Regeringens proposition

1999/2000:27

En skärpt vapenlagstiftning

Prop.

1999/2000:27

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 november 1999

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i vapenlagen (1996:67) och i

lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål

(knivförbudslagen) samt en ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen syftar till att ytterligare motverka att skjutvapen kommer till

användning vid våldsbrott eller på annat sätt missbrukas. Med hänsyn

härtill föreslås att sådana vapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i

annat lika säkert förvaringsutrymme. Möjligheterna att förvara

skjutvapen och ammunition hos någon annan än tillståndshavaren

utvidgas i viss mån. Kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs skall

kunna göras hos alla som har tillstånd att inneha skjutvapen. Vidare

föreslås att det införs ett förbud mot att inneha skjutvapen på allmän

plats.

Tillstånd till innehav av enhandsvapen för flerskott och helautomatiska

skjutvapen föreslås bli tidsbegränsade till att gälla i högst fem år.

Tillstånd att inneha prydnads- och minnesvapen skall som huvudregel få

ges endast om vapnet görs varaktigt obrukbart.

Den s.k. vapengarderoben behålls i princip oförändrad. Vid beviljande

av tillstånd att inneha fler än fyra jaktvapen skall dock en något mera

ingående prövning av behovet göras än vad som sker i dag.

Bestämmelserna om återkallelse av tillstånd till innehav av skjutvapen

och ammunition och omhändertagande av sådan egendom skärps.

Detsamma gäller bestämmelserna om återkallelse av tillstånd att driva

handel med skjutvapen och ammunition.

För att motverka att skjutvapen innehas av personer som till följd av

viss psykisk störning inte bör inneha sådana vapen föreslås att

anmälningsskyldigheten för läkare utvidgas till att omfatta även patienter

inom den öppna psykiatriska vården. För att förenkla tillämpningen av

dessa bestämmelser skall det som huvudregel inte behöva göras någon

bedömning av om patienten i fråga innehar skjutvapen.

Rikspolisstyrelsen föreslås få en formell rapporteringsskyldighet i

förhållande till regeringen på området för civila skjutvapen.

I knivförbudslagen införs ett förbud mot att inneha knivar m.m. i

fordon på allmän plats. Vidare föreslås att en särskild skala för grovt

brott införs.

Uppgift i ärende enligt vapenlagen skall inte få lämnas ut om det inte

står klart att uppgiften kan röjas utan fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning, oberoende av om uppgiften återfinns i

ett vapenregister eller inte.

Lagförslagen avses träda i kraft den 1 juli 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra farliga föremål 19

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 20

3 Ärendet och dess beredning 21

4 Skjutvapenlagstiftningen 22

4.1 Nuvarande ordning 22

4.2 Internationellt arbete 23

5 Bakgrund och allmänna utgångspunkter 26

6 Vapentillstånd 32

6.1 Allmänna förutsättningar för tillstånd m.m. 32

6.1.1 Behov eller giltigt skäl? 32

6.1.2 Skjutvapens lämplighet 33

6.1.3 Tidsbegränsade tillstånd 33

6.1.4 Skjutvapen med samlings-, prydnads- eller

särskilt affektionsvärde 36

6.1.5 Vapengarderoben 38

6.1.6 Helautomatiska skjutvapen 40

6.1.7 Målskytte och kravet på skjutskicklighet 41

6.1.8 Udda ändamål 42

6.2 Sammanslutningars innehav 43

7 Ammunitionstillstånd 45

8 Vapenhandelstillstånd 46

9 Förvaring m.m. av skjutvapen 49

9.1 Förvaring av skjutvapen och ammunition 49

9.2 Skjutvapen under uppsikt och transport av skjutvapen 51

9.3 Förvaring hos annan 51

9.4 Kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs 53

10 Skjutvapen på allmän plats 55

11 Reparation, översyn och skrotning av skjutvapen 57

12 Utlåning av skjutvapen 58

13 Återkallelse av tillstånd 59

14 Omhändertagande av skjutvapen och ammunition 61

15 Information till tillståndsmyndigheterna 62

16 Påföljd vid brott m.m. 67

17 Vapenamnesti m.m. 71

18 Den systematiska översynen av vapenlagstiftningen m.m. 72

19 Sekretessfrågor 74

20 Illegal införsel av skjutvapen samt det europeiska

 skjutvapenpasset 75

21 Försvarets skjutvapen 77

22 Ett utökat ansvar för Rikspolisstyrelsen avseende vapenfrågorna 78

23 Knivförbudslagstiftningen 80

23.1 Nuvarande ordning 80

23.2 Utgångspunkterna för regeringens bedömning och

 förslag 80

24 Behovet av ändring i bestämmelserna om kroppsvisitation 81

25 Frågan om en utvidgning av knivförbudslagens

 tillämpningsområde 82

25.1 Fordon på allmän plats 82

25.2 Sjukhus, myndighets lokaler och liknande 83

25.3 Frågan om ett utvidgat förbud mot innehav av knivar,

gatustridsvapen m.m. samt förbud mot innehav och

saluhållande av vapenattrapper och liknande föremål 84

26 Saluhållande och överlåtelse samt åldersgränsen i fråga om

springstiletter och springknivar 89

27 Straffskalor 90

28 Kostnadskonsekvenser 91

29 Författningskommentar 94

29.1 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 94

29.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra farliga föremål 102

29.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 103

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Förbud mot vapen på allmän

plats m.m. (SOU 1996:50) 104

Bilaga 2 Betänkandets lagförslag 111

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 113

Bilaga 4 Sammanfattning av betänkandet En samlad vapenlagstiftning

(SOU 1998:44) 114

Bilaga 5 Betänkandets lagförslag 121

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanserna 135

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 136

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 151

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 18 november 1999 159

Rättsdatablad 160

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i vapenlagen (1996:67),

2. lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och

andra farliga föremål,

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs i fråga om vapenlagen (1996:67)

dels att 2 kap. 1, 3 6, 8, 10, 13, 14 och 16 §§, 3 kap. 3, 4, 6 och 8 §§,

4 kap. 3 §, 5 kap. 2 4 §§, 6 kap. 1 4 och 6 §§, 9 kap. 2 och 3 §§ samt

11 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 2 kap. 5 a §,

5 kap. 6 och 7 §§, 6 kap. 4 a § samt 9 kap. 7 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

Tillstånd krävs för att

a) inneha skjutvapen eller ammunition,

b) driva handel med skjutvapen,

eller

b) driva handel med skjutvapen,

c) föra in skjutvapen eller

ammunition till Sverige.

c) yrkesmässigt ta emot

skjutvapen för reparation eller

översyn,

d) ta emot skjutvapen för

skrotning, eller

e) föra in skjutvapen eller

ammunition till Sverige.

Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnet är ett

kolsyre-, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett

harpunvapen och om det har en begränsad effekt i förhållande till andra

jämförliga skjutvapen (effektbegränsade vapen).

Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd

enligt 3 eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

3 §

Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas

a) enskilda personer,

b) skytteförbund, skyttekretsar

eller skytteföreningar som tillhör

det frivilliga, statligt kontrollerade

skytteväsendet

(skyttesammanslutningar),

b) sammanslutningar för jakt

eller målskytte, som har en stabil

organisation och kontinuerlig

skytteverksamhet samt uppfyller

höga krav på säkerhet i fråga om

handhavande av vapen,

c) huvudmän för museer, om museet får statsbidrag enligt särskilda

föreskrifter eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en

stiftelse som står under länsstyrelsens tillsyn: för vapen som skall ingå i

samlingarna, och

d) auktoriserade bevakningsföretag: för utlåning till väktare som har

meddelats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen.

4 §

En enskild person får meddelas

tillstånd att inneha ett skjutvapen

endast om den enskilde behöver

vapnet. Tillstånd att inneha ett

skjutvapen som huvudsakligen har

samlarvärde, prydnadsvärde eller

särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för

andra ändamål än skjutning. I ett

sådant fall får vapnet inte utan

särskilt tillstånd användas för

skjutning.

En enskild person får meddelas

tillstånd att inneha ett skjutvapen

endast om den enskilde behöver

vapnet för ett godtagbart

ändamål. Tillstånd att inneha ett

skjutvapen som huvudsakligen har

samlarvärde, prydnadsvärde eller

särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för

andra ändamål än skjutning. I ett

sådant fall får vapnet inte utan

särskilt tillstånd användas för

skjutning.

5 §

Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det skäligen

kan antas att vapnet inte kommer att missbrukas.

Tillstånd får meddelas endast

för särskilt angivna ändamål.

Tillståndet får förenas med villkor

att vapnet skall förvaras på ett

visst sätt eller att vapnet skall

göras varaktigt obrukbart.

Tillståndet får tidsbegränsas, om

det med hänsyn till särskilda

omständigheter kan förutses att

vapnet inte kommer att behövas

varaktigt.

Tillstånd får meddelas endast

för särskilt angivna ändamål.

Tillstånd till innehav av skjutvapen

för skjutning får meddelas endast

om vapnet är lämpat för det

ändamål som tillståndet skall avse.

Tillståndet får förenas med villkor

att vapnet skall förvaras på ett

visst sätt eller att vapnet skall

göras varaktigt obrukbart.

Tillståndet får tidsbegränsas, om

det med hänsyn till särskilda

omständigheter kan förutses att

vapnet inte kommer att behövas

varaktigt.

5 a §

Tillstånd att inneha skjutvapen,

som huvudsakligen har prydnads-

eller särskilt affektionsvärde, för

andra ändamål än skjutning, får

meddelas endast om vapnet görs

varaktigt obrukbart. Trots detta

får tillstånd meddelas om det finns

särskilda skäl för att vapnet skall

få behållas i brukbart skick.

6 §

Tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen får

meddelas endast om det finns synnerliga skäl. Detta gäller dock inte för

start- eller signalvapen.

Tillstånd för enskild att inneha

helautomatiska vapen eller

enhandsvapen för flerskott skall

tidsbegränsas till att gälla i högst

fem år om inte särskilda skäl talar

emot en sådan begränsning.

8 §

Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning

får utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om

ammunitionen är avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten

till innehav av vapnet avser.

Tillstånd att i andra fall inneha

ammunition får meddelas enskilda

personer samt sådana

skyttesammanslutningar och

huvudmän för museer som får

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen, om det skäligen kan

antas att ammunitionen inte

kommer att missbrukas.

Tillstånd att i andra fall inneha

ammunition får meddelas enskilda

personer samt sådana

sammanslutningar och huvudmän

för museer som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen, om

det skäligen kan antas att

ammunitionen inte kommer att

missbrukas.

10 §

Tillstånd att driva handel med skjutvapen får meddelas den som har

rätt att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är

ordentlig och pålitlig. Tillstånd får meddelas endast för handel som skall

bedrivas yrkesmässigt.

Tillståndet medför rätt att

inneha skjutvapen. Tillståndet får

dock begränsas till att omfatta

vissa typer av skjutvapen eller ett

visst antal åt gången. Tillståndet

får förenas med villkor att vapnen

skall förvaras på ett visst sätt.

I tillståndet skall det anges vilka

typer av skjutvapen och vilket

antal av varje typ av skjutvapen

tillståndet avser. Tillståndet

medför rätt att inneha de

skjutvapen som anges där.

Tillståndet får förenas med villkor

om hur skjutvapnen skall förvaras.

Ett tillstånd enligt första stycket

medför inte rätt att inneha andra

helautomatiska skjutvapen än

sådana som tagits in för en viss

köpare.

13 §

Skjutvapen eller ammunition får föras in till Sverige utan särskilt

tillstånd i följande fall:

a) Enskilda personer får föra in

de skjutvapen och den ammunition

som de i Sverige har rätt att inneha

för personligt bruk. Detta gäller

också sådana skyttesammanslut-

ningar, huvudmän för museer och

bevakningsföretag som kan

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen.

a) Enskilda personer får föra in

de skjutvapen och den ammunition

som de i Sverige har rätt att inneha

för personligt bruk. Detta gäller

också sådana sammanslutningar,

huvudmän för museer och

bevakningsföretag som får

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen.

 b) Enskilda personer som har permanent tillstånd från behörig

myndighet i Danmark, Finland eller Norge att där inneha jakt- eller

tävlingsskjutvapen för eget bruk, får medföra dessa vapen med

tillhörande ammunition till Sverige för tillfällig användning vid jakt eller

tävling i Sverige. Vapnen och ammunitionen får i ett sådant fall under

högst tre månader från dagen för införandet innehas utan tillstånd i

Sverige av den som har fört in egendomen.

14 §

Skjutvapen och ammunition får

inte förvaras på tullager eller i

frihamn utan medgivande av

länsstyrelsen. Endast den som har

tillstånd att föra in skjutvapen

eller ammunition får ta hand om

och i övrigt förfoga över sådan

egendom enligt 7 § första stycket

tullagen (1994:1550) utan att

egendomen har förtullats.

I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport,

förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

Skjutvapen och ammunition får

inte förvaras på tullager eller i

frizon eller frilager utan

medgivande av polismyndigheten.

16 §

Den som har rätt att driva handel

med skjutvapen får meddelas

tillstånd att till Sverige föra in

sådana skjutvapen som omfattas

av handelstillståndet.

Den som har rätt att driva handel

med skjutvapen får meddelas

tillstånd att till Sverige föra in

sådana skjutvapen som omfattas

av handelstillståndet. I fråga om

helautomatiska skjutvapen krävs

tillstånd för införsel i varje särskilt

fall.

3 kap.

3 §

Ett skjutvapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

a) vapnet skall användas vid en

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en

skyttesammanslutning,

a) vapnet skall användas vid en

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en sådan

sammanslutning som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen,

b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas

under långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas

och användas under långivarens uppsikt,

d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid

tävling eller övning, eller

e) låntagaren har tillstånd att inneha ett vapen av samma typ.

4 §

Enhandsvapen och helautoma-

tiska vapen får lånas ut endast för

användning under långivarens

uppsikt eller för övning eller

tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslut-

ning.

Enhandsvapen och helautoma-

tiska vapen får lånas ut endast för

användning under långivarens

uppsikt eller för övning eller

tävling som äger rum under

uppsikt av en sådan sammanslut-

ning som får meddelas tillstånd att

inneha skjutvapen.

Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

6 §

Vapenhandlare får låna ut

skjutvapen till den som fyllt arton

år för sådan provskjutning på

skjutbana som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslut-

ning eller vapenhandlaren själv

eller någon annan person som har

godkänts av polismyndigheten att

närvara vid provskjutning.

Vapenhandlare får låna ut

skjutvapen till den som fyllt arton

år för sådan provskjutning på

skjutbana som äger rum under

uppsikt av en sådan sammanslut-

ning som får meddelas tillstånd att

inneha skjutvapen eller av vapen-

handlaren själv eller någon annan

person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid

provskjutning.

Kravet på uppsikt gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett

vapen av den typ som lånet avser eller i fråga om start- eller signalvapen.

8 §

Skjutvapen får inte lånas ut till

den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet

till innehav av skjutvapen

återkallat, om inte låntagaren ändå

är berättigad att inneha vapen av

den typ som lånet avser. Detta

hindrar dock inte att ett vapen efter

särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en skyttesamman-

slutning.

Skjutvapen får inte lånas ut till

den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet

till innehav av skjutvapen

återkallat, om inte låntagaren ändå

är berättigad att inneha vapen av

den typ som lånet avser. Detta

hindrar dock inte att ett vapen efter

särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en sådan

sammanslutning som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen.

4 kap.

3 §

För reparation, översyn eller

skrotning får skjutvapen lämnas

till och tillfälligt innehas av den

som får driva handel med sådana

vapen eller den som av

polismyndigheten har godkänts att

ta emot vapen för sådana åtgärder.

För reparation eller översyn får ett

vapen också lämnas till den som

skulle ha rätt att låna och

självständigt handha vapnet.

För reparation, översyn eller

skrotning får skjutvapen lämnas

till och tillfälligt innehas av den

som får driva handel med sådana

vapen eller den som har tillstånd

att ta emot vapen för sådana

åtgärder. För reparation eller

översyn får ett vapen också lämnas

till den som skulle ha rätt att låna

och självständigt handha vapnet.

5 kap.

2 §

Skjutvapen och ammunition

skall förvaras under säkert lås

eller på något annat lika

betryggande sätt.

Om ett vapen inte förvaras i

säkerhetsskåp eller i något annat

lika säkert förvaringsutrymme,

skall en vapendel tas bort från

vapnet så att det inte kan

användas. Detta gäller dock

endast om någon vapendel kan tas

bort utan avsevärd svårighet.

Vapen, vapendel och ammunition

skall förvaras var för sig.

Dessa krav på förvaring gäller

inte för start- och signalvapen.

När skjutvapen inte brukas,

skall de förvaras i säkerhetsskåp

eller i något annat lika säkert

förvaringsutrymme.

Trots vad som sägs i första

stycket får effektbegränsade

skjutvapen samt sådana föremål

som enligt 1 kap. 3 § jämställs

med skjutvapen förvaras på annat

betryggande sätt så att det inte

finns risk för att någon obehörig

kommer åt dem. Ammunition skall

förvaras under säkert lås eller på

något annat lika betryggande sätt.

3 §

En innehavare som inte kan ta

hand om sitt vapen eller sin

ammunition får lämna över vapnet

eller ammunitionen till någon

annan för förvaring under högst

tre år åt gången. En sådan åtgärd

får vidtas först efter skriftlig

anmälan till polismyndigheten.

Vapnet eller ammunitionen får

dock inte förvaras hos en person

som är under arton år eller som

kan antas missbruka vapnet eller

ammunitionen.

En innehavare får lämna över

sitt skjutvapen eller sin

ammunition till någon annan för

förvaring om han eller hon inte

själv kan ta hand om egendomen

eller om det annars finns särskilda

skäl. För sådan förvaring krävs

tillstånd om inte utlåning i

motsvarande fall är tillåten enligt

3 kap. Vid tillståndsprövningen

skall polismyndigheten särskilt

beakta möjligheten för mottagaren

att erbjuda en säker förvaring.

Tillståndet skall tidsbegränsas.

Den hos vilken vapnet förvaras får använda vapnet endast om han eller

hon har tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 §

Den som skickar eller

transporterar ett skjutvapen eller

ammunition skall vidta

betryggande åtgärder för att

förhindra att någon obehörig

kommer åt vapnet eller

ammunitionen.

Den som skickar eller

transporterar ett skjutvapen eller

ammunition skall vidta

betryggande åtgärder för att

förhindra att någon obehörig

kommer åt vapnet eller

ammunitionen. Vapnet skall vara

oladdat och, om det lämpligen kan

ske, isärtaget och nerpackat.

6 §

Skjutvapen får medföras på

allmän plats endast om vapnet

enligt särskilda föreskrifter ingår i

utrustning för viss tjänst eller visst

uppdrag eller om det annars med

hänsyn till vapnets art, syftet med

innehavet och övriga

omständigheter är att anse som

befogat. Detsamma gäller i fråga

om skjutvapen inom skolområde,

där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs,

eller i fordon på allmän plats.

7 §

Den som har tillstånd att inneha

skjutvapen är skyldig att låta

polismyndigheten få tillträde för

att kontrollera att

förvaringsbestämmelserna följs.

6 kap.

1 §

Ett tillstånd att inneha

skjutvapen eller att föra in

skjutvapen till Sverige får

återkallas av polismyndigheten om

a) tillståndshavaren missbrukat

vapnet,

b) tillståndshavaren visat

oaktsamhet med vapnet,

c) tillståndshavaren på annat

sätt visat sig vara olämplig att

inneha vapen,

d) förutsättningarna för till-

ståndet inte längre finns, eller

e) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

 Ett tillstånd att inneha

skjutvapen eller att föra in

skjutvapen till Sverige skall

återkallas av polismyndigheten om

a) tillståndshavaren visat sig

vara olämplig att inneha

skjutvapen,

b) tillståndshavaren utan

godtagbar anledning vägrat

polismyndigheten tillträde för att

kontrollera att

förvaringsbestämmelserna följs,

c) förutsättningarna för till-

ståndet inte längre finns, eller

d) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

Första stycket gäller också i

fråga om tillstånd att förvara

skjutvapen hos någon annan.

2 §

Ett tillstånd att inneha

ammunition får återkallas av

polismyndigheten om

Ett tillstånd att inneha

ammunition skall återkallas av

polismyndigheten om

a) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns,

b) tillståndshavaren har missbrukat sin ammunition, eller

c) om det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

3 §

Ett tillstånd att driva handel med

skjutvapen får återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren har

åsidosatt en bestämmelse i denna

lag eller en föreskrift eller ett

villkor som meddelats med stöd av

lagen,

b) tillståndshavaren inte längre

driver yrkesmässig handel,

c) förutsättningarna för

tillståndet inte längre finns, eller

d) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

Ett tillstånd att driva handel med

skjutvapen skall återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren inte längre

driver yrkesmässig handel,

b) förutsättningarna för

tillståndet inte längre finns, eller

c) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

 Tillståndet får också återkallas

om tillståndshavaren har åsidosatt

en bestämmelse i denna lag eller

en föreskrift eller ett villkor som

meddelats med stöd av lagen.

Första och andra styckena

gäller på motsvarande sätt i fråga

om tillstånd att ta emot skjutvapen

för reparation, översyn eller

skrotning.

4 §

Polismyndigheten får besluta att

ett vapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om

Polismyndigheten skall besluta

att ett vapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om

a) det finns risk att vapnet missbrukas, eller

b) det är sannolikt att tillståndet

att inneha vapnet kommer att

återkallas och det finns särskilda

omständigheter som kräver ett

omhändertagande.

Om risken för missbruk är

överhängande, får vapen eller

ammunition tas om hand även utan

ett sådant beslut. En sådan åtgärd

får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som förordnats av

länsstyrelsen, personal vid Kustbe-

vakningen och Tullverket eller

särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen. Åtgärden skall

skyndsamt anmälas till

polismyndigheten, som

omedelbart skall pröva om

omhändertagandet skall bestå.

b) det är sannolikt att tillståndet

att inneha vapnet kommer att

återkallas och särskilda

omständigheter inte talar emot ett

omhändertagande.

Om risken för missbruk är

överhängande, får vapen eller

ammunition tas om hand även utan

ett sådant beslut. En sådan åtgärd

får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som länsstyrelsen

förordnat, personal vid Kustbe-

vakningen och Tullverket eller

särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen. Åtgärden skall

skyndsamt anmälas till

polismyndigheten, som

omedelbart skall pröva om

omhändertagandet skall bestå.

4 a §

Medför någon ett skjutvapen

utan att kunna visa att han eller

hon har rätt att inneha vapnet, får

vapnet omhändertas. En sådan

åtgärd får vidtas av en polisman,

jakttillsynsman som länsstyrelsen

förordnat eller av personal vid

Kustbevakningen eller Tullverket.

Sedan en vecka förflutit efter

omhändertagandet skall vapnet

återställas, om det inte har tagits i

beslag eller det tillstånd som

medfört rätt att inneha vapnet har

återkallats. Detsamma gäller

dessförinnan, om den som

medförde vapnet kan styrka sin

rätt att ha detta med sig.

6 §

Om den som är intagen på

sjukvårdsinrättning för vård av en

psykisk störning innehar eller kan

tänkas inneha skjutvapen och det

kan antas att den intagne inte bör

inneha ett sådant vapen, skall den

läkare som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart

anmäla förhållandet till

polismyndigheten i den ort där

patienten är folkbokförd.

Om den som vårdas för psykisk

störning bedöms vara olämplig att

inneha skjutvapen, skall den läkare

som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart

anmäla förhållandet till

polismyndigheten i den ort där

patienten är folkbokförd. Anmälan

behöver inte göras om det med

hänsyn till omständigheterna står

klart för läkaren att patienten inte

innehar tillstånd för skjutvapen.

9 kap.

2 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det

för något annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till,

b) bryter mot bestämmelsen om

användning vid förvaring i 5 kap.

3 § andra stycket eller om

transport i 5 kap. 4 § eller mot

föreskrifter eller villkor i fråga om

förvaring av vapen som meddelats

med stöd av denna lag,

b) bryter mot bestämmelserna

om överlämnande till förvaring

hos någon annan i 5 kap. 3 §

första stycket eller om användning

vid sådan förvaring i 5 kap. 3 §

andra stycket eller om transport i

5 kap. 4 § eller mot föreskrifter

eller villkor i fråga om förvaring

av vapen som meddelats med stöd

av denna lag,

c) bryter mot bestämmelserna

om förvaring i 5 kap. 1 3 §§ i

fråga om skjutvapen eller

ammunition som innehas av

skyttesammanslutningar,

huvudmän för museer eller

auktoriserade bevakningsföretag

eller i fråga om skjutvapen som

innehas av vapenhandlare,

c) bryter mot bestämmelserna

om förvaring i 5 kap. 1 3 §§ i

fråga om skjutvapen eller

ammunition som innehas av

sammanslutningar, huvudmän för

museer eller auktoriserade

bevakningsföretag eller i fråga om

skjutvapen som innehas av

vapenhandlare,

d) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut

att lämna över ammunition för inlösen,

e) överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha

ammunitionen,

f) driver handel med skjutvapen utan tillstånd, eller

g) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § e genom att olovligen överföra

vapen eller ammunition till ett

annat land.

g) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § d genom att olovligen överföra

vapen eller ammunition till ett

annat land.

Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa

fall.

3 §

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

a) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § f genom att underlåta att på

föreskrivet sätt anmäla utförsel

eller utlåning av skjutvapen, eller

a) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § e genom att underlåta att på

föreskrivet sätt anmäla utförsel

eller utlåning av skjutvapen, eller

b) underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till

polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning.

7 §

Om någon frivilligt lämnar in

skjutvapen eller ammunition till en

polismyndighet, får åtal mot denne

för olovligt innehav av vapnet eller

ammunitionen väckas av

åklagaren endast om det är

motiverat från allmän synpunkt.

11 kap.

1 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga

om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen

är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller

personliga säkerhet,

b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

c) bestämmelserna om tillstånd i

2 kap. 1 § inte skall gälla innehav

av skjutvapen som lämnats över

från staten till

 statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära

försvaret, räddningstjänsten eller

polisväsendet,

 den som för statens räkning

tillverkar krigsmateriel, eller

 skyttesammanslutningar,

d) andra sammanslutningar än

skyttesammanslutningar får ges

tillstånd att inneha skjutvapen,

e) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

f) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

c) bestämmelserna om tillstånd i

2 kap. 1 § inte skall gälla innehav

av skjutvapen som lämnats över

från staten till

 statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära

försvaret, räddningstjänsten eller

polisväsendet,

 den som för statens räkning

tillverkar krigsmateriel, eller

 frivilliga

försvarsorganisationer,

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

2 §1

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om

a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller

signalvapen,

b) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i

övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen,

c) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen

och vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel,

d) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen,

e) krav på vapenhandlares,

museers och skyttesammanslut-

ningars förvaring av andra vapen

än effektbegränsade vapen och

skyttesammanslutningars för-

varing av ammunition,

e) krav på vapenhandlares,

museers och sammanslutningars

förvaring av andra vapen än

effektbegränsade vapen och

sammanslutningars förvaring av

ammunition,

f) de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd

enligt denna lag,

g) utfärdande av europeiska skjutvapenpass till dem som har tillstånd

att inneha skjutvapen i Sverige,

h) förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer

bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land,

i) krav på att den som har

förvärvat ett skjutvapen i Sverige

och som är bosatt i ett främmande

land skall underrätta den staten om

förvärvet, och

j) förande av vapenregister

enligt 2 kap. 17 19 §§.

i) krav på att den som har

förvärvat ett skjutvapen i Sverige

och som är bosatt i ett främmande

land skall underrätta den staten om

förvärvet,

j) förande av vapenregister

enligt 2 kap. 17 19 §§,

k) vilka sammanslutningar som

skall anses uppfylla kraven i

2 kap. 3 § b för att kunna

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen, och

l) vad som skall iakttas utöver

bestämmelserna i 5 kap. i fråga

om transport av skjutvapen och

ammunition.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Bestämmelserna i 2 kap.

10 § tredje stycket och 5 kap. 7 § träder dock i kraft den 1 juli 2002.

2. Bestämmelserna i 2 kap. 5 a § om tillstånd att inneha vissa

skjutvapen för andra ändamål än skjutning tillämpas endast i fråga om

tillstånd som meddelas efter den 1 juli 2000. Detsamma gäller

bestämmelserna i 2 kap. 6 § andra stycket om tidsbegränsning av tillstånd

att inneha helautomatiskt vapen eller enhandsvapen för flerskott.

3. Den som före den 1 juli 2000 av polismyndigheten har godkänts att

ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning skall anses ha

tillstånd till det enligt denna lag.

4. Den som före den 1 juli 2000 hos polismyndigheten har gjort

anmälan om förvaring hos annan skall anses ha tillstånd till det enligt

denna lag till den 1 juli 2002.

5. I fråga om förvaring av skjutvapen tillämpas äldre bestämmelser till

den 1 juli 2002, om tillstånd att inneha skjutvapnet meddelats före den 1

juli 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om

förbud beträffande knivar och andra farliga föremål

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra föremål1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §2

Knivar, andra stick- och

skärvapen och andra föremål som

är ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa får inte

innehas på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

Knivar, andra stick- och

skärvapen och andra föremål som

är ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa får inte

innehas på allmän plats, inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs,

eller i fordon på allmän plats.

Förbudet i första stycket gäller inte, om föremålet enligt särskilda

föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om

innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och

övriga omständigheter är att anse som befogat.

Stickvapen eller knivar som är konstruerade så att klingan eller bladet

snabbt kan fällas eller skjutas ut ur sitt skaft (springstiletter eller

springknivar) får inte innehas av personer under 21 år.

4 §

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 eller 2 § skall

dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms inte

till ansvar.

Om brottet är grovt, döms till

fängelse i högst ett år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

5 §1

Sekretess gäller hos

polismyndighet i verksamhet, som

avser förande av eller uttag ur

vapenregister, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess hos Rikspolisstyrelsen

för uppgift som hänför sig till

vapenregister.

Sekretess gäller för uppgift i

ärende enligt vapenlagen

(1996:67) samt hos

polismyndighet i verksamhet, som

avser förande av eller uttag ur

vapenregister, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess hos Rikspolisstyrelsen

för uppgift som hänför sig till

vapenregister.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för

Justitiedepartementet i maj 1995 en särskild utredare, hovrättslagmannen

Dan Fernqvist, med uppdrag att göra en genomgripande översyn av

vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga våldsbrott.

Utredaren skulle med förtur ta sig an frågan om en utvärdering av lagen

(1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål

(knivförbudslagen) samt utformningen av ett förbud mot att medföra

skjutvapen på allmän plats. Utredningen antog namnet 1995 års

vapenutredning.

I april 1996 lade utredningen fram delbetänkandet Förbud mot vapen

på allmän plats m.m. (SOU 1996:50). Betänkandet innehåller bl.a.

förslag om förbud mot att inneha skjutvapen och s.k. vapenattrapper på

allmän plats samt införande av en särskild skala för grovt brott. En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1 och dess lagförslag i

bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr Ju 96/1414).

I mars 1998 lade utredningen fram slutbetänkandet En samlad

vapenlagstiftning (SOU 1998:44). Betänkandet innehåller en översyn av

vapenlagen i både materiellt och systematiskt avseende. På flera punkter

föreslår utredningen skärpningar av vapenlagstiftningen. Förslagen avser

bl.a. skärpta regler för förvaring av skjutvapen, begränsningar av den s.k.

vapengarderoben, införande av obligatoriskt tidsbegränsade tillstånd för

vissa vapentyper, skärpta regler för återkallelse av tillstånd och

omhändertagande av skjutvapen samt ökad information mellan den

psykiatriska vården och tillståndsmyndigheterna. I systematiskt avseende

föreslås genomgripande förändringar. Utredningen föreslår bl.a. att en

helt ny vapenlag införs och att knivförbudslagen inarbetas i denna. En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 4 och dess lagförslag i

bilaga 5. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr Ju 98/1272).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 21 oktober 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 8.

Lagrådet har föreslagit att några av bestämmelserna i den remitterade

lagtexten ändras, huvudsakligen av lagtekniska skäl. Regeringen följer i

propositionen i princip Lagrådets förslag såvitt de avser 2 kap. 1, 4, 10

och 16 §§, 5 kap. 3, 4 och 6 §§, 6 kap. 1 3 och 4 a §§ samt 9 kap. 1 och 2

§§. Därutöver har vi gjort vissa redaktionella ändringar. Vi återkommer

till Lagrådets synpunkter i berörda avsnitt samt i

författningskommentaren till de lagrum som Lagrådet lämnat synpunkter

på.

4 Skjutvapenlagstiftningen

4.1 Nuvarande ordning

Vapenlagen

Den nu gällande vapenlagen (1996:67) trädde i kraft år 1996

(prop.1995/96:52, bet. 1995/96:JuU12, rskr.1995/96:146). Den ersatte

1973 års vapenlag (1973:1176). Genom den nya lagen gjordes

omfattande systematiska och språkliga förändringar i

vapenlagstiftningen. Vidare genomfördes vissa materiella förändringar

med anledning av Sveriges inträde i EU. Dessförinnan hade vapenlagen

varit föremål för ändringar vid ett stort antal tillfällen, senast år 1991

(prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300, SFS

1991:1181) då lagstiftningen skärptes i olika avseenden. Översynen

handlade då bl.a. om skärpningar av bestämmelserna om förvärv och

innehav av ammunition och om strängare krav på förvaringen av vapen.

1996 års vapenlag innehåller föreskrifter om enskildas och

organisationers m.fl. befattning med vapen och ammunition. Den är inte

tillämplig på staten. Regler om statliga skjutvapen finns i stället i

förordningen (1996:31) om statliga myndigheters skjutvapen m.m.

Vapenlagen kompletteras av vapenförordningen (1996:70) och av

föreskrifter och allmänna råd som utfärdats av Rikspolisstyrelsen. Vad

gäller tillverkning och utförsel av vissa skjutvapen och viss ammunition

finns bestämmelser i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och i

förordningen (1992:1303) om krigsmateriel. Regler om hantering och

import av ammunition finns även i lagen (1988:868) om brandfarliga och

explosiva varor. Utanför vapenlagens tillämpningsområde faller knivar,

andra stick- och skärvapen samt vissa andra föremål som, utan att vara

skjutvapen, är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller

hälsa. Bestämmelser om sådana föremål finns i lagen (1988:254) om

förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen).

Vapenregister

Den 1 april 1999 trädde nya bestämmelser om vapenregister i kraft (prop.

1998/99:36, bet. 1998/99:JuU14, rskr. 1998/99:144). Vapenlagens

tidigare bestämmelser om vapenregister var begränsade till

polismyndigheternas lokala register över tillståndspliktiga vapeninnehav

och beslut enligt vapenlagen. Det fanns drygt hundra lokala

vapenregister. Det var endast möjligt för en person åt gången att arbeta i

respektive register och någon samordning mellan registren var inte

möjlig.

De nya bestämmelserna innebär att varje polismyndighet skall föra ett

lokalt vapenregister över tillståndspliktiga vapeninnehav och beslut

enligt vapenlagen med hjälp av automatiserad databehandling. Eftersom

det nu finns endast en polismyndighet i varje län blir antalet lokala

register väsentligt färre. Rikspolisstyrelsen skall vidare föra separata

centrala register över vapeninnehavare, registrerade skjutvapen och

vapenhandlare. Registren får inte samköras med varandra.

Bestämmelserna gäller även hemvärnsmän som av Försvarsmakten har

tilldelats skjutvapen för förvaring i hemmet.

Det nya registersystemet beräknas kunna tas i bruk under år 2000.

4.2 Internationellt arbete

Frågor rörande regleringen av civila skjutvapen har under de senaste åren

aktualiserats i flera länder. Många länder har skärpt vapenlagstiftningen

och utvecklingen går mot ett utökat samarbete internationellt för att

komma till rätta med problemen med illegala vapen. Detta har visat sig

inte minst genom ett samarbete inom olika sammanslutningar av stater

eller poliskårer, där arbetsgrupper tillsatts och information om olika

länders vapenlagstiftningar inhämtas och bearbetas. En viktigt del i det

internationella arbetet är vidare åtgärder för att generellt minska

förekomsten av skjutvapen i världen.

Förenta nationerna

Vid den nionde FN-kongressen om förebyggande av brott och

behandlingen av gärningsmän, som hölls 1995, utarbetades och antogs en

resolution benämnd "Firearms regulation for purpose of crime prevention

and public safety". Innebörden i stort är att ett samarbete mellan

medlemsstater samt inomstatliga och andra organisationer bör upprättas

och vidmakthållas genom ett regelbundet informationsutbyte om

bestämmelser rörande skjutvapen samt att en studie beträffande frågor

relaterade till sådana bestämmelser bör genomföras. Som ett led i detta

arbete har en projektgrupp genomfört en enkät bland medlemsländerna.

Enkäten har sammanställts i en preliminär rapport med slutsatser och

vissa rekommendationer. På basis av den inhämtade informationen har

vidare en databas innehållande vapenbestämmelser upprättats. Av den

information som samlats in från olika länder (46 stycken) kan bl.a.

noteras att många stater på senare tid har funnit anledning att skärpa sin

vapenlagstiftning. Vidare har många stater rapporterat att det

förekommer illegal import av skjutvapen. Det framgår också att det finns

ett behov av utökat internationellt samarbete beträffande utredning av

brott där skjutvapen som importerats eller exporterats använts illegalt.

(Se också avsnitt 20.)

Inom FN bedrivs vidare ett arbete som är särskilt inriktat på light

weapons (lätta vapen) och small arms (handeldvapen). Den första

kategorin avser vapen som är avsedda att kunna förflyttas och användas

av ett par personer, medan den senare kategorin avser vapen som är

avsedda att bäras och användas av en enda person. Det huvudsakliga

syftet med detta arbete är att generellt minska förekomsten av dessa

vapentyper i världen.

Ett annat viktigt arbete som pågår inom FN är utarbetandet av en

konvention om internationell, gränsöverskridande organiserad

brottslighet och ett till denna hörande tilläggsprotokoll avseende illegal

tillverkning och handel med vapen m.m. Arbetet med protokollet

befinner sig fortfarande i ett relativt tidigt skede. Sverige har förklarat sig

välkomna initiativet och har en övergripande positiv inställning till

arbetet.

Europeiska unionen

Frågor som rör skjutvapen berör unionens samtliga tre pelare. Arbetet på

området inom respektive pelare har vidare flera beröringspunkter med

varandra.

Första pelaren

EG:s ministerråd utfärdade den 18 juni 1991 ett direktiv om kontroll av

förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG) (i det följande kallat

vapendirektivet). Det trädde i kraft för medlemsstaterna den 1 januari

1993. Direktivet är genomfört i svensk rätt (jfr prop. 1995/96:52, bet.

1995/96:JuU12, rskr. 1995/96:146). Inledningsvis anges i

vapendirektivet bl.a. att avvecklingen av den systematiska

gränskontrollen mellan medlemsländerna nödvändiggör att effektiva

regler införs för att inom länderna kunna kontrollera förvärv och innehav

av skjutvapen och även överföring av sådana mellan medlemsländerna.

Beträffande överföring av vapen sägs det vidare i ingressen att det i

princip inte bör vara tillåtet att ta med skjutvapen mellan länderna, men

att detta kan medges om ett förfarande antas som ger staterna möjlighet

att få underrättelse om att skjutvapen förs in i respektive land. Smidigare

regler bör enligt direktivet dock antas för jakt och tävlingsskytte för att

inte inskränka den fria rörligheten mer än nödvändigt.

Vapendirektivet är ett s.k. minimidirektiv och anger de lägsta krav som

medlemsländernas lagstiftning skall uppfylla men tillåter dessa att hålla

en högre skyddsnivå. Den speciella procedur med europeiska

skjutvapenpass som avser jägare och tävlingsskyttar, som behandlas i

direktivets artikel 12, skall dock alltid kunna tillämpas med i artikeln

angivna begränsningar.

Enligt artikel 17 i direktivet skall kommissionen inom fem år efter

genomförandet till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport

om den situation som tillämpningen av direktivet resulterat i, vid behov

åtföljd av förslag till åtgärder. Detta arbete har påbörjats genom att

kommissionen i maj 1999 till medlemsstaterna skickade ut ett

frågeformulär avseende direktivet.

Andra pelaren

Inom ramen för det säkerhetspolitiska samarbetet arbetar man bl.a. för att

bekämpa och bidra till att få ett slut på den destabiliserande anhopningen

och spridningen av handeldvapen och lätta vapen. Den 17 december 1998

antog ministerrådet en gemensam åtgärd med detta syfte. I juni 1998

antogs inom EU en icke-rättsligt men politiskt bindande uppförandekod

för vapenexport. Denna är av stor betydelse vad gäller handeldvapen och

lätta vapen.

Tredje pelaren

Vapenfrågorna är aktuella även inom den tredje pelaren, bl.a. inom

ramen för arbetet med att bekämpa terrorism. Inom den s.k.

terroristsamarbetsgruppen har man bl.a. diskuterat ett förslag om en

gemensam åtgärd rörande utbyte av underrättelser om olaglig handel med

vapen. Då det fanns vissa invändningar mot förslaget har man i stället

tagit fram en tiopunktslista i vilken markeras medlemsstaternas

beslutsamhet att öka samarbetet på området.

Av intresse är vidare Europolkonventionen, som undertecknades den

26 juli 1995. Konventionen har ratificerats av samtliga EU:s

medlemsstater och trädde i kraft den 1 oktober 1998. Sverige tillträdde

konventionen den 29 april 1998. Europols verksamhet inleddes den 1 juli

1999.

Genom konventionen upprättas den europeiska polisbyrån, Europol,

vars främsta uppgift är att vara ett kriminalunderrättelseorgan för

medlemsstaterna i EU. Europol skall alltså verka inom ramen för det

mellanstatliga polisiära samarbetet i EU. Europol kan tas i anspråk när de

faktiska omständigheterna visar att det förekommer en brottslig

organisation eller struktur som påverkar två eller flera medlemsstater och

som med hänsyn till brottslighetens omfattning, svårhetsgrad och

konsekvenser gör det nödvändigt med ett gemensamt handlande från

medlemsstaternas sida. Europol är under dessa förutsättningar behörigt

att ägna sig åt informationsutbyte rörande vissa särskilt allvarliga brott.

Rådet kan härutöver ge Europol i uppgift att arbeta med andra former av

brottslighet bland dem som räknas upp i en bilaga till konventionen eller

särskilda former av denna typ av brottslighet. I bilagan omnämns olika

brott mot liv, hälsa eller frihet, brott mot enskild och offentlig egendom

samt bedrägeri och slutligen olaga handel och angrepp på miljön. I den

sistnämnda kategorin tas olaga handel med vapen, ammunition och

sprängämnen upp.

Schengensamarbetet

Bestämmelser om skjutvapen finns även i Schengenkonventionen. Dessa

bestämmelser motsvaras i stor utsträckning av bestämmelserna i

vapendirektivet. Direktivets bestämmelser är dock mer omfattande och

mer detaljerade. För EU-ländernas del torde bestämmelserna i

konventionen vara i huvudsak överspelade i och med direktivet.

Inom ramen för Schengensamarbetet finns vidare en arbetsgrupp,

Vapen- och ammunitionsgruppen, för skjutvapen och ammunitionsfrågor.

I maj 1996 beslutades att ge denna i uppdrag att utarbeta en rapport om

illegalt innehav och användande av skjutvapen i de olika länderna och i

anslutning till detta framföra nödvändiga rekommendationer. Gruppen

arbetar nu med att samla in den information som skall ligga till grund för

rapporten. Man har hittills koncentrerat sig på fyra frågor, nämligen

omfattningen av den illegala trafiken med vapen, kvaliteten på dessa

vapen, vapnens ursprung och deras rutt.

Schengensamarbetet har vidare betydelse för vapenfrågan på så vis att

samarbetet innebär att personkontrollen vid nationsgränserna mellan

Schengenstater inre gräns skall upphöra och kontrollen mot yttre

gräns skärpas. Detta behandlas i avsnitt 20.

Nordiskt samarbete

Initiativ till ett nordiskt samarbete har tagits av det norska Justis- och

Politidepartementet. Representanter från de nordiska länderna har med

början hösten 1997 årligen sammanträffat för att diskutera olika

lagstiftnings- och tillämpningsfrågor beträffande vapenlagstiftningen,

som är likartad i de olika länderna.

5 Bakgrund och allmänna utgångspunkter

Regeringens bedömning: För att en generell minskning av antalet

vapenlicenser skall påverka våldsbrottsligheten skulle krävas stora

inskränkningar i möjligheterna att använda skjutvapen för lagliga

ändamål samt ett omfattande inlösenförfarande. Sannolikt skulle

effekten av en sådan åtgärd ändå bli marginell. Att minska det totala

antalet tillstånd för innehav av skjutvapen bör därför inte vara ett mål

i sig för en reform av vapenlagen. Vapenlagstiftningen bör däremot

vara så utformad att tillstånd inte beviljas för andra vapen än sådana

som innehavaren har behov av för ett godtagbart ändamål. Höga krav

måste också ställas på förvaring och övrig hantering av skjutvapen

och ammunition så att egendomen inte kommer i orätta händer eller

annars missbrukas. Arbetet med att motverka smuggling av

skjutvapen och att förhindra tillgrepp av militära skjutvapen skall

fortsätta.

Utredningens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens.

Utredningen anser att ett huvudsyfte med vapenlagstiftningen på sikt bör

vara att antalet skjutvapen reduceras.

Remissinstanserna: Vad gäller frågan om behovet av att minska det

totala antalet legala skjutvapen är meningarna bland remissinstanserna

delade. Bland dem som instämmer i utredningens bedömning härvidlag

återfinns Hovrätten över Skåne och Blekinge, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket, Åklagarmyndigheten i Göteborg,

Åklagarmyndigheten i Västerås och Polismyndigheten i Skåne.

Avvisande eller tveksamma till utredningens uppfattning ställer sig bl.a.

