Regeringens proposition

1994/95:7

Lag om civilt försvar

Prop.

1994/95:7

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 juni 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Försvarsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om civilt försvar. Den nya lagen reglerar

kommunernas, landstingens och de kyrkliga kommunernas ansvar inom det civila

försvaret. Lagen innehåller också bestämmelser om hemskydd, verkskydd och

befolkningsskydd.

 Civilförsvaret upphör att existera som statlig organisation. I stället blir

befolkningsskydd och räddningstjänst en kommunal uppgift även under höjd

beredskap. Benämningen skyddsrumsorter tas bort och i stället skall skyddsrum

och skyddade utrymmen byggas i områden som i krig kan antas bli särskilt utsatta

för verkningar av stridsmedel. Skyddade utrymmen skall även byggas i andra

utsatta områden. Kommunen skall bestämma dessa områden i samråd med

länsstyrelsen.

 Den nya lagen ersätter civilförsvarslagen (1960:74), lagen (1964:63) om

kommunal beredskap, lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap, m.fl. lagar.

Följdändringar föreslås i ett flertal andra lagar.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 6

 2.1 Förslag till lag om civilt försvar... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i brotts-

 balken............................... 21

 2.3 Förslag till lag om ändring i rädd-

 ningstjänstlagen (1986:1102)......... 23

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1953:771) om skydd för vissa inter-

 nationella sjukvårdsbeteckningar och

 för civilförsvarets internationella

 kännetecken.......................... 26

 2.5 Förslag till lag om ändring i för-

 fogandelagen (1978:262).............. 27

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1982:1004) om skyldighet för nä-

 ringsidkare, arbetsmarknadsorganisa-

 tioner m.fl. att delta i totalför-

 svarsplaneringen..................... 28

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1923:116) om hundskatt.............. 30

 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1942:335) om särskilda skyddsåtgär-

 der för vissa kraftanläggningar m.m.. 31

 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1971:309) om behörighet för allmän

 förvaltningsdomstol att pröva vissa

 mål.................................. 32

 2.10Förslag till lag om ändring i lagen

 (1972:435) om överlastavgift......... 35

 2.11Förslag till lag om ändring i vapen-

 lagen (1973:1176).................... 36

 2.12Förslag till lag om ändring i tra-

 fikskadelagen (1975:1410)............ 37

 2.13Förslag till lag om ändring i lagen

 (1981:691) om socialavgifter......... 38

 2.14Förslag till lag om ändring i plan-

 och bygglagen (1987:10).............. 39

 2.15Förslag till lag om ändring i polis-

 lagen (1984:387)..................... 40

 2.16Förslag till lag om ändring i lagen

 (1990:217) om skydd för samhällsvik-

 tiga anläggningar m.m................ 41

 2.17Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:137) om mottagande av asylsö-

 kande m.fl........................... 42

3 Ärendet och dess beredning............... 43

4 Bakgrund................................. 44

5 Nuvarande ordning ...................... 45

6 Behovet av ändringar..................... 46

7 Lagteknisk lösning....................... 47

8 Vissa grundläggande begrepp.............. 49

9 Beredskapsförberedelser och verksamheten

 under höjd beredskap..................... 52

10 Civilplikt ............................ 64

11 Hemskydd................................. 65

12 Verkskydd ............................... 68

13 Skyddsrum och skyddade utrymmen.......... 71

14 Särskilda skyldigheter för ägare och

 andra innehavare av egendom m.m.......... 77

15 Utrymning och inkvartering m.m........... 79

16 Säkerhetsskyddet i kommuner och landsting 86

17 Straff m.m............................... 90

18 Överklagande av beslut................... 92

19 Kostnader................................ 94

20 Ikraftträdande........................... 95

21 Författningskommentar.................... 96

 21.1Förslaget till lag om civilt försvar. 96

 21.2Förslaget till lag om ändring i

 brottsbalken.........................120

 21.3Förslaget till lag om ändring i

 räddningstjänstlagen (1986:1102).....120

 21.4Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1953:771) om skydd för vissa

 internationella sjukvårdsbeteckningar

 och för civilförsvarets internatio-

 nella kännetecken....................121

 21.5Förslaget till lag om ändring i för-

 fogandelagen (1978:262)..............122

 21.6Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1982:1004) om skyldighet för

 näringsidkare, arbetsmarknadsorgani-

 sationer m.fl. att delta i totalför-

 svarsplaneringen.....................122

 21.7Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1981:691) om socialavgifter...122

 21.8Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1990:217) om skydd för sam-

 hällsviktiga anläggningar m.m........122

 21.9Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1994:137) om mottagande av

 asylsökande m.fl.....................123

 21.10Övriga förslag till lagändringar. ..123

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet SOU

 1989:42 Det civila försvaret........124

Bilaga 2 Betänkandets förslag till lagtext....134

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser

 som yttrat sig överbetänkandet

 Det civila försvaret.................177

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag..........178

Bilaga 5 Lagrådets yttrande...................216

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 16 juni 1994..............................226

Rättsdatablad.................................227

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om civilt försvar,

 2. lag om ändring i brottsbalken,

 3. lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102),

 4. lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella

 sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvaretsinternationella kännetecken,

 5. lag om ändring i förfogandelagen (1978:262),

 6. lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet förnäringsidkare,

 arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att deltai totalförsvarsplaneringen,

 7. lag om ändring i lagen (1923:116) om hundskatt,

 8. lag (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissakraftanläggningar m.m.,

 9. lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

 förvaltningsdomstol att pröva vissa mål,

 10. lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift,

 11. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

 12. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

 13. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,

 14. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

 15. lag om ändring i polislagen (1984:387),

 16. lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd församhällsviktiga anläggningar

 m.m,

 17. lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande avasylsökande m.fl.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1 Förslag till lag om civilt försvar

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser om kommunernas, landstingens och de kyrkliga

kommunernas ansvar inom det civila försvaret. Lagen innehåller också

bestämmelser om hemskydd, verkskydd och befolkningsskydd.

2 § Med befolkningsskydd avses åtgärder för att skydda befolkningen och civil

egendom från krigets verkningar. Sådana åtgärder är

 1. utrymning och inkvartering,

 2. tillhandahållande och iordningställande av skyddsrum och skyddade

 utrymmen,

 3. tillhandahållande av andningsskydd,

 4. mörkläggning,

 5. information om självskydd,

 6. kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet enligt denna

 paragraf skall kunna bedrivas.

3 § Bestämmelserna i 5 - 8 kap. gäller inte militär verksamhet eller

anläggningar som är avsedda för sådan verksamhet eller för ledning av rikets

försvar.

4 § Vad som föreskrivs i denna lag gäller inte om annat sägs i lagen (1942:335)

om särskilda skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.

5 § Vad som föreskrivs i denna lag om landsting gäller också kommuner som inte

tillhör något landsting.

2 kap. Beredskapsförberedelser m.m.

Ansvaret för beredskapsförberedelser m.m.

1 § Kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna skall vidta de

beredskapsförberedelser som behövs för deras respektive verksamhet under höjd

beredskap.

 Kommunstyrelsen och landstingsstyrelsen ansvarar inom kommunen respektive

landstinget för att beredskapsförberedelserna får en enhetlig inriktning och

genomförs på ett ändamålsenligt sätt. Inom den kyrkliga kommunen ligger detta

ansvar på kyrkorådet eller motsvarande organ.

 Beredskapsförberedelserna skall genomföras i samverkan med berörda statliga

myndigheter, kommuner, landsting och kyrkliga kommuner. Den kyrkliga kommunen

skall också samverka med övriga trossamfund inom den kyrkliga kommunen.

2 § Kommunen skall verka för att beredskapsförberedelserna för den civila

verksamhet som bedrivs i kommunen av statliga myndigheter, landstinget, kyrkliga

kommuner samt organisationer och företag får en enhetlig inriktning och för att

samverkan kommer till stånd mellan dem. Detta gäller dock endast i fråga om

sådan verksamhet som är inriktad på kommunen.

3 § Stiftsstyrelsen skall inom stiftssamfälligheten verka för att de kyrkliga

kommunernas beredskapsförberedelser genomförs på ett ändamålsenligt sätt och med

en enhetlig inriktning. Stiftsstyrelsen skall samråda med domkapitlet.

4 § Varje kommun, landsting och kyrklig kommun skall medverka i sådan

utbildning som utgör ett led i beredskapsförberedelserna och som genomförs av

något annat sådant organ eller av en statlig myndighet och som berör kommunen,

landstinget eller den kyrkliga kommunen.

5 § Kommunen skall hålla den myndighet som regeringen bestämmer underrättad om

de beredskapsförberedelser som vidtagits och om de övriga förhållanden som har

betydelse för det civila försvaret i kommunen.

Ersättningsskyldighet för staten

6 § Staten skall betala ersättning till kommunerna för kostnaderna för

beredskapsförberedelserna enligt detta kapitel. Ersättningen skall bestämmas med

utgångspunkt i varje kommuns utsatthet och risker i krig.

 Staten skall betala ersättning till landstingen för kostnaderna för sådan

utbildning som utgör ett led i beredskapsförberedelserna.

 Ersättningarna bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

3 kap. Verksamhet under höjd beredskap

1 § Under höjd beredskap ansvarar kommunstyrelsen för ledningen av den del av

det civila försvaret som kommunen skall bedriva.

 Kommunstyrelsen skall under höjd beredskap också verka för att sådan verksamhet

som sägs i 2 kap. 2 § får en enhetlig inriktning och för att samverkan kommer

till stånd mellan dem som bedriver verksamheten.

2 § Under höjd beredskap ansvarar landstingsstyrelsen för ledningen av den

civila hälso- och sjukvården samt den övriga verksamhet för det civila försvaret

som landstinget skall bedriva.

3 § Under höjd beredskap ansvarar kyrkorådet eller motsvarande organ för

ledningen av den del av det civila försvaret som den kyrkliga kommunen skall

bedriva.

4 § Kommunen skall under höjd beredskap eller när ransoneringslagen (1978:268) i

annat fall tillämpas, i den omfattning som regeringen bestämmer,

 1. vidta de åtgärder som behövs för försörjningen med nödvändiga varor,

 2. medverka vid allmän prisreglering och ransonering,

 3. medverka i övrigt vid genomförandet av åtgärder som är viktiga för landets

försörjning.

5 § Om en kommun eller ett landsting har en för totalförsvaret viktig uppgift

och denna blir oskäligt betungande till följd av krigsskada eller andra

utomordentliga förhållanden som orsakats av krig eller krigsfara, är andra

kommuner och landsting skyldiga att lämna hjälp.

 Omfattningen av hjälpen bestäms av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer.

6 § Kommunen skall under höjd beredskap hålla den myndighet som regeringen

bestämmer underrättad om beredskapsläget och de övriga förhållanden som har

betydelse för det civila försvaret i kommunen.

4 kap. Hemskydd

1 § I varje kommun skall det finnas ett hemskydd.

2 § Hemskyddet är en beredskapsorganisation som under höjd beredskap har till

uppgift att

 1. förmedla information mellan kommunen och befolkningen,

 2. verka för att skydda, rädda och i övrigt hjälpa befolkningen i samband med

stridshandlingar,

 3. verka för att trygga sådan försörjning som är nödvändig för

 befolkningens överlevnad.

3 § Hemskyddet består av totalförsvarspliktiga som skrivits in för civilplikt

och av frivilliga.

5 kap. Verkskydd

1 § Verkskyddet är en beredskapsorganisation som under höjd beredskap har till

uppgift att, vid den anläggning där det organiserats, medverka vid skydd av

verksamheten och personalen samt i räddningstjänst.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att det

vid en anläggning skall finnas verkskydd, om det vid anläggningen bedrivs

verksamhet som har stor betydelse för totalförsvaret, och om anläggningen med

hänsyn till sin belägenhet eller verksamhetens art kan antas bli särskilt utsatt

vid stridshandlingar.

 Ett sådant beslut skall innehålla ett föreläggande för den som bedriver

verksamheten vid anläggningen att

 1. organisera verkskyddet,

 2. planlägga dess verksamhet,

 3. hålla det med materiel och förnödenheter,

 4. se till att personalen får den utbildning som avses i 3 §, samt

 5. även i övrigt vidta de åtgärder som behövs för verkskyddets verksamhet.

 Föreläggandet får också riktas mot ägaren till den anläggning där

verksamheten bedrivs.

3 § Utbildning av verkskyddets personal skall genomföras av den myndighet som

regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

får efter överenskommelse med en kommun besluta att denna skall genomföra

utbildningen.

 Den som enligt första stycket skall genomföra utbildning får efter

överenskommelse med den som skall organisera verkskyddet besluta att denne i

stället skall genomföra utbildningen.

4 § En räddningsledare enligt 31 § räddningstjänstlagen (1986:1102) får under

höjd beredskap ta i anspråk verkskydd inom kommunen för räddningstjänstuppgifter

som rör annat än den anläggning där verkskyddet organiserats.

5 § Den myndighet som regeringen bestämmer eller kommunen får förelägga den som

bedriver verksamhet vid eller äger en anläggning som avses i 2 § första stycket

att lämna de upplysningar och tillhandahålla de handlingar om anläggningen och

verksamheten som behövs för myndighetens eller kommunens befattning med

verkskyddet.

6 § Den som enligt 2 § är skyldig att organisera verkskydd skall betala

kostnader för sådan utbildning av verkskyddets personal som genomförs av en

myndighet eller av kommunen.

7 § Om ett verkskydd har tagits i anspråk enligt 4 §, har den som svarar för

verkskyddet rätt till skälig ersättning av staten dels för kostnaderna för

verkskyddets personal, dels för skador som inte är ringa på materiel och annan

egendom.

 Anspråk på ersättning prövas på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen

(1978:262).

6 kap. Skyddsrum och skyddade utrymmen

Inledande bestämmelser

1 § För att under krig skydda befolkningen skall det i de områden som kan antas

bli särskilt utsatta för verkningar av stridsmedel finnas skyddsrum och skyddade

utrymmen. Skyddade utrymmen skall också finnas i andra utsatta områden.

 Med skyddsrum avses ett utrymme som redan under fred utformas och utrustas så

att det ger skydd mot de stridsmedel som kan antas komma till användning i krig.

