretess inte gäller, t.ex.

 när en uppgift om någons ekonomiska eller

 personliga förhållanden fås direkt från

 den uppgiften rör eller myndigheten själv

 gör vissa iakttagelser. Vidare kan

 nämnden få uppgifter av personal som inte

 omfattas av någon sekretessbestämmelse.

 27

 Det får emellertid antas att det endast

 är i undantagsfall som det i till-

 synsverksamheten kan komma fram så

 känsliga uppgifter att någon ändring av

 sekretesslagen är motiverad. Jag lägger

 därför inte fram något sådant förslag.

 I 8 § lagen (1975:1154) om varningstext

 och innehållsdeklaration på tobakvaror

 föreskrivs tystnadsplikt för den som har

 deltagit i tillsyn enligt lagen eller på

 annat sätt tagit befattning med ärende

 som avses i lagen. Bestämmelsen gäller

 enbart personer som inte omfattas av

 sekretesslagen, t.ex. privaträttsliga

 subjekt som biträder med vissa analyser

 o.d. En sådan regel bör enligt min mening

 införas i tobakslagen. I bestämmelsen bör

 i enlighet med vad som gäller enligt

 regeln i lagen om varningstext och

 innehållsdeklaration erinras om att

 sekretesslagen gäller i det allmännas

 verksamhet.

 5. Kostnader och ikraftträdande

 Reglerna om rökfria miljöer m.m. kan leda

 till vissa kostnader för de lokalan-

 svariga, framför allt i de fall då

 särskilda rökutrymmen inrättas. En stor

 del av de byggnader m.m. som omfattas av

 de nya reglerna torde dock redan i dag

 vara försedda med rökrum. Vad som kan

 behöva göras är då i en del fall att

 förbättra ventilationsförhållandena. Det

 bör dock noteras att lagen inte upp-

 ställer något krav på inrättande av rök-

 rum. Det bör vidare beaktas att, även om

 inrättande av rökrum kan medföra vissa

 omedelbara kostnader, rökförbud generellt

 sett leder till minskade utgifter för

 uppvärmning, ventilation, städning m.m.

 Vad gäller restauranger uppställs i

 föreslagen lagstiftning inte några

 särskilda krav på avgränsningen mellan

 områden där rökning är tillåten resp.

 inte är det. Förslaget innebär inte

 heller att något visst antal sittplatser

 skall vara fria från tobaksrök. Några

 ombyggnadsarbeten torde därför inte

 behöva vidtas i samband med inrättandet

 av rökfria utrymmen. I fråga om hotell

 innebär föreslagen bestämmelse inte att

 någon totalsanering behöver göras av

 berörda rum. Det räcker att de framdeles

 är fria från tobaksrök. De föreslagna

 bestämmelserna om produktkontroll kan

 innebära vissa ökade kostnader för

 tobaksföretagen. Undersökningar som

 gäller tobaksprodukternas innehåll m.m.

 utförs dock redan i dag i stor

 utsträckning inom företagen. Att

 undersökningsresultaten också skall

 rapporteras till regeringen torde inte

 behöva medföra några större kostnader.

 Vid delegering av föreskrifter rörande

 gränsvärden kommer den myndighet till

 vilken delegering sker att orsakas vissa

 merkostnader genom de nya bestämmelserna.

 Dessa torde dock bli av begränsad

 omfattning. När det gäller varningstexter

 och innehållsdeklarationer motsvarar de

 uppgifter som torde komma att delegeras i

 allt väsentligt vad som i dag åligger

 Socialstyrelsen. Föreslagen lagstiftning

 innebär alltså totalt sett inte några

 ökade kostnader i den delen.

 Den föreslagna tillsynsverksamheten

 kommer att orsaka vissa kostnader för de

 myndigheter som berörs. De har

 emellertid, som tidigare anförts, redan i

 dag näraliggande uppgifter. De extra

 kostnader den nya lagen kommer att orsaka

 bör alltså inte bli så stora. Inte heller

 domstolarna torde komma att orsakas några

 större kostnader på grund av föreslagen

 lagstiftning.

 Inledningsvis nämnde jag att åtgärder

 mot tobaksbruk måste vidtas på flera plan

 och att förstärka informationen är en av

 de åtgärder som bör vidtas. Som anfördes

 i propositionen 1990/91:175 bör

 informationen bedrivas både lokalt på

 skolor, inom sjukvården etc. och centralt

 t.ex. genom kunskapsspridning. Det

 centrala ansvaret för detta arbete

 åligger det nyligen inrättade

 Folkhälsoinstitutet. Förutom nu nämnd

 information kommer det att behövas viss

 information om lagens innehåll i samband

 med dess ikraftträdande. Informationen

 kan lämnas av de myndigheter som i olika

 avseenden är berörda t.ex.

 Folkhälsoinstitutet, Socialstyrelsen,

 Arbetarskyddsstyrelsen, Konsumentverket

 och Statens skolverk. Detta kan medföra

 vissa extra kostnader * huvudsakligen för

 Folkhälsoinstitutet * som emellertid inte

 bedöms bli större än att de ryms inom be-

 fintliga anslag.

 Då det för närvarande inte går att mera

 exakt bedöma vilka kostnadseffekter de

 lagda förslagen kan komma att medföra för

 myndigheter och domstolar föreslår jag

 att en utvärdering därav görs några år

 efter att lagen trätt i kraft.

 Det är angeläget att den nya

 tobakslagen träder i kraft så snart som

 möjligt. Före ikraftträdandet behövs det

 emellertid, som jag nyss anfört, viss

 information om lagens innehåll.

 I samband med att tobakslagen träder i

 kraft bör lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror samt lagen (1978:764) med

 vissa bestämmelser om marknadsföring av

 tobaksvaror upphöra att gälla.

 Några övergångsregler torde inte

 behövas, frånsett en regel som tar sikte

 på sådana beslut om varningstext och

 innehållsdeklaration som har meddelats

 före den nya lagens ikraftträdande.

 6. Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Socialdepartementet upprättats

 förslag till

 1. tobakslag,

 2. lag om ändring i lagen (1992:1529)

 om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar.

 Förslaget under 2 har upprättats i

 samråd med chefen för Justitiedepar-

 tementet.

 Lagrådet har granskat lagförslagen.

 47

 7. Specialmotivering

 7.1 Förslaget till tobakslag

 Lagens disposition

 Lagen innehåller 27 paragrafer uppdelade

 på nio avsnitt.

 Först finns en inledande bestämmelse

 som anger vilka områden lagen berör (1

 §). Avsnittet därefter behandlar vissa

 miljöer där tobaksrökning i princip inte

 får eller bör äga rum. De miljöer som

 berörs är vissa lokaler och andra

 utrymmen dit allmänheten normalt har

 tillträde samt vissa utrymmen avsedda för

 gemensamt bruk i vissa inrättningar med

 särskild service eller vård (2 §). En

 särskild reglering görs för lokaler där

 offentliga tillställningar eller allmänna

 sammankomster anordnas och för andra i 2

 § ej angivna lokaler dit allmänheten har

 tillträde (3 §). I sådana lokaler skall

 det, om miljön inte är rökfri, finnas

 områden där rökning är förbjuden.

 Särskilda regler ges också för hotell och

 andra inrättningar där tillfällig bostad

 yrkesmässigt upplåts samt för restau-

 ranger och andra serveringsställen (4 §).

 Bostäder och andra lokaler för boende som

 inte är tillfälligt berörs dock inte av

 lagens regler (5 §). Rökrum får i de

 flesta fallen inrättas och även i annat

 fall kan undantag göras från reglerna om

 att rökning inte får äga rum (6 §). Här

 kan noteras att de krav på rökfria

 miljöer som lagen uppställer inte utgör

 något hinder mot att mer långtgående krav

 på rökfrihet ställs än vad som framgår av

 lagen. Denna kan därför sägas innefatta

 minimiregler för i vilken omfattning en

 lokal m.m. skall hållas fri från

 tobaksrök. Ansvarig för att

 bestämmelserna om rökfria miljöer följs

 är ägaren eller den som disponerar

 lokalen, utrymmet eller platsen som

 berörs (7 § första stycket). Den enskilde

 som röker i strid med bestämmelserna kan

 avvisas (7 § andra stycket).

 Arbetsgivare och arbetstagare skall

 samverka för att arbetsplatser i allt

 väsentligt skall vara rökfria (8 §).

 I det följande avsnittet finns

 bestämmelser om varningstexter och om

 innehållsdeklaration på förpackningar

 till tobaksvaror (9-11 §§)..

 Näringsidkares marknadsföring som avser

 tobaksvaror och som riktar sig till

 konsumenter regleras i nästa avsnitt

 (12-14 §§).

 Ett följande avsnitt innehåller vissa

 regler om produktkontroll. Föreskrifter

 kan meddelas enligt vilka tillverkare och

 importörer av tobaksvaror bl.a. är

 skyldiga att genomföra eller låta

 genomföra vissa utredningar i fråga om

 dessa varor (15 §). Under särskilda

 förutsättningar kan också ges förbud mot

 tillverkning och införsel av vissa slag

 av tobaksvaror (16 §). Föreskrifter kan

 vidare ges om gränsvärden för skadliga

 ämnen m.m. i en tobaksvara (17 §).

 Bestämmelser om vilka myndigheter som

 har tillsyn över att lagen och

 föreskrifter som meddelats med stöd av

 denna följs samt vad som gäller för denna

 tillsyn framgår av följande avsnitt

 (18-23 §§). I fråga om

 48

 tillsynen avseende reglerna om

 marknadsföring av tobaksvaror gäller dock

 bestämmelserna i marknadsföringslagen

 (1975:1418).

 Lagens avslutande paragrafer innehåller

 regler om överklaganden (24-25 §§).

 Inledande bestämmelse

 1 §

 Här anges vilka områden lagen berör.

 Med tobaksvara avses detsamma som i

 lagstiftningen om marknadsföring av

 tobaksvaror samt om varningstext och

 innehållsdeklaration på sådana varor,

 dvs. vara som till någon del innehåller

 tobak och som är avsedd att brukas som

 njutningsmedel.

 Begränsning av rökning i vissa lokaler

 och utrymmen

 2 §

 Som tidigare anförts föreskrivs i denna

 bestämmelse att rökning inte är tillåten

 bl.a. i vissa lokaler för t.ex.

 barnomsorg, undervisning och hälso- och

 sjukvård. Med uttrycket lokal avses i

 denna och följande paragrafer hus eller

 del därav och med uttrycket annat utrymme

 avses bl.a. tunnelbaneperronger

 insprängda i bergrum samt vissa färdmedel

 såsom tåg. Ordet utrymme används alltså i

 lagen som samlingsbeteckning och

 inkluderar såväl lokaler som andra

 inomhusutrymmen. Några utemiljöer avses

 däremot inte.

 2 § 1

 Enligt denna punkt får rökning inte

 förekomma i lokaler avsedda för

 barnomsorg, skolverksamhet eller annan

 verksamhet för barn eller ungdom,

 exempelvis olika verksamheter på

 fritidsgårdar. Med skolverksamhet avses

 här verksamhet i grundskolan och

 gymnasieskolan. Lokaler för hög-

 skoleverksamhet och annan

 vuxenundervisning faller däremot utanför

 denna bestämmelse.

 Det krävs inte att det vid tillfället

 pågår skolverksamhet e.d. i lokalen för

 att bestämmelsen skall vara tillämplig.

 Det är tillräckligt att lokalen är avsedd

 för sådan verksamhet. Detta innebär bl.a.

 att en skolsal som på kvällen används för

 annan verksamhet omfattas av bestäm-

 melsen. Rökning får alltså inte heller

 vid ett sådant tillfälle äga rum i

 lokalen.

 Förutom skolsalar och lekrum m.m.

 omfattar bestämmelsen sådana delar av

 lokalen som barnen har anledning att

 besöka om än mer tillfälligt. Således

 omfattas exempelvis expeditioner,

 korridorer, trappor och toaletter. Delar

 av skollokaler m.m. som är upplåtna

 enbart för personalen * som lärarrum och

 andra personalutrymmen dit barnen inte

 har tillträde * omfattas också av denna

 bestämmelse men för dessa gäller samma

 regler i fråga om möjlighet att inrätta

 rökrum som för övriga utrymmen som avses

 i paragrafen. Detta framgår av 6 §.

 49

 Vem som är huvudman för den berörda

 verksamheten saknar betydelse. Även

 sådana daghem som exempelvis drivs av

 föräldra- eller personalkooperativ

 omfattas alltså men på grund av det

 allmänna undantaget för bostäder i 5 §

 faller all barnomsorg i enskilda hem

 utanför lagens tillämpningsområde.

 2 § 2

 Här förbjuds rökning i lokaler avsedda

 för hälso- och sjukvård. Med hälso- och

 sjukvård avses enligt hälso- och

 sjukvårdslagen (1982:763) åtgärder för

 att medicinskt förebygga, utreda och

 behandla sjukdomar och skador. I

 förevarande sammanhang avses begreppet

 omfatta även tandvård utan att detta

 nämns i lagtexten. Motsvarande gäller

 bl.a. patientjournallagen (1985:562) och

 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

 Under förbudet faller alla utrymmen som

 patienter och andra har anledning att

 besöka eller vistas mer regelbundet i,

 t.ex. mottagnings- och behandlingsrum,

 vårdsalar, väntrum, dagrum, toaletter,

 korridorer och hissar.

 Liksom i fråga om skollokaler m.m. är

 det tillräckligt att en lokal är avsedd

 att användas för angiven verksamhet för

 att den skall omfattas av rökförbudet i

 denna bestämmelse. Vem som är huvudman

 för verksamheten saknar också här

 betydelse. Det innebär att lokaler för

 patienter i t.ex. privata sjukhem

 omfattas, liksom mottagningsrum och vänt-

 rum hos privatläkare och

 privattandläkare. Att rökrum får inrättas

 framgår av 6 § där också möjligheten att

 i övrigt avvika från bestämmelsen

 framgår.

 2 § 3

 Enligt denna punkt får rökning inte

 förekomma i lokaler avsedda för gemensamt

 bruk i vissa speciella former av boende.

 Exempel på sådana lokaler för gemensamt

 bruk är sällskapsrum, motionslokaler och

 andra typer av samlingsrum.

 Bestämmelsen i denna punkt omfattar

 t.ex. lokaler i servicehus, gruppbostäder

 för äldre och handikappade m.fl. liknande

 lokaler samt behandlingshem o.dyl.

 Bestämmelsen gäller inte gemensamma

 utrymmen i lokaler som är avsedda för

 hälso- och sjukvård. För sådana lokaler

 gäller 2 § 2.

 Egna rum för äldre i olika former av

 sådant boende som angetts i detta stycke

 omfattas inte av regleringen i

 paragrafen. De utgör sådana privata

 miljöer som faller utanför bestämmelserna

 om rökfria miljöer.

 Av 6 § framgår att det finns

 möjligheter att inrätta rökrum och i

 övrigt avvika från bestämmelsen.

 2 § 4

 I denna punkt anges att rökning inte får

 äga rum dels på färdmedel i inrikes

 kollektivtrafik, dels i lokaler och andra

 utrymmen som är avsedda att användas av

 den som reser med sådana färdmedel.

 50

 Med kollektivtrafik avses i denna lag

 trafik för personbefordran som

 tillhandahålls allmänheten mot

 ersättning. Som exempel på färdmedel i

 sådan trafik kan nämnas bussar, tåg,

 spårvagnar, flygplan och fartyg i

 linjetrafik, s.k turistbussar och

 turistbåtar, bilar och bussar i färd-

 tjänst samt taxi i allmänhet. Vem som är

 huvudman för trafikverksamheten saknar

 betydelse för tillämpningen av denna

 bestämmelse.

 Till lokaler och andra utrymmen som är

 avsedda att användas av den som reser med

 sådana färdmedel som behandlas i denna

 bestämmelse hör väntsalar, biljetthallar,

 korridorer och hissar m.m. Även

 exempelvis tunnelbaneperronger insprängda

 i ett bergrum hör dit. Några utemiljöer

 omfattas däremot inte, vilket innebär att

 tågperronger som inte är inbyggda eller

 liknande faller utanför lagens bestäm-

 melser.

 Det är också i fråga om aktuella

 färdmedel m.m. möjligt att inrätta

 särskilda rökutrymmen (se 6 § första

 stycket). Av praktiska skäl torde dock

 detta endast kunna bli aktuellt på vissa

 färdmedel såsom tåg. När det gäller tåg

 kan också nämnas att de särskilda

 bestämmelserna om upplåtelse av

 tillfällig bostad och om

 serveringsställen inte gäller för

 sovkupéer och liknande utrymmen och

 restaurangvagnar på sådana färdmedel * se

 närmare motiveringen till 4 §.

 3 §

 Första stycket i denna paragraf behandlar

 lokaler där en offentlig

 tillställning eller allmän sammankomst

 anordnas. Det gäller också andra lokaler

 som är avsedda att användas av den som

 deltar i tillställningen eller

 sammankomsten. I nämnda lokaler skall det

 finnas områden där rökning är förbjuden.

 Vad i stycket sägs gäller dock endast den

 tid då tillställningen eller

 sammankomsten pågår.

 Innebörden av begreppet offentlig

 tillställning framgår av 9 § allmänna

 ordningsstadgan (1956:617), till vilken

 hänvisning gjorts. Utmärkande för en

 offentlig tillställning är att den

 anordnas för allmänheten. Som exempel på

 sådan tillställning kan nämnas

 danstillställningar och tävlingar i sport

 och idrott. Undantag görs för tillställ-

 ning som avses i lagen (1956:618) om

 allmänna sammankomster.

 Med allmän sammankomst avses detsamma

 som i 1 § lagen om allmänna

 sammankomster. Således avses

 sammankomster som anordnas för

 allmänheten, till vilka allmänheten har

 tillträde eller som, med hänsyn till de

 villkor under vilka tillträde lämnas, kan

 jämställas därmed. Vidare förutsätts att

 sammankomsten hålls för överläggning,

 opinionsyttring eller upplysning i allmän

 eller enskild angelägenhet eller att den

 är att hänföra till föreläsning eller

 föredrag för undervisning eller med-

 delande av allmän eller medborgerlig

 bildning eller till religionsutövning.

 Hit hänförs också allmän

 teaterföreställning, konsert, bio-

 grafföreställning och annan allmän

 sammankomst för framförande av konstnär-

 ligt verk.

 Endast tillställningar och

 sammankomster som anordnas i en lokal,

 alltså inomhus, omfattas av bestämmelsen

 i paragrafen. Om en offentlig

 tillställning eller en allmän sammankomst

 anordnas i en byggnad som samtidigt

 används för annat ändamål, gäller

 bestämmelsen endast de delar av byggnaden

 som tas i anspråk för tillställningen

 eller sammankomsten.

 Vidare gäller för tillställningar eller

 sammankomster i en lokal som anges i 2 §

 i stället regleringen i denna paragraf.

 De särskilda regler som gäller för en

 offentlig tillställning eller en allmän

 sammankomst på en restaurang eller

 liknande kommer att beröras i

 motiveringen till 4 § andra stycket.

 Som anförts tidigare omfattar den här

 aktuella bestämmelsen, förutom den lokal

 eller del av lokal där en offentlig

 tillställning eller en allmän sammankomst

 anordnas, också lokaler som är avsedda

 att användas av den som deltar i

 tillställningen eller sammankomsten.