Statens naturvårdsverk, Svenska Jägareförbundet, Sveriges

Militärsidrotts- och Mångkampsförbund, Svenska Svartkruts Skytte

Federationen, Sveriges Vapenhandlareförening och Samlarföreningen

Polcirkeln. Brottsförebyggande rådet anför att det sannolikt är så att

antalet legala vapen i samhället endast marginellt påverkar antalet brott

där vapen används och att det troligen skulle behövas relativt stora

förändringar i antalet legala skjutvapen för att detta skulle få mätbara

effekter på dessa typer av brott. Trots detta ansluter sig

Brottsförebyggande rådet till uppfattningen att antalet legala skjutvapen i

samhället borde reduceras.

Skälen för regeringens bedömning

Nuvarande situation

I Sverige finns det drygt 750 000 personer som har tillstånd enligt

vapenlagen att inneha skjutvapen. Det totala antalet tillståndsgivna civila

skjutvapen uppgår till drygt 2 miljoner. Jaktvapnen utgör med sina 75

procent den absolut största andelen av dessa vapen. Till detta kommer

statens skjutvapen, vilka uppgår till ca 930 000 stycken, av vilka den

allra största delen tillhör Försvarsmakten.

När det gäller brott som begås med hjälp av skjutvapen framgår det av

befintlig statistik att antalet fullbordade mord, dråp och misshandel med

dödlig utgång som begicks med hjälp av sådana vapen minskade under

perioden 1988 1997. Detsamma gäller bankrån. Vissa andra brott,

såsom butiksrån och taxirån som begicks med hjälp av skjutvapen, ökade

däremot ganska markant under samma period. Antalet mord, dråp och

misshandel med dödlig utgång som begicks med hjälp av skjutvapen

uppgick under perioden till i genomsnitt 29 stycken per år, eller ca 18

procent av det totala antalet sådana brott.

Även om det händer att vapen som innehas legalt används i brottsliga

sammanhang, är det enligt regeringens bedömning främst de illegala

vapnen som utgör en särskild fara för vårt samhälle. (Med illegala vapen

avses här dels vapen som stulits från dess legale innehavare eller på annat

sätt kommit i besittning av någon som inte har rätt att inneha vapnet i

fråga, dels vapen för vilka tillstånd helt saknas.) Vidare torde det vara de

illegala civila skjutvapnen som på grund av sitt stora antal utgör den

största faran. Det är inte möjligt att säga något säkert om antalet illegala

civila skjutvapen. I en rapport från Försvarsdepartementet år 1995

uppgavs att polisen uppskattade antalet sådana vapen till ca 27 000

medan antalet illegala skjutvapen som härrörde från det militära försvaret

uppskattades till ca 3 000 (Ds 1995:38 s.19).

Huvuddelen av de skjutvapen som illegalt cirkulerar i Sverige är vapen

för vilka tillstånd finns men som har stulits från deras rättmätiga

innehavare. Vidare är det sannolikt så att de flesta brott som begås med

vapen genomförs med vapen för vilka tillstånd en gång beviljats. Den

från allmänna samhälleliga utgångspunkter farligaste brottsligheten torde

å andra sidan begås av personer som sannolikt i hög utsträckning har

tillgång till vapen som inte härrör från någon legal innehavare. Det kan

bl.a. konstateras att de vapen som anträffats vid tillslag hos de s.k. mc-

gängen för det mesta inte torde kunna återfinnas i några register. Antalet

anträffade och beslagtagna skjutvapen som inte går att spåra till någon

svensk vapeninnehavare ökar kraftigt, vilket starkt talar för att allt fler

skjutvapen smugglas in i landet.

Även om det är de illegala vapnen som torde utgöra den största

samhällsfaran kan man inte helt bortse från den våldsbrottslighet där det

är den legale innehavaren som är gärningsman. Hur stor andel den

brottsligheten utgör av den totala våldsbrottsligheten där skjutvapen

kommer till användning är svårt att säga. Enligt en studie av Mikael

Rying vid Stockholms universitet avseende dödligt våld i Sverige med

skjutvapen under perioden 1990-1996 hade gärningsmannen själv

tillstånd för att inneha vapnet i fråga i 25 procent av fallen.

Ett särskilt problem som uppmärksammats på senare tid är personer

som på grund av psykisk störning inte är lämpliga att inneha skjutvapen.

Eftersom det ofta saknas utredning av om ett våldsbrott har orsakats av

en psykisk störning hos gärningsmannen är det inte möjligt att säga något

närmare om problemets omfattning. Det har dock förekommit att psykisk

störning hos tillståndsinnehavaren lett till att skjutvapen missbrukats med

tragiska konsekvenser som följd, varför det finns anledning att särskilt

uppmärksamma frågan.

Allmänna utgångspunkter för en reform

Av den tidigare redogörelsen framgår att Sverige är ett ganska vapentätt

land samtidigt som det kan konstateras att den del av det totala antalet

allvarliga våldsbrott som förövas med skjutvapen är relativt liten. Än

mindre är den andel av dessa brott som förövas av någon som har

tillstånd att inneha vapnet i fråga. Detta talar för att det kontrollsystem

som vapenlagstiftningen föreskriver avseende förutsättningarna för

innehav av skjutvapen m.m. fungerar förhållandevis väl. Den

omständigheten att tillstånd endast beviljas för vissa särskilt angivna

ändamål, där jakt och organiserat målskytte är de två största kategorierna,

samt att krav ställs på såväl kunskaper som lämplighet är säkerligen av

stor betydelse för att hålla antalet fall av brott med legala skjutvapen på

en låg nivå.

Att genom en generell minskning av antalet legala skjutvapen

åstadkomma en annat än marginell minskning av våldsbrottsligheten

skulle sannolikt vara mycket svårt. För att minska antalet skjutvapen till

hälften skulle bl.a. krävas ett inlösenförfarande till en sannolik kostnad

på flera miljarder kronor. Ändå skulle mer än en miljon skjutvapen finnas

kvar ute i samhället. En annan svårighet med en sådan åtgärd är att

bestämma kriterierna för vilka skjutvapen som inte längre skulle få

finnas kvar. Intresset för jakt i Sverige är stort och har ökat under senare

år. Tillgången till jaktmarker är förhållandevis god. Medan jakt som

fritidssysselsättning i många andra länder är förbehållet en liten grupp

välbeställda personer, utövas jakt i Sverige av alla samhällsklasser.

Särskilt mot denna bakgrund framstår det som ytterst tveksamt att göra

vapenlagstiftningen så restriktiv att inte alla som uppfyller nödvändiga

förutsättningar skulle få möjlighet att jaga. Motsvarande synsätt kan

anläggas i fråga om målskytte, även om det i det sammanhanget kan

finnas skäl att vara mera restriktiv när det gäller särskilt farliga

skjutvapen.

Mot detta resonemang kan anföras att varje vapen som finns ute i

samhället utgör en latent fara. Även om innehavaren uppfyller kraven på

kunskap och lämplighet och förvaring sker på ett korrekt sätt, kan det

aldrig uteslutas att vapnet kommer i orätta händer och därefter används

vid brott. När tragiska händelser med skjutvapen inträffar där människor

kommer till allvarlig skada väcks oavsett vilken typ av skjutvapen som

använts regelmässigt frågan om det är rimligt att lagstiftningen medger

att det finns ett så stort antal vapen ute i samhället som det faktiskt gör.

Från andra länder, bl.a. Storbritannien och Australien, finns exempel på

att tragiska vansinnesdåd med skjutvapen har lett fram till beslut om

mycket stora inskränkningar i möjligheten att inneha skjutvapen av vissa

slag. Även i övrigt har under senare tid många länder skärpt sin

vapenlagstiftning. Såsom tidigare redovisats pågår det också ett

omfattande internationellt samarbete med inriktning på att öka kontrollen

över skjutvapen i världen, både i brottsförebyggande syfte och för att

minska risken för väpnade konflikter. I detta sammanhang bör man dock

hålla i minnet att de flesta andra länder har haft en vapenlagstiftning som

varit betydligt liberalare än den svenska.

Enligt regeringens mening finns det för närvarande inte tillräckliga

skäl att genomföra en reform av vapenlagstiftningen med inriktningen att

generellt begränsa antalet vapen som innehas med stöd av tillstånd enligt

lagen. En sådan reform skulle behöva vara mycket långtgående för att få

någon positiv effekt och skulle därmed leda till oproportionerliga

kostnader och inskränkningar av den enskildes möjligheter att utöva jakt

eller målskytte.

Detta ställningstagande kan emellertid försvaras endast om

vapenlagstiftningen kan sägas utgöra ett effektivt och trovärdigt

instrument för att hindra att vapen kommer till brottslig användning. Med

hänsyn härtill är det bl.a. viktigt att se till att vapenlagstiftningen förmår

upprätthålla principen att tillstånd till innehav av skjutvapen inte skall

beviljas annat än när det är motiverat med hänsyn till ändamålet och

sökandes behov av vapnet. Även i övrigt måste vapenlagstiftningen vara

ändamålsenlig och medverka till en hög säkerhetsnivå när det gäller

hanteringen av skjutvapen och ammunition.

1995 års vapenutredning har enligt regeringens bedömning på ett

förtjänstfullt sätt gått igenom vapenlagstiftningen och dess tillämpning

samt, i de hänseenden som genomgången gett skäl till det, lagt fram

förslag till förändringar.

Regeringen behandlar i det följande utredningens förslag, utifrån de

utgångspunkter som nu redovisats. Utredningen har t.ex. konstaterat att

så många som ca tio procent av alla vapentillstånd har beviljats på den

grunden att vapnet har prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde för

sökanden. Detta anser regeringen vara en orimligt avvägning mellan

skyddsintresset och den enskildes behov av skjutvapen. Regeringen

föreslår därför i avsnitt 6.1.4 att sådana skjutvapen såsom huvudregel

skall få innehas endast om de görs varaktigt obrukbara.

De förslag som läggs fram av regeringen berör emellertid tillstånd

även för andra ändamål. Förslagen, som återfinns i avsnitt 6.1.3 och

6.1.5, innefattar bl.a. att tillstånd för vissa vapentyper skall tidsbegränsas

samt att en mer ingående behovsprövning skall göras innan någon

beviljas tillstånd för flera än fyra jaktvapen. Det övergripande syftet

bakom förslagen är att undvika att det skall föreligga tillstånd till andra

skjutvapen än sådana som det finns ett reellt behov av för ett godtagbart

ändamål. Behovet skall därvid bedömas utifrån lagstiftningens krav och

inte efter den enskildes uppfattning. Avsikten är att ändringarna i

praktiken inte skall innebära några begränsningar i möjligheten att

bedriva seriöst målskytte eller jakt. Förslagen inriktas i stället på att

utvidga tillståndsmyndighetens prövning så att tillstånd inte beviljas i de

fall behov av vapnet för dessa eller andra ändamål inte föreligger.

Bestämmelserna om förvaring och transport av skjutvapen är

betydelsefulla för att hindra att de skjutvapen som innehas med stöd av

tillstånd enligt lagen skall hamna i orätta händer. Även här finns skäl att

strama upp lagstiftningen. Förslag med denna innebörd återfinns i

avsnitten 9.1 4. Det är också viktigt att polisen får kännedom om sådana

förhållanden som kan föranleda att vapentillstånd återkallas eller att en

ansökan skall avslås. I avsnitt 15 föreslås en utvidgad

anmälningsskyldighet för läkare inom den psykiatriska vården

beträffande personer som är olämpliga att inneha skjutvapen.

En mindre del av de skjutvapen som innehas illegalt har stulits från

militären. Att förhindra sådana stölder är dock särskilt viktigt eftersom de

flesta militära skjutvapen har stor eldkraft och därför är synnerligen

farliga. Försvarsmaktens skjutvapen omfattas emellertid inte av

vapenlagen. Åtgärder för att höja säkerheten vid hanteringen av sådana

skjutvapen kan således vidtas utan att förslag till ändrad lagstiftning

läggs fram för riksdagen. I avsnitt 21 redovisas det arbete som bedrivs

med denna inriktning.

Mycket talar för att smugglingen av skjutvapen har ökat till Sverige

under senare år. Denna utveckling kan knappast stoppas genom att

vapenlagen skärps. Redan i dag är i princip all införsel av skjutvapen och

ammunition till Sverige underkastad krav på tillstånd. Kontrollen vid

våra gränser är därför betydelsefull. Genom deltagande i

Schengensamarbetet har vi påtagit oss ett ansvar för att skärpa kontrollen

vid våra yttre gränser. Förslag har också utarbetats för att ge bl.a. polisen

utökade befogenheter i detta hänseende. Med det stora antal personer och

den stora mängd gods som passerar våra gränser varje dag är det

emellertid knappast möjligt att genom tullkontroll helt förhindra att

vapen olovligen förs in i landet, särskilt inte om skjutvapen finns

lättillgängliga i vårt närområde. På sikt är det därför endast genom

internationellt samarbete i syfte att globalt skärpa kontrollen av

försäljning och innehav av handeldvapen som man kan nå resultat. Ett

sådant internationellt arbete pågår redan i flera olika fora där Sverige

aktivt deltar. Frågan om åtgärder mot smuggling av skjutvapen behandlas

i avsnitt 20.

Naturligtvis är det också viktigt att ingripa direkt mot olovligt innehav

av skjutvapen, särskilt när syftet med innehavet är att vapnen skall

användas för brottslig verksamhet. I detta avseende får hänvisas till det

omfattande arbete som pågår, både nationellt och inom ramen för det

internationella samarbetet, för att bekämpa grov och organiserad

brottslighet. Detta arbete avser bl.a. utvidgning av polisens befogenheter,

organisatoriska frågor och arbetsmetoder.

Slutligen bör framhållas att utformningen av vapenlagstiftningen

liksom all annan lagstiftning på det kriminalpolitiska området måste

anpassas till samhällsutvecklingen och till det hot som brottsligheten vid

varje tidpunkt utgör. Vapenlagstiftningen har också under åren varit

föremål för ett stort antal revisioner med denna inriktning. Polisen har en

viktig uppgift i att följa utvecklingen och ta fram underlag för

nödvändiga ändringar. Inrättandet av tre centrala vapenregister, varav ett

för stulna och förkomna skjutvapen, bidrar till polisens möjligheter att

fullgöra denna uppgift. Flera av de förslag som regeringen lägger fram i

det följande syftar också till att ge polisen genom Rikspolisstyrelsen ett

ökat ansvar för att regelsystemet hålls aktuellt. Dessutom föreslås att

Rikspolisstyrelsen årligen skall rapportera till regeringen om läget på

vapenområdet.

Sammantaget kan regeringens förslag sägas innebära att det hot som

illegalt innehav av skjutvapen utgör beaktas i större utsträckning i

lagstiftningen och i den polisiära verksamheten samtidigt som rimlig

hänsyn tas till intresset av att seriös verksamhet som innefattar

användning av skjutvapen skall kunna utövas även i framtiden.

6 Vapentillstånd

6.1 Allmänna förutsättningar för tillstånd m.m.

6.1.1 Behov eller giltigt skäl?

Regeringens förslag: Begreppet behov bör vara kvar som ett

kriterium för tillstånd. I lagtexten görs ett tillägg om att vapnet skall

behövas för ett godtagbart ändamål.

Utredningens förslag: Begreppet behov ersätts med ett krav på att

sökanden skall ha giltigt skäl att inneha skjutvapen.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte något att

erinra mot förslaget. Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens Jägare och

Sveriges Vapenägares Förbund anser dock att det kan leda till

tolkningssvårigheter och avstyrker därför förslaget. Även Svenska

Jägareförbundet avstyrker förslaget och menar att begreppet giltigt skäl

synes ersätta både behov och ändamål.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen anför som skäl för sitt

förslag bl.a. att begreppet behov är ett subjektivt uttryck och att

begreppet giltigt skäl på ett bättre sätt markerar att det är samhället som

sätter gränserna för vad som skall anses vara ett befogat innehav.

Begreppet behov är sedan länge väl inarbetat i svensk

vapenlagstiftning och fyller en viktig avgränsande funktion vid

prövningen av tillstånd för vapen som skall användas till skjutning. En

person som inte har behov av ett sådant vapen bör inte heller kunna

beviljas tillstånd till detta. I tillämpningen torde begreppet ges ett

objektivt innehåll. Vid prövningen av om kriteriet är uppfyllt görs

således en bedömning utifrån de kriterier som uppställs i lagstiftningen.

Det är alltså inte den enskildes subjektiva uppfattning som är avgörande

för om behov kan anses föreligga eller inte.

Det har inte framkommit att användningen av begreppet leder till några

större tolknings- eller tillämpningsproblem. I lagrådsremissen anförde

emellertid regeringen att det kunde finnas skäl att i lagtexten klargöra att

behovet skall ta sikte på ett giltigt ändamål, vilket ligger i linje med

utredningens resonemang, och föreslog därför att det i lagtexten skulle

göras ett tillägg av den innebörden. Lagrådet har föreslagit att giltigt

ändamål byts ut mot godtagbart ändamål och har som skäl för detta

anfört att bestämmelsen därigenom blir mer lättolkad. Regeringen finner

inte skäl att avvika från Lagrådets förslag.

6.1.2 Skjutvapens lämplighet

Regeringens förslag: Om ett tillstånd till innehav av skjutvapen

meddelas för skjutning skall vapnet vara lämpat för det ändamål som

tillståndet avser.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har begränsat bestämmelsen till att avse skjutvapen avsedda

för jakt, målskytte och skydd. Rikspolisstyrelsen bemyndigas att meddela

föreskrifter om vilka typer av skjutvapen som skall anses lämpade för

olika ändamål.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

flertalet av remissinstanserna. Sveriges Vapenägares Förbund anser sig

dock inte kunna acceptera förslaget och menar att det kommer att leda till

att utvecklingen av nya former av skytte försvåras. Även Frivilliga

skytterörelsen motsätter sig förslaget. Sprängämnesinspektionen anser att

kravet på lämplighet också borde gälla ammunition och anför att det av

lagtexten inte kan utläsas om detta är avsikten.

Skälen för regeringens förslag: Vapenlagens bestämmelser om

tillstånd utgår från principen att tillstånd att inneha vapen beviljas för ett

visst bestämt ändamål. För att tillstånd skall beviljas för vapen som skall

användas till skjutning anser regeringen därför att en grundläggande

förutsättning bör vara att vapnet i sig är lämpligt för det ändamål det

skall nyttjas till och som tillståndet avser. Enligt tillståndsmyndigheterna

och Svenska Jägareförbundet förekommer det emellertid att tillstånd ges

för skjutvapen som inte är lämpliga för det avsedda ändamålet. Som ex-

empel kan nämnas hagelgevär, vars utförande liknar militära helauto-

matiska vapen och med vilka det inte alls går att uppnå samma skott-

precision som med ordinära hagelgevär. Sådana vapen är naturligtvis inte

lämpliga i jaktsammanhang, där strävan bör vara att minimera risken för

skadeskjutning av viltet. Av dessa skäl anser regeringen att skjutvapen

som skall användas för skjutning skall vara lämpligt för det avsedda

ändamålet.

Rikspolisstyrelsen bör ha möjlighet att genom sina allmänna råd till

vapenlagstiftningen ge vägledning för bedömningen. Något

bemyndigande på området anser regeringen däremot inte vara

nödvändigt.

6.1.3 Tidsbegränsade tillstånd

Regeringens förslag: Tillstånd till innehav av enhandsvapen för

flerskott och helautomatiska skjutvapen skall tidsbegränsas till att

gälla i högst fem år om inte särskilda skäl talar emot det.

Utredningens förslag: Tillstånd till innehav av skjutvapen för

målskytte och skydd samt enhandsvapen för jakt skall tidsbegränsas till

att gälla i högst fem år.

Remissinstanserna: Förslaget får ett ganska blandat mottagande.

Bland dem som i princip tillstyrker förslaget återfinns Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Länsrätten i Stockholms län, Åklagarmyndigheten i

Malmö, Åklagarmyndigheten i Göteborg, Polismyndigheten i Skåne,

Polismyndigheten i Västernorrlands län, Brottsförebyggande rådet,

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Stockholms

län och Statens naturvårdsverk. Statens naturvårdsverk anser dock att

bestämmelsen bör avse endast enhandsvapen för flerskott och

automatiska vapen. Rikspolisstyrelsen är av liknande uppfattning och

anser att tillstånden skall tidsbegränsas bara när det gäller särskilt farliga

vapen, såsom enhandsvapen och helautomatiska vapen.

Polismyndigheten i Skåne anser att tillstånd för enhandsvapen bör

begränsas till tre år. Polismyndigheten i Västernorrlands län anser att

även tillstånd till jaktvapen bör tidsbegränsas. Även

åklagarmyndigheterna i Malmö respektive Göteborg ifrågasätter om det

inte finns skäl att låta bestämmelsen om tidsbegränsning omfatta en

vidare kategori av vapen. Avstyrker förslaget gör Överåklagaren

(Åklagarmyndigheten i Stockholms län), Jägarnas

Riksförbund/Landsbygdens Jägare (vad avser jaktvapen), Svenska

Pistolskytteförbundet, Svenska Svartkruts Skytte Federationen, Svenska

Vapenstiftelsen och Samlarförbundet Nordstjärnan. Länsrätten i

Göteborg är tveksam till förslaget på den grunden att detta i vissa fall kan

leda till att aktiva målskyttar årligen, kanske flera gånger, får ansöka om

förnyade tillstånd. Även Svenska Pistolskytteförbundet uppmärksammar

detta problem och föreslår, för det fall att förslaget genomförs, att

kontrollen sker efter fem år beträffande alla de licenser som skytten då

har, oavsett när de har utfärdats. Skytterörelsens ungdomsorganisation

kan acceptera krav på tidsbegränsade tillstånd om de aktuella

vapenkategorierna avgränsas på annat sätt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande ordning får ett

tillstånd tidsbegränsas om det med hänsyn till särskilda omständigheter

kan förutses att vapnet inte kommer att behövas varaktigt (2 kap. 5 §

vapenlagen). Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd tar bestämmelsen i

första hand sikte på tillstånd för enhandsvapen och helautomatiska vapen.

Vidare bör enligt de allmänna råden en tidsbegränsning alltid övervägas

när någon söker tillstånd att inneha vapen för skyddsändamål eller

tillstånd att inneha ett farligt vapen i tjänsten.

Teoretiskt sett vore det möjligt att införa en tidsbegränsning för alla

innehavstillstånd. En sådan ordning skulle kunna motiveras av det

generella kravet att det inte får finnas risk att ett vapen kan komma att

missbrukas, t.ex. genom att tillstånd beviljas någon som är direkt

olämplig att inneha skjutvapen. Detta skulle enligt regeringens mening

dock kräva en alltför resurskrävande administration. När det gäller vapen

som innehas av personer som inte längre uppfyller lämplighetskravet bör

resurserna i stället riktas in på sådana åtgärder som gör det möjligt att

ingripa omedelbart. Tidsbegränsade tillstånd för alla typer av skjutvapen

bör enligt regeringens mening därför inte komma i fråga.

Frågan är då om det finns vissa typer av skjutvapen för vilka det är

särskilt motiverat att tidsbegränsa tillstånden.

En hel del skjutvapen innehas sannolikt utan att det föreligger ett

sådant behov av dem som tillståndet förutsätter. Detta är naturligtvis

otillfredsställande. Ett inte ovanligt exempel på skjutvapen som inte

aktivt används för avsett ändamål är målskyttevapen som innehas av

personer som numera slutat att träna och tävla med sina vapen och

således inte längre har behov av dessa för skjutning. Utredningen har mot

den bakgrunden föreslagit att man skall tidsbegränsa tillstånden för de

vapenkategorier för vilka tillstånden är beroende av omständigheter som

kan variera med tiden. Härigenom skulle samhället avseende en icke

obetydlig mängd skjutvapen få en kontinuerlig kontroll av att

innehavaren fortfarande verkligen har behov av vapnet i fråga, vilket

naturligtvis är en god sak.

Det är emellertid viktigt att ytterligare skärpningar av

vapenlagstiftningen verkligen är motiverade och uppnår avsett syfte samt

inte onödigtvis försvårar vapenhanteringen för de seriösa

vapeninnehavarna. Vad gäller tidsbegränsade tillstånd har flera

remissinstanser pekat på att utredningens förslag kan leda till vissa

praktiska olägenheter för vapeninnehavarna, inte minst för dem som

praktiserar målskytte på högre nivå. Mot den bakgrunden anser

regeringen att i förhållande till utredningens förslag de vapenkategorier

för vilka tidsbegränsade tillstånd bör komma i fråga kan begränsas

ytterligare. En lämplig avgränsning är enligt regeringens bedömning att

låta tidsbegränsade tillstånd komma i fråga främst för sådana skjutvapen

som är särskilt stöldbegärliga eller särskilt farliga.

Av befintlig statistik framgår att enhandsvapen i förhållande till sitt

totala antal är mycket stöldbegärliga. Eftersom de är lätta att ta med sig

och gömma utgör de också en särskild fara. De torde vidare vara mycket

eftertraktade i kriminella kretsar. Att begränsa tillstånden för innehav av

sådana skjutvapen framstår därför som väl motiverat. Enhandsvapen som

inte kan avfyra mer än ett skott utan omladdning får dock bedömas som

generellt sett mindre farliga och bör därför kunna undantas.

Alla typer av helautomatiska skjutvapen utgör på grund av sin

eldkapacitet en särskild fara. Redan i dag tidsbegränsas ofta tillstånden

för innehav av sådana vapen. Med hänsyn till dessa vapens särskilda

farlighet anser regeringen att tillstånd att inneha helautomatiska

skjutvapen som huvudregel alltid skall tidsbegränsas. En sådan ordning

stämmer också väl överens med den restriktiva hållning som kommer till

uttryck i vapendirektivets bestämmelser vad gäller helautomatiska vapen.

Även jaktvapen, inte minst hagelgevär, är stöldbegärliga och används

inte sällan i samband med våldsbrottslighet. Vid prövning av tillstånd till

innehav av sådana vapen anses kravet på behov av vapnet normalt sett

uppfyllt i och med att den sökande har avlagt jägarexamen. En sådan

examen gäller utan begränsning i tiden. Således skulle det endast bli

fråga om en lämplighetskontroll vid en förnyad prövning i dessa fall.

Som vi tidigare påpekat bör kontrollen av en innehavares lämplighet ske

på andra sätt än genom att tillstånden tidsbegränsas. Av dessa skäl anser

regeringen att det inte bör komma i fråga att tidsbegränsa tillstånd för

innehav av jaktvapen. Detta gäller dock inte jaktvapen som är

enhandsvapen för flerskott, för vilka tillstånd kan beviljas för

yrkesmässigt bedriven jakt- eller viltvård eller annat kvalificerat behov.

Anledning att behandla sådana enhandsvapen annorlunda än övriga

enhandsvapen för flerskott föreligger enligt regeringens mening inte.

Således bör tillstånden tidsbegränsas även för dessa vapen.

Regeringen anser således att tillstånd att inneha enhandsvapen för

flerskott och helautomatiska skjutvapen, som skall användas till

skjutning, som huvudregel alltid skall tidsbegränsas. Det kan dock finnas

omständigheter som gör att det i undantagsfall inte är motiverat att

tidsbegränsa tillståndet. Det bör därför vara möjligt för

tillståndsmyndigheterna att meddela tillstånd utan tidsbegränsning även

avseende dessa vapenkategorier om det finns särskilda skäl för det.

Härutöver kan det finnas anledning att även i andra fall tidsbegränsa ett

tillstånd, nämligen när det med hänsyn till särskilda omständigheter kan

förutses att vapnet inte kommer att behövas varaktigt. Nuvarande

reglering om detta bör därför finnas kvar oförändrad.

Länsrätten i Göteborg och Svenska Pistolskytteförbundet har pekat på

de olägenheter som det föreslagna systemet för tidsbegränsade tillstånd

skulle kunna leda till för i synnerhet aktiva målskyttar. Länsrätten anför

således att det inte är ovanligt att den som ägnar sig åt målskytte köper

minst ett vapen per år för att följa med i den tekniska utvecklingen. Det

system som utredningen föreslår skulle därför innebära att en aktiv

målskytt årligen skulle få ansöka om förnyelse. Ett par remissinstanser,

däribland Skytterörelsens ungdomsorganisation, har anfört att det för de

enskilda innehavarna vore mest ändamålsenligt att tidsbegränsade

tillstånd knöts till innehavaren och inte till det enskilda vapnet.

För att minska de praktiska olägenheter som ett system med

tidsbegränsade tillstånd således skulle kunna ge upphov till anser

regeringen att det bör införas en ordning enligt vilken den som har flera

vapen för samma ändamål, och för vilka tillstånden är tidsbegränsade,

skall kunna ansöka om förnyelse av tillstånden vid en och samma

tidpunkt. Detta bör vidare kunna ske till samma kostnad som för ett

vapen.

Eftersom bestämmelsen om tidsbegränsade tillstånd syftar till en

kontinuerlig uppföljning av att förutsättningarna för tillstånd är

uppfyllda, anser regeringen att tidsbegränsade tillstånd bör gälla högst

fem år i taget. Om tiden skall sättas kortare än fem år får avgöras genom

en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet.

De nya bestämmelserna bör enligt regeringens mening gälla endast

tillstånd som meddelas efter ikraftträdandet. I enlighet med Lagrådets

förslag bör detta framgå av en särskild övergångsbestämmelse.

6.1.4 Skjutvapen med samlings-, prydnads- eller särskilt

affektionsvärde

Regeringens förslag: Tillstånd till innehav av ett skjutvapen med

prydnads- eller särskilt affektionsvärde får meddelas endast om

vapnet görs varaktigt obrukbart. Detta gäller dock inte om det finns

särskilda skäl för att vapnet skall få behållas i brukbart skick.

Utredningens förslag: Tillstånd till innehav av skjutvapen med

prydnads- eller särskilt affektionsvärde får meddelas endast om det finns

särskilda skäl och under förutsättning av att vapnet görs varaktigt

obrukbart.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över

förslaget avstyrker eller är tveksamma till detsamma, med undantag för

Länsrätten i Stockholms län, Åklagarkammaren i Kalmar,

Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockohlms län och

Riksrevisionsverket. Remisskritiken går framför allt ut på att förslaget går

för långt och innebär onödig kapitalförstöring. Statens naturvårdsverk

framhåller, vad gäller minnesvapen, att det likt övriga skjutvapen måste

vara förvaringen som är avgörande för om vapnet skall göras varaktigt

obrukbart eller inte. Även Svenska Jägareförbundet och Jägarnas

Riksförbund/Landsbygdens Jägare pekar på den aspekten.

Rikspolisstyrelsen vill däremot gå längre än utredningen och menar att

vapentillstånd på grund av arv, gåva eller testamente bör beviljas endast

om sökanden har ett giltigt skäl att inneha vapnet, t.ex. för jakt-,

målskytte- eller samlingsändamål.

Skälen för regeringens förslag: Skjutvapen med samlings-, prydnads-

eller särskilt affektionsvärde utgör hela 10 15 procent, eller mellan

200 000 och 350 000, av landets registrerade skjutvapen. Behovet av att

inneha skjutvapen till prydnad eller minne framstår enligt regeringens

uppfattning som mindre framträdande jämfört med de flesta andra

ändamål för vilka tillstånd kan beviljas, exempelvis jakt eller målskytte.

Mot den bakgrunden anser regeringen att det finns anledning att vara mer

restriktiv i fråga om tillstånd till innehav av prydnads- och minnesvapen

än vad som är fallet i dag.

Utredningen har föreslagit att det för tillstånd att inneha prydnads- och

minnesvapen skall krävas att det föreligger särskilda skäl och att vapnet

görs varaktigt obrukbart. Förslaget har utsatts för kritik av många

remissinstanser som menar att det leder till onödig kapitalförstöring.

Regeringen delar uppfattningen att det vore att gå för långt att kräva

både att det föreligger särskilda skäl och att vapnen alltid skall göras

varaktigt obrukbara. Redan i dag gäller att skjutvapen som innehas som

prydnads- eller minnesvapen inte utan särskilt tillstånd får användas för

skjutning. Regeringen anser därför att det för tillstånd att inneha ett

vapen för något av dessa ändamål som huvudregel bör krävas att vapnet

görs varaktigt obrukbart. Det kan dock finnas omständigheter i det

enskilda fallet som gör att ett sådant krav framstår som onödigt

betungande för den enskilde och som motiverar att vapnet får behållas i

brukbart skick. Så kan exempelvis vara fallet när det gäller mycket

värdefulla eller speciella vapen. En annan situation kan vara att

innehavaren av vapnet i en inte alltför avlägsen framtid avser att söka

tillstånd för att bruka vapnet till skytte. Om det föreligger sådana

särskilda skäl bör det därför inte krävas att vapnet görs varaktigt

obrukbart.

Det nu sagda gäller som framgått endast prydnads- och minnesvapen.

Vapen som är avsedda att ingå i en vapensamling berörs således inte av

den föreslagna regleringen.

De nya bestämmelserna bör enligt regeringens mening gälla endast

tillstånd som meddelas efter ikraftträdandet. I enlighet med Lagrådets

förslag bör detta framgå av en särskild övergångsbestämmelse.

6.1.5 Vapengarderoben

Regeringens bedömning: Den s.k. vapengarderoben bör behållas

oförändrad. Vid beviljande av tillstånd att inneha fler än fyra

jaktvapen skall dock en något mera ingående prövning av behovet

göras än vad som sker i dag.

Utredningens förslag: Vapengarderoben begränsas till tre jaktvapen.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av Länsrätten i Stockholm,

Åklagarkammaren i Kalmar, Åklagarmyndigheten i Göteborg,

Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Västernorrlands län och

Inspektionen för strategiska produkter. Avstyrker förslaget gör Svenska

Jägareförbundet, Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens Jägare, Svenska

Svartkruts Skytte Federationen, Svenska Vapenstiftelsen, Sveriges

Vapenägares Förbund, Sveriges Vapenhandlareförening och

Leverantörsföreningen för Sport- och Fritidsartiklar, sektion SPOFA-

VAPEN. Svenska Jägareförbundet påpekar bl.a. att den svenska jakten i

högsta grad är varierande och att detta motiverar att jägarna ges

möjlighet att inneha vapen av olika slag. Statens naturvårdsverk och

Brottsförebyggande rådet är tveksamma till förslaget och ifrågasätter den

brottsförebyggande effekten. I likhet med flera andra remissinstanser

poängterar vidare Statens naturvårdsverk att det är viktigt att rätt sorts

vapen används vid olika typer av jakt. Övriga remissinstanser har inget

att erinra mot förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: För att en enskild person skall

meddelas tillstånd att inneha skjutvapen för skjutning krävs som framgått

att personen i fråga behöver vapnet. Enligt 2 kap. 4 § fjärde stycket

vapenförordningen skall den som avlagt jägarexamen anses ha behov av

jaktvapen, om inte särskilda skäl föranleder annat. Av

Rikspolisstyrelsens allmänna råd följer att behovet skall anses omfatta

totalt högst sex skjutvapen. Dessa utgör den s.k. vapengarderoben. Denna

behöver dock inte bestå av olika typer av skjutvapen. Enhandsvapen och

salongsgevär räknas inte in i vapengarderoben. Inte heller extra pipor

räknas in i antalet vapen. Tillstånd till fler än sex vapen bör enligt de

allmänna råden medges endast om ett mycket kvalificerat behov

föreligger. I stället får jägaren anpassa sitt vapeninnehav till

vapengarderoben och den jakt som faktiskt bedrivs. (RPS FS 1996:6,

4.4 5 kap.) Den nuvarande ordningen kan alltså sägas innebära att det

råder en presumtion för att den som avlagt jägarexamen har behov av upp

till sex skjutvapen. Någon egentlig prövning av behovet förekommer

därför inte i det enskilda fallet så länge sökandens innehav stannar inom

denna ram. För att få tillstånd till innehav av fler skjutvapen än sex krävs

däremot starka skäl.

Vapengarderoben har utformats i samarbete mellan Svenska

Jägareförbundet och Rikspolisstyrelsen för att underlätta en mer enhetlig

bedömning i tillståndsärenden för jaktvapen. Vapengarderoben har blivit

ett inarbetat begrepp och det råder alltså en presumtion för att en jägare

har behov av så många vapen som ingår i den. Som framgått uppgår

antalet för närvarande till sex stycken. I propositionen 1990/91:130 om

ändringar i vapenlagen (1973:1176) m.m. diskuterades en begränsning av

vapengarderoben. Bl.a. med hänsyn till den starka remisskritiken avstod

regeringen då från att lägga fram något förslag i frågan (a. prop. s. 26).

Enligt regeringens uppfattning finns det inte skäl att ifrågasätta vapen-

garderobens nuvarande omfattning i den bemärkelsen att det sannolikt

finns relativt många jägare vars verkliga behov uppgår till sex jaktvapen.

Vapengarderoben fyller också en viktig funktion såsom riktmärke vid

prövning av ansökningar om vapentillstånd. På samma gång kan man

inte bortse från den statistik som visar att de flesta jägare skaffar endast

ett mindre antal vapen. Av den undersökning som utredningen gjort

framgår att den genomsnittlige vapeninnehavaren innehar två till tre

skjutvapen. Vidare framgår av den specialgranskning som utredningen

gjort av samtliga tillståndsärenden i två län att omkring 90 procent av

dem som för första gången ansökte om tillstånd för jaktgevär endast

sökte för ett eller två vapen; vanligen ett kulgevär och ett hagelgevär.

Den som har tagit jägarexamen bör enligt regeringens mening även

fortsättningsvis anses ha behov av jaktvapen. Mot bakgrund av vad vi

nyss sagt framstår det emellertid inte som rimligt att enbart det

förhållandet att en person avlagt jägarexamen skall ge upphov till en

presumtion för att han eller hon har behov av så många som sex

jaktvapen. En sådan ordning stämmer mindre väl överens med den under

avsnitt 5 uttalade målsättningen att lagstiftningen inte bör medge att

tillstånd beviljas för fler skjutvapen än det verkligen föreligger behov av.

Enligt regeringens bedömning förefaller det därför motiverat att

beträffande jaktvapen i viss mån skärpa behovsprövningen.

Med hänsyn till vad som nu sagts och med beaktande av vad vissa

remissinstanser anfört anser regeringen att den nuvarande

vapengarderoben även fortsättningsvis bör utgöra ett riktmärke för

behovet av skjutvapen hos den som bedriver jakt i relativt stor skala.

Liksom i dag bör tillstånd till innehav av fler än sex skjutvapen för jakt

beviljas endast sökande som kan styrka ett mycket kvalificerat behov.

Som framgår av den tidigare redovisade statistiken torde emellertid de

flesta jägare vara i behov av ett mindre antal skjutvapen än sex för att

kunna utöva den jakt de faktiskt bedriver. Enbart det förhållandet att

någon avlagt jägarexamen bör därför inte medföra en presumtion om

behov av så många som sex skjutvapen. Enligt regeringens mening är det

med hänsyn till vad som tidigare redovisats rimligt att begränsa detta

antal till fyra. Vid ansökan om tillstånd till fler än fyra skjutvapen bör det

således åligga sökande att visa att behov föreligger. Så länge antalet

håller sig inom vapengarderobens ram bör emellertid kravet på den

enskilde inte ställas alltför högt i detta hänseende. I normala fall torde det

räcka med att sökanden på ett trovärdigt sätt kan motivera behovet med

utgångspunkt från sina jaktvanor och sammansättningen av sin

vapengarderob. Om det finns skäl att ifrågasätta någon uppgift bör

sökanden föreläggas att styrka denna genom att ge in relevanta

handlingar, såsom avtal om jakträtt, inbjudan till jakt, intyg från jaktlag

eller dylikt.

Tillsynsmyndigheten bör grunda prövningen på en helhetsbedömning

av sökandens behov, varvid det skall framstå som sannolikt att detta inte

kan tillgodoses med enbart fyra skjutvapen för att ansökan skall beviljas.

Därvid bör fästas särskilt avseende vid att sammansättningen av

sökandens vapeninnehav kommer att motsvara den jakt han eller hon

faktiskt bedriver. Det bör endast undantagsvis förekomma att tillstånd till

innehav av fler än fyra jaktvapen beviljas någon som helt nyligen har

tagit jägarexamen och som således ännu inte hunnit etablera några

jaktvanor.

Bestämmelserna om vapengarderoben och den utvidgade prövningen

inom ramen för denna som nu föreslagits bör tas in i vapenförordningen.

6.1.6 Helautomatiska skjutvapen

Regeringens bedömning: Ett förbud för civilpersoner att inneha

helautomatiska skjutvapen bör för närvarande inte införas. För

tillstånd att inneha helautomatiska skjutvapen bör, förutom de krav

som gäller i dag, i princip alltid krävas att sökanden är aktiv medlem i

en av Försvarsmakten godkänd skyttesammanslutning.

Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer i sak med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissistanser som uttalar sig i

frågan har inte något att erinra mot utredningens förslag.

Polismyndigheten i Stockholms län anser dock att civilpersoner

överhuvudtaget inte bör kunna meddelas tillstånd att inneha

automatvapen. Polismyndigheten i Skåne anser att endast organisationer

bör få inneha helautomatiska vapen. Länsrätten i Stockholms län anser

att frågan om civilt skytte med helautomatiska skjutvapen i vart fall på

sikt bör utredas ytterligare. Sveriges Vapenägares Förbund menar

däremot att dagens krav för innehav av sådana vapen är tillräckliga.

Skälen för regeringens bedömning: Tillstånd att inneha

helautomatiska skjutvapen får meddelas endast om det finns synnerliga

skäl (2 kap. 6 § vapenlagen, jfr 2 kap. 3 § vapenförordningen). För

kulsprutepistol eller annat helautomatiskt vapen, utom enhandsvapen,

gäller att sökanden skall ha fyllt 20 år och vara ordinarie hemvärnsman

inom det allmänna hemvärnet eller driftvärnet eller aktiv medlem i

skytteförening, förening för frivillig befälsutbildning eller motsvarande

organisation samt ha automatvapenskyttemärke i guld. Undantag från

ålderskravet får göras om det finns särskilda skäl. Tillstånd kan också ges

om sökanden behöver vapnet i sin tjänst eller för sin tjänst behöver ett

annat vapen än tjänstevapen för att bibehålla eller utveckla sin

skjutskicklighet (2 kap. 3 § vapenförordningen). Det kan således

konstateras att det ställs höga krav för att civilpersoner skall meddelas

tillstånd till innehav av helautomatiska skjutvapen.

Regeringen delar utredningens uppfattning att civilt skytte med

helautomatiska skjutvapen i princip bör äga rum endast inom

sammanslutningar som godkänts av Försvarsmakten. Kraven för tillstånd

bör därför justeras i enlighet med detta. Eftersom regeringen anser att de

grundläggande systematiska förändringar i vapenlagstiftningen som

utredningen föreslagit inte skall genomföras, bör bestämmelsen tas in i

vapenförordningen och inte i lagen. Enligt regeringens mening bör det

emellertid finnas ett visst utrymme för att även i andra fall undantagsvis

meddela tillstånd för innehav av helautomatiska skjutvapen för vissa s.k.

udda ändamål. I enlighet med vad som sägs i avsnitt 6.1.8 bör tillstånd

för sådana ändamål få meddelas endast om det föreligger synnerliga skäl

och först efter yttrande av Rikspolisstyrelsen.

Som utredningen har anfört kan det i och för sig sättas i fråga om det är

motiverat att civilpersoner överhuvudtaget tillåts inneha helautomatiska

skjutvapen. Samtidigt måste beaktas att, enligt riksdagens försvarsbeslut

för åren 1997 2001, de frivilliga försvarsorganisationerna, däribland

Frivilliga skytterörelsen, intar en viktig roll i vårt totalförsvar och att

helautomatiska vapen används inom dessa organisationers verksamhet.

Av dessa skäl finns det inte förutsättningar för att nu införa ett

totalförbud mot civilt innehav av helautomatiska skjutvapen. Regeringen

vill dock framhålla att det föreslagna kravet att en sökande, för att kunna

beviljas tillstånd till innehav av helautomatiska skjutvapen, skall tillhöra

en skytteorganisation som har godkänts av Försvarsmakten är ägnat att

begränsa civilt innehav av sådana vapen till de fall där innehavet är

motiverat av försvarsskäl. En ytterligare skärpning utgör det tidigare

behandlade förslaget om generellt tidsbegränsade tillstånd för

helautomatiska skjutvapen.

Vi återkommer också i avsnitt 8 med förslag till inskränkningar i

möjligheterna att inneha helautomatiska skjutvapen för handel.

6.1.7 Målskytte och kravet på skjutskicklighet

Regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen bör ges bemyndigande

att utfärda föreskrifter om vad som krävs för att sökanden skall anses

ha visat prov på särskild skjutskicklighet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att erinra

mot förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Kravet på skjutskicklighet

preciseras i dag i vapenförordningen, där det anges att kraven för vissa

skyttemärken eller motsvarande skall uppfyllas för att innehavstillstånd

skall få meddelas. Skytteförbunden bestämmer i sin tur vad som gäller

för de olika skyttemärkena.

Regeringen delar utredningens uppfattning att bestämmelserna i

vapenförordningen om krav på olika skyttemärken eller motsvarande är

av så detaljerad natur att frågor av denna art i stället lämpligen bör

handläggas av Rikspolisstyrelsen, som har bättre möjligheter att

kontinuerligt följa utvecklingen på området och ha insyn i vad de olika

märkesfordringarna innebär. Regeringen avser därför att ge

Rikspolisstyrelsen bemyndigande att meddela föreskrifter i ämnet. Någon

lagändring krävs inte eftersom bemyndigandet i 11 kap. 2 § b vapenlagen

redan ger regeringen en sådan möjlighet.

6.1.8 Udda ändamål

Regeringens bedömning: Det bör vara möjligt att meddela tillstånd

till innehav av skjutvapen för s.k. udda ändamål. Tillstånd till innehav

av skjutvapen för sådana ändamål bör dock få meddelas endast om det

föreligger synnerliga skäl och först efter yttrande av

Rikspolisstyrelsen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Utredningen föreslår dock att frågan regleras i lagen.