 Med skyddat utrymme avses ett utrymme som utformas och utrustas så att det

ger ett skäligt skydd mot radioaktiv strålning och splitter samt i särskilt

utsatta områden mot byggnadsras. Skyddade utrymmen anordnas först under höjd

beredskap. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock

besluta att ett skyddat utrymme skall anordnas redan dessförinnan.

2 § Kommunen skall i samråd med länsstyrelsen besluta inom vilka områden det

skall finnas skyddsrum och skyddade utrymmen. Om enighet inte kan nås, skall

kommunen överlämna frågan till regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

3 § Kommunen skall besluta om byggande av skyddsrum samt, i den omfattning

staten ställer medel till förfogande, kontrollera att inrättade skyddsrum har en

tillfredsställande skyddsförmåga.

 Kommunen skall också besluta om byggande av skyddade utrymmen.

4 § Kommunen skall föra register över samtliga skyddsrum i kommunen och över de

skyddade utrymmen som planlagts.

Placering och utformning

5 § Skyddsrummen skall placeras och utformas med hänsyn till befolkningens

möjligheter att efter varning hinna fram till dem i tid och att uppehålla sig

där under den tid som behövs.

6 § Skyddsrummen skall utformas så att de under fredstid kan användas för andra

ändamål. De skall dock skyndsamt kunna ställas i ordning.

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter eller i särskilda fall besluta om hur skyddsrum och

skyddade utrymmen skall utformas och utrustas.

Anmälningsskyldighet för byggnadsåtgärder

8 § Den som inom ett område där skyddsrum skall byggas avser att utföra sådana

byggnadsåtgärder som anges i 9 kap. 2 § 1 och 3 plan- och bygglagen (1987:10)

och som kräver bygganmälan skall underrätta kommunen om sin avsikt. Kommunen

skall till den som lämnat sådan underrättelse lämna besked om skyddsrum skall

byggas i byggnaden eller anläggningen och, om så är fallet, lämna uppgift om det

antal personer som skall kunna få plats i skyddsrummet. Kommunen skall förelägga

den som lämnat underrättelsen att vidta åtgärder i enlighet med beskedet.

 Besked som kommunen lämnat enligt första stycket gäller i två år

eller, om bygganmälan enligt 9 kap. 2 § plan- och bygglagen har gjorts, under

två år från dagen för bygganmälan. Kommunen får ändra beskedet endast om den som

lämnat underrättelsen godtar ändringen.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen får

meddela föreskrifter om undantag från underrättelseskyldigheten enligt första

stycket.

9 § Vid byggsamråd enligt 9 kap. 7 § plan- och bygglagen (1987:10) skall en

genomgång göras av de åtgärder för besiktning, tillsyn och övrig kontroll som är

nödvändiga för att ett skyddsrum skall kunna antas komma att uppfylla de krav

som ställs i 6 § och med stöd av 7 §.

 Bestämmelserna i 9 kap. 9 och 10 §§ plan- och bygglagen om kontroll m.m. och om

slutbevis skall tillämpas på arbetet med att inrätta skyddsrummet.

10 § Staten och landstinget skall, även i de fall då skyldighet att göra

bygganmälan inte föreligger enligt 9 kap. 3 § 4 plan- och bygglagen (1987:10),

anmäla sådana byggnadsåtgärder som avses i 9 kap. 2 § 3 plan- och bygglagen till

kommunen.

Ansvaret för att bygga, utrusta och underhålla skyddsrum och skyddade utrymmen

11 § En byggherre som utför sådana byggnadsåtgärder som anges i 8 § skall bygga

och utrusta sådant skyddsrum som enligt föreläggande av kommunen skall finnas i

byggnaden eller anläggningen. Han skall därvid se till att skyddsrummet stämmer

överens med föreläggandet enligt 8 § samt med vad som sägs i 6 § och vad som

bestämts med stöd av 7 §.

 Ägaren till en byggnad eller annan anläggning är skyldig att bygga och utrusta

ett skyddat utrymme där sådant utrymme enligt föreläggande av kommunen skall

finnas.

12 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där skyddsrum eller skyddat

utrymme har byggts är skyldig att underhålla skyddsrummet eller det skyddade

utrymmet och dess utrustning.

 Om någon åsidosätter sina skyldigheter enligt första stycket, skall kommunen

förelägga honom att fullgöra dem.

13 § Om kommunen beslutar att skyddsrum skall finnas i befintliga byggnader

eller andra anläggningar, skall kommunen bygga, utrusta och underhålla

skyddsrummet.

 Första stycket gäller dock inte om frågan uppkommer i samband med sådana

byggnadsåtgärder som avses i 8 § första stycket.

 Kommunen skall även bygga, utrusta och underhålla skyddsrum som är belägna på

mark som är avsedd för gata, torg, park eller annan allmän plats.

14 § Om det finns särskilda skäl, får länsstyrelsen förelägga ägaren eller

nyttjanderättshavaren till mark, byggnader eller andra anläggningar att i

stället för kommunen vidta de åtgärder som anges i 13 §.

15 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där det finns skyddsrum är

skyldig att, efter föreläggande av kommunen, vidta de åtgärder som behövs för

att skyddsrummet skall ha en bra skyddsförmåga.

16 § Den som innehar en byggnad eller annan anläggning med nyttjanderätt får

inte hindra ägaren att inrätta skyddsrum eller företa andra åtgärder enligt

detta kapitel.

Skyldighet att bereda plats

17 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning

där det finns ett skyddsrum eller skyddat utrymme är under höjd beredskap

skyldig att bereda plats i skyddsrummet eller det skyddade utrymmet åt dem som

behöver skydd.

Skyltning

18 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där det finns ett skyddsrum

skall genom skyltning på byggnaden eller anläggningen ge anvisning om var

skyddsrummet finns.

 Kommunen skall se till att skyldigheten fullgörs. Om ägaren inte fullgör sin

skyldighet, skall kommunen förelägga honom att göra det.

Avveckling av skyddsrum

19 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att ett

utrymme inte längre skall vara skyddsrum.

Ersättning för att bygga och underhålla skyddsrum och skyddade utrymmen

20 § Den som skall bygga och utrusta ett skyddsrum enligt 11 § första stycket

har rätt till ersättning av staten för de merkostnader som uppkommer för att

bygga och utrusta skyddsrummet.

 Ersättningen beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

21 § Om den som är berättigad till ersättning enligt 20 § inte är redo-

visningsskyldig enligt mervärdesskattelagen (1994:200), skall ersätt-

ningsbeloppet räknas upp med den skattesats som enligt 7 kap. 1 § den lagen

gällde vid tidpunkten för slutbesiktning av skyddsrummet.

22 § Den som skall bygga och utrusta ett skyddat utrymme enligt 11 § andra

stycket, underhålla ett skyddsrum eller ett skyddat utrymme enligt 12 § eller

vidta åtgärder enligt 14 § har rätt till ersättning av staten för sina

kostnader.

 Den som vidtagit åtgärder som anges i 15 § har rätt till ersättning av staten

för de kostnader som åtgärden föranlett. Ersättning lämnas dock inte för

åtgärder som har föranletts av att ägaren eftersatt underhållet av skyddsrummet,

gjort otillåtna ingrepp i det eller på annat sätt varit försumlig.

 Ersättningen beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

Ersättning till kommunen för vissa kostnader

23 § Kommunen har rätt till ersättning av staten för kostnader som uppkommer för

kommunen på grund av åtgärder enligt 13 §. När ersättningen bestäms, skall

skälig hänsyn tas till det värde som de vidtagna åtgärderna kan ha för

byggnadens eller anläggningens användning i fred. Kommunen har rätt till

förskott på ersättningen, om det finns särskilda skäl för det.

 Ersättning och förskott beslutas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

7 kap. Särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m.

Varning och mörkläggning

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

ägare av byggnader eller andra anläggningar skall

 1. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs

för att varna dem som vistas i eller vid byggnaden eller anläggningen,

 2. tåla att utrustning för att varna befolkningen installeras på byggnaden

eller anläggningen,

 3. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs

för mörkläggning av byggnaden eller anläggningen.

 I särskilda fall får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer förelägga ägaren av en byggnad eller annan anläggning att vidta eller

tåla de åtgärder som anges i första stycket.

 Den som disponerar en byggnad eller anläggning helt eller delvis är

skyldig att ha hand om utrustning för mörkläggning.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om varning och mörkläggning under höjd beredskap.

Besiktning

3 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning är

skyldig att låta länsstyrelsen eller kommunen besiktiga eller regelbundet

kontrollera byggnaden eller anläggningen för ändamål som har samband med

tillämpningen av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av

lagen.

 Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt första stycket, får den kommun

eller länsstyrelse som har att genomföra besiktningen eller kontrollen förelägga

honom att hålla byggnaden eller anläggningen tillgänglig. Om föreläggandet inte

följs, får kommunen eller länsstyrelsen hos polismyndigheten begära den

handräckning som behövs.

Skyldigheter för nyttjanderättshavare m.fl.

4 § De skyldigheter som ägaren av en viss egendom har enligt denna lag skall

också gälla för den som innehar egendomen med fri förfoganderätt,

fideikommissrätt eller annan därmed jämförlig rätt.

5 § En nyttjanderättshavare är skyldig att på begäran av ägaren till en byggnad

eller annan anläggning betala ett skäligt bidrag till kostnader som ägaren får

på grund av skyldigheter enligt denna lag. Detta gäller dock endast om

 1. ägaren inte kände till att åtgärderna skulle vidtas då nyttjande-

rättsavtalet träffades eller senast kunde sägas upp och minst två år återstod av

nyttjanderätten då skyldigheten att vidta åtgärderna blev kända för ägaren, och

 2. det kan anses uppenbart oskäligt att ägaren skall svara för hela

kostnaden.

6 § Om en byggnad tillhör en bostadsrättsförening, skall bostadsrättshavarna

ersätta föreningen för kostnader som denna skall svara för på grund av

skyldigheter enligt denna lag. Detta gäller oavsett vad som föreskrivs i

bostadsrättsföreningens stadgar.

Förbud mot att använda samlingslokaler och skolor m.m.

7 § Länsstyrelsen eller kommunen får förbjuda att samlingslokaler, skolor,

förskolor eller andra lokaler för motsvarande ändamål används under höjd

beredskap, om inte skyddsrum finns för de personer som kan komma att vistas i

lokalen.

Skyldighet att förmedla meddelanden m.m.

8 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning

eller den som i fråga om förvaltning och skötsel företräder honom är skyldig att

 1. förmedla myndigheternas beslut och meddelanden i frågor som rör

verksamhet enligt denna lag till dem som bor eller bedriver verksamhet i

byggnaden eller anläggningen,

 2. medverka vid åtgärder som föranleds av ransonering.

Samma skyldighet gäller också för arbetsgivare i fråga om de anställda.

9 § Var och en är skyldig att på fråga av en statlig eller kommunal myndighet

ange om han har egendom som kan behöva tas i anspråk för verksamhet enligt denna

lag.

8 kap. Utrymning och inkvartering m.m.

Utrymning

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap besluta att de som uppehåller sig inom ett område skall utrymma

området om

 1. området blivit eller kan antas bli utsatt för stridshandlingar och

utrymningen är nödvändig för att skydda befolkningen, eller

 2. det i området behöver vidtas militära åtgärder av väsentlig

betydelse och åtgärderna allvarligt försvåras om inte utrymning sker.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta, att de

som omfattas av ett utrymningsbeslut skall vistas på en viss plats, och meddela

föreskrifter för vistelsen.

 Beslutet får inte utformas så att det inskränker den enskildes frihet

mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med utrymningen och

förhållandena på vistelseplatsen.

Utflyttningsförbud

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap meddela förbud för dem som uppehåller sig inom ett visst område att

lämna detta om

 1. en utflyttning allvarligt skulle försvåra åtgärder av väsentlig betydelse

för totalförsvaret, eller

 2. en utflyttning skulle vara förenad med uppenbar livsfara.

Inflyttningsförbud

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap meddela förbud för dem som inte är bosatta inom ett visst område att

annat än tillfälligt uppehålla sig inom området, om en inflyttning allvarligt

skulle försvåra åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret.

Skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad

5 § En kommun får förelägga innehavaren av en byggnad eller bostadslägenhet

(inkvarteringsvärd) att under höjd beredskap upplåta bostad och utrustning åt

den som behöver en bostad (inkvarteringsbostad) på grund av beslut om utrymning

eller på grund av att denne till följd av krigshändelser tvingats lämna sin

ordinarie bostad.

 Ett sådant föreläggande får meddelas endast om behovet av bostad inte kan

tillgodoses på annat lämpligt sätt. Beslutet får inte medföra större olägenhet

för inkvarteringsvärden än vad som är nödvändigt och får inte avse utrymmen som

behövs för inkvarteringsvärden och hans familj eller någon dem närstående.

6 § Om inkvarteringsvärden inte följer föreläggandet enligt 5 §, får kommunen

hos polismyndigheten begära den handräckning som behövs för att den som skall

inkvarteras skall få tillträde till inkvarteringsbostaden.

Ersättning

7 § Inkvarteringsvärden har rätt till skälig ersättning av kommunen för in-

kvarteringsbostaden.

8 § Om bostaden eller dess utrustning skadas när bostaden används som

inkvarteringsbostad, är den skadelidande berättigad till ersättning av kommunen.

Är skadan ringa, betalas dock ingen ersättning.

9 § Ersättningen enligt 7 och 8 §§ prövas på det sätt som anges i för-

fogandelagen (1978:262).

 Om taxa enligt 33 § förfogandelagen har fastställts, bestämmer kommunen

ersättningen. I annat fall bestäms ersättningen av den lokala värderingsnämnden.

10 § Den som disponerat en inkvarteringsbostad enligt 5 § skall till kommunen

betala tillbaka vad kommunen betalat till inkvarteringsvärden enligt 7 och 8 §§.

 Om det med hänsyn till den inkvarterades ekonomiska förhållanden eller annars

är oskäligt, skall kommunen helt eller delvis befria den inkvarterade från

återbetalningsskyldigheten.

Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i Sverige

11 § Kommuners och landstings skyldighet att ta hand om utrymmande och

utlänningar som söker skydd i Sverige regleras i socialtjänstlagen (1980:620),

hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl.