 Detta gäller vestibuler, foajéer,

 korridorer, trappor, hissar, toaletter

 och liknande.

 Bestämmelsen innebär att det, om miljön

 inte är rökfri, skall finnas särskilda

 områden inom lokalen där rökning inte får

 äga rum. Något särskilt krav har inte

 uppställts på hur stort området måste

 vara eller på avgränsning.

 Undantag från bestämmelsen får med stöd

 av 6 § göras för de lokaler där en

 uppdelning av utrymmet i olika områden *

 där rökning är tillåten respektive

 förbjuden * av praktiska skäl inte kan

 göras med hänsyn till lokalens storlek

 eller utformning. Den som äger eller

 disponerar över lokalen kan då själv

 bestämma vilka regler för rökning som

 skall gälla i lokalen.

 Enligt andra stycket gäller vad i

 första stycket sagts också andra lokaler

 än som avses i första stycket till denna

 paragraf och till vilka allmänheten har

 tillträde. Med lokaler dit allmänheten

 har tillträde avses lokaler som är öppna

 för allmänheten. Med allmänheten förstås

 envar medborgare till skillnad från en

 särskild krets av personer. Exempel på

 sådana lokaler som avses är bl.a.

 expeditioner och mottagningsrum hos

 statliga och kommunala myndigheter,

 butiker, postkontor, banklokaler och

 serviceinrättningar som frisersalonger

 m.m. och inomhustorg. Lokaler som enbart

 är tillgängliga för en sluten krets av

 personer, såsom t.ex. de anställda på en

 arbetsplats, medlemmarna i en förening

 eller särskilt inbjudna m.fl. avses inte.

 Utrymmen för personal, lagring av varor,

 underhåll och kontor m.m. omfattas inte

 av regleringen. Inte heller

 gemenskapsutrymmen i bostadshus m.m.

 omfattas av bestämmelsen. I fråga om

 serveringslokaler på restauranger och

 liknande samt hotellrum gäller särskilda

 bestämmelser enligt 4 §.

 Också här saknar det betydelse om det

 är ett offentligt organ eller en privat

 person (fysisk eller juridisk) som

 disponerar lokalen.

 Enligt tredje stycket gäller

 bestämmelserna i första och andra

 styckerna inte lokaler som avses i 2 §

 eller 4 §. Lokaler som avses i 2 § skall

 alltid hållas rökfria, även om de tas i

 anspråk för en tillställning eller

 sammankomst. Således omfattas t.ex.

 sådana bibliotek, idrotts- och

 motionslokaler som avses i 2 § 1 inte av

 paragrafen. För restauranger gäller

 enbart regleringen i 4 §.

 4 §

 Första stycket i denna paragraf gäller

 hotell och andra inrättningar där

 tillfällig bostad upplåts yrkesmässigt,

 t.ex. motell och pensionat. I ett visst

 antal av de rum m.m. som upplåts på

 sådana inrättningar skall rökning vara

 förbjuden.

 Bestämmelsen avser endast de rum och

 liknande som upplåts men inte vestibuler,

 trappor och hissar m.m. För sådana

 utrymmen gäller normalt 3 § andra

 stycket.

 Även sviter och liknande som upplåts

 yrkesmässigt omfattas. När det gäller

 lägenhetshotell samt gränsdragningen

 mellan sådana lägenheter som upplåts mer

 tillfälligt och sådana som upplåts för

 mer stadigvarande boende bör i vart fall

 upplåtelser för kortare tid än en månad

 normalt anses såsom tillfälliga.

 Denna bestämmelse gäller inte

 sovvagnskupéer på tåg och liknande. För

 dessa gäller i stället 2 § 4. Inte heller

 några andra lokaler eller andra utrymmen

 som omfattas av 2 § 4 torde komma att

 beröras av förevarande paragraf.

 Andra stycket behandlar restauranger

 och andra serveringsställen som har mer

 än 50 sittplatser. Därmed avses inte bara

 ställen som har servering vid borden utan

 också sådana som har s.k. självservering.

 Även barer och liknande omfattas. Däremot

 omfattar bestämmelsen inte exempelvis

 sådana näringsställen som endast

 tillhandahåller färdiglagad mat för

 avhämtning.

 Bestämmelsen gäller oavsett var

 serveringsstället finns så länge det inte

 är fråga om en sådan rökfri miljö som

 anges i 2 § 1-3. Således omfattas såväl

 "fristående" restauranger m.m. som bl.a.

 sådana som är placerade i ett hotell

 eller i en teaterlokal. Om en offentlig

 tillställning eller en allmän sammankomst

 anordnas på en restaurang gäller också

 bestämmelsen.

 Serveringsställen i en lokal som avses

 i 2 § 1, 2 eller 3 är alltså undantagna

 från paragrafens reglering. Ett

 serveringsställe i en skola eller på ett

 sjukhus t.ex. omfattas alltså av

 förevarande bestämmelse enbart om de

 delar av lokalen det är inrymt i inte är

 avsett för något av de ändamål som anges

 i nämnda punkter. Detta torde kunna

 förekomma på sjukhus men knappast i

 skolor.

 Enbart lokaler omfattas av paragrafen.

 En restaurang belägen i annat än lokal

 t.ex. i ett färdmedel omfattas alltså

 inte av bestämmelsen. För restaurangvagn

 på tåg gäller på grund av regeln i 2 § 4

 rökförbud. Enligt 6 § finns dock

 möjlighet att upplåta rökutrymme på

 färdmedel.

 Bestämmelsen gäller endast själva

 serveringslokalen * övriga delar av

 restaurangen eller serveringsstället

 torde omfattas av 3 § andra stycket * och

 innebär att det skall finnas sittplatser

 inom ett eller flera områden där rökning

 är förbjuden. Lagen uppställer dock inga

 särskilda krav på hur stora dessa områden

 skall vara eller på avgränsning. Som

 anförs i motiveringen till 7 § skall det

 emellertid tydligt utmärkas var rökning

 är resp. inte är tillåten.

 5 §

 Som ett allmänt undantag gäller enligt

 denna paragraf att bostäder och andra

 miljöer för boende som inte är

 tillfälligt undantas från bestämmelserna

 i 2 och 3 §§ om rökfria miljöer.

 Barnomsorg i privata bostäder faller

 alltså utanför lagens regler om rökfria

 miljöer. Fall kan vidare förekomma när en

 allmän sammankomst ordnas i en

 privatbostad. I sådant fall gäller inte 3

 §.

 6 §

 I paragrafen behandlas olika undantag

 från den reglering som gjorts i 2-4 §§.

 I första stycket behandlas möjligheten

 att upplåta rökutrymme i en lokal e.d.

 där det annars råder rökförbud. Möjlighet

 härtill ges när det gäller samtliga

 lokaler och andra utrymmen som regleras i

 2 § utom de som avses i 2 § 1 om dessa

 inte är upplåtna enbart för personal.

 Någon skyldighet att inrätta rökrum

 föreligger dock inte. Stycket är

 tillämpligt exempelvis när det gäller att

 bereda pensionärer möjligheten att få

 röka i sådana gemensamhetslokaler som

 avses i 2 § 3.

 Den omständigheten att 2 § 1 undantas

 från möjligheten att inrätta rökrum utom

 när det gäller de delar som är upplåtna

 enbart för personal, innebär att i skolor

 m.m. rökrum bara får förekomma i de delar

 av lokalerna dit barnen eller ungdomarna

 inte äger tillträde.

 Andra stycket gäller möjligheterna att

 avvika från bestämmelserna om rökfria

 miljöer på annat sätt än vad gäller

 inrättande av rökrum. Avvikelse får ske

 om särskilda skäl därtill föreligger på

 grund av lokalens beskaffenhet eller

 användningssätt eller omständigheterna i

 övrigt.

 De avvikelser som avses i andra stycket

 är möjlighet till rökning i större

 utsträckning än som anges i de föregående

 bestämmelserna. Några förutsättningar som

 måste vara uppfyllda för att få ställa

 mera långtgående krav, t.ex. totalt

 rökförbud på en restaurang, uppställer

 lagen däremot inte.

 Särskilda skäl som anknyter till

 lokalens beskaffenhet kan finnas när det

 gäller stora, öppna utrymmen med god

 ventilation. Sådana skäl får också anses

 föreligga när det på grund av t.ex.

 bristande utrymme eller lokalens

 planlösning inte kan vara rimligt att

 kräva att område avsätts för rökning i en

 lokal där en offentlig tillställning

 eller allmän sammankomst anordnas.

 Avvikelse från reglerna om rökfria

 miljöer med hänsyn till lokalens

 användningssätt kan vara motiverad t.ex.

 när det gäller lokaler för samtalsterapi

 inom psykiatrisk vård.

 Det är i första hand den som är

 ansvarig enligt 7 § som avgör om det

 föreligger särskilda skäl som kan

 motivera en avvikelse från lagens

 bestämmelser om rökfria miljöer. Avsikten

 är, som angetts i avsnitt 4.2, att

 tillsynsmyndigheterna vid behov skall få

 bemyndigande att meddela

 verkställighetsföreskrifter i dessa

 frågor. Det åligger också ytterst till-

 synsmyndigheten att vidta åtgärder om

 avvikelser gjorts utan att lagens

 förutsättningar är uppfyllda. Om rättelse

 inte kan åstadkommas på annat sätt kan

 vitesföreläggande tillgripas (se 19 §).

 7 §

 Enligt första stycket i denna paragraf är

 den som i egenskap av ägare eller på

 annan grund disponerar över en lokal

 eller ett annat utrymme som avses i någon

 av bestämmelserna i 2, 3 eller 4 §§

 ansvarig för att bestämmelserna iakttas.

 Det är denne som har att vidta de

 åtgärder som behövs för att enskilda

 skall följa nämnda bestämmelser.

 I första hand åligger det den ansvarige

 att tydligt markera var rökning är resp.

 inte är tillåten. Detta kan ske genom

 skyltning. Den ansvarige, eller

 företrädare för denne, måste också

 övervaka att reglerna inte överträds och

 han skall vid behov ingripa med

 information och tillsägelser.

 I allmänhet torde det vara tillräckligt

 med information och tillsägelser för att

 bestämmelserna om rökfria miljöer skall

 respekteras men andra stycket ger

 möjlighet att avvisa en person som trots

 tillsägelse röker där rökning enligt

 någon av bestämmelserna i denna lag inte

 är tillåten. Det är den som är ansvarig

 för lokalen m.m., eller dennes

 representant, som avgör om avvisning

 skall ske. Bestämmelsen ger inte någon

 annan befogenhet att använda våld än den

 som kan följa av brottsbalkens regler om

 nödvärn och nöd. Det ligger i sakens

 natur att våld från den som ansvarar för

 lokalen inte bör användas för att

 avlägsna den som olovligen röker. En

 vägran att avlägsna sig i ett sådant fall

 kan dock vara straffbar som olaga intrång

 (4 kap. 6 § brottsbalken).

 Andra stycket bör inte tillämpas i

 fråga om anställda. För en anställd

 kommer i stället allmänna regler om

 anställningsförhållande i beaktande.

 Dessa frågor har berörts närmare i den

 allmänna motiveringen (avsnitt 4.2). Även

 andra situationer då avvisning inte kan

 eller bör ske har berörts där.

 Begränsning av rökning i arbetslokaler

 8 §

 Bestämmelsen gäller olika arbetsplatser

 såväl offentliga som privata. Den

 omfattar arbetstagare som avses 1 kap. 2

 § första stycket och 3 § arbetsmiljölagen

 (1977:1160). Härigenom omfattas i stort

 sett alla arbetstagare och därmed

 likställda och varje verksamhet i vilken

 en sådan arbetstagare utför arbete för

 arbetsgivares räkning. Paragrafen kommer

 alltså att reglera den arbetsmiljö där

 denna verksamhet bedrivs.

 Den här aktuella bestämmelsen gäller

 endast lokal och annat utrymme. Jag har

 tidigare redovisat vad som avses härmed.

 I 2 § föreskrivs rökförbud för vissa

 lokaler som också är arbetslokaler.

 I paragrafen anges en skyldighet för

 arbetsgivare och arbetstagare att

 samverka för att få till stånd en rökfri

 arbetsmiljö. Paragrafen har närmare

 behandlats i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 4.2).

 En förutsättning för att rökning på

 arbetsplatser skall kunna begränsas är

 att arbetsmarknadens parter samverkar för

 att nå detta mål. Genom den föreslagna

 bestämmelsen markeras att arbetsgivare

 och arbetstagare har ett gemensamt ansvar

 för att begränsa rökningen på

 arbetsplatserna.

 Varningstexter m.m.

 9-11 §§

 Här aktuella paragrafer innehåller i

 princip detsamma som 1-3 §§ lagen

 (1975:1154) om varningstext och

 innehållsdeklaration på tobaksvaror. I 9

 § talas nu om varningstexter vilket avser

 att markera att det, liksom inom EG,

 skall kunna föreskrivas att en

 förpackning skall ha mer än en text.

 Någon ändring när det gäller möjligheten

 att föreskriva att texten skall

 kombineras med en symbol är inte avsedd.

 Reglerna om tillsyn m.m. har också

 överförts i huvudsak oförändrade från

 lagen om varningstext och

 innehållsdeklaration på tobaksvaror.

 Socialstyrelsen har redan i lagtexten

 angetts vara tillsynsmyndighet (18 §).

 Bestämmelser om straff och förverkande

 har nu bedömts som onödiga (se avsnitt

 4.8).

 Av 9 § andra stycket framgår att

 regeringen kan överlämna åt en myndighet

 att lämna föreskrifter beträffande

 varningstexter och innehållsdeklaration.

 Denna möjlighet överensstämmer med vad

 som nu gäller enligt lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror. Regeringen har i

 förordningen (1985:796) med vissa be-

 myndiganden för Socialstyrelsen att

 meddela föreskrifter m.m. överlåtit till

 Socialstyrelsen att meddela föreskrifter

 om varningstext och innehållsdeklaration.

 Tobakslagen avser inte att göra ändring i

 detta förhållande. Socialstyrelsen som är

 tillsynsmyndighet (18 §) beträffande

 varningstexter och innehållsdeklaration

 bör även fortsättningsvis få utfärda

 föreskrifter. Motsvarande bör även gälla

 gränsvärden beträffande vilka

 Socialstyrelsen också är

 tillsynsmyndighet (18 §).

 Marknadsföring

 12-14 §§

 Dessa bestämmelser har flyttats över från

 lagen (1978:764) med vissa bestämmelser

 om marknadsföring av tobaksvaror. De har

 därvid omarbetats något men någon ändring

 i sak är inte avsedd.

 Innehållet i 12 § andra stycket andra

 meningen motsvarar i den ändring

 riksdagen nyligen beslutat i 2 § i nyss

 nämnda lag (SFS 1992:1360).

 Produktkontroll

 15 §

 Genom paragrafen får regeringen

 befogenhet att meddela vissa föreskrifter

 på produktkontrollområdet. Tillverkare

 och importörer kan åläggas att på egen

 bekostnad utreda eller låta utreda om de

 kemiska och toxikologiska egenskaperna

 hos tobaksvarorna har hälsovådliga

 effekter. Dessa kan också av regeringen

 åläggas att redovisa

 undersökningsresultat m.m. Dessa

 uppgifter kan sedan läggas till grund för

 de innehållsdeklarationer som skall

 anbringas på förpackningarna. Av

 bestämmelsen framgår att även

 exportprodukter berörs.

 Att regeringen i sina föreskrifter

 skall beakta vad som med hänsyn till

 föreliggande vetenskaplig ståndpunkt är

 rimligt att kräva av den utred-

 ningsskyldige har berörts i

 allmänmotiveringen (avsnitt 4.6).

 Det ankommer på Socialstyrelsen som

 tillsynsmyndighet att se till att

 utredningsskyldigheten iakttas i enlighet

 med vad regeringen föreskriver (se 20 §).

 Styrelsen får därvid meddela de

 förelägganden eller förbud som krävs för

 tillsynen (se 21 §).

 16 §

 Med stöd av denna paragraf kan regeringen

 meddela förbud mot tillverkning och

 import av tobaksvaror som inte är mer

 allmänt förekommande på den svenska

 marknaden. Förbud kan också meddelas mot

 helt nya tobaksvaror.

 För att tillverknings- och importförbud

 skall få meddelas krävs att särskilda

 hälsoskäl föreligger. Vid bedömningen

 härav bör hänsyn tas inte bara till

 varans toxiska egenskaper utan också till

 annat som har betydelse ur

 folkhälsosynpunkt, exempelvis att varan

 speciellt appellerar till barn. Att

 avsikten inte är att ingripa mot

 exempelvis nya cigarettmärken som inte på

 ett påtagligt sätt avviker från andra

 cigarettmärken som förekommer på den

 svenska marknaden har berörts i den

 allmänna motiveringen (avsnitt 4.6).

 17 §

 Genom denna bestämmelse ges regeringen

 eller myndighet som regeringen bestämmer

 rätt att föreskriva gränsvärden för

 skadliga ämnen som en tobaksvara får

 innehålla eller ge upphov till. I första

 hand finns anledning att meddela

 föreskrifter beträffande högsta tillåtna

 tjärhalt i cigarettrök. De direktiv som

 antagits inom EG och som omfattas av

 EES-avtalet bör därvid beaktas.

 En vara som inte uppfyller en

 föreskrift som meddelats med stöd av

 denna bestämmelse får inte tillverkas i

 eller för försäljning till konsumenter

 föras in till Sverige.

 Tillverkningsförbudet gäller även export-

 produkter.

 Socialstyrelsen är tillsynsmyndighet

 beträffande gränsvärden (18 §). Som

 framgått av specialmotiveringen till 9 §

 är avsikten att Socialstyrelsen skall få

 utfärda föreskrifter beträffande

 gränsvärden.

 Tillsyn

 18 §

 Paragrafen reglerar vilka myndigheter som

 utövar tillsynen över att lagen och de

 föreskrifter som meddelats med stöd av

 lagen följs.

 Enligt första stycket är

 Arbetarskyddsstyrelsen central

 tillsynsmyndighet när det gäller

 personalutrymmen som avses i 2 §.

 Socialstyrelsen har det centrala

 tillsynsansvaret när det gäller övriga

 rökfria miljöer. Vidare är

 Socialstyrelsen tillsynsmyndighet när det

 gäller regleringarna i

 9-11 §§ beträffande varningstexter och

 innehållsdeklaration och i

 15-17 §§ beträffande produktkontroll m.m.

 Den centrala tillsynen innefattar att

 vägleda, samordna och utveckla

 verksamheten inom ansvarsområdet. Vidare

 bör uppföljning ske. Socialstyrelsen kan

 få meddela allmänna råd. Som framgår av

 specialmotiveringarna till 9 § och 17 §

 är avsikten också att Socialstyrelsen

 skall kunna bemyndigas meddela vissa

 föreskrifter beträffande varningstexter

 och innehållsdeklaration och gränsvärden.

 Socialstyrelsen har i dessa fall det

 omedelbara tillsynsansvaret.

 Beträffande 15 § gäller bl.a. att

 tillverkare och importörer har att enligt

 regeringens föreskrifter redovisa

 utredningar och undersökningsresultat

 till regeringen. Det ingår i sådana fall

 i Socialstyrelsens uppgifter att bistå

 regeringen med hjälp för att få fram det

 önskade materialet, i sista hand genom

 föreläggande.