Remissinstanserna: Polismyndigheten i Västernorrlands län anser att

tillstånd för udda ändamål bör tidsbegränsas. Övriga remissinstanser har

inte haft något att erinra mot förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt vapenlagen får tillstånd

att inneha vapen meddelas endast för särskilt angivna ändamål. I

vapenförordningen anges vidare vilka särskilda krav som gäller för olika

vapentyper. De ändamål som härvid regleras är jakt, målskytte,

samlings-, prydnads- och minnesändamål samt skyddsändamål i tjänsten

(2 kap. 3 5 §§ vapenlagen samt 2 kap. 3 5 §§ vapenförordningen).

Vapen kan emellertid brukas även till andra, mindre vanliga, ändamål.

Hos tillståndsmyndigheterna kallas dessa ofta för "udda ändamål".

Ansökningar om tillstånd för sådana ändamål, och som ibland också

beviljas, kan avse

 räddningstjänsten: för att punktera gasbehållare vid eldsvåda

 företag: för att testa/utveckla produkter, t.ex. skottsäkra västar

 bönder och slakteripersonal: för att avliva tamboskap

 teater- och filmbolag: för användning vid föreställningar eller

inspelningar

 anordnare av utbildning i jägarexamen: för utlåning av vapen för

övning.

Det är naturligtvis otillfredsställande att det förekommer ändamål som

bör kunna godtas, och för vilka tillstånd således också beviljas i dag, men

som inte motsvaras av någon reglering i lagen eller i förordningen.

Regelverket bör enligt regeringens uppfattning därför kompletteras med

en uttrycklig bestämmelse om möjligheten att bevilja tillstånd för s.k.

udda ändamål.

I likhet med utredningen anser regeringen att tillstånd för udda

ändamål bör ges endast undantagsvis. Det bör således föreligga starka

skäl för att tillstånd skall beviljas. Inte bara bör ändamålet framstå som

klart legitimt, utan det bör i varje enskilt fall även göras en bedömning av

om det finns några godtagbara alternativ till att använda skjutvapen.

Framstår ändamålet som legitimt, exempelvis vad gäller

räddningstjänstens bruk av skjutvapen för att kunna punktera

gasbehållare, och bruket av skjutvapen som nödvändigt, bör dock

tillstånd normalt kunna beviljas. Om verksamheten bedrivs av ett företag

eller ett kommunalt organ meddelas tillståndet lämpligen en person med

anknytning till detta. Enligt regeringens bedömning är det tillräckligt att

frågan regleras i vapenförordningen. Regeringen delar utredningens

uppfattning att Rikspolisstyrelsen bör höras i alla fall där det är aktuellt

att meddela tillstånd för s.k. udda ändamål. Rikspolisstyrelsens

uppfattning bör därvid tillmätas avsevärd tyngd. Frågan om tillståndet

bör tidsbegränsas får prövas mot de allmänna bestämmelserna i 2 kap. 5

och 6 §§ vapenlagen.

6.2 Sammanslutningars innehav

Regeringens förslag: I lagen anges de grundläggande

förutsättningarna som skall föreligga för att en sammanslutning skall

få meddelas tillstånd att inneha egna skjutvapen. En sådan

sammanslutning skall visa prov på en stabil organisation och en

kontinuerlig skytteverksamhet samt bedriva ett säkert skytte.

Regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen bör bemyndigas att

meddela föreskrifter om vilka sammanslutningar som skall anses

uppfylla kraven.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har föreslagit att regeringen skall besluta i fråga om

sammanslutningars innehav av skjutvapen.

Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna har något att

erinra mot förslagen i den här delen, utom Sveriges domareförbund och

Brottsförebyggande rådet som anser att beslutanderätten bör delegeras

till Rikspolisstyrelsen. Sveriges Militäridrotts- och Mångkampsförbund

anför att förbundet förutsätter att en sammanslutning, som organiserar

och utövar sporter vari skytte ingår, omfattas av den typ av

sammanslutningar som avses.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Vilka sammanslutningar skall ha rätt att inneha skjutvapen?

Det finns i dag inte i lagen, dess förarbeten eller förordningen angivet

vilka krav en sammanslutning bör uppfylla för att få tillstånd att inneha

skjutvapen. I stället anges i vapenförordningen endast vilka dessa

sammanslutningar/förbund är. I likhet med utredningen anser regeringen

att en lämpligare ordning vore att i lagen generellt ange vilka

sammanslutningar som kan komma i fråga för eget tillstånd.

Frågan är vilka kriterier som skall vara avgörande för att en

sammanslutning skall kunna få eget tillstånd. Enbart omfattningen eller

medlemsantalet kan inte ge lämplig vägledning. Som exempel kan

nämnas att Svenska skidskytteförbundet, som utgör en av de föreningar

som i dag anges i vapenförordningen, har endast 1 000 medlemmar.

Regeringen delar utredningens bedömning att tre grundläggande krav

bör vara uppfyllda för att en sammanslutning skall kunna ges tillstånd.

Dessa är att sammanslutningen kan uppvisa en stabil organisation och en

kontinuerlig skytteverksamhet samt att den bedriver ett skytte som

uppfyller godtagbara krav på säkerhet. Det bör av lagen vidare framgå att

sammanslutningar får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen endast för

jakt eller målskytte. Av bestämmelsens utformning bör även följa att en

sammanslutning som organiserar och utövar idrott där skytte ingår som

ett delmoment, exempelvis skidskytte, kan komma i fråga för eget

tillstånd.

Vem skall besluta i frågan?

I dag beslutar regeringen vilka sammanslutningar som skall få meddelas

tillstånd att inneha egna skjutvapen. Frågan är dock svårbedömd för

regeringen, inte minst på grund av att det inte finns någon kontinuerlig

uppföljning av verksamheten inom sammanslutningarna. Detta innebär

dels att det inte finns någon egentlig kontroll över att de

sammanslutningar som tagits upp i vapenförordningen fortfarande svarar

mot de krav som bör ställas för att de skall kunna betros med egna

skjutvapen, dels att sådana förbund som har starka skäl att vilja erhålla

ifrågavarande status har mycket svårt att få sin sak prövad. Enligt

regeringens bedömning bör däremot Rikspolisstyrelsen ha goda

möjligheter att kontinuerligt följa utvecklingen inom skytterörelsen.

Regeringen anser därför att Rikspolisstyrelsen bör göra den primära

bedömningen av vilka föreningar som kan komma i fråga för tillstånd.

Regeringen föreslår därför att regeringen ges bemyndigande att låta

Rikspolisstyrelsen meddela föreskrifter om vilka sammanslutningar som

skall anses uppfylla de aktuella kraven.

 Det frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet

I 2 kap. 3 § b vapenlagen finns bestämmelsen om det frivilliga, statligt

kontrollerade skytteväsendet. Sannolikt har man tidigare med

bestämmelsen främst avsett den Frivilliga skytterörelsen, vilket skulle

förklara varför denna organisation inte tagits upp bland de

sammanslutningar som enligt 2 kap. 1 § 1 vapenförordningen får ges

tillstånd att inneha skjutvapen. Som utredningen funnit existerar numera

ingen frivillig, statligt kontrollerad skytteverksamhet. Vapenlagens

bestämmelse synes således inte fylla någon funktion och bör därför utgå.

Av samma skäl bör begreppet skyttesammanslutning utmönstras ut

vapenlagen, eftersom en sådan enligt lagens nuvarande lydelse definieras

som skytteförbund, skyttekretsar eller skytteföreningar som tillhör det

frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet , och i förekommande fall

ersättas med sådana sammanslutningar som avses i den föreslagna

bestämmelsen i 2 kap. 3 § b vapenlagen. Detta bör dock inte gälla

bemyndigandet i 11 kap. 1 § c, där skyttesammanslutningar i stället bör

ersättas med frivilliga försvarsorganisationer.

7 Ammunitionstillstånd

Regeringens bedömning: Lagens tillämpningsområde vad gäller

ammunition bör inte ändras.

Regeringens förslag: Tillstånd att inneha ammunition skall

återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa

momentet utgår således.

Utredningens förslag: Lagens tillämpningsområde utvidgas till att

gälla patroner och projektiler till skjutvapen som lagen tillämpas på.

Remissinstanserna: Sprängämnesinspektionen är tveksam till behovet

av att i vapenlagen jämställa tändhattar och andra tändmedel med färdig

ammunition.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Med ammunition

förstås enligt vapenlagen patroner och projektiler till handvapen som

lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana

patroner och projektiler (1 kap. 5 § vapenlagen). Begreppet handvapen

torde omfatta skjutvapen som man kan bära med sig. Detta innebär att

lagens bestämmelser är tillämpliga på ammunition till alla typer av vapen

som normalt kan antas förekomma i kriminella sammanhang. Utanför

lagen faller ammunition till kanoner och liknande typer av vapen. Sådan

ammunition utgör krigsmateriel och torde inte vara föremål för allmän

omsättning. Utredningen har inte närmare motiverat sitt förslag att

utvidga lagens tillämpningsområde. Regeringen anser inte att det

framkommit tillräckliga skäl för att i detta sammanhang föreslå en

ändring.

Av samma skäl som framgår i avsnitt 13 i fråga om återkallelse av

tillstånd att inneha skjutvapen föreslår regeringen att återkallelse av

tillstånd att inneha ammunition skall vara obligatorisk om

förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet utgår

således.

8 Vapenhandelstillstånd

Regeringens förslag: I vapenlagen införs en bestämmelse enligt

vilken ett tillstånd till vapenhandel alltid skall begränsas till sin

omfattning.

I vapenlagen införs en bestämmelse enligt vilken en vapenhandlare

inte har rätt att inneha andra helautomatiska skjutvapen än sådana

som tagits in för en viss köpare.

För att få föra in helautomatiska skjutvapen till Sverige införs krav

på tillstånd vid varje särskilt införseltillfälle.

Utredningens förslag: Rekvisitet att handlaren skall ha rätt att driva

handel i allmänhet tas bort. För att bli godkänd föreståndare enligt 5 kap.

3 § vapenförordningen skall krävas att man uppfyller de personliga

kvalifikationer som krävs för att få vapenhandelstillstånd. Ett

godkännande som föreståndare för en handelsrörelse får återkallas om

denne inte längre uppfyller de personliga kvalifikationerna. Utredningen

har uppmärksammat frågan om lagerhållning av helautomatiska

skjutvapen men har inte lagt fram något förslag om saken.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller har

inget att erinra mot förslagen i denna del. Kammarrätten i Sundsvall

anser att de krav som ställs på en person som önskar erhålla tillstånd att

yrkesmässigt driva handel med skjutvapen så uttömmande och så konkret

som möjligt bör anges i vapenlagen och att bestämmelserna i 6 § första

stycket i den tidigare gällande yrkestrafiklagen (1988:263) eventuellt kan

tjäna som förebild. Leverantörsföreningen för Sport- och Fritidsartiklar,

sektion SPOFA-VAPEN, anser att nuvarande ordning inte är

tillfredsställande från kontrollsynpunkt och menar att det bör finnas

skilda tillstånd för försäljning av vapen till konsumenter respektive för

import och försäljning till återförsäljare.

Skälen för regeringens förslag

Tillståndets omfattning

De flesta handelstillstånd som lämnats de senaste åren specificerar tydligt

vad en handlare enligt tillståndet får lov att inneha. Det förekommer dock

ospecificerade eller otydliga tillstånd. Ett tillstånd som inte sätter en klar

gräns för hur många vapen och vilken typ av vapen som får innehas

öppnar möjlighet för en oseriös vapenhandlare att, inom ramen för sitt

handelstillstånd, bedriva en okontrollerad handel med exempelvis

helautomatiska skjutvapen och handel med föremål som det

överhuvudtaget inte finns någon laglig civil avsättning för, t.ex. rent

militär utrustning. Det finns därför skäl att inskärpa vikten av att det i

tillståndet anges vilka skjutvapen en handlare får inneha samt vilket antal

av dessa vapen som får innehas samtidigt. Detta görs lämpligen på sätt

som utredningen föreslagit, nämligen genom att vapenlagens och

förordningens bestämmelser bringas i överensstämmelse så att det redan

av lagtexten framgår att det i tillståndet skall anges vilka typer av

skjutvapen och vilket antal av varje typ av skjutvapen det avser.

Särskilt om helautomatiska skjutvapen

I avsnitt 6.1.6 har vi föreslagit att målskytte med helautomatiska

skjutvapen skall få förekomma endast för skytte som bedrivs inom

sammanslutningar som godkänts av Försvarsmakten. Även om det

således fortsättningsvis kommer att finnas en viss marknad för civila

helautomatiska skjutvapen blir denna till följd av regeringens förslag än

mer begränsad i förhållande till vad fallet är i dag. Enligt regeringens

mening kan det därför ifrågasättas om det finns behov för vapenhandlare

att i någon större utsträckning hålla helautomatiska skjutvapen i lager.

Av utredningens kartläggning framgår att hela 25 procent av alla de

vapenhandlare som har tillstånd att handla med helautomatiska

skjutvapen har rätt att inneha mer än 15 sådana vapen i lager. Regeringen

delar utredningens uppfattning att detta inte är rimligt. Tvärtom bör

åtgärder vidtas för att minimera risken för att helautomatiska skjutvapen

tillgrips vid inbrott hos vapenhandlare eller på annat sätt sprids illegalt.

Regeringen föreslår därför att en vapenhandlare inte skall ha rätt att

inneha andra helautomatiska skjutvapen än sådana som tagits in för en

viss köpare. Av detta följer att en vapenhandlare får införskaffa ett sådant

vapen först när det föreligger en beställning från någon som är behörig

att förvärva det.

Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd

att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av

handelstillståndet (2 kap. 16 § vapenlagen). Tillståndet är generellt så till

vida att en handlare som erhållit införseltillstånd, får föra in vapen av det

antal och den typ som tillståndet omfattar. Särskilt tillstånd erfordras

således inte vid varje införseltillfälle, inte heller finns det någon

begränsning av hur många gånger införsel får ske. En sådan ordning är

enligt regeringens mening mindre lämplig när det gäller helautomatiska

skjutvapen. Kontrollen av införsel och annan hantering av sådana vapen

bör ligga på en så hög nivå som möjligt och systemet bör vara så

utformat att möjligheterna till illegal hantering minimeras. Regeringen

föreslår därför att det skall krävas särskilt tillstånd vid varje tillfälle en

vapenhandlare vill föra in ett helautomatiskt skjutvapen i landet.

Pantbelåning och försäljning av skjutvapen

Det har till regeringen inkommit en framställan om att vapenlagen skall

ändras så att pantbanker tillåts driva handel med skjutvapen (Ju 98/584).

Bakgrunden är att Regeringsrätten i en dom från 1995 (mål nr 7093-

1995) har avslagit en ansökan från ett pantbanksföretag om att få tillstånd

att driva sådan handel. I domen konstaterar Regeringsrätten att

bestämmelserna i vapenlagen och vapenförordningen uppenbarligen

utformats med tanke på den sedvanliga vapenhandeln och att det bl.a.

saknas regler för innehavare av ett vapen att överlämna detta för

belåning. Av bl.a. dessa skäl fann Regeringsrätten att

pantbanksverksamhet inte faller in under begreppet handel med

skjutvapen i vapenlagens mening.

År 1991 skärptes kraven för tillstånd att driva handel med skjutvapen

(prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300). Dels

infördes ett uttryckligt krav på att sökanden skall ha de kunskaper som

behövs för att driva sådan handel, dels uppställdes krav på att

verksamheten skall bedrivas yrkesmässigt. Med kravet på

yrkesmässighet avses att verksamheten skall ha en viss omfattning.

Sistnämnda bestämmelse kan sägas ha två syften, dels att motverka

möjligheten att genom tillstånd till handel med vapen kringgå kraven för

att erhålla eget tillstånd för innehav av vapen, dels att garantera att den

som driver handel besitter tillräckliga kunskaper. I propositionen uttalas

sålunda att en liten omfattning av vapenhandel i de flesta fall får antas ge

mindre kunskaper om marknaden och utvecklingen inom vapenområdet.

För att ge pantbanker möjlighet att belåna och i förekommande fall låta

sälja skjutvapen skulle det sannolikt bli nödvändigt att för sådan

verksamhet bl.a. sänka kravet på yrkesmässighet, dvs. att ett visst antal

försäljningar skall ske årligen. Med beaktande av vad vi nyss sagt om

skälen till att kraven för att få driva handel med skjutvapen skärptes 1991

anser vi att detta inte vore lämpligt. Med hänsyn till kraven på kunskap

och säker hantering bör handel med skjutvapen enligt regeringens

mening tvärtom vara förbehållen vapenhandlare vars verksamhet är

inriktad på handel med skjutvapen i första hand. Till detta kommer att

omsättningen av skjutvapen skulle riskera att öka om även pantbanker

gavs tillstånd att handla med vapen, något som skulle stå i strid med

syftena bakom den nu aktuella reformen av vapenlagstiftningen.

Övrigt

Vad först gäller förslaget att i vapenlagen ange vad som krävs för att bli

godkänd som föreståndare för handelsrörelse, anser regeringen att någon

ändring inte bör göras i detta sammanhang.

Vad slutligen gäller förslaget att införa en bestämmelse enligt vilken

ett godkännande som föreståndare för handelsrörelse får återkallas om

denne inte längre uppfyller tillräckliga kvalifikationer, anser regeringen

att det är tillräckligt med den möjlighet som redan finns att återkalla

själva handelstillståndet för det fall att föreståndaren visar sig inte

uppfylla erforderliga krav eller befinns vara olämplig på annat sätt.

9 Förvaring m.m. av skjutvapen

9.1 Förvaring av skjutvapen och ammunition

Regeringens förslag: Skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i

annat lika säkert förvaringsutrymme. Vissa mindre farliga skjutvapen

samt ammunition undantas från kravet på förvaring i säkerhetsskåp.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har föreslagit en övergångsbestämmelse på fem år.

Remissinstanserna: Så gott som alla remissinstanser som yttrat sig i

frågan tillstyrker förslaget om skärpta förvaringskrav för skjutvapen.

Rikspolisstyrelsen anser dock att man bör gå längre och föreslår att ett

skjutvapen skall förvaras delat på så sätt att vapnets huvuddel skall

förvaras i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme och

att vapnets vitala del skall förvaras väl gömt i annat låst utrymme.

Sveriges Vapenägares Förbund påpekar att kravet bör gälla endast

avseende den permanenta förvaringen. Leverantörsföreningen för Sport-

och Fritidsartiklar, sektion SPOFA-VAPEN, anser att tillståndspliktiga

luft- och kolsyrevapen bör undantas från kravet på säkerhetsskåp.

Skälen för regeringens förslag

I fråga om förvaring av skjutvapen och ammunition gäller såsom

huvudregel att innehavaren skall ta hand om egendomen och hålla den

under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer

åt den. Skjutvapen eller ammunition som inte hålls under uppsikt skall

förvaras under säkert lås eller på något annat lika betryggande sätt.

Förvaras vapnet inte i säkerhetsskåp eller i något lika säkert

förvaringsutrymme skall en vital vapendel tas bort från vapnet så att det

inte kan användas, förutsatt att detta kan göras utan avsevärd svårighet.

Vapen, vapendel och ammunition skall härefter förvaras var för sig, s.k.

delad förvaring (5 kap. 1 och 2 §§ vapenlagen).

Det finns olika meningar om vilken förvaringsmetod som är den bästa.

De flesta anser dock att förvaring i säkerhetsskåp är det säkraste

förvaringssättet. Mot detta kan i och för sig invändas att en inbrottstjuv

som lyckas forcera ett säkerhetsskåp eller t.o.m. tillgripa hela skåpet, får

tag på kompletta vapen, vilket Rikspolisstyrelsen pekar på. Förvaring i ett

säkerhetsskåp innebär dock ett avsevärt försvårande för en inbrottstjuv,

jämfört med om skjutvapnen inte förvaras i ett sådant. Ett annat tungt

vägande argument som talar för bruk av säkerhetsskåp är enligt

regeringens bedömning att den som innehar ett säkerhetsskåp som regel

också nyttjar detta för förvaring av sina skjutvapen, vilket torde

medverka till en generellt sett högre säkerhetsnivå än vid annan förvaring

som kräver mera omständliga åtgärder.

I dag förespråkar tillståndsmyndigheterna generellt förvaring i

säkerhetsskåp. Vissa myndigheter t.o.m. kräver det för att tillstånd till

innehav av skjutvapen skall meddelas, vilket i praktiken innebär att

förvaring i säkerhetsskåp redan i dag är ett minimikrav på flera orter i

landet. Utredningens genomgång av tillståndsärenden under 1995 visar

vidare att nästan alla som i dag skaffar ett nytt skjutvapen uppger att de

har säkerhetsskåp eller avser att införskaffa ett sådant. Att införa en

bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp skulle

således inte innebära någon större ekonomisk uppoffring för vapenägarna

som kollektiv.

Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det i vapenlagen

bör införas en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i

säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert förvaringsutrymme. Med det

senare avses att förvaring i ännu säkrare utrymme, som t.ex. i

vapenkassun, naturligtvis också kan godtas. Enbart s.k. delad förvaring

bör däremot inte accepteras.

Förvaring av effektbegränsade skjutvapen och andra föremål än skjutvapen

I fråga om vissa mindre farliga vapen samt ammunition delar regeringen

utredningens bedömning att det inte är lika motiverat att skärpa kraven

på förvaringen. Regeringen föreslår därför att de föremål som nämns i

1 kap. 3 § vapenlagen, effektbegränsade vapen som avses i 2 kap. 1 §

andra stycket vapenlagen samt ammunition skall vara undantagna från

det strängare förvaringskravet. För dessa föremål bör det även framdeles

vara tillräckligt att de förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för

att någon obehörig kommer åt dem, dvs. under säkert lås eller på annat

lika betryggande sätt.

Fråga har uppkommit vilka krav på förvaring som bör gälla i en sådan

situation som när ett jaktlag under ett antal dagar uppehåller sig i en

jaktstuga. I sådana fall kan det framstå som mindre rimligt att kräva

förvaring i säkerhetsskåp. Något undantag för den situationen bör enligt

regeringens mening dock inte göras, utan här får i stället huvudregeln i

5 kap. 1 § vapenlagen tillämpas om att den som innehar skjutvapen eller

ammunition är skyldig att ta hand om egendomen och hålla den under

sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt

den. Närmare hur kravet på uppsikt bör uppfyllas får bedömas utifrån den

konkreta situationen. Liksom i dag bör Rikspolisstyrelsens föreskrifter ge

viss ledning.

Övergångsbestämmelser

Förvaringsbestämmelserna är tillämpliga på alla icke statliga

skjutvapeninnehav. För dem som sedan tidigare innehar skjutvapen bör

det, som utredningen föreslår, finnas en övergångsbestämmelse för att ge

dem tid att anpassa sig till de nya bestämmelserna. Regeringen anser

dock att det är tillräckligt att tidsgränsen i övergångsbestämmelsen sätts

till två år i stället för av utredningen föreslagna fem år. För den som

redan innehar skjutvapen, men som söker tillstånd att inneha ett nytt

sådant, bör dock det strängare kravet på förvaring gälla omedelbart.

9.2 Skjutvapen under uppsikt och transport av skjutvapen

Regeringens förslag: Ett skjutvapen under transport skall vara

oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat.

 Rikspolisstyrelsen ges föreskriftsrätt beträffande hur man skall

förfara med skjutvapen och ammunition vid förflyttning och

yrkesmässig transport av skjutvapen och ammunition.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit vissa förtydliganden

vad gäller gränsen mellan förvaring och uppsikt över skjutvapen och

ammunition vid användning och mellan förflyttning av skjutvapen i

samband med användning och transport i egentlig mening. Utredningen

har inte lagt fram något förslag motsvarande regeringens vad gäller

transport av skjutvapen.

Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna har haft något att

erinra mot utredningens förslag i den här delen.

Skälen för regeringens förslag: Vad gäller utredningens förslag i

fråga om vapen under uppsikt och om transport av vapen innebär dessa

inte några större förändringar i materiellt avseende. Med hänsyn till de

skiftande förhållanden som transport kan tänkas ske under är det svårt att

utforma detaljerade bestämmelser i lag. Det är emellertid av stor vikt att

transport sker under betryggande former. Ett tillägg bör därför göras i

bestämmelserna om transport av skjutvapen, enligt vilket ett skjutvapen

som transporteras skall vara oladdat och, om det lämpligen kan ske,

isärtaget och nerpackat. Bestämmelsen gäller såväl vid transport av en

självständig fraktförare som när vapeninnehavaren själv transporterar sitt

vapen t.ex. till eller från skjutbanan.

I enlighet med utredningens förslag bör Rikspolisstyrelsen också ges

rätt att meddela föreskrifter om vad som skall iakttas vid alla former av

förflyttning/transport av skjutvapen och ammunition.

9.3 Förvaring hos annan

Regeringens förslag: Möjligheten att förvara skjutvapen hos annan

utvidgas något. Tidsgränsen på tre år tas bort. För att få förvara sina

skjutvapen hos någon annan krävs antingen att innehavaren inte själv

kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger särskilda

skäl. Krav på tillstånd från polismyndighet införs för att få förvara

vapen hos någon annan.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen anser sig inte kunna tillstyrka

förslaget att utvidga möjligheterna till förvaring hos annan av det skälet

att den som betros med skjutvapen själv skall ta ansvar för dessa och då

polismyndigheterna bör ha kännedom om var vapen förvaras.

Polismyndigheten i Skåne anser att förvaring hos annan endast bör få

förekomma om det finns särskilda skäl för det. Svenska Jägareförbundet

och Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens Jägare å andra sidan anser att

det finns skäl att gå längre än vad utredningen föreslår.

Skälen för regeringens förslag

Huvudregeln i dag är att en vapeninnehavare själv skall ta hand om sitt

skjutvapen. Det undantag härifrån, som omnämns i vapenlagen, är

möjligheten till s.k. långtidsförvaring av vapnet hos annan i de fall

vapeninnehavaren är förhindrad att själv ta hand om sitt skjutvapen.

Innehavaren deponerar i sådant fall sitt skjutvapen hos någon annan, efter

skriftlig anmälan till polismyndigheten.

Regeringen anser att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att

vapen skall tas om hand av innehavaren. Det finns dock situationer,

förutom den att tillståndsinnehavaren är förhindrad att själv förvara

vapnet, där det framstår som klart motiverat att förvaring skall kunna ske

hos någon annan. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att

möjligheterna till sådan förvaring bör vidgas i viss utsträckning. Det

kanske praktisk sett viktigaste fallet är när en son eller dotter flyttar från

föräldrahemmet till en tätort eller storstad men avser att fortsätta jaga på

sina föräldrars jaktmarker. I sådana fall kan det t.o.m. vara att föredra att

vapnet även framgent förvaras i föräldrahemmet, i stället för att tas med

till den nya bostadsorten. Sådan förvaring tillåts i vissa fall redan i dag

utan egentligt stöd i lag. Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd bör

således ett sådant förfarande kunna medges undantagsvis.

Det kan också finnas likartade situationer, vid vilka förvaring hos

någon annan framstår som mera lämpligt än förvaring hos

tillståndsinnehavaren. Så kan t.ex. vara fallet om någon flyttar till en

storstad på grund av sitt arbete men har kvar en väsentlig anknytning till

sin hembygd där han eller hon avser att fortsätta att bedriva jakt. Ett

annat fall där förvaring hos någon annan bör kunna övervägas är om

vapenägaren under en längre period vistas i utlandet eller i vart fall så

långt från hemmet att han eller hon inte har möjlighet att se till sina

vapen i tillräcklig utsträckning. För att förvaring hos annan skall tillåtas

bör krävas att det efter en helhetsbedömning framstår som motiverat att

förvaringen sker hos någon annan än tillståndshavaren. Det bör påpekas

att envar som innehar skjutvapen måste var beredd att uppfylla kraven på

säker förvaring. Bestämmelsen är således inte avsedd att användas för att

en vapeninnehavare skall kunna undgå kostnaden för att själv ordna med

säker förvaring av sina vapen.

Tillståndsplikt

Långtidsförvaring hos annan kräver i dag endast en anmälan till

polismyndigheten om förhållandet. Polismyndigheten har i princip ingen

möjlighet att förhindra att depositionen kommer till stånd. Om förvaring

hos den andre framstår som klart olämplig kan visserligen

bestämmelserna om omhändertagande av skjutvapnet samt återkallelse

av vapentillståndet tillämpas. Regeringen anser dock att förfarandet med

enbart en anmälan är otillräckligt. Den som betros att ha hand om

skjutvapen bör dessförinnan bli föremål för en lämplighetsprövning.

Detta gäller särskilt om möjligheterna till förvaring utvidgas i enlighet

med vad som tidigare sagts. Regeringen föreslår därför att förfarandet

blir tillståndspliktigt.

Tillstånd för förvaring hos någon annan bör alltid tidsbegränsas. För

hur lång tid ett tillstånd skall beviljas får avgöras med hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet. Regeringen anser inte att det i

lagen bör anges någon längsta tid för vilken tillstånd får meddelas. Den

nuvarande bestämmelsen om att förvaring hos annan endast får ske under

högst tre år åt gången, bör därmed utgå, men bör kunna tjäna som

vägledning i fråga om normaltid för ett tidsbegränsat tillstånd. Vidare bör

tillstånd till förvaring hos någon annan alltid förenas med särskild

förvaringsföreskrift, såväl för vapeninnehavaren som förvararen.

9.4 Kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs

Regeringens förslag: Möjligheter att kontrollera förvaring införs.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.

Inspektion av att förvaringsbestämmelserna följs skall få förekomma

endast i de fall särskild förvaringsföreskrift meddelats.

Remissinstanserna: Flertalet av dem som yttrat sig över förslaget

tillstyrker detta. Kammarrätten i Sundsvall avstyrker dock förslaget av

det skälet att ändamålet med åtgärden inte motiverar ett så långtgående

intrång. Svenska Skytteförbundet anser att det borde vara tillräckligt att

kräva att den sökande uppvisar kvitto på inköpt säkerhetsskåp.

Riksåklagaren, Åklagarkammaren i Kalmar, Åklagarmyndigheten i

Malmö och Polismyndigheten i Västernorrlands län anser å andra sidan

att inspektionsrätten inte bör begränsas till fall där särskild

förvaringsföreskrift har meddelats. Polismyndigheten i Skåne är av

uppfattningen att bestämmelsen bör gälla alla som meddelats särskild

förvaringsföreskrift och anser därför att det inte bör införas någon

övergångsbestämmelse.

Skälen för regeringens förslag: Tillståndsmyndigheterna har i dag

ingen direkt befogenhet att kontrollera hur en enskild vapeninnehavare

förvarar sina skjutvapen. Tillståndsmyndigheten kan endast

uppmärksamma sökanden på förvaringsbestämmelserna och tillfråga

denne om hur han avser att lösa förvaringsfrågan. Att förvaring i

säkerhetsskåp uppställs som ett krav i vapenlagen innebär i praktiken att

möjligheterna att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs ökar.

Det finns nämligen då inget som hindrar att en tillståndsmyndighet

fordrar att vapeninnehavaren på något sätt styrker att han uppfyller

kravet. För att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen kan

myndigheten således kräva att sökanden företer intyg om installerat

säkerhetsskåp eller kvitto på inköpt sådant.

Från bl.a. tillståndsmyndigheterna och utredare av våldsbrottslighet har

det emellertid framförts önskemål om möjlighet till en vidare kontroll av

förvaringen, såsom att inspektion av förvaringsutrymmena skall få

företas.

Regeringen instämmer i bedömningen att införandet av en möjlighet

för tillståndsmyndigheterna att kontrollera enskilda vapeninnehavares

förvaring av skjutvapen skulle kunna fylla en viktig funktion. Blotta

vetskapen om att en sådan inspektion kan komma att företas skulle med

stor sannolikhet bidra till att förvaringsbestämmelserna följdes i större

utsträckning än i dag. Vidare skulle en inspektion utgöra ett bra tillfälle

för tillståndsmyndigheten att lämna information och råd till vapenägaren

om hur risken för stöld av skjutvapen på olika sätt kan minskas. En

möjlighet till kontroll skulle naturligtvis också bidra till att uppdaga fall

där förvaringen missköts på ett sådant sätt att fråga om återkallelse av

vapentillstånd bör väckas.

Enligt regeringens mening bör kontrollmöjligheten gälla generellt. Att

såsom utredningen föreslår begränsa kontrollmöjligheten till fall där

särskild förvaringsföreskrift meddelats anser vi skulle leda till en alltför

snäv avgränsning. I och med att förvaring i säkerhetsskåp görs

obligatorisk kommer det i framtiden sannolikt att höra till undantagen att

en särskild förvaringsföreskrift meddelas en enskild vapeninnehavare.

Att låta kontroll få äga rum endast i dessa fall skulle enligt vår

bedömning endast få marginell betydelse för att minska risken för

vapenstölder.

Som framgår av avsnitt 16 föreslår vi i motsats till utredningen att

straffansvar inte skall föreskrivas för överträdelse av de generella

förvaringsbestämmelserna. Detta innebär också att det integritetsintrång

som en kontroll kan medföra begränsas. Kontrollen skall således inte

syfta till att uppdaga brottsliga gärningar, utan får i stället mer karaktären

av en åtgärd för tillsyn av tillståndspliktig verksamhet. Den sanktion som

kommer i fråga för misskötsel av förvaringen är i första hand återkallelse

av tillståndet. Innan en så ingripande åtgärd vidtas bör naturligtvis

övervägas om inte en varning eller annat påpekande är tillräckligt för att

säkerställa att förvaringsreglerna följs.

Integritetsaspekten bör även beaktas vid utformningen av möjligheten

att inspektera förvaring. Denna bör således utformas som en skyldighet

för den som innehar vapen att på begäran låta polismyndigheten få

tillträde till det utrymme där förvaring sker. En begäran om att

kontrollera förvaringen skall meddelas inom rimlig tid innan den skall

äga rum. Kontrollen får endast avse det utrymme där förvaring sker och

innefattar inte någon rätt att undersöka annan egendom i

vapeninnehavarens besittning än den som omfattas av vapentillståndet

eller är av omedelbar betydelse för förvaringen. Om det t.ex. föreligger

misstanke om olovligt innehav av vapen skall i stället rättegångsbalkens

bestämmelser om husrannsakan tillämpas.

Den omständigheten att en vapenägare utan godtagbar anledning

vägrar låta polismyndigheten få tillträde för att kontrollera att

förvaringsbestämmelserna följs bör enligt regeringens mening föranleda

att tillståndet återkallas. Lagrådet har anfört att det enligt nuvarande

bestämmelser inte är självklart att ett tillstånd att inneha skjutvapen kan

återkallas enbart på grund av vägran att medverka till inspektion av

förvaring. Med anledning av Lagrådets påpekande föreslår regeringen att

det görs ett tillägg i bestämmelserna om återkallelse i 6 kap. 1 §

vapenlagen (se avsnitt 13).

Lagrådet har vidare anfört att det kan dröja innan ett slutligt avgörande

föreligger i ett ärende om återkallelse av tillstånd. Lagrådet anser att det

mot den bakgrunden kan befaras att den föreslagna bestämmelsen om

inspektion inte får någon större effekt. Enligt Lagrådet finns det därför

skäl att överväga att förena bestämmelsen med något slag av sanktion för

det fall att någon vägrar att medverka.

Enligt regeringens bedömning torde risken för att få sitt vapentillstånd

återkallat utgöra ett starkt skäl för att dels följa de materiella

förvaringsbestämmelserna, dels efterkomma en begäran om att

kontrollera efterlevnaden av dessa (jfr avsnitt 16). Vad gäller den

omständigheten att det i vissa fall kan dröja innan ett slutligt avgörande

föreligger i ett ärende om återkallelse vill regeringen erinra om

möjligheterna att omhänderta skjutvapen enligt bestämmelserna i 6 kap.

4 § vapenlagen. Av dessa skäl och med hänsyn till de integritetsaspekter

som gör sig gällande i fråga om tillträde till någons bostad, anser

regeringen att det inte nu bör införas någon möjlighet för polisen att med

fysiskt tvång genomföra en sådan kontroll som här avses. Vi avser

emellertid att noga följa tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen

och om det visar sig nödvändigt återkomma till riksdagen med förslag till

skärpningar.

Bestämmelserna om rätten till kontroll av förvaring bör träda i kraft

samtidigt som de nya förvaringsbestämmelserna börjar tillämpas på

tillstånd som meddelats före den 1 juli 2000, dvs. den 1 juli 2002.

10 Skjutvapen på allmän plats

Regeringens förslag: Ett förbud mot att inneha skjutvapen på allmän

plats m.m. införs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har något att

erinra mot förslaget. Åklagarmyndigheten i Linköping och Statens

naturvårdsverk ifrågasätter nyttan av ett förbud. Sveriges domareförbund

anser att den ingående regleringen av vapeninnehav som finns i

vapenlagen är tillräcklig. Åklagarmyndigheten i Stockholm anser att de

föremål som finns upptagna i 1 kap. 3 § f och h inte bör omfattas av ett

förbud.

Skälen för regeringens förslag: Förvaringsbestämmelserna i

vapenlagen syftar till att förhindra att obehöriga kommer åt vapnen. Den

legala vapeninnehavarens handhavande av vapnet är inte reglerad på

annat sätt än genom bestämmelserna i 6 kap. vapenlagen om återkallelse

av tillståndet och eventuellt ett omhändertagande av vapnet för det fall

vapeninnehavaren missbrukar vapnet, visar oaktsamhet med vapnet eller

på annat sätt visar sig vara olämplig att inneha vapen. Enligt gällande

bestämmelser är det således möjligt för polisen att i flagranta fall ingripa

när det gäller skjutvapen m.m. på allmän plats. Särskilt med hänsyn till

intresset av att förebygga våldsbrott anser regeringen emellertid att det

vore önskvärt om polisen i brottsförebyggande syfte kunde ingripa mot

ett innehav av vapen som framstår som direkt olämpligt redan innan en

farlig situation uppkommit, utan att behöva ställas inför alltför besvärliga

avvägningsfrågor. Regeringen delar därför utredningens bedömning att

det skulle stå mycket att vinna med en regel motsvarande den i

knivförbudslagen som i dag ger möjlighet att ingripa mot dem som bär

kniv m.m.

De argument som motiverar ett knivförbud på allmän plats kan således

i hög grad göras gällande även beträffande skjutvapen. Enligt regeringens

mening bör det därför vara förbjudet att medföra skjutvapen på allmän

plats m.m. i samma utsträckning som gäller för knivar. Syftet med ett

sådant förbud är att man skall minska förekomsten av skjutvapen i

sammanhang där de kan tänkas komma till användning vid brott mot liv

eller hälsa och att polisen i sådana sammanhang skall kunna ingripa mot

obefogade innehav av skjutvapen.

I likhet med vad som gäller för knivar m.m. måste förbudet förses med

undantag. Samma grunder som gäller enligt knivförbudslagen bör därvid

kunna tillämpas. Från förbudet bör därför innehav vara undantagna som

avser skjutvapen som enligt särskilda föreskrifter ingår som utrustning

för viss tjänst eller visst uppdrag samt innehav som annars med hänsyn

till omständigheterna kan anses vara befogat. Inte heller bör ringa fall

leda till ansvar.

I enlighet med vad som gäller för knivar på allmän plats m.m. är det

viktigt att bestämmelsen tillämpas med förnuft och generositet.

Exempelvis är en jägares eller sportskytts innehav av vapen naturligtvis

befogat även på allmän plats under transport till och från jakt eller

skjutbana, eller då jakt enligt tillstånd bedrivs på allmän plats. Detsamma

gäller naturligtvis en person som medför exempelvis tårgasspray för

skyddsändamål, förutsatt att tillståndet omfattar just sådant ändamål. Om

inga andra omständigheter talar emot det bör en rimlig förklaring till

innehavet på platsen godtas. Liksom vad avser knivförbudet bör

föremålets art vara av stor betydelse, ävensom det sammanhang i vilket

det innehas. En sådan ordning innebär exempelvis att ett innehav av ett

skjutvapen vid en nöjestillställning eller i andra sammanhang där många

människor träffas eller uppehåller sig i princip aldrig bör kunna godtas.

Det bör inte heller kunna godtas att en innehavare av skjutvapen för detta

med sig i skjutbart skick eller ens laddat. Detta står i överensstämmelse

med det som regeringen föreslår i avsnitt 9.2, nämligen att det i

vapenlagen införs en bestämmelse enligt vilken ett skjutvapen som

transporteras skall vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget

och nerpackat. I detta sammanhang kan också erinras om att regeringen

föreslår att Rikspolisstyrelsen skall ges rätt att meddela föreskrifter om

vad som skall iakttas i samband med att skjutvapen

förflyttas/transporteras. Sådana föreskrifter torde omfatta även

situationen när någon bär med sig skjutvapen på allmän plats.

Vilka föremål bör omfattas?

Ett förbud av ifrågavarande art bör med hänsyn till rättssäkerheten vara

klart avgränsat. Det bör således inte få råda osäkerhet om vilka föremål

som omfattas av förbudet, vare sig bland dem som kan komma att träffas

av det eller dem som har att tillämpa det genom ingripanden. Som

utredningen påpekar är det vid bestämningen av det förbjudna området

härvid en fördel om det går att knyta an till redan vedertagna och

inarbetade bestämmelser, inte minst för den polisman som ofta

omedelbart skall kunna ingripa då han påträffar ett föremål som kan

befaras komma till användning vid våldsbrottslighet. Det framstår därför

som lämpligt att använda sig av den avgränsning som görs i vapenlagen.

Som Åklagarmyndigheten i Stockholm påpekar omfattar vapenlagen en

del mindre farliga föremål som det skulle kunna vara motiverat att göra

undantag för. Med hänsyn till betydelsen av att regeln blir enkel att

tillämpa bör avgränsningen av vilka föremål som skall omfattas av

förbudet enligt regeringens mening trots detta ske genom en hänvisning

till samtliga de föremål som omfattas av begreppet skjutvapen.

Därigenom kommer även en del i och för sig harmlösa vapendelar att

omfattas. Dessa torde dock i praktiken falla utanför det straffbara

området på grund av bestämmelser om undantag för ringa fall.

Regeringen delar dock utredningens uppfattning att ammunition bör helt

undantas från förbudets tillämpningsområde.

11 Reparation, översyn och skrotning av

skjutvapen

Regeringens förslag: En bestämmelse om att det krävs tillstånd för

att yrkesmässigt ta emot skjutvapen för reparation eller översyn samt

för att ta emot skjutvapen för skrotning tas in i vapenlagen.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. En

bestämmelse om att endast den som har de kunskaper som behövs samt

är ordentlig och pålitlig får meddelas tillstånd, tas in i vapenlagen.

Överlämnande till annan för reparation m.m. skall anmälas till

polismyndigheten.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft något att

erinra mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: För reparation, översyn eller

skrotning får skjutvapen enligt nuvarande ordning lämnas till och

tillfälligt innehas av den som får driva handel med sådana vapen eller den

som av polismyndigheten har godkänts att ta emot vapen för sådana

åtgärder. För reparation eller översyn får ett vapen också lämnas till den

som skulle ha rätt att låna och självständigt handha vapnet (4 kap. 3 §

vapenlagen).

Regeringen delar utredningens uppfattning att det bör krävas tillstånd

för att yrkesmässigt ta emot vapen för reparation eller översyn. I fråga

om skrotning bör detta gälla också den som inte bedriver sådan

verksamhet yrkesmässigt. I sak innebär detta inte någon större ändring i

förhållande till vad som i dag gäller, men ett system med tillståndsplikt

stämmer bättre överens med vapenlagens systematiska uppbyggnad i

övrigt än nuvarande ordning med godkännande av polismyndighet. Vad

gäller förslaget till bestämmelse om krav på lämplighet m.m. anser

regeringen att Rikspolisstyrelsens allmänna råd, enligt vilka

polismyndigheten skall pröva den allmänna lämpligheten hos personen i

fråga, är tillräckliga. Enligt regeringens mening föreligger inte heller skäl

att införa krav på att överlämnande till annan för reparation m.m. skall

anmälas till polismyndigheten.

12 Utlåning av skjutvapen

Regeringens bedömning: Bestämmelserna om utlåning av

skjutvapen bör inte ändras.

Utredningens förslag: Utlåning av ett skjutvapen för självständigt

handhavande får ske endast till den som har eget tillstånd att inneha

sådant vapen. Tvåveckorsregeln tas bort. I stället anges att skjutvapen får

lånas ut endast tillfälligt, för ett bestämt ändamål och tillfälle. Utlåning

som varar i mer än fem dagar skall anmälas till polismyndigheten.

Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig

avstyrker förslaget om att ta bort tvåveckorsregeln och att utlåning som

överstiger fem dagar skall anmälas till polismyndigheten. Jägarnas

Riksförbund/Landsbygdens Jägare har föreslagit att möjligheterna att

låna ut skjutvapen i stället utvidgas.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande bestämmelser får

den som har rätt att inneha ett skjutvapen under högst två veckor låna ut

vapnet för samma ändamål som tillståndet avser (3 kap. 1 § vapenlagen).

Om innehavet av ett skjutvapen kräver att den enskilde skall ha avlagt

skytteprov eller genomgått en viss utbildning eller på annat sätt visat sig

vara lämplig att inneha vapnet, får ett sådant vapen lånas ut endast till

den som uppfyller samma krav. Enhandsvapen och helautomatiska vapen

får dock lånas ut endast till låntagare som själv har rätt att inneha ett

sådant vapen, dvs. har eget innehavstillstånd för sådant vapen. Detta

gäller dock inte för start- och signalvapen (3 kap. 4 och 5 §§

vapenlagen).

Möjligheterna till utlåning av skjutvapen fyller enligt regeringens

bedömning en viktig praktisk funktion. Såvitt framgår av remissutfallet

fungerar nuvarande ordning bra och leder inte till några större

tillämpningssvårigheter. Det finns inte heller något som tyder på att

bestämmelserna skulle vara så utformade att de inbjuder till missbruk. En

ytterligare begränsning av möjligheterna till utlåning riskerar vidare leda

till att antalet tillstånd och därmed antalet skjutvapen ökar, vilket inte

skulle vara förenligt med de övergripande målen för reformen. Mot den

bakgrunden anser regeringen att bestämmelserna om utlåning inte bör

ändras.