 Under höjd beredskap är varje kyrklig kommun skyldig att bedriva verksamhet för

invånare från andra kyrkliga kommuner och för utlänningar som söker skydd i

Sverige, på samma sätt som gäller för dem som bor inom den egna kyrkliga

kommunen.

Skyldighet att hjälpa andra kommuner och landsting

12 § Kommuner och landsting som befolkningen lämnar på grund av utrymning är

under höjd beredskap skyldiga att i skälig omfattning lämna hjälp till de

kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkningen.

9 kap. Säkerhetsskydd

Inledande bestämmelse

1 § Varje kommun, landsting och kyrklig kommun skall se till att det inom dess

verksamhetsområde finns ett tillfredsställande säkerhetsskydd för uppgifter och

förhållanden av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt.

 Säkerhetsskyddet skall omfatta

 1. skydd mot att obehöriga får kännedom om uppgifter som är av betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt och som enligt sekretesslagen

(1980:100) omfattas av sekretess (sekretesskydd),

 2. skydd mot att obehöriga får tillträde till anläggningar, områden och andra

ställen där de kan få kännedom om uppgifter som avses i punkt 1 eller där

verksamhet som har betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt

bedrivs (tillträdesskydd),

 3. skydd mot att någon som inte är pålitlig från säkerhetssynpunkt får sådan

tjänst eller sådant vikariat eller uppdrag som är av betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt (infiltrationsskydd),

 4. information till berörda arbets- och uppdragstagare om sekretess-,

tillträdes- och infiltrationsskyddet i kommunen, landstinget respektive den

kyrkliga kommunen,

 5. kontroll av sekretess-, tillträdes- och infiltrationsskyddet i kommunen,

landstinget respektive den kyrkliga kommunen och av information om detta skydd.

Krav på svenskt medborgarskap m.m.

2 § En befattning hos en kommun eller ett landsting vars innehavare i inte

obetydlig omfattning får del av uppgifter som omfattas av sekretess enligt 2

kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) får innehas endast av den som är svensk

medborgare och pålitlig från säkerhetssynpunkt.

Tystnadsplikt

3 § Den som på grund av någon bestämmelse i denna lag har fått kännedom om en

enskild persons ekonomiska förhållanden, om ett företags affärs- eller

driftförhållanden eller om förhållanden av betydelse för totalförsvaret eller

rikets säkerhet i övrigt får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han fått

kännedom om.

 I fråga om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet gäller sekretesslagen

(1980:100).

10 kap. Straff m.m.

Påföljder

1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som

 1. uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter om

förhållanden som han enligt 5 kap. 5 § är skyldig att lämna uppgift om,

 2. uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin skyldighet enligt 6 kap.

17 §,

 3. uppsåtligen eller av oaktsamhet som inte är ringa inte fullgör sina

skyldigheter enligt 7 kap. 8 eller 9 §, eller vid fullgörandet lämnar oriktiga

uppgifter,

 4. inte följer ett åläggande eller förbud som meddelats enligt 8 kap., eller

 5. uppsåtligen eller av oaktsamhet som inte är ringa vanvårdar egendom som han

har tagit emot av en myndighet för totalförsvarsändamål.

2 § Har ett brott enligt 1 § begåtts under höjd beredskap döms, om brottet

medfört avsevärt men för totalförsvaret eller annars är att anse som grovt, till

fängelse lägst sex månader och högst fyra år.

3 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot någon

bestämmelse som meddelats med stöd av 6 kap. 7 § eller inte iakttar förbud

enligt 7 kap. 7 §.

Vite m.m.

4 § Ett föreläggande enligt 5 kap. 2 § andra eller tredje stycket eller 5 §,

6 kap. 11, 12, 14, 15 eller 18 § eller 7 kap. 1 § andra stycket får förenas med

vite.

5 § Om ett föreläggande enligt denna lag inte följs, får åtgärden vidtas av den

som meddelat föreläggandet. En sådan åtgärd vidtas på den försumliges bekostnad,

om han inte på grund av bestämmelse i denna lag är berättigad till ersättning

för åtgärden om den vidtas frivilligt.

11 kap. Överklagande av beslut

1 § Beslut av en kommun som har meddelats enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av denna lag får överklagas hos

länsstyrelsen, om inte annat föreskrivs i 3, 4 eller 8 §.

2 § Beslut av en länsstyrelse som har meddelats enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av denna lag får överklagas hos den

myndighet som regeringen bestämmer, om inte annat föreskrivs i 3 eller 8 §.

3 § Beslut av en kommun eller en myndighet i frågor enligt 5 kap. 2 och 5 §§, 6

kap. 3, 11, 12, 14, 15, 18, 20 och 22 §§, 7 kap. 1 § andra stycket och 3 §, 8

kap. 5 § andra stycket och 10 § samt 10 kap. 4 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

4 § Beslut av en kommun enligt 8 kap. 9 § andra stycket får överklagas hos den

lokala värderingsnämnden. Värderingsnämndens beslut i ett sådant ärende får inte

överklagas.

 Den lokala värderingsnämndens beslut i andra fall enligt 8 kap. 9 § andra

stycket får överklagas hos Riksvärderingsnämnden.

 Riksvärderingsnämndens beslut får inte överklagas.

5 § Beslut av en central myndighet i ett dit överklagat ärende får inte

överklagas.

 Andra beslut av en central myndighet får överklagas hos regeringen, om inte

annat föreskrivs i 8 §.

6 § En central myndighet får till regeringen överlämna prövningen av ett

överklagat ärende, om myndigheten bedömer att ärendet är av särskild vikt.

7 § Ett beslut som en kommun, en statlig myndighet eller en allmän

förvaltningsdomstol under höjd beredskap meddelar enligt denna lag eller enligt

föreskrift som utfärdats med stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte annat

bestäms i beslutet.

8 § Beslut som meddelats i frågor enligt 3 kap. 4 §, 5 kap. 4 §, 6 kap. 2 §, 7

kap. 7 § samt 8 kap. 1 - 4 §§ får inte överklagas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2. Genom lagen upphävs

 - civilförsvarslagen (1960:74),

 - lagen (1964:47) om krigshjälp,

 - lagen (1964:63) om kommunal beredskap,

 - lagen (1964:64) om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m.,

 - lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning,

 - lagen (1976:276) med provisoriska bestämmelser om statsbidrag till

kommuner för vissa civilförsvarskostnader,

 - lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap.

 3. För det arbete med planläggning och andra beredskapsförberedelser som

kommuner, landsting, kyrkliga kommuner och enskilda har fullgjort före lagens

ikraftträdande gäller äldre bestämmelser.

 4. Den som fått ett besked om att skyddsrum skall byggas enligt 32 §

civilförsvarslagen (1960:74) skall anses ha fått sådant besked enligt 6 kap. 8 §

den nya lagen.

 5. Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande av beslut som meddelats

före lagens ikraftträdande.

 6. Om det i lag eller annan författning hänvisas till någon av de upphävda

lagarna eller till en föreskrift i dessa som har ersatts med en föreskrift i den

nya lagen, skall hänvisningen i stället avse den nya lagen eller den nya

föreskriften.

2.2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 22 kap. 6 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 22 kap.

 6 §[1]

 Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med

främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den

internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, skall dömas för

folkrättsbrott till fängelse i högst fyra år. Sådana svåra överträdelser är

bland andra

 1. att använda stridsmede l som är förbjudna enligt folkrätten,

 2. att missbruka 2. att missbruka Förenta

kännetecknet röda korset, Nationernas kännetecken,

Förenta Nationernas kännetecken som avses i

kännetecken, lagen (1953:771) om

civilförsvarets inter- skydd för vissa

nationella kännetecken, internationella

parlamentära flaggor sjukvårdsbeteckningar

eller andra internatio- m.m., parlamentära

nellt erkända kännetecken flaggor eller andra

eller att med hjälp av internationellt erkända

förrädiskt förfarande av kännetecken eller att med

något annat slag döda hjälp av förrädiskt

eller skada en förfarande av något annat

motståndare, slag döda eller skada en

 motståndare,

 3. att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick,

 4. att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kommer

att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilpersoner eller

civil egendom,

 5. att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter

särskilt folkrättsligt skydd,

 6. att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande,

att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras motparts

väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilpersoner friheten,

 7. att, i andra fall än som anges i 1 - 6, godtyckligt och i stor omfattning

förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrättsligt

skydd.

 Är brottet grovt, skall dömas till fängelse i högst tio år eller på livstid.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har förövats

genom ett stort antal skilda handlingar eller om många människor dödats eller

skadats eller omfattande egendomsförlust uppkommit på grund av brottet.

 Om ett folkrättsbrott har begåtts av den som är krigsman, skall också hans

förman dömas i den mån denne haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort

vad som ankommit på honom för att förhindra detta.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1986:645.

2.3 Förslag till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

 Härigenom föreskrivs i fråga om räddningstjänstlagen (1986:1102)[1]

dels att 63 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 64 § skall betecknas 66 § och nuvarande 65 - 68 §§ skall

betecknas 69 - 72 §§,

dels att 21 § och den nya 66 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 63 - 65, 67 och 68 §§,

av följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före nuvarande 63 och 65 §§ skall sättas närmast för

de nya 64 respektive 69 §.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §

 För varje kommun skall det finnas en räddningstjänstplan. Planen skall

innehålla uppgifter om

 1. räddningskårens organisation i stora drag,

 2. vattenreservoarer, brandposter, varningssystem och andra anordningar för

räddningstjänsten och hur de skall underhållas,

 3. insatstider till kommunens olika delar,

 4. det lägsta antal befäl och övrig personal som ständigt skall finnas

för första utryckning i styrkorna inom räddningskåren och tiden från alarmering

av personalen till dess räddningsstyrkans första fordon kan utgå

(anspänningstid),

 5. den kompetens som krävs för att vara befäl i räddningskåren,

 6. det minsta antal övningar som skall hållas med personalen i

räddningskåren,

 7. hur allmänheten skall varnas och informeras vid allvarliga

olyckshändelser,

 8. de kompletterande

 åtgärder som behövs för

 räddningstjänsten under

 höjd beredskap.

 I förekommande fall skall planen också innehålla upppgifter om

 1. anläggningar som avses i 43 § samt vattentäkter och andra områden där en

olyckshändelse kan medföra allvarliga skador i miljön,

 2. hamnar och deras gränser i vattnet,

 3. avtal om samverkan inom kommunalförbund och räddningsregion.

 63 §

 Regeringen eller den

 myndighet som regeringen

 bestämmer får besluta om

 att enskilda, företag,

 organisationer eller

 andra sammanslutningar

 skall medverka vid

 övningar av betydelse för

 befolkningsskyddet eller

 den räddningstjänst som

 skall bedrivas under höjd

 beredskap.

 64 §

 När den

 totalförsvarspliktiga

 personal som är inskriven

 för civilplikt vid

 räddningskåren inkallats

 för tjänstgöring enligt 4

 kap. 7 § lagen (1994:000)

 om totalförsvarsplikt

 ingår även denna personal

 i räddningskåren.

 65 §

 I syfte att skydda och

 rädda befolkningen och

 civil egendom från

 krigets verkningar skall

 räddningskåren under höjd

 beredskap, utöver vad som

 i övrigt framgår av denna

 lag, ansvara för

 1. upptäckande,

 utmärkning och röjning av

 farliga områden,

 2. indikering, sanering

 och andra åtgärder för

 skydd mot kärnvapen och

 kemiska stridsmedel,

 3. kompletterande

 åtgärder som är nödvändiga för

 att verksamhet enligt

 denna paragraf skall

 kunna fullgöras.

 Räddningskåren skall

 under samma tid vidare

 delta i åtgärder för första

 hjälp åt och transport av

 skadade samt för

 befolkningsskydd.

 Vad som gäller vid

 kommunal räddningstjänst

 skall gälla även när

 räddningskåren utför upp-

 gifter enligt första och

 andra styckena.

 66 §

 Är riket i krig eller Är Sverige i krig eller

krigsfara eller råder krigsfara eller råder det

sådana utomordentliga sådana utomordentliga

förhållanden som är förhållanden som är föran-

föranledda av krig eller ledda av att det är krig

av krigsfara vari riket utanför Sveriges gränser

har befunnit sig, får eller av att Sverige har

regeringen meddela varit i krig eller

sådana från denna lag krigsfara, får regeringen

avvikande föreskrifter eller den myndighet som

som är av betydelse för regeringen bestämmer med-

totalförsvaret eller som dela sådana från denna lag

behövs för att nödvändig avvikande föreskrifter

räddningstjänst i övrigt som är av betydelse för

eller sanering efter totalförsvaret eller som

utsläpp av radioaktiva behövs för att nödvändig

ämnen skall kunna räddningstjänst i övrigt

genomföras. eller sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen skall kunna

 genomföras.

 67 §

 Under höjd beredskap får

 regeringen eller den

 myndighet som regeringen

 bestämmer besluta att

 räddningskåren får tas i

 anspråk för uppgifter som

 inte rör den egna

 kommunen.

 Om räddningskåren tagits

 i anspråk enligt första

 stycket, har kommunen

 rätt till ersättning av

 staten för skäliga

 kostnader.

 68 §

 Beslut som meddelats

 med stöd av 67 § första

 stycket får inte

 överklagas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2. De kompletteringar av kommunernas räddningstjänstplaner som följer av 21 § i

dess nya lydelse skall ha genomförts senast den 1 juli 1997.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:948.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken[1] samt 4 § lagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Lag om skydd för vissa Lag om skydd för vissa-

internationella internationella

sjukvårdsbeteckningar sjukvårdsbeteckningar

och för civilförsvarets m.m.

internationella

kännetecken

4 §[2]

 Civilförsvarets Det internationella

internationella kännetecknet för

kännetecken, bestående av civilförsvar, bestående av

en liksidig blå triangel en liksidig blå triangel

mot orangefärgad mot orangefärgad

bakgrund, må icke bakgrund, får inte använ-

offentligen brukas utan das offentligt utan med-

medgivande av givande av regeringen

regeringen eller eller den myndighet som

myndighet, som regeringen bestämmer.

regeringen bestämmer.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse av lagens rubrik 1979:744.

 [2]Senaste lydelse 1979:744.