 Enligt andra stycket fördelas den

 närmare tillsynen i fråga om rökfria

 miljöer mellan Yrkesinspektionen och den

 nämnd som har utsetts att fullgöra

 kommunens uppgifter inom miljö- och

 hälsoskyddsområdet. Yrkesinspektionen

 svarar för tillsynen av personalutrymmen

 i sådana rökfria miljöer som anges i 2 §.

 Nämnden svarar för tillsynen av övriga i

 2-4 §§ angivna miljöer och lokaler.

 Den närmare tillsynen innefattar den

 faktiska kontrollverksamheten över att

 lagens bestämmelser upprätthålls. Bland

 annat skall myndigheten företa

 inspektioner. Som framgår av 19 § får

 tillsynsmyndigheten meddela de

 förelägganden eller förbud som behövs för

 lagens efterlevnad.

 Enligt tredje stycket utövar

 länsstyrelsen den regionala tillsynen

 över det ansvarsområde som den i andra

 stycket angivna nämnden svarar för

 lokalt.

 Varken 19 § eller följande paragrafer

 reglerar tillsynen när det gäller

 marknadsföring av tobaksvaror. För sådan

 marknadsföring gäller särskilda regler

 vilka framgår av marknadsföringslagen

 (1975:1418) och förordningen (1988:61)

 med instruktion för Konsumentverket.

 19-23 §§

 I dessa paragrafer har intagits

 bestämmelser om tillsynsmyndigheternas

 befogenheter m.m. och om tystnadsplikt.

 Vad som gäller för tillsynen över

 reklamen regleras dock inte här utan

 beträffande dessa frågor hänvisas till

 marknadsföringslagen.

 En tillsynsmyndighet får i den

 utsträckning som föreskrivs i 19 § med-

 dela förelägganden och förbud och förena

 dessa med vite. Denna befogenhet syftar

 till att möjliggöra en effektiv kontroll

 av att tillverkare, lokalinnehavare m.fl.

 fullgör sin skyldighet enligt lagen och

 med stöd av de meddelade föreskrifterna.

 Det bör betonas att förelägganden och

 förbud skall användas först sedan försök

 att få frivillig rättelse till stånd har

 misslyckats eller om det är uppenbart att

 så inte kommer att ske eller saken

 brådskar.

 Om ett föreläggande eller ett förbud

 när det gäller rökfria miljöer bör riktas

 mot ägaren till lokalen eller den som

 disponerar denna får avgöras efter

 omständigheterna i det enskilda fallet.

 Är det fråga om en högst tillfällig

 upplåtelse är det naturligt att rikta

 föreläggandet mot ägaren. Att i sådana

 fall rikta föreläggandet mot den som

 disponerar lokalen torde vanligen vara

 meningslöst. Vid mer permanenta

 upplåtelser däremot bör det ligga närmare

 till hands att se den som disponerar

 lokalen som ansvarig och rikta

 föreläggandet mot denne. När det gäller

 annat än rökfria miljöer torde några

 svårigheter inte föreligga att avgöra mot

 vem ett föreläggande eller ett förbud

 skall riktas.

 I fråga om bestämmande av vitesbelopp

 och utdömande av sådana viten m.m. gäller

 lagen (1985:206) om viten. Enligt denna

 prövas frågor om utdömande av vite av

 länsrätt efter ansökan av den myndighet

 som förelagt vitet.

 Bestämmelserna om omhändertagande av en

 tobaksvara motsvarar i stort sett

 reglerna därom i lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror. De gäller nu samtliga fall

 då en tobaksvara saluhålls eller är

 uppenbart avsedd att saluhållas i strid

 mot lagen eller föreskrift som meddelats

 med stöd av denna. Ett beslut om om-

 händertagande kan meddelas samtidigt med

 ett föreläggande eller ett förbud enligt

 19 § men också först sedan det visat sig

 att föreläggandet eller förbudet inte

 efterkommits. Något hinder mot att

 meddela ett beslut om omhändertagande

 utan att ett föreläggande eller ett

 förbud meddelas eller har meddelats finns

 inte heller.

 Rätten för tillsynsmyndigheterna att på

 anfordran få upplysningar m.m. motsvarar

 vad som gällt enligt lagstiftningen om

 varningstext m.m. Tillsynsmyndigheternas

 befogenhet har nu också kompletterats med

 rätt att få tillträde till områden m.m.

 som berörs av lagen eller föreskrifter

 meddelade med stöd av denna samt rätt att

 där göra undersökningar och ta prover.

 Även bestämmelsen om tystnadsplikt

 svarar mot vad som gällt enligt

 lagstiftningen om varningstext m.m. I 23

 § första stycket föreskrivs tystnadsplikt

 för den som har tagit befattning med

 något ärende som avses i lagen. Tillsynen

 handhas enligt lagen av offentliga

 funktionärer varför bestämmelsen kan

 förefalla onödig. Eftersom

 Socialstyrelsen kan ha behov av att

 överlåta visst arbete i

 tillsynsverksamheten åt fristående

 laboratorier kan det dock finnas behov av

 att ha en tystnadsplikt på området som

 gäller för enskilda.

 I allmänmotiveringen (avsnitt 4.9) har

 gjorts vissa överväganden beträffande

 sekretess för de offentliga funktionärer

 som deltar i tillsynen.

 Överklagande

 24-25 §§

 I 24 § regleras överklaganden av

 tillsynsmyndigheternas beslut i särskilda

 fall.

 Överklaganden av beslut om föreskrift

 av normgivningskaraktär som meddelats med

 stöd av bemyndigande från regeringen

 behandlas i 25 §.

 Av 14 § lagförslaget följer att frågor

 om marknadsföring av tobaksvaror prövas

 enligt marknadsföringslagen.

 7.2 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1992:1529) om

 ändring i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar

 14 §

 Förslaget innebär att det i 14 § första

 stycket 6 införs en generell bestämmelse

 om att länsrätt prövar mål som enligt

 bestämmelse i annan lag skall prövas av

 länsrätt. Nuvarande punkterna 6 och 7 kan

 därmed utgå.

 I 14 § första stycket anges genom

 uppräkning de olika måltyper som prövas

 av länsrätt. Tekniken med måluppräkning

 är otymplig och bestämmelsen blir alltmer

 svåröverskådlig allteftersom fler

 måltyper tillkommer (jfr också

 Domstolsutredningens betänkande (SOU

 1991:106, Del B s. 336 f). Redan nu läggs

 den första domstolsprövningen i nytill-

 komna målgrupper i länsrätt i stället för

 i kammarrätt (jfr principuttalanden i

 budgetpropositionen 1992/93:100 bil. 3 s.

 24 f). Så snart en ny målgrupp skall

 prövas av länsrätt måste en ändring göras

 i 14 §. En annan komplikation i

 sammanhanget är de ändringar som gjordes

 i bestämmelsen med anledning av

 EES-avtalet. Det gäller mål som avses i

 12 § lagen (1992:1527) om

 teleterminalutrustning och mål om över-

 prövning enligt 6 kap. lagen (1992:1528)

 om offentlig upphandling (14 § första

 stycket 6 och 7, SFS 1992:1529). Dessa

 ändringar träder i kraft den dag

 regeringen bestämmer. För närvarande är

 det oklart när detta kan ske.

 Förutom förslaget i tobakslagen finns

 andra förslag om att den första

 domstolsprövningen skall ske i länsrätt.

 Det gäller bl.a. den till riksdagen

 nyligen överlämnade propositionen (prop.

 1992/93:159) om stöd och service till

 funktionshindrade. Ytterligare lagstift-

 ningsärenden, bl.a. propositionen om

 svensk verksamhet i Antarktis.

 Försäkringsöverdomstolen, ny ordningslag,

 överföring av Riksskatteverkets be-

 skattningsavdelning i Ludvika till

 Skattemyndigheten i Kopparbergs län m.m.

 samt lagrådsremiss med förslag till lag

 om medicintekniska produkter m.m., med

 förslag om att första domstolsprövningen

 skall ske i länsrätt är att vänta.

 Beredningen av Domstolsutredningens

 förslag * som bl.a. rör 14 § * pågår.

 Ändringar på grundval av förslagen torde

 dock kunna träda i kraft först under

 1994. I avvaktan på den fortsatta

 beredningen av Domstolsutredningens

 förslag talar praktiska skäl för att en

 generell bestämmelse om länsrättsprövning

 tas in i 14 § redan nu. En sådan be-

 stämmelse ligger också i linje med

 utredningens förslag.

 Ikraftträdandebestämmelsen

 Ändringen i 14 § första stycket 2 enligt

 SFS 1992:1529 har trätt i kraft den

 1 januari 1993 medan övriga ändringar

 enligt denna författning, punkterna 6 och

 7, träder i kraft den dag regeringen

 bestämmer. Förslaget innebär den

 ändringen att punkterna 6 och 7 utgår och

 att det införs en ny punkt 6 som träder i

 kraft den 1 juli 1993. Mål som avses i 12

 § lagen (1992:1527) om

 teleterminalutrustning och mål om över-

 prövning enligt 6 kap. lagen (1992:1528)

 om offentlig upphandling omfattas därmed

 av ändringen i 14 § 6 från den 1 juli

 1993.

 8. Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. tobakslag

 2. lag om ändring i lagen

 (1992:1529) om ändring i lagen (1971:289)

 om allmänna förvaltningsdomstolar.

 9. Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens hemställan och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden har

 lagt fram.

 51

 Sammanfattning av tobaksutredningens

 betänkande

 En särskild tobakslag

 Sverige var ett av de första länderna i

 världen där det vidtogs statligt finan-

 sierade informationsåtgärder för att

 åstadkomma ett minskat tobaksbruk.

 Sverige ligger fortfarande väl framme när

 det gäller informationsinsatser. I fråga

 om andra samhällsåtgärder har emellertid

 andra västländer i dag kommit mycket

 längre.

 De ökade kunskaperna om tobakens

 skadeverkningar har förändrat synen på

 användningen av tobak. Det står numera

 klart att tobaksbruket utgör ett allvar-

 ligt hot mot folkhälsan och att det inte

 kan betraktas som en alldaglig konsum-

 tionsvana eller en privatsak.

 Tobaksutredningen anser att det nu är

 hög tid att vidta ytterligare åtgärder

 för att minska bruket av tobak.

 Samhällets ansvar kan inte begränsas till

 individinriktade insatser i form av

 information, rökavvänjningshjälp etc.

 Även olika slags restriktioner är

 nödvändiga, samtidigt som informationen

 måste intensifieras.

 Utredningen föreslår att de regler som

 behövs så långt möjligt skall samlas i en

 särskild tobakslag. Bestämmelserna om

 beskattning av tobaksvaror är emellertid

 av så speciell natur att de liksom

 hittills bör finnas i en fristående lag.

 Regler för rökfria miljöer

 Lagregler om rökfria miljöer har redan

 genomförts i många länder, bl.a. Finland,

 Island och Norge. I Sverige har

 arbetarskyddsstyrelsen och socialsty-

 relsen gett ut allmänna råd om

 begränsning av rökning i gemen-

 samhetslokaler. Efter hand har också allt

 fler typer av lokaler gjorts rökfria.

 Avsaknaden av lagregler har emellertid

 medfört att utvecklingen mot rökfria

 miljöer har blivit ojämn. Fortfarande är

 läget otillfredsställande på många

 arbetsplatser, liksom inom exempelvis

 hotell- och restaurangbranschen.

 Forskningsresultat tyder på att passiv

 rökning medför risk för olika hälso-

 skador, framför allt lungcancer. Klart är

 också att en stor mängd icke-rökare

 känner obehag när de utsätts för andras

 tobaksrökning. Enligt utredningens mening

 borde det vara en självklar princip att

 den som inte vill vistas i en rökig miljö

 skall slippa att göra det.

 Mot denna bakgrund föreslår utredningen

 att det införs lagregler om rökfria

 miljöer. Reglerna innebär bl.a. följande:

 Rökning får inte äga rum i skollokaler

 och andra lokaler som är avsedda för barn

 och ungdomar och inte heller i lokaler

 för hälso- och sjukvård eller i lokaler

 där en offentlig tillställning eller

 allmän sammankomst anordnas. Särskilda

 rökutrymmen får dock avsättas för

 patienter inom hälso- och sjukvård och

 för personalen på skolor och sjukvårdsin-

 rättningar. Rökutrymmen får också

 inrättas i anslutning till lokaler för

 offentliga tillställningar och allmänna

 sammankomster, t.ex. i teaterfoajéer.

 I hotell och liknande inrättningar

 skall minst hälften av de rum som upplåts

 vara rökfria. Restauranger och andra

 serveringsställen med mer än femtio

 sittplatser skall ha en eller flera

 rökfria avdelningar som omfattar minst

 hälften av sittplatserna.

 När det gäller allmänna färdmedel och

 väntsalar m.m. samt lokaler hos myn-

 digheter och andra inrättningar dit

 allmänheten har tillträde får rökning ske

 endast i särskilda rökutrymmen.

 På arbetsplatser får rökning inte ske i

 lokaler och andra utrymmen där två eller

 flera arbetstagare brukar vistas. Rökning

 får emellertid äga rum dels i särskilda

 rökutrymmen, dels i enskilda arbetsrum,

 under förutsättning att ventilationen där

 är sådan att rök inte sprids till rökfria

 lokaler.

 Om det finns synnerliga skäl, får det

 göras undantag i det enskilda fallet från

 reglerna om rökfria miljöer.

 Den som äger eller disponerar över en

 lokal som omfattas av de aktuella be-

 stämmelserna svarar för att

 bestämmelserna efterlevs. Den enskilde

 rökaren drabbas däremot inte av någon

 påföljd.

 Förbud mot tobaksreklam

 Åtskilliga länder har genomfört mer eller

 mindre långtgående inskränkningar i

 möjligheterna att använda tobaksreklam.

 På flera håll, bl.a. i Finland, Island

 och Norge, har ett totalförbud införts.

 I Sverige finns sedan 1978 en lag om

 marknadsföring av tobaksvaror, där det

 bl.a. föreskrivs att måttfullhet skall

 iakttas vid sådan marknadsföring. Det

 förekommer emellertid alltjämt en

 omfattande reklam för tobaksvaror,

 framför allt annonsering.

 De mera djupgående undersökningar som

 har gjorts tyder på att ett förbud mot

 tobaksreklam har en hämmande inverkan på

 konsumtionsutvecklingen. Bl.a. undgår man

 den effekt som reklamen har på ungdomar.

 Svenska Tobaks AB har uttryckt farhågor

 för att ett reklamförbud skulle göra att

 bolaget tappar marknadsandelar i

 förhållande till de utländska

 tillverkarna. Utredningen har emellertid

 funnit att dessa farhågor är ogrundade.

 Även andra invändningar som man från

 branschens sida har riktat mot tanken på

 ett reklamförbud saknar enligt

 utredningens mening bärkraft.

 Sammanfattningsvis konstaterar

 utredningen att ett förbud mot tobaks-

 reklam med all säkerhet får gynnsamma

 effekter från folkhälsosynpunkt och att

 de argument som har förts fram mot ett

 sådant förbud inte har särskild tyngd.

 Utredningen föreslår därför att ett

 reklamförbud genomförs.

 Förbudet skall enligt förslaget omfatta

 både reklam och annan försäljnings-

 främjande verksamhet som avser tobaks-

 varor och som riktar sig till konsu-

 menter. Under förbudet faller annonsering

 och vidare utomhusreklam, film-,

 radio-och TV-reklam, reklam på

 säljställen o.d. Förbudet omfattar också

 exponering av tobaksvaror i samband med

 mässor och utställningar, utdelande av

 tobaksprodukter som varuprov och

 sponsring.

 63

 Utanför det förordade förbudet faller

 den passiva saluhållningen av tobaksvaror

 och åtgärder som är direkt förknippade

 med sådan saluhållning. Exempelvis bör

 det i butiker och på andra säljställen

 kunna ges saklig information om varu-

 sortiment, priser o.d.

 Utredningen föreslår vidare att reklam

 och annan försäljningsfrämjande verk-

 samhet som avser annat än tobaksvaror

 inte skall få utformas så att den är

 påtagligt ägnad att främja avsättningen

 av tobaksvaror. Härigenom förbjuds en del

 former av s.k. förtäckt tobaksreklam

 eller smygreklam, bl.a. vissa fall då

 namnet på en tobaksprodukt används som

 beteckning på en vara eller tjänst

 utanför tobaksområdet.

 Förbudet mot öppen och förtäckt

 tobaksreklam föreslås bli sammankopplat

 med marknadsföringslagen. Tillsynen kom-

 mer därmed att åvila konsumentverket.

 Konsumentombudsmannen och i sista hand

 marknadsdomstolen kan vid vite förbjuda

 marknadsföringsåtgärder som strider mot

 reklamförbudet.

 Handeln med tobak

 Internationellt sett är det mycket

 vanligt med förbud mot försäljning av

 tobak till minderåriga. Åldersgränsen har

 i allmänhet satts vid antingen 18 eller

 16 år.

 Enligt utredningens mening kan en

 åldersgräns medföra vissa praktiska pro-

 blem. Fördelarna är dock klart övervä-

 gande. Viktigast är att man försvårar för

 de ungdomar som befinner sig i en

 särskilt känslig ålder att komma åt

 tobaksvaror. Utredningen föreslår därför

 att en åldersgräns införs. Åldersgränsen

 föreslås bli 18 år.

 En underårig som köper tobaksvaror i

 strid med åldersgränsen skall inte kunna

 drabbas av någon påföljd. Däremot skall

 säljare som bryter mot regeln kunna dömas

 till böter. Det skall dock inte dömas

 till ansvar, om brottet är ringa.

 Som en komplettering av förbudet mot

 försäljning till underåriga föreslår

 utredningen att all försäljning av tobak

 i automater eller genom självbetjäning

 skall förbjudas.

 Regeringen föreslås få bemyndigande att

 meddela föreskrifter om förpack-

 ningsstorlekar för tobaksvaror. Avsikten

 är att regeringen i första hand skall

 förbjuda försäljning av cigaretter

 styckevis.

 Utredningen föreslår vidare att

 tillfälliga prisnedsättningar och mäng-

 drabatter inte skall få förekomma vid

 försäljning av tobaksvaror.

 De nuvarande lagreglerna om

 varningstexter på tobaksförpackningar

 föreslås bli överförda till den nya

 tobakslagen med i stort sett oförändrat

 innehåll. Liksom hittills skall det

 ankomma på socialstyrelsen att bestämma

 hur varningstexterna skall vara

 avfattade.

 64

 Produktkontroll

 Utredningen föreslår att tillverkare och

 importörer av tobaksvaror skall, i den

 omfattning som socialstyrelsen bestämmer,

 utreda de kemiska och toxikologiska

 egenskaperna hos tobaksvaror som

 tillverkas i eller införs till Sverige

 och redovisa resultatet till

 socialstyrelsen.

 Liksom i dag skall socialstyrelsen

 kunna bestämma att uppgifter om en

 tobaksvaras innehåll skall deklareras på

 förpackningen.