13 Återkallelse av tillstånd

Regeringens förslag: Ett vapentillstånd skall återkallas om

förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet utgår

således.

 De nuvarande fem grunderna för återkallelse sammanförs till tre

grunder, nämligen att

 tillståndshavaren visat sig vara olämplig att inneha vapen,

 förutsättningarna för tillståndet inte längre finns,

 det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Vidare införs en ny grund för återkallelse, nämligen att

innehavaren utan godtagbar anledning vägrat låta polismyndigheten få

tillträde för att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs.

Ett vapenhandelstillstånd skall återkallas om tillståndshavaren inte

längre driver yrkesmässig handel, förutsättningarna för tillståndet inte

längre finns eller om det annars finns någon skälig anledning att

återkalla tillståndet. Det fakultativa momentet utgår således i dessa tre

fall.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.

Återkallelse görs obligatorisk även i det fallet att en innehavare av

tillstånd att driva vapenhandel åsidosatt en bestämmelse i vapenlagen

eller en föreskrift eller villkor som meddelats med stöd av lagen.

Utredningen har inte föreslagit någon ny grund för återkallelse.

Remissinstanserna: Hovrätten över Skåne och Blekinge, Länsrätten i

Stockholms län, Polismyndigheten i Västernorrlands län och

Skytterörelsens ungdomsorganisation tillstyrker förslaget om ändring av

återkallelsebestämmelserna. Länsrätten i Göteborg ifrågasätter om inte

grunden skälig anledning kan uteslutas eftersom alla huvudsakliga skäl

för att återkalla tillstånd ryms under de andra grunderna. Juridiska

fakulteten vid Uppsala universitet ifrågasätter å andra sidan om det inte

finns anledning att behålla alla fem grunder. Svenska Jägareförbundet

anser att det fakultativa momentet bör finnas kvar för att ge utrymme för

viss flexibilitet. I fråga om vapenhandelstillstånd har ingen remissinstans

haft något att erinra mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag

Återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen

Regeringen delar utredningens bedömning att vapenlagen

innehållsmässigt väl reglerar de situationer vid vilka återkallelse av ett

tillstånd att inneha skjutvapen respektive att föra in skjutvapen till

Sverige bör ske. I enlighet med vad som anförs i avsnitt 9.4 om kontroll

av förvaring bör emellertid ett tillägg göras enligt vilket ett tillstånd skall

återkallas om innehavaren utan godtagbar anledning vägrat låta

polismyndigheten få tillträde för att kontrollera att

förvaringsbestämmelserna följs. Regeringen anser vidare, i likhet med

utredningen, att det kan finnas skäl att överväga om inte vissa grunder

kan utgå.

De tre första grunderna för återkallelse (a c), är att tillståndshavaren

missbrukat vapnet, visat oaktsamhet med vapnet eller på annat sätt visat

sig vara olämplig att inneha vapen. Den utredning som föreligger visar

att de två förstnämnda grunderna tillämpas i relativt liten utsträckning,

medan den tredje grunden är den i särklass mest tillämpade. Alla tre

grunderna rör tillståndshavarens personliga lämplighet att inneha vapen.

Regeringen delar utredningens bedömning att dessa med fördel kan slås

samman till en grund, nämligen att ett tillstånd skall återkallas om

tillståndshavaren är olämplig att inneha vapen. Grunden skälig

anledning bör, i enlighet med vad utredningen föreslår, däremot

behållas eftersom det kan uppkomma situationer där återkallelse bör

kunna komma i fråga men som inte täcks av någon av de övriga

grunderna.

Utredningen har föreslagit att återkallelse bör vara obligatorisk

beträffande samtliga återkallelsegrunder. Föreligger någon av dessa skall

tillståndsmyndigheten enligt utredningens förslag alltså vara skyldig att

återkalla vapentillståndet. I lagrådsremissen förklarade sig regeringen

instämma i utredningens bedömning principiellt. Regeringen föreslog

emellertid att det fakultativa momentet skulle behållas avseende den sista

av återkallelsegrunderna av det skälet att denna är så allmänt hållen att

den bedömdes knappast kunna läggas till grund för obligatorisk

återkallelse. Lagrådet har förklarat sig inte kunna finna något hållbart

skäl för att behålla det fakultativa momentet i dessa fall. Lagrådet har

framfört samma synpunkter vad gäller återkallelse av tillstånd att inneha

ammunition och att driva vapenhandel.

Regeringen kan instämma i Lagrådets uppfattning och föreslår därför

att återkallelse görs obligatorisk även i dessa fall.

Regeringen vill avslutningsvis betona vikten av att

tillståndsmyndigheten uppmärksammar frågan om återkallelse i de fall

där tillståndsinnehavaren gjort sig skyldig till våld eller hot om våld mot

någon nära anhörig.

Återkallelse av tillstånd att driva handel med skjutvapen

Samma skäl som vi anfört i fråga om återkallelse av tillstånd att inneha

skjutvapen respektive att föra in skjutvapen till Sverige gör sig gällande i

fråga om återkallelse av tillstånd att driva handel med sådana vapen.

Regeringen anser i enlighet med detta att det bör vara obligatoriskt att

återkalla ett handelstillstånd om tillståndshavaren inte längre driver

yrkesmässig handel, om förutsättningarna för tillståndet inte längre finns

eller om det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Däremot bör det fakultativa momentet behållas vad gäller grunden att

tillståndshavaren åsidosatt en bestämmelse i vapenlagen eller en

föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen, eftersom det

kan förekomma att ett åsidosättande inte är av så allvarlig karaktär att det

bör föranleda att tillståndet återkallas.

14 Omhändertagande av skjutvapen och

ammunition

Regeringens förslag: Omhändertagande av ett skjutvapen med

tillhörande ammunition skall ske om förutsättningarna härför är

uppfyllda.

I vapenlagen införs en bestämmelse enligt vilken ett skjutvapen får

omhändertas om innehavaren inte kan visa att han eller hon har rätt att

inneha vapnet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Svenska Jägareförbundet motsätter sig förslaget

att göra omhändertagande obligatoriskt av samma skäl som i fråga om

återkallelse av tillstånd. Övriga remissinstanser har inte haft något att

erinra mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att bestämmelsen

om omhändertagande av skjutvapen och ammunition är väl avgränsad

och klart utformad. Någon ändring av de materiella grunderna för

omhändertagande av skjutvapen och ammunition är således inte

behövlig. Däremot anser regeringen av samma skäl som tidigare anförts i

fråga om bl.a. innehavstillstånd, att lagstiftningen bör skärpas på så sätt

att tillståndsmyndigheten skall vara skyldig att omhänderta ett skjutvapen

med tillhörande ammunition när förutsättningarna för detta är uppfyllda.

En sådan ordning ter sig naturlig om frågan ses i ett brottsförebyggande

perspektiv.

Enligt 12 kap. 5 § vapenförordningen får en polisman omhänderta ett

skjutvapen om innehavaren inte medför tillståndsbeviset för vapnet. En

innehavare av skjutvapen skall alltså kunna visa att han har rätt att inneha

vapnet i fråga. Eftersom det är fråga om ett tvångsmedel bör

bestämmelsen finnas i vapenlagen. Regeringen föreslår därför att

bestämmelsen flyttas över till vapenlagen, dock med den ändringen att ett

skjutvapen skall kunna omhändertas om innehavaren inte kan visa att han

har rätt att inneha vapnet. Detsamma gäller den anslutande bestämmelsen

i nuvarande 12 kap. 6 § vapenförordningen om att jakttillsynsmän som

har förordnats av länsstyrelsen samt personal vid Kustbevakningen och

Tullverket vid tillämpningen av den omnämnda bestämmelsen likställs

med polisman.

Lagrådet har uppmärksammat att särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen inte ingår bland de personalkategorier som får omhänderta

vapen enligt den nu aktuella bestämmelsen, vilket däremot är fallet när

det gäller omhändertagande enligt 6 kap. 4 § vapenlagen. Enligt Lagrådet

kan det ifrågasättas varför inte denna personalkategori skall få ingripa

även enligt den föreslagna bestämmelsen i 6 kap. 4 a §. Frågan har inte

berörts av utredningen. Enligt vad regeringen inhämtat i frågan synes

antalet sådana särskilt förordnade tjänstemän som avses i 6 kap. 4 §

vapenlagen numera vara ytterst begränsat, varför det eventuellt kan

ifrågasättas om det finns behov av att ha kvar den personalkategorin i

bestämmelsen. Mot den bakgrunden saknas det skäl att nu göra ändringar

i den krets av personalkategorier som avses i 12 kap. 6 §

vapenförordningen och som sålunda skall kunna ingripa enligt den

föreslagna bestämmelsen i 6 kap. 4 a § vapenlagen.

15 Information till tillståndsmyndigheterna

Regeringens förslag: Läkares anmälningsskyldighet utvidgas till att

gälla även beträffande patienter inom den öppna psykiatriska vården.

Någon bedömning av om patienten i fråga innehar skjutvapen skall

inte göras. För anmälningsskyldighet krävs att patienten i fråga

bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. Anmälan behöver dock

inte göras om det med hänsyn till omständigheterna står klart för

läkaren att patienten inte innehar tillstånd för skjutvapen.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.

Någon ändring i fråga om bedömning av vapeninnehav föreslås inte. För

anmälningsskyldighet inom den öppna psykiatriska vården skall krävas

att patienten i fråga bedöms vara uppenbart olämplig att inneha

skjutvapen.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte något att

erinra mot förslaget. Justitieombudsmannen, Länsrätten i Stockholms

län, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Västernorrlands län,

Socialstyrelsen och Svenska Jägareförbundet tillstyrker förslaget.

Justitieombudsmannen anser dock att det finns anledning att diskutera

om inte uppenbarhetsrekvisitet kan utgå och menar, i likhet med

Socialstyrelsen, att det finns anledning att utreda frågan om

anmälningsskyldighet för sociala myndigheter ytterligare. Även

Polismyndigheten i Västernorrlands län anser att det finns skäl att gå

längre och menar att läkare bör kontrollera vapeninnehav med berörd

polismyndighet. Länsrätten i Göteborg ifrågasätter effektiviteten av den

föreslagna utvidgningen och anser att metoderna för rapportering bör

utredas ytterligare. Länsrätten menar att det t.ex. borde vara möjligt att

införa en mera rutinmässig rapportering från läkare till ett centralt

vapenregister. Socialstyrelsen, Sveriges Vapenägares Förbund och

Svenska Skytteförbundet uppmärksammar risken för att personer avstår

från att söka sig till sjukvården på grund av anmälningsskyldigheten.

Rikspolisstyrelsen anser att det finns skäl att överväga om inte en läkares

anmälningsskyldighet skall omfatta även kroppsliga sjukdomstillstånd.

Skälen för regeringens förslag

Information från läkare

En förutsättning för att tillståndsmyndigheterna skall kunna göra en

korrekt bedömning vid prövningen av ett tillståndsärende är att den

erhåller erforderlig information om sökanden/tillståndsinnehavaren.

En fråga som aktualiserats på senare tid är hur man effektivt skall

kunna förhindra att personer som på grund av viss psykisk störning är

olämpliga att inneha skjutvapen trots detta har vapentillstånd. Allvarliga

händelser, vid vilka människor har hotats, kommit till skada eller t.o.m.

dödats, har i vissa fall haft sin grund i en psykisk störning hos

gärningsmannen. Enligt Socialstyrelsen är de flesta av psykiatrins

patienter inte mer våldsbenägna än normalbefolkningen. Det finns dock

patientgrupper bland psykossjuka, främst patienter med schizofreni och

paranoida vanföreställningssyndrom, som har en betydligt förhöjd

frekvens av våld och aggression. Sådana personer bör naturligtvis inte ha

tillstånd att inneha skjutvapen.

Som vi tidigare påpekat är det svårt att närmare uttala sig om

omfattningen av problemet. Man skall vidare ha klart för sig att det inte

är möjligt att skapa ett system som helt utesluter risken för att personer

som på grund av psykisk störning är olämpliga att inneha skjutvapen

trots detta har vapentillstånd, bl.a. då inte alla personer med psykisk

störning söker medicinsk hjälp för sina problem. Ambitionen bör enligt

regeringens mening vara att utforma tillståndssystemet så att risken för

att sådana personer innehar skjutvapen hålls på en så låg nivå som

möjligt, varvid hänsyn måste tas också till integritetsaspekten.

I detta sammanhang kan erinras om att det vid prövningen av ett

tillståndsärende regelmässigt görs en kontroll av om den sökande

förekommer i belastningsregistret. Om den psykiska störningen lett till

att den sökande begått brott torde detta framgå av registret. Härutöver

skall tillståndsmyndigheten göra en allmän bedömning av den sökandes

lämplighet i olika avseenden.

Kontroll i samband med att tillstånd söks är dock inte tillräckligt

eftersom en psykisk störning kan uppkomma även därefter. Beträffande

möjligheten till efterföljande kontroll gäller i dag att om den som är

intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk störning innehar

eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att den intagne inte

bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är ansvarig för vården

omedelbart anmäla förhållandet till polismyndigheten i den ort där

patienten är folkbokförd. Närmare föreskrifter om anmälan meddelas av

Socialstyrelsen (6 kap. 6 § vapenlagen och 13 kap. 2 §

vapenförordningen). Patienter inom öppenvården berörs inte, varför

information rörande dessa inte når tillståndsmyndigheterna.

Av den enkätundersökning som utredningen gjort framgår att många

registerenheter anser att läkare inte fullgör sin anmälningsskyldighet i

önskvärd utsträckning. Även ett par remissinstanser menar att systemet

med anmälningsskyldighet är ineffektivt. Vad detta eventuellt skulle

kunna bero på är svårt att säga. En orsak skulle kunna vara att

bestämmelserna i dess nuvarande utformning är svåra att tillämpa.

Regeringen tänker då särskilt på bedömningen av om patienten i fråga

 innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen , vilket i många fall torde

vara utomordentligt svårt att avgöra. Detta påtalas också av

Socialstyrelsen. Bestämmelserna om anmälningsskyldighet skulle

antagligen bli betydligt enklare att tillämpa om den bedömningen inte

behövde göras, vilket i sin tur sannolikt skulle leda till att systemet med

anmälningsskyldighet skulle bli effektivare och mer tillförlitligt.

Regeringen anser därför att bestämmelserna om anmälningsskyldighet

bör ändras så att rapportering skall ske i samtliga fall. Skulle det för en

läkare i det enskilda fallet framstå som klart att patienten i fråga inte

innehar tillstånd för skjutvapen bör läkaren dock kunna avstå från att

göra anmälan. Ett sådant fall kan vara att det med hänsyn till patientens

sjukdomshistoria helt kan uteslutas att han eller hon har beviljats tillstånd

till innehav av skjutvapen eller att läkaren känner patienten i fråga så väl

att läkaren helt säkert kan säga att denne inte har tillstånd att inneha

sådana vapen. Det bör betonas att detta avser endast uppenbara fall och

att det normalt alltså inte skall göras någon prövning av om patienten i

fråga har tillstånd att inneha skjutvapen eller inte.

Enligt rådande målsättning inom psykiatrin skall personer med

psykiska störningar i största möjliga mån integreras i samhället. Detta har

lett till att färre sådana personer än tidigare är intagna på sjukhus för

behandling. Många av dessa får i stället vård inom den öppna

psykiatriska vården och kan alltså inte bli föremål för anmälan enligt

gällande bestämmelser. Regeringen anser att det är viktigt att

tillståndmyndigheterna kan få information även om dessa patienter.

Regeringen delar därför utredningens uppfattning att

anmälningsskyldighet bör finnas även inom öppenvården.

Som framgått innebär regeringens förslag att det inte skall göras någon

prövning av om patienten i fråga kan tänkas inneha skjutvapen eller inte.

Detta medför att patienter som inte innehar skjutvapen kommer att

omfattas av anmälningsskyldigheten i betydligt högre utsträckning än

tidigare, något som skulle kunna ifrågasättas från integritetssynpunkt.

Utredningen har föreslagit att det för anmälningsskyldighet inom den

öppna vården skall krävas att patienten i fråga är uppenbart olämplig att

inneha skjutvapen. Med anledning av den ytterligare utvidgning som

regeringens föreslag innebär, och för att inte göra större inskränkningar

av den personliga integriteten än vad som kan anses absolut nödvändigt,

föreslog regeringen i lagrådsremissen att ett sådant uppenbarhetsrekvisit

skulle gälla även inom den slutna psykiatriska vården. Som ytterligare

skäl för en sådan ordning anförde regeringen effektivitetsskäl och pekade

på att det kan förutses att anmälningsskyldigheten kommer att fullgöras

mer konsekvent om en begränsning sker till de mer klara fallen. Att

anmälningsskyldigheten begränsas till att omfatta endast sådana fall

innebär också att patientens relation till sin läkare inte behöver äventyras

i onödan. Vidare får ett system med anmälningsskyldighet naturligtvis

inte leda till att människor som egentligen skulle behöva läkarhjälp inte

söker sådan av rädsla för att då äventyra sitt vapentillstånd, vilket i

lagrådsremissen också anfördes som skäl för att göra en viss

avgränsning.

Lagrådet har emellertid anfört att det skulle innebära en påtaglig

försvagning av anmälningsskyldigheten för den slutna psykiatriska

vården om samma avgränsning av anmälningsskyldigheten gällde för

såväl den slutna som den öppna psykiatriska vården, dvs. att det

uppställdes ett krav på uppenbarhet även inom den slutna vården. Detta

skulle enligt Lagrådet leda till en mycket kraftig begränsning av de fall

där anmälan kan komma i fråga.

Regeringen anser att de skäl som i lagrådsremissen anfördes till stöd

för att begränsa anmälningsskyldigheten till de klara fallen har avsevärd

tyngd. Regeringen vill härvid betona att ett viktigt skäl för detta varit att

skapa ett system där anmälan verkligen sker i de fall det är motiverat.

Regeringen har dock förståelse för Lagrådets synpunkter och det är

naturligtvis angeläget att förslaget inte framstår såsom innebärande en

försvagning av anmälningsskyldigheten inom den slutna vården. I dag

gäller att det för anmälningsskyldighet krävs att det kan antas att

patienten i fråga inte bör inneha skjutvapen. Att för

anmälningsskyldighet uppställa ett krav på att patienten i fråga bedöms

vara olämplig att inneha skjutvapen innebär således redan det en klarare

avgränsning i förhållande till vad som för närvarande gäller. En sålunda

utformad bestämmelse bör bli enklare att tillämpa än den nuvarande och

torde också underlätta för tillståndsmyndigheterna som har att lägga

läkarens bedömning till grund för en prövning av tillståndsfrågan. Enligt

regeringens bedömning framstår det mot den bakgrunden som en rimlig

avgränsning att det för anmälningsskyldighet uppställs ett krav på att

patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen.

Enligt regeringens uppfattning bör samma rekvisit gälla för

anmälningsskyldighet inom den öppna som inom den slutna psykiatriska

vården. Regeringen föreslår därför att det för anmälningsskyldighet inom

såväl den slutna som inom den öppna psykiatriska vården skall krävas att

patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen.

Bedömningen av om patienten i fråga är olämplig att inneha

skjutvapen eller inte bör ske av en läkare med specialistkompetens i

psykiatri.

Sammanfattningsvis anser regeringen att en läkare alltid skall vara

skyldig att anmäla en patient som på grund av psykisk störning bedöms

vara olämplig att inneha skjutvapen. Undantag görs för det fallet att det

med hänsyn till omständigheterna står klart för läkaren att patienten inte

innehar tillstånd för skjutvapen. Om det hos tillståndsmyndigheten visar

sig att personen i fråga inte innehar skjutvapen bör myndigheten

makulera uppgiften.

Med de föreslagna ändringarna skapas enligt regeringens bedömning

sannolikt bättre förutsättningar för att förhindra att personer som på

grund av psykisk störning inte bör inneha skjutvapen trots detta har

tillstånd att inneha sådana vapen.

Nuvarande bestämmelser avser endast personer som på grund av

psykisk störning inte är lämpliga att inneha skjutvapen. Som

Rikspolisstyrelsen påpekar förekommer det även att en person på grund

av omständigheter av fysisk natur, som exempelvis synnedsättning, är

olämplig att bruka skjutvapen. Regeringen är dock för närvarande inte

beredd att föreslå en utvidgning av anmälningsskyldigheten till att

omfatta även sådana omständigheter.

Information från andra myndigheter

De väsentliga källorna till information om omständigheter som bör

medföra ett ifrågasättande av en persons vapentillstånd är enligt

regeringens bedömning polismyndigheterna själva, genom registrering av

omhändertagna och brottsmisstänkta personer, samt läkare som kommer i

kontakt med personer med psykiska störningar. Det finns emellertid även

andra informationskällor som kan vara av intresse i sammanhanget.

Några remissinstanser har aktualiserat frågan om anmälningsskyldighet

för sociala myndigheter och menar att frågan bör utredas ytterligare.

I körkortslagstiftningen finns det bestämmelser enligt vilka

länsstyrelsen vid handläggningen av en ansökan om körkortstillstånd

eller förhandsbesked kan begära in yttrande av bl.a. socialnämnd. Ett

sådant yttrande skall innehålla en redogörelse för de omständigheter som

har betydelse för att bedöma sökandens lämplighet som innehavare av

körkort eller traktorkort. En omständighet som lagstiftaren särskilt haft

för ögonen är misskötsamhet i nykterhetshänseende som ju är ett mycket

allvarligt problem för trafiksäkerheten.

Justitieombudsmannen påpekar i sitt remissvar att uppgifter som

inhämtas inom ramen för den verksamhet som bedrivs med stöd av

socialtjänstlagen i väsentliga hänseenden ger en annan kännedom om den

enskilde än vad som är fallet inom den psykiatriska vården. Regeringen

kan instämma i detta i och för sig. När det gäller störningar av psykisk

natur, till vilka regeringen alltså valt att begränsa

anmälningsskyldigheten, framstår det emellertid som mer motiverat att

ålägga en undersökande läkare med särskilda kunskaper om psykiska

störningar en sådan anmälningsskyldighet än personal inom

socialtjänsten. Regeringen är mot den bakgrunden för närvarande inte

beredd att införa en anmälningsskyldighet för de sociala myndigheterna.

Vi avser emellertid att följa utfallet av den föreslagna reformen och om

det behövs återkomma med förslag till vidgad anmälningsplikt.

Rapporteringsrutiner

Information om sådana omständigheter som kan medföra ett

ifrågasättande av en persons vapeninnehav finns ofta hos

polismyndigheterna, men på andra enheter eller andra polismyndigheter

än den lokala tillståndsenheten. Det finns inga enhetliga regler för hur

sådan information skall nå de olika tillståndsenheterna.

Tjänsteföreskrifter över rapporteringsrutinerna utarbetas inom varje

myndighet för sig. Regeringen vill i detta sammanhang betona vikten av

att frågan om rapporteringsrutinerna noga övervägs eftersom dessa är av

väsentlig betydelse när det gäller att förhindra missbruk av skjutvapen.

16 Påföljd vid brott m.m.

Regeringens bedömning: Behov av att ytterligare skärpa straffskalorna

för brott mot vapenlagen föreligger inte.

De allmänna förvaringsbestämmelserna bör inte straffsanktioneras.

Regeringens förslag: Straffansvar införs för den som överlämnar ett

skjutvapen för förvaring hos någon annan i strid mot bestämmelserna om

tillstånd i 5 kap. 3 § vapenlagen.

Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med

regeringens. De allmänna förvaringsbestämmelserna straffsanktioneras.

Bestämmelserna om straffansvar för den som bedriver handel med

skjutvapen utan tillstånd tas in i paragrafen om ansvar för vapenbrott. En

särskild straffbestämmelse införs enligt vilken den som i

näringsverksamhet utan tillstånd tar emot skjutvapen för reparation m.m.

eller lämnar ut skjutvapen för sådan åtgärd till någon som inte har rätt att

ta emot vapnet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalar sig i

frågan delar bedömningen att ytterligare straffskärpning inte bör ske.

Göta Vapenhistoriska Sällskap anser dock att straffet för olovligt innehav

av skjutvapen bör skärpas. Även Åklagarmyndigheten i Göteborg anser

att det finns skäl att överväga en straffskärpning. Riksåklagaren,

Åklagarmyndigheten i Västerås, Polismyndigheten i Västernorrlands län

och Försvarsmakten tillstyrker förslaget att straffsanktionera de allmänna

förvaringsbestämmelserna. Hovrätten över Skåne och Blekinge,

Kammarrätten i Sundsvall, Svenska Jägareförbundet och Sveriges

Vapenhandlareförening avstyrker förslaget. Brottsförebyggande rådet är

tveksamt till detsamma. Hovrätten över Skåne och Blekinge och

Brottsförebyggande rådet anför bl.a. att en kriminalisering skulle kunna

verka hämmande på benägenheten att anmäla vapenstöld. Kammarrätten

i Sundsvall anser att tillståndsmyndigheten i stället bör ges befogenhet att

förelägga en tillståndshavare att styrka att meddelade

förvaringsföreskrifter följs vid påföljd att tillståndet annars återkallas.

Skälen för regeringens bedömning och förslag

Frågan om ytterligare straffskärpningar

Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller

överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att

inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år (9 kap. 1 §

första stycket vapenlagen). Straffskalan ändrades från fängelse i högst ett

år till två år genom en lagändring 1971. I samband med att grovt brott

infördes år 1993 ändrades straffmaximum för brott av normalgraden,

som en följd härav, till fängelse i högst ett år. Om brott enligt 9 kap. 1 §

första stycket vapenlagen är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse

i lägst sex månader och högst fyra år. Den nuvarande straffskalan för

grovt brott infördes den 1 juli 1993. Om gärning, som nämns i 9 kap. 1 §

första stycket vapenlagen, har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är

ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

Regeringen delar utredningens bedömning att förändringen av

straffskalan i skärpande riktning beträffande vapenbrott har haft en stark

inverkan på domstolarnas syn på straffvärdet. Vapenbrottets karaktär av

artbrott synes ha förstärkts, vilket haft till följd att det numera krävs

mycket starka skäl huvudsakligen av personlig natur för att någon annan

påföljd än fängelse skall komma i fråga.

Det har ifrågasatts om straffskalan skulle behöva skärpas ytterligare,

t.ex. med ett straffmaximum på fängelse i sex år. I likhet med

utredningen anser emellertid regeringen att det inte föreligger något reellt

behov av detta. Det kan också konstateras att straffskalan för vapenbrott i

övriga nordiska länder inte sträcker sig längre än fyra års fängelse.

Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte finns behov av

ytterligare straffskärpningar för brott mot vapenlagen.

Straffsanktionering av förvaringsbestämmelserna

Frågan om att straffsanktionera de allmänna förvaringsbestämmelserna

har varit föremål för diskussion vid flera tillfällen. 1987 års

vapenutredning lade fram ett förslag om detta, vilket dock inte ledde till

lagstiftning. I det lagstiftningsärendet (prop. 1990/91:130, bet.

1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300) konstaterade regeringen bl.a. att det

för en kriminalisering bör krävas att en sådan kan antas få en

brottsavhållande betydelse. Regeringen redogjorde vidare för de

sanktionsformer som redan fanns, såsom återkallelse av tillstånd och

skadeståndsskyldidghet i vissa fall, och menade att det inte framstod som

sannolikt att en kriminalisering skulle få någon självständig

brottsavhållande betydelse.

Antalet förkomna eller tillgripna skjutvapen är, trots skärpningarna av

förvaringsbestämmelserna år 1992, enligt regeringens uppfattning

alltjämt oroväckande högt. Vapeninnehavarnas förvaringsmetoder tycks

dock ha förbättrats avsevärt efter de senaste årens fokusering på vikten

av en god förvaring. Majoriteten torde således förvara sina skjutvapen på

ett föredömligt sätt. Fortfarande förekommer det dock att

vapeninnehavare uppenbart nonchalerar de bestämmelser som finns,

vilket inte sällan resulterar i att skjutvapen hamnar på avvägar. Tydligen

är alltså inte de nuvarande bestämmelserna om återkallelse av tillstånd

m.m. tillräckliga för att alla vapeninnehavare skall inse hur viktigt det är

att vapnen förvaras på ett tillfredsställande sätt. Frågan är dock om en

kriminalisering är den rätta vägen att gå.

Som regeringen uttalat i andra sammanhang bör kriminalisering som

metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället

användas med försiktighet. Innan man beslutar att kriminalisera ett visst

handlande bör man vidare undersöka om det finns andra medel för att

motverka detsamma.

I avsnitt 9.4 föreslår vi att tillståndsmyndigheten skall få en generell

möjlighet att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs. Vetskapen

om detta, och därmed vetskapen om risken för att tillståndet återkallas

om förvaringen i samband med en inspektion konstateras vara bristfällig,

torde leda till att förvaringsbestämmelserna efterlevs i än högre

utsträckning än vad som är fallet i dag. Mot den bakgrunden framstår en

kriminalisering av förvaringsbestämmelserna som mindre angelägen.

Ett ytterligare skäl mot att kriminalisera överträdelser av

förvaringsbestämmelserna, och som bl.a. Hovrätten över Skåne och

Blekinge och Brottsförebyggande rådet pekar på, är att det kan leda till

att minska benägenheten att anmäla vapenstöld, vilket vore ytterst

olyckligt.

Skärpningen av de allmänna förvaringsbestämmelserna innebär

visserligen att de flesta av dem som i dag meddelats en särskild

förvaringsföreskrift och sålunda kan straffas för brott mot föreskriften

 även fortsättningsvis är skyldiga att upprätthålla samma slags förvaring

som de gör i dag, dock utan att framdeles riskera något straff för det fall

bestämmelserna inte följs. Detta förhållande bör enligt regeringens

mening emellertid inte tillåtas vara avgörande för frågan om en

kriminalisering.

Av dessa skäl anser regeringen att de allmänna

förvaringsbestämmelserna inte bör straffsanktioneras.

Andra brott mot vapenlagen

I avsnitt 11 har regeringen föreslagit att det skall krävas tillstånd i stället

för godkännande av polismyndighet för att ta emot skjutvapen för

reparation m.m. Den som utan tillstånd tar emot ett vapen för en sådan

åtgärd kan redan enligt gällande bestämmelser straffas för olaga

vapeninnehav, för såvitt han inte på annan grund har rätt att inneha

vapnet i fråga. Regeringen anser därför att det inte behövs någon särskild

straffbestämmelse på området.

Enligt 9 kap. 1 § vapenlagen är det straffbelagt att bl.a. överlåta och

låna ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet. I

lagrådsremissen föreslog regeringen att det skulle göras ett tillägg till den

bestämmelsen enligt vilket även den som annars överlämnar ett

skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för

vapenbrott. Syftet med förslaget var bl.a. att täcka in det fallet att någon

överlämnar ett skjutvapen för reparation m.m. till någon som inte har

tillstånd för detta. Även det fallet att någon lämnar över ett vapen för

förvaring hos någon som saknar rätt att förvara vapnet i fråga var avsett

att kunna falla under bestämmelsen. Lagrådet har beträffande detta anfört

att den föreslagna lydelsen i 9 kap. 1 § medför vissa svårigheter när det

gäller överlämnande för förvaring, eftersom tillstånd till förvaring inte

medför rätt för mottagaren att inneha vapnet och förutsätter inte heller

någon sådan rätt. Enligt Lagrådet synes det därför behövligt med en

komplettering av straffbestämmelsen med avseende på överlämnande för

förvaring. Detsamma gäller enligt Lagrådet i fråga om ansvar för den

som i strid med 5 kap. 3 § tar emot och förvarar ett vapen.

Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning att det i lagrådsremissen

föreslagna tillägget i 9 kap. 1 § kan skapa svårigheter vid tolkningen.

Tillägget bör därför utgå. Frågan är då om det mot bakgrund av vad

Lagrådet anfört finns anledning att göra några andra kompletteringar av

straffbestämmelserna med anledning av att krav på tillstånd för förvaring

hos annan har införts.

Enligt regeringens mening framstår det som rimligt att införa

straffansvar för den som lämnar över ett skjutvapen för förvaring hos

någon annan utan att erforderligt tillstånd finns. Ett sådant förfarande

medför bl.a. att polisen inte har kontroll över var vapnet i fråga befinner

sig. Ett tillägg som straffbelägger ett sådant förfarande bör därför göras i

9 kap. 2 §.

Som Lagrådet antytt föreslås inte något straffansvar för den som utan

att erforderligt tillstånd meddelats tar emot skjutvapen för förvaring. Det

är emellertid enligt regeringens mening tillräckligt att innehavaren träffas

av straffansvar enligt vad som nyss sagts samt att den som förvarar

vapnet kan straffas enligt 9 kap. 2 § b om han eller hon bryter mot

förbudet att bruka vapnet. Om syftet med överlämnandet sträcker sig

längre än endast förvaring torde mottagaren kunna träffas av straffansvar

enligt 9 kap. 1 § för olovligt innehav. Vad gäller den situationen att

någon lämnar över ett skjutvapen för reparation m.m. till någon som inte

har rätt att ta emot vapnet för ett sådant ändamål gör regeringen

bedömningen att såväl den som lämnar vapnet som mottagaren,

åtminstone i allvarligare fall, träffas av straffansvar enligt 9 kap. 1 §.

Enligt regeringens bedömning behövs därför inte någon komplettering av

straffansvaret i dessa delar.

17 Vapenamnesti m.m.

Regeringens bedömning: En i tiden obegränsad vapenamnesti bör

inte införas.

Regeringens förslag: En särskild åtalsregel införs enligt vilken åtal

för olovligt innehav av skjutvapen eller ammunition, som uppdagas

genom att skjutvapnet eller ammunitionen frivilligt lämnas till

polisen, får väckas endast om det är motiverat från allmän synpunkt.

Utredningens förslag: Illegala skjutvapen och ammunition skall

straffritt kunna lämnas in till polisen utan någon begränsning i tiden, dvs.

en i tiden obegränsad vapenamnesti.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna avstyrker

förslaget, däribland Justitieombudsmannen, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Göteborg,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket och Svenska

Jägareförbundet. Tillstyrker förslaget gör Överåklagaren

(Åklagarmyndigheten i Stockholms län), Åklagarmyndigheten i Västerås,

Polismyndigheten i Västernorrlands län, Brottsförebyggande rådet,

Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens Jägare, Frivilliga skytterörelsen,

Sveriges Vapenägares Förbund och Svenska Skytteförbundet. Flera av

dem som avstyrker förslaget menar att en i tiden obegränsad

vapenamnesti i själva verket kan komma att motverka sitt eget syfte

genom att det inte föreligger någon brådska att lämna in vapen som

innehas utan tillstånd. Många pekar också på de betydande

bevissvårigheter som förslaget skulle kunna ge upphov till. Några anför

också rent principiella invändningar. Flertalet kan dock tänka sig en i

tiden begränsad vapenamnesti.

Skälen för regeringens bedömning och förslag

Vapenamnesti

Regeringen delar utredningens uppfattning att en vapenamnesti kan

utgöra ett incitament för dem som innehar skjutvapen utan tillstånd att

lämna in vapnen till polismyndigheten. I likhet med flertalet

remissinstanser anser regeringen däremot inte att det är lämpligt att låta

en vapenamnesti vara obegränsad i tiden. För det första skulle en sådan

reglering sannolikt kunna leda till att vissa dröjer med att lämna in sina

vapen, eftersom man inte är tvungen att lämna in dessa inom viss tid.

Vidare skulle bevissvårigheterna i många fall sannolikt bli avsevärda. Ett

falskt påstående från en person som grips med ett illegalt skjutvapen på

sig om att han var på väg till polisstationen för att lämna in vapnet i

fråga, skulle kunna bli svårt att vederlägga. Vidare kan rent principiella

invändningar göras. Av dessa skäl anser regeringen att utredningens

förslag i den här delen inte bör genomföras. Regeringen kan emellertid

tänka sig att vid ett senare tillfälle återkomma till frågan om en i tiden

begränsad vapenamnesti.

En särskild åtalsregel

Det har visat sig att det förekommer att en del personer av rädsla för att

bli åtalade för vapenbrott tvekar att vända sig till polisen när de

exempelvis har hittat ett gammalt bortglömt skjutvapen på vinden eller

på något annat liknande ställe. Detta är naturligtvis olyckligt. Fråga är

därför om det finns någon annan ordning av permanent karaktär som

skulle kunna uppmuntra allmänheten att lämna in skjutvapen för vilka

tillstånd saknas, än att införa en permanent vapenamnesti.

Redan i dag finns det möjlighet för åklagare att underlåta åtal för brott

i vissa fall. Att enbart erinra om dessa bestämmelser är enligt regeringens

bedömning dock inte tillräckligt för att öka viljan att lämna in illegala

skjutvapen till polisen.

Ett tänkbart alternativ vore att begränsa den allmänna åtalsplikten för

dessa brott. Omständigheterna i det enskilda fallet kan ju vara sådana att

allmänintresset av att väcka åtal på goda grunder kan ifrågasättas, t.ex.

om någon ovetandes haft ett gammalt jaktgevär på vinden för vilket

saknas tillstånd. En sådan regel skulle sannolikt leda till att öka

allmänhetens vilja att lämna in illegala skjutvapen till polisen.

Regeringen anser därför att åtal för olovligt innehav av skjutvapen, som

uppdagas genom att vapnet frivilligt lämnas till polisen, bör få väckas

endast om det är motiverat från allmän synpunkt. En prövning måste

dock göras i varje enskilt fall. Grövre överträdelser av bestämmelserna

om vapeninnehav bör kunna leda till åtal. Vi återkommer i

författningskommentaren med närmare överväganden av

gränsdragningen.

Bestämmelsen om åtalsprövning bör gälla också i fråga om olovligt

innehav av ammunition.

18 Den systematiska översynen av

vapenlagstiftningen m.m.

Regeringens bedömning: Några mer omfattande systematiska

förändringar i vapenlagstiftningen bör för närvarande inte göras.

Utredningens förslag: En helt ny vapenlag införs varvid omfattande

systematiska förändringar görs i lagstiftningen. Utredningsförslaget

innebär således en omfattande omdisponering av bestämmelserna mellan

vapenlagen, vapenförordningen och Rikspolisstyrelsens föreskrifter och

allmänna råd samt att viss praxis regleras i författningsform.

Vapenlagens tillämpningsområde utvidgas till att gälla sådana föremål

som i dag regleras i knivförbudslagen. Tillståndsbestämmelserna ges en

delvis ny utformning. I vapenlagen anges såväl de allmänna

förutsättningarna för att tillstånd skall meddelas, som de olika ändamålen

som är kopplade till dessa.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna ställer sig positiva

till de föreslagna systematiska förändringarna eller lämnar förslaget i den

delen utan erinran. Detta gäller dock inte förslaget att utvidga

vapenlagens tillämpningsområde till att gälla sådana föremål som i dag

regleras i knivförbudslagen, till vilket flertalet som yttrat sig ställer sig

negativa. Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Göteborg,

Överåklagaren (Åklagarmyndigheten i Stockholms län), Sveriges

domareförbund, Skytterörelsens ungdomsorganisation och Svenska

Jägareförbundet avstyrker eller ställer sig tveksamma till att några mer

omfattande systematiska förändringar genomförs i nuvarande skede.

Skälen för regeringens bedömning: Den nya vapenlagen och

vapenförordningen trädde i kraft så sent som den 1 april 1996. Att införa

en helt ny lagstiftning med omfattande systematiska förändringar så kort

tid efter ikraftträdandet bör enligt regeringens mening ske endast om det

finns mycket starka skäl för det, i synnerhet som det rör sig om en

lagstiftning med omfattande detaljregleringar som skall tillämpas av både

myndigheter och enskilda.

I samband med att den nya vapenlagen infördes gjordes en systematisk

och språklig översyn av lagen. Det har inte framkommit att lagen leder

till några större tillämpningssvårigheter för myndigheter eller enskilda,

utan lagen tycks ha fungerat väl under den tid den varit i kraft. De

materiella förändringar som nu föreslås är heller inte så omfattande att

detta i sig motiverar att en ny lag införs. Även om det finns vissa fördelar

med den systematik som utredningen har föreslagit, anser regeringen mot

bakgrund av vad som nyss sagts att det inte är motiverat att nu

genomföra dessa.

Vad sedan gäller förslaget att inarbeta knivförbudslagen i vapenlagen

instämmer regeringen visserligen i utredningens uppfattning att det kan

finnas vissa fördelar med att ha bestämmelser om vapen samlade i en och

samma lagstiftning. Å andra sidan är de båda regelverken uppbyggda på

helt olika sätt och fyller delvis skilda funktioner.

Skjutvapenlagstiftningen har en administrativ karaktär med syfte att

genom tillståndsprövning reglera innehav av skjutvapen och ammunition,

medan knivförbudslagen är en speciallagstiftning av närmast straffrättslig

natur. Som Hovrätten över Skåne och Blekinge vidare påpekar kan det

också vara en fördel att reglera innehav av knivar och andra sådana

farliga föremål separat i syfte att inskärpa vikten av dessa bestämmelser.

Sammanfattningsvis anser således regeringen att det inte föreligger

tillräckliga skäl för att genomföra utredningens förslag i den här delen

utom på de punkter som tidigare har behandlats.

19 Sekretessfrågor

Regeringens förslag: Sekretess skall gälla även för uppgifter i ärende

enligt vapenlagen som inte tillförts något av vapenregistren.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 kap. 5 § sekretesslagen

(1980:100) gäller sekretess hos polismyndighet i verksamhet, som avser

förande av eller uttag ur vapenregister, för uppgift som har tillförts

registret, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan fara för att

vapen eller ammunition kommer till brottslig användning.

Uppgifter i ett ärende enligt vapenlagen som inte registrerats omfattas

enligt gällande bestämmelser däremot inte av sekretessen. Det är således

inte möjligt för tillståndsmyndigheterna att avslå en begäran om

utlämnande av sådana uppgifter. Enligt regeringens mening är detta

otillfredsställande med tanke på att sådana uppgifter skulle kunna

användas för att planera brott. Regeringen föreslår därför att sekretess

skall gälla även för uppgifter i ärende enligt vapenlagen som inte tillförts

något av vapenregistren.

När det gäller uppgifter som lämnas av läkare till polismyndighet med

anledning av bestämmelserna om anmälningsskyldighet inom den

psykiatriska vården, har fråga uppkommit om dessa omfattas av sekretess

enligt sekretesslagen. Regeringen gör den bedömningen att sådana

uppgifter omfattas av sekretess enligt 9 kap. 17 § 4 sekretesslagen.

Enligt den bestämmelsen gäller sekretess för enskilds personliga och

ekonomiska förhållanden i bl.a. polismyndighets verksamhet för att

förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Lagrådet har anfört att ett

syfte med vapenlagen visserligen är att motverka att vapen kommer till

användning vid brottslig verksamhet men att syftet med lagen är vidare

än så och närmast kan beskrivas som att avse upprätthållande av allmän

ordning och säkerhet generellt, utan att det behöver vara fråga om brott.

Mot denna bakgrund har Lagrådet anfört att det är tveksamt om nämnda

bestämmelse i 9 kap. sekretesslagen täcker nu aktuella uppgifter.

Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning såvitt avser

vapenlagstiftningen generellt. När det gäller bestämmelserna om

anmälningsskyldighet av personer inom den psykiatriska vården syftar

emellertid dessa direkt till att förhindra att skjutvapen innehas av

personer som kan befaras missbruka dessa på ett sätt som innefattar

brottslig gärning. Dessa bestämmelser måste därför anses ha en utpräglad

brottsförebyggande funktion. Regeringen gör därför den bedömningen att

de uppgifter som lämnas till tillståndsmyndigheterna enligt

bestämmelserna om anmälningsskyldighet täcks av sekretessen i 9 kap.

17 § 4 sekretesslagen. Det kan emellertid finnas anledning att i ett annat

sammanhang se över den gällande regleringen.

Utvidgningen av anmälningsskyldigheten till att omfatta även den

öppna psykiatriska vården innebär att även den enskilda hälso- och

sjukvården omfattas. Enligt 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område gäller att hälso- och

sjukvårdspersonalen inte obehörigen får röja vad han eller hon i sin

verksamhet fått veta om enskildas hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden. Som obehörigt röjande anses emellertid inte att någon

fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning, varför

en läkare inom den enskilda vården är oförhindrad att lämna ut de

aktuella uppgifterna.

20 Illegal införsel av skjutvapen samt det

europeiska skjutvapenpasset

Regeringens bedömning: Arbetet med att motverka smuggling av

skjutvapen skall fortsätta.

Remissinstanserna: Länsrätten i Göteborg konstaterar att

möjligheterna till internationellt samarbete för att minska antalet illegala

vapen inte har berörts av utredningen annat än i fråga om vapenamnesti.

Svenska Svartkruts Skytte Federationen anför att det med tanke på den

erkänt stora inströmningen av illegala vapen är nödvändigt att ökade

resurser satsas på kontroll och internationellt arbete. Svenska

Pistolskytteförbundet är av liknande uppfattning. Även Sveriges

Vapenägares Förbund menar att illegal införsel av vapen till Sverige är

ett växande och allvarligt problem och anser att kontrollen av import och

annan form av införsel bör skärpas och göras mer effektiv. Sveriges

Militäridrotts- och Mångkampsförbund pekar också på behovet av skärpt

gränskontroll.

Skälen för regeringens bedömning: Det är inte möjligt att säga något

säkert om omfattningen av den illegala införseln av skjutvapen till

Sverige. Som vi tidigare konstaterat finns det dock omständigheter som

starkt talar för att allt fler vapen smugglas in i landet. Det har också

förekommit att mycket allvarliga våldsbrott begåtts med sådana vapen. I

debatten kring vapenfrågorna anförs ofta att det är den illegala införseln

av skjutvapen som utgör det verkligt allvarliga problemet på området och

att det är mot detta som resurserna bör sättas in. Regeringen delar

uppfattningen att illegal införsel av vapen är ett allvarligt problem och

anser att åtgärder för att bekämpa sådan verksamhet utgör en viktig del i

arbetet med att förhindra att skjutvapen kommer till brottslig användning.