2.5 Förslag till lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)

 Härigenom föreskrivs att 7 § förfogandelagen (1978:262) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Om förfogande beslutar Om förfogande beslutar

regeringen eller regeringen eller, efter

myndighet som rege- regeringens

ringen bestämmer. bemyndigande, kommuner,

Förfogande över egendom landsting eller statliga

skall riktas mot bestämd myndigheter. Förfogande

ägare eller innehavare över egendom skall riktas

av egendom. I fall som mot en bestämd ägare eller

avses i 1 § eller 2 § innehavare av egendomen.

första stycket 1 eller 2 I fall som avses i 1 §

får dock regeringen eller 2 § första stycket 1

föreskriva om förfogande eller 2 får dock rege-

som avser alla eller ringen föreskriva om

viss krets av ägare och förfogande som avser alla

innehavare av egendom eller en viss krets av

av det slag som för- ägare och innehavare av

fogandet gäller. egendom av det slag som

 förfogandet gäller.

 Dispositionsförbud och förlängning av tiden för sådant förbud beslutas av den

myndighet som har rätt att besluta om förfogandet.

 Om förfogande göres för annans räkning än statens, gäller vad som i denna lag

sägs om staten i tillämpliga delar den för vars räkning förfogandet sker.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i

totalförsvarsplaneringen

 Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i total-

försvarsplaneringen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriella av industriella

anläggningar, andra när- anläggningar, andra när-

ingsidkare, myndigheter ingsidkare samt sådana

samt arbets-

arbetsgivarorganisationer givarorganisationer och

och arbets-

arbetstagarorganisationer tagarorganisationer som

som avses i 6 § lagen avses i 6 § lagen

(1976:580) om (1976:580) om med-

medbestämmande i bestämmande i

arbetslivet, är skyldiga arbetslivet, är skyldiga

att på begäran av den att på begäran av den

myndighet som myndighet som regeringen

regeringen förordnar bestämmer

(totalförsvarsmyndighet), (totalförsvarsmyndighet),

delta i delta i

totalförsvarsplaneringen totalförsvarsplaneringen

enligt bestämmelserna i enligt bestämmelserna i

denna lag. denna lag.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

statliga myndigheter statliga myndigheter,

och inte heller den som kommunala myndigheter

i stället omfattas av eller

särskilda föreskrifter för landstingsmyndigheter

totalförsvaret. och inte heller den som

 i stället omfattas av

 särskilda föreskrifter för

 totalförsvaret.

 2 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriella av industriella

anläggningar och andra anläggningar och andra

näringsidkare samt näringsidkare skall lämna

myndigheter skall lämna de upplysningar om

de upplysningar om personal, lokaler,

personal, lokaler, maskiner och annan

maskiner och annan utrustning, produktion,

utrustning, produktion, förbrukning av energi,

förbrukning av energi, råvaror och andra

råvaror och andra förnödenheter,

förnödenheter, lagerhåll- lagerhållning, inköp,

ning, inköp, leveranser leveranser och annat

och annat dylikt som dylikt som totalförsvars-

totalförsvarsmyndig- myndigheterna behöver för

heterna behöver för sitt sitt planeringsarbete

planeringsarbete samt, samt, om det behövs, i

om det behövs, i övrigt övrigt medverka vid

medverka vid planeringen av de egna

planeringen av de egna uppgifterna inom

uppgifterna inom totalförsvaret.

totalförsvaret.

 Den som på grund av bestämmelserna i första stycket har fått utföra arbete som

har medfört betydande kostnader, kan få ersättning för detta av allmänna medel.

Kan överenskommelse om ersättningen inte träffas med den myndighet som har

begärt arbetet, skall frågan hänskjutas till avgörande av skiljemän enligt lagen

(1929:145) om skiljemän. Skiljemännen avgör om ersättning skall utgå och

bestämmer i så fall ersättningens storlek.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1923:116) om hundskatt

 Härigenom föreskrivs att 1 § 1 mom. lagen (1923:116) om hundskatt[1] skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

1 mom.[2] För varje hund skall hundskatt årligen erläggas till kommunen.

Skatteplikt föreligger dock inte för en hund

 a) som inte uppnått en ålder av tre månader,

 b) som av samerna används för renskötseln,

 c) som tillhör staten c) som tillhör staten

och används inom och används inom

försvarsmakten, civilför- Försvarsmakten, räddnings-

svaret, polisväsendet tjänsten, polisväsendet

eller tullverket eller eller tullverket eller

som tillhör en enskild som tillhör en enskild

person så länge hunden, person så länge hunden,

efter godkänd efter godkänd

tjänstedressyr, på grund tjänstedressyr, på grund

av särskild förbindelse av särskild förbindelse

skall hållas till skall hållas till

försvarsmaktens, Försvarsmaktens,

civilförsvarets, räddningstjänstens,

polisväsendets eller polisväsendets eller

tullverkets förfogande, tullverkets förfogande,

 d) som enligt 12 § d) som enligt 19 §

lagen (1944:219) om djurskyddslagen

djurskydd används för (1988:534) används för

vetenskapligt eller vetenskapligt eller

därmed jämförligt ändamål, därmed jämförligt ändamål,

 e) som är en utbildad ledarhund, avsedd att betjäna den som är

synskadad,

 f) som tillhör tjänsteman vid främmande makts härvarande

beskickning eller lönade konsulat.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt och senaste lydelse av lagens rubrik

 1980:516.

 [2]Senaste lydelse 1985:254.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder

för vissa kraftanläggningar m.m.

 Härigenom föreskrivs att i 4, 15 och 16 §§ lagen (1942:335) om särskilda

skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.[1] ordet "civilförsvaret" skall

bytas ut mot "befolkningsskyddet och räddningstjänsten".

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse av lagens rubrik 1978:163

 4 § 1978:163

 15 § 1982:488

 16 § 1982:488.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §[1]

 Om besvär mot beslut, vilket meddelats med stöd av lag eller annan författning

som utfärdats före den 1 januari 1972, enligt vad hittills gällt skall anföras

hos Konungen, skall besvären, i den mån ej annat föreskrives i 2 §, i stället

anföras hos kammarrätt i följande mål:

 1. mål om val till befattning eller uppdrag, mål om val för

upprättande av förslag till befattning eller uppdrag,

 4. mål om annan ersättning som enligt författning utgår av statsmedel, såvida

ej författningen hänvisar den som gör anspråk på ersättning att vid tvist

anhängiggöra talan hos allmän domstol eller expropriationsdomstol eller

ersättning enligt författningen utgår till kommun eller annan kommunal

förvaltningsenhet eller fråga är om ersättning eller hittelön enligt lagen

(1942:350) om fornminnen eller om ersättning enligt naturvårdslagen (1964:822),

 5. mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller utförsel av

vara med undantag dock för sådant beslut om befrielse från eller nedsättning

eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som meddelats med stöd av

regeringens bemyndigande, mål om tillstånd att hålla provianteringsfrilager,

 6. mål om beslut rörande statens, kommunens eller annan komunal

förvaltningsenhets uttagande enligt gällande föreskrift av skatt eller annan

avgift, såvida ej beslutet avser nedsättning eller befrielse och meddelats med

stöd av regeringens bemyndigande eller fråga är om oljeavgift eller avgift, vars

uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän domstol,

 7. mål om beslut rörande återbetalning av utskylder, böter eller andra allmänna

medel, såvida ej beslutet meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller

avser avgift vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän

domstol,

 8. anmärknings- och avkortningsmål, mål om tillsyn över stiftelser,

 9. mål om beslut som enligt författning eller föreskrift rörande den

allmänna hälsovården, rörande förebyggande eller bekämpande av djur- eller

växtsjukdomar eller rörande djurs vård eller behandling i särskilt fall

meddelats angående förbud, föreläggande, föreskrift, tillstånd eller godkännande

eller angående omhändertagande, smittrening, oskadliggörande eller liknande

åtgärd, såvida ej fråga är om skyldighet, som enligt författning åvilar kommun

eller annan kommunal förvaltningsenhet, eller om beslut enligt

arbetarskyddslagen (1949:1) eller med stöd därav meddelade föreskrifter,

allmänna ordningsstadgan (1956:617), lagen (1956:618) om allmänna sammankomster

eller strålskyddslagen (1958:110) eller i ärende som avses i

skogsförläggningslagen (1963:246),

 11. mål om föreläggande 11. mål om föreläggande

vid vite, såvida ej frågavid vite, såvida ej fråga

är om skyldighet, som är om skyldighet, som

enligt författning åvilar enligt författning åvilar

kommun eller annan kom- kommun eller annan kom-

munal förvaltningsenhet, munal förvaltningsenhet,

eller om föreläggande eller om föreläggande

enligt lagen (1919:240) enligt lagen (1919:240)

om fondkommissions- om fondkommissionsrörelse

rörelse och och fondbörsversamhet,

fondbörsversamhet, lagen lagen (1942:335) om

(1940:358) med vissa särskilda skyddsåtgärder för

bestämmelser till skydd vissa kraftanläggningar,

för försvaret m.m., lagen lagen (1948:433) om

(1942:335) om särskilda försäkringsrörelse, lagen

skyddsåtgärder för vissa (1950:272) om rätt för

kraftanläggningar, lagen utländsk försäkringsanstalt

(1948:433) om att driva för-

försäkringsrörelse, lagen säkringsrörelse här i

(1950:272) om rätt för riket, lagen (1950:596)

utländsk om rätt till fiske, lagen

försäkringsanstalt att (1955:183) om

driva försäkringsrörelse bankrörelse, lagen

här i riket, lagen (1955:416) om

(1950:596) om rätt till sparbanker, lagen

fiske, lagen (1955:183) (1956:216) om

om bankrörelse, lagen jordbrukskasserörelsen,

(1955:416) om lagen (1959:73) med

sparbanker, lagen vissa bestämmelser om

(1956:216) om inländsk försäkringsrörelse

jordbrukskasserörelsen, vid krig m.m., lagen

lagen (1959:73) med (1959:118) om krigsan-

vissa bestämmelser om svarighet för liv- och

inländsk försäkringsrörelse invaliditetsförsäkring,

vid krig m.m., lagen lagen (1963:76) om

(1959:118) om krigsan- kreditaktiebolag,

svarighet för liv- och jordförvärvslagen

invaliditetsförsäkring, (1965:290), förordningen

civilförsvarslagen (1968:576) om

(1960:74), lagen Konungariket Sveriges

(1963:76) om stadshypotekskassa och

kreditaktiebolag, om

jordförvärvslagen stadshypoteksföreningar,

(1965:290), förordningen miljöskyddslagen

(1968:576) om (1969:387),

Konungariket Sveriges jordhävdslagen

stadshypotekskassa och (1969:698), lagen

om (1970:65) om Sveriges

stadshypoteksföreningar, allmänna hypoteksbank och

miljöskyddslagen om landshypo-

(1969:387), teksföreningar, lagen

jordhävdslagen (1970:596) om förenklad

(1969:698), lagen aktiehantering eller

(1970:65) om Sveriges lagen

allmänna hypoteksbank (1971:827) om

och om landshypo- registrering av

teksföreningar, lagen aktieinnehav,

(1970:596) om förenklad

aktiehantering eller

lagen (1971:827) om

registrering av

aktieinnehav,

 12. mål om utdömande av vite,

 13. mål om beslut som i särskilt fall meddelats angående

behandlingen av häktad eller den som anhållits eller gripits för brott eller som

eljest hålles i förvar tillfälligt eller angående verkställighet av straff eller

annan brottspåföljd eller av intagning i arbetsanstalt,

 14. mål om handräckning.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1987:440.

2.10Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

 Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1972:435) om överlastavgift skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 §[1]

 Bestämmelserna i 3 § andra stycket och tredje stycket första meningen, 9 §, 10

§ andra stycket, 45 § första stycket, 56, 61 - 63, 66 och 85 §§

fordonsskattelagen (1988:327) äger motsvarande tillämpning på överlastavgift.

Vad där sägs om beskattningsmyndighet gäller då länsstyrelsen. Allmänt ombud för

överlastavgift är den som förordnats som ombud med stöd av 3 § fjärde stycket

fordonsskattelagen.

 Denna lag gäller ej i Denna lag gäller ej i

fråga om fordon som är fråga om fordon som är

registrerat i militära registrerat i militära

fordonsregistret, fordonsregistret, brukas

brukas av Försvarsmakten av Försvarsmakten enligt

enligt skriftligt avtal skriftligt avtal med

med denna eller är taget denna eller är taget i

i anspråk med anspråk med nyttjanderätt

nyttjanderätt enligt för- enligt förfogandelagen

fogandelagen (1978:262) (1978:262).

eller civilförsvarslagen

(1960:74).

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1993:1604.

2.11Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

 Härigenom föreskrivs att 45 § vapenlagen (1973:1176)[1] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 45 §

 Bestämmelserna i 5 § gäller inte innehav av skjutvapen som överlämnats från

staten till

 1. statlig tjänsteman 1. statlig tjänsteman

eller person som tillhör eller person som tillhör

försvars-, civilförsvars- det militära försvaret,

eller polisväsendet om räddningstjänsten eller

denne är skyldig att polisväsendet om denne är

inneha vapnet för skyldig att inneha

tjänsten, vapnet för tjänsten,

 2. den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel.

 Regeringen bemyndigas att föreskriva om undantag från 5 § även för innehav av

skjutvapen som överlämnats från staten till sammanslutningar.

 Den till vilken vapen överlämnats med stöd av första eller andra stycket är

även berättigad att utan tillstånd inneha behövlig ammuntion till vapnet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1991:1181.

2.12Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs att 3 § trafikskadelagen (1975:1410)[1] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §[2]

 Staten är ej skyldig att hålla trafikförsäkring. Sådan skyldighet åvilar ej

heller annan beträffande

 1. motordrivet fordon 1. motordrivet fordon

under tid då fordonet är under tid då fordonet är

taget i anspråk med taget i anspråk med

nyttjanderätt enligt nyttjanderätt enligt

förfogandelagen förfogandelagen

(1978:262) eller civil- (1978:262) eller då

försvarslagen (1960:74) fordonet brukas för att

eller då fordonet brukas avlämnas enligt den lagen

för att avlämnas enligt eller hemföras efter för-

någon av dessa lagar fogande eller då det

eller hemföras efter brukas i samband med

rekvisition eller besiktning för uttagning

förfogande eller då det för totalförsvarets behov,

brukas i samband med

besiktning för uttagning

för totalförsvarets

behov,

 2. motordrivet fordon under tid då fordonet innehas av Försvarsmakten enligt

skriftligt avtal som har träffats av myndigheten eller då fordonet brukas för

att avlämnas eller hemföras enligt sådant avtal.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:43.