 Efter förebild av vad som gäller i

 vissa andra länder föreslår utredningen

 att regeringen skall kunna meddela före-

 skrifter om gränsvärden för skadliga äm-

 nen eller beståndsdelar som en tobaksvara

 innehåller eller ger upphov till.

 Avsikten är att det i första hand skall

 meddelas en föreskrift om högsta tillåtna

 tjärhalt i cigarettrök. Här bör till en

 början fastställas en gräns på 15 mg per

 cigarett, motsvarande vad som gäller i

 Finland.

 Prisfrågor

 Utredningen konstaterar att priset på

 tobaksvaror har en väsentlig betydelse

 för konsumtionsutvecklingen. Ett högt

 tobakspris minskar tobakskonsumtionen

 framför allt bland ungdomar och i

 inkomstsvaga grupper i allmänhet.

 Utredningen föreslår mot denna bakgrund

 att tobaksskatten höjs. Ett mål bör vara

 att man söker få en överensstämmelse med

 de priser som gäller i Norge. Det innebär

 att det i ett inledningsskede bör vidtas

 skattehöjningar som beträffande

 cigaretter medför prisökningar om ca 30

 procent. I fortsättningen bör man se till

 att tobakspriserna åtminstone följer den

 allmänna prisutvecklingen.

 För att motverka det ökande snusandet

 bland ungdomar är det viktigt att skatten

 på snus och andra rökfria tobaksprodukter

 ökar.

 Utredningen tar i betänkandet också upp

 frågan om att utesluta tobak ur kon-

 sumentprisindex men avstår från att lägga

 fram något förslag i den delen. Även den

 tullfria införseln berörs.

 Förstärkta informationsinsatser

 Utredningen föreslår att informationen

 beträffande tobaksbruket förstärks. Bl.a.

 bör den hälsopolitiska prioriteringen

 markeras genom att särskilda mål på

 tobaksområdet officiellt fastställs.

 Liksom hittills bör socialstyrelsen och

 skolöverstyrelsen ha ett huvudansvar för

 informationen på tobaksområdet. Ut-

 redningen pekar också på den viktiga roll

 som radio och TV spelar när det gäller

 att sprida information om tobakens

 hälsorisker.

 De resurser som hittills har satsats på

 arbetet mot tobaksbruket är enligt ut-

 redningens uppfattning klart

 otillräckliga. En kraftig ökning måste

 snarast komma till stånd. Redan inom ett

 par år bör anslagna medel ha åtminstone

 fördubblats. Utrymme för en sådan ökning

 av resurserna skapas genom de föreslagna

 höjningarna av tobaksskatten.

 Tillsyn m.m.

 Utredningen föreslår att

 arbetarskyddsstyrelsen skall bli central

 tilsynsmyndighet när det gäller frågan om

 rökfria miljöer på arbetsplatser, att

 konsumentverket får hand om den centrala

 tillsynen på reklamområdet och att

 socialstyrelsen blir central

 tillsynsmyndighet i övrigt. Yrkesin-

 spektionen och miljö- och

 hälsoskyddsnämnderna föreslås få hand om

 den lokala tillsynen när det gäller

 bestämmelserna om rökfria miljöer, medan

 socialnämnderna föreslås bli lokal

 tillsynsmyndighet beträffande

 bestämmelserna om handel med tobaksvaror.

 Enligt utredningens mening är det

 angeläget att den nya tobakslagen träder

 i kraft så snart som möjligt. Före

 ikraftträdandet behövs det emellertid en

 viss information om lagens innehåll.

 Vidare kan en del lokalansvariga behöva

 ha viss tid på sig för att förbättra

 ventilationsförhållanden m.m.

 65

 Tobaksutredningens författningsförslag

 Förslag till tobakslag

 Rökfria miljöer

 1 § Rökning får inte äga rum i lokaler

 som är avsedda för

 1. barnomsorg, skolverksamhet eller

 annan verksamhet för barn och ungdom,

 eller

 2. hälso- och sjukvård eller tandvård.

 Rökning får inte heller äga rum på

 skolgårdar eller på platser utomhus som

 är avsedda för barnomsorg.

 Särskilda rökrum får avsättas för

 patienter och motsvarande inom hälso- och

 sjukvård eller tandvård.

 2 § Rökning får inte äga rum i lokaler

 där en offentlig tillställning som avses

 i 9 § allmänna ordningsstadgan (1956:617)

 eller en allmän sammankomst som avses i 1

 § lagen (1956:618) om allmänna samman-

 komster anordnas. Detsamma gäller lokaler

 som de som deltar i tillställningen eller

 sammankomsten behöver passera eller

 besöka.

 Rökning får dock ske i anslutande rum

 eller utrymmen som särskilt har avsatts

 för detta.

 3 § I hotell och andra inrättningar där

 tillfällig bostad yrkesmässigt upplåts

 skall minst hälften av de rum som upplåts

 vara rökfria.

 Restauranger och andra

 serveringsställen med mer än femtio sitt-

 platser skall ha en eller flera rökfria

 avdelningar som sammanlagt omfattar minst

 hälften av sittplatserna.

 4 § Rökning får inte äga rum

 1. på allmänna färdmedel eller i

 lokaler som står till förfogande för

 resande med allmänna färdmedel, eller

 2. i andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde och som inte omfattas av 1-3

 §§.

 Rökning får dock ske i enstaka rum

 eller utrymmen som särskilt har avsatts

 för detta.

 5 § Lokaler och andra utrymmen som

 huvudsakligen används för verksamhet som

 omfattas av arbetsmiljölagen (1977:1160)

 skall vara rökfria, om två eller flera

 arbetstagare brukar vistas där. Rökning

 får dock ske i enstaka rum eller utrymmen

 som särskilt har avsatts för detta.

 Rökning får därutöver ske i rum som

 används av endast en person, om ventila-

 tionen där är sådan att rök inte sprids

 till rökfria lokaler.

 6 § Bestämmelsrna om rökfria miljöer

 gäller inte i fråga om bostäder och andra

 lokaler för boende som inte är

 tillfälligt.

 7 § Om det med hänsyn till lokalens

 beskaffenhet och användningssätt samt

 omständigheterna i övrigt finns

 synnerliga skäl, får avvikelse ske från

 1-5 §§.

 8 § Regeringen eller den myndighet som

 regeringen bestämmer meddelar närmare

 föreskrifter om beskaffenheten av rökrum

 och andra utrymmen där rökning får äga

 rum.

 9 § Den som äger eller disponerar över en

 lokal eller ett annat utrymme som

 omfattas av bestämmelserna om rökfria

 miljöer svarar för att bestämmelserna och

 föreskrifter som har meddelats med stöd

 av bestämmelserna iakttas.

 Om någon trots tillsägelse röker i ett

 rökfritt utrymme dit allmänheten har

 tillträde, får han eller hon avvisas. Den

 som har att verkställa avvisningen får

 påkalla hjälp av polis.

 Reklam

 10 § Reklam och annan

 försäljningsfrämjande verksamhet som

 avser tobaksvaror och som riktar sig till

 konsumenter är förbjuden.

 Första stycket gäller inte reklam som

 enbart består i text eller dekor på

 tobaksförpackning eller exponering av

 förpackning på säljställe, under förut-

 sättning att reklamen är utformad på ett

 måttfullt sätt.

 11 § Reklam och annan

 försäljningsfrämjande verksamhet som

 avser annat än tobaksvaror får inte

 utformas så att den är påtagligt ägnad

 att främja avsättningen av tobaksvaror.

 12 § En handling som strider mot 10 eller

 11 § skall vid tillämpning av mark-

 nadsföringslagen (1975:1418) anses vara

 otillbörlig mot konsumenter.

 Handel

 13 § Tobaksvaror får inte säljas till den

 som är under arton år.

 14 § Tobaksvaror får inte säljas i

 automat eller genom andra former av

 självbetjäning.

 15 §Regeringen får föreskriva att

 tobaksvaror får säljas endast i för-

 packningar som innehåller en viss mängd

 av varan.

 Regeringen får vidare föreskriva att

 förpackningar med tobaksvaror skall vara

 försedda med skattemärke.

 16 § Vid detaljhandel med tobaksvaror får

 tillfälliga prisnedsättningar och

 mängdrabatter inte förekomma.

 Varningstexter m.m.

 17 § Förpackningar till tobaksvaror som

 är avsedda att saluhållas till konsu-

 menter inom landet skall i den

 utsträckning som socialstyrelsen

 bestämmer förses med texter som lämnar

 upplysning om hälsorisker som är

 förbundna med bruk av tobak

 (varningstexter).

 Socialstyrelsen bestämmer hur

 varningstexterna skall vara avfattade och

 hur de skall utformas och anbringas på

 förpackningen.

 18 § Socialstyrelsen får föreskriva att

 förpackningar till tobaksvaror som är

 avsedda att saluhållas till konsumenter

 inom landet skall förses med deklaration

 som lämnar uppgift om skadliga ämnen

 eller beståndsdelar som tobaksvaran

 innehåller eller ger upphov till

 (innehållsdeklaration).

 Socialstyrelsen bestämmer hur

 deklarationer skall vara avfattade och

 hur de skall utformas och anbringas på

 förpackningen.

 19 § Tillverkare och importörer har

 ansvaret för att förpackningar till

 tobaksvaror förses med föreskrivna

 varningstexter och innehållsdeklara-

 tioner.

 20 § En tobaksvara får inte saluhållas

 till konsumenter, om den saknar före-

 skriven varningstext eller

 innehållsdeklaration eller om texten

 eller deklarationen är oriktig.

 Produktkontroll

 21 § Det åligger tillverkare och

 importörer av tobaksvaror att, i den

 utsträckning som socialstyrelsen

 föreskriver, genom egna undersökningar

 eller på annat sätt utreda de kemiska och

 toxikologiska egenskaperna hos

 tobaksvaror som tillverkas i eller införs

 till Sverige. I den utsträckning som

 socialstyrelsen föreskriver skall

 tillverkare och importörer till styrelsen

 redovisa undersökningsresultat och andra

 uppgifter som kan behövas för att bedöma

 varornas hälsorisker.

 22 § Regeringen får, om särskilda

 hälsoskäl föreligger, meddela förbud mot

 att vissa slag av tobaksvaror tillverkas

 i eller införs till Sverige.

 23 §Regeringen får föreskriva gränsvärden

 för skadliga ämnen eller beståndsdelar

 som en tobaksvara innehåller eller ger

 upphov till. En vara som inte uppfyller

 föreskrifterna får inte tillverkas i

 eller införas till Sverige.

 Tillsyn

 24 § Den centrala tillsynen över att

 denna lag efterlevs utövas av

 arbetarskyddsstyrelsen när det gäller 5

 §,

 konsumentverket när det gäller 10-12 §§,

 socialstyrelsen när det gäller lagen i

 övrigt.

 Den lokala tillsynen utövas av

 miljö- och hälsoskyddsnämnden när det

 gäller 1-4 §§,

 yrkesinspektionen när det gäller 5 §,

 socialnämnden när det gäller 13-16 §§.

 25 § En tillsynsmyndighet får meddela

 föreläggande eller förbud som behövs för

 att denna lag eller föreskrifter som har

 meddelats med stöd av lagen skall

 efterlevas.

 I beslut om föreläggande eller förbud

 kan tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

 I fråga om tillsyn beträffande 10-12 §§

 gäller bestämmelserna i marknads-

 föringslagen (1975:1418).

 26 § En tillsynsmyndighet får besluta att

 en tobaksvara som saluhålls eller

 uppenbart är avsedd att saluhållas i

 strid mot 15, 17, 18 eller 22 § skall tas

 om hand. Det åligger polismyndigheten att

 vid behov lämna handräckning när en vara

 skall omhändertas.

 Har en vara tagits om hand, får ägaren

 under tillsynsmyndighetens kontroll vidta

 rättelser som behövs för att den skall få

 saluhållas. Vara får återlämnas, om det

 görs sannolikt att den inte kommer att

 saluhållas i strid mot lagen. I annat

 fall får varan förstöras genom

 tillsynsmyndighetens försorg.

 27 § En tillsynsmyndighet har rätt att på

 anfordran få upplysningar, handlingar,

 varuprover och liknande som behövs för

 tillsynen enligt denna lag.

 28 § För fullgörande av sina åligganden

 enligt denna lag har en tillsynsmyndighet

 rätt att få tillträde till områden,

 lokaler och andra utrymmen som berörs av

 lagen och får där göra undersökningar och

 ta prover. För uttaget prov betalas inte

 ersättning.

 Polismyndigheter skall lämna det

 biträde som behövs för tillsynen.

 Om skyldighet att ersätta en

 tillsynsmyndighets kostnader för provtag-

 ning och undersökning av prov föreskriver

 regeringen eller den myndighet som

 regeringen bestämmer.

 29 § Den som har deltagit i tillsyn

 enligt denna lag eller på annat sätt har

 tagit befattning med ett ärende som avses

 i lagen får inte obehörigen yppa eller

 nyttja vad han därvid har erfarit om

 yrkeshemlighet eller affärsförhållande.

 Straff m.m.

 30 § Den som uppsåtligen eller av

 oaktsamhet bryter mot 13, 14, 16 eller 20

 § eller mot föreskrift som har meddelats

 med stöd av 15, 22 eller 23 § döms till

 böter.

 I ringa fall döms inte till ansvar.

 68

 Till ansvar döms inte heller, om ansvar

 för gärningen kan ådömas enligt

 brottsbalken eller enligt lagen

 (1960:418) om straff för varusmuggling.

 Den som har överträtt vitesföreläggande

 eller vitesförbud döms inte till ansvar

 enligt denna lag för gärning som omfattas

 av föreläggandet eller förbudet.

 31 § En tobaksvara som har varit föremål

 för brott mot 20 § eller värdet därav får

 förklaras förverkad, om inte särskilda

 skäl talar mot det.

 32 § Allmänt åtal för brott som avses i

 30 § får väckas endast efter anmälan av

 en tillsynsmyndighet.

 Överklagande

 33 § Miljö- och hälsoskyddsnämndens samt

 socialnämndens beslut enligt denna lag

 överklagas till länsstyrelsen.

 Yrkesinspektionens beslut överklagas till

 arbetarskyddsstyrelsen.

 Länsstyrelsens beslut enligt denna lag

 överklagas till kammarrätten.

 Arbetarskyddsstyrelsens beslut får inte

 överklagas.

 Socialstyrelsens beslut enligt denna

 lag överklagas till regeringen.

 Denna lag träder i kraft den .........,

 då lagen (1975:1154) om varningstext och

 innehållsdeklaration på tobaksvaror samt

 lagen (1978:764) med vissa bestämmelser

 om marknadsföring av tobaksvaror upphör

 att gälla.

 Beslut om varningstext eller

 innehållsdeklaration som gäller vid

 ikraftträdandet av den nya lagen skall

 fortsätta att gälla till dess annat har

 föreskrivits med stöd av lagen

 69

 Sammanställning av remissyttranden

 Tobaksutredningens betänkande "Tobakslag"

 (SOU 1990:29) sändes på remiss den 18

 april 1990 (S90/1633/S). Remisstiden gick

 ut den 30 september 1990.

 1 Remissinstanser

 Följande 16 instanser anmodades avge

 yttrande; Svea Hovrätt, Kammarrätten i

 Jönköping, Socialstyrelsen, Statens

 handikappråd, Byggnadsstyrelsen, Riks-

 skatteverket, Institutet för miljömedicin

 (IMM), Skolöverstyrelsen, Universitets-

 och högskoleämbetet (UHÄ), Statens

 livsmedelsverk, Arbetarskyddsstyrelsen

 (ASS), Arbetsmiljöinstitutet, Boverket,

 Konsumentverket/KO, Närings-

 frihetsombudsmannen (NO) samt Statens

 arbetsmiljönämnd. Samtliga har avgivit

 yttrande.

 Följande 81 instanser bereddes

 tillfälle att avge yttrande; Landstings-

 förbundet, Svenska Kommunförbundet,

 samtliga landsting

 (23 st), Gotlands, Malmö, Göteborgs,

 Stockholms, Norrköpings, Jönköpings,

 Helsingborgs, Kungälvs, Torsby, Falu,

 Västerås och Sundsvalls kommuner,

 Landstingsorganisationen (LO),

 Tjänstemännens centralorganisation (TCO),

 centralorganisationen SACO/SR, Svenska

 arbetsgivareföreningen, Svenska

 Läkaresällskapet, Folkhälsogruppen,

 Riksförbundet mot astma-allergi, Cancer-

 fonden, Riksförbundet för hjärt-och lung-

 sjuka (RHL), Svenska Nationalföreningen

 mot hjärt- och lungsjukdomar,

 Handikappförbundens centralkommitté

 (HCK). De Handikappades Riksförbund,

 Nationalföreningen för upplysning om

 tobakens skadeverkningar (NTS), VISIR,

 Förbundet En Rökfri Generation,

 föreningen Smoke-peace, Sveriges Radio AB

 (SR), Sveriges Television AB, Svenska

 Tobaks AB, Svenska Tobaksbransch-

 föreningen, Tobaks- och Servicehandelns

 riksförbund, Riksförbundet Hem och Skola,

 Statshälsan, Sveriges Hotell- och

 Restaurangförbund (SHR), Statens

 Järnvägar, Luftfartsverket, Nordiska

 Hälsovårdshögskolan samt Marknadsdom-

 stolen. Yttrande har inkommit från

 samtliga instanser utom Värmlands läns

 landsting, Torsby och Falu kommuner, De

 handikappades riksförbund, statshälsan

 samt statens järnvägar.

 Utöver remissinstansernas yttranden har

 25 yttranden inkommit från andra

 instanser; restaurang Kavalleristen i

 Helsingborg, rederiet Scarlett-Line AB,

 restaurang Galaxy, Riksförbundet Kiosk &

 Gatukök (KIGA), Hallands distrikt av

 IOGT-NTOs juniorförbund, Sveriges Livsme-

 delshandlareförbund (SSLF), rikspolissty-

 relsen, Hallands idrottsförbund,

 Expertgruppen för riskbedömning av inom-

 husluftens hälsorisker (EGIL), Svenska

 Frisksportförbundet, Sveriges

 läkarförbund, Laholms astma-allergiföre-

 ning, RJ Reynolds Scandinavia AB, Lokala

 Hälsorådet i Falkenberg, Philip Morris

 AB, Grossistförbundet Svensk Handel,

 Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges

 Industriförbund m.fl., Krogen Alviks

 Strand samt några privatpersoner.

 2 Sammanfattande helhetsomdöme

 Förslaget om att införa regler för att

 minska användandet av tobaksvaror och att

 samla dessa regler i en särskild lag har

 i stort rönt ett positivt mottagande.

 Företrädare för stat, landsting och

 kommuner samt patientorganisationer etc.

 är i huvudsak positiva medan företrädare

 för tobaksbranschen, handeln och

 restaurangnäringen i huvudsak är

 negativa.

 Framför allt har förslagen om rökfria

 miljöer välkomnats av majoriteten. Vissa

 instanser förordar emellertid att regler

 om rökfria lokaler tillskapas på

 frivillig grund. Å andra sidan anser

 flera instanser att förslagen borde vara

 mera långtgående. Företrädare för

 restaurang- och hotellnäringen tar

 avstånd från förslagen.

 Även frågan om reklam har kommenterats

 av ett stort antal remissinstanser. Av

 dem som yttrat sig har ca 2/3 gjort det

 utifrån en positiv utgångspunkt.