I avsnitt 4.2 har vi redogjort för den enkät som genomförts inom ramen

för samarbetet med anledning av den FN-resolution som antogs på

området 1995. Av den sammanställning som gjorts framgår att illegal

införsel av skjutvapen är ett problem i många länder och att det tycks

finnas ett behov av utökat internationellt samarbete beträffande utredning

av brott där sådana skjutvapen använts. Olovlig införsel av skjutvapen är

således ett problem som sträcker sig över nationsgränserna och kan inte

förhindras enbart genom ändringar i den nationella vapenlagstiftningen.

För att komma till rätta med problemet krävs samarbete på internationell

nivå, något som redan pågår. Som exempel kan nämnas arbetet inom FN

med att generellt minska förekomsten av bl.a. handeldvapen i världen

och det initiativ som tagits till tilläggsprotokoll till konventionen om

internationell, gränsöverskridande organiserad brottslighet avseende bl.a.

illegal handel med skjutvapen. På det europeiska planet kan det i

samband med översynen av vapendirektivet bli aktuellt att diskutera om

minimikraven för förvärv och innehav av skjutvapen i unionens

medlemsstater bör skärpas ytterligare. En annan fråga som eventuellt bör

tas upp i detta sammanhang är frågan om ett gemensamt

märkningssystem för skjutvapen. Dessa projekt och initiativ kan få stor

betydelse i kampen för att förhindra olovlig införsel av skjutvapen till

bl.a. Sverige.

I och med att Schengensamarbetet träder i funktion fullt ut kommer

personkontrollen vid nationsgränserna mellan Schengenstater inre

gräns att upphöra. Detta kan i och för sig innebära en ökad risk för

olovlig införsel av skjutvapen från andra medlemsstater. Gränstrafiken

vid de yttre gränserna kommer å andra sidan att underkastas en desto mer

noggrann kontroll. Enligt de aktuella bestämmelserna i

Schengenkonventionen skall således personkontrollen vid de yttre

gränserna inte endast omfatta granskning av resedokument m.m. utan

även efterspaning och förhindrande av hot mot de avtalsslutande

parternas inre säkerhet och allmänna ordning. Dessutom skall fordon och

föremål som medförs av personer vid passerandet av den yttre gränsen

kontrolleras. Kontrollen skall verkställas av varje avtalsslutande part i

enlighet med dennas lagstiftning. En väl fungerande yttre gränskontroll

har naturligtvis stor betydelse för arbetet med att förhindra illegal

införsel av skjutvapen till medlemsstaterna.

För att Sverige skall uppfylla Schengenkonventionens krav i nu nämnt

avseende har det i en departementspromemoria (Ds 1999:31

Polissamarbete m.m. med anledning av Schengen) föreslagits att det i

polislagen skall införas en ny bestämmelse som skulle ge polisen vidgade

möjligheter till kroppsvisitation och husrannsakan i samband med att

någon reser in till Sverige från en icke Schengenstat. Förslaget bereds för

närvarande inom Regeringskansliet.

I avsnitt 22 föreslås att Rikspolisstyrelsen årligen skall rapportera till

regeringen om utvecklingen på vapenområdet bl.a. vad gäller illegal

införsel av skjutvapen.

Sammanfattningsvis kan konstateras att regeringen instämmer i

bedömningen att den illegala införseln av skjutvapen till Sverige och den

illegala handeln med sådana vapen i världen i övrigt är ett allvarligt

problem. Regeringen menar vidare att det internationella samarbetet på

området, vilket vi redogjort för, är avgörande för möjligheterna att

motverka och förhindra gränsöverskridande illegal hantering med

skjutvapen. Inte minst viktigt är arbetet inom FN med att generellt

minska förekomsten av bl.a. handeldvapen i världen. Så länge det i vår

omvärld finns stora anhopningar av sådana vapen finns det risk för att

dessa förr eller senare på illegal väg kommer in över våra gränser. Av

nödvändighet är detta ett arbete som måste bedrivas i ett relativt

långsiktigt perspektiv för att få resultat. I ett kortare perspektiv är bl.a. de

åtgärder som vidtas inom ramen för Schengensamarbetet för att förbättra

gränskontrollen vid yttre gräns av betydelse.

Regeringen avser att verka för att det internationella arbetet på

vapenområdet fortsätter med oförminskad styrka.

Det europeiska skjutvapenpasset

I vapendirektivet finns bestämmelser om s.k. europeiska skjutvapenpass,

vars främsta syfte är att förenkla den fria rörligheten för jägare och

tävlingsskyttar. Enligt vapenförordningen gäller att ett sådant pass skall

utfärdas till den som har tillstånd att i Sverige inneha skjutvapen som

avses i bilagan till förordningen (3 kap. 9 § vapenförordningen).

Till regeringen har inkommit en framställan om vissa ändringar av

reglerna för det europeiska skjutvapenpasset. Regeringen är emellertid

för närvarande inte beredd att föreslå några ändringar av dessa

bestämmelser utan avser att avvakta den kommande översynen av

vapendirektivet.

21 Försvarets skjutvapen

Regeringens bedömning: De åtgärder som vidtagits under senare år

för att förhindra tillgrepp av militära vapen och ammunition har

förbättrat säkerheten vid hanteringen m.m. av sådana vapen.

Skälen för regeringens bedömning: Statens skjutvapen, och därmed

även försvarets vapen, regleras som nämnts i förordningen om statliga

myndigheters skjutvapen m.m. Förordningen innehåller bestämmelser

om skjutvapen och viss annan farlig materiel som finns hos myndigheter

under regeringen. Bestämmelserna syftar till att begränsa förluster av

materielen, att motverka att den kommer till användning vid brott samt

att förebygga annat missbruk och olyckshändelser.

Under den senare delen av 1990-talet har arbetet med att förhindra

tillgrepp av stöldbegärliga vapen och ammunitionseffekter inom

försvaret intensifierats. Skärpta regler för hantering, förvaring och

transport av vapen och ammunition har införts. Tidigare förvarades

många av försvarets vapen i obevakade förråd i terrängen. Detta

motiverades av att den hotbild som fanns mot Sverige gjorde det

nödvändigt att ha vapnen lättillgängliga. Förvaringen av vapnen har nu

flyttats till kasernområdena där de kan bevakas mer effektivt. Dessa

åtgärder har resulterat i att vapenförlusterna inom försvaret har minskat

kraftigt. Som exempel kan nämnas att antalet förluster mer än halverades

under åren 1995 1997. Under 1998 ökade dock antalet vapenförluster till

28 stycken jämfört med 18 stycken år 1997. De två uppmärksammade

stölderna i Norrtälje och Strängnäs svarade för 17 av dessa 28 förluster.

En del av dessa vapen har sedermera återfunnits. Antalet förluster vid

inbrott hos hemvärnsmän har minskat från 11 vapen till 8 vapen.

Regeringen ser allvarligt på dessa förluster och står fast vid

målsättningen att antalet förluster skall nedbringas till noll. För att nå det

målet fortsätter ansträngningarna, bl.a. försöken med och anskaffningen

av säkerhetsmateriel såsom larm, vapenboxar, patronlägeslås och

säkerhetscontainrar. Regeringen bedömer att de åtgärder som vidtagits

har förbättrat säkerheten. Frågan om militära skjutvapens tillgänglighet

måste ytterst vägas mot kraven på beredskap.

22 Ett utökat ansvar för Rikspolisstyrelsen

avseende vapenfrågorna

Regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen bör ha en formell

rapporteringsskyldighet i förhållande till regeringen på området för

civila skjutvapen.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens

bedömning. Utredningen har föreslagit att det på Rikspolisstyrelsen

inrättas en särskild enhet, som har till uppgift att hantera vapenfrågor.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen har inget att erinra mot att de

arbetsuppgifter som åvilar styrelsen i vapenfrågor utökas på sätt som

utredningen föreslagit. Styrelsen anser emellertid att det bör ankomma på

styrelsen själv att bestämma under vilka organisatoriska former

uppgifterna skall handhas. Även Riksåklagaren, Riksrevisionsverket och

Svenska Svartkruts Skytte Federationen har uttalat sig i frågan och har

inte något att erinra mot en sådan ordning.

Skälen för regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen har redan i

dag ett omfattande ansvar för vapenfrågorna. Rikspolisstyrelsen utfärdar

således föreskrifter och allmänna råd på en rad områden och bistår även

på andra sätt tillståndsmyndigheterna vad gäller den praktiska

tillämpningen av vapenlagstiftningen. Vidare fyller styrelsen en viktig

funktion dels genom sitt arbete i förhållande till andra myndigheter på

området, dels genom sitt engagemang i det internationella arbetet.

I propositionen föreslår regeringen att Rikspolisstyrelsen skall få

ytterligare uppgifter på vapenområdet. Således föreslås att styrelsen skall

få föreskriftsrätt i fråga om vilka krav som skall gälla för målskyttar i

fråga om skjutskicklighet samt vilka krav som skall iakttas i samband

med förflyttning och transport av skjutvapen och ammunition. Vidare

föreslås att Rikspolisstyrelsen skall avge yttrande vad gäller tillstånd för

s.k. udda ändamål. Rikspolisstyrelsen skall också vara den instans som

beslutar om vilka sammanslutningar som skall få meddelas tillstånd att

inneha egna skjutvapen, vilket i sin tur förutsätter en kontinuerlig

uppföljning av verksamheten i dessa sammanslutningar. Styrelsen

kommer dessutom att behöva arbeta fram rutiner för bl.a.

tillståndsförfarandet avseende förvaring hos annan och för inspektion av

förvaringsutrymmen.

Det kan således konstateras att Rikspolisstyrelsens ansvar på

vapenområdet kommer att öka ytterligare om regeringens förslag

genomförs. Vidare kan det internationella arbetet på området förväntas

att intensifieras än mer framöver, vilket gör att högre krav kommer att

ställas på Rikspolisstyrelsen även i det avseendet. Alla uppgifter

sammantagna gör att Rikspolisstyrelsen torde ha goda möjligheter att

följa utvecklingen på området, både på ett övergripande plan och på en

mer detaljerad nivå. Mot den bakgrunden anser regeringen att

Rikspolisstyrelsen årligen bör rapportera till regeringen om

tillämpningen av vapenlagstiftningen och andra förhållanden av

betydelse på området. En sådan rapporteringsskyldighet är av betydelse

för lagstiftningsarbetet på området och för den brottsförebyggande

verksamheten, i vilken vapenfrågorna är av väsentlig betydelse.

Rapporteringsskyldigheten bör enligt regeringens bedömning omfatta

eventuella problem vid tillämpningen av vapenlagstiftningen och behov

av författningsförändringar, utvecklingen vad gäller stulna och förkomna

skjutvapen samt införsel av illegala skjutvapen, redogörelse för övrig

statistik på området och för det internationella arbete som

Rikspolisstyrelsen deltar i. Den närmare utformningen av

rapporteringsskyldigheten bör fastställas av regeringen.

I sammanhanget kan nämnas att det inom Rikspolisstyrelsen pågår ett

arbete som syftar till att få fram bättre och mer användbar statistik på

vapenområdet. Sådana uppgifter tillsammans med den övriga kunskap

som Rikspolisstyrelsen har i dessa frågor möjliggör sannolikt ett mera

problemorienterat arbete på området än tidigare, något som regeringen

finner mycket positivt. I detta arbete kommer naturligtvis det nya

registersystemet att fylla en viktig funktion.

Utredningen har lagt fram vissa förslag som avser Rikspolisstyrelsens

organisation för hantering av vapenfrågorna. Vad den frågan beträffar

anser regeringen, i likhet med vad styrelsen framhåller i sitt remissvar, att

det ankommer på myndigheten att själv bestämma under vilka

organisatoriska former uppgifterna skall hanteras.

23 Knivförbudslagstiftningen

23.1 Nuvarande ordning

Enligt lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga

föremål (prop. 1987/88:98, bet. 1987/88:JuU40, rskr. 1987/88:254 och

prop. 1989/90:129, bet. 1989/90:JuU35, rskr. 1989/90:287), är det

förbjudet att inneha knivar och andra farliga föremål på allmän plats eller

inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs.

Förbudet gäller dock inte om föremålet enligt särskilda föreskrifter ingår

i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars

med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga

omständigheter är befogat.

Förbudet avser enligt lagtexten knivar, andra stick- eller skärvapen och

andra föremål som är avsedda att användas som brott mot liv eller hälsa.

Förbudet omfattar i princip sådana föremål som kan utgöra vapen enligt

4 kap. 5 § brottsbalken (olaga hot) och som även avses i

förverkanderegeln i 36 kap. 3 § 2 brottsbalken. I propositionerna till

knivförbudslagen finns det exempel på vad som avses med uppräkningen

(prop. 1987/88:98 s. 14 f. och prop. 1989/90:129 s. 20).

23.2 Utgångspunkterna för regeringens bedömning och

förslag

Den vanligaste formen av dödligt våld i Sverige är knivvåld. En

undersökning av Brottsförebyggande rådet som avsåg perioden 1991

t.o.m. mitten av juni 1995 framgår att detta i särskilt hög grad gäller det

dödliga våld som begås av yngre gärningsmän. Någon anledning anta att

förhållandena har förändrats under senare år föreligger enligt regeringens

bedömning inte. Det är mot den bakgrunden angeläget att det från

samhällets sida vidtas åtgärder för att minimera förekomsten av knivar

och liknande föremål i sammanhang där dessa kan komma att användas

vid brott mot liv och hälsa.

Knivförbudslagen är en del i samhällets försök att minska förekomsten

av knivvåld. Den mest praktiska nyttan av lagen är att den ger möjlighet

att ta hand om och förverka knivar m.m. när dessa påträffas hos personer

som omhändertas eller på annat sätt är föremål för ett polisingripande

innan något allvarligare brott begås. Syftet med förbudslagstiftningen

kan emellertid också sägas vara att tydligt markera att knivar och andra

farliga föremål inte skall innehas på platser där risken för våldsbrott kan

anses vara särskilt stor.

Utredningen har gjort en utvärdering av lagstiftningen för att bl.a.

bedöma om det finns skäl att utsträcka knivförbudet också till vissa

platser dit allmänheten kan ha tillträde men som inte räknas som allmän

plats, om ett generellt förbud att inneha vissa föremål bör införas samt

om avgränsningen av de föremål som omfattas av förbud mot

saluhållande och åldersgräns för överlåtelse enligt lagen är lämpligt

avvägd.

Generellt kan sägas att utvärderingen ger vid handen att

bestämmelserna i knivförbudslagen i stort sett är väl avvägda och lätta att

tillämpa och att lagen således fungerar relativt bra, inte minst vad gäller

dess viktiga funktion som verktyg i polisens arbete med att förhindra

brott. Regeringen delar utredningens uppfattning att vad som i första

hand krävs för att minska förekomsten av knivinnehav på allmän plats

m.m. inte främst är en strängare förbudslagstiftning utan en

attitydförändring, framför allt bland ungdomar. I vissa avseenden finns

det dock anledning att överväga en utvidgning av lagens

tillämpningsområde.

Knivförbudslagen fyller en viktig funktion genom att ge polisen

möjlighet att ingripa i ett tidigt skede innan något allvarligare brott har

begåtts. Det är därför viktigt att undersöka vilka möjligheter redan

nuvarande regelverk ger i det avseendet när man bedömer behovet av att

utvidga lagens tillämpningsområde.

24 Behovet av ändring i bestämmelserna om

kroppsvisitation

Regeringens bedömning: Någon ändring av bestämmelserna om

kroppsvisitation bör inte göras.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna har gett uttryck

för någon annan uppfattning.

Skälen för regeringens bedömning: Vad gäller eventuella tolknings-

och tillämpningsproblem av knivförbudslagen visar utvärderingen att

lagen i sig inte ställer till några större sådana problem för polisen.

Däremot uppstår det oftare osäkerhet i fråga om reglerna om

kroppsvisitation.

Bestämmelser om kroppsvisitation finns bl.a. i rättegångsbalken och i

polislagen (1984:387). I sammanhanget bör särskilt nämnas

bestämmelsen i 19 § andra stycket polislagen, enligt vilken en polisman

får kroppsvisitera i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen

eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv

eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett

sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § brottsbalken.

Bestämmelsen anknyter således till de regler om förverkande av knivar

och andra farliga föremål som finns i 36 kap. 3 § brottsbalken, vilka

direkt tar sikte på möjligheten att omhänderta knivar och andra farliga

föremål i risksituationer. Vad avser gällande rätt i övrigt på området kan

hänvisas till den förtjänstfulla redogörelse som utredningen gjort för

bestämmelserna om tvångsmedel, däribland kroppsvisitation.

Av utredningens genomgång och analys av bestämmelserna om

kroppsvisitation har inte framkommit att det finns behov av att ändra i

dessa. Några sådana förändringar föreslås därför inte.

25 Frågan om en utvidgning av

knivförbudslagens tillämpningsområde

25.1 Fordon på allmän plats

Regeringens förslag: I knivförbudslagen införs ett förbud mot att

inneha knivar m.m. i fordon på allmän plats.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig

tillstyrker förslaget. Sveriges domareförbund avstyrker förslaget och

pekar, i likhet med Domstolsverket, på att vissa gränsdragningsproblem

kan uppkomma.

Skälen för regeringens förslag: Frågan om en bil som befinner sig på

allmän plats utgör allmän eller enskild plats finns i några fall behandlad i

praxis. Utredningen är av uppfattningen att en bil som befinner sig på

allmän plats också utgör allmän plats och att det därför redan i dag är

förbjudet att inneha knivar m.m. i dessa fall. En utbredd uppfattning, som

också finner stöd i rättspraxis, är emellertid att i vart fall en täckt bil

utgör en enskild plats oavsett var den befinner sig och att

knivförbudslagen därför inte är tillämplig på knivar och andra farliga

föremål som anträffas i denna. Det kan således sägas råda viss osäkerhet

om rättsläget.

Som vi tidigare påpekat är den mest praktiska nyttan av

knivförbudslagen att det ges möjlighet att ta om hand och förverka knivar

m.m. hos personer som är föremål för omhändertagande eller annat

polisingripande. Mot den bakgrunden framstår det enligt regeringen som

otillfredsställande att det inte skulle vara möjligt att ingripa även när en

kniv eller liknande återfinns i en bil på allmän plats. Å andra sidan är det

viktigt att komma ihåg att ett sådant innehav många gånger är befogat.

Personen i fråga kan ju exempelvis vara på väg ut på en fisketur eller för

att jaga eller behöva kniven i något annat sammanhang som är helt

legitimt. En sådan regel måste därför tillämpas på ett mycket nyanserat

sätt, så att den personliga integriteten inte kränks onödigtvis. En rimlig

förklaring till innehavet bör accepteras. Under förutsättning av att regeln

tillämpas på ett sådant sätt anser dock regeringen att det är motiverat att

låta ett förbud omfatta även fordon som befinner sig på allmän plats.

Eftersom rättsläget framstår som något osäkert är det lämpligt att

uttryckligen i lagtexten ange att det är förbjudet att inneha kniv i fordon

som befinner sig på allmän plats. Begreppet fordon bör härvid ha samma

innebörd som i fordonskungörelsen (1972:595).

25.2 Sjukhus, myndighets lokaler och liknande

Regeringens bedömning: Innehavsförbudet bör inte utvidgas till att

avse också enskilda platser på sjukhus, myndighets lokaler m.m.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Åklagarmyndigheten i Stockholm,

Åklagarmyndigheten i Linköping och Sveriges advokatsamfund delar

utredningens bedömning. Göteborgs tingsrätt och Helsingborgs tingsrätt

anser att det finns anledning att överväga en utvidgning av lagens

tillämpningsområde till nämnda utrymmen.

Skälen för regeringens bedömning: I debatten kring

knivförbudslagen har det förekommit förslag om att förbjuda innehav av

knivar m.m. på sjukhus, i myndighets lokaler och liknande ställen.

Riksdagen har i ett tillkännagivande till regeringen (bet. 1996/97:JuU9,

rskr. 1996/97:161) förutsatt att frågan om knivförbudslagens

tillämplighet i rummet särskilt vad gäller sjukhus, socialkontor och

liknande ställen får särskild belysning i beredningen av utredningens

förslag.

I vissa fall synes förslagen grunda sig på en missuppfattning om vad

som i knivförbudslagens mening är att anse som allmän plats. Begreppet

allmän plats i knivförbudslagen har samma innebörd som det har i

brottsbalken. Med uttrycket allmän plats avses således plats inom- eller

utomhus som är upplåten för eller frekventeras av allmänheten, t.ex. gata,

torg, tunnelbane- eller järnvägsstation. Även tåg, båtar, hotell,

restauranger, affärslokaler, teater- eller biograflokaler och dylikt utgör

allmänna platser i den mån och under den tid allmänheten har tillträde till

dem. Entréer och väntrum på ett sjukhus och i myndigheters lokaler kan

således vara att betrakta som allmänna platser, nämligen om allmänheten

kan sägas ha tillträde dit. Här är det alltså förbjudet att inneha knivar

m.m. om innehavet inte är befogat.

Utrymmen som undersökningsrum, vårdavdelningar och enskilda

tjänstemäns arbetsrum torde dock inte omfattas av förbudet. Här gäller i

stället interna regler som sjukhusen eller myndigheterna själva beslutar.

Det är fullt möjligt för exempelvis ett sjukhus att förbjuda patienter att

inneha knivar och att uppställa som krav att de lämnar i från sig en

medförd kniv. Kniven kan då omhändertas för förvar under den tid

personen befinner sig på sjukhuset och återlämnas när han går därifrån.

Särskilt utsatta är exempelvis vissa psykiatriska mottagningar,

akutmottagningar och socialkontor. Enligt de kontakter som utredningen

har haft med sådana institutioner har dock inte någon utvidgning av

förbudet i knivförbudslagen efterfrågats. Det tycks som om problemet

med knivinnehav inte är särdeles stort och att de fall som uppkommer i

regel blir lösta på sätt som ovan nämnts, genom tillämpning av interna

regler

Regeringen delar vidare utredningens uppfattning att det skulle bli

svårt att på ett tillfredsställande sätt avgränsa ett straffbart område som

sträckte sig även till undersökningsrum, enskilda tjänsterum m.m.

Dessutom anser regeringen att det är klart tveksamt om ett sådant förbud

är motiverat. Vad man vill komma åt är de fall där någon kan tänkas bli

hotad av en knivförsedd person. Det är dock vanligtvis först när den

hotfulla situationen uppstått som någon form av ingripande blir aktuellt.

Personen i fråga har då i de flesta fall redan gjort sig skyldig till ett brott

mot brottsbalken, t.ex. olaga hot eller försök till misshandel. Kniven kan

under sådana förhållanden som regel beslagtas och förklaras förverkad på

grund härav.

Det kan således konstateras att de som närmast skulle beröras av en

utvidgning av innehavsförbudet till att avse också enskilda platser på

sjukhus, myndighets lokaler m.m. inte själva tycks anse att det finns

behov av en sådan utvidgning, utan att eventuella problem med

knivinnehav kan lösas genom tillämpning av interna regler. Som framgått

ovan föreligger inte heller några andra bärande argument för en

utvidgning av innehavsförbudet i nu aktuellt avseende. Regeringen anser

tvärtom att nyttan av en sådan utvidgning kan ifrågasättas. Av dessa skäl

instämmer regeringen i utredningens uppfattning att en utvidgning av

knivförbudslagens tillämpningsområde till enskilda platser på sjukhus,

myndighets lokaler m.m. inte bör ske.

25.3 Frågan om ett utvidgat förbud mot innehav av knivar,

gatustridsvapen m.m. samt förbud mot innehav och

saluhållande av vapenattrapper och liknande föremål

Regeringens bedömning: Ett generellt förbud mot innehav av

samtliga föremål som knivförbudslagen är tillämplig på bör inte

införas. Detsamma gäller s.k. gatustridsvapen. Vad gäller saluhållande

och innehav av vapenattrapper avser regeringen att återkomma till

frågan i ett senare sammanhang.

Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med

regeringens. Det förbjudna området för innehav enligt knivförbudslagen

utvidgas till att gälla föremål som är särskilt ägnade att användas som

vapen vid hot om brott mot liv eller hälsa.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i fråga

om ett generellt förbud mot innehav av samtliga föremål som

knivförbudslagen är tillämplig på instämmer i utredningens bedömning.

Vad däremot gäller ett totalförbud mot s.k. gatustridsvapen är samtliga

(åtta stycken) som yttrat sig i frågan positiva till att det i vart fall bedrivs

ett arbete i den riktningen.

Samtliga remissinstanser som uttalat sig utom en instämmer i

utredningens bedömning vad gäller frågan om ett generellt förbud mot

innehav och saluhållande av vapenattrapper. Konsumentverket anser att

det bör finnas förutsättningar att införa ett försäljningsförbud för exakta

reproduktioner av skjutvapen med vissa undantag.

Vad gäller förslaget om ett förbud att på allmän plats inneha föremål

som är särskilt ägnade att användas som vapen vid hot om brott mot liv

eller hälsa avstyrks detta av Åklagarmyndigheten i Stockholm,

Åklagarmyndigheten i Linköping, Rikspolisstyrelsen, Sveriges

domareförbund och Svensk Handel. Riksåklagaren och Helsingborgs

tingsrätt är tveksamma till förslaget. Åklagarmyndigheten i Göteborg

respektive i Umeå tillstyrker i huvudsak förslaget. De som avstyrker

förslaget anför bl.a. att bestämmelsens utformning är oklar och kan leda

till gränsdragningsproblem. Även effektiviteten av ett förbud ifrågasätts.

Skälen för regeringens bedömning

Frågan om ett generellt förbud mot innehav av samtliga föremål som

knivförbudslagen är tillämplig på

Tanken på att införa ett generellt förbud, dvs. ett förbud mot att

överhuvudtaget inneha vissa farliga föremål, har diskuterats i många

sammanhang. Frågan väcktes redan i samband med införandet av 1959

års stilettförordning och har sedan dess varit uppe vid ett antal tillfällen,

bl.a. vid införandet av knivförbudslagen år 1988 och vid utvidgningen av

densamma år 1990.

Som utredningen påpekar har många av de föremål som faller under

knivförbudslagens tillämpningsområde ett stort legalt

användningsområde. Detta gäller t.ex. köksknivar, moraknivar, rakblad

och sylar. Att helt eliminera förekomsten och brukandet av dessa är

därför inte genomförbart eller ens önskvärt. Ett generellt förbud måste

således vara förenat med undantag, såsom fallet är med det förbud som

gäller i dag, eller ett system med tillstånd. Ett förbud förenat med

undantag skulle troligtvis leda till svåra tolknings- och

tillämpningssvårigheter och därmed en betydande risk för godtycke och

rättsosäkerhet. Ett system med tillstånd skulle, med hänsyn till den stora

mängd tillstånd som med all sannolikhet skulle behöva sökas, bli relativt

resurskrävande samt utan tvivel mycket svårkontrollerat. Ett totalförbud

innebär vidare ett stort ingrepp i den personliga integriteten. Slutligen bör

det påpekas att det finns en risk för att ett alltför omfattande förbud

urholkar själva grunderna för knivförbudslagstiftningen, nämligen

ståndpunkten att även knivar och andra föremål som är helt accepterade

som redskap i olika sammanhang inte skall bäras i sammanhang där det

finns särskilt stor risk för att de kommer till användning som

våldsverktyg.

Av dessa skäl anser regeringen i likhet med utredningen att ett

generellt förbud inte bör införas.

Frågan om ett totalförbud mot s.k. gatustridsvapen

Även frågan om ett totalförbud begränsat till s.k. gatustridsvapen har

diskuterats vid flera tillfällen. Inför knivförbudslagens införande år 1988

förordade flera remissinstanser ett totalförbud och departementschefen

uttalade att hon hade svårt att se att s.k. gatustridsvapen hade något

existensberättigande, varför hon närmast uppfattade förslaget att förbjuda

dem på allmän plats som ett första steg mot ett mera generellt förbud.

1987 års vapenutredning, som utvärderade knivförbudslagen efter

ikraftträdandet, tog upp frågan i sitt slutbetänkande (SOU 1989:44

Översyn av vapenlagstiftningen). Utredningen ansåg dock att det var

svårt att överblicka alla konsekvenser (bl.a. omnämndes speciella

användningsområden för vissa farliga föremål, som t.ex. slangbågar vilka

användes av sportfiskare för att skjuta ut bete) och att ett totalförbud

skulle föra alltför långt. Denna inställning delades av regeringen.

Justitieutskottet uttalade vid sin behandling av propositionen att mycket

talade för att ett generellt förbud mot innehav av stiletter och

gatustridsvapen allvarligt borde övervägas, men att detta borde ske i

anslutning till den utvärdering av lagen som departementschefen

förutskickat.

I sitt delbetänkande anförde 1995 års vapenutredning att starka skäl

talar för att införa ett totalförbud mot gatustridsvapen men att ett sådant

förbud dock borde vara förenat med ett tillståndsförfarande, vilket

lämpligen regleras inom ramen för en samlad vapenlagstiftning.

Utredningen avstod därför från att lägga fram ett förslag om totalförbud i

delbetänkandet och ville i stället ta upp frågan i sitt slutbetänkande. I

slutbetänkandet konstaterar emellertid utredningen att den inte kunnat

komma fram till en acceptabel utformning av ett totalförbud.

Vad gäller remissinstansernas uppfattning i frågan bör det noteras att

så gott som samtliga yttranden hänför sig till frågans behandling i

utredningens delbetänkande och inte till dess slutbetänkande, där

utredningen alltså redovisar en delvis annan uppfattning än tidigare.

Regeringen delar uppfattningen att de flesta av de föremål som går

under benämningen gatustridsvapen inte har något egentligt

existensberättigande. Som 1987 års vapenutredning påpekat har dock

vissa av dessa ett legitimt användningsområde. Ett totalförbud skulle

därför behöva kompletteras antingen med undantagsregler eller ett

tillståndsförfarande. Den första frågan att ta ställning till är dock om det

överhuvudtaget är möjligt att tillräckligt klart avgränsa vad som avses

med s.k. gatustridsvapen. Detta är enligt regeringens uppfattning en

grundläggande förutsättning för att ett totalförbud skall kunna övervägas.

Termen "gatustridsvapen" är juridiskt sett mycket oklar. I den

nuvarande knivförbudslagen anges föremålen som "knogjärn,

kaststjärnor eller andra sådana föremål som är särskilt ägnade att

användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa". I förarbetena

förekommer en omfattande exemplifiering av vad som avses med

gatustridsvapen (prop. 1987/88:98 s. 17). Utöver vad som anges i

lagtexten faller således under begreppet även föremål som batonger,

karatepinnar, strypsnaror, rivhandskar, skarpslipade mejslar, blydaggar,

s.k. precisionsslangbågar, morgonstjärnor, kedjor som har försetts med

handtag samt ölburkar som har fyllts med cement. Som utredningen

påpekar går det visserligen av detta att relativt lätt sluta sig till vad som

utgör ett typiskt gatustridsvapen. Med hänsyn till den mängd skilda

föremål av olika karaktär som avses uppkommer trots detta svåra

avgränsningsfrågor, inte minst med tanke på att många av de föremål

som avses är av enkel beskaffenhet.

När det gäller det nuvarande förbudet mot innehav på allmän plats

bidrar begreppet gatustridsvapen i sig självt, förenat med den miljö som

förbudet avser, till att i stort sett klargöra vad som menas. I andra fall blir

det genast mer problematiskt att bestämma vad som skulle omfattas av

förbudet. Som utredningen påpekar torde den enda möjliga lösningen

vara att räkna upp vilka föremål som är förbjudna, varvid det skulle

krävas en ingående legaldefinition av varje särskilt föremål, så att inte

bara en ändrad benämning kan leda till att föremålet faller utanför

förbudet. Detta skulle medföra en mycket omfattande och komplex

reglering. En sådan kasuistisk lagstiftningsteknik riskerar, även om den

görs så uttömmande som möjligt, också att bli förhållandevis enkel att

kringgå.

Slutligen bör framhållas att knivförbudslagstiftningen till sin

utformning närmast kan liknas vid en ordningsföreskrift. För att

straffansvar för en överträdelse skall inträda krävs inte att

gärningsmannen har något uppsåt att föremålet skall komma till brottslig

användning. Om ett totalförbud mot gatustridsvapen infördes kan det

därför ifrågasättas om det vore rimligt att bestraffa alla överträdelser. Det

har således ifrågasatts om det alls kan anses straffvärt att inneha en

ölburk fylld med cement i sitt hem om det inte finns något som helst

uppsåt att den skall komma till användning vid brott. Om däremot uppsåt

att begå t.ex. misshandel föreligger är förfarandet naturligtvis straffvärt.

Sådana fall torde emellertid redan i dag kunna bestraffas såsom

förberedelse till misshandel.

Av dessa skäl avstår regeringen från att lägga fram något förslag om

ett generellt förbud mot gatustridsvapen.

Innehav och saluhållande av vapenattrapper och liknande föremål

Frågans tidigare behandling

Efterbildningar av skjutvapen förekommer i varierande utformning. Så

kallade vapenattrapper kan sägas utgöra efterbildningar som inte är, och i

princip inte heller kan göras om till, brukbara skjutvapen. Ett annat

begrepp är vapenrepliker, med vilket oftast avses föremål som är trogna

kopior av skjutvapen. Vissa av vapenreplikerna utgör fungerande

skjutvapen och faller då under vapenlagens bestämmelser.

Förslag om att reglera innehav av vapenattrapper har framförts vid

flera tillfällen. Frågan var exempelvis aktuell i samband med att

tillståndsplikt infördes för start- och signalvapen, men avfärdades då på

grund av de gränsdragningsproblem som förelåg gentemot vanliga

leksaksvapen (prop. 1986/87:154 s. 12 13).

1987 års vapenutredning tog på nytt upp frågan om en reglering av

tillhandahållandet av vapenattrapper. I syfte att få bort föremål som

kunde förväxlas med riktiga skjutvapen och därför med framgång kunde

användas som hjälpmedel vid rån och liknande brottslighet, föreslog

utredningen en bestämmelse i knivförbudslagen om att ett föremål som

har en sådan likhet med ett brukbart skjutvapen att det lätt kan förväxlas

med ett sådant (vapenattrapp) inte skulle få importeras, saluhållas eller

överlåtas.

Frågan behandlades i prop. 1990/91:130 med förslag till ändringar i

vapenlagen. Det noterades därvid att i stort sett samtliga remissinstanser

varit kritiska mot förslaget. Departementschefen uttalade att hon

visserligen hade föga förståelse för behovet av föremål som lätt kunde

uppfattas som skjutvapen och att det var önskvärt att dessa kom bort från

marknaden. Hon var emellertid inte övertygad om att merparten av de

brott som begåtts med användning av vapenattrapper inte skulle kommit

till stånd, om begränsningar när det gäller sådana funnits. Skälen för den

föreslagna regleringen ansågs således inte ha tillräcklig styrka för att man

skulle acceptera de problem som ett genomförande av förslaget skulle

medföra, främst för tullen, men också för andra som kunde ha ett legitimt

behov av vapenattrapper, t.ex. teatrar (prop. 1990/91:130 s. 52 53).

Frågan om ett generellt förbud

I samhället förekommer en mängd olika föremål som är mer eller mindre

lätta att förväxla med farliga vapen. Det är naturligtvis klart

otillfredsställande att sådana föremål kommer till användning vid brott,

särskilt som det i dessa sammanhang ofta rör sig om allvarliga brott med

inslag av hot mot liv eller hälsa, som exempelvis rån. Härtill kommer en

risk för onödig eller rent av livsfarlig våldsanvändning i samband

med att polisen skall ingripa mot någon som de uppfattat innehar ett

farligt vapen. Av sådana skäl anser regeringen att det skulle vara

önskvärt att en reglering beträffande i vart fall saluhållande av

vapenattrapper infördes.

 Utredningen har inte ansett sig kunna förespråka ett generellt förbud

mot innehav av vapenattrapper men däremot föreslagit att det skall vara

förbjudet att inneha sådana föremål på allmän plats. Som skäl för sitt

ställningstagande mot ett generellt förbud anför utredningen bl.a.

svårigheterna att på ett lämpligt sätt avgränsa det förbjudna området.

Utredningen är vidare tveksam till om ett generellt förbud mot innehav

av vapenattrapper eller ett förbud mot att saluföra sådana, i sig skulle få

någon sådan egentlig brottsförebyggande effekt att det kan uppväga

olägenheterna med ett förbud.

Regeringen inser svårigheterna med att utforma ett generellt förbud,

inte minst med tanke på avgränsningsproblematiken. Enligt regeringens

uppfattning är det emellertid angeläget att söka begränsa förekomsten av

vapenattrapper och liknande föremål och anser att frågan om åtgärder för

att uppnå detta bör bli föremål för fortsatt övervägande. Regeringen avser

därför att återkomma till frågan i ett senare sammanhang. I avvaktan på

detta arbete får även frågan om ett förbud mot att inneha vapenattrapper

på allmän plats anstå.

26 Saluhållande och överlåtelse samt

åldersgränsen i fråga om springstiletter och

springknivar

Regeringens bedömning: Ingen ändring bör göras i reglerna om

saluhållande och överlåtelse. Åldersgränsen i fråga om springstiletter

och springknivar bör inte ändras.

Utredningen bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i frågan delar

utredningens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Det har bland annat från vissa av

landets polismyndigheter framförts förslag om förbud mot saluhållande

av farliga föremål, exempelvis förbud mot att saluhålla vissa farliga och

''''''''onödiga'''''''' knivar och förbud mot att sälja knivar m.m. till personer under

18 år. När det gäller frågan om förbud mot att saluhålla knivar av särskilt

farlig karaktär har regeringen förståelse för att dessa många gånger inte

kan synas ha något existensberättigande. Vissa av dessa knivar har dock

befogade användningsområden, som exempelvis dykarknivar och

jaktknivar. Ett saluhållandeförbud kan, vilket också utredningen pekar

på, medföra problem som är svåra att överblicka för den marknad som

handhar försäljningen av sådana knivar. Ett annat problem är att på ett

lämpligt sätt avgränsa den förbjudna kretsen, inte minst med tanke på att

knivar i allmänhet har ett stort användningsområde och att nya typer av

knivar ständigt dyker upp på marknaden.

För att förebygga livsfarligt våld med tillhyggen bland unga kunde det

i och för sig vara önskvärt om t.ex. personer under 18 år inte hade

tillgång till farliga föremål. Med hänsyn till det stora användningsområde

som knivar och vissa andra farliga föremål rent faktiskt har är det enligt

regeringens bedömning dock inte realistiskt att tänka sig att ungdomar

inte skulle tillåtas ha tillgång till knivar m.m. i allmänhet. Ett förbud mot

att försälja knivar m.m. till ungdomar kan därför enligt regeringens

mening knappast få någon större praktisk betydelse. Att införa ett förbud

mot att försälja vissa slag av knivar till ungdomar möter samma hinder

som nämnts ovan.

Slutligen kan det konstateras att flertalet av de knivar som kommer till

användning vid brott mot liv eller hälsa är vanligt förekommande knivar,

såsom t.ex. moraknivar, med annars naturliga och legitima

användningsområden. Sådana måste få förekomma i samhället och ett

förbud mot saluhållande och överlåtelse av endast vissa kategorier av

knivar skulle med anledning härav troligen få en endast marginell

betydelse.

Vad avser förbudet mot överlåtelse av bl.a. gatustridsvapen till

personer under 21 år torde ingripanden med anledning av bestämmelsen

sällan förekomma och har enligt utredningen inte medfört några

tolknings- eller tillämpningsproblem. Regeringen delar utredningens

bedömning att det saknas anledning att ändra åldersgränsen eller

omfattningen i övrigt av förbudet.

Vad särskilt gäller springstiletter och springknivar föreskrivs i

knivförbudslagen att sådana inte får innehas av personer under 21 år och

inte heller överlåtas till personer under 21 år. Regleringen härstammar

från den tidigare gällande stilettförordningen. När denna inarbetades i

knivförbudslagen ansågs det inte aktuellt att inskränka det förbjudna

området som gällt sedan år 1959 och som var väl inarbetat. Några skäl

för att nu ändra gällande bestämmelser har enligt regeringens bedömning

inte framkommit.

Sammantaget anser regeringen, i likhet med utredningen, att det inte är

motiverat att ändra reglerna om saluhållande eller överlåtelse och inte

heller åldersgränsen för innehav av springstiletter och springknivar.

27 Straffskalor

Regeringens förslag: En särskild skala för grovt brott införs.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller

har inget att erinra mot förslaget. Bland dem som tillstyrker återfinns

Helsingborgs tingsrätt, Riksåklagaren (som dock anser att

straffmaximum bör höjas till två år), Åklagarmyndigheten i Stockholm,

Åklagarmyndigheten i Göteborg, Åklagarmyndigheten i Umeå,

Polismyndigheten i Göteborg, Sveriges advokatsamfund och Svensk

Handel. Göteborgs tingsrätt ifrågasätter om det inte är tillräckligt att

endast höja maximistraffet. Svea hovrätt ställer sig avvisande till att nu

införa en särskild straffskala för grovt brott. En reform i den riktningen

kräver enligt hovrätten ett annat underlag och bör ges en annan

utformning. Hovrätten förespråkar i stället att möjlighet att utdöma

ordningsbot införs. Barnombudsmannen menar att skärpta påföljder

sannolikt har ringa brottsförebyggande effekt. Sveriges domareförbund

menar att förslaget främst syftar till att praxis vad gäller brott mot

normalgraden skall bli mer nyanserad och ifrågasätter ett dylikt

tillvägagångssätt för att åstadkomma detta.

Skälen för regeringens förslag: Påföljden för brott mot

knivförbudslagen är böter eller fängelse i högst sex månader. Av den

kartläggning som utredningen har gjort framgår att tillämpningen av

straffskalan sker tämligen schablonmässigt. Hänsyn tycks sällan tas till

omständigheterna kring brottet, såsom föremålets art eller i vilket

sammanhang föremålet innehafts. En vanlig påföljd är penningböter, i de

flesta fall tolvhundra kronor. Det kan dock märkas en tendens under den

senaste tiden att se allvarligare på brottet.

Förslag om straffskärpning för brott mot knivförbudslagen har

framförts i olika sammanhang och vissa har menat att fängelse bör

komma i fråga i högre utsträckning. Straffet för brott mot

knivförbudslagen måste emellertid enligt regeringens mening ses i ett

bredare perspektiv. Ett misshandelsbrott eller olaga hot av normalgraden

medför i dag långt ifrån alltid ett fängelsestraff. Det kan då inte vara

rimligt att ett brott mot knivförbudslagen regelmässigt följs av ett sådant.

Att ha en kniv i sin ficka på en allmän plats kan inte vara mer straffvärt

än att faktiskt bruka våld mot någon. I likhet med utredningen anser

regeringen därför att det är följdriktigt att påföljden för ett brott mot

knivförbudslagen i normalfallet är böter.

Däremot delar regeringen i viss mån utredningens uppfattning att det

bör finnas utrymme för en mindre regelmässig tillämpning av storleken

på boten. Större hänsyn bör kunna tas till omständigheterna i det enskilda

fallet. Sålunda bör upprepade brott mot knivförbudslagen eller fall där

omständigheterna varit försvårande, exempelvis då en kniv innehafts på

en särskilt skyddsvärd plats eller där innehavet annars framstått som

särskilt farligt, medföra en strängare påföljd än det i praktiken gör i dag.

Det är dock viktigt att påpeka att strävan att nyansera straffmätningen

inte får skymma det intresse som finns av att för normalfall ha en

etablerad praxis som underlättar lagföring genom strafföreläggande.

Straffskalan medger redan i dag en nyanserad bedömning av storleken

på böterna och är enligt regeringens mening i och för sig väl avvägd vad

avser brott mot knivförbudslagen i normalfallet. Det kan emellertid

finnas skäl att se strängare på vissa allvarliga brott mot lagen. Regeringen

delar därför utredningens bedömning att en särskild skala för grovt brott

bör införas. Som grovt brott bör framför allt bedömas att någon innehar

föremål av särskilt farlig art eller innehav av farligt föremål i

sammanhang där det föreligger synnerlig fara för att det skall komma till

användning vid brott mot liv eller hälsa. Också innehav av större

mängder farliga föremål bör kunna bedömas som grovt brott. Detsamma

gäller en överträdelse av saluhållandeförbudet, om exempelvis

överlåtelse skett i större skala eller om den har varit av särskilt farlig art,

såsom annonsering, exponering eller försäljning till en krets av yngre

personer.

28 Kostnadskonsekvenser

Som framgår av avsnitt 22 föreslår regeringen att Rikspolisstyrelsen skall

få vissa ytterligare uppgifter när det gäller tillämpningen av vapenlagen

och utvecklingen av regelsystemet på området. Det föreslås också att

Rikspolisstyrelsen skall få ett mer övergripande ansvar för att följa

utvecklingen på vapenområdet, bl.a. skall styrelsen lämna en årlig

rapport till regeringen. Dessa utvidgade uppgifter ligger väl i linje med

Rikspolisstyrelsens roll som en stabsmyndighet inom polisväsendet. Det

ökade resursbehov som de nya uppgifterna kan föra med sig torde till en

del motsvaras av de besparingar inom polisväsendet som helhet som

uppkommer genom att regelsystemet hålls uppdaterat och eventuella

behov av förändringar uppmärksammas tidigt. Dessutom måste ett utökat

ansvar på vapenområdet anses överensstämma med den allmänna

målsättningen att öka de brottsförebyggande inslagen i polisens

verksamhet. De nya uppgifterna bör därför rymmas inom den befintliga

utgiftsramen.

Vad sedan gäller de övriga enskilda förslagens inverkan på

tillståndsmyndigheternas arbetsbelastning gör regeringen följande

bedömning.