 [2]Senaste lydelse 1993:1606

2.13Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § första stycket 7 lagen (1981:691) om

socialavgifter[1] skall upphöra att gälla vid utgången av juni 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1989:633. Senaste lydelse av 2 kap. 4 §

 1994:744.

2.14 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § och 9 kap. 12 § plan- och bygglagen

(1987:10)[1] skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §

 Inom områden med sammanhållen bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med

hänsyn till behovet av

 1. skydd mot uppkomst och spridning av brand samt mot trafikolyckor och andra

olyckshändelser,

 2. skyddsåtgärder för 2. åtgärder för att skydda

civilförsvaret, befolkningen mot och

 begränsa verkningarna av

 stridshandlingar,

 3. hushållning med energi och vatten samt goda klimatiska och

hygieniska förhållanden,

 4. trafikförsörjning och god trafikmiljö,

 5. möjligheter för personer med nedsatt rörelse- eller

orienteringsförmåga att använda området,

 6. förändringar och kompletteringar.

 Inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse skall det

finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse samt möjlighet att

anordna en rimlig samhällsservice och kommersiell service.

 9 kap.

 12 §[2]

 Om en sådan försäkring för Om en sådan försäkring för

byggnadsarbeten behövs byggnadsarbeten behövs

som avses i lagen som avses i lagen

(1993:320) om bygg- (1993:320) om bygg-

felsförsäkring, får felsförsäkring, får

byggnadsarbetena inte byggnadsarbetena inte

påbörjas förrän bevis om påbörjas förrän bevis om

försäkringen företetts för försäkringen företetts för

byggnadsnämnden. byggnadsnämnden. Detsamma

Detsamma gäller om ett gäller om ett besked om

besked om skyddsrum skyddsrum krävs enligt 6

krävs enligt 32 § civil- kap. 8 § lagen (1994:000)

försvarslagen (1960:64). om civilt försvar.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:1769.

 [2]Senaste lydelse 1994:852.

2.15Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

 Härigenom föreskrivs att femte punkten i övergångsbestämmelserna till

polislagen (1984:387) skall upphöra att gälla den 1 juli 1995.

2.16Förslag till lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §[1]

 Som skyddsobjekt får förklaras

 1. statliga förvaltningsbyggnader samt statschefens residens och

statsministerns bostad,

 2. anläggningar och områden till vilka staten har äganderätt eller

nyttjanderätt och som disponeras av Försvarsmakten, Försvarets materielverk

eller Försvarets radioanstalt samt militära fartyg och luftfartyg,

 3. anläggningar eller 3. anläggningar eller

områden som används eller områden som används eller

är avsedda för ledning av är avsedda för ledning av

civilförsvarsverksamhet, befolkningsskyddet och

för energiförsörjning, räddningstjänsten eller

vattenförsörjning, det civila försvaret i

rundradioförsörjning, övrigt, för energiför-

radio- och sörjning,

telekommunikationer, vattenförsörjning, rund-

transporter eller radioförsörjning, radio-

försvarsindustriella och telekommunikationer,

ändamål, transporter eller

 försvarsindustriella

 ändamål,

 4. områden där Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt tillfälligt bedriver övningar, prov eller försök, och

 5. områden där Försvarsmakten har satts in för att möta ett väpnat

angrepp mot Sverige eller för att hindra en kränkning av Sveriges territorium.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1993:1611.

2.17Förslag till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl.

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. skall införas en ny paragraf, 25 §, samt närmast före 25 § en ny rubrik av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Krig och krigsfara m.m.

 25 §

 Regeringen får meddela

 särskilda föreskrifter som

 avviker från denna lag,

 om Sverige är i krig

 eller krigsfara eller

 det råder sådana

 utomordentliga förhåll-

 anden som är föranledda av

 att det är krig utanför

 Sveriges gränser eller av

 att Sverige har varit i

 krig eller krigsfara.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

3 Ärendet och dess beredning

 Den 17 januari 1985 beslutade regeringen om direktiv (dir. 1985:1) till en

särskild utredare med uppdrag att se över civilförsvarslagstiftningen. Med stöd

av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för Försvarsdepartementet

hovrättspresidenten Carl-Ivar Skarstedt som särskild utredare. Utredningen, som

antog namnet CFL-utredningen, fick i uppdrag att överväga om kommunernas

verksamhet i totalförsvaret skulle samlas i en författning samt skapa ett

regelsystem som bättre än det nuvarande hängde ihop systematiskt och

begreppsmässigt. Vidare skulle utredningen klarlägga frågan om krav på svenskt

medborgarskap för vissa tjänstemän i kommuner och landsting samt sträva efter

att förenkla regelsystemet. Den 20 augusti 1987 beslutade regeringen om

tilläggsdirektiv (dir. 1987:38) där utredningen fick i uppdrag att överväga en

ny terminologi inom vad som i dag benämns civilförsvar, se över lagen (1960:513)

om beredskapstillstånd och övriga författningar som berördes av den samt

överväga behovet av ytterligare lednings- och samordningsbestämmelser för

totalförsvarets civila del. Utredningen lämnade sitt betänkande (SOU 1989:42)

Det civila försvaret i juni 1989.

 En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. De lagförslag som läggs fram

i betänkandet och som behandlas i denna proposition finns i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över de remissinstanser som

har avgett yttrande finns i bilaga 3. Remissyttrandena finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet (dnr. 1338/89).

 Nämnas skall även att Utredningen om lednings- och myndighetsorganisationen för

försvaret (LEMO) i delbetänkande (SOU 1993:95) Ansvars- och uppgiftsfördelning

inom det civila försvaret har utrett och behandlat vissa frågor rörande det

civila försvaret. Även detta betänkande har remissbehandlats. Remissyttrandena

finns tillgängliga i ärendet Dnr. Fo93/2420/CIV.

 Efter remissbehandlingen av CFL-utredningens betänkande valde regeringen,

eftersom vissa frågor beträffande förslaget till en ny lagstiftningen om det

civila försvaret återstod att lösa, att bryta ut den del av betänkandet som

gällde förslag till ny lagstiftning om beredskapshöjningar (prop. 1992/93:76). I

propositionen föreslogs en lag om höjd beredskap. Riksdagen beslutade i enlighet

med regeringens förslag (bet. 1992/93:FöU2, rskr. 1992/93:83, SFS 1992:1403).

Lagen (1992:1403) om höjd beredskap reglerar bl.a. under vilka förutsättningar

beredskapen i Sverige kan höjas till skärpt beredskap eller högsta beredskap för

att stärka landets totalförsvar. Lagen reglerar även vad som i stort åligger

kommuner, landsting och kyrkliga kommuner vid höjd beredskap. I denna

proposition avser regeringen att ta upp de frågor som återstår i utredningens

betänkande. Utredningens förslag rörande plikttjänstgöring tas dock inte upp här

utan det görs i den proposition om totalförsvarsplikt som regeringen också

beslutar i dag.

Lagrådet

 Regeringen beslutade den 21 april 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådets

synpunkter är av i huvudsak författningsteknisk karaktär.

 Regeringen har i propositionen huvudsakligen följt Lagrådets förslag.

Beträffande Lagrådets synpunkter angående utformningen av bestämmelsen om

ersättningsskyldighet för staten till kommunerna för beredskapsförberedelserna

har regeringen dock valt att inte följa förslaget. Med anledning av vad som

förekommit vid lagrådsföredragningen har vidare vissa redaktionella ändringar

gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter vid respektive

paragraf i författningskommentaren.

4 Bakgrund

Ett modernt krig är totalt och drabbar hela samhället. Civila och militära

resurser måste därför samverka för att stå emot och lindra krigets verkningar.

Detta är tanken bakom begreppet totalförsvar. Fredssamhället, dvs. det samhälle

som skall värnas genom en försvarsansträngning, utgör samtidigt basen för alla

försvarsresurser. Vår beredskap grundas med andra ord på samhällets inneboende

förmåga att möta kriser och krig.

 Totalförsvaret skall i första hand vara fredsbevarande genom att ha en sådan

styrka, sammansättning och beredskap att en angripares förluster och andra upp-

offringar i samband med försök att utnyttja vårt land inte ter sig rimliga i

förhållande till fördelarna.

 I krig omfattar totalförsvaret vårt samhälles totala ansträngningar. Det

svenska totalförsvaret har tidigare beskrivits som ett maskineri med olika kugg-

hjul, där kugghjulen har symboliserat det militära försvaret, civilförsvaret,

det ekonomiska försvaret, det psykologiska försvaret och övrigt totalförsvar,

där bl.a. hälso- och sjukvården samt post-, tele- och polisväsendet har ingått.

Denna definition har i allt väsentligt byggt på ett organisationstänkande.

 Sedan slutet av 1970-talet har emellertid detta organisationstänkande kommit

att omvärderas. Man talar nu istället om att vårt totalförsvar omfattar militära

och civila verksamheter som måste upprätthållas för samhällets överlevnad. Detta

innebär att en mängd verksamheter måste kunna fungera såväl under kriser som i

krig. För att beredskapen att möta hot av skilda slag skall vara god krävs olika

typer av förberedelser på såväl civil som militär sida.

 Beredskapsförberedelser berör såväl statliga myndigheter som kommuner,

landsting och kyrkliga kommuner. Förberedelserna betyder också mycket för

enskilda personer och för sådana företag som behövs för att trygga befolkningens

överlevnad, upprätthålla viktiga samhällsfunktioner och stödja försvarsmakten.

 Enligt den definition av begreppet totalförsvar som finns i beredskaps-

förordningen (1993:242) avses med totalförsvaret den verksamhet som är nödvändig

för att förbereda landet inför yttre hot och för att ställa om samhället till

krigsförhållanden. Vidare sägs i förordningen att under krigsförhållanden

omfattar totalförsvaret hela den samhällsverksamhet som då skall bedrivas.

 Totalförsvarstanken innebär således att beredskapsfrågorna är en angelägenhet

för hela samhället, vilket i sin tur innebär att såväl statliga myndigheter,

kommuner, landsting och kyrkliga kommuner som organisationer, företag och

enskilda skall samverka mot en gemensam hotbild både i fredstid och under

krigsförhållanden.

 Den civila delen av totalförsvaret skall värna civilbefolkningen mot

verkningarna av krigshandlingar samt under kriser och i krig trygga en

livsnödvändig försörjning. Vidare skall totalförsvarets civila del stödja

försvarsmakten under kriser och i krig samt upprätthålla de viktigaste

samhällsfunktionerna (Jfr. prop. 1991/92:102 Totalförsvarets utveckling till och

med budgetåret 1996/97 samt anslag för budgetåret 1992/93, s. 92 f och bet.

1991/92FöU:12 s. 3).

 Under 1980-talet genomgick det civila försvarets ledningsstruktur betydande

förändringar. Dessa innebar bl.a. att kommunerna fick en mer framträdande roll

på lokal nivå, att det civila försvaret indelades i funktioner och att den

centrala organisationen ombildades. Förändringarna har medfört att den nuvarande

regleringen av den civila delen av totalförsvaret dåligt speglar den verksamhet

som rent faktiskt bedrivs. Regleringen har även i många andra stycken blivit

otidsenlig.

 En särskild kommitté har tillsatts för att utreda påfrestningar och risker i

det fredstida samhället samt vissa frågor inom totalförsvarets civila del, Hot-

och riskutredningen (dir. 1993:4). Utredningen behandlar ett flertal scenarion

som kan tänkas uppkomma. Vidare skall utredningen göra en översiktlig bedömning

av om samhällsutvecklingen kan medföra väsentliga problem på områden som har

central betydelse för förmågan hos totalförsvarets civila del under

säkerhetspolitiska kriser och i krig.

5 Nuvarande ordning

Civilförsvarslagstiftningen har sina rötter i 1930-talets luftskyddslagstiftning

och i lagar om utrymning m.m. som antogs under andra världskriget. År 1944

antogs en civilförsvarslag (1944:536) och bestämmelserna samlades då i huvudsak

i denna. År 1960 antogs den nu gällande civilförsvarslagen (1960:74).

Regleringen av civilförsvarets verksamhet bygger på att detta är en särskild

organisation. Civilförsvaret leds under regeringen på central nivå av Statens

räddningsverk och på regional nivå av civilbefälhavaren och länsstyrelsen. På

lokal nivå leds verksamheten vid beredskap och i krig av kommunen. Staten

ställer en civilförsvarschef med stab till kommunernas förfogande. Staten

ställer också personal och materiel till civilförsvarets förfogande. Kommunens

räddningskår ingår i krig i civilförsvarsorganisationen.

 Kommunstyrelsen är högsta civila totalförsvarsmyndighet på lokal nivå (prop.

1984/85:160, bet. 1984/85: FöU11, rskr. 1984/85:388).

 I civilförsvarslagen finns bl.a. bestämmelser om civilförsvarsplikt, anordnande

av skyddsrum, utrymning och inkvartering, bortflyttnings och inflyttningsförbud,

kommunernas skyldigheter, fastighetsägarnas skyldigheter samt förfoganderätt för

civilförsvarets behov.

 Bestämmelser om kommunernas, landstingens och de kyrkliga kommunernas

beredskapsförberedelser finns, förutom i civilförsvarslagen, också i lagen

(1964:63) om kommunal beredskap och lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap.

Dessa bestämmelser innehåller bl.a. regler för planläggning, anskaffning av

reservanordningar och reparationsberedskap.

 Alla svenska medborgare som bor i landet är civilförsvarspliktiga från och med

sexton till och med sextiofem års ålder och är skyldiga att tjänstgöra inom

civilförsvarsorganisationen. Enligt lagen (1984:272) om skyldighet för

civilförsvarspliktiga att tjänstgöra utanför civilförsvaret kan

civilförsvarspliktiga även tas i anspråk för verksamheter som inte ingår i

civilförsvaret. Särskilda regler om tjänsteplikt för personal inom hälso- och

sjukvården finns i lagen (1981:292) om tjänsteplikt för hälso- och

sjukvårdspersonal samt veterinärpersonal m.m.