 Företrädare för tobaksbranschen, handeln

 och restaurangnäringen är emellertid

 mycket kritiska till de framlagda

 förslagen. Reklamfrågan är den enskilda

 fråga som nämnda företrädare riktar mest

 kritik mot.

 Många remissinstanser framför att en

 aktiv prispolitik är en av de viktigaste

 frågorna för att åstadkomma en minskad

 tobakskonsumtion. Frågan om en särskild

 hälsovårdsavgift som framläggs i ett

 särskilt yttrande till utredningen tas

 upp av många som ett bra förslag.

 Flertalet anser även att informationen om

 tobakens skadeverkningar behöver

 förstärkas.

 En fråga som mött ett mycket blandat

 mottagande är förslaget om införande av

 åldersgräns. Flera instanser som i övrigt

 är positiva till de framlagda förslagen

 är tveksamma eller negativa till

 införande av en åldersgräns. Företrädare

 för handeln tar helt avstånd från detta

 förslag.

 Övriga frågor har var och en tagits upp

 av ett mindre antal instanser.

 3 Allmänt

 Flertalet remissinstanser lämnar allmänna

 kommentarer om utredningens arbete,

 förslagens allmänna inriktning och

 behovet av en särskild tobakslagstift-

 ning.

 Ett allmänt stöd för utredningens

 förslag i stort uttalas av Socialstyrel-

 sen, Statens handikappråd,

 Skolöverstyrelsen, Universitets- och

 högskoleämbetet (Uppsala och Lunds

 universitet), Statens livsmedelsverk, Ar-

 betsmiljöinstitutet, Konsumentverket,

 Landstingsförbundet, landstingen i

 Stockholms, Uppsala, Södermanlands,

 Östergötlands, Kronoberg, Kalmar,

 Blekinge, Kristianstads, Hallands, Älvs-

 borgs, Västmanlands, Kopparbergs,

 Gävleborgs, Jämtlands och Västerbottens

 län samt Malmö, Göteborgs, Norrköpings,

 Jönköpings, Helsingborgs, Kungälvs och

 Sundsvalls kommuner. Förslagen tillstyrks

 också i allt väsentligt av TCO, SACO

 (Svenska Tandläkarförbundet), Svenska

 Läkaresällskapet, Folkhälsogruppen, RHL,

 Hjärt-Lungfonden, HCK, NTS, En Rökfri

 Generation, Riksförbundet Hem och Skola,

 Hallands idrottsförbund, Svenska

 Frisksportförbundet, Sveriges

 läkarförbund och Cancerfonden. Flera av

 dessa, bl.a. Socialstyrelsen,

 Skolöverstyrelsen, Uppsala universitet,

 NTS och Riksförbundet Hem och Skola

 framhåller behovet av flera olika,

 samverkande åtgärder för att tränga

 tillbaka tobaksbruket. Flera instanser

 uttrycker sig positivt om utredningens

 presentation av ämnet och förslagen. Så

 framhåller exempelvis Svenska Läkaresäll-

 skapet att utredningen gjort ett

 utomordentligt förtjänstfullt arbete, att

 det underlag som redovisas är av hög

 kvalitet samt att föreliggande veten-

 skapliga underlag som tillgänglig

 internationell jämförelse presenteras

 adekvat. Flera av de remissinstanser som

 i stort stöder förslagen efterlyser dock

 vissa kompletteringar. Bl.a. framhåller

 Statens livsmedelsverk, Folkhälsogruppen,

 NTS, En Rökfri Generation och Cancer-

 fonden att det bör fastställas klara

 officiella mål för arbetet för minskat

 tobaksbruk.

 Ett antal remissinstanser tillstyrker

 utredningens förslag i stort men framför

 samtidigt kritik mot att förslagen inte

 är tillräckligt långtgående eller anser

 att förslagen behöver skärpas avsevärt.

 Hit hör Malmöhus läns landsting, Örebro

 läns landsting, Gotlands kommun, Västerås

 kommun, VISIR och Svenska

 Frisksportförbundet. Gotlands kommun

 anför att lagförslaget vid ett första

 intryck framstår som lamt. Västerås kom-

 mun anför att förslaget sammantaget är

 ett steg i rätt riktning, men ett alltför

 kort steg. Riksförbundet mot astma-aller-

 gi välkomnar utredningens förslag men

 uttrycker sin förvåning över att "hela

 utredningen är genomförd i perspektivet

 utifrån den rökande minoriteten av

 befolkningen".

 Några remissinstanser deklarerar

 kortfattat att man i stort inte har några

 synpunkter på eller invändningar mot

 förslagen. Hit hör Riksskatteverket,

 Rikspolisstyrelsen och Köpmannaförbundet.

 Andra remissinstanser, såsom Boverket och

 NO uttalar förståelse för förslagen med

 vissa angivna förbehåll.

 Helt avvisande till alla eller

 flertalet förslag är Svenska Tobaks-

 branschföreningen, Svenska Tobaks AB,

 KIGA, R.J. Reynolds, Grossistförbundet

 Svensk Handel och Philip Morris AB. Man

 anför att förslagen inte behövs med

 hänsyn till rökvaneutvecklingen i Sverige

 eller att de saknar vetenskaplig grund

 t.ex. vad gäller effekterna av passiv

 rökning och tobaksreklam. Lagfästa

 restriktioner sägs snarare skapa problem

 än lösa dem och riskera att motverka de

 syften som man från samhällets sida vill

 uppnå. Man framhåller risken för att

 förslagen skall skapa eller förstärka

 motsättningar mellan rökare och

 icke-rökare samt att vissa delar av dem

 är så diskriminerande mot rökarna att

 dessa närmast skulle känna sig förföljda.

 Svenska Tobaksbranschföreningen anför

 även att en detaljerad och stelbent

 lagstiftning skapar låsningar och

 omöjliggör en naturlig anpassning till

 lokala förhållanden och förändringar i

 tiden. Philip Morris anför att de

 föreslagna reglerna skulle innebära en

 väsentlig och, mot den angivna

 bakgrunden, omotiverad inskränkning i

 enskildas rätt och möjligheter att själva

 besluta angående sina angelägenheter.

 Philip Morris framhåller vidare att

 förslaget är behäftat med mycket

 allvarliga brister i juridiskt avseende,

 bl.a. gällande förhållandet till den

 grundlagsreglerade yttrande- och tryck-

 friheten, rättssäkerhetsaspekter m.m.

 Bolaget ifrågasätter allvarligt om ämnet

 för och syftet med lagförslaget motiverar

 det slags stränga regler förslaget

 innehåller.

 En motsvarande negativ bedömning görs

 av Sveriges Hotell- och Restaurangförbund

 (SHR) samt Sveriges Livsmedels-

 handlareförbund (SSLF) i fråga om de

 delar av förslaget som direkt berör dem.

 SHR anser att de föreslagna reglerna är

 ett ingrepp i den privata sfären och

 kommer att stärka bilden av Sverige som

 genomreglerat och tråkigt. SSLF markerar

 en mycket kritisk hållning till

 utredningens sätt att behandla de frågor

 som rör handeln. Restaurang Kavalleristen

 protesterar mot att myndigheterna med

 detaljregleringar försvårar restau-

 rangverksamhet, t.ex. anses

 tobaksutredningens förslag om begränsning

 av rökning vara krångliga och mycket

 omfattande.

 Några remissinstanser uttalar sin

 förståelse för utredningens syften men

 ifrågasätter om dessa bäst uppnås genom

 lagstiftning. Kammarrätten i Jönköping

 intar principiellt den ståndpunkten att

 lagstiftning bör reserveras för frågor

 där lagstiftaren är beredd att sanktio-

 nera eventuella brott mot bestämmelserna.

 Om överträdelser svårligen kan beivras

 och sanktionsbestämmelser saknas framstår

 lagstiftningen som överflödig. En liknan-

 de ståndpunkt intar Universitets- och

 högskoleämbetet (Uppsala universitet och

 juridiska fakulteten vid Stockholms

 universitet). Även Svenska

 Kommunförbundet anför att man inte

 övertygats om att lagstiftning är ett

 ändamålsenligt sätt att begränsa

 tobaksbruket.

 LO är i vissa delar kritisk mot

 utredningens förslag till tobakslag.

 Svenska Livsmedelsarbetares Förbund inom

 LO anför att man tror mer på den hittills

 framgångsrika linjen med upplysning och

 propaganda mot rökningen. Beklädnads-

 arbetarförbundet, Hotell- och

 Restauranganställdas förbund samt Svenska

 Transportarbetarförbundet är dock

 positiva till förslaget om en tobakslag.

 4 Särskild tobakslag

 Knappt 30 remissinstanser yttrar sig

 särskilt om behovet av en särskild tobak-

 slag och lagförslaget i stort.

 Förslaget om att införa en särskild

 tobakslag enligt utredningens förslag

 tillstyrks av Svea hovrätt, Social-

 styrelsen, Statens handikappråd, Insti-

 tutet för miljömedicin,

 Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmiljöinsti-

 tutet, Boverket, Landstingsförbundet,

 landstingen i Jönköpings, Göteborgs och

 Bohus, Älvsborgs, Örebro, Västmanlands,

 Gävleborgs och Västernorrlands län, Folk-

 hälsogruppen, Riksförbundet för hjärt-

 och lungsjuka samt Hallands distrikt av

 IOGT-NTOs juniorförbund. Man anför bl.a.

 att en särskild tobakslag underlättar en

 samlad överblick av lagstiftningen inom

 området. Det framhålls som viktigt att en

 tobakslag introduceras för att tydliggöra

 de allvarliga folkhälsohot som

 tobaksbruket innebär.

 Flera remissinstanser är positiva till

 att en tobakslag införs men framför

 kritik mot att förslaget inte är

 tillräckligt långtgående. Folkhälso-

 gruppen anser t.ex. att förslaget till ny

 tobakslag är modest men utgör en marke-

 ring av statsmakternas syn på

 tobaksproblemet. Förslaget är på intet

 sätt radikalt eller nytänkande, sägs det,

 utan innebär en anpassning till lag-

 stiftningen i flera andra nordiska länder

 och inom EG.

 Två remissinstanser, Riksförbundet mot

 astma-allergi och VISIR, anser att

 lagsförslaget måste skärpas på en rad

 angivna punkter. Även andra instanser

 föreslår smärre förändringar, t.ex.

 Statens livsmedelsverk som anser att

 snus, tuggtobak o.dyl. inte längre skall

 omfattas av livsmedelslagen om en

 tobakslag införs, eller Landstinget i

 Södermanlands län som efterlyser en

 särskild paragraf som uttrycker syftet

 med lagen.

 Andra remissinstanser framför dock

 invändningar mot förslaget om en särskild

 tobakslag. Universitets- och

 högskoleämbetet (Stockholms universitets

 juridiska fakultet) finner att formen för

 lagstifting med en samlad tobakslag är

 föga välvald. Bl.a. skulle detta göra att

 det blir svårare för dem som berörs av de

 skilda bestämmelserna att finna dem då de

 inte återfinns inom de lagkomplex som

 dessa personer normalt har att beakta.

 Det vore enligt fakultetsnämndens mening

 rationellare att bygga vidare på

 nuvarande lagstiftningssystematik.

 Stark kritik mot förslaget om en samlad

 tobakslag framförs vidare av Svenska

 Tobaksbranschföreningen, Grossistförbun-

 det Svensk Handel, RJ Reynolds och Philip

 Morris AB. Man anför att förslaget har

 brister och en ensidighet som gör att det

 inte kan läggas till grund för lagstift-

 ning. Förslaget sägs också vara

 svåröverskådligt och så diffust att det

 ofrånkomligen måste uppstå besvärande

 tolkningsproblem. Även KIGA finner

 behovet av en särskild tobakslag tvek-

 samt.

 Några av dem som kritiserar

 lagförslaget ifrågasätter om det på vissa

 punkter är förenligt med grundlagen och

 Europakonventionen om skydd för mänskliga

 rättigheter.

 5 Rökfria miljöer

 5.1 Allmänt

 Ett stort antal remissinstanser, bl.a.

 Landstingsförbundet, Svenska Kommun-

 förbundet och praktiskt taget samtliga

 landsting och tillfrågade kommuner,

 instämmer i bedömningen att det är

 viktigt att inrätta rökfria miljöer.

 Socialstyrelsen anför t.ex. att kunskapen

 om risker av passiv rökning i dag är

 tillräcklig för att motivera att legala

 skyddsåtgärder vidtas. Statens

 handikappråd anser rökfria miljöer vara

 särskilt positivt med tanke på dem som

 får besvär av tobaksrök, ibland t.o.m.

 svåra akuta sjukdomstillstånd. Institutet

 för miljömedicin anser att utredningen på

 ett förtjänstfullt sätt behandlar

 åtgärder syftande till att skapa rökfria

 miljöer. Möjligen, sägs det, sker i

 underlaget en alltför stor fokusering på

 cancer då andra hälsorisker torde vara

 betydligt viktigare ur folkhälsosynpunkt,

 bl.a. luftvägseffekter och allergirisker

 hos barn. Institutet framhåller att

 passiv rökning är en viktig orsaksfaktor

 till obstruktiv bronkit, som är den van-

 ligaste orsaken till sjukhusvård av barn

 före ett års ålder. Även t.ex. Statens

 livsmedelsverk anser att det med hänsyn

 till de hälsorisker som under senare år

 har satts i samband med passiv rökning,

 bl.a. allergiska besvär och lungcancer,

 är viktigt att utredningens förslag om

 rökfria miljöer genomförs.

 Några remissinstanser såsom Svenska

 Tobaksbranschföreningen, EGIL och Philip

 Morris AB ifrågasätter den vetenskapliga

 grundvalen för en lagstiftning om rökfria

 miljöer. EGIL finner utredningens

 redovisning av det vetenskapliga

 underlaget vara bristfällig. Längst i

 detta avseende går Philip Morris AB som

 drar slutsatsen att det inte finns någon

 vetenskaplig grund för lagstiftning.

 De kritiska remissinstanserna anser,

 liksom även t.ex. Statens arbetsmiljö-

 nämnd och Föreningen Smokepeace, att

 rökfria miljöer enbart skall tillskapas

 på frivillig väg.

 Universitets- och högskoleämbetet

 (Stockholms universitet, juridiska

 fakulteten) avråder från den av utred-

 ningen föreslagna lagstiftningstekniken,

 dvs. att i lagform ge omfattande och

 delvis detaljerade regler med exakta

 sifferuppgifter och liknande. I stället

 förordas att man i lagform endast ger

 allmänt hållna regler som kan fyllas ut

 med mer detaljerade föreskrifter på lägre

 statsrättslig nivå.

 Det är å andra sidan långt fler

 instanser som anser att lagförslaget bör

 förtydligas med ytterligare detaljer.

 Exempelvis anför Svea Hovrätt och Kammar-

 rätten i Jönköping att det behövs

 tilläggsregler för att precisera det

 inbördes förhållandet mellan olika regler

 och för att vissa kvalitetskrav o.d. som

 anges i specialmotiveringen skall ha stöd

 i lagtexten. RJ Reynolds, som i princip

 motsätter sig att lagregler införs,

 påpekar att det i den föreslagna

 lagtexten inte finns täckning för

 undantag med innebörden att rökrum kan

 inrättas i skolor, på sjukhus m.m. Andra

 utrymmen för vilka reglerna borde

 preciseras anser RJ Reynolds vara

 fritidslokaler i fängelser, vissa ar-

 betslokaler etc.

 Flera remissinstanser förordar skärpta

 regler. Universitets- och högskoleämbetet

 (Lunds universitet) finner det exempelvis

 olyckligt att lagförslaget erbjuder möj-

 lighet till rökning i speciellt upplåtna

 lokaler inom skolan och sjukvården. Flera

 landsting delar denna uppfattning och

 förordar en helt rökfri miljö inom

 barnomsorgen och sjukvården.

 De föreslagna reglerna ifrågasätts i

 synnerhet för vissa lokaler där man

 enligt många remissinstanser borde kunna

 gå längre. Många landsting betonar att

 rätten till rökfri miljö även måste komma

 handikappade utvecklingsstörda och

 senildementa till del i gruppboenden

 o.d., utanför det egentliga enskilda

 boendet. Förhållandevis många instanser,

 bl.a. Landstingsförbundet, Riksförbundet

 mot astma-allergi, NTS och VISIR, anser

 att lagreglerna bör utvidgas till att

 omfatta även barnomsorg i enskilda hem

 och liknande.

 Utredningens förslag att rökning skall

 kunna tillåtas i enskilda arbetsrum

 kritiseras av bl.a. landstingen i

 Hallands, Västernorrlands och Väster-

 bottens län. Även LO vänder sig mot att

 lagförslaget undantar delar av arbets-

 platsen från rökförbud, t.ex. att en

 anställd med tillgång till enskilt

 arbetsrum under vissa förutsättningar kan

 tillåtas röka där och TCO anför att målet

 en rökfri miljö måste gå via rökförbud i

 alla arbetslokaler kombinerat med rökrum

 med separat ventilation eller med rökning

 utanför arbetslokalerna.

 Några remissinstanser, däribland

 Svenska Arbetsgivareföreningen, LO och

 Svenska Tobaksbranschföreningen,

 ifrågasätter om det alls bör lagstiftas

 om rökförhållanden på arbetsplatser.

 Dessa instanser menar att befintlig

 lagstifting ger tillräckligt underlag för

 arbetsgivare att agera. Enigt LOs

 uppfattning kan man komma längre än idag

 vad gäller att komma överens om var och

 hur rökningen skall begränsas på

 arbetsplatsen. TCO däremot anför att

 avsaknaden av enhetliga lagregler har

 medfört att utvecklingen mot rökfria

 miljöer har blivit ojämn.

 Ett fåtal remissinstanser, t.ex.

 Beklädnadsarbetareförbundet inom LO samt

 Föreningen Smokepeace, anser att

 lagförslaget bör kompletteras med en

 skyldighet för arbetsgivare att inrätta

 rökrum i nödvändig omfattning. Flertalet

 av de remissinstanser som kommenterar

 denna fråga anser dock att någon skyl-

 dighet att inrätta rökrum inte bör

 åläggas, främst med hänsyn till

 kostnaderna för sådana.

 5.2 Skolor och skolgårdar

 Ett fåtal remissinstanser kommenterar

 särskilt förslaget att förbjuda rökning

 på skolgårdar och platser utomhus som är

 avsedda för barnomsorg. Socialstyrelsen,

 skolöverstyrelsen och Riksförbundet mot

 astma-allergi är positiva till förslaget,

 medan Svenska Tobaksbranschföreningen och

 Riksförbundet Hem och Skola intar en

 avvisande hållning, bl.a. mot bakgrund av

 att många skolor används för vuxenunder-

 visning kvällstid. Svea Hovrätt erinrar

 också, utan att närmare ta ställning, om

 att regelns formulering innebär att

 rökning förbjuds även på annan tid än då

 verksamhet pågår, exempelvis vid passage

 av en skolgård nattetid.

 5.3 Färdmedel

 Det är likaså ett fåtal remissinstanser

 som kommenterar förslaget beträffande

 rökning i allmänna färdmedel. Svea

 Hovrätt ifrågasätter om inte bestämmelsen

 uttryckligen bör begränsas till färdmedel

 i inrikes trafik. Luftfartsverket påtalar

 problem vid flygets utrikesterminaler.