Vad först gäller förslaget att tidsbegränsa tillstånden för vissa

vapentyper att gälla i högst fem år kan inledningsvis konstateras att detta

kommer att få genomslag först när denna tidsperiod gått ut, och det blir

aktuellt att förnya tillstånd. Avsikten är vidare att den som har flera

tidsbegränsade tillstånd skall kunna få dessa prövade på nytt i ett

sammanhang, vilket gör förfarandet mindre resurskrävande än vad som

annars skulle bli fallet. Till detta kommer att den förnyade prövningen av

de tidsbegränsade tillstånden i princip endast skall avse frågan om

sökanden fortfarande har behov av vapnet/vapnen i fråga och således är

av relativt enkel beskaffenhet. Vad sedan gäller förslaget om viss

utvidgning av möjligheterna att förvara vapen hos annan än

tillståndshavaren är detta avsett att ersätta det nuvarande systemet med

anmälan som gäller i dag, varför förslaget inte bedöms få särskilt stor

inverkan på tillståndsmyndigheternas arbetsbörda.

Den utökade prövningen av förutsättningarna för att erhålla prydnads-

och minnesvapen kan komma att kräva ökade resurser. Emellertid är det

sannolikt att bestämmelserna får den effekten att många av dem som i

dag skulle ansöka om sådant tillstånd fortsättningsvis avstår från att

inkomma med ansökan. Det är inte möjligt att i dag bedöma i vilken mån

belastningen på tillståndsmyndigheterna kommer att öka eller minska till

följd av förslaget.

Förslaget om en något mera ingående prövning vid ansökan om

tillstånd att inneha fler än fyra jaktvapen kommer sannolikt att medföra

en viss ökad belastning på tillståndsmyndigheterna. Det är även avseende

dessa ärenden svårt att på förhand avgöra hur stor ökningen kommer att

bli. Några avsevärda mängder torde det dock inte bli fråga om. Som

förslaget är utformat torde prövningen i flertalet fall inte heller bli av

särskilt komplicerad natur. Även här kan de nya bestämmelserna vidare

komma att utgöra en i viss mån hämmande faktor på antalet ansökningar.

Förslaget om ett generellt krav på säkerhetsskåp leder till att behovet

av att meddela särskilda förvaringsföreskrifter kommer att minska i

avsevärd utsträckning, vilket således gör att resurser frigörs hos

tillståndsmyndigheterna.

Sammanfattningsvis kan sägas att det är svårt att på förhand avgöra i

vilken omfattning antalet ärenden hos tillståndsmyndigheterna kommer

att öka till följd av regeringens förslag i dessa delar. Det kan dock

konstateras att den sakliga prövning som skall göras i flertalet fall inte är

av alltför komplicerad beskaffenhet. Vidare bör vägas in den

omständigheten att ett nytt ärendehanteringssystem är under installation

hos polisen, vilket torde komma att leda till en mer effektiv och rationell

handläggning av vapenärendena. Till detta kommer att några av förslagen

innebär direkta resursbesparingar hos tillståndsmyndigheterna.

Vad slutligen gäller förslagen om inspektion av förvarande av

skjutvapen och kontrollen av förbudet mot innehav av skjutvapen på

allmän plats kan konstateras att detta utgör åtgärder som får ses som en

del av polismyndigheternas normala brottsförebyggande arbete och kan

därför inte bedömas föranleda ökade kostnader.

Sammantaget gör regeringen den bedömningen att de

kostnadsökningar som reformen kan komma att ge upphov till ryms inom

befintliga kostnadsramar. I ett samhällsekonomiskt perspektiv torde

reformen på sikt kunna leda till besparingar för staten bl.a. i form av

minskad brottslighet.

29 Författningskommentar

29.1 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

2 kap. Tillstånd och register

1 §

Den nya bestämmelsen i första stycket c innebär att det i stället för

godkännande av polismyndighet uppställs krav på tillstånd för att

yrkesmässigt ta emot skjutvapen för reparation eller översyn. Den som

yrkesmässigt driver sådan verksamhet skall alltså ha tillstånd. För

tydlighetens skull bör det påpekas att detta inte innebär att det för sådan

verksamhet är ett krav att den bedrivs yrkesmässigt. Det är tvärtom

fortfarande möjligt att lämna över ett skjutvapen för reparation eller

översyn till den som skulle ha rätt att låna och självständigt handha

vapnet (se 4 kap. 3 §). Vid utformningen av bestämmelsen har hänsyn

tagits till Lagrådets synpunkter.

Enligt den nya bestämmelsen i första stycket d gäller i fråga om

skrotning ett motsvarande krav på tillstånd vare sig verksamheten bedrivs

yrkesmässigt eller inte.

I sak innebär detta inte någon större ändring i förhållande till vad som

tidigare gällde om krav på godkännande av polismyndighet.

Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 11.

3 §

I punkten b anges de förutsättningar som en sammanslutning skall

uppfylla för att kunna ges tillstånd att inneha egna skjutvapen.

Bestämmelsen anger vidare för vilka huvudsakliga ändamål

ifrågavarande organisationer får meddelas tillstånd.

Enligt den nya bestämmelsen i 11 kap. 2 § k får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka

sammanslutningar som skall anses uppfylla nämnda krav.

Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 6.2.

4 §

I paragrafen har i förtydligande syfte gjorts ett tillägg enligt vilket

tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om den enskilde

behöver vapnet för ett godtagbart ändamål. Tillägget syftar till att

klargöra att behovsrekvisitet endast är relevant för de ändamål som är

förenliga med vapenlagstiftningen. Bestämmelsen har utformats enligt

Lagrådets förslag. Tillägget behandlas närmare i avsnitt 6.1.1.

5 §

Enligt bestämmelsen i andra stycket andra meningen, som är ny, skall ett

skjutvapen för vilket tillstånd meddelas för skjutning vara lämpat för det

ändamål som tillståndet skall avse. Bestämmelsen behandlas närmare i

avsnitt 6.1.2.

5 a §

I paragrafen, som är ny, anges förutsättningarna för att meddela tillstånd

till innehav av skjutvapen med huvudsakligt prydnadsvärde eller särskilt

affektionsvärde. Bestämmelsen innebär en skärpning i förhållande till

tidigare lagstiftning. Utöver vad som tidigare gällde krävs således för

tillstånd att vapnet görs varaktigt obrukbart. Undantag görs för det fallet

att det föreligger särskilda skäl för att vapnet skall få behållas i brukbart

skick. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6.1.4.

6 §

Enligt bestämmelsen i andra stycket, som är ny, skall tillstånd till

innehav av helautomatiska skjutvapen och enhandsvapen för flerskott

alltid tidsbegränsas till att gälla i högst fem år om inte särskilda skäl talar

mot det. Med skjutvapen för flerskott avses ett vapen som kan avfyra mer

än en skott utan omladdning. Med särskilda skäl avses

undantagssituationer då det står klart att innehavarens behov av vapnet är

av permanent karaktär. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6.1.3.

8 §

Ändringen i andra stycket innebär att skyttesammanslutningar bytts ut

mot sådana sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap.

3 § b. Se avsnitt 6.2.

10 §

Ändringarna i andra stycket innebär att tillstånd att driva handel med

skjutvapen alltid skall begränsas till sin omfattning. Enligt bestämmelsen

skall det i tillståndet således anges vilka typer av skjutvapen och vilket

antal av varje typ av skjutvapen det avser. Ändringen syftar till att

klargöra att generella tillstånd till handel med skjutvapen inte får

meddelas. Tillstånd får således inte beviljas för andra typer av skjutvapen

än för vilka sökanden uppfyller kraven på kunskap och yrkesmässighet.

Antalet skall anpassas till vad som behövs med hänsyn till den

förväntade omsättningen. Naturligtvis måste även sökandens möjligheter

att anordna säker förvaring av skjutvapen beaktas i detta sammanhang.

Av bestämmelsen i tredje stycket, som är ny, följer att en

vapenhandlare inte har rätt att inneha andra helautomatiska skjutvapen än

sådana som har anskaffats för en viss köpare. Vapenhandlaren skall

således kunna visa att det finns en köpare till vart och ett av de

helautomatiska skjutvapen som han i egenskap av vapenhandlare har i sin

besittning. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Ändringarna behandlas närmare i avsnitt 8.

13 §

Ändringen innebär att skyttesammanslutningar bytts ut mot sådana

sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se

avsnitt 6.2.

Ändringarna i övrigt är av endast språklig karaktär.

14 §

Ändringarna utgör följdändringar till ändringar i lagen (1973:980) om

transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. och

tullagen (1994:1550) samt de förändringar som har gjorts i polisens

organisation där länsstyrelsen inte längre är högsta ansvariga myndighet i

länet.

Ändringen innebär sålunda dels att frihamn bytts ut mot frizon

eller frilager , dels att länsstyrelsen bytts ut mot polismyndigheten .

Den tidigare andra meningen i första stycket har utgått på grund av att

det förfarande som avses ( hemtagning under förfogandeförbud ) inte

längre är tillåtet enligt lagen om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m. I enlighet med detta har vidare

bestämmelsen i andra stycket utgått.

16 §

Enligt bestämmelsen i andra meningen, som är ny, krävs särskilt tillstånd

vid varje införseltillfälle för att föra in helautomatiska skjutvapen till

Sverige. Generellt införseltillstånd får således inte meddelas för sådana

vapen. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.

3 kap. Utlåning av skjutvapen

3 §

Ändringen i punkt a innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan

sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se

avsnitt 6.2.

4 §

Ändringen i första stycket innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot

sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b.

Se avsnitt 6.2.

6 §

Ändringen i första stycket innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot

sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b.

Se avsnitt 6.2.

Ändringarna i övrigt är av endast språklig karaktär.

8 §

Ändringen innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan

sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se

avsnitt 6.2.

4 kap. Ändring, reparation och skrotning av skjutvapen

3 §

Ändringen utgör en följdändring till ändringen i 2 kap. 1 § första stycket

c och d.

5 kap. Förvaring och transport av skjutvapen och ammunition

2 §

Bestämmelsen i första stycket, som är ny, innebär en skärpning av de

generella förvaringsbestämmelserna.

Skjutvapen skall, när de inte brukas, alltid förvaras i säkerhetsskåp

eller i lika säkert förvaringsutrymme. Med det sistnämnda menas att

förvaringsutrymmet minst skall utgöra ett likvärdigt alternativ till ett

godkänt säkerhetsskåp. Som exempel kan nämnas egenhändigt

konstruerat säkerhetsskåp eller kassun. Delad förvaring av skjutvapen är

således inte längre ett godtaget förvaringsalternativ.

I andra stycket anges vissa undantag från det generella

förvaringskravet. De föremål som omfattas av undantaget skall dock

förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig

kommer åt dem, vilket innebär att tidigare förvaringskrav alltjämt gäller i

dessa fall. Detsamma gäller beträffande ammunition. I fråga om

förvaring av ammunition finns dessutom bestämmelser i lagen

(1988:868) om brandfarliga och explosiva varor.

Ändringarna behandlas närmare i avsnitt 9.1.

3 §

Bestämmelserna i paragrafen, som delvis är nya, anger förutsättningarna

för förvaring av skjutvapen hos någon annan än tillståndshavaren.

De nya bestämmelserna innebär en viss lättnad i förhållande till de

tidigare bestämmelserna i det att en något större möjlighet att förvara

sina skjutvapen hos annan erbjuds. Huvudregeln är dock fortfarande att

det är tillståndshavaren själv som skall ta hand om och förvara sina

vapen. För att förvara skjutvapen hos annan krävs att innehavaren inte

själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger

särskilda skäl. Exempel på vad som menas med särskilda skäl finns i

avsnitt 9.3. Eftersom det införts ett generellt krav på att skjutvapen skall

förvaras i säkerhetsskåp finns det anledning att påpeka att det

förhållandet att en vapeninnehavare av någon anledning inte innehar ett

godkänt säkerhetsskåp eller motsvarande inte utgör tillräckligt skäl för att

medge förvaring hos annan. Envar som innehar skjutvapen måste vara

beredd att uppfylla kraven på säker förvaring i och för sig.

För att få förvara skjutvapen hos annan krävs tillstånd. I förtydligande

syfte har en hänvisning gjorts till bestämmelserna om utlåning av

skjutvapen, vilket inte kräver tillstånd. Bestämmelsen har utformats

enligt Lagrådets förslag.

Enligt första stycket sista meningen skall tillstånd att förvara

skjutvapen hos annan tidsbegränsas. Hur lång tid tillståndet skall avse får

avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen har

placerats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Till följd av att det enligt de nya bestämmelserna är

tillståndsmyndigheten som prövar frågan om förvaring hos annan inom

ramen för ett tillståndsförfarande har den tidigare bestämmelsen i första

stycket sista meningen utgått.

4 §

Enligt bestämmelsen i andra meningen, som är ny, skall ett skjutvapen

som transporteras vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget

och nerpackat. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.2.

6 §

Paragrafen är ny. Av bestämmelsen följer att det, i likhet med vad som

gäller för knivar och liknande föremål enligt lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra farliga föremål, som huvudregel är

förbjudet att medföra skjutvapen på allmän plats m.m. Bestämmelsen har

på Lagrådets förslag fått en något annorlunda utformning i förhållande

till motsvarande bestämmelse i lagen om förbud beträffande knivar och

andra farliga föremål. Avsikten är dock att bestämmelsen skall tillämpas

på motsvarande sätt. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.

7 §

Paragrafen, som är ny, innebär att alla som har tillstånd att inneha

skjutvapen är skyldiga att tillåta kontroll av förvaringen. Sådan kontroll

får utföras av tillståndsmyndigheten. Kontrollen skall föregås av

underrättelse inom skälig tid före förrättningen. Kontroll av förvaring

kan genomföras som stickprovskontroller eller på förekommen

anledning. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.4.

6 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och

ammunition, m.m.

1 §

Ändringarna i första stycket innebär för det första att tillstånd att inneha

skjutvapen eller att föra in skjutvapen till Sverige skall återkallas om

förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet har

således utgått. För det andra innebär ändringarna att grunderna för

återkallelse enligt tidigare punkt a och b har utgått, eftersom återkallelse i

de fallen kan ske med stöd av grunden att tillståndshavaren visat sig vara

olämplig att inneha vapen. Slutligen har ytterligare en grund för

återkallelse införts, nämligen att tillståndshavaren utan godtagbar

anledning vägrat polismyndigheten tillträde för att kontrollera att

förvaringsbestämmelserna följs. Bestämmelserna behandlas närmare i

avsnitt 13.

Enligt andra stycket, som är nytt, äger vad som sägs i första stycket

motsvarande tillämpning på tillstånd att förvara skjutvapen hos någon

annan. Bestämmelsen har införts som en följd av att krav på tillstånd

föreskrivs i detta fall.

2 §

Ändringen innebär att tillstånd att inneha ammunition skall återkallas om

förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet har

således utgått. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 7.

3 §

Ändringen innebär att ett tillstånd att driva handel med skjutvapen skall

återkallas om tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel, om

förutsättningarna för tillståndet inte längre finns eller om det annars finns

någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Det fakultativa momentet

har således utgått i dessa fall.

Enligt tredje stycket, som är nytt, äger vad som sägs i första och andra

styckena motsvarande tillämpning på tillstånd att ta emot skjutvapen för

reparation, översyn eller skrotning. Vad gäller tillstånd att ta emot

skjutvapen för skrotning äger bestämmelsen i första stycket a inte någon

relevans, eftersom det för tillstånd för sådan verksamhet inte är någon

förutsättning att denna bedrivs yrkesmässigt. Bestämmelsen har införts

som en följd av att krav på tillstånd föreskrivs i dessa fall. Bestämmelsen

har placerats i enlighet med Lagrådets förslag.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 13.

4 §

Ändringen i första stycket innebär i sak att ett skjutvapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om förutsättningarna för detta föreligger.

Det fakultativa momentet har således utgått. Ändringen i punkt b utgör

endast en följdändring till att det fakultativa momentet utgått.

Ändringen i andra stycket är av endast språklig karaktär.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 14.

4 a §

Paragrafen, som är ny, innebär att ett skjutvapen får omhändertas om den

som innehar vapnet inte kan visa att han eller hon har rätt att inneha

detsamma. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak nuvarande bestämmelse

i 12 kap. 5 § vapenförordningen. Bestämmelsen har utformats enligt

Lagrådets förslag. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 14.

6 §

Ändringarna i bestämmelsen innebär för det första att läkares

anmälningsskyldighet vidgas till att omfatta även den öppna psykiatriska

vården. Någon bedömning av om patienten i fråga innehar skjutvapen

eller inte skall i princip inte ske. Ett undantag görs för den situationen att

det står klart för läkaren att patienten i fråga inte har tillstånd att inneha

skjutvapen. Som exempel kan nämnas att patientens sjukdomshistoria

utesluter detta. För anmälningsskyldighet krävs vidare att patienten i

fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen.

Ändringarna behandlas närmare i avsnitt 15.

9 kap. Straff och förverkande

2 §

Enligt tillägget i första stycket b följer att det är straffbelagt att

överlämna ett skjutvapen för förvaring hos någon annan i strid mot

bestämmelserna i 5 kap. 3 §. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt

16. Ändringarna i övrigt är av endast redaktionell karaktär.

Ändringen i första stycket c innebär att skyttesammanslutningar bytts

ut mot sådana sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i

2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2.

Ändringen i första stycket g utgör en följdändring till att tidigare

11 kap. 1 § e nu utgörs av punkt d samma paragraf.

3 §

Ändringen i punkt a utgör en följdändring till att tidigare 11 kap.1§ f nu

utgörs av punkt e samma paragraf.

7 §

Enligt paragrafen, som är ny, får åtal för olovligt innehav av skjutvapen

eller ammunition, som uppdagas genom att vapnet eller ammunitionen

frivilligt lämnas till polisen, väckas av åklagaren endast om det är

motiverat från allmän synpunkt.

Bestämmelsen är inte avsedd att vara liktydig med en permanent

vapenamnesti. Det skall alltjämt vara möjligt att väcka åtal när det är

motiverat från allmän synpunkt. Ett exempel på ett sådant fall kan vara

att en person beslutar sig för att lämna in ett skjutvapen till polisen först i

och med att han eller hon riskerar att upptäckas och inlämnandet således

inte är frivilligt i egentlig mening. En annan situation när åtal kan vara

befogat är när det olaga vapeninnehavet är av allvarligare slag, t.ex. när

det avser ett vapen utan lagligt användningsområde. Det bör vidare

påpekas att bestämmelsen endast avser brott mot vapenlagen.

Bestämmelsen är således inte tillämplig i fråga om andra brott där olaga

vapeninnehav kan ingå som ett moment, exempelvis förberedelse till rån

eller häleri avseende vapnet i fråga.

11 kap. Bemyndiganden

1 §

Ändringen i punkt c innebär att bemyndigandet ändrats till att avse

sådana frivilliga försvarsorganisationer som avses i förordningen

(1994:524) om frivillig försvarsverksamhet i stället för

skyttesammanslutningar. Se avsnitt 6.2.

Att tidigare punkt d utgått har samband med att punkt k tillkommit i

2 §.

2 §

Ändringen i punkt e innebär att skyttesammanslutningar bytts mot sådana

sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se

avsnitt 6.2.

Bestämmelsen i punkt k är ny och ger regeringen möjlighet att

bemyndiga Rikspolisstyrelsen att meddela föreskrifter om vilka

organisationer som kan anses uppfylla kraven.

Bestämmelsen i punkt l är ny och ger regeringen möjlighet att

bemyndiga Rikspolisstyrelsen att meddela föreskrifter om vad som gäller

i fråga om transport av skjutvapen och ammunition.

29.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om

förbud beträffande knivar och andra farliga föremål

1 §

Ändringen i första stycket innebär att förbudet mot innehav av knivar och

andra farliga föremål utvidgats till att avse även fordon på allmän plats.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 25.1.

4 §

Enligt andra stycket, som är nytt, har en särskild skala för grovt brott

införts. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 27.

29.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

5 kap. Sekretess med hänsyn främst till intresset att förebygga eller

beivra brott

5 §

Ändringen i första meningen innebär att sekretess gäller även för sådana

uppgifter i ärende enligt vapenlagen som inte tillförts något av

vapenregistren. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag.

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 19.

Sammanfattning av betänkandet Förbud mot vapen på

allmän plats m.m. (SOU 1996:50)

Utredningens uppdrag

Utredningen tillsattes för att göra en genomgripande översyn av

vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga våldsbrott. I

översynen skulle ingå dels en utvärdering av de ändringar i vapenlagen

som företogs på förslag av 1987 års vapenutredning, dels en utvärdering

av lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga

föremål (knivförbudslagen).

En utvärdering av knivförbudslagen

Flera initiativ till utvärdering av knivförbudslagen har tagits efter det att

senaste lagändringen infördes år 1990 och enkäter har genomförts såväl

hos polismyndigheter som hos åklagarmyndigheter. Av dessa har

huvudsakligen följande framkommit.

Knivförbudslagen i sig ställer inte till några större tolknings- eller

tillämpningsproblem för polisen. Däremot uppstår det oftare problem i

fråga om visitationsreglerna. Det finns uppenbarligen ett behov av en

ingående redogörelse för vilka möjligheter och befogenheter polisen har i

sådana sammanhang.

Polisen ingriper oftast inte på grund av enbart misstanke om

knivinnehav. Brott mot knivförbudslagen uppmärksammas regelmässigt i

samband med att polisen ingriper med anledning av annan brottslighet

eller omhändertar någon som är berusad eller ordningsstörande. De

misstänkta är som regel tidigare kända brottslingar och missbrukare och

är i genomsnitt omkring 30 år. De vanligaste typerna av kniv som tas i

beslag är morakniv/slidkniv, följt av fällkniv/pennkniv; de vanligaste

tillhyggena är knogjärn och yxor.

Frågan om att införa ett generellt förbud mot innehav av knivar m.m.

har berörts vid flera tillfällen, liksom förslag om att införa ett totalförbud

mot innehav av s.k. gatustridsvapen, eller i vart fall totalförbud för

ungdomar under arton år avseende sådana vapen. Majoriteten av de

tillfrågade i enkäterna tycks dock genomgående vara tveksam till en så

ingripande lagstiftning. Däremot är det ett ständigt återkommande förslag

att knivförbudslagens tillämpningsområde skall utvidgas till att gälla

innehav av knivar i fordon på allmän plats. Ett annat förslag är att

saluförandet av knivar skall vara mer restriktivt, framförallt i fråga om

försäljning till ungdomar under arton år. Vidare har många den åsikten

att knivinnehav, i vart fall grövre fall, bör straffas hårdare än det enligt

praxis gör i dag.

Många polismyndigheter menar att den nuvarande lagstiftningen bör

tillämpas oftare och mer konsekvent, att det bör förekomma en högre

polistäthet på utsatta ställen och att man skall utnyttja

närpolisverksamheten effektivt genom närkontakter med ungdomar. I

övrigt tycks de flesta mena att man bäst kommer åt problemen med

knivinnehav och knivanvändning genom en massiv information om

våldet och dess verkningar, såväl för gärningsman som offer.

Av det material som inhämtats anser sig utredningen kunna sluta sig

till att bestämmelserna i knivförbudslagen i stort är väl avvägda och lätta

att tillämpa. De frågor som uppkommit tycks framför allt ha sin orsak i

bristande kunskap om gällande bestämmelser, såväl i fråga om

knivförbudslagens tillämpningsområde som i fråga om möjligheterna att

ingripa mot knivinnehav.

En central fråga när det gäller knivförbudslagen är vad som avses med

begreppet allmän plats. Det har, framför allt genom den offentliga

debatten, framgått att det finns ett behov av att belysa detta begrepp

närmare. I nära anslutning till begreppet allmän plats har en del

frågeställningar uppkommit, t.ex. frågorna om innehavsförbud i

myndighets lokaler eller i fordon. Det har också visat sig finnas ett behov

av att närmare överväga ett utvidgat innehavsförbud i fråga om typ av

föremål och i fråga om plats, ett utvidgat förbud mot att saluhålla farliga

föremål och påföljden för brott mot knivförbudslagen. Dessa frågor

behandlas nedan. Slutligen har utredningen funnit det angeläget att peka

på vikten av att det, vid ingripanden mot knivinnehav, görs en samlad

bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, varvid särskild vikt

bör fästas vid föremålets art liksom det sammanhang i vilket föremålet

innehas.

 I fråga om polisens möjligheter att ingripa mot knivinnehav, skulle

troligen en mer konsekvent tillämpning av de regler som redan i dag står

till buds innebära att behovet av vidare befogenheter på detta område

skulle uppfattas som mindre angeläget. Efter genomgången av de

bestämmelser om kroppsvisitation som nu gäller är det utredningens

uppfattning att dessa regler, rätt tillämpade, är tillräckliga för att polisen

skall kunna ingripa i brottsförebyggande syfte och mot dem som redan

har begått ett brott mot knivförbudslagen. Det väsentliga i sammanhanget

tycks således vara att sprida kunskap om de möjligheter som polisen har

att ingripa enligt gällande regler. Det kan var på sin plats att här, liksom

det har gjorts i många andra sammanhang, framhålla vikten av att det

finns tillräckligt med polismän och annan personal med ordningshållande

uppgifter som är närvarande på platser där det erfarenhetsmässigt

föreligger stor risk för våldsbrott, med eller utan knivar eller andra

farliga föremål som redskap.

Utredningen är också av den uppfattningen, att vad som i första hand

krävs för att minska förekomsten av knivinnehav på allmän plats m.m.

inte är en strängare förbudsreglering utan en attitydförändring, framför

allt bland ungdomar. En sådan åstadkoms bäst genom

informationsinsatser.

Knivar m.m.

Ett generellt förbud m.m.

Enligt utredningens mening är det av uppenbara skäl uteslutet att införa

ett förbud mot innehav av alla slags knivar och liknande föremål som

skulle gälla även i bostad. Samtidigt bör man ha klart för sig att den

vanligaste platsen för knivvåld är just bostaden. Knivar och andra

föremål som faller under lagens tillämpningsområde kan ha ett stort

legalt användningsområde även utanför bostäder. Att helt eliminera

förekomsten och brukandet av dessa är inte genomförbart eller ens

önskvärt. Ett generellt förbud måste därför vara förenat med omfattande

undantag, med svåra bedömningsfrågor som följd. Vidare skulle det

troligen krävas kraftigt ökade resurser till de rättsvårdande instanserna

för att möjliggöra en kontroll av efterlevnaden av förbudet. Det kan

också påpekas att det finns en risk för att ett alltför omfattande förbud

urholkar den allmänpreventiva effekt lagen har. Utredningen anser

således inte att det bör införas ett generellt förbud mot innehav av

samtliga föremål som knivförbudslagen är tillämplig på.

Vad avser s.k. gatustridsvapen samt springstiletter och springknivar

anser utredningen att starka skäl talar för att det införs ett generellt

förbud mot innehav av dessa. Ett sådant förbud bör dock vara förenat

med ett tillståndsförfarande, lämpligen reglerat inom ramen för en

samlad vapenlagstiftning. Utredningen föreslår därför inte något sådant

förbud i nuläget, utan avser att närmare överväga frågan i samband med

översynen av vapenlagen. Med hänsyn härtill föreslår utredningen inte

heller någon ändring av åldersgränsen i fråga om springstiletter och

springknivar.

Allmän plats

Begreppet allmän plats i knivförbudslagen har samma innebörd som det

har i brottsbalken. Med allmän plats avses här plats, inom- eller utomhus,

som är upplåten för eller frekventeras av allmänheten. Om allmänheten

har tillträde till platsen endast under vissa tider är platsen allmän under

dessa tider men inte annars. Som exempel på allmänna platser i

brottsbalkens mening kan nämnas vägar, gator, torg, parker, för

allmänheten tillgängliga delar av flygplatser och andra trafikområden,

väntsalar, buss-, spårvagns- och tunnelbanestationer samt tåg, båtar,

bussar och andra allmänna kommunikationsmedel. Även hotell,

restauranger, affärslokaler, teatrar, biografer, idrottsområden, bad- och

campingplatser, kyrkogårdar o.dyl. utgör allmänna platser, allt i den mån

och under den tid allmänheten har tillträde till dem. Undantagna är dels

enskilda områden dit allmänheten inte har tillträde, dels skog och mark

dit allmänheten visserligen äger tillträde men någon allmänhet inte

brukar finnas. Trots att en del svårlösta avgränsningsproblem ibland

uppkommer kan dessa enligt utredningens mening inte lösas genom en

annan definition av begreppet eller en mer omfattande exemplifiering.

Sjukhus, myndighets lokaler och liknande

Väntrum och andra lokaler, dit allmänheten har tillträde, är som regel att

betrakta som allmänna platser. Här är det alltså redan i dag förbjudet att

inneha knivar m.m. om innehavet inte är befogat. Det skulle bli svårt att

på ett tillfredsställande sätt avgränsa ett straffbart område som sträckte

sig även till undersökningsrum, enskilda tjänsterum m.m. Det är

dessutom klart tveksamt om ett sådant förbud är motiverat. Det är

vanligtvis först när den hotfulla situationen uppstått som någon form av

ingripande blir aktuellt. Personen i fråga har då i de flesta fall redan gjort

sig skyldig till ett brott mot brottsbalken, t.ex. olaga hot eller försök till

misshandel, och kniven kan under sådana förhållanden som regel

beslagtas på grund härav. Sammantaget anser utredningen inte att

innehavsförbudet bör utvidgas till att avse också enskilda platser på

sjukhus, myndighets lokaler m.m.

Fordon på allmän plats

Utredningen föreslår att det i knivförbudslagen införs ett tillägg om

förbud mot att inneha knivar m.m. i fordon på allmän plats.

En utbredd uppfattning bland dem som har att tillämpa

knivförbudslagen är att det bör vara straffbart att inneha knivar och andra

farliga föremål även i fordon, om dessa befinner sig på allmän plats och

innehavet inte är befogat. Ett allmänt rådande synsätt är att sådana

innehav för närvarande inte är förbjudna enligt knivförbudslagen, med

hänvisning till att bilen i sig anses utgöra enskild plats. Utredningen är

dock av den uppfattningen att ett fordon inte bör betraktas som en enskild

plats i sig, utan att det är platsen där bilen befinner sig som skall vara

avgörande för om innehavsförbudet på allmän plats är tillämpligt eller

inte. Även om utredningen således menar att ett obefogat innehav av kniv

i en bil på allmän plats redan med dagens lagstiftning borde anses som

straffbart kan det, med hänsyn till den allmänt rådande uppfattningen,

vara lämpligt att uttryckligen i lagtexten ange att det är förbjudet att

inneha kniv i fordon som befinner sig på allmän plats.

Det är här av stor vikt att notera att det endast är sådana innehav av

knivar och andra farliga föremål som ger anledning att befara att de skall

komma till användning vid våldsbrott som avses med förbudet. Enligt

utredningens mening bör området för straffrihet, med en generös

tillämpning av undantagsreglerna, vara särskilt stort i dessa fall.

Saluhållande

Flertalet av de knivar som kommer till användning vid brott mot liv eller

hälsa är vanligt förekommande knivar med annars naturliga och legitima

användningsområden. Sådana måste få förekomma i samhället och ett

förbud mot saluhållande och överlåtelse av endast vissa kategorier av

knivar skulle med anledning härav troligen endast få en marginell

betydelse. Ett saluhållandeförbud kan vidare medföra problem som är

svåra att överblicka för den marknad som handhar försäljningen av

knivar. Ett annat problem är att på ett lämpligt sätt avgränsa den

förbjudna kretsen, inte minst med tanke på att knivar i allmänhet har ett

stort användningsområde och att nya typer av knivar ständigt dyker upp

på marknaden.

Vad avser ungdomar är det inte realistiskt att tänka sig att de inte

skulle tillåtas ha tillgång till knivar m.m. i allmänhet. Ett förbud mot att

försälja knivar till ungdomar kan därför, enligt utredningens mening,

knappast få någon större praktisk betydelse. Att införa ett förbud mot att

försälja vissa slag av knivar till ungdomar möter samma hinder som

nämnts ovan.

I sammanhanget har utredningen noterat att några av de större

postorderföretagen den senaste tiden på eget initiativ väsentligen minskat

sin exponering av knivar, i synnerhet stridsknivar som ''''''''Combat knife''''''''

och liknande. Det förekommer också att det från branschens sida

uppställs krav på att köparen skall vara över arton år.

Sammantaget anser utredningen således inte att ett utvidgat

saluhållandeförbud är motiverat.

Skjutvapen m.m.

Förvaringsbestämmelserna i vapenlagen syftar till att förhindra att

obehöriga kommer åt vapnen. Vad avser den legala vapeninnehavarens

handhavande av vapnet finns det emellertid inte någon reglering

motsvarande den som gäller för knivar m.m. enligt knivförbudslagen,

trots att samma argument som motiverar ett knivförbud på allmän plats i

hög grad kan göras gällande även beträffande skjutvapen.

Särskilt med hänsyn till den ökade våldsanvändningen i samhället vore

det önskvärt om polisen i brottsförebyggande syfte kunde ingripa mot ett

handhavande av vapnet som framstår som direkt olämpligt, redan innan

en farlig situation uppkommit och utan att behöva ställas inför alltför

besvärliga avvägningsfrågor. Utredningen föreslår därför att det i

knivförbudslagen upptagna förbudet mot innehav av knivar m.m. skall

omfatta även skjutvapen.

Bestämmelsens placering i knivförbudslagen innebär att samma

bedömningsgrunder blir tillämpliga. Vid bedömningen av om ett innehav

är befogat bör således, liksom beträffande knivförbudet, föremålets art

vara av stor betydelse, ävensom det sammanhang i vilket det innehas. Att

notera är dock att bedömningen av en invändning bör ses mot bakgrund

av att den som innehar vapen med tillstånd har kvalificerat sig för detta

genom att, vid den prövning polismyndigheten gjort, ha befunnits

lämplig såsom vapeninnehavare. Om inga andra omständigheter talar

emot det bör således en rimlig förklaring till innehavet på platsen godtas.

I fråga om skjutvapen finns bestämmelser om sådana i vapenlagen.

Utredningen föreslår att avgränsningen av de föremål som skall omfattas

av förbudet sker genom en hänvisning till de skjutvapen och vissa andra

föremål som omfattas av vapenlagen. Härigenom kommer även s.k. soft

air guns, som särskilt omnämns i direktiven, att omfattas av förbudet.

För att inga oklarheter skall uppstå i lagvalshänseende anser

utredningen att det i knivförbudslagen bör införas en särskild

bestämmelse som föreskriver att ansvar enligt denna lag inte inträder om

straff för vapenbrott kan komma i fråga. Härmed förstås också att vapnet

i förekommande fall skall förklaras förverkat enligt vapenlagen.

Vapenattrapper m.m.

Frågan om vapenattrapper m.m. har varit uppe i många sammanhang.

Naturligtvis är det otillfredsställande att sådana föremål kommer till

användning vid brott, liksom det finns anledning att beakta risken för att

nödvärnssituationer med våldsanvändning uppkommer. Ett generellt

förbud mot vissa slag av föremål kräver dock att den förbjudna kretsen är

klart avgränsad. Inte minst med hänsyn till att i princip vilka föremål som

helst kan komma till användning i t.ex. rånsituationer och då stora

svårigheter möter att på ett lämpligt sätt avgränsa den förbjudna kretsen,

anser utredningen inte det motiverat att föreslå något generellt förbud

mot att inneha eller saluhålla vapenattrapper m.m.

Ett förbud mot att inneha vissa slag av föremål på sådana platser som

omfattas av knivförbudslagen skulle emellertid inte utgöra ett så

omfattande ingrepp i den personliga sfären som fallet vore med ett

generellt förbud, varför kravet på beskrivningen av den förbjudna kretsen

kan sättas något lägre. En lämpligt avvägd reglering är därför, enligt

utredningens mening, att det i knivförbudslagen införs ett förbud mot

innehav av föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid

hot om brott mot liv eller hälsa, vilket knyter an till det redan gällande

förbudet mot innehav av föremål som är ägnade att användas som vapen

vid sådant brott. Vid bedömningen av om ett innehav är särskilt ägnat att

användas vid hot om sådant brott måste naturligtvis stor vikt läggas vid

föremålets art och det sammanhang i vilket det innehas. De föremål som

utredningen närmast har tänkt på är välliknande skjutvapenkopior men

även andra vapenliknande föremål kan komma i fråga.

Påföljd vid brott

Utredningen har konstaterat att tillämpningen av straffskalan är tämligen

onyanserad. En vanlig påföljd är penningböter, i de flesta fall tolvhundra

kronor. Det finns dock numera på sina håll en tendens till att man ser

allvarligare på brottet och låter påföljden bli dagsböter.

Utredningen anser att större hänsyn bör tas till omständigheterna i det

enskilda fallet. Sålunda bör upprepade brott mot knivförbudslagen eller

fall där omständigheterna varit försvårande, exempelvis då en kniv

innehafts på en särskilt skyddsvärd plats eller där innehavet annars

framstått som särskilt farligt, medföra en strängare påföljd än det i

praktiken gör i dag. Straffskalan medger redan i dag en mer nyanserad

bedömning av storleken på böterna och är enligt utredningens mening i

och för sig väl avvägd vad avser brott mot knivförbudslagen i

normalfallet. Det kan emellertid finnas skäl att se strängare på vissa

allvarliga brott mot lagen, i synnerhet om det införs ett förbud mot att

inneha skjutvapen på allmän plats. Möjligen skulle en bestämmelse om

grovt brott även medföra att praxis beträffande brott av normalgraden

blev mer nyanserad. Utredningen föreslår därför att en särskild skala för

grovt brott införs. Som grovt brott bör framför allt bedömas att någon

innehar föremål av särskilt farlig art eller innehav av farligt föremål i

sammanhang där det föreligger synnerlig fara för att det skall komma till

användning vid brott mot liv eller hälsa. Också innehav av större

mängder farliga föremål bör bedömas som grovt brott. Likaså bör en

överträdelse av saluhållandeförbudet kunna bedömas som grovt brott, om

exempelvis överlåtelse skett i större skala eller om den har varit av

särskilt farlig art, såsom annonsering, exponering eller försäljning till en

krets av yngre personer.

Möjligheter att ingripa

I vapenutredningens uppdrag ingår endast att belysa polisens möjligheter

att enligt gällande lagstiftning vidta åtgärder för att uppdaga och ingripa

mot brott. Utredningen har alltså inte att föreslå några ändringar i denna

del. Ämnesområdet har för övrigt varit föremål för en genomgripande

översyn av Polisrättsutredningen, vars betänkanden för närvarande

bereds inom Justitiedepartementet.

Utredningen har i vissa hänseenden försökt åskådliggöra tillämpningen

av de bestämmelser som reglerar de rättsliga förutsättningarna för olika

typer av ingripanden, t.ex. skälig misstanke.

Betänkandets lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra farliga föremål1

Härigenom föreskrivs att lagen (1988:254) om förbud beträffande

knivar och andra farliga föremål skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra

farliga föremål

Lag (1988:254) om förbud mot

vapen på allmän plats m.m.

1 §

Knivar, andra stick- och skärvapen

och andra föremål som är ägnade

att användas som vapen vid brott

mot liv eller hälsa får inte innehas

på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

1 §

Denna lag gäller skjutvapen enligt

vapenlagen (1996:67) och sådana

föremål som i vapenlagen

jämställs med skjutvapen, knivar,

andra stick- och skärvapen samt

föremål i övrigt som är ägnade att

användas som vapen vid brott mot

liv eller hälsa. Lagen gäller även

sådana föremål som är särskilt

ägnade att användas vid hot om

sådant brott.

2 §

Föremål som angetts i 1 § får inte

innehas på allmän plats, i fordon

på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

 Förbudet i första stycket gäller inte, om föremålet enligt särskilda

föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om

innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och

övriga omständigheter är att anse som befogat.

Stickvapen eller knivar som är konstruerade så att klingan eller bladet

snabbt kan fällas eller skjutas ut ur sitt skaft (springstiletter eller

springknivar) får inte innehas av personer under 21 år.

2 §

Knogjärn, kaststjärnor eller andra

sådana föremål som är särskilt

ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa samt

springstiletter eller springknivar

får inte överlåtas till personer

under 21 år eller saluhållas.

3 §

Knogjärn, kaststjärnor eller andra

sådana föremål som är särskilt

ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa samt

springstiletter eller springknivar

får inte överlåtas till personer

under 21 år eller saluhållas.

I fråga om vapen och andra

föremål som vapenlagen

(1996:67) är tillämplig på gäller

föreskrifterna där i stället för

första stycket.

3 §

I fråga om vapen och andra

föremål som vapenlagen

(1996:67) är tillämplig på gäller

föreskrifterna där i stället för

denna lag.

4 §

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot 1 eller 2 §

skall dömas till böter eller fängelse

i högst sex månader. I ringa fall

döms inte till ansvar.

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot 2 eller 3 §

döms till böter eller fängelse i

högst sex månader.

Om brottet är grovt, döms till

fängelse i högst ett år.

I ringa fall döms inte till ansvar.

5 §

Bestämmelsen i 4 § tillämpas inte,

om straff kan ådömas för

vapenbrott enligt 9 kap. 1 §

vapenlagen (1996:67).

5 §

Knivar eller andra föremål som

innehafts i strid mot 1 § eller som

överlåtits eller saluhållits i strid

mot 2 § skall förklaras förverkade,

om det inte är uppenbart oskäligt.

6 §

Föremål som innehafts i strid mot

2 § eller som har överlåtits eller

saluhållits i strid mot 3 § skall

förklaras förverkade, om det inte

är uppenbart oskäligt.

Förteckning över remissinstanserna

Riksdagens ombudsmän (Justitieombudsmannen), Svea hovrätt,

Göteborgs tingsrätt, Karlstads tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i

Stockholms län, Polismyndigheten i Göteborgs och Bohus län,

Polismyndigheten i Malmöhus län, Brottsförebyggande rådet,

Skolverket, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet,

Barnombudsmannen, Konsumentombudsmannen, Svenska

Kommunförbundet, Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund,

Svenska Polisförbundet, Svenska Jägareförbundet, Sveriges Vapenägares

Förbund och Svensk Handel.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från åklagarmyndigheterna i

Stockholm, Linköping, Göteborg och Umeå.

Yttrande har därutöver inkommit från Statens naturvårdsverk samt från

John Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

Sammanfattning av betänkandet En samlad

vapenlagstiftning (SOU 1998:44)

Allmänt

Utredningens uppdrag har varit att göra en genomgripande översyn av

vapenlagstiftningen som ett led i samhällets arbete med att förhindra

våldsbrott.

Utredningsarbetet har inletts med en omfattande enkät till landets alla

enheter inom polismyndigheterna som handlägger vapenärenden och en

enkät till myndigheternas kriminalavdelningar. Utfallet av enkäterna kan

sammanfattas med att det inte tycks föreligga några större problem med

tillämpningen av vapenlagstiftningen. Somliga enheter anser dock att

bestämmelserna om förvaring av skjutvapen bör skärpas och att

möjligheterna till kontroll av förvaringen bör utökas.

Utredningen har i sina allmänna utgångspunkter konstaterat att

lagtekniska förändringar av vapenlagstiftningen inte är något särskilt

effektivt instrument för att hindra eller ens minska våldsbrottsligheten.

Vad som egentligen torde behövas för det angivna syftet är enligt

utredningens mening en reduktion av antalet vapen som legalt får finnas i

samhället (nu mer än två miljoner). Utredningen uttalar också att den inte

skulle ha några principiella invändningar mot en sådan ordning som nu

har genomförts i Storbritannien. Där har införts ett allmänt förbud mot

enhandsvapen. Det är emellertid knappast en uppgift för en s.k.

expertutredning att göra en bedömning av hur långt man bör gå vid en

sådan reduktion eller vilka ändamål som alltjämt skulle bedömas som

godtagbara.

Utredningen instämmer i 1987 års vapenutrednings principiella

uttalande att det numera inte kan anses vara en mänsklig rättighet att

inneha skjutvapen. Det kan dock ifrågasättas om lagstiftningen praktiskt

sett har någon förändrad innebörd i detta hänseende. Det kan väl

knappast finnas så många fler än de mer än 750 000 personer som nu har

skjutvapentillstånd som skulle vilja ha det. Utredningen har funnit att det

är dags att ta bort det sedan länge använda grundrekvisitet att det skall

föreligga "behov" av skjutvapen. I stället föreslår utredningen efter

internationell förebild att termen "giltigt skäl" skall införas för att

markera att det är samhället som anger ramarna för vad som skall vara

tillåtet och inte medborgarnas behov av skjutvapen.

En återkommande faktor som utredningen har funnit utgöra hinder för

mer drastiska åtgärder, t.ex. utökade tillståndskrav och mera

kontrollverksamhet, är att dessa skulle medföra stora krav på resurser hos

polismyndigheterna och därmed, med nuvarande förutsättningar, inte

skulle innebära några praktiska förändringar.

Om skjutvapen

Hösten 1996 fanns det i Sverige 760 218 vapeninnehavare som

tillsammans innehade 2 090 331 registrerade skjutvapen. I genomsnitt

innehar en vapeninnehavare 2,8 tillståndspliktiga skjutvapen. I

förhållande till folkmängden har Sverige ungefär ett vapen på var fjärde

innevånare. Sverige är således ett relativt vapentätt land. Det är dock

svårt att på ett rättvisande sätt jämföra vapenstatistik mellan olika länder,

eftersom vapen som är tillståndspliktiga i ett land kanske inte är det i ett

annat land och därför inte ingår i det landets statistik över registrerade

skjutvapen.

De flesta skjutvapen i Sverige är utan tvekan jaktvapen.

Uppskattningsvis är omkring 75 procent av alla tillstånd beviljade för

jaktändamål. Andelen målskyttevapen är troligen 10 15 procent och

andelen samlings-, prydnads- och minnesvapen omkring 10 procent.

Omkring 1 856 000, eller närmare 90 procent, av landets registrerade

skjutvapen är gevär. Omkring 144 500, eller närmare 7 procent, är

enhandsvapen och omkring 3 500, eller knappt 0,2 procent, är

helautomatiska skjutvapen.