6 Behovet av ändringar

Den nuvarande lagstiftningen om civilförsvaret härrör således från andra

världskriget och de närmaste tio till femton åren därefter. Regelverket har

under årens lopp kommit att bli tämligen heterogent och svåröverskådligt. Det

framstår som angeläget att skapa en modern reglering där de många olika lagar

som finns på området sammanförs i så stor utsträckning som möjligt.

 Som framgår av beskrivningen av totalförsvarstanken har synen på samhällets

beredskapsåtgärder genomgått en stor förändring under det senaste årtiondet.

Bl.a. har principen att den som har ansvaret för en verksamhet i fred skall

behålla detta ansvar under krig (ansvarsprincipen) accepterats och kommunerna

har tilldelats en viktig roll när det gäller det civila försvaret på lokal nivå.

Förändringarna har också i väsentliga hänseenden genomförts i praktiken. I den

nuvarande regleringen återspeglas emellertid dessa förändringar endast

provisoriskt eller inte alls. Det måste därför vara en viktig uppgift att bringa

lagstiftningen i överensstämmelse med de faktiska förändringarna.

7 Lagteknisk lösning

Regeringens förslag: I en ny lag samlas en stor

del av de bestämmelser om den civila delen av

totalförsvaret som riksdagen bör besluta om. Detta

gäller bl.a. kommunernas övergripande ansvar,

hemskydd, verkskydd och befolkningsskydd. För

vissa verksamhetsområden såsom hälso- och sjukvård,

socialtjänst och räddningstjänst regleras dock

verksamheten under höjd beredskap i stället i

respektive speciallag.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det i en ny lagom civilt

försvar tas in bestämmelser om räddningstjänsten under höjd beredskap.

Utredningen har också föreslagit att det i lagen tas in föreskrifter om Över-

styrelsen för civil beredskaps, civilbefälhavarnas och länsstyrelsernas bered-

skapsförberedelser och verksamhet under höjd beredskap. Utredningen har vidare

föreslagit att detaljerade föreskrifter om planläggning m.m. tas in i lagen. I

övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt utredningens förslag eller

lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Man bör sträva efter att samla de grundläggande

reglerna för den civila delen av totalförsvaret i en lag, eftersom en splittring

på flera lagar försvårar en rationell hantering av beredskapsförberedelserna i

kommuner och landsting. Om vad som gäller den civila delen av totalförsvaret i

så stor utsträckning som möjligt regleras i en lag, skapas en bättre överblick

över de beredskapsförberedelser som krävs för att samhället skall kunna fungera

under kriser och i krig, samt över de speciella åtgärder som måste vidtas under

sådana förhållanden för framför allt befolkningens skydd och överlevnad, upp-

rätthållandet av viktiga samhällsfunktioner och stödet till det militära

försvaret. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att det skulle vara

en stor fördel om den civila delen av totalförsvaret kunde regleras i en enda

lag.

 En stor del av den verksamhet som bedrivs inom den civila delen av

totalförsvaret finns emellertid redan reglerad i specialförfattningar. Det

gäller t.ex. hälso- och sjukvården, räddningstjänsten och socialtjänsten. Även

på försörjningsområdet finns ett stort antal lagar gällande verksamhet inom det

civila försvaret, t.ex. ransoneringslagen (1978:268), förfogandelagen (1978:262)

och lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare,

arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalförsörjningsplaneringen.

Dessa stora verksamhetsområden kan inte på ett praktiskt och meningsfullt sätt

inordnas i en lag som reglerar den civila delen av totalförsvaret. För dessa

områden gäller i huvudsak samma regler i fred och krig. I den relativt begrän-

sade omfattning som det för dessa verksamheter behövs särskilda regler för kris-

och krigssituationer är det systematiskt bättre att föra in dessa regler i den

författning som reglerar respektive fredstida verksamhet än att låta dem ingå i

en lag om den civila delen av totalförsvaret.

 Frågor om ledning och samordning samt om skyldigheten att vidta

beredskapsförberedelser bör emellertid regleras i den nya lagen även för de

verksamhetsområden som i övrigt regleras separat. Skälet till detta är att just

samordningen i dessa delar mellan olika verksamhetsområden är av avgörande be-

tydelse för att undvika dubbelarbete och dubbelinvesteringar i fred och för att

erhålla största möjliga försvarseffekt i krig.

 Utredningen har valt att i sitt förslag till reglering av den civila delen av

totalförsvaret även ta in föreskrifter om den beredskapsplanläggning som skall

ske hos olika statliga myndigheter såsom civilbefälhavarna, länsstyrelserna

m.fl. Denna lösning har fördelen att den ger en samlad bild av

beredskapsplanläggningen inom den civila delen av totalförsvaret. Enligt 8 kap.

13 § första stycket 2 regeringsformen, den s.k. restkompetensen, har regeringen

behörighet att meddela föreskrifter i alla sådana hänseenden där det inte i

grundlag finns någon regel som gör riksdagens medverkan nödvändig. Inom detta

område kan regeringen alltså meddela föreskrifter för myndigheter som lyder

under regeringen. Regeringen ser i detta fall inget som hindrar att regeringen

utnyttjar denna möjlighet. Regeringen har också i beredskapsförordningen

(1993:242) i olika hänseenden reglerat vad som skall gälla för statliga

myndigheter i fred, under skärpt beredskap och under högsta beredskap. Vi

föreslår därför att bestämmelser som riktar sig till myndigheter under

regeringen utmönstras ur lagförslaget och att dessa frågor i stället även

fortsättningsvis regleras i förordning.

 Regeringens förslag innehåller således inte någon uttömmande reglering av den

civila delen av totalförsvaret utan inriktar sig på kommunernas, landstingens

och de kyrkliga kommunernas samt enskilda personers, företags och organisa-

tioners roll i vissa centrala delar av totalförsvaret. Vid sidan av den lag vi

nu föreslår finns det regler som berör den civila delen av totalförsvaret i ett

stort antal lagar och förordningar.

 Utredningen har vidare i flera hänseenden, bl.a. i fråga om bered-

skapsplanläggningen, föreslagit en tämligen detaljerad reglering i lagen. Det är

vår uppfattning att statsmakternas styrning av myndigheter och kommuner skall

göras i form av övergripande mål och inriktningsbeslut och inte genom

detaljbestämmelser. Sådana bestämmelser tenderar att kräva ofta återkommande

ändringar till följd av den snabba samhällsutvecklingen. Det är därför vår

uppfattning att det i lagen endast bör tas in regler av övergripande och prin-

cipiell natur och att det bör lämnas åt regeringen att meddela föreskrifter på

detaljplanet.

8 Vissa grundläggande begrepp

Regeringens förslag: I den nya lagen används

begreppet civilt försvar för att beteckna den del

av totalförsvaret som inte är militärt försvar. I

lagen definieras begreppet befolkningsskydd.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att den s.k. ansvarsprincipen

skrivs in i lagen och att begreppet befolkningsskydd och räddningstjänst

definieras i den nya lagen. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i

huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt

utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Flera remissinstanser har

dock anmält tvekan beträffande uttrycket befolkningsskydd och räddningstjänst.

 Skälen för regeringens förslag: Begreppet totalförsvar är, som vi tidigare

utvecklat (avsnitt 4) en av grundvalarna för vår beredskapsplanläggning.

Begreppet finns i dag definierat i beredskapsförordningen (1993:242) som "den

verksamhet som är nödvändig för att förbereda landet inför yttre hot och för att

ställa om samhället till krigsförhållanden. Under krigsförhållanden omfattar

totalförsvaret hela den samhällsverksamhet som då skall bedrivas."

 Totalförsvarsbegreppet är av grundläggande betydelse och används utan att

definieras på många ställen i lagstiftningen. Som exempel kan nämnas att

begreppet förekommer i tryckfrihetsförordningen, riksdagsordningen, brottsbalken

och sekretesslagen (1980:100).

 LEMO har i sitt delbetänkande (SOU 1993:95) Ansvar och uppgiftsfördelning inom

det civila försvaret också behandlat begreppet totalförsvaret såsom ett led vid

definition och avgränsning av begreppet det civila försvaret.

 Regeringen har beslutat i riktlinjerna för förberedelserna för nästa

totalförsvarsbeslut att Militärhögskolan och Försvarets forskningsanstalt skall

analysera hur innebörden av totalförsvarskonceptet har förändrats över tiden.

Detta kan leda till en ny definition av begreppet totalförsvar. Trots att

begreppet totalförsvar är så centralt och av sådan vikt anser regeringen att

resultatet av pågående arbete bör avvaktas innan en definition av begreppet tas

in i lag. Regeringen föreslår därför inte nu att någon definition av begreppet

totalförsvar tas in i lagen.

 Totalförsvaret består av två delar; militärt försvar och civilt försvar.

 Det finns oklarheter och missuppfattningar när det gäller begreppen

civilförsvar, civilt försvar och den civila delen av totalförsvaret. Regeringen

har därför funnit det angeläget att överväga den fortsatta användningen av dessa

begrepp.

 I förarbetena till den nuvarande civilförsvarslagstiftningen uttalades att

civilförsvaret skulle utöva sådan verksamhet för rikets försvar som inte åvilade

försvarsmakten och som avsåg att skydda och rädda liv och egendom vid anfall mot

riket samt annan likartad verksamhet. Det var således fråga om en civil försvar-

sorganisation.

 Civilförsvarslagen byggde på tanken att civilförsvaret utgjorde en särskild

organisation som administrerades centralt av den då ansvariga myndigheten

Civilförsvarsstyrelsen. Det var länsstyrelserna som svarade för planläggningen

och som, liksom fortfarande är fallet, rekryterade personal i olika befattningar

med stöd av civilförsvarsplikten. På lokal nivå leddes civilförsvarsverksamheten

av en civilförsvarschef.

 En av grundtankarna i 1982 års försvarsbeslut var att ansvaret för ledningen av

civilförsvarsverksamheten under civilförsvarsberedskap skulle läggas på

kommunerna. Civilförsvarsberedskap var den förstärkta beredskap för civ-

ilförsvarsorganisationen som regeringen enligt 2 § civilförsvarslagen kunde

besluta om när landet befinner sig i krig eller krigsfara eller när det råder

sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara

som landet befunnit sig i. Begreppet civilförsvarsberedskap finns inte längre

kvar. 2 § civilförsvarslagen upphävdes i samband med att lagen om höjd beredskap

trädde i kraft. Regeringen ges i den sistnämnda lagen under samma omständigheter

möjlighet att besluta om skärpt eller högsta beredskap.

 I det nämnda försvarsbeslutet angavs bl.a. att begreppet civilförsvar borde

beteckna en verksamhet och inte en organisation. Till följd av beslutet

genomfördes vissa ändringar i civilförsvarslagen från och med den 1 januari 1985

(prop. 1984/85:49, bet. 1984/85:FöU5, rskr. 1984/85:93). Genom ändringarna fick

begreppet civilförsvar en definition som närmare knöt an till definitionerna i

tilläggsprotokoll I den 10 juni 1977 till Genèvekonventionerna den 10 augusti

1949 rörande skydd för offren i internationella väpnade konflikter.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att man inte bör utvidga

civilförsvarsbegreppet till att omfatta alla icke-militära verksamheter inom

totalförsvaret, eftersom ett på det sättet utvidgat begrepp med säkerhet skulle

leda till sammanblandningar med det som i 1977 års tilläggsprotokoll I till 1949

års Genèvekonventioner betecknas som "civil defence" och som till svenska

översatts med "civilförsvar". Sådana sammanblandningar skulle leda till

missuppfattningar i fråga om omfattningen av det folkrättsliga skydd som ges i

artiklarna 62 och 63 i tilläggsprotokollet.

 Totalförsvaret omfattar såväl militära som civila verksamheter. De civila

verksamheterna inom totalförsvaret bör enligt vår mening sammanfattas med

uttrycket civilt försvar eller i bestämd form, det civila försvaret. Det har sin

motsvarighet i uttrycket militärt försvar på den militära sidan. Det civila

försvaret omfattar all den civila verksamhet som ingår i totalförsvaret, dvs.

alla de beredskapsförberedelser som statliga civila myndigheter, kommuner,

landsting och kyrkliga kommuner samt enskilda och företag vidtar i fredstid och

all den civila verksamhet som behövs under krigsförhållanden för att stödja

Försvarsmakten, skydda och rädda liv och egendom, trygga en livsnödvändig

försörjning och upprätthålla viktiga samhällsfunktioner. Det civila försvaret är

alltså inte någon myndighet eller organisation. Inte heller är det militära

försvaret benämningen på en organisation utan avser den verksamhet som bedrivs

av Försvarsmakten och andra organ. Synonymt med civilt och militärt

försvar förekommer ofta uttrycket totalförsvarets civila och militära del. Vi

har valt att i detta sammanhang undvika dessa uttryck för att inte skapa

oklarhet. På senare tid har regeringen också i en del propositioner och

författningar valt att använda begreppet civilt försvar. Så har skett i bl.a.

budgetpropositionen 1993/94:100 Bilaga 5, förordning (1990:1510) med

länsstyrelseinstruktion och förordning (1988:1121) med instruktion för

civilbefälhavarna. Till den fortsatta användningen av begreppet civilförsvar

återkommer vi.

 Den s.k. ansvarsprincipen innebär att den som har ansvaret för en viss

verksamhet i fred skall behålla detta ansvar under krig, om verksamheten skall

upprätthållas då.

 I en krigssituation skall vår produktion av varor och tjänster dels säkerställa

befolkningens överlevnad, dels understödja det militära försvaret så att största

möjliga försvarseffekt kan uppnås.

 För snart sagt varje verksamhet i vårt samhälle innebär en krigssituation stora

förändringar och stora svårigheter. Grundvalen för verksamheten är emellertid

oftast densamma som i fred. Det måste därför vara lättare för den som är insatt

i fredsverksamheten att bemästra de svårigheter som uppkommer i

krigssituationen. Det ligger således uppenbara fördelar i att låta den som

ansvarar för en verksamhet i fred ansvara för den även i krig, jämfört med att

skapa särskilda beredskapsorganisationer.