 Gotlands kommun, TCO, Nordiska

 hälsovårdshögskolan och Svenska

 Frisksportförbundet föreslår dock vissa

 skärpningar av den föreslagna regeln. TCO

 anser att regeln även bör gälla fartyg

 och Svenska Frisksportförbundet nämner

 särskilt turistbåtar, t.ex. färjor till

 Finland, som färdmedel där det behövs

 skärpta regler.

 5.4 Restauranger och hotell

 De föreslagna reglerna beträffande

 restauranger och hotell kommenteras av

 flera remissinstanser. Beträffande

 restauranger anser bl.a. Konsumentverket,

 NTS och Nordiska hälsovårdshögskolan att

 andelen rökfria platser bör ökas. En rad

 remissinstanser anser vidare att reglerna

 bör gälla även restauranger med färre än

 50 platser. Detta förordas bl.a. av

 landstingen i Hallands, Västernorrlands

 och Jämtlands län, Västerås kommun, LO

 och Hotell- och Restauranganställdas

 förbund, Svenska Läkaresällskapet och

 Cancerfonden.

 Även beträffande hotellrum anför några

 remissinstanser, Riksförbundet mot

 astma-allergi, Handikappförbundens

 Centralkommitté, NTS, VISIR och Nordiska

 hälsovårdshögskolan, att en större andel

 av rummen bör avsättas för icke-rökare.

 Sveriges Hotell- och Restaurangförbund

 anser dock, liksom de restauratörer som

 ingivit yttranden, att någon lagstiftning

 inte alls bör genomföras i fråga om

 restauranger och hotell. Eventuella

 problem bör kunna lösas på frivillig väg

 genom att näringsidkarna tillgodoser de

 önskemål som framförs av gästerna. En

 lagreglering kommer, framhålls det, att

 leda till stora praktiska problem med

 bl.a. en uppdelning av sällskap. Även

 Svenska Tobaksbranschföreningen och de

 tobaksbolag som yttrat sig avstyrker lag-

 stiftning med hänvisning till gränsdrag-

 ningsproblem och praktiska

 komplikationer. Näringsfrihetsom-

 budsmannen anser att den föreslagna

 lagstiftningen kan komma att leda till

 försämrat kapacitetsutnyttjande, höjda

 kostnader och en snedvridning av kon-

 kurrensen.

 6 Reklam

 6.1 Allmänt

 Utredningens förslag om ett totalt förbud

 mot tobaksreklam tillstyrks av en rad

 remissinstanser. Socialstyrelsen,

 Skolöverstyrelsen, Statens livs-

 medelsverk, Konsumentverket, landstingen

 i Stockholms, Uppsala, Jönköpings,

 Blekinge, Malmöhus, Hallands, Göteborgs

 och Bohus, Skaraborgs, Örebro, Västman-

 lands, Gävleborgs, Västernorrlands och

 Norrbottens län, Sundsvalls kommun,

 Svenska Läkaresällskapet, Folkhälso-

 gruppen, Riksförbundet mot astma-allergi,

 Riksförbundet för Hjärt- och Lungsjuka,

 Handikappförbundens centralkommitté, NTS,

 Svenska Frisksportförbundet, och

 Cancerfonden är instanser som

 uttryckligen uttalar ett starkt stöd för

 utredningens förslag om ett förbud mot

 all tobaksreklam, inklusive sponsring.

 Exempelvis anför Socialstyrelsen att ett

 förbud mot direkt och förtäckt reklam för

 tobak inklusive utdelning av gratisprov

 samt mot sponsring är en nödvändighet för

 att skapa en trovärdig hälsopolitik. Att

 ungdomar är medvetna om reklamens

 påverkan visas enligt Skolöverstyrelsens

 mening av de 43 690 namnunderskrifter för

 ett reklamförbud mot tobaksvaror som En

 Rökfri Generation samlat in bland

 ungdomar. Landstinget i Västernorrlands

 län anför att förbud mot tobaksreklam och

 en kraftig ökning av tobakspriset är de

 viktigaste förslagen för att få till

 stånd en minskning av tobaksbruket.

 Några remissinstanser är inte avvisande

 till ett reklamförbud i sig men anser att

 det framlagda förslaget till lagtext bör

 preciseras. Hit hör t.ex. Kammarrätten i

 Jönköping. Näringsfrihetsombudsmannen

 anser att ett reklamförbud är olämpligt

 från konkurrensrättsliga utgångspunkter.

 Han anser att ändamålet med förbudet i

 och för sig skulle kunna försvara att det

 genomförs, men det skulle då enligt NO

 vara väsentligt att eventuella negativa

 effekter i fråga om konkurrensen

 begränsas. Sveriges Radio AB (SR)

 framhåller att det föreslagna förbudet

 bör förtydligas så att det, vad gäller

 radio och TV, endast inriktas på

 näringsidkares kommersiella annonser

 under tider som anvisats för TV-reklam.

 Bolaget utgår från att reglerna inte

 skall träffa reklambudskap t.ex. i form

 av reklamskyltar i miljöer som skildras i

 dokumentärprogram. Bolaget har tidigare

 tillstyrkt radiolagsutredningens förslag

 vad gäller förbud mot tobaksreklam i

 television. Den föreslagna förbudsregeln

 i en tobakslag måste, för att omfatta

 etersänd radio och TV, enligt bolaget

 kompletteras med ändringar i såväl

 radioansvarighetslagen som radiolagen på

 det sätt som radiolagsutredningen

 föreslagit. Marknadsdomstolen finner från

 de synpunkter domstolen har att beakta

 inte skäl att avstyrka ett förbud mot

 tobaksreklam. Förbudsbestämmelserna måste

 dock ges en klarare innebörd.

 Marknadsdomstolen anför också att

 utredningens slutsats att ett totalförbud

 mot tobaksreklam med all säkerhet skulle

 få gynnsamma effekter från folkhälsosyn-

 punkt framstår som alltför kategorisk mot

 bakgrund av den osäkerhet som råder om

 reklamens inverkan på tobakskonsumtionen.

 Universitets- och högskoleämbetet

 (juridiska fakulteten vid Stockholms

 universitet) anför att det inte har förts

 fram sakunderlag till stöd för att

 nuvarande tobaksreklamlag inte i huvudsak

 skulle fungera och nämnden avstyrker

 därför från sina utgångspunkter det

 föreslagna totalförbudet. Skulle

 statsmakterna likväl stanna för att

 införa ett sådant får detta, sägs det,

 ses som ett övergripande politiskt

 ställningstagande och delvis närmast som

 en symbolhandling. Fakultetsnämnden menar

 vidare att utredningsförslaget är föga

 samordnat med förslaget till EG-direktiv

 samt framför att ett förbud mot

 tobaksreklam i radio och TV förutsätter

 ändringar även i radioansvarighetslagen

 och radiolagen. Nämnden påpekar också att

 det föreslagna förbudet skulle inskränka

 konsumenternas information betydligt mer

 än det gällande förbudet mot reklam för

 alkohol.

 Konsumentverket som tillstyrker ett

 reklamförbud, efterlyser vissa preci-

 seringar av reglerna. Det bör enligt

 verket t.ex. klargöras vad som är

 marknadsföring riktad till konsument

 jämfört med reklam som inte är det.

 Verket ser också ett problem med att det

 endast är den marknadsföring som är

 riktad till svenska konsumenter som

 föreslås bli förbjuden. I Sverige

 marknadsförs olika slag av broschyrer och

 tidningar som riktar sig till utländska

 besökare. Verket anser att förbudet mot

 tobaksreklam bör omfatta all

 marknadsföring inriktad på Sverige.

 Föreningen Smokepeace hävdar att

 förslaget om förbud mot tobaksreklam är

 onödigt, dels därför att det enligt

 föreningen inte finns några

 undersökningar som tyder på att ett

 förbud har en hämmande inverkan på

 konsumtionsutvecklingen och dels därför

 att även den del av reklamen som enbart

 är konsumentupplysning förbjuds.

 73

 En starkt kritisk och avvisande

 inställning till förslaget om reklam-

 förbud redovisas av Svenska Tobaks AB,

 Svenska Tobaksbranschföreningen, Tobaks-

 och Servicehandelns Riksförbund, KIGA, RJ

 Reynolds, Philip Morris AB, Gros-

 sistförbundet Svensk Handel, Köp-

 mannaförbundet och Sveriges Industriför-

 bund. Tobaksbranschföreningen, Köpman-

 naförbundet och Sveriges Industriförbund

 uttalar uppfattningen att så länge toba-

 ken är en legal produkt även reklamen för

 denna produkta att det genomförs, men det

 skulle då enligt NO vara väsentligt att

 eventuella negativa effekter i fråga om

 konkurrensen begränsas. Sveriges Radio AB

 (SR) framhåller att det föreslagna

 förbudet bör förtydligas så att det, vad

 gäller radio och TV, endast inriktas på

 näringsidkares kommersiella annonser

 under tider som anvisats för TV-reklam.

 Bolaget utgår från att reglerna inte

 skall träffa reklambudskap t.ex. i form

 av reklamskyltar i miljöer som skildras i

 dokumentärprogram. Bolaget har tidigare

 tillstyrkt radiolagsutredningens förslag

 vad gäller förbud mot tobaksreklam i

 television. Den föreslagna förbudsregeln

 i en tobakslag måste, för att omfatta

 etersänd radio och TV, enligt bolaget

 kompletteras med ändringar i såväl

 radioansvarighetslagen som radiolagen på

 det sätt som radiolagsutredningen

 föreslagit. Marknadsdomstolen finner från

 de synpunkter domstolen har att beakta

 inte skäl att avstyrka ett förbud mot

 tobaksreklam. Förbudsbestämmelserna måste

 dock ges en klarare innebörd.

 Marknadsdomstolen anför också att

 utredningens slutsats att ett totalförbud

 mot tobaksreklam med all säkerhet skulle

 få gynnsamma effekter från folkhälsosyn-

 punkt framstår som alltför kategorisk mot

 bakgrund av den osäkerhet som råder om r

 bör vara legal. Samtliga de nu nämnda

 instanserna anser att det inte är bevisat

 att tobaksreklamen stimulerar

 konsumtionen eller att ett reklamförbud

 har en hämmande inverkan på den. Vidare

 anförs av flertalet att ett reklamförbud

 hämmar en ur hälsosynpunkt önskvärd

 produktutveckling och övergång till

 "svagare" produkter.

 Såväl Svenska Tobaks AB som Svenska

 Tobaksbranschföreningen anför att ett

 förbud mot tobaksreklam särskilt skulle

 missgynna devarumärke beroende på hur

 känt märket är, i vilken utsträckning det

 kan sättas i samband med tobak m.m. Från

 varumärkesrättslig utgångspunkt måste

 denna olikbehandling av skilda märken

 framstå som godtycklig. Det måste starkt

 ifrågasättas, sägs det, om regler av

 detta slag är förenliga med Pariskonven-

 tionen om industriellt rättsskydd. På

 dessa grunder avstyrker marknadsdomstolen

 11 § i lagförslaget.

 Svenska Tobaksbranschföreningen, RJ

 Reynolds, Sveriges industriförbund, och

 Philip Morris AB avstyrker likaså det

 aktuella förslaget. Härvid hänvisas till

 gränsdragningsproblem, svårigheter att

 avgöra vem som är ansvarig för

 överträdelser, oklarhet beträffande

 förslagets förenlighet med

 tryckfrihetsförordning, varumärkesrätt

 m.m. Genomgående kritiseras utredningen

 för att alltför bristfälligt ha

 analyserat dessa problem.

 Flertalet av de instanser som är

 tveksamma eller avvisande till förslaget

 menar att utredningen mer detaljerat

 borde ha beskrivit sina intentioner,

 kriterierna för när en viss reklamåtgärd

 skall betraktas som förbjuden förtäckt

 reklam etc. Från detta mönster avviker

 dock juridiska fakulteten vid Stockholms

 universitet som framhåller att svårig-

 heterna är påtagliga när det gäller att

 utforma en väl avvägd lagregel kring de

 frågor som den föreslagna 11 § avser att

 reglera, varför det torde vara lämpligast

 att som nu överlämna frågan att lösas i

 rättstillämpningen.

 6.3 Sponsring

 Ett fåtal remissinstanser kommenterar

 särskilt frågan om sponsring. De flesta

 som tillstyrkt ett reklamförbud har häri

 inkluderat även ett förbud mot sponsring.

 Konsumentverket förutsätter att även

 omnämnandet av ett tobaksbolags namn som

 bidragsgivare t.ex. före eller efter ett

 program i TV är att betrakta som

 sponsring.

 Universitets- och högskoleämbetet

 (juridiska fakulteten vid Stockholms

 universitet), Svenska Tobaksbranschföre-

 ningen, RJ Reynolds samt Philip Morris AB

 avstyrker bestämt förslaget om förbud mot

 sponsring. Som skäl för detta anförs

 bl.a. att sponsring i normalfallet inte

 kan betraktas som reklam eller annan

 försäljningsfrämjande verksamhet. Härav

 skulle följa att sponsring inte kan

 förbjudas utan att detta direkt utsägs i

 lagtexten. Det kan, sägs det, starkt

 ifrågasättas om ett förbud mot sponsring

 skulle vara förenligt med regerings-

 formens regler om informations- och

 yttrandefrihet. I vart fall skulle ett

 förbud för producenter och marknadsförare

 av tobaksvaror att informera allmänheten

 om att de sponsrar evenemang eller

 verksamheter stå i mindre god överens-

 stämmelse med regeringsformens regler.

 Philip Morris AB hävdar att ett förbud

 mot sponsring strider mot tryck-

 frihetsförordningen.

 7 Handel

 7.1 Allmänt

 Nedan redovisas inkomna synpunkter

 rörande utredningens förslag till lag-

 regler om handel med tobaksvaror exklu-

 sive förslaget om åldersgräns vid

 försäljning. Synpunkter på förslaget om

 åldersgräns redovisas separat i avsnitt

 7.2.

 Reglerna i ifrågavarande avsnitt av

 lagförslaget tillstyrks generellt av

 Socialstyrelsen samt av landstingen i

 Göteborgs och Bohus, Örebro och

 Västernorrlands län. Det framhålls bl.a.

 att de föreslagna inskränkningarna bör

 kunna bidra till att framför allt minska

 efterfrågan bland yngre och på det sättet

 förhindra eller i varje fall skjuta upp

 rökdebut. Även Folkhälsogruppen, Riksför-

 bundet mot astma-allergi och

 Riksförbundet för Hjärt- och Lungsjuka

 tillstyrker förslagen.

 När det gäller förslaget om ett

 straffsanktionerat förbud mot tillfälliga

 prisnedsättningar och mängdrabatter

 framhåller Universitets- och hög-

 skoleämbetet (juridiska fakulteten vid

 Stockholms universitet), Svenska Tobaks-

 branschföreningen och Sveriges

 Livsmedelshandlareförbund att förslaget

 står i strid mot gängse marknadsrättsliga

 principer som går ut på att främja pris-

 konkurrens. Regeln torde främja höga

 marginaler på tobaksvaror i detaljhan-

 deln. Även Köpmannaförbundet och Philip

 Morris AB avstyrker förslaget på liknande

 grunder.

 Tobaks- och servicehandelns riksförbund

 tillstyrker förslaget om förbud mot

 tillfälliga prisnedsättningar men

 avstyrker förslaget om förbud mot mängd-

 rabatter. KIGA tillstyrker båda

 förslagen.

 Förslaget om att regeringen skall kunna

 utfärda föreskrifter om förpacknings-

 storlek tillstyrks av Tobaks- och

 servicehandelns riksförbund och KIGA.

 Svenska Tobaksbranschföreningen

 betecknar förslaget som i praktiken utan

 större betydelse. Philip Morris AB finner

 förslaget omotiverat och anger dessutom

 att såväl sådana föreskrifter som förbud

 mot prisnedsättningar o.d. försvårar

 introduktionen av "svagare" produkter.

 Vad gäller förbudet mot

 tobaksförsäljning i automat betecknas

 detta av bl.a. Svenska

 Tobaksbranschföreningen som närmast

 överspelat.

 Förslaget om varningstexter tillstyrks

 eller lämnas utan närmare kommentarer.

 Svenska Tobaksbranschföreningen

 framhåller dock det angelägna i att

 texterna på sikt anpassas till EGs krav.

 Ett fåtal remissinstanser efterlyser en

 mer genomgripande reglering av villkoren

 för tobakshandeln. NTS anser att även en

 permanent lågprislinje bör förbjudas,

 dvs. att bruttoprissystem skall

 återinföras för tobaksvaror. VISIR vill

 ha en tillbakagång till den ordning som

 fanns innan tobaksvaror släpptes till

 livsmedelshandeln, bensinstationerna och

 varuhusen, alltså ett slags licensiering

 av detaljister inom tobaksområdet.

 Folkhälsogruppen anser att utredningen

 borde ha givit konkreta förslag på hur

 import, uppköp och distribution av tobak

 skall ske. Mest långtgående är här

 Svenska Frisksportförbundet som är

 positivt till tanken att ett svenskt

 tobaksmonopol återupprättas.

 7.2 Åldersgräns

 Förslaget om en åldersgräns på 18 år vid

 försäljning av tobaksvaror tillstyrks av

 Socialstyrelsen, Skolöverstyrelsen,

 landstingen i Uppsala, Blekinge, Gävle-

 borgs och Västernorrlands län samt av

 Svenska Läkaresällskapet, Folkhälso-

 gruppen, Handikappförbundens

 centralkommitté, NTS och VISIR. Samtliga

 förklarar sig vara medvetna om

 svårigheterna att kontrollera efterlevnad

 m.m. men förordar trots detta en

 åldersgräns vid 18 år. Hjärt-lungfonden

 förordar en 16-årsgräns med hänvisning

 till förhållandena i övriga nordiska

 länder. Cancerfonden stöder tanken på en

 åldersgräns men tar inte ställning till

 om denna skall gå vid 16 eller 18 års

 ålder.

 Tanken på en åldersgräns avstyrks helt

 av många remissinstanser. Häribland finns

 Universitet- och högskoleämbetet

 (juridiska fakulteten vid Stockholms

 universitet), landstingen i Kronobergs,

 Hallands och Västerbottens län,

 Stockholms kommun, Riksförbundet för

 Hjärt- och lungsjuka, En Rökfri Ge-

 neration, föreningen Smokepeace, Svenska

 Tobaks AB, Svenska Tobaksbranschföre-

 ningen, Tobaks- och servicehandelns

 riksförbund, Riksförbundet Hem och Skola,

 KIGA, Sveriges Livsmedelshandlareförbund

 och Köpmannaförbundet. Man hänvisar

 genomgående till svårigheterna att

 kontrollera efterlevnaden, risken för

 trotsreaktioner eller att rökningen

 framstår som ännu mer "vuxen" och därmed

 lockande för ungdom. Från handelns sida

 framhålls också att dess anställda inte

 kan belastas med en kontrollfunktion av

 detta slag. Någon instans påtalar även

 risken för "svart" handel och langning

 till ungdomar.