Innehav av skjutvapen

Det finns i dag inte i lagen, dess förarbeten eller förordningen angivet

vilka krav en sammanslutning bör uppfylla för att kunna få inneha

skjutvapen. I stället anges i vapenförordningen endast vilka dessa

sammanslutningar/förbund är. Frågan om vilka som får meddelas

tillstånd är inte okontroversiell. Utredningen menar att man bör försöka

lösa den på längre sikt dels genom att i lagen generellt ange vilka

kriterier som skall vara uppfyllda för att en sammanslutning skall kunna

komma i fråga för eget tillstånd, dels genom att i viss mån förändra den

nuvarande beslutsordningen. De grundläggande kraven som bör ställas är

att en sammanslutning kan uppvisa en stabil organisation och en

kontinuerlig skytteverksamhet samt att den bedriver ett skytte som

uppfyller godtagbara krav på säkerhet.

I dag beslutar regeringen vilka sammanslutningar som skall godkännas

för vapeninnehav. Frågan är dock svårbedömd för regeringen, inte minst

på grund av att det inte finns någon kontinuerlig uppföljning av

verksamheten inom sammanslutningarna. Detta innebär att det dels inte

finns någon samhällskontroll över att de sammanslutningar som tagits

upp i vapenförordningen fortfarande håller sådan klass att de kan betros

med egna skjutvapen, dels att sådana förbund som har starka skäl att vilja

erhålla ifrågavarande status har mycket svårt att få sin sak prövad.

Givetvis är det inte rimligt att föreslå att Regeringskansliet skall belastas

med en sådan uppföljningsuppgift. Rikspolisstyrelsen däremot har helt

andra möjligheter att kontinuerligt följa utvecklingen inom

skytterörelsen. Utredningen föreslår därför att Rikspolisstyrelsen ges i

uppdrag att ha en beredande funktion i form av en kontinuerlig

uppföljning av utvecklingen inom skytterörelsen och vidare att rådge

regeringen i fråga om vilka sammanslutningar som bör ha sådan status att

de får meddelas tillstånd att inneha egna skjutvapen. De

sammanslutningar som i dag tas upp i vapenförordningen torde därvid

vara självskrivna.

De allmänna förutsättningarna för beviljande av tillstånd bör uttryckas

på ett tydligare sätt i lagstiftningen. De huvudsakliga krav som därvid

ställs bör framgå av vapenlagen, medan mer detaljerade bestämmelser

om vad som avses med de olika kraven kan bestämmas av regeringen.

Vapenutredningen föreslår därför en annan systematisk uppbyggnad av

vapenlagstiftningen. I vapenlagen bör anges såväl de allmänna

förutsättningarna för att tillstånd skall meddelas som de olika ändamål

och krav som är kopplade till dessa. Mer detaljerade bestämmelser om

vad som avses med de olika kraven tas in i vapenförordningen samt

Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd.

I Sverige har man sedan en lång tid tillbaka använt sig av uttrycket att

en vapeninnehavare skall ha "behov" av sitt vapen. Vad som konkret

avses med detta är oklart. I vapenförordningen anges att den som har

jägarexamen skall anses ha behov av jaktvapen. Beträffande övriga

kategorier av vapen finns det inte någon sådan uttolkning eller förklaring.

I flera andra länder, liksom i EU:s vapendirektiv, talar man i stället om

"good reason" eller "giltigt skäl".

Utredningen menar att det är mindre lämpligt att tala om "behov" i

samband med tillståndsgivning till innehav av vapen. "Behov" är ett

subjektivt uttryck som inte bör användas i dessa sammanhang. Alla som

vill ha vapen anser sig naturligtvis ha behov av det, till vad ändamål det

vara må. Härtill kommer att det endast beträffande jaktvapen är angivet i

lagstiftningen vad som skall anses utgöra ett godtagbart behov. I stället

bör man, enligt utredningens mening, få tillstånd att inneha skjutvapen

endast om man har ett "giltigt skäl" att inneha ett sådant. Detta markerar

på ett bättre sätt att det är samhället som sätter gränserna för vad som

skall anses vara ett befogat vapeninnehav. I lagen bör också anges vad

som är att anse som giltiga skäl, nämligen de ändamål för vilka ett

innehavstillstånd får medges. Giltiga skäl bör således vara jakt,

målskytte, skydd, samling, minne och prydnad. Vidare kan det finnas

godtagbar anledning att inneha start- och signalvapen samt, i

undantagsfall, även att inneha skjutvapen för ett s.k. udda ändamål. Vilka

dessa udda ändamål är kan vara svårt att uttömmande ge svar på. Frågan

måste bedömas från fall till fall. Därför bör inte dessa ändamål anges i

detalj i lagtexten.

En bestämmelse om att ett skjutvapen skall vara lämpligt för det

avsedda ändamålet tas in i vapenlagen.

En hel del skjutvapen innehas utan att nyttjas till avsett ändamål. Detta

är naturligtvis inte bra dels med tanke på den uttalade ambitionen att

hålla nere antalet skjutvapen i samhället, dels med hänsyn till att risken

är större att sådana vapen inte tas om hand och förvaras lika väl som

vapen som används aktivt. Utredningen anser därför att det vore mycket

att vinna på en generell tidsbegränsning av innehavstillstånden.

Samhället skulle då hålla en kontinuerlig kontroll över vapeninnehavare

dels beträffande huruvida de aktivt nyttjar sina skjutvapen och därmed

kan sägas ha ett giltigt skäl att inneha dem, dels i fråga om deras

lämplighet att inneha skjutvapen eftersom ett tillstånd bör förnyas först

efter en allmän vandelsprövning. Utredningen föreslår därför att

innehavstillstånd tidsbegränsas i betydligt större omfattning än vad som

är fallet i dag. Tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte och

skydd samt enhandsvapen för jakt föreslås således bli tidsbegränsade till

fem år.

Det har ifrågasatts om en jägare utan närmare prövning bör ha rätt att

ha så många vapen som sex i sin s.k. vapengarderob. Utredningens

undersökning har visat att den genomsnittlige vapeninnehavaren endast

innehar två till tre skjutvapen. Antalet vapen i vapengarderoben är i dag

endast en rekommendation, intagen i Rikspolisstyrelsens allmänna råd,

trots att den tillämpas relativt strikt. Det finns mycket som principiellt

talar för att i vart fall regeringen bör ha ett bestämmande inflytande över

hur många vapen en jägare kan tillåtas ha utan mer ingående prövning.

Bestämmelsen bör därför tas in i vapenförordningen. Utredningen

föreslår att antalet vapen som får ingå i en jägares vapengarderob

begränsas till tre. I fråga om målskyttar föreslår inte utredningen att

någon vapengarderob införs.

Med hänsyn till riksdagens och Försvarsmaktens nuvarande inställning

beträffande frivilligorganisationernas betydelse, anser utredningen i fråga

om helautomatiska skjutvapen inte att det är realistiskt att i nuläget

föreslå längre gående skärpningar i vapenlagstiftningen än att allt civilt

skytte med sådana skjutvapen i vart fall skall äga rum inom

sammanslutningar som godkänts av Försvarsmakten. Vidare föreslås att

en målskytt måste ha varit aktiv i minst tolv månader för att få inneha ett

grovkalibrigt enhandsvapen eller helautomatiskt skjutvapen.

Rikspolisstyrelsen, som bör få ansvaret för bestämmande av kraven på

skjutskicklighet, bör också överväga att uppställa strängare krav för

tillstånd till innehav av grovkalibriga enhandsvapen och helautomatiska

skjutvapen. Målsättningen bör vara att på sikt kraftigt minska antalet

sådana vapen.

Utredningen anser att nuvarande inställning, att tillstånd till innehav av

skjutvapen för skyddsändamål skall meddelas med stor restriktivitet,

alltjämt bör gälla. Detta bör i lagen markeras med krav på synnerliga skäl

för sådant tillstånd.

Med hänsyn till skjutvapens allmänna farlighet samt deras begärlighet

och användbarhet i brottsliga sammanhang kan det starkt ifrågasättas om

vapen, som inte aktivt används i godtagbart sammanhang, alls skall få

förekomma. Att hela 10 15 procent, eller mellan 200 000 och 350 000

av landets registrerade skjutvapen innehas på grund av samlings-,

prydnads- eller särskilt affektionsvärde, är enligt utredningens mening

anmärkningsvärt. En bestämmelse om att tillstånd till innehav av ett

skjutvapen för samlingsändamål får meddelas endast den som har angett

ett klart definierat och avgränsat samlingsområde föreslås bli införd i

vapenlagen. Tillstånd till innehav av ett skjutvapen med prydnads- eller

särskilt affektionsvärde bör få meddelas endast om det finns särskilda

skäl och under förutsättning att vapnet görs varaktigt obrukbart.

Beträffande antalet prydnads- eller minnesvapen bör stor restriktivitet

iakttas.

Innehav av skjutvapen för andra ändamål än de särskilt angivna, s.k.

udda ändamål, bör enligt utredningens mening tillåtas endast om

synnerliga skäl föreligger och först efter yttrande från Rikspolisstyrelsen.

Handel med skjutvapen m.m.

Utredningen menar att begreppet vapenhandel, i vapenlagens mening,

bör definieras som näringsverksamhet som utgörs av överlåtelse av

skjutvapen, vare sig handlaren faktiskt besitter skjutvapnen eller inte,

eller annan yrkesmässig hantering av skjutvapen. Avgörande är således

om handlaren disponerar över skjutvapnen.

Vapenlagens bestämmelser anpassas till att gälla även juridiska

personer. Vidare bör det av lagen framgå att ett handelstillstånd skall

begränsas till att avse vissa typer av skjutvapen, till ett visst bestämt

antal. Därvid bör tillståndsmyndigheterna vara synnerligen restriktiva

med att meddela tillstånd till innehav av flera helautomatiska skjutvapen.

Utredningens utvärdering av de skärpningar som infördes år 1992 har

visat att dessa slagit väl ut. Åtskilliga handelstillstånd har t.ex. återkallats

på grund av bristande yrkesmässighet och tillståndsmyndigheternas

uppfattning synes överlag vara att kontrollen över vapenhandlarna är

god.

Slutligen föreslås att, beträffande dem som i näringsverksamhet tar

emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring och skrotning, ett krav

på tillstånd för sådan verksamhet.

Utlåning av skjutvapen

I dag gäller att utlåning för självständigt handhavande av ett

enhandsvapen eller ett helautomatiskt skjutvapen får ske endast till den

som själv har tillstånd att inneha ett sådant vapen. Utredningen anser att

detta är något som bör gälla även beträffande andra slag av skjutvapen.

Polisens behov av att veta hur många och vilka skjutvapen som finns hos

en vapeninnehavare vid tillfället för ett ingripande motiverar att utlåning

av skjutvapen skall anmälas till polismyndigheten. Av praktiska skäl bör

dock endast en sådan utlåning som avses vara i mer än fem dagar

anmälas till polismyndigheten.

Förvaring

Efter en utvärdering av hur de nuvarande reglerna för förvaring av

skjutvapen tillämpas har utredningen kommit fram till att det inte skulle

innebära några avsevärda men för vapeninnehavarna att föreskriva att

skjutvapen i allmänhet måste förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat

lika säkert förvaringsutrymme. Enbart delad förvaring skulle således inte

längre accepteras.

Utredningen föreslår vidare en utvidgning av möjligheten att förvara

skjutvapen hos annan. Som förutsättning bör dock gälla antingen att

innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars

föreligger särskilda skäl. Sådan förvaring föreslås också vara

tillståndspliktig.

I fråga om kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs anser

utredningen att den som meddelats särskild förvaringsföreskrift bör vara

skyldig att låta inspektera att föreskriften följs. För andra fall föreslås

inte någon allmän kontrollbefogenhet. Genom att

förvaringsbestämmelserna föreslås bli straffsanktionerade kan reglerna

om husrannsakan komma att tillämpas vid misstanke om överträdelse.

Återkallelse m.m.

Utredningen anser att vapenlagen innehållsmässigt väl reglerar de

situationer vid vilka ett tillstånd att inneha skjutvapen eller ett tillstånd

att

driva handel med skjutvapen bör ifrågasättas. När det gäller information

om sådana förhållanden som kan föranleda återkallelse av ett tillstånd,

har utredningen erfarit att denna ofta finns inom polisväsendet men att

den inte alltid kommer tillståndsenheterna tillhanda. Det nya centrala

vapenhanteringssystemet kommer troligen på sikt att lösa dessa problem.

Påföljd

Det råder inte någon tvekan om att förändringen av straffskalan i

skärpande riktning beträffande vapenbrott har haft en stark effekt på

domstolarnas syn på straffvärdet. Vapenbrottets karaktär av artbrott

synes ha förstärkts, vilket haft till följd att det numera krävs mycket

starka skäl av huvudsakligen personlig natur för att någon annan påföljd

än fängelse skall komma i fråga. Domstolarna tycks inte dra sig för att

döma ut stränga straff för brottslighet med anknytning till innehav av

vapen även utan att dessa kommit till användning. Det har ifrågasatts om

straffskalan skulle behöva skärpas ytterligare, t.ex. med ett

straffmaximum på fängelse i sex år. Det är emellertid utredningens

mening att det inte föreligger något reellt behov av detta.

Vapenamnesti

Utredningen anser, i likhet med vad som angavs i förarbetena till den lag

som stadgade ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav, att alla möjligheter

att minska antalet illegala skjutvapen måste tas till vara. En vapenamnesti

vore ett led i ansträngningarna att begränsa den totala mängden vapen i

samhället och framför allt antalet illegala vapen. Utredningen föreslår

därför att en vapenamnesti åter införs. Att från en tid till en annan låta en

företeelse vara straffri kan, rent principiellt, ifrågasättas. Särskilt gäller

detta om det, som i detta fall, kan bli aktuellt att medge sådan straffrihet

vid två eller kanske flera tillfällen. Till saken hör också att skälen för en

vapenamnesti kan göras gällande vid varje tid. Utredningen menar därför

att vapenamnestin inte, som tidigare, skall vara begränsad i tiden, utan

bör gälla permanent.

Rikspolisstyrelsens ansvar för skjutvapenfrågor

Något som slagit utredningen under arbetets gång är bristen på

samordning, dels mellan olika enheter inom Rikspolisstyrelsen och

polismyndigheterna, dels mellan olika myndigheter som hanterar

vapenfrågor. Vidare saknas det en kontinuerlig uppföljning och

samordning av uppgifter som kan vara till ledning i brottsförebyggande

verksamhet och för lagstiftningsarbete på området. Sålunda skulle det

t.ex. vara av värde att man årligen redovisar en sammanställning av

statistiska uppgifter som finns att tillgå på området. En bättre samordning

och uppföljning skulle sannolikt innebära att behovet av att utreda

vapenfrågor i den ordning som hittills varit fallet, dvs. med så gott som

ständigt pågående statliga vapenutredningar, skulle minska väsentligt.

Utredningen har föreslagit en rad förändringar i vapenlagen och

vapenförordningen som om de genomförs medför utökade

arbetsuppgifter för Rikspolisstyrelsen. För att dels samordna dagens

funktioner på ett bättre sätt, dels möta de utökade arbetsuppgifterna,

föreslår utredningen att Rikspolisstyrelsen inrättar en arbetsgrupp som

kan hantera de nämnda frågorna. Den bör upprätthålla ett kontinuerligt

samarbete med andra myndigheter samt organisationer som berörs av

vapenlagen, ha en nära koppling till rikskriminalen samt fungera som

normgivare och ytterligare stöd åt tillståndsmyndigheterna.

Knivförbudslagen

Som förutskickats i utredningens delbetänkande föreslås knivförbuds-

lagen bli inarbetad i vapenlagen. Utredningen har inte funnit det praktiskt

möjligt att införa något allmänt förbud mot s.k. gatustridsvapen.

Övrigt

Vapenlagen har ändrats vid ett stort antal tillfällen. Oftast har det rört sig

om förhållandevis små ändringar som kunnat göras inom ramen för det

rådande regelverket. Genomgripande förändringar, som lett till att nytt

regelverk införts, har skett genom 1934 års vapenkungörelse, 1949 års

vapenförordning och 1973 års vapenlag. Den nuvarande vapenlagen

infördes, efter en språklig och systematisk översyn, den 1 april 1996.

Det kan synas mindre lämpligt att föreslå en ny vapenlag, så snart efter

det att 1996 års vapenlag infördes. Emellertid har utredningen föreslagit

dels omfattande förändringar av de materiella bestämmelserna, dels

omfattande förändringar av paragrafernas placering såväl i vapenlag som

vapenförordning. Inte minst har flera bestämmelser därvid omplacerats

från lag till förordning eller tvärtom. Utredningen menar att denna

omstrukturering är nödvändig för att göra bestämmelserna mer

lättbegripliga, men framför allt för att vapenlagen fortsättningsvis skall

bli hanterlig på ett sådant sätt att skärpningar och andra ändringar skall

kunna genomföras på ett betydligt smidigare sätt än vad som är fallet i

dag. Utredningen föreslår därför att en ny vapenlag skall införas.

Betänkandets lagförslag

Vapenlagen

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller skjutvapen, sådana föremål som i lagen jämställs

med skjutvapen, ammunition, knivar, andra stick- och skärvapen samt

föremål i övrigt som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa.

Lagen gäller även sådana föremål som är särskilt ägnade att användas vid

hot om sådant brott.

2 § Med skjutvapen förstås i denna lag vapen med vilka kulor, hagel,

harpuner eller andra projektiler kan skjutas ut med hjälp av

krutladdningar, kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande

utskjutningsmedel.

3 § Vad som sägs om skjutvapen gäller också

a) anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med

skjutvapen,

b) obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen,

c) start- och signalvapen som laddas med patroner,

d) armborst,

e) tårgasanordningar och andra till verkan och ändamål jämförliga

anordningar,

f) slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor och trummor

till skjutvapen, eller armborststommar med avfyrningsanordningar,

g) anordningar som kan bäras i handen och är avsedda att med

elektrisk ström bedöva människor eller tillfoga dem smärta, och

h) anordningar som gör att skjutvapen kan användas med annan

ammunition än de är avsedda för.

4 § Med ammunition förstås i denna lag patroner och projektiler till

skjutvapen som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel

till sådana patroner och projektiler.

Bestämmelser om ammunition som räknas till explosiva varor eller

som innehåller gift finns även i lagen (1988:868) om brandfarliga och

explosiva varor och i lagen (1985:426) om kemiska produkter.

5 § Denna lag gäller inte skjutvapen, ammunition eller andra föremål

som anges i 1 §, om dessa innehas av staten.

6 § Tillstånd krävs för att

a) inneha skjutvapen eller ammunition,

b) driva handel med skjutvapen,

c) i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn,

ändring eller skrotning, eller

d) föra in skjutvapen eller ammunition till Sverige.

Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnet är ett

kolsyre-, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett

harpunvapen och om det har en begränsad effekt i förhållande till andra

jämförliga skjutvapen (effektbegränsade vapen).

Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd

enligt 3 eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

7 § Den som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte

meddelas tillstånd enligt denna lag.

8 § Polismyndigheten prövar frågor om tillstånd enligt denna lag.

9 § Polismyndigheten skall föra register över meddelade tillstånd och

andra beslut enligt denna lag.

2 kap. Tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition

1 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast den som har

giltiga skäl att inneha vapnet.

Giltiga skäl att inneha skjutvapen föreligger för följande ändamål,

a) jakt,

b) målskytte,

c) skydd,

d) samling,

e) minne och

f) prydnad.

Om det finns synnerliga skäl får tillstånd meddelas även för annat

ändamål.

Innehavstillstånd får också meddelas för start- och signalvapen.

2 § Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det inte finns

någon risk för att skjutvapnet kan komma att missbrukas.

En enskild sökande skall ha fyllt 18 år. Detta gäller inte start- och

signalvapen. Undantag från ålderskravet får göras om det föreligger

särskilda skäl.

3 § Ett skjutvapen avsett för jakt, målskytte eller skydd skall vara lämpat

för sitt ändamål.

4 § Tillstånd att inneha skjutvapen och ammunition får meddelas

1. en sammanslutning, för jakt eller målskytte, som har en stabil

organisation och kontinuerlig skytteverksamhet samt uppfyller högt

ställda krav på säkerhet i fråga om handhavande av vapen, i enlighet med

vad regeringen bestämmer,

2. huvudmän för museer, för skjutvapen och ammunition som skall

ingå i samlingarna, om museet får statsbidrag enligt särskilda föreskrifter

eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en stiftelse som

står under länsstyrelsens tillsyn,

3. auktoriserade bevakningsföretag, för utlåning av skjutvapen för

skyddsändamål till väktare som har meddelats tillstånd att som lån inneha

ett sådant vapen.

5 § Tillstånd för enskild att inneha skjutvapen för jakt får meddelas

endast om sökanden har avlagt prov som visar att han kan handha vapnet

på ett säkert sätt samt att han har goda kunskaper om jakt och viltvård.

Tillstånd för enskild att inneha enhandsvapen för jakt får meddelas

endast den som dessutom visar sig ha särskild användning för ett sådant.

Rätt att använda skjutvapen för jakt innefattar, om inte annat anges,

rätt att använda vapnet även till övning eller tävling.

6 § Tillstånd för enskild att inneha skjutvapen för målskytte får meddelas

endast om sökanden är aktiv medlem i en förening ansluten till någon av

de sammanslutningar som avses i 2 kap. 4 §.

Tillstånd för enskild att inneha enhandsvapen för målskytte får

meddelas endast om sökanden dessutom visar prov på särskild

skjutskicklighet.

Tillstånd att inneha helautomatiskt skjutvapen för målskytte får

meddelas endast om sökanden är en skyttesammanslutning som godkänts

av Försvarsmakten eller aktiv medlem i en sådan sammanslutning.

Enskild sökande skall ha fyllt 20 år samt visa prov på särskild

skjutskicklighet.

7 § Tillstånd för enskild att inneha skjutvapen för skyddsändamål får

meddelas endast den som innehar en tjänst som oundgängligen kräver

detta eller det annars finns synnerliga skäl. Rätt att använda skjutvapen

för skyddsändamål innefattar, om inte annat anges, rätt att använda

vapnet även till övning eller tävling.

8 § Tillstånd för enskild att inneha skjutvapen för målskytte eller skydd

eller att inneha enhandsvapen för jakt skall tidsbegränsas till att gälla i

högst fem år. Tillstånd får tidsbegränsas även i andra fall, om det med

hänsyn till omständigheterna kan förutses att skälen för innehav av

vapnet inte kommer att bli varaktiga.

9 § Tillstånd att inneha skjutvapen för samlingsändamål får meddelas

endast den som har ett klart definierat och avgränsat samlarområde.

Vapen som innehas för samlingsändamål får inte utan särskilt tillstånd

användas för skjutning.

10 § Tillstånd att inneha skjutvapen som har huvudsakligt prydnadsvärde

eller särskilt affektionsvärde får meddelas endast om det finns särskilda

skäl och under förutsättning att vapnet görs varaktigt obrukbart. I fråga

om antalet vapen som innehas för detta ändamål skall stor restriktivitet

iakttas.

11 § Tillstånd för enskild eller organisation att inneha skjutvapen för ett

sådant ändamål som anges i 1 § tredje stycket får meddelas först efter

yttrande från Rikspolisstyrelsen.

12 § Ett tillstånd att inneha ett skjutvapen upphör att gälla, om vapnet

ändras så att det till funktions- eller verkningsgrad blir ett väsentligt

annorlunda vapen.

13 § Den som har rätt att inneha ett visst vapen för skjutning får utan

särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om ammunitionen är

avsedd för samma ändamål som rätten till innehav av vapnet avser.

Tillstånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas den som får

meddelas tillstånd att inneha skjutvapen, om det skäligen kan antas att

ammunitionen inte kommer att missbrukas.

14 § Skjutvapen eller ammunition får överlåtas endast till den som har

rätt att inneha vapnet eller ammunitionen. Om ammunition förvärvas

genom ombud skall ombudet ha eget vapentillstånd.

15 § Skjutvapen och ammunition som ingår i ett dödsbo eller ett

konkursbo får utan särskilt tillstånd innehas av den som har tagit hand

om boet till dess

a) egendomen har överlåtits till någon som är berättigad att inneha den,

b) egendomen enligt beslut av polismyndigheten skall överlämnas till

någon annan för förvaring, i fråga om dödsbo, för inlösen enligt 8 kap.

3 §, eller

c) i fråga om konkursbo, konkursen har avslutats.

3 kap. Handel med skjutvapen m.m.

1 § Tillstånd att driva handel med skjutvapen får meddelas endast den

som har de kunskaper som behövs samt är ordentlig och pålitlig.

Tillstånd får meddelas endast för handel som skall bedrivas

yrkesmässigt.

För handelsrörelse som drivs av juridisk person skall finnas en av

polismyndigheten godkänd föreståndare som är ansvarig för driften av

rörelsen. Vad som sagts om de personliga förutsättningarna skall i sådant

fall gälla föreståndaren.

2 § Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen medför rätt att inneha

sådana vapen. Tillståndet skall begränsas till att avse vissa typer av

skjutvapen och ett visst antal som får innehas samtidigt.

Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen medför rätt att ta emot

skjutvapen för reparation översyn, ändring eller skrotning.

3 § Tillstånd att ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller

skrotning får meddelas endast den som har de kunskaper som behövs

samt är ordentlig och pålitlig.

4 § Har en tillståndshavare avlidit eller försatts i konkurs, får rörelsen

fortsättas för dödsboets eller konkursboets räkning under högst ett år från

dödsfallet eller edgångssammanträdet i konkursen under förutsättning att

anmälan görs till polismyndigheten inom en månad från nämnda tidpunkt

och rörelsen förestås av godkänd föreståndare eller ersättare.

4 kap. Införsel av skjutvapen eller ammunition

1 § För tillstånd att föra in skjutvapen till Sverige gäller samma

förutsättningar som för tillstånd att inneha vapnen.

Tillstånd att föra in ammunition får meddelas den som har rätt att

inneha ammunitionen i Sverige, om det skäligen kan antas att

ammunitionen inte kommer att missbrukas.

2 § Skjutvapen eller ammunition, som en resande fört med till Sverige

för personligt bruk men inte haft rätt att föra in, får åter föras ut, om

egendomen anmälts i behörig ordning för tullmyndigheten. Vapnen och

ammunitionen tillfaller staten om egendomen inte förs ut inom antingen

fyra månader efter en sådan anmälan eller den längre tid därefter som

Generaltullstyrelsen eller, efter styrelsens bestämmande, en annan

tullmyndighet i det enskilda fallet bestämmer.

I ett sådant fall skall egendomen behandlas som om den hade förklarats

förverkad.

3 § Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas

tillstånd att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av

handelstillståndet.

5 kap. Utlåning av skjutvapen

1 § Skjutvapen får lånas ut för användning under långivarens uppsikt

eller för övning eller tävling som äger rum under uppsikt av en

skyttesammanslutning.

2 § I annat fall än som avses i 1 § får skjutvapen lånas ut endast till den

som själv har rätt att inneha skjutvapen av samma typ. Skjutvapnet får

lånas ut endast tillfälligt och för ett bestämt ändamål.

Om utlåningen avses vara i mer än fem dagar skall anmälan om

utlåningen ske till polismyndigheten.

Start- och signalvapen får lånas ut utan hinder av vad som sägs i första

och andra styckena.

3 § Ett skjutvapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

a) vapnet skall användas vid en övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en skyttesammanslutning,

b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas

under långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas

och användas under långivarens uppsikt,

d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid

tävling eller övning, eller

e) låntagaren har tillstånd att inneha ett vapen av samma typ.

4 § Ett skjutvapen får inte lånas ut för annat ändamål än långivarens

tillstånd avser.

Ett skjutvapen får aldrig lånas ut om det därigenom skulle finnas risk

för missbruk av vapnet.

5 § Utan hinder av 4 § första stycket får en vapenhandlare låna ut

skjutvapen till den som fyllt arton år för sådan provskjutning på

skjutbana som äger rum under uppsikt av skyttesammanslutning eller

vapenhandlaren själv eller någon annan person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid provskjutning.

Kravet på uppsikt gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett

vapen av den typ som lånet avser.

6 § Ett auktoriserat bevakningsföretag får i samband med

bevakningsuppdrag som kräver beväpning låna ut skjutvapen till

företagets väktare. Företaget får dock låna ut vapen endast till den som

har meddelats särskilt tillstånd att som lån inneha skjutvapen för sådant

ändamål.

7 § Skjutvapen får inte lånas ut till den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet till innehav av skjutvapen återkallat,

om inte låntagaren ändå är berättigad att inneha vapen av den typ som

lånet avser. Detta hindrar dock inte att ett vapen efter särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för övning eller tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslutning.

8 § För reparation, översyn eller ändring får ett skjutvapen lämnas till

den som skulle ha rätt att låna och självständigt handha vapnet.

Anmälan om överlämnandet skall ske till polismyndigheten.

6 kap. Förvaring och transport av skjutvapen och ammunition

1 § Skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika

säkert förvaringsutrymme.

Utan hinder av första stycket får anordningar eller skjutvapen som

anges i 1 kap. 3 § och 6 § andra stycket förvaras på annat betryggande

sätt så att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem.

Detsamma gäller ammunition.

2 § Den som innehar skjutvapen eller ammunition är i samband med

användning av och förflyttning av egendomen skyldig att ta hand om den

och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon

obehörig kommer åt den.

3 § En innehavare får lämna över sitt skjutvapen eller sin ammunition till

någon annan för förvaring om han inte själv kan ta hand om egendomen

eller om det annars föreligger särskilda skäl.

För förvaring hos annan krävs tillstånd. Vid tillståndsprövningen skall

särskilt beaktas skälen för förvaring hos annan och möjligheten för

mottagaren att erbjuda en säker förvaring. Vapnet eller ammunitionen får

dock inte förvaras hos en person som är under arton år eller som kan

antas missbruka vapnet eller ammunitionen.

Den hos vilken vapnet förvaras får använda vapnet endast om han eller

hon har tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 § Den som skickar eller transporterar ett skjutvapen eller ammunition

skall vidta betryggande åtgärder för att förhindra att någon obehörig

kommer åt vapnet eller ammunitionen.

5 § När det finns särskild anledning till det får tillstånd förenas med

villkor att vapnet skall förvaras på visst sätt. Sådan föreskrift får

meddelas även efter det att tillstånd utfärdats.

Den som meddelats sådan föreskrift är skyldig att låta

tillståndsmyndigheten eller den som särskilt förordnats inspektera att

föreskriften efterföljs.

7 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av skjutvapen och

ammunition, m.m.

Återkallelse av tillstånd

1 § Ett tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition eller ett tillstånd

att föra in sådan egendom till Sverige skall återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren visat sig vara olämplig att inneha egendomen,

b) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

c) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

2 § Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen skall återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen,

b) tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel,

c) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

d) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Ett godkännande enligt 3 kap. 1 § andra stycket som föreståndare får

återkallas om denne inte längre uppfyller de personliga kvalifikationerna.

Omhändertagande av skjutvapen och ammunition

3 § Polismyndigheten skall besluta att ett skjutvapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om

a) det finns risk att vapnet missbrukas, eller

b) det är sannolikt att tillståndet att inneha vapnet kommer att

återkallas och det finns särskilda omständigheter som kräver ett

omhändertagande.

Om risken för missbruk är överhängande, får vapen eller ammunition

tas om hand även utan ett sådant beslut. Åtgärden skall skyndsamt

anmälas till polismyndigheten, som omedelbart skall pröva om

omhändertagandet skall bestå.

4 § Om det finns någon som har rätt att inneha och förfoga över

skjutvapen eller ammunition som tagits om hand, skall egendomen

lämnas tillbaka så snart det skäligen kan antas att det inte längre finns

någon risk för missbruk.

5 § Medför någon ett skjutvapen utan att uppfylla skyldigheten enligt

föreskrift som meddelats enligt 12 kap. 1 § g, får polisman omhänderta

vapnet.

Den som har medfört vapnet kan återfå det hos polismannen eller

polismyndigheten i orten, om han styrker att han var berättigad att inneha

det.

Sedan en vecka förflutit efter omhändertagandet skall vapnet

återställas, om det ej har tagits i beslag eller det tillstånd som medfört rätt

att inneha vapnet har återkallats.

6 § En åtgärd enligt 3 § andra stycket får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen, personal vid

Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen.

Med polismän likställs vid tillämpning av 5 § första stycket dels

jakttillsynsmän som har förordnats av länsstyrelsen, dels personal vid

Kustbevakningen och Tullverket.

Anmälningsskyldighet

7 § Om den som är intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk

störning innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att

den intagne inte bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är

ansvarig för den psykiatriska vården omedelbart anmäla förhållandet till

polismyndigheten i den ort där patienten är folkbokförd.

 Om en läkare i annat fall än som avses i första stycket vid

undersökning av någon som innehar skjutvapen finner att denne på grund

av psykisk störning är uppenbart olämplig att inneha vapen skall läkaren

anmäla det till polismyndigheten.

8 kap. Inlösen av skjutvapen och ammunition

1 § Skjutvapen eller ammunition skall lösas in av staten om

a) tillståndet att inneha vapnet eller ammunitionen har återkallats utan

att egendomen samtidigt har förklarats förverkad eller tagits i beslag,

b) innehavaren har avlidit,

c) ansökan har avslagits i fråga om tillstånd att inneha ett vapen eller

ammunition som förvärvats genom arv, testamente eller bodelning, eller

d) domstol har beslutat att ett vapen eller ammunition, som någon

innehar utan att ha rätt till det, inte skall förverkas eller åklagaren i ett

sådant fall har beslutat att inte föra talan om förverkande.

2 § Ett skjutvapen eller ammunition skall inte lösas in, om egendomen

lämnas för skrotning eller överlåts till någon som har rätt att inneha

vapnet eller ammunitionen och om detta görs inom

a) ett år från det att innehavaren avled, eller

b) tre månader från det att tillståndet att inneha vapnet eller

ammunitionen återkallades, ansökan om innehav avslogs, beslut i

förverkandefrågan meddelades av domstol eller åklagare eller beslaget

hävdes.

Vapnet eller ammunitionen skall inte heller lösas in, om ansökan om

tillstånd att inneha vapnet görs inom samma tid. Avslås ansökan skall

vapnet eller ammunitionen lösas in, om egendomen inte inom tre

månader från dagen för beslutet i tillståndsärendet överlåts till någon som

har rätt att inneha den.

Polismyndigheten får medge förlängning av tidsfristerna, varje gång

med högst sex månader.

3 § Innehavare av ett skjutvapen eller ammunition som skall lösas in är

skyldig att enligt polismyndighetens beslut lämna över vapnet eller

ammunitionen till polismyndigheten eller den som myndigheten

bestämmer. Om det finns ett tillståndsbevis eller någon annan

motsvarande handling, skall även den lämnas över till polismyndigheten.

4 § För skjutvapen eller ammunition som löses in skall betalas ersättning

med ett belopp som motsvarar marknadsvärdet.

5 § Polismyndigheten prövar frågor om inlösen enligt denna lag.

9 kap. Förbud mot vapen på allmän plats

1 § Skjutvapen, sådana föremål som i lagen jämställs med skjutvapen,

knivar, andra stick- och skärvapen samt föremål i övrigt som är ägnade

att användas vid brott mot liv eller hälsa eller sådana föremål som är

särskilt ägnade att användas vid hot om sådant brott får inte innehas på

allmän plats, i fordon på allmän plats eller inom skolområde där

grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs.

Förbudet i första stycket gäller inte, om föremålet enligt särskilda

föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om

innehavet annars med hänsyn till föremålens art, innehavarens behov och

övriga omständigheter är att anse som befogat.

Stickvapen eller knivar som är konstruerade så att klingan eller bladet

snabbt kan fällas ut ur sitt skaft (springstiletter eller springknivar) får inte

innehas av personer under 21 år.

2 § Knogjärn, kaststjärnor eller andra sådana föremål som är särskilt

ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa samt

springstiletter eller springknivar får inte överlåtas till personer under 21

år eller saluhållas.

Första stycket gäller inte skjutvapen eller sådana föremål som i lagen

jämställs med skjutvapen.

10 kap. Straff och förverkande

1 § Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det

eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att

inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år.

Detsamma skall gälla den som utan tillstånd driver handel med

skjutvapen.

Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa,

döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna

i 9 kap. döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om brottet är grovt, döms till fängelse i högst ett år.

I ringa fall döms inte till ansvar.

Bestämmelsen tillämpas inte om straff kan ådömas enligt 1 §.

3 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet

a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det

för något annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till,

b) i näringsverksamhet utan tillstånd tar emot skjutvapen för

reparation, översyn, ändring eller skrotning,

c) lämnar ut skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning

till någon som inte har rätt att ta emot vapnet,

d) bryter mot bestämmelserna i 6 kap. eller mot föreskrifter om

förvaring,

e) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut

att lämna över ammunition för inlösen,

f) överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha

ammunitionen, eller

g) bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 12 kap. 1 § h

genom att olovligen överföra vapen eller ammunition till ett annat land.

Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa

fall.

4 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter

att anmäla utlåning av skjutvapen eller överlämnande av skjutvapen till

annan för reparation, översyn eller ändring eller bryter mot föreskrifterna

som har meddelats med stöd av 12 kap. 1 § i.

5 § Den som innehar ett föremål som avses i denna lag utan att vara

berättigad till det skall inte dömas till ansvar för det otillåtna innehavet,

om han eller hon frivilligt lämnar eller låter lämna föremålet till en

polismyndighet.

Den som överlämnar sådan egendom behöver inte lämna uppgift om

sin identitet.

6 § Egendom som lämnats till polismyndigheten och vars ägare inte är

känd tillfaller staten, om ägaren inte ger sig till känna inom tre månader

från det att den lämnades in.

Om ägaren är känd och inte kan anses ha avstått från sin rätt till

egendomen, skall polismyndigheten ge ägaren tillfälle att inom en månad

ta tillbaka egendomen. Egendomen tillfaller staten, om ägaren inte tar

tillbaka den.

Egendom som har tillfallit staten skall förstöras, om den inte behövs

för musealt, militärt eller annat liknande ändamål.

7 § Bestämmelser om straff för olovlig införsel av vapen eller

ammunition och för försök till sådant brott finns i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling.

8 § Ett vapen som har varit föremål för brott som avses i 1 §, 2 § eller 3 §

första stycket a skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart

oskäligt. Detsamma gäller ammunition som har varit föremål för brott

som avses i 3 § e eller 3 § f. I stället för vapnet eller ammunitionen kan

dess värde förklaras förverkat. Om ett vapen förklaras förverkat får även

ammunition som hör till vapnet förklaras förverkad.

9 § Jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen samt personal vid

Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen har samma befogenhet som polismän att ta sådan egendom i

beslag som skäligen kan antas vara förverkad enligt denna lag.

11 kap. Överklagande

1 § En polismyndighets beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten.

2 § En polismyndighets eller en domstols beslut enligt denna lag skall

gälla omedelbart, om inte annat förordnas. En polismyndighets beslut om

återkallelse av handelstillstånd skall dock gälla omedelbart endast i de

fall då så har förordnats i beslutet. Ett sådant förordnande får meddelas

om det finns särskilda skäl.

12 kap. Bemyndiganden

1 § Regeringen får föreskriva

a) att vad som sägs i lagen om skjutvapen eller ammunition inte skall

gälla vissa föremål,

b) att anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 1 kap. 6 § andra stycket,

c) att bestämmelserna om tillstånd i 1 kap. 6 § inte skall gälla innehav

av skjutvapen som lämnats över från staten till statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära försvaret, räddningstjänsten eller

polisväsendet, den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel, eller

skyttesammanslutningar,

d) vilka sammanslutningar som får ges tillstånd att inneha skjutvapen,

e) begränsningar i det antal skjutvapen som får innehas,

f) närmare bestämmelser om tillämpningen av 4 kap.,

g) skyldighet att medföra och visa upp tillståndsbevis,

h) att tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett annat land, och

i) att den som avser att föra ut ett skjutvapen från Sverige eller lånar ut

ett skjutvapen till någon som är fast bosatt i ett annat land och inte skall

använda vapnet endast i Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

j) att denna lag inte skall gälla beträffande främmande länders

polismän vid tjänstgöring i Sverige.

2 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva

a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller

signalvapen,

b) vilka skjutvapen som skall anses vara lämpade för jakt, målskytte

eller skydd,

c) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i

övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen

eller ammunition,

d) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen

eller att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn,

ändring eller skrotning och vad som i övrigt skall gälla vid sådan

verksamhet,

e) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 3 kap. i samband med

ändring, reparation och skrotning av skjutvapen,

f) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 6 kap. i fråga om

förvaring och transport av skjutvapen och ammunition,

g) de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd

enligt denna lag,

h) utfärdande av europeiska skjutvapenpass till dem som har tillstånd

att inneha skjutvapen i Sverige,

i) förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer

bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land,

och

j) krav på att den som förvärvat ett skjutvapen i Sverige och som är

bosatt i ett främmande land skall underrätta den staten om förvärvet.

3 § Regeringen får besluta att lagen inte skall gälla skjutvapen och

ammunition som innehas av en främmande stats militära styrka vid besök

i Sverige inom ramen för internationellt samarbete.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den

2. Genom lagen upphävs lagen (1988:254) om förbud beträffande

knivar och andra farliga föremål samt vapenlagen (1996:67).

3. Den som vid lagens ikraftträdande har tillstånd att förvärva, inneha,

föra in eller handla med skjutvapen eller ammunition skall anses ha

tillstånd till det också enligt denna lag, om tillståndet har beviljats enligt

kungörelsen (1927:338) med vissa bestämmelser angående skjutvapen

och ammunition, vapenkungörelsen (1934:315), vapenförordningen

(1949:340), vapenlagen (1973:1176) eller vapenlagen (1996:67). Detta

gäller också den som fått ett föreskrivet bevis om att han eller hon

deklarerat innehav av vapen enligt någon av de nu nämnda kungörelserna

(deklarationsbevis).

4. Den som vid lagens ikraftträdande är berättigad enligt andra punkten

i övergångsbestämmelserna till lagen (1987:1008) om ändring i

vapenlagen (1973:1176) att inneha ett start- eller signalvapen utan

tillstånd får även fortsättningsvis inneha vapnet utan tillstånd.

5. I ärenden som gäller ansökan enligt vapenlagen (1996:67) tillämpas

den nya lagen vid prövning efter ikraftträdandet.

6. Den som vid utgången av år 1984 hade tillstånd att inneha

skjutvapen för jakt behöver inte uppfylla kravet enligt 2 kap. 5 § första

stycket, om han inom ett år efter det att det tidigare tillståndet upphörde

att gälla ansöker om nytt tillstånd att inneha

a) hagelvapen, om det tidigare tillståndet omfattade sådant vapen,

b) kulvapen, om det nya tillståndet avser ett vapen som enligt Statens

naturvårdsverks föreskrifter om klassindelning har samma

användningsområde som eller ett mera begränsat användningsområde än

det vapen som avsågs med det tidigare tillståndet eller kräver samma

utbildning som detta.

7. Den som vid lagens ikraftträdande av polismyndigheten har

godkänts att ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning

skall anses ha tillstånd till det enligt denna lag.

8. Den som vid lagens ikraftträdande av polismyndigheten har

godkänts som föreståndare för handelsrörelse skall anses ha godkänts

också enligt denna lag.

9. I fråga om förvaring av skjutvapen tillämpas äldre bestämmelser till

utgången av (fem år), om tillstånd att inneha skjutvapnet meddelats enligt

kungörelsen (1927:338) med vissa bestämmelser angående skjutvapen

och ammunition, vapenkungörelsen (1934:315), vapenförordningen

(1949:340), vapenlagen (1973:1176), eller vapenlagen (1996:67).

10. Bestämmelsen i 6 kap. 5 § andra stycket om skyldighet att låta

inspektera att särskild förvaringsföreskrift efterföljs gäller endast

beträffande sådan föreskrift som meddelats med stöd av denna lag.

Förteckning över remissinstanserna

Riksdagens ombudsmän (Justitieombudsmannen), Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Umeå tingsrätt, Kammarrätten i

Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Göteborg,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i

Stockholms län, Polismyndigheten i Skåne, Polismyndigheten i

Västernorrlands län, Statens kriminaltekniska laboratorium,

Brottsförebyggande rådet, Inspektionen för strategiska produkter,

Försvarsmaktens högkvarter, Socialstyrelsen, Generaltullstyrelsen,

Riksrevisionsverket, Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet, Statens

försvarshistoriska museer, Sprängämnesinspektionen, Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län, Statens naturvårdsverk,

Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund, Svenska

Jägareförbundet, Jägarnas Riksförbund/Landsbygdens jägare, Frivilliga

skytterörelsen, Svenska Pistolskytteförbundet, Svenska

Sportskytteförbundet, Sveriges Militäridrotts- och Mångkampsförbund,

Svenska Svartkruts Skytte Federationen, Skytterörelsens

ungdomsorganisation, Svenska Vapenstiftelsen, Sveriges Vapenägares

Förbund, Sveriges Vapenhandlareförening, Samlarförbundet Nord-

stjärnan och Leverantörsföreningen för Sport- och Fritidsartiklar, sektion

SPOFA-VAPEN.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från åklagarmyndigheterna i

Stockholm, Linköping, Malmö, Göteborg, Västerås, Sundsvall och

Umeå.

Yttrande har därutöver inkommit från Mestolåset AB, Göta

Vapenhistoriska Sällskap, Samlarföreningen Polcirkeln, Svenska

Skytteförbundet och John Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs i fråga om vapenlagen (1996:67)

dels att 2 kap.1, 3 6, 8, 10, 13, 14 och 16 §§, 3 kap. 3, 4, 6 och 8 §§,

4 kap. 3 §, 5 kap. 2 4 §§, 6 kap. 1 4 och 6 §§, 9 kap. 1 3 §§ samt

11 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 2 kap. 5 a §,

5 kap. 6 och 7 §§, 6 kap. 4 a § samt 9 kap. 7 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

Tillstånd krävs för att

a) inneha skjutvapen eller ammunition,

b) driva handel med skjutvapen,

eller

b) driva handel med skjutvapen,

c) föra in skjutvapen eller

ammunition till Sverige.

c) i näringsverksamhet ta emot

skjutvapen för reparation, översyn

eller skrotning, eller

d) föra in skjutvapen eller

ammunition till Sverige.