 Ansvarsprincipen syftar inte på en viss person utan på den myndighet, nämnd

etc. som ansvarar för en viss verksamhet. För att fördelarna med denna ordning

skall visa sig fullt ut är det givetvis önskvärt att personalen åtminstone i

stort förblir densamma i krig som i fred. Även om personalen i något fall skulle

komma att bytas helt finns det emellertid enligt vår mening fördelar med

ansvarsprincipen, eftersom man undviker den förvirring som kan uppkomma i en

redan ansträngd situation om verksamheter flyttas till speciella organ.

 Regeringen anser, mot bakgrund av vad som här har redovisats, att

ansvarsprincipen bör genomsyra beredskapsplaneringen inom det civila försvaret.

CFL-utredningen har föreslagit att principen skrivs in i den nya lagen. Vi anser

för vår del emellertid att en allmän princip av detta slag inte lämpar sig för

att uttryckas i lagform.

 Som vi nyss sade omfattar civilförsvaret endast de verksamheter som regleras

genom nuvarande civilförsvarslag medan begreppet civilt försvar är betydligt

mera vidsträckt. Att använda två så likalydande uttryck med olika innebörd torde

ofrånkomligen leda till oklarheter och missförstånd. Språkligt sett kan civilt

försvar och civilförsvar ses som varianter av ett och samma uttryck.

 Begreppet civilförsvar bör därför inte längre användas. Utredningen har

föreslagit att uttrycket befolkningsskydd och räddningstjänst skall användas i

dess ställe. I vårt förslag definieras befolkningsskydd i den nya lagen medan

räddningstjänsten - liksom i dag - definieras i räddningstjänstlagen

(1986:1102). Befolkningsskydd avser de åtgärder som vidtas för att skydda

befolkningen och civil egendom från krigets verkningar.

 I 2 § räddningstjänstlagen ges en allmän definition av begreppet rädd-

ningstjänst, som lyder: "Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser

som staten eller kommunerna skall svara för vid olyckshändelse och överhängande

fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa skador på människor eller

egendom eller i miljön". I propositionen till räddningstjänstlagen (prop.

1985/86:170) anges att som olyckshändelser också räknas händelser som beror på

människors handlande eller underlåtenhet att handla, oberoende av om detta skett

uppsåtligen eller ej. Även om det inte särskilt nämns i propositionen menar vi

att det måste stå klart att även händelser som uppstår till följd av krigshand-

lingar är att betrakta som olyckshändelser i räddningstjänstlagens mening.

 Vårt förslag innebär - i förhållande till CFL-utredningens förslag - att

begreppet befolkningsskydd och räddningstjänst löses upp i två begrepp som allt

efter behov kan användas separat eller tillsammans.

 Den verksamhet som bedrivs inom såväl befolkningsskydd som räddningstjänst är

sådan att det folkrättsliga skydd som avses i artiklarna 62 och 63 i 1977 års

tilläggsprotokoll I till 1949 års Genèvekonventioner gäller för personalen inom

dessa verksamheter (ytterligare om detta under avsnitt 11).

9 Beredskapsförberedelser och verksamheten under höjd beredskap

Regeringens förslag:

Beredskapsförberedelser

Kommunernas, landstingens och de kyrkliga

kommunernas ansvar för de egna

beredskapsförberedelserna läggs fast samtidigt som

kommunstyrelsens, landstingsstyrelsens och

kyrkorådets ansvar för beredskapsförberedelserna

inom respektive organisation lagfästs.

- Kommunen skall verka för att statliga

myndigheters, kommunens, landstingets och den

kyrkliga kommunens beredskapsförberedelser på lokal

nivå samordnas.

- Den kyrkliga kommunen skall vid

beredskapsplanläggningen samverka även med andra

trossamfund än Svenska kyrkan.

- Stiftsstyrelsen skall verka för ändamålsenlighet i

de kyrkliga beredskapsförberedelserna inom

stiftet.

- Kommunen, landstinget och den kyrkliga kommunen

skall medverka i utbildning.

Verksamheten vid höjd beredskap

- Kommunens ansvar för det civila försvaret inom

kommunens område under höjd beredskap lagfästs.

- Kommunstyrelsen, landstingsstyrelsen och kyrko-

rådet eller motsvarande organ skall inom kommunen,

landstinget respektive den kyrkliga kommunen ha

ansvaret för ledningen av verksamheten under höjd

beredskap.

- Befolkningsskydd och räddningstjänst under höjd

beredskap, dvs. det nuvarande civilförsvaret, blir

en kommunal angelägenhet. Den statliga civilför-

svarsorganisation avskaffas.

- En kommun eller ett landstings möjlighet att få

hjälp av andra kommuner eller landsting vid stora

påfrestningar vid exeptionella förhållanden vidgas.

Ersättningsfrågan

- Kommunerna skall få ersättning för sina bered-

skapsförberedelser. Ersättningen skall beräknas med

utgångspunkt i bl.a. hur utsatt respektive kommun

bedöms vara i krig.

- Landstingen skall få ersättning för sina kostnader

för utbildning som utgör ett led i beredskapsför-

beredelserna.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit bestämmelser om övergången

till krigsorganisation, om ledningen av det civila försvaret under höjd

beredskap samt om mobiliseringen av räddningskåren och hemskyddsorganisationen.

Utredningen har också föreslagit en skyldighet för kommunerna att utreda

konsekvenserna av bedömda hot och risker som underlag för sin planläggning. I

sitt lagförslag har utredningen också reglerat beredskapsförberedelserna hos

vissa statliga myndigheter under regeringen samt tagit in detaljerade be-

stämmelser om planläggning samt om övning och annan utbildning. Utredningen har

även föreslagit att kommunernas skyldighet att hålla med reservanordningar och

reparationsberedskap skärps. I fråga om skärpning av reparationsberedskapen har

utredningen föreslagit motsvarande för landstingen. Utredningen har även

föreslagit en skyldighet för förtroendevalda att genomgå utbildning. Utredningen

har vidare föreslagit att ersättning till kommuner och landsting för

beredskapsförberedelser i form av planläggning och utbildning samt byggande av

ledningsplatser m.m. skall utgå med hälften av kostnaden. I övrigt överenstämmer

utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Statskontoret, Svenska Kommunförbundet m.fl. har ifrågasatt

om inte kommunernas ansvar för det civila försvaret på lokal nivå bör förenas

med föreskriftsrätt i någon form. Beträffande utredningens förslag till regler

om reparationsberedskapen anför kommunförbundet att lagerhållning av reservdelar

är mycket resurskrävande och att kommunerna måste kompenseras ekonomiskt, om det

anses nödvändigt att införa en lagerhållningsskyldighet. Landstingsförbundet

avstyrker förslaget om skyldighet för landstingen att trygga den egna verksam-

hetens försörjning med elektricitet, gas, värme, vatten och avlopp under höjd

beredskap. Flertalet remissinstanser avstyrker utredningens förslag till

hälftendelning av kostnaderna för vissa beredskapsförberedelser. I övrigt har

remissinstanserna i huvudsak tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det

utan erinran.

Skälen för regeringens förslag:

Ansvaret för beredskapsförberedelserna och verksamheten under höjd beredskap

 Av skäl som regeringen tidigare anfört (avsnitt 7) anser vi att frågan om

beredskapsförberedelser vad beträffar statliga myndigheter under regeringen inte

skall regleras i lag.

 Bestämmelser om kommunernas och landstingens beredskapsförberedelser finns i

dag i civilförsvarslagen och i lagen om kommunal beredskap. Vi föreslår att

sådana bestämmelser nu i stället tas in i lagen om civilt försvar. Landstingen

skall på motsvarande sätt som kommunerna genomföra de beredskapsförberedelser

som behövs för att under allvarliga kriser och i krig kunna upprätthålla den

civila hälso- och sjukvården och den övriga verksamhet som landstinget skall

bedriva enligt annan lagstiftning. Exempel på sådan övrig verksamhet är

omsorgsverksamheten, som i likhet med hälso- och sjukvården har en nära koppling

till kommunernas ansvar för socialtjänsten. Bl.a. mot den bakgrunden skall

landstingens beredskapsförberedelser genomföras i samverkan med berörda statliga

myndigheter och berörda kommuner. Motsvarande gäller för kommuner som inte

tillhör något landsting.

 För domkapitlens och de kyrkliga kommunernas beredskapsförberedelser finns i

dag bestämmelser i lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap. Även vissa av dessa

bestämmelser bör ingå i en lag om civilt försvar. De uppgifter som i dag åvilar

kyrkliga myndigheter har en nära koppling till såväl kommunal verksamhet som

landstingsverksamhet. Exempel på detta är den själavårdande verksamheten och

begravningsverksamheten som båda får ökad betydelse i en krigssituation.

 Enligt vår mening bör ansvaret för beredskapsförberedelserna läggas på det

främsta verkställande organet inom kommunen, landstinget och den kyrkliga

kommunen, dvs. på kommunstyrelsen, landstingsstyrelsen respektive kyrkorådet.

 Utredningen har föreslagit förhållandevis detaljerade bestämmelser om

planläggning, utbildning och skyldighet att anordna ledningsplatser m.m. Detta

överensstämmer mindre väl med den strävan att ge kommunerna större frihet att

själva bestämma formerna för sin verksamhet som numera råder. Det måste vara

självklart att det krävs en aktuell planläggning samt en väl avpassad utbildning

av personal för att säkerställa att kommunens, landstingets respektive den

kyrkliga kommunens verksamhet kan fortgå under krig. Likaså är det självklart

att kommunen, för att kunna fullgöra sina skyldigheter när det gäller att leda

det civila försvaret, kan vara tvungen att ha ledningsplatser, skyddade

uppehållsplatser eller andra anläggningar som behövs för det civila försvaret.

Det är enligt vår uppfattning inte nödvändigt att i lagtexten särskilt ange

dessa beredskapsförberedelser. De inryms i stället i den allmänna skyldigheten

att vidta de beredskapsförberedelser som behövs för den kommunala verksamheten

under höjd beredskap.

 Det är givetvis mycket viktigt att beredskapsförberedelserna på kommunal nivå

samordnas med övriga beredskapsförberedelser inom det civila försvaret. Detta

åstadkoms bäst genom samverkan med övriga nivåer.

 Det får ankomma på regeringen att - på motsvarande sätt som skett med anledning

av lagen om höjd beredskap (jfr prop. 1992/93:76 s. 94 f.) - meddela

verkställighetsföreskrifter till lagregleringen av kommunernas, landstingens och

de kyrkliga kommunernas ansvar för beredskapsförberedelser.

 I enlighet med de riktlinjer som beslutades av riksdagen i juni 1985 (prop.

1984/85:160, bet. 1984/85:FöU11, rskr. 1984/85:388) föreslår vi att det i den

nya lagen om civilt försvar tas in en bestämmelse om att kommunstyrelsen på den

lokala nivån skall verka för att samverkan kommer till stånd mellan statliga

myndigheter, kommunen, landstinget och den kyrkliga kommunen samt med berörda

organisationer och företag. Några remissinstanser har föreslagit att kommunen,

för att den skall kunna fullgöra denna uppgift, bör utrustas med en

direktivrätt. I den proposition som föregick riksdagens nyss nämnda beslut

betonade den dåvarande försvarsministern särskilt att kommunerna inte borde ges

några befogenheter gentemot statliga eller landstingskommunala organ. Enligt vår

mening kan det inte vara lämpligt att ge ett lokalt organ som kommunstyrelsen

rätt att ge direktiv till organ som har att beakta nationella och regionala

intressen. Vi föreslår därför inte någon direktivrätt för kommunstyrelsen.

 Kommunstyrelsen får i stället sträva efter att få till stånd samråd mellan

kommunen och berörda organ och mellan organen sinsemellan och på så sätt verka

för en samordnad inriktning av beredskapsförberedelserna i fred och verksamheten

under höjd beredskap.

 I den numera upphävda förordningen (1986:294) om ledning och samordning inom

totalförsvarets civila del (ledningsförordningen) låg ansvaret för funktionen

Kyrklig beredskap på Överstyrelsen för civil beredskap.

 Ledningsförordningen har ersatts av beredskapsförordningen. Av 15 § tredje

stycket i den förordningen framgår att Svenska kyrkans centralstyrelse leder och

samordnar den kyrkliga beredskapen i enlighet med vad centralstyrelsen avtalar

med kyrkliga kommuner och andra trossamfund. Föreskriften hänvisar även till att

det i lagen om kyrklig beredskap finns bestämmelser om domkapitlets ansvar för

den kyrkliga beredskapen inom stiftet. Beredskapsförordningens föreskrifter

innebär inte att centralstyrelsen har ålagts något funktionsansvar.

 Den kyrkliga beredskapsplanläggningen måste beakta att det numera finns stora

grupper i vårt samhälle som bekänner sig till icke kristna religioner. Vi

föreslår därför att den skyldighet som den kyrkliga kommunen nu har att samråda

med andra kristna trossamfund vidgas till att avse även icke kristna trossamfund

som verkar inom den kyrkliga kommunens område.

 Nu gällande lagstiftning ålägger domkapitlet att övervaka de kyrkliga

beredskapsförberedelserna. Med hänsyn till den uppgiftsfördelning som numera

råder mellan domkapitel och stiftsstyrelse bör det i stället vara

stiftsstyrelsen som har att verka för att de kyrkliga beredskapsförberedelserna

genomförs på ett ändamålsenligt sätt och med en enhetlig inriktning.

Stiftsstyrelsen bör därvid samråda med domkapitlet.

 En värdefull form av utbildning är de övningar där flera kommuner, landsting,

statliga myndigheter etc. deltar och som ger tillfälle till samverkan såväl

horisontellt som vertikalt. Vi föreslår att det i lagen införs en bestämmelse om

att kommuner, landsting och kyrkliga kommuner är skyldiga att medverka i

utbildning som anordnas av något annat sådant organ eller av någon statlig

myndighet, om utbildningen berör den egna kommunen.

 Vi föreslår däremot inte någon skyldighet för förtroendevalda som skall ingå i

krigsorganisationen i kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att delta i ut-

bildning för detta ändamål. Det är enligt vår mening självklart att den som är

förtroendevald och som ingår i en kommuns eller ett landstings krigsorganisation

frivilligt ställer sig till förfogande för erforderlig utbildning.

 Inte heller behöver man införa en skyldighet att genomgå utbildning för dem som

ingår i krigsorganisationen och samtidigt är anställda hos kommunen, landstinget

eller den kyrkliga kommunen. Deras skyldighet i detta hänseende bör följa av

deras anställningsavtal.