 8 Forskning

 Ett fåtal remissinstanser berör frågan om

 forskning i tobaksfrågor. Exempelvis

 anför Institutet för miljömedicin att det

 är beklagligt att utredningen knappast

 behandlar forskningsfrågor, då flera

 typer av forskningsproblem är väsentliga

 inom tobaksområdet. Statens livsmedels-

 verk och Landstingsförbundet efterlyser

 ökad forskning om snus. Även Göteborgs

 kommun och Svenska Läkaresällskapet

 förordar ökad forskning. Den sistnämnda

 instansen föreslår bl.a. att det

 tobakspreventiva arbetet ges akademisk

 status. Endast en permanent institution

 med ansvar för samordnad forskning och

 utveckling inom tobaksområdet kan

 garantera det långsiktiga arbete som

 krävs för framgång i kampen mot tobaken,

 framhåller man.

 9 Pris/skatt

 Utredningens resonemang om

 skattehöjningar på tobak tillstyrks

 uttryckligen av Socialstyrelsen, Statens

 handikappråd, Landstingsförbundet,

 landstingen i Kalmar, Blekinge,

 Kristianstads, Hallands, Skaraborgs,

 Örebro, Västmanlands och Västernorrlands

 län, Gotlands och Sundsvalls kommuner,

 Svenska Läkaresällskapet, Folkhälso-

 gruppen, Riksförbundet mot astma-allergi,

 Riksförbundet för hjärt- och lungsjuka,

 Handikappförbundens centralkommitté,

 Riksförbundet Hem och Skola samt Hallands

 idrottsförbund m.fl. Flera instanser

 betecknar en aktiv prispolitik som en av

 de viktigaste åtgärderna för att

 åstadkomma en minskning av tobaks-

 konsumtionen. Många anför också att

 skattehöjningar bör utnyttjas för att öka

 resurserna för bl.a. information om

 tobakens skadeverkningar.

 Kritik mot förslaget framförs av

 föreningen Smokepeace, Svenska Tobaks-

 branschföreningen, Tobaks- och

 servicehandelns riksförbund, KIGA och

 Philip Morris AB. Främst anförs att

 priset inte har så stor betydelse för

 konsumtionen samt att höjningar drabbar

 inkomstsvaga grupper orättvist. Ut-

 redarens slutsats att prishöjningar kan

 vara ett medel för att åstadkomma en

 större social likhet i hälsoavseende

 betecknas av Svenska Tobaksbranschföre-

 ningen som närmast cynisk. Att

 prishöjningen särskilt skall drabba

 inkomstsvaga grupper kan från allmänna

 utgångspunkter inte anses acceptabelt,

 framhålls det. Några instanser befarar

 vidare att avsevärda prishöjningar på

 t.ex. snus kan bidra till att öka

 konsumtionen av cigaretter, vilket anförs

 vara inte önskvärt ur hälsosynpunkt.

 10 Konsumentprisindex (kpi)

 Ett fåtal remissinstanser behandlar

 frågan om att undanta tobakspriserna vid

 beräkning av konsumentprisindex. Detta

 förordas av Socialstyrelsen, landstingen

 i Kalmar och Skaraborgs län, Göteborgs

 kommun, Folkhälsogruppen, NTS och Svenska

 Frisksportförbundet. Motiveringen är i

 huvudsak att det inte finns anledning att

 vid beräkning av KPI ta hänsyn till

 priset på en vara som har sådana omfat-

 tande skadeverkningar som tobaken har,

 att ett undantagande av tobak från KPI

 underlättar en aktiv prispolitik samt att

 sådana åtgärder diskuteras inom EG.

 Svenska Tobaksbranschföreningen hävdar

 mycket starkt i uppfattningen att KPI

 måste spegla den faktiska prisut-

 vecklingen i samhället och därför inte

 bör manipuleras.

 11 Produktkontroll

 Bestämmelserna om produktkontroll

 kommenteras av ett fåtal instanser.

 Socialstyrelsen säger sig se pessimis-

 tiskt på möjligheterna att genom produkt-

 utveckling minska tobaksbrukets

 hälsorisker men tillstyrker ändå reglerna

 om produktkontroll, inklusive förslaget

 om en högsta gräns om 15 mg för tjära i

 cigarettrök. Statens livsmedelsverk

 föreslår även gränsvärden för vissa

 cancerframkallande nitrosaminer i snus

 och tuggtobak. Även boverket, landstingen

 i Kristianstads, Göteborgs och Bohus,

 Örebro, Västmanlands och Västernorrlands

 län, Svenska Läkaresällskapet,

 Folkhälsogruppen, Riksförbundet mot

 astma-allergi och VISIR tillstyrker

 förslagen.

 Föreningen Smokepeace anser att

 konsumenterna inte bör tvångsstyras i

 sitt val av produkter. Svenska Tobaks-

 branschföreningen har rent principiellt

 inget att erinra mot bestämmelser i syfte

 att styra produktutvecklingen men betonar

 att dessa måste vara realistiska och

 anpassade till yttre faktorer. Philip

 Morris AB befarar dock onödig byråkrati

 och onödigt ansamlande av data på grund

 av de föreslagna bestämmelserna om

 produktkontroll.

 Kammarrätten i Jönköping anser att 22

 och 23 §§ i lagförslaget delvis reglerar

 samma frågor och därför kan föras samman

 i en paragraf.

 12 Tillsyn

 Några av de remissinstanser som yttrat

 sig angående tillsynen stöder utred-

 ningens förslag. Boverket anför

 exempelvis att ansvar och tillsyn enligt

 verkets bedömning lagts på de lämpligaste

 centrala, regionala och lokala myndig-

 heterna. Motsvarande bedömningar görs av

 Svenska Läkaresällskapet, Folkhälso-

 gruppen och Riksförbundet för hjärt- och

 lungsjuka.

 Det framförs dock delade meningar om

 främst den lokala tillsynen beträffande

 rökfria miljöer och reglerna för handeln.

 Arbetarskyddsstyrelsen konstaterar, i

 likhet med bl.a. Göteborgs kommun, att

 det kan uppstå gränsdragningsproblem

 mellan yrkesinspektionens och miljö- och

 hälsoskyddsmyndigheternas ansvarsområden.

 Utredningen förutsätter att

 överenskommelser träffas mellan myndig-

 heterna, men arbetarskyddsstyrelsen pekar

 på att det finns en stor risk att ärenden

 i stället kommer att bollas mellan

 myndigheterna. En klarare gränsdragning

 bör därför åstadkommas enligt styrelsen.

 Enligt styrelsens uppfattning bör då

 deras egen och yrkesinspektionens

 ansvarsområde begränsas till sådana

 lokaler som huvudsakligen är avsedda för

 arbetstagare. Ett par andra remiss-

 instanser anser tvärtom att yrkesinspek-

 tionens ansvarsområde bör utvidgas. T.ex.

 anser LO att de flesta lokaler som är

 upplåtna för allmänheten också är en

 arbetslokal med anställda och bör ligga

 under arbetarskyddsstyrelsens och

 yrkesinspektionens område. Hotell- och

 restauranganställdas förbund anser likaså

 att tillsynen när det gäller hotell- och

 restaurangbranschen skall ligga hos

 arbetarskyddsstyrelsen. Philip Morris AB

 ifrågasätter däremot om arbe-

 tarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen

 alls skall vara tillsynsmyndigheter på

 området.

 När det gäller tillsynen över handeln

 ställer sig Socialstyrelsen tveksam till

 utredningens förslag att socialnämnden

 skall åläggas denna uppgift. Social-

 nämnden är enligt styrelsens bedömning

 inte särskilt lämpad för detta. I stället

 bör ansvaret åvila miljö- och hälso-

 skyddsnämnden. Även Gotlands kommun

 ifrågasätter en uppdelning av kommunens

 lokala tillsyn. Denna bör ligga på en

 myndighet, framhålls det. Jönköpings kom-

 mun anför dock beträffande socialnämndens

 roll att utredningens argument för att

 lägga detta ansvar på socialnämnden

 knappast kan tillbakavisas.

 Några remissinstanser, t.ex. Svenska

 Kommunförbundet, Gotlands kommun,

 Marknadsdomstolen, KIGA, Rikspolissty-

 relsen och Grossistförbundet Svensk

 Handel påtalar att resursbrist hos de

 berörda myndigheterna kan medföra att

 tillsynen blir slumpmässig eller allmänt

 otillfredsställande. Svenska Kommun-

 förbundet anför bl.a. att det är orealis-

 tiskt att miljö- och hälsoskyddsnämnderna

 respektive socialnämnderna skulle kunna

 bedriva en uppsökande verksamhet. Malmö,

 Stockholms, Norrköpings och Jönköpings

 kommuner framför mer eller mindre ex-

 plicit att kommunerna måste kompenseras i

 full utsträckning för de ökade kostnader

 som uppstår om en ökad tillsyn krävs av

 kommunerna. Marknadsdomstolen finner att

 det som i avsnitt 16 i betänkandet anförs

 om att de många skilda slag av kostnader

 som uppstår har ringa omfattning, inte är

 övertygande.

 Arbetarskyddsstyrelsen anför vidare att

 man utgår från att regeringen i samband

 med en eventuell lagstiftning ger

 tillsynsmyndigheterna rätt att utfärda

 erforderliga verkställighetsföreskrifter.

 Göteborgs kommun framför en besläktad

 tanke när man anför att oklarheter

 beträffande ansvarsfördelning, påföljder

 och sanktioner skulle kunna regleras mera

 i detalj i en lokal förordning.

 13 Sanktioner

 Beträffande sanktioner anförs synpunkter

 av ett fåtal remissinstanser. Svea

 Hovrätt, anför att möjligheten att ta om

 hand och eventuellt förstöra tobaksvaror

 även bör finnas när det gäller varor som

 saluhålls i strid mot 23 § i förslaget,

 samt att förverkanderegeln bör göras

 tilllämplig på samtliga fall där ett

 visst handlande straffbelagts i lagen.

 Rikspolisstyrelsen påtalar att den

 föreslagna förverkandebestämmelsen har

 utformats på ett sätt som avviker från

 den generella regeln i 36 kap. 16 §

 brottsbalken, vilket kan medföra

 tolkningsproblem. Regeln bör dessutom

 inte bara gälla tobaksvaror som varit

 föremål för brott. Vid t.ex. otillåten

 automatförsäljning framstår det som

 rimligt att även automaten får förklaras

 förverkad, framhålls det.

 Rikspolisstyrelsen ifrågasätter vidare

 generellt de straffbestämmelser som är

 upptagna i lagförslaget. Styrelsen

 förordar att man i stället för en

 kriminalisering i ökad omfattning

 använder sig av vitesinstitutet för att

 komma till rätta med eventuella

 missförhållanden. Vitesinstitutet kan

 även i vissa andra fall vara ett

 tillräckligt verksamt tvångsmedel så att

 polisen kan avlastas vissa tänkta

 uppgifter för handräckning och annan

 hjälp till tillsynsmyndigheter. Böter bör

 dock enligt styrelsen kunna komma i fråga

 för icke yrkesmässig "langning" av

 tobaksvaror till personer under 18 år.

 När det gäller frågan om påföljder för

 enskilda rökare som t.ex. röker i en

 restaurangs rökfria avdelning anför

 Sveriges Hotell- och Restaurangförbund

 att de föreslagna reglerna innebär att en

 hotell- och restaurangägare kan drabbas

 av en sanktion på grund av något som han

 själv egentligen inte råder över medan

 den enskilde rökaren inte drabbas av

 någon sådan påföljd. Detta är helt

 oacceptabelt, framhålls det. Förbundet

 anser att om någon sanktion över huvud

 taget skall införas, skall den drabba den

 som överträder förbudet, dvs. rökaren.

 Svenska Frisksportförbundet ansluter sig

 däremot till utredningens linje att

 enskilda rökare inte skall kunna straffas

 men att lokalupplåtaren skall kunna

 drabbas av kännbar straffpåföljd. Philip

 Morris AB påpekar att en avvisning,

 kanske med hjälp av polis, för den

 enskilde rökaren kan vara ett mer

 kännbart straff än en ekonomisk påföljd.

 14 Information

 Det råder mycket stor enighet om att

 informations- och utbildningsinsatser på

 tobaksområdet är mycket viktiga och bör

 förstärkas kraftigt. Svea Hovrätt,

 Socialstyrelsen, Skolöverstyrelsen,

 Statens livsmedelsverk, Landstingsför-

 bundet, Svenska Kommunförbundet,

 landstingen i Södermanlands, Kalmar,

 Blekinge, Hallands, Göteborgs och Bohus,

 Skaraborgs, Örebro, Västmanlands,

 Gävleborgs, Västernorrlands och Jämtlands

 län, Gotlands, Malmö, Göteborgs,

 Jönköpings, Stockholms, och Sundsvalls

 kommuner, LO, Svenska livsmedelsar-

 betareförbundet, SACO, Svenska

 Läkaresällskapet, Folkhälsogruppen,

 Riksförbundet mot astma-allergi, Riks-

 förbundet för hjärt- och lungsjuka,

 Hjärt-lungfonden, Handikappförbundens

 Centralkommitté, En Rökfri Generation,

 Föreningen Smokepeace, Riksförbundet Hem

 och Skola, KIGA och Cancerfonden tillhör

 de instanser som kraftfullt förespråkar

 en intensifierad information och i många

 fall även lämnar synpunkter på hur denna

 bör utformas.

 En särskild fråga gäller radio och TV:s

 medverkan i denna information.

 Socialstyrelsen, Statens livsmedelsverk,

 landstingen i Södermanlands, Örebro och

 Västmanlands län, Svenska

 läkaresällskapet, Folkhälsogruppen,

 Riksförbundet för Hjärt- och Lungsjuka

 och föreningen Smokepeace förordar

 uttryckligen att staten använder sitt

 inflytande över radio och TV för att öka

 hälsoupplysningen i dessa media. Flera av

 dessa instanser anvisar tillägg i eter-

 medias avtal med staten som en lämplig

 väg att uppnå detta. Sveriges Radio AB

 däremot ställer sig avvisande till att

 ett särskilt utrymme för vissa sam-

 hällsorgan skulle skapas i radio och TV.

 En sådan ordning skulle helt strida mot

 grundprinciperna för s.k. public service

 och rubba den integritet och ansvarsord-

 ning som stadfästs för svenska etermedia,

 sägs det. I stället hänvisar bolaget till

 programpunkten "Anslagstavlan" i TV.

 74

 15 Hälsovårdsavgift (förslag i särskilt

 yttrande)

 En rad remissinstanser uttalar starkt

 stöd för det förslag som framlagts i ett

 särskilt yttrande av Margaretha[REDACTED_EFTERNAMN],

 sakkunnig i utredningen, om en särskild,

 lagfäst hälsovårdsavgift på tobaksvaror.

 De instanser som uttryckligen stöder

 detta förslag, ibland med synpunkten att

 avgiften bör vara högre än enligt

 förslaget, är Socialstyrelsen, Statens

 handikappråd, Arbetarskyddsstyrelsen,

 Arbetsmiljöinstitutet,

 Landstingsförbundet, landstingen i

 Stockholms, Uppsala, Södermanlands,

 Jönköpings, Kalmar, Kristianstads,

 Hallands, Västmanlands, Kopparbergs,

 Västernorrlands och Västerbottens län,

 Göteborgs kommun, Svenska läkare-

 sällskapet, Folkhälsogruppen, Riksför-

 bundet mot astma-allergi, Handikappför-

 bundens centralkommitté, NTS, VISIR, En

 Rökfri Generation, Föreningen Smokepeace,

 Riksförbundet Hem och Skola, Hallands

 idrottsförbund, Svenska

 Frisksportförbundet och Friskvård

 Falkenberg. Exempelvis anser

 Socialstyrelsen, Arbetsmiljöinstitutet,

 flera av de nämnda landstingen samt

 Riksförbundet mot astma-allergi att

 avgiften borde föras till en särskild

 fond med uppgift att stödja

 folkhälsoarbetet. Ur denna fond skulle

 både kommuner, landsting, statliga

 myndigheter, folkrörelser,

 forskningsorganisationer och privata

 organisationer kunna söka medel för

 information, annat förebyggande arbete,

 forskning m.m. Flera remissinstanser

 anför för övrigt även att en sådan avgift

 bör införas även på alkoholdrycker,

 varigenom fondens resurser skulle öka

 ytterligare.

 Svenska Tobaksbranschföreningen och

 KIGA avvisar tanken på en hälsovårds-

 avgift och menar att staten redan i dag

 får så betydande intäkter genom

 tobaksskatten att det inte borde råda

 någon brist på resurser för åtgärder av

 detta slag. "Öronmärkning" av medel

 avstyrks.

 16 Rökavvänjning

 Socialstyrelsen, Statens Handikappråd,

 Gotlands och Göteborgs kommuner samt

 Riksförbundet för hjärt- och lungsjuka

 efterlyser i sina yttranden insatser för

 rökslutarhjälp. Dessa instanser anser att

 samhället bör ge sitt stöd för

 rökavvänjning och ekonomiskt stödja de

 sjukvårdshuvudmän som driver verksamhet

 för rökavvänjning. Någon instans påpekar

 det otillfredsställande i att ytterst få

 landsting har egna rökavvänjningskliniker

 så att detta viktiga arbete måste

 bedrivas i privat eller ideell regi.

 17 Övrigt

 Några remissinstanser tar i sina

 yttranden upp ytterligare frågor och

 förslag utöver dem som utredningen

 presenterat.

 Ett par remissinstanser berör det

 svenska tobaksbolagets verksamhet ur

 internationellt perspektiv.

 Folkhälsogruppen, Riksförbundet mot

 astma-allergi och NTS fäster uppmärk-

 samheten vid Tobaksbolagets export-

 verksamhet och anser att utredningen

 borde ha föreslagit etiska riktlinjer för

 marknadsföringen av svensktillverkade

 tobaksprodukter i andra länder. Denna

 marknadsföring sker ofta med metoder som

 är förbjudna i Sverige, anförs det.

 Arbetsmiljöinstitutet anser att riksdag

 och regering bör införa inskränkningar

 för Tobaksbolagets exportverksamhet. NTS

 påpekar det dilemma som kan föreligga

 genom att staten är dominerande ägare i

 ett kommersiellt tobaksbolag. Man

 förordar att endera tobaksmonopol

 återinförs och att monopolet då åläggs

 att aktivt arbeta för minskat tobaksbruk

 eller att Tobaksbolaget privatiseras helt

 och staten renodlar sin kontrollerande

 och reglerande roll. Även Socialstyrelsen

 anser att det statliga ägarintresset i

 ett kommersiellt tobaksbolag inverkat

 negativt på statsmakternas beslutsamhet

 att agera för att minska tobaksskadorna.

 Socialstyrelsen framhåller vidare att

 statsmakterna bör vara observanta på

 tobaksbolagens agerande och överväga att

 vidta särskilda åtgärder om ingen

 förändring till det bättre sker

 härvidlag.

 Folkhälsogruppen anför att Sverige

 samtidigt med EG bör införa förbud mot

 införsel av tobak som säljs tull- och

 skattefritt på internationella samfärds-

 medel, till ambassader och motsvarande.

 Statens Handikappråd påpekar att

 människor med funktionshinder som är

 beroende av medhjälpare för sin dagliga

 livsföring och som själva är rökare,

 skall respekteras och även få hjälp att

 röka. Överenskommelser med assisterande

 personal bör göras om detta, och

 medhjälpare som har en överkänslighet mot

 tobak skall självfallet inte assistera i

 detta sammanhang, sägs det.