Tillstånd krävs inte för den som har fyllt arton år, om vapnet är ett

kolsyre-, luft- eller fjädervapen som är avsett för målskjutning eller ett

harpunvapen och om det har en begränsad effekt i förhållande till andra

jämförliga skjutvapen (effektbegränsade vapen).

Tillstånd krävs inte heller för verksamhet som omfattas av tillstånd

enligt 3 eller 4 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel.

3 §

Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas

a) enskilda personer,

b) skytteförbund, skyttekretsar

eller skytteföreningar som tillhör

det frivilliga, statligt kontrollerade

skytteväsendet

(skyttesammanslutningar),

b) sammanslutningar för jakt

eller målskytte, som har en stabil

organisation och kontinuerlig

skytteverksamhet samt uppfyller

högt ställda krav på säkerhet i

fråga om handhavande av vapen,

c) huvudmän för museer, om museet får statsbidrag enligt särskilda

föreskrifter eller om museet ägs av en kommun, ett landsting eller en

stiftelse som står under länsstyrelsens tillsyn: för vapen som skall ingå i

samlingarna, och

d) auktoriserade bevakningsföretag: för utlåning till väktare som har

meddelats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen.

4 §

En enskild person får meddelas

tillstånd att inneha ett skjutvapen

endast om den enskilde behöver

vapnet. Tillstånd att inneha ett

skjutvapen som huvudsakligen har

samlarvärde, prydnadsvärde eller

särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för

andra ändamål än skjutning. I ett

sådant fall får vapnet inte utan

särskilt tillstånd användas för

skjutning.

En enskild person får meddelas

tillstånd att inneha ett skjutvapen

endast om den enskilde behöver

vapnet för ett giltigt ändamål.

Tillstånd att inneha ett skjutvapen

som huvudsakligen har

samlarvärde, prydnadsvärde eller

särskilt affektionsvärde för

sökanden, får meddelas även för

andra ändamål än skjutning. I ett

sådant fall får vapnet inte utan

särskilt tillstånd användas för

skjutning.

5 §

Tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om det skäligen

kan antas att vapnet inte kommer att missbrukas.

Tillstånd får meddelas endast

för särskilt angivna ändamål.

Tillståndet får förenas med villkor

att vapnet skall förvaras på ett

visst sätt eller att vapnet skall

göras varaktigt obrukbart.

Tillståndet får tidsbegränsas, om

det med hänsyn till särskilda

omständigheter kan förutses att

vapnet inte kommer att behövas

varaktigt.

Tillstånd får meddelas endast

för särskilt angivna ändamål.

Tillstånd till innehav av skjutvapen

för skjutning får meddelas endast

om vapnet är lämpat för det

ändamål som tillståndet avser.

Tillståndet får förenas med villkor

att vapnet skall förvaras på ett

visst sätt eller att vapnet skall

göras varaktigt obrukbart.

Tillståndet får tidsbegränsas, om

det med hänsyn till särskilda

omständigheter kan förutses att

vapnet inte kommer att behövas

varaktigt.

5 a §

Tillstånd att inneha skjutvapen,

som huvudsakligen har prydnads-

eller särskilt affektionsvärde, för

annat ändamål än skjutning, får

meddelas endast om vapnet görs

varaktigt obrukbart. Detta gäller

dock inte om det finns särskilda

skäl för att vapnet skall få behållas

i brukbart skick.

6 §

Tillstånd att inneha helautomatiska vapen eller enhandsvapen får

meddelas endast om det finns synnerliga skäl. Detta gäller dock inte för

start- eller signalvapen.

Tillstånd för enskild att inneha

helautomatiska vapen eller

enhandsvapen för flerskott skall

tidsbegränsas till att gälla i högst

fem år om inte särskilda skäl talar

emot det.

8 §

Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning

får utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om

ammunitionen är avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten

till innehav av vapnet avser.

Tillstånd att i andra fall inneha

ammunition får meddelas enskilda

personer samt sådana

skyttesammanslutningar och

huvudmän för museer som får

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen, om det skäligen kan

antas att ammunitionen inte

kommer att missbrukas.

Tillstånd att i andra fall inneha

ammunition får meddelas enskilda

personer samt sådana

sammanslutningar och huvudmän

för museer som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen, om

det skäligen kan antas att

ammunitionen inte kommer att

missbrukas.

10 §

Tillstånd att driva handel med skjutvapen får meddelas den som har

rätt att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är

ordentlig och pålitlig. Tillstånd får meddelas endast för handel som skall

bedrivas yrkesmässigt.

Tillståndet medför rätt att

inneha skjutvapen. Tillståndet får

dock begränsas till att omfatta

vissa typer av skjutvapen eller ett

visst antal åt gången. Tillståndet

får förenas med villkor att vapnen

skall förvaras på ett visst sätt.

I tillståndet skall det anges vilka

typer av skjutvapen och vilket

antal av varje typ av skjutvapen

tillståndet avser. Tillståndet

medför rätt att inneha de

skjutvapen som anges där.

Tillståndet får förenas med villkor

om hur skjutvapnen skall förvaras.

Ett tillstånd enligt första stycket

innefattar aldrig rätt att hålla

helautomatiska skjutvapen i lager.

13 §

Skjutvapen eller ammunition får föras in till Sverige utan särskilt

tillstånd i följande fall:

a) Enskilda personer får föra in

de skjutvapen och den ammunition

som de i Sverige har rätt att inneha

för personligt bruk. Detta gäller

också sådana skyttesammanslut-

ningar, huvudmän för museer och

bevakningsföretag som kan

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen.

a) Enskilda personer får föra in

de skjutvapen och den ammunition

som de i Sverige har rätt att inneha

för personligt bruk. Detta gäller

också sådana sammanslutningar,

huvudmän för museer och

bevakningsföretag som får

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen.

 b) Enskilda personer som har permanent tillstånd från behörig

myndighet i Danmark, Finland eller Norge att där inneha jakt- eller

tävlingsskjutvapen för eget bruk, får medföra dessa vapen med

tillhörande ammunition till Sverige för tillfällig användning vid jakt eller

tävling i Sverige. Vapnen och ammunitionen får i ett sådant fall under

högst tre månader från dagen för införandet innehas utan tillstånd i

Sverige av den som har fört in egendomen.

14 §

Skjutvapen och ammunition får

inte förvaras på tullager eller i

frihamn utan medgivande av

länsstyrelsen. Endast den som har

tillstånd att föra in skjutvapen

eller ammunition får ta hand om

och i övrigt förfoga över sådan

egendom enligt 7 § första stycket

tullagen (1994:1550) utan att

egendomen har förtullats.

I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport,

förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

Skjutvapen och ammunition får

inte förvaras på tullager eller i

frizon eller frilager utan

medgivande av polismyndigheten.

16 §

Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd

att till Sverige föra in sådana skjutvapen som omfattas av

handelstillståndet.

Särskilt tillstånd krävs dock

alltid för införsel av

helautomatiska skjutvapen.

3 kap.

3 §

Ett skjutvapen får lånas ut till den som är under arton år endast om

a) vapnet skall användas vid en

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en

skyttesammanslutning,

a) vapnet skall användas vid en

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en sådan

sammanslutning som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen,

b) låntagaren har fyllt femton år, vapnet skall innehas och användas

under långivarens uppsikt och det inte är fråga om ett enhandsvapen eller

helautomatiskt vapen,

c) utlåningen avser ett effektbegränsat vapen och vapnet skall innehas

och användas under långivarens uppsikt,

d) utlåningen avser start- eller signalvapen som skall användas vid

tävling eller övning, eller

e) låntagaren har tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 §

Enhandsvapen och helautoma-

tiska vapen får lånas ut endast för

användning under långivarens

uppsikt eller för övning eller

tävling som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslut-

ning.

Enhandsvapen och helautoma-

tiska vapen får lånas ut endast för

användning under långivarens

uppsikt eller för övning eller

tävling som äger rum under

uppsikt av en sådan sammanslut-

ning som får meddelas tillstånd att

inneha skjutvapen.

Detta gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett sådant vapen

eller i fråga om start- eller signalvapen.

6 §

Vapenhandlare får låna ut

skjutvapen till den som fyllt arton

år för sådan provskjutning på

skjutbana som äger rum under

uppsikt av en skyttesammanslut-

ning eller vapenhandlaren själv

eller någon annan person som har

godkänts av polismyndigheten att

närvara vid provskjutning.

Vapenhandlare får låna ut

skjutvapen till den som fyllt arton

år för sådan provskjutning på

skjutbana som äger rum under

uppsikt av en sådan sammanslut-

ning som får meddelas tillstånd att

inneha skjutvapen eller vapen-

handlaren själv eller någon annan

person som har godkänts av

polismyndigheten att närvara vid

provskjutning.

Kravet på uppsikt gäller inte om låntagaren själv har rätt att inneha ett

vapen av den typ som lånet avser eller i fråga om start- eller signalvapen.

8 §

Skjutvapen får inte lånas ut till

den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet

till innehav av skjutvapen

återkallat, om inte låntagaren ändå

är berättigad att inneha vapen av

den typ som lånet avser. Detta

hindrar dock inte att ett vapen efter

särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en

skyttesammanslutning.

Skjutvapen får inte lånas ut till

den som har fått något skjutvapen

förklarat förverkat eller tillståndet

till innehav av skjutvapen

återkallat, om inte låntagaren ändå

är berättigad att inneha vapen av

den typ som lånet avser. Detta

hindrar dock inte att ett vapen efter

särskilt tillstånd av

polismyndigheten lånas ut för

övning eller tävling som äger rum

under uppsikt av en sådan

sammanslutning som får meddelas

tillstånd att inneha skjutvapen.

4 kap.

3 §

För reparation, översyn eller

skrotning får skjutvapen lämnas

till och tillfälligt innehas av den

som får driva handel med sådana

vapen eller den som av

polismyndigheten har godkänts att

ta emot vapen för sådana åtgärder.

För reparation eller översyn får ett

vapen också lämnas till den som

skulle ha rätt att låna och

självständigt handha vapnet.

För reparation, översyn eller

skrotning får skjutvapen lämnas

till och tillfälligt innehas av den

som får driva handel med sådana

vapen eller den som har tillstånd

att i näringsverksamhet ta emot

vapen för sådana åtgärder. För

reparation eller översyn får ett

vapen också lämnas till den som

skulle ha rätt att låna och

självständigt handha vapnet.

5 kap.

2 §

Skjutvapen och ammunition

skall förvaras under säkert lås

eller på något annat lika

betryggande sätt.

Om ett vapen inte förvaras i

säkerhetsskåp eller i något annat

lika säkert förvaringsutrymme,

skall en vapendel tas bort från

vapnet så att det inte kan

användas. Detta gäller dock

endast om någon vapendel kan tas

bort utan avsevärd svårighet.

Vapen, vapendel och ammunition

skall förvaras var för sig.

Dessa krav på förvaring gäller

inte för start- och signalvapen.

När skjutvapen inte brukas,

skall de förvaras i säkerhetsskåp

eller i något annat lika säkert

förvaringsutrymme.

Trots första stycket får

effektbegränsade skjutvapen, start-

och signalvapen samt sådana

föremål som enligt 1 kap. 3 §

jämställs med skjutvapen förvaras

på annat betryggande sätt så att

det inte finns risk för att någon

obehörig kommer åt dem.

Ammunition skall förvaras under

säkert lås eller på något annat lika

betryggande sätt.

3 §

En innehavare som inte kan ta

hand om sitt vapen eller sin

ammunition får lämna över vapnet

eller ammunitionen till någon

annan för förvaring under högst

tre år åt gången. En sådan åtgärd

får vidtas först efter skriftlig

anmälan till polismyndigheten.

Vapnet eller ammunitionen får

dock inte förvaras hos en person

som är under arton år eller som

kan antas missbruka vapnet eller

ammunitionen.

En innehavare får lämna över

sitt skjutvapen eller sin

ammunition till någon annan för

förvaring om han eller hon inte

själv kan ta hand om egendomen

eller om det annars finns särskilda

skäl. För sådan förvaring krävs

tillstånd om inte annat följer av

bestämmelserna i 3 kap. om

utlåning av skjutvapen. Vid

tillståndsprövningen skall

polismyndigheten särskilt beakta

skälen för förvaring hos annan

och möjligheten för mottagaren att

erbjuda en säker förvaring.

Tillstånd enligt första stycket

skall tidsbegränsas.

Den hos vilken vapnet förvaras får använda vapnet endast om han eller

hon har tillstånd att inneha vapen av samma typ.

4 §

Den som skickar eller transporterar ett skjutvapen eller ammunition

skall vidta betryggande åtgärder för att förhindra att någon obehörig

kommer åt vapnet eller ammunitionen.

Ett vapen som transporteras på

en plats som avses i 6 § skall vara

oladdat och, om det lämpligen kan

ske, isärtaget och nerpackat.

6 §

Skjutvapen får inte innehas på

allmän plats, i fordon på allmän

plats eller inom skolområde där

grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

Förbudet i första stycket gäller

inte, om föremålet enligt särskilda

föreskrifter ingår i utrustning för

viss tjänst eller visst uppdrag eller

om innehavet annars med hänsyn

till föremålets art, syftet med

innehavet och övriga

omständigheter är att anse som

befogat.

7 §

Den som har tillstånd att inneha

skjutvapen är skyldig att låta

tillståndsmyndigheten inspektera

att förvaringsbestämmelserna

följs.

6 kap.

1 §

Ett tillstånd att inneha

skjutvapen eller att föra in

skjutvapen till Sverige får

återkallas av polismyndigheten om

a) tillståndshavaren missbrukat

vapnet,

b) tillståndshavaren visat

oaktsamhet med vapnet,

c) tillståndshavaren på annat

sätt visat sig vara olämplig att

inneha vapen,

d) förutsättningarna för

tillståndet inte längre finns, eller

e) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

Ett tillstånd att inneha

skjutvapen eller att föra in

skjutvapen till Sverige skall

återkallas av polismyndigheten om

tillståndshavaren visat sig vara

olämplig att inneha vapen eller om

förutsättningarna för tillståndet

inte längre finns. Tillståndet får

också återkallas om det annars

finns någon skälig anledning att

återkalla tillståndet.

Första stycket gäller på

motsvarande sätt i fråga om

tillstånd att förvara skjutvapen hos

någon annan samt tillstånd att i

näringsverksamhet ta emot

skjutvapen för reparation, översyn

eller skrotning.

2 §

Ett tillstånd att inneha

ammunition får återkallas av

polismyndigheten om

a) förutsättningarna för

tillståndet inte längre finns,

b) tillståndshavaren har

missbrukat sin ammunition, eller

c) om det annars finns någon

skälig anledning att återkalla

tillståndet.

Ett tillstånd att inneha

ammunition skall återkallas av

polismyndigheten om

förutsättningarna för tillståndet

inte längre finns eller om

tillståndshavaren har missbrukat

sin ammunition. Tillståndet får

också återkallas om det annars

finns någon skälig anledning att

återkalla tillståndet.

3 §

Ett tillstånd att driva handel med

skjutvapen får återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren har åsidosatt

en bestämmelse i denna lag eller

en föreskrift eller ett villkor som

meddelats med stöd av lagen,

b) tillståndshavaren inte längre

driver yrkesmässig handel,

c) förutsättningarna för

tillståndet inte längre finns, eller

d) det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

Ett tillstånd att driva handel med

skjutvapen skall återkallas av

polismyndigheten om

tillståndshavaren inte längre driver

yrkesmässig handel eller om

förutsättningarna för tillståndet

inte längre finns. Tillståndet får

också återkallas om

tillståndshavaren har åsidosatt en

bestämmelse i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som

meddelats med stöd av lagen eller

om det annars finns någon skälig

anledning att återkalla tillståndet.

4 §

Polismyndigheten får besluta att

ett vapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om

Polismyndigheten skall besluta

att ett vapen med tillhörande

ammunition skall tas om hand om

a) det finns risk att vapnet missbrukas, eller

b) det är sannolikt att tillståndet

att inneha vapnet kommer att

återkallas och det finns särskilda

omständigheter som kräver ett

omhändertagande.

Om risken för missbruk är

överhängande, får vapen eller

ammunition tas om hand även utan

ett sådant beslut. En sådan åtgärd

får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som förordnats av

länsstyrelsen, personal vid Kustbe-

vakningen och Tullverket eller

särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen. Åtgärden skall

skyndsamt anmälas till

polismyndigheten, som

omedelbart skall pröva om

omhändertagandet skall bestå.

b) det är sannolikt att tillståndet

att inneha vapnet kommer att

återkallas och särskilda

omständigheter inte talar emot ett

omhändertagande.

Om risken för missbruk är

överhängande, får vapen eller

ammunition tas om hand även utan

ett sådant beslut. En sådan åtgärd

får vidtas av polismän,

jakttillsynsmän som länsstyrelsen

förordnat, personal vid Kustbe-

vakningen och Tullverket eller

särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen. Åtgärden skall

skyndsamt anmälas till

polismyndigheten, som

omedelbart skall pröva om

omhändertagandet skall bestå.

4 a §

Medför någon ett skjutvapen

utan att kunna visa att han eller

hon har rätt att inneha vapnet, får

vapnet omhändertas. En sådan

åtgärd får vidtas av en polisman,

jakttillsynsman som länsstyrelsen

förordnat eller av personal vid

Kustbevakningen eller Tullverket.

Den som har medfört vapnet kan

återfå det hos polismannen eller

polismyndigheten i orten, om han

eller hon styrker att han eller hon

hade rätt till det.

Sedan en vecka förflutit efter

omhändertagandet skall vapnet

återställas, om det inte har tagits i

beslag eller det tillstånd som

medfört rätt att inneha vapnet har

återkallats.

6 §

Om den som är intagen på

sjukvårdsinrättning för vård av en

psykisk störning innehar eller kan

tänkas inneha skjutvapen och det

kan antas att den intagne inte bör

inneha ett sådant vapen, skall den

läkare som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart

anmäla förhållandet till

polismyndigheten i den ort där

patienten är folkbokförd.

Om den som vårdas för psykisk

störning bedöms vara uppenbart

olämplig att inneha skjutvapen,

skall den läkare som är ansvarig

för den psykiatriska vården

omedelbart anmäla förhållandet

till polismyndigheten i den ort där

patienten är folkbokförd. Anmälan

behöver inte göras om det med

hänsyn till omständigheterna står

klart för läkaren att patienten inte

innehar tillstånd för skjutvapen.

9 kap.

1 §

Den som uppsåtligen innehar ett

skjutvapen utan att ha rätt till det

eller överlåter eller lånar ut ett

skjutvapen till någon som inte har

rätt att inneha vapnet döms för

vapenbrott till fängelse i högst ett

år.

Den som uppsåtligen innehar ett

skjutvapen utan att ha rätt till det

eller överlåter, lånar ut eller

annars överlämnar ett skjutvapen

till någon som inte har rätt att

inneha vapnet döms för vapenbrott

till fängelse i högst ett år.

Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex

månader och högst fyra år.

Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa,

döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

2 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

a) missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det

för något annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till,

b) bryter mot bestämmelsen om

användning vid förvaring i 5 kap.

3 § andra stycket eller om

transport i 5 kap. 4 § eller mot

föreskrifter eller villkor i fråga om

förvaring av vapen som meddelats

med stöd av denna lag,

b) bryter mot bestämmelsen om

användning vid förvaring i 5 kap.

3 § tredje stycket eller om

transport i 5 kap. 4 § eller mot

föreskrifter eller villkor i fråga om

förvaring av vapen som meddelats

med stöd av denna lag,

c) bryter mot bestämmelserna

om förvaring i 5 kap. 1 3 §§ i

fråga om skjutvapen eller

ammunition som innehas av

skyttesammanslutningar,

huvudmän för museer eller

auktoriserade bevakningsföretag

eller i fråga om skjutvapen som

innehas av vapenhandlare,

c) bryter mot bestämmelserna

om förvaring i 5 kap. 1 3 §§ i

fråga om skjutvapen eller

ammunition som innehas av

sammanslutningar, huvudmän för

museer eller auktoriserade

bevakningsföretag eller i fråga om

skjutvapen som innehas av

vapenhandlare,

d) innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut

att lämna över ammunitionen för inlösen,

e) överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha

ammunitionen,

f) driver handel med skjutvapen utan tillstånd, eller

g) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § e genom att olovligen överföra

vapen eller ammunition till ett

annat land.

g) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § d genom att olovligen överföra

vapen eller ammunition till ett

annat land.

Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa

fall.

3 §

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

a) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § f genom att underlåta att på

föreskrivet sätt anmäla utförsel

eller utlåning av skjutvapen, eller

a) bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av 11 kap.

1 § e genom att underlåta att på

föreskrivet sätt anmäla utförsel

eller utlåning av skjutvapen, eller

b) underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till

polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning.

7 §

Om någon frivilligt lämnar in

skjutvapen eller ammunition till en

polismyndighet, får åtal mot denne

för olovligt innehav av vapnet eller

ammunitionen väckas av

åklagaren endast om det är

motiverat från allmän synpunkt.

11 kap.

1 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga

om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen

är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller

personliga säkerhet,

b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

c) bestämmelserna om tillstånd i

2 kap. 1 § inte skall gälla innehav

av skjutvapen som lämnats över

från staten till

 statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära

försvaret, räddningstjänsten eller

polisväsendet,

 den som för statens räkning

tillverkar krigsmateriel, eller

 skyttesammanslutningar,

d) andra sammanslutningar än

skyttesammanslutningar får ges

tillstånd att inneha skjutvapen,

e) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

f) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

c) bestämmelserna om tillstånd i

2 kap. 1 § inte skall gälla innehav

av skjutvapen som lämnats över

från staten till

 statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära

försvaret, räddningstjänsten eller

polisväsendet,

 den som för statens räkning

tillverkar krigsmateriel, eller

 frivilliga

försvarsorganisationer,

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

2 §1

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om

a) undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller

signalvapen,

b) krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i

övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen,

c) krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen

och vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel,

d) vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring,

reparation och skrotning av skjutvapen,

e) krav på vapenhandlares,

museers och skyttesammanslut-

ningars förvaring av andra vapen

än effektbegränsade vapen och

skyttesammanslutningars

förvaring av ammunition,

e) krav på vapenhandlares,

museers och sammanslutningars

förvaring av andra vapen än

effektbegränsade vapen och

sammanslutningars förvaring av

ammunition,

f) de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd

enligt denna lag,

g) utfärdande av europeiska skjutvapenpass till dem som har tillstånd

att inneha skjutvapen i Sverige,

h) förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer

bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land,

i) krav på att den som har

förvärvat ett skjutvapen i Sverige

och som är bosatt i ett främmande

land skall underrätta den staten om

förvärvet, och

j) förande av vapenregister

enligt 2 kap. 17 19 §§.

i) krav på att den som har

förvärvat ett skjutvapen i Sverige

och som är bosatt i ett främmande

land skall underrätta den staten om

förvärvet,

j) förande av vapenregister

enligt 2 kap. 17 19 §§,

k) vilka sammanslutningar som

skall anses uppfylla kraven i

2 kap. 3 § b för att kunna

meddelas tillstånd att inneha

skjutvapen, och

l) vad som skall iakttas utöver

bestämmelserna i 5 kap. i fråga

om transport av skjutvapen och

ammunition.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 2000. Bestämmelserna i 2 kap.

10 § tredje stycket och 5 kap. 7 § träder dock i kraft den 1 april 2002.

2. Den som före den 1 april 2000 av polismyndigheten har godkänts att

ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning skall anses ha

tillstånd till det enligt denna lag.

3. Den som före den 1 april 2000 hos polismyndigheten har gjort

anmälan om förvaring hos annan skall anses ha tillstånd till det enligt

denna lag till den 1 april 2002.

4. I fråga om förvaring av skjutvapen tillämpas äldre bestämmelser till

den 1 april 2002, om tillstånd att inneha skjutvapnet meddelats före den 1

april 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra farliga föremål

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1988:254) om förbud

beträffande knivar och andra föremål1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §2

Knivar, andra stick- och

skärvapen och andra föremål som

är ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa får inte

innehas på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

Knivar, andra stick- och

skärvapen och andra föremål som

är ägnade att användas som vapen

vid brott mot liv eller hälsa får inte

innehas på allmän plats, i fordon

på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs.

Förbudet i första stycket gäller inte, om föremålet enligt särskilda

föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om

innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och

övriga omständigheter är att anse som befogat.

Stickvapen eller knivar som är konstruerade så att klingan eller bladet

snabbt kan fällas eller skjutas ut ur sitt skaft (springstiletter eller

springknivar) får inte innehas av personer under 21 år.

4 §

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 eller 2 § skall

dömas till böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms inte

till ansvar.

Om brottet är grovt, döms till

fängelse i högst ett år.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

5 §1

Sekretess gäller hos

polismyndighet i verksamhet, som

avser förande av eller uttag ur

vapenregister, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess hos Rikspolisstyrelsen

för uppgift som hänför sig till

vapenregister.

Sekretess gäller hos

Rikspolisstyrelsen och hos

polismyndighet för uppgift i

ärende enligt vapenlagen

(1996:67) samt i verksamhet, som

avser förande av eller uttag ur

vapenregister, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-11-08

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Susanne

Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 21 oktober 1999 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i vapenlagen (1996:67),

2. lag om ändring i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivaroch

andra farliga föremål,

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Lotta

Gustavson.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i vapenlagen

2 kap. 1 §

 I första stycket c införs ett krav på tillstånd för att i näringsverksamhet ta

emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning. Vad som avses

med "näringsverksamhet" framgår inte närmare av lagtexten eller av

författningskommentaren. Enligt Lagrådets mening tillgodoser uttrycket

"yrkesmässigt" bättre syftet med bestämmelsen. Det kan anmärkas att

begreppet näringsverksamhet inte tidigare använts i vapenlagen och att

uttrycket "yrkesmässigt" redan förekommer i 2 kap. 10 § och 6 kap. 3 §

där det talas om att bedriva handel yrkesmässigt. Mot bakgrund av det

anförda föreslår Lagrådet att punkt c i första stycket ges följande lydelse.

"c) yrkesmässigt ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller

skrotning".

2 kap. 4 §

I den föreslagna lagtexten används uttrycket "giltigt ändamål". Enligt

Lagrådets mening blir bestämmelsen mera lättolkad om "giltigt" byts mot

"godtagbart". (Jfr SOU 1998:44 s. 120 f.).

2 kap. 10 §

I ett nytt tredje stycke införs en regel av innehåll att ett tillstånd att driva

handel med skjutvapen aldrig innefattar rätt att hålla helautomatiska

skjutvapen i lager. Vad som avses därmed kan synas något tveksamt. Av

författningskommentaren framgår emellertid att syftet med

bestämmelsen är att en vapenhandlare skall ha rätt att köpa in och ta hem

ett helautomatiskt skjutvapen endast för att vidareförmedla vapnet till en

kund som beställt vapnet. Detta syfte bör klarare framgå av lagtexten.

Lagrådet förordar att tredje stycket ges följande lydelse.

"Ett tillstånd enligt första stycket medför inte rätt att inneha andra

helautomatiska skjutvapen än sådana som har tagits in för en viss

köpare."

2 kap. 16 §

Enligt den nuvarande lydelsen av paragrafen får den som har rätt att driva

handel med skjutvapen meddelas tillstånd att till Sverige föra in sådana

skjutvapen som omfattas av handelstillståndet. I lagrådsremissen föreslås

ett nytt andra stycke i paragrafen, i vilket anges att särskilt tillstånd dock

alltid krävs för införsel av helautomatiska skjutvapen. Av

författningskommentaren framgår att avsikten härmed är att det skall

krävas tillstånd vid varje särskilt införseltillfälle för att föra in

helautomatiska skjutvapen. Denna innebörd framgår dock inte klart av

den föreslagna lagtexten, som inte utesluter tolkningen att ett särskilt

generellt tillstånd att föra in helautomatiska skjutvapen kan meddelas vid

sidan av de tillstånd som avses i första stycket. Lagrådet förordar därför

att andra stycket utgår och att i stället följande tillägg görs till den

befintliga paragrafen.

"I fråga om helautomatiska skjutvapen krävs tillstånd för införsel i varje

särskilt fall."

4 kap. 3 §

Lagrådet har föreslagit i fråga om 2 kap. 1 § att orden "i

näringsverksamhet" byts ut mot "yrkesmässigt". Om Lagrådets förslag

följs bör även i förevarande paragraf "i näringsverksamhet" bytas ut mot

"yrkesmässigt."

5 kap. 3 §

I paragrafen införs krav på tillstånd när en vapenägare lämnar sitt vapen

för förvaring till någon annan. Enligt författningskommentaren har i

förtydligande syfte gjorts en hänvisning till bestämmelserna om utlåning

av skjutvapen, vilket inte kräver tillstånd. Avsikten har vid

föredragningen upplysts vara att förvaring inte skall kräva tillstånd, om

utlåning i motsvarande fall skulle kunna ske enligt bestämmelserna i 3

kap. Detta har inte kommit till klart uttryck i lagtexten, som förslagsvis

bör avfattas: " För sådan förvaring krävs tillstånd, om inte utlåning i

motsvarande fall är tillåten enligt 3 kap." Vidare bör det nya andra

stycket utgöra en avslutande mening i första stycket, med lydelsen:

"Tillståndet skall tidsbegränsas." Följs detta senare förslag, kan

ändringen av 9 kap. 2 § första stycket b undvaras.

5 kap. 4 §

Av det föreslagna nya andra stycket framgår att ett vapen som

transporteras på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett

skolområde, där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, skall

vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat.

Bestämmelsen utgör ett tillägg till den allmänna bestämmelsen i

paragrafens första stycke om att den som skickar eller transporterar ett

skjutvapen eller ammunition skall vidta betryggande åtgärder för att

förhindra att någon obehörig kommer åt vapnet eller ammunitionen. Den

sist nämnda bestämmelsen synes ta sikte på transport som utförs av

annan än vapenägaren och inte på sådan förflyttning av vapen som sker

t.ex. mellan hemmet och ett jaktställe eller en skjutbana (SOU 1998:44 s.

192 ff. och 202 ff.). Av motiven till det nya stycket (avsnitt 9.2) framgår

inte varför detta bara avser transport på allmän plats m.m. Det är svårt att

se varför inte den nya regeln bör avse skickande och transport i allmänhet

och ha samma tillämpningsområde som första stycket i paragrafen.

Lagrådet förordar därför att det övervägs om inte den nya regeln bör tas

in som en andra mening i första stycket och lyda: "Vapnet skall vara

oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat." Om

avsikten med den nya bestämmelsen däremot är att den skall gälla också

vid sådan förflyttning av vapen som inte avses i det nuvarande första

stycket, bör bestämmelsen hellre tas in i 6 § som ett tillägg till det första

stycket där.

5 kap. 6 §

Lagrådet har ingen erinran mot förslaget att införa ett förbud mot

"innehav" av skjutvapen på allmän plats m.m. Eftersom ordet innehav

har en juridisk betydelse som kan innebära att en person som vistas på

allmän plats innehar ett skjutvapen som är inlåst i ett säkerhetsskåp i

hans bostad, är det bättre att säga att skjutvapen inte får "medföras" på

allmän plats m.m. Den nya paragrafen har utformats med förebild i lagen

om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Med hänsyn till

vapenlagens utformning i övrigt bör paragrafen ges förslagsvis följande

lydelse.

"Skjutvapen får medföras på allmän plats endast om vapnet enligt

särskilda föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag

eller om det annars med hänsyn till vapnets art, syftet med innehavet och

övriga omständigheter är att anse som befogat. Det samma gäller i fråga

om skjutvapen inom skolområde, där grundskole- eller

gymnasieundervisning bedrivs, eller i fordon på allmän plats."

5 kap. 7 §

Enligt den föreslagna nya paragrafen är den som har tillstånd att inneha

skjutvapen skyldig att låta tillståndsmyndigheten inspektera att

förvaringsbestämmelserna följs. Någon rätt för polismyndigheten att

genomföra inspektion även i det fall vapeninnehavaren vägrar medverka

föreslås dock inte i remissen. I allmänmotiveringen anförs (avsnitt 9.4)

att om en vapenägare utan godtagbar anledning vägrar att låta

polismyndigheten inspektera förvaring bör fråga väckas om återkallelse

av tillståndet. Lagrådet vill med anledning härav framhålla att det inte är

självklart att ett tillstånd att inneha skjutvapen kan återkallas enbart på

grund av vägran att medverka till inspektion av förvaring. Om avsikten är

att detta skall kunna föranleda återkallelse behövs ett klarläggande i

anslutning till bestämmelsen om återkallelse i 6 kap. 1 §. Härtill kommer

att det kan dröja innan ett slutligt avgörande föreligger i ett ärende om

återkallelse av tillstånd. Den föreslagna bestämmelsen om skyldighet att

låta tillståndsmyndigheten genomföra inspektion av vapenförvaringen

kan därför befaras inte få någon större effekt. Enligt Lagrådets mening

finns skäl att överväga att förena bestämmelsen med något slag av

sanktion för det fall någon vägrar att medverka. Att tillsynsmyndigheter

som vägras tillträde har möjlighet att påkalla handräckning eller vidta

andra åtgärder för att kunna fullgöra sin tillsynsuppgift är vanligt i annan

lagstiftning (se t.ex. 19 § lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor, 8 kap. 4-7 §§ alkohollagen (1994:1738) och

11 § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika). Lagrådet vill vidare

föreslå att paragrafen utformas enligt följande.

"Den som har tillstånd att inneha skjutvapen är skyldig att låta

polismyndigheten få tillträde för att kontrollera att förvarings-

bestämmelserna följs."

6 kap. 1-3 §§

I paragraferna behandlas återkallande av tillstånd. Bestämmelserna är f.n.

utformade så att ett tillstånd, om vissa villkor är uppfyllda, "får" åter-

kallas. I lagrådsremissen föreslås att i 1-3 §§ ordet "får" byts ut mot

"skall" såvitt avser de nya första meningarna i paragraferna. Av

författningskommentaren framgår att syftet med lagändringarna är att låta

det fakultativa momentet utgå. Lagrådet vill peka på att bestämmelserna

visserligen formellt har en fakultativ utformning. Om det konstateras att

villkoren för återkallande av ett tillstånd är uppfyllda, sker emellertid i

praktiken ett obligatoriskt återkallande. Lagrådet har dock inga

invändningar mot det föreslagna bytet av "får" till "skall". Ett sådant byte

bör emellertid göras även beträffande bestämmelserna i andra

meningarna i 1 och 2 §§. Något hållbart skäl att, i fråga om återkallelse-

grunden "det annars finns någon skälig anledning att återkalla till-

ståndet", behålla "får" kan Lagrådet inte finna. Genom en om-

formulering bör en motsvarande ändring åstadkommas också i 3 §. När

det gäller regeln i samma paragraf att tillstånd får återkallas om tills-

tåndshavaren har åsidosatt en viss angiven bestämmelse bör däremot

ordet "får" bibehållas.

Till 1 § har fogats ett nytt andra stycke av innebörd att vad som sägs i

första stycket gäller också i fråga om tillstånd att förvara skjutvapen hos

någon annan samt tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för

reparation, översyn eller skrotning. Det senare ledet bör enligt Lagrådets

mening föras över till 3 §, som behandlar återkallelse av tillstånd att

driva handel med skjutvapen, och tas in som ett nytt andra stycke. I

samband därmed bör orden "i näringsverksamhet" bytas ut mot

"yrkesmässigt" (jfr vad Lagrådet anfört under 2 kap. 1 § och 4 kap. 3 §

ovan).

Mot bakgrund av det anförda föreslår Lagrådet att i 1 och 2 §§ i

nuvarande lydelser endast görs den ändringen att "får" byts ut mot "skall"

samt att till 1 § fogas ett andra stycke av följande lydelse.

"Första stycket gäller också i fråga om tillstånd att förvara skjutvapen

hos någon annan."

Beträffande 3 § föreslår Lagrådet följande lydelse.

"Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen skall återkallas av

polismyndigheten om

a) tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel,

b) förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller

c) det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet.

Tillståndet får också återkallas om tillståndshavaren har åsidosatt en

bestämmelse i denna lag eller en föreskrift eller ett villkor som med-

delats med stöd av lagen.

Första och andra styckena gäller på motsvarande sätt i fråga om tillstånd

att yrkesmässigt ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrot-

ning."

6 kap. 4 a §

I första stycket räknas upp ett antal personkategorier som får ta om hand

skjutvapen. En motsvarande uppräkning av personer som får vidta en

sådan åtgärd finns i 4 § andra stycket. I det lagrummet nämns, förutom

samma personer som i 4 a §, också särskilt förordnade tjänstemän vid

länsstyrelsen. Det kan ifrågasättas varför inte även denna sistnämnda

personalkategori skall få ingripa enligt 4 a § (jfr också 9 kap. 6 §).

Andra stycket innehåller en regel om att en vapeninnehavare kan återfå

sitt vapen, som tagits om hand enligt första stycket, om han eller hon

t.ex. visar upp sitt tillstånd att inneha vapnet när detta medfördes och togs

om hand. I tredje stycket finns en bestämmelse om att vapnet skall

återställas efter en vecka, om det inte har tagits i beslag eller det tillstånd

som ger rätt att inneha vapnet har återkallats. Det torde inte vara avsett

att den som kan visa upp ett tillstånd skall ha rätt att återfå sitt vapen, om

detta tagits i beslag eller om tillståndet återkallats efter

omhändertagandet, vilket den föreslagna lagtexten kan ge intryck av.

Denna oklarhet undviks, om andra stycket utgår och till det sista stycket

läggs en mening av följande lydelse.

" Detsamma gäller dessförinnan, om den som medförde vapnet kan

styrka sin rätt att ha detta med sig."

6 kap. 6 §

I första meningen av den föreslagna nya lydelsen av paragrafen anges att

om den som vårdas för psykisk störning bedöms vara uppenbart olämplig

att inneha skjutvapen skall den läkare som är ansvarig för den

psykiatriska vården omedelbart anmäla förhållandet till polismyndig-

heten i den ort där patienten är folkbokförd. Av allmänmotiveringen

(avsnitt 15) framgår att avsikten med ändringen bl.a. är att förenkla

bestämmelserna jämfört med vad som för närvarande gäller och därmed

göra systemet med anmälningsskyldighet effektivare och mer

tillförlitligt. Vidare är avsikten att utsträcka reglerna om anmälnings-

skyldighet till att omfatta också den öppna psykiatriska vården. Genom

att samma avgränsning av anmälningsskyldigheten föreslås gälla för

såväl den slutna som den öppna psykiatriska vården har emellertid en

påtaglig försvagning av anmälningsskyldigheten för den slutna

psykiatriska vården åstadkommits. Att anmälningsskyldighet endast skall

föreligga då någon bedöms uppenbart olämplig att inneha skjutvapen

innebär en mycket kraftig begränsning av de fall där anmälan kan komma

i fråga. Lagrådet ifrågasätter om önskemålet att ha samma avgränsning

av anmälningsskyldigheten för såväl den slutna som den öppna

psykiatriska vården uppväger nackdelen av att så påtagligt inskränka

anmälningsskyldigheten för den slutna psykiatriska vården, där det inte

sällan förekommer patienter vars innehav av skjutvapen skulle kunna

medföra påtagliga risker. Lagrådet vill erinra om att hälso- och

sjukvårdssekretessen hindrar utlämnande av uppgifter om patienter i den

mån uppgiftslämnandet inte klart täcks av anmälningsskyldigheten.

Någon möjlighet för läkaren att göra anmälan i det fall tvekan kan råda

om uppenbarhetsrekvisitet finns därför inte. Enligt Lagrådets mening bör

den föreslagna inskränkningen av anmälningsskyldigheten för den slutna

psykiatriska vården - ett förslag som inte förts fram av 1995 års

vapenutredning - i vart fall inte genomföras utan ytterligare beredning.

9 kap. 1 §

Enligt första stycket i paragrafen döms den som uppsåtligen innehar ett

skjutvapen utan att ha rätt till det, eller överlåter eller lånar ut ett

skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet, för vapenbrott

till fängelse i högst ett år. I lagrådsremissen föreslås att uppräkningen av

straffbara gärningar utökas med fallet att ett skjutvapen "annars

överlämnas" till någon som inte har rätt att inneha vapnet. Av allmän-

motiveringen (avsnitt 16) framgår att tillägget tar sikte på situationen att

någon lämnar ut ett skjutvapen för reparation m.m. till någon som inte

har tillstånd till detta (jfr de föreslagna ändringarna i 2 kap. 1 § och 4

kap. 3 §). Vid lagrådsföredragningen har upplysts att avsikten är att

straffbestämmelsen också skall kunna tillämpas i det fall att någon utan

tillstånd överlämnar ett vapen för förvaring i strid med den föreslagna

nya lydelsen av 5 kap. 3 §. Den föreslagna lydelsen av 9 kap. 1 § medför

dock vissa svårigheter när det gäller överlämnande för förvaring.

Tillstånd till förvaring medför ju inte rätt för mottagaren att "inneha"

vapnet (jfr 2 kap. 10 § och 4 kap. 3 §) och förutsätter inte heller någon

sådan rätt. Det synes därför behövligt med en ytterligare komplettering

av straffbestämmelsen med avseende på överlämnande för förvaring.

Detsamma gäller i fråga om ansvar för den som i strid med 5 kap. 3 § tar

emot och förvarar ett vapen. Vidare uppkommer frågan om hur

straffbestämmelsen skall tolkas i det fallet att någon överlämnar ett vapen

för förvaring under omständigheter då förutsättningar för utlåning

föreligger och tvåveckorsfristen för utlåning senare löper ut. Liknande

problem som vid förvaring uppstår om ett vapen lämnas för transport (jfr

5 kap. 4 §). Enligt Lagrådets mening måste de nu angivna frågorna

analyseras och klargöras i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

I remissen föreslås att lagändringarna i huvudsak skall träda i kraft den 1

april 2000. Vissa övergångsbestämmelser föreslås, vilka främst tar sikte

på de nya reglerna rörande förvaring av vapen. Enligt Lagrådets mening

kan emellertid ifrågasättas om det inte finns behov av ytterligare

övergångsbestämmelser. Det gäller dels ifråga om skjutvapen med

huvudsakligen prydnads- eller affektionsvärde, vilka enligt huvudregeln i

de nya bestämmelserna skall göras varaktigt obrukbara, dels ifråga om

den nya tidsbegränsningen av tillstånd för helautomatiska vapen och

enhandsvapen för flerskott. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att

avsikten är att de nya reglerna i båda dessa fall endast skall gälla i fråga

om tillstånd som meddelas efter ikraftträdandet. Lagrådet föreslår att en

övergångsbestämmelse i nu nämnda hänseenden utformas enligt följande.

Bestämmelsen kan lämpligen inplaceras närmast efter punkten rörande

ikraftträdandet.

"Bestämmelserna i 2 kap. 5 a § om tillstånd att inneha vissa skjutvapen

för annat ändamål än skjutning tillämpas endast i fråga om tillstånd som

meddelas efter den 1 april 2000. Detsamma gäller bestämmelserna i 2

kap. 6 § andra stycket om tidsbegränsning av tillstånd att inneha

helautomatiskt vapen eller enhandsvapen för flerskott."

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Vid föredragningen i Lagrådet har upplysts att nuvarande andra

meningen i 5 kap. 5 § bör finnas kvar. Lagrådet föreslår att första

meningen i så fall skall lyda.

"Sekretess gäller för uppgift i ärende enligt vapenlagen (1996:67) samt

hos polismyndighet i verksamhet, som avser förande av eller uttag ur

vapenregister, för uppgift som har tillförts registret, om det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan fara för att vapen eller ammunition kommer

till brottslig användning."

Lagrådet vill vidare väcka frågan om ytterligare en ändring i

sekretesslagen.

I författningskommentaren till den föreslagna ändringen i 6 kap. 6 §

vapenlagen sägs att de uppgifter en läkare delger en polismyndighet

enligt paragrafen bör omfattas av sekretessbestämmelsen i 9 kap. 17 §

första stycket 4. Den bestämmelsen avser sekretess i bl.a. polis-

myndighets verksamhet att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott.

Visserligen är ett syfte med vapenlagen att motverka att vapen kommer

till användning vid brottslig verksamhet. Syftet med lagen är emellertid

vidare än så och kan närmast beskrivas som att avse upprätthållande av

allmän ordning och säkerhet generellt utan att det behöver vara fråga om

brott. Det är därför tveksamt om det är befogat att anse att den angivna

sekretessbestämmelsen täcker ett behov av sekretess för uppgifter som

läkare lämnar till en polismyndighet för att denna skall kunna bedöma

om en person bör ha ett tillstånd enligt vapenlagen. Det kan anmärkas att

det i 5 kap. sekretesslagen, som innehåller en motsvarande bestämmelse

om s.k. förundersökningssekretess (1 §), finns den särskilda 5 § angående

sekretess för uppgifter som finns hos polismyndigheter med anledning av

just vapenlagstiftningen (se prop. 1986/87:3 s. 19 ff.). Med det synsätt

som har anlagts i författningskommentaren borde den paragrafen inte

behövas, och inte heller den ändring som nu föreslås beträffande den. En

möjlighet synes vara att göra ett tillägg till 7 kap. 19 § sekretesslagen för

att åstadkomma önskad sekretess för uppgifter som läkare lämnar (jfr

också 7 kap. 31 § angående sekretess i körkortsärenden m.m.).

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 november 1999

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:27 En skärpt

vapenlagstiftning

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Vapenlagen (1996:67)

11 kap. 1 och 2 §§

1 Senaste lydelse 1999:74.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1990:413.

2 Senaste lydelse 1990:413.

1 Senaste lydelse 1998:624.

1 Rubriken samt 1, 2 och 5 §§ erhöll denna lydelse genom Lag 1990:413.

1 Senaste lydelse 1999:74.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1990:413.

2 Senaste lydelse 1990:413.

1 Senaste lydelse 1998:624.

Prop. 1999/2000:27

5

1

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:xx

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:xx

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:27

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:27