Uppföljning och utvärdering

 Den nya rollfördelningen innebär att staten skall ge kommunerna underlag för

beredskapsåtgärderna på lokal nivå i form av övergripande mål och andra

planeringsförutsättningar. Staten skall också följa upp resultatet av vidtagna

åtgärder och beredskapsläget i kommunerna. Uppföljningen skall avse resultatet

av verksamheten och inte medlen.

 Staten behöver också information tillbaka från kommunerna om de olika

stödverksamheter som den skall svara för som t.ex. utbildning, metodutveckling

och materielutveckling.

 Det är länsstyrelserna som skall upprätthålla en fortlöpande dialog med

kommunerna om beredskapsfrågorna och andra förhållanden som har betydelse för

det civila försvaret. Dialogen skall också möjliggöra samlade redovisningar och

bedömningar av beredskapsläget på regional och central nivå. De statliga

myndigheterna på den centrala nivån skall ge länsstyrelserna det underlag som de

behöver för att kunna genomföra dialogen med kommunerna. Vi föreslår att det tas

in en bestämmelse i lagen som lägger fast kommunens skyldigheter att ge de

statliga myndigheterna underlag för deras uppföljning och utvärdering av verk-

samheten på den lokala nivån. Kommunens skyldighet bör regleras på så sätt att

underrättelser sker till den myndighet som regeringen bestämmer. Eftersom

uppföljningen och utvärderingen bör göras på regional nivå, avser regeringen att

föreskriva att dessa uppgifter skall åligga länsstyrelserna.

Reservanordningar och reparationsberedskap

 1984 års försvarskommitté uppmärksammade särskilt frågorna om den

kommunaltekniska försörjningens sårbarhet. I försvarsbeslutspropositionen

(1986/87:95, bil. 1 s. 102) betonades vikten av att kommunerna analyserar

konsekvenserna av störningar såväl i fred som under kriser och i krig. Vidare

underströks att erfarenheterna visade att tillgången på reservkraftsaggregat för

fredstida behov är av stor betydelse för såväl kommuner och landsting som

näringsidkare. I 1989 års budgetproposition (1988/89:100 bil. 6, s. 21)

framhölls att det är väsentligt att man åstadkommer en tillräcklig säkerhet mot

fredstida störningar och att det är kommunerna som måste vidta åtgärder för att

åstadkomma detta.

 Enligt lagen om kommunal beredskap skall kommunerna och landstingen efter

länsstyrelsens förordnande vidta reservanordningar för gas-, vatten- och

elektricitetsförsörjningen. Statsbidrag för kostnader som kommunerna och

landstingen har för sådana åtgärder utgår med 90 procent.

 I lagen föreskrivs vidare att kommun eller landsting som ombesörjer

distribution av gas, värme, vatten eller elektricitet eller ombesörjer

renhållning eller ansvarar för samfärdsleder, kommunikationer eller avlopp eller

som utövar annan därmed jämförlig verksamhet skall vidta förberedelser för att

verksamheten i erforderlig omfattning skall kunna återupptas efter krigsskador.

För denna reparationsberedskap lämnas ingen ersättning.

 Enligt CFL-utredningen borde en tillämpning av ansvarsprincipen innebära att

det är en skyldighet för kommuner och landsting att se till att det finns

reservanordningar. Skyldigheten borde också omfatta anordningar för

värmeförsörjning och avloppshantering. Om försörjning med de nyttigheter för

vilka lagen kräver reservanordningar ombesörjs av någon annan än kommunen eller

av ett kommunägt företag, ansåg CFL-utredningen att det borde åligga kommunen

att dels teckna avtal om sådana reservanordningar med de företag som ombesörjer

försörjningen, dels själv som abonnent anskaffa reservanordningar så att den

egna verksamheten kan upprätthållas vid skärpt och högsta beredskap.

 CFL-utredningen föreslog också att landstingen skall ha skyldighet att trygga

sin egen försörjning med el, värme m.m.

 Bestämmelserna om reservanordningar i lagen om kommunal beredskap tillämpas i

praktiken inte längre. Sedan ett antal år har i stället en försöksverksamhet med

ett särskilt stimulansbidrag för åtgärder som säkerställer den kommunaltekniska

försörjningen funnits. Kommuner som gjort en integrerad riskanalys för freds-,

kris- och krigsförhållanden har kunnat få statsbidrag med upp till 50 procent av

kostnaden för att skaffa reservanordningar. Landstingen har haft samma möjlighet

att få statsbidrag för reservanordningar till bl.a. sjukhusen.

 Frågan om uthålligheten i de tekniska försörjningssystemen är föremål för

utredning i olika sammanhang. Hot- och riskutredningen skall enligt sina

direktiv bl.a. utreda hur samhällets ökade sårbarhet i fred kan minskas och hur

åtgärder för större uthållighet och robusthet i olika samhällsfunktioner skall

kunna vidtas i ett sammanhang för fredsförhållandena och för säkerhetspolitiska

kriser och i krig. Kommittén skall överväga och föreslå metoder för förbättrad

beredskapshänsyn i planeringen.

 Ellagstiftningsutredningen har i tilläggsdirektiv (dir. 1993:93) fått i uppdrag

att redovisa riktlinjer för beredskapsverksamheten på elområdet. Den särskilde

utredaren skall lämna förslag om gränsdragningen mellan myndigheternas och

andras anvar för att säkerställa elförsörjningen vid kriser och i krig.

Utredaren skall också analysera möjligheten att i lagstiftningen formulera ett

generellt krav på att elsystemet skall utformas så att en rimlig försörjning kan

upprätthållas såväl vid fredstida störningar som i krig. I direktiven förutsätts

att branschen i allt väsentligt skall bära kostnaderna även för sådana åtgärder

som motiveras enbart av beredskapsnyttan.

 Slutligen kan också nämnas att Överstyrelsen för civil beredskap haft

regeringens uppdrag att belysa konsekvenserna för totalförsvarets civila del av

den pågånde bolagiseringen och privatiseringen av statliga, landstingskommunala

och kommunala verksamheter. Överstyrelsen föreslår i sin rapport Bolagisering,

privatisering och civil beredskap att företag vars verksamhet är viktig för

totalförsvaret skall åläggas att vidta behövliga beredskapsåtgärder förutsatt

att verksamheten är av sådan art att den tidigare normalt har utförts av staten,

kommun eller landsting. Med lagen om kommunal beredskap som mönster bör det

enligt Överstyrelsen för civil beredskap således övervägas att ålägga företag

inom vissa områden - vatten och avlopp, el, fjärrvärme m.fl. - att vidta de

förberedelser som behövs för att företagen skall kunna upprätthålla eller utöva

för totalförsvaret viktig verksamhet under höjd beredskap. Företagen skall också

vidta förberedelser för att verksamheten i erforderlig omfattning skall kunna

återupptas efter krigsskador. Överstyrelsens rapport bereds för närvarande inom

regeringskansliet.

 Vi gör följande bedömning av vad som nu bör göras för att förbättra beredskapen

i den tekniska försörjningen. Statsmakterna har i olika sammanhang betonat

behovet av en bättre säkerhet på detta område och det ömsesidiga beroendet

mellan olika delar i dessa system. Särskilt elförsörjningens betydelse för olika

verksamheter och stödfunktioner inom totalförsvaret har uppmärksammats.

 Den reglering av kommunernas och landstingens skyldigheter inom det civila

försvaret som vi nu föreslår innebär att kommunerna och landstingen skall vidta

de beredskapsförberedelser som behövs för den kommunala verksamheten under höjd

beredskap. Bestämmelsen innebär därmed ett ansvar att också vidta åtgärder på

elområdet och inom den kommunaltekniska försörjningen i den omfattning som

kommunen genom lag eller frivilligt åtagande själv svarar för sådan verksamhet.

Eftersom det i många fall är andra huvudmän än kommunen själv som svarar för

dessa uppgifter, så kommer emellertid en betydande del av verksamheten inte att

träffas av en sådan bestämmelse.

 Vi har erfarit att resultatet av den hittills genomförda försöksverksamheten

med särskild ersättning till reservanordningar i kommunerna är gott.

 Vi föreslår inte nu någon skyldighet i lag för kommunerna att svara för

beredskapsåtgärder inom den kommunaltekniska försörjningen på det sätt som

CFL-utredningen gjorde. Vi avser att ta ställning till frågan om vem som skall

ansvara för att dessa beredskapsåtgärder kommer till stånd och till

finansieringen av åtgärderna i samband med att resultatet av de ovan nämnda

utredningarna bereds.

 Landstingens ansvar för reservanordningar avser säkerheten i ett andra led,

nämligen försörjningen av en abonnent med en högt prioriterad verkamhet.

Landstingsförbundet har anfört att det inte är rimligt att ålägga landstingen

ett sådant ansvar, eftersom det skulle medföra mycket höga kostnader för dem.

Landstinget saknar enligt Landstingsförbundet i väsentlig grad möjlighet att

uppfylla kraven. Enligt vad vi erfarit fungerar den nuvarande lösningen med

frivillighet och särskild ersättning väl också på detta område. Vi anser därför

att landstingen tills vidare inte skall åläggas en skyldighet i lag att anskaffa

reservanordningar. Den nuvarande verksamheten med frivillighet och särskild

ersättning bör därför fortsätta i oförändrad form.

Befolkningsskyddet och räddningstjänsten

 Riksdagen godkände i 1992 års försvarsbeslut (prop. 1991/92:102, bet.

1991/92:FöU12, rskr. 1991/92:337) regeringens förslag om överföring av uppgifter

från staten till kommunerna, varigenom dessa skulle få ett samlat ansvar för

befolkningsskyddet och räddningstjänsten på den lokala nivån. Enligt regeringen

borde ansvaret för materielhantering och personalförsörjning ligga på

kommunerna. All mobilisering och den planläggning som sammanhänger med den borde

göras av kommunerna själva. En integrering av beredskapsåtgärderna inom

befolkningsskyddet och räddningstjänsten med kommunernas förebyggande och skade-

avhjälpande verksamhet i fred skulle genomföras inom den närmaste

femårsperioden.

 Regeringen föreslår att kommunernas ansvar på detta område förtydligas. Detta

bör ske på så sätt att räddningstjänstlagen reglerar hela räddningstjänstens

verksamhet, under såväl krig som fred.

 Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i sådan

omfattning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten eller vid

överhängande fara för ett sådant utsläpp svarar länsstyrelsen för

räddningstjänsten. Länsstyrelsen svarar också för saneringen efter sådana

utsläpp. Ansvaret gäller både i fred och i krig. LEMO ansåg att detta

ansvarsförhållande för räddningstjänst och sanering också bör gälla vid insats

av kärnvapen (radioaktiva stridsmedel).

 Enligt vår bedömning bör samtliga uppgifter som i dag utförs av

civilförsvarsorganisationen på lokal nivå tas över av kommunerna. En utvidgad

uppgift för länsstyrelserna i enlighet med LEMO:s förslag anser vi skulle leda

till oklarhet om ansvar och ledningsförhållanden på den lokala nivån. Det bör i

stället vara länsstyrelsernas uppgift att när en insats av kärnvapen gjorts ge

kommunerna stöd och ställa experter och andra resurser till förfogande.

Kommunalförbund

 För att uppnå största möjliga försvarseffekt i händelse av ett beredskapsläge

är det, som vi tidigare har sagt, nödvändigt att samverkan sker mellan olika

delar och på alla nivåer i totalförsvaret.

 Räddningstjänstlagen ålägger kommuner och de statliga myndigheter som svarar

för räddningstjänst att samarbeta med varandra och med den som berörs av

verksamheten. För den kommunala räddningstjänsten gäller att kommunerna skall ta

tillvara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för räddningstjänsten.

 Erfarenheter visar att en samverkan mellan två eller flera kommuner, mellan

skilda landsting eller mellan en kommun och ett landsting kan medföra rationella

och från samhällsekonomisk synpunkt fördelaktigare lösningar än om varje kommun

och landsting själv skall svara för att verksamheten genomförs. Detta är också

tanken bakom 1985 års kommunalförbundslag (1985:894). Uppenbart är emellertid

att frågor om ledning och samordning kan bereda särskilda problem i fråga om

kommunalförbund som skall verka även under höjd beredskap. I fråga om

räddningstjänsten innebär nuvarande 63 § räddningstjänstlagen att kom-

munstyrelsen skall överta den eller de kommunala nämnders som har hand om rädd-

ningstjänsten uppgifter under höjd beredskap samt att räddningskårens uppgifter

skall övertas av civilförsvarsorganisationen i kommunen. Om räddningstjänstens

uppgifter har överlåtits på kommunalförbund uppstår svårigheter för kommun-

styrelsen att vid höjd beredskap överta denna eller dessa nämnders uppgifter,

eftersom nämnden då ofta är identisk med kommunalförbundets styrelse. Om den

nämnd som har hand om räddningstjänsten och räddningskåren är gemensam för flera

kommuner, är föreskriften i 63 § räddningstjänstlagen praktiskt omöjlig att

uppfylla för kommunen. Det är inte heller möjligt att vid höjd beredskap dela

upp en räddningskår som är gemensam för flera kommuner i syfte att fördela

uppgifterna och resurserna på dessa kommuner. Problemet har varit föremål för

överväganden.

 I juni 1991 uppdrog regeringen åt Överstyrelsen för civil beredskap att i

samverkan med Statens räddningsverk utreda hur de kommunalförbund som bildats

för räddningstjänst i fredstid skall kunna ansvara för räddningstjänsten också

under beredskap och krig - höjd beredskap. Utredningen undersökte tre

alternativ; 1. Kommunalförbund för räddningstjänsten upplöses under höjd

beredskap, 2. Hela det civila försvaret integreras i kommunalförbundets

uppgifter och 3. Kommunalförbunden för räddningstjänsten behålls även under höjd

beredskap. Överstyrelsen förordar det tredje alternativet. Utredningens

synpunkter och slutsatser är redovisade i till Försvarsdepartementet inkommet

ärende i december 1991, Dnr Fo91/2557/8.

 Som ovan nämnts är en samordning av kommunernas räddningstjänst oftast mycket

fördelaktig från såväl kvalitativ som kvantitativ synpunkt. Även kostnaderna

minskar. Om en kommun blir tvungen att utöver kostnaden för räddningstjänst i