 Landstinget i Jönköpings län anser att

 riksdagen bör fastställa ett övergripande

 mål för åtgärder inom tobaksområdet. Även

 operativa mål bör utarbetas.

 Landstinget i Hallands län påtalar

 behovet av krafttag för att minska snus-

 andet.

 Malmö kommun framhåller vikten av att

 det utarbetas metoder för uppföljning och

 utvärdering av de åtgärder som

 presenterats av

 utredningen.

 Till sist kan nämnas att Cancerfonden

 anser att behandlingen av betänkandet bör

 påskyndas så att proposition kan

 föreläggas riksdagen redan hösten 1990.

 75

 Lagrådsremissens lagförslag

 1. Förslag till

 Tobakslag

 Härigenom föreskrivs följande

 Inledande bestämmelse

 1 § På grund av de hälsorisker och

 olägenheter som är förbundna med bruk av

 tobak meddelas i denna lag bestämmelser

 om

 * begränsning av rökning i vissa lokaler

 och utrymmen,

 * begränsning av rökning i arbetslokaler,

 * varningstexter och innehållsdeklaration

 på förpackningar till tobaksvaror,

 * marknadsföring av tobaksvaror samt

 * produktkontroll m.m. av tobaksvaror.

 Begränsning av rökning i vissa lokaler

 och utrymmen

 2 § Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som är avsedda för

 barnomsorg, skolverksamhet eller annan

 verksamhet för barn eller ungdom,

 2. i lokaler som är avsedda för hälso-

 och sjukvård,

 3. i lokaler som är avsedda för

 gemensamt bruk i bostäder och inrätt-

 ningar med särskild service eller vård,

 och

 4. på färdmedel i inrikes kollektivtra-

 fik eller i lokaler och andra utrymmen

 som är avsedda att användas av den som

 reser med sådana färdmedel.

 3 § I lokaler där en offentlig

 tillställning enligt 9 § allmänna

 ordningsstadgan (1956:617) eller en

 allmän sammankomst enligt 1 § lagen om

 allmänna sammankomster (1956:618)

 anordnas eller i lokaler som är avsedda

 att användas av den som deltar i en sådan

 tillställning eller sammankomst skall, om

 miljön inte är rökfri, finnas områden där

 rökning är förbjuden.

 Vad som anges i första stycket gäller

 också andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde.

 Bestämmelserna i första och andra

 stycket gäller inte lokaler som anges i

 2 §.

 4 § I hotell och andra inrättningar där

 tillfällig bostad yrkesmässigt upplåts,

 skall i ett visst antal av de rum, sviter

 eller liknande som upplåts rökning vara

 förbjuden. I fråga om sovkupéer och andra

 utrymmen som upplåts för tillfällig

 bostad på sådana färdmedel som avses i 2

 § 4 gäller i stället den bestämmelsen.

 Restauranger och andra

 serveringsställen med mer än femtio

 sittplatser som är inrymda i lokaler som

 inte omfattas av 2 § 1-3, skall ha sitt-

 platser inom ett eller flera områden i

 serveringslokalen där rökning är

 förbjuden.

 5 § Bestämmelserna i 2-3 §§ gäller inte i

 fråga om bostäder och andra lokaler för

 boende som inte är tillfälligt.

 6 § Rökning är trots bestämmelserna i 2 §

 2-4 tillåten i delar av de lokaler eller

 andra utrymmen som avses där, om dessa

 delar särskilt avsatts för rökning.

 Detsamma gäller lokaler som avses i 2 § 1

 och som är upplåtna enbart för personal.

 Avvikelse från 2-4 §§ får göras om det

 finns särskilda skäl med hänsyn till

 utrymmets beskaffenhet eller

 användningssätt eller till omständig-

 heterna i övrigt.

 7 § Den som äger eller disponerar en

 lokal eller ett annat utrymme som

 omfattas av någon av bestämmelserna i 2-4

 §§ svarar för att bestämmelserna följs.

 Om någon trots tillsägelse röker där

 rökning inte är tillåten, får denne

 avvisas.

 Begränsning av rökning i arbetslokaler

 8 § Arbetsgivare och arbetstagare skall

 samverka för att arbetslokaler och

 liknande utrymmen i allt väsentligt blir

 rökfria. De skall särskilt verka för att

 de som vistas på en arbetsplats inte

 ofrivilligt utsätts för tobaksrök. Med

 arbetslokal och liknande utrymme avses

 här lokaler eller andra utrymmen som

 används för verksamhet enligt 1 kap. 2 §

 första stycket eller 3 § arbetsmiljölagen

 (1977:1160).

 Varningstexter m.m.

 9 § Förpackningar till tobaksvaror som är

 avsedda att i näringsverksamhet

 tillhandahållas konsumenter inom landet

 skall i den utsträckning och på det sätt

 som regeringen föreskriver förses med

 texter som upplyser om de hälsorisker som

 är förbundna med bruk av tobak

 (varningstexter).

 10 § Förpackningar till tobaksvaror som

 är avsedda att i näringsverksamhet

 tillhandahållas konsumenter inom landet

 skall i den utsträckning och på det sätt

 som regeringen föreskriver förses med en

 deklaration som upplyser om skadliga

 ämnen och andra skadliga beståndsdelar

 som tobaksvaran innehåller eller ger

 upphov till (innehållsdeklaration).

 11 § Tillverkare och importörer svarar

 för att förpackningar till tobaksvaror

 förses med varningstexter och

 innehållsdeklaration.

 12 § En tobaksvara får inte i

 näringsverksamhet tillhandahållas konsu-

 menter inom landet, om den saknar

 varningstexter eller innehållsdeklaration

 eller om texten eller deklarationen är

 uppenbart oriktig.

 Marknadsföring

 13 § Om näringsidkare marknadsför

 tobaksvaror till konsumenter skall de

 iaktta särskild måttfullhet. Särskilt

 gäller att reklam eller annan mark-

 nadsföring inte får vara påträngande,

 uppsökande eller uppmana till bruk av

 tobak.

 Vid sådan marknadsföring som avses i

 första stycket får inte kommersiella

 annonser användas i ljudradio- eller

 televisionsprogram. Detta gäller även för

 sådana televisionssändningar som omfattas

 av lagen (1992:1356) om

 satellitsändningar av televisionsprogram

 till allmänheten och som kan tas emot

 endast i något annat land som är bundet

 av avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES-avtalet).

 14 § Om det vid marknadsföring enligt 13

 § första stycket används en kommersiell

 annons i periodisk skrift eller i annan

 därmed jämförbar skrift, på vilken

 tryckfrihetsförordningen är tillämplig,

 skall annonsen återge sådana

 varningstexter och sådan

 innehållsdeklaration som enligt

 föreskrifter som avses i 9 och 10 §§

 skall finnas på varans förpackning. Har

 flera varningstexter fastställts för

 varan, skall minst en av dem återges. Vid

 upprepad annonsering skall de olika

 varningstexterna användas omväxlande och

 om möjligt i lika stor omfattning.

 Varningstexter och innehållsdeklaration

 skall i annonsen framträda tydligt och

 återges i ändamålsenlig form.

 15 § En handling som strider mot 13 eller

 14 § skall vid tillämpningen av

 marknadsföringslagen (1975:1418) anses

 vara otillbörlig mot konsumenter.

 Produktkontroll m.m.

 16 § Tillverkare och importörer av

 tobaksvaror som är avsedda att i

 näringsverksamhet tillhandahållas

 konsumenter inom landet skall, i den

 utsträckning som föreskrivs av

 regeringen, genom egna undersökningar

 eller på annat sätt utreda om de kemiska

 och toxikologiska egenskaperna hos

 tobaksvaror som tillverkas i eller förs

 in till Sverige har hälsovådliga

 effekter. I den utsträckning som

 föreskrivs av regeringen skall sådana

 tillverkare och importörer också redovisa

 undersökningsresultat och andra uppgifter

 som kan behövas för att bedöma varornas

 hälsorisker.

 17 § Regeringen får, om det finns

 särskilda hälsoskäl, föreskriva att vissa

 slag av tobaksvaror inte får tillverkas i

 eller föras in till Sverige.

 18 § Regeringen får föreskriva

 gränsvärden för skadliga ämnen eller

 andra beståndsdelar som tobaksvaror får

 innehålla eller ge upphov till. En vara

 som inte uppfyller föreskrifterna får

 inte tillverkas i eller föras in till

 Sverige för försäljning till konsumenter.

 Bemyndiganden för myndighet att meddela

 föreskrifter

 19 § Regeringen får överlämna till en

 myndighet att meddela sådana föreskrifter

 som anges i 9, 10 och 18 §§.

 Tillsyn

 20 § Den centrala tillsynen över att

 denna lag och föreskrifter som meddelas

 med stöd av lagen följs utövas av

 1. Arbetarskyddsstyrelsen när det

 gäller lokaler och andra utrymmen som

 avses i 2 § och som är upplåtna enbart

 för personal, och

 2. Socialstyrelsen när det gäller

 a) miljöer som avses i 2 § och som inte

 är upplåtna enbart för personal,

 b) lokaler som avses i 3-4 §,

 c) varningstexter m.m. enligt 9-12 §§,

 och

 d) produktkontroll m.m. enligt 16-18

 §§.

 Den omedelbara tillsynen utövas av

 1. Yrkesinspektionen när det gäller

 lokaler och andra utrymmen för vilka

 Arbetarskyddsstyrelsen har den centrala

 tillsynen, och

 92

 2. den nämnd som fullgör kommunens

 uppgifter inom miljö- och hälsos-

 kyddsområdet när det gäller

 a) övriga miljöer som avses i 2 §, och

 b) lokaler som avses i 3-4 §.

 Länsstyrelsen utövar inom länet tillsyn

 enligt andra stycket 2.

 21 § Socialstyrelsen får meddela de

 förelägganden eller förbud som behövs för

 att bestämmelserna i 9-12 §§ och 16-18 §§

 eller med stöd av dem meddelade

 föreskrifter skall följas.

 I andra fall får en tillsynsmyndighet

 som anges i 20 § andra och tredje stycket

 meddela de förelägganden eller förbud som

 behövs för att lagen eller en föreskrift

 som har meddelats med stöd av lagen skall

 följas.

 I beslut om föreläggande eller förbud

 får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

 Vitet får inte förvandlas.

 22 § En tillsynsmyndighet får besluta att

 en tobaksvara skall tas om hand, om den

 bjuds ut till försäljning eller uppenbart

 är avsedd att bjudas ut till försäljning

 i strid mot lagen eller en föreskrift som

 har meddelats med stöd av lagen.

 Kronofogdemyndigheten skall vid behov

 lämna handräckning när en vara skall tas

 om hand.

 Om en vara har tagits om hand, får

 ägaren under tillsynsmyndighetens

 kontroll vidta de rättelser som behövs

 för att varan skall få säljas. Varan

 skall återlämnas om det görs sannolikt

 att den inte kommer att säljas i strid

 mot lagen eller en föreskrift som har

 meddelats med stöd av denna. I annat fall

 får varan förstöras genom

 tillsynsmyndighetens försorg.

 Ett beslut enligt första stycket gäller

 omedelbart, om inte något annat anges i

 beslutet.

 23 § En tillsynsmyndighet har rätt att på

 begäran få de upplysningar, handlingar,

 varuprover och liknande som behövs för

 myndighetens tillsyn enligt denna lag.

 24 § För att fullgöra sina uppgifter

 enligt denna lag har en tillsynsmyndighet

 rätt att få tillträde till områden,

 lokaler och andra utrymmen som berörs av

 lagen eller av föreskrifter som har

 meddelats med stöd av lagen och får där

 göra undersökningar och ta prover. För

 uttagna prov betalas inte ersättning.

 Kronofogdemyndigheten skall lämna den

 handräckning som behövs för tillsynen.

 Regeringen eller den myndighet som

 regeringen bestämmer får meddela

 föreskrifter om skyldighet att ersätta en

 tillsynsmyndighets kostnader för

 provtagning och undersökning av prov.

 25 § Den som har tagit befattning med

 något ärende enligt denna lag får inte

 obehörigen röja eller på annat sätt

 använda sig av vad han därvid fått veta

 om yrkeshemligheter eller

 affärsförhållanden.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i

 stället bestämmelserna i sekretesslagen

 (1980:100).

 Överklagande

 26 § Beslut av den i 20 § angivna nämnden

 enligt denna lag eller enligt en

 föreskrift som har meddelats med stöd av

 lagen får överklagas hos länsstyrelsen.

 Länsstyrelsens beslut får överklagas hos

 länsrätten.

 Yrkesinspektionens beslut enligt denna

 lag får överklagas hos Arbetar-

 skyddsstyrelsen. Arbetarskyddsstyrelsens

 beslut får inte överklagas.

 93

 De beslut som Socialstyrelsen har

 meddelat med stöd av 21 § första stycket

 eller 22 § får överklagas hos länsrätten.

 27 § Beslut om en föreskrift enligt 18 §

 eller 24 § andra stycket som en myndighet

 har meddelat med stöd av ett bemyndigande

 får inte överklagas.

 Beslut om föreskrifter enligt 9 § eller

 10 § som en myndighet har meddelat med

 stöd av ett bemyndigande får överklagas

 hos regeringen av tillverkare av

 tobaksvaror och importörer av tobaksvaror

 som är avsedda att säljas till

 konsumenter inom landet.

 Denna lag träder i kraft, såvitt avser

 13 § andra stycket andra meningen, den

 dag regeringen bestämmer och i övrigt den

 1 juli 1993, då lagen (1975:1154) om

 varningstext och innehållsdeklaration på

 tobaksvaror samt lagen (1978:764) med

 vissa bestämmelser om marknadsföring av

 tobaksvaror upphör att gälla.

 Beslut om varningstext eller

 innehållsdeklaration som gäller den 1

 juli 1993 skall fortsätta att gälla till

 dess annat har föreskrivits med stöd av

 denna lag.

 94

 2. Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1992:1529) om

 ändring i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar

 Härigenom föreskrivs att 14 § lagen

 (1971:289) om allmänna förvalt-

 ningsdomar1, i paragrafens lydelse enligt

 lagen (1992:1529) om ändring i nämnda

 lag, samt ikraftträdandebestämmelsen till

 ändringslagen skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

 Länsrätt prövar

 1. mål enligt skatte-, taxerings-,

 uppbörds-, folkbokförings- och bil-

 registerförfattningarna samt lagen

 (1989:479) om ersättning för kostnader i

 ärenden och mål om skatt, m.m. i den

 utsträckning som är föreskrivet i dessa

 författningar,

 2. mål enligt socialtjänstlagen

 (1980:620), lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga, lagen

 (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

 fall, lagen (1988:153) om bistånd åt

 asylsökande m.fl., lagen (1985:568) om

 särskilda omsorger om psykiskt

 utvecklingsstörda m.fl., lagen (1985:569)

 om införande av lagen (1985:568) om

 särskilda omsorger om psykiskt

 utvecklingsstörda m.fl., lagen

 (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag

 m.m., lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård, lagen (1991:1129) om

 rättspsykiatrisk vård, smittskyddslagen

 (1988:1472), karantänslagen (1989:290),

 lagen (1970:375) om utlämning till

 Danmark, Finland, Island eller Norge för

 verkställighet av beslut om vård eller

 behandling, körkortslagen (1977:477) och

 lagen (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska vårdnadsav-

 göranden m.m. och om överflyttning av

 barn, allt i den utsträckning som är

 föreskrivet i dessa lagar samt mål enligt

 6 kap. 21 § och 21 kap. föräldrabalken,

 3. mål som avses i 24 § lagen (1984:3)

 om kärnteknisk verksamhet,

 4. mål som avses i 6 § första stycket

 lagen (1985:206) om viten,

 5. mål som överklagas från allmän

 försäkringskassa i den utsträckning som

 är särskilt föreskrivet,

 6. mål som avses i 6. mål som enligt

 12 § lagen bestämmelse i annan

 (1992:1527) om tele- lag skall prövas av

 terminalutrustning,

 7. mål om länsrätt.

 överprövning enligt

 6 kap. lagen

 (1992:1528) om of-

 fentlig upphandling.

 Mål som överklagas från

 Riksförsäkringsverket med tillämpning av

 20 kap. 11 § lagen (1962:381) om allmän

 försäkring prövas av länsrätten i

 Stockholms län.

 Länsrätten i Östgötlands län prövar mål

 enligt luftfartslagen (1957:297) i den

 utsträckning som är föreskrivet i den

 lagen.

 Förekommer vid mer än en länsrätt flera

 mål enligt skatte-, taxerings-eller

 uppbördsförfattningarna som har nära

 samband med varandra, får

 1 Lagen (1971:289) omtryckt 1981:1323.

 95

 målen handläggas vid en av länsrätterna,

 om det kan ske utan avsevärd olägenhet

 för någon enskild. Närmare föreskrifter

 om överlämnande av mål mellan länsrätter

 meddelas av regeringen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993 i vad gäller 14 § första stycket

 punkten 2 och i övrigt den 1 juli 1993.

 96

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-02-26

 Närvarande: justitierådet Per Jermsten,

 regeringsrådet Stig von Bahr,

 justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde

 den 4 februari 1993 har regeringen på

 hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat

 inhämta lagrådets yttrande över förslag

 till

 1. tobakslag,

 2. lag om ändring i lagen (1992:1529)

 om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits

 av regeringsrättssekreteraren

 Peter Enander.

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 99

Innehållsförteckning

 Propositionen...........................1

 Propositionens huvudsakliga innehåll....1

 Propositionens lagförslag...............3

 Utdrag ur protokoll vid regeringssam-

 manträde den 11 mars 1993..............10

 1. Inledning..........................10

 2. Tobaksbruket i ett folkhälsoper-

 spektiv............................13

 2.1Tobaksvanornas utveckling.......13

 2.2Tobakens skadeverkningar........14

 2.3Tobaksbruk i ett hälsopolitiskt

 perspektiv......................15

 3 Tidigare åtgärder i Sverige och

 åtgärder i andra länder............16

 3.1Sverige.........................16

 3.2Övriga länder i Norden..........17

 3.3EG-länder.......................18

 3.4Vissa länder utanför Europa.....19

 4 Förslag till åtgärder..............20

 4.1Allmänt.........................20

 4.2Begräsninga av rökning..........21

 4.3Handel med tobak................29

 4.4Varningstexter m.m..............32

 4.5Reklam och annan marknadsföring

 av tobak........................33

 4.6Produktkontroll m.m.............36

 4.7Den lagtekniska utformningen....40

 4.8Tillsyn m.m.....................41

 4.9Vissa sekretessfrågor...........46

 5 Kostnader och ikraftträdande.......47

 6 Upprättade lagförslag..............48

 7 Specialmotivering..................49

 7.1Förslag till tobakslag..........49

 7.2Förslag till lag om ändring

 i lagen (1992:1529) om ändring

 i lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar...........61

 8 Hemställan.........................62

 9 Beslut.............................62

 Bilaga 1Sammanfattning av Tobaksutred-

 ningens betänkande

 (SOU 1990:29) Tobakslag........63

 Bilaga 2Tobaksutredningens författ-

 ningsförslag...................68

 Bilaga 3Sammanställning av remissytt-

 randen.........................73

 Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag....92

 Bilaga 5Lagrådets yttrande.............99

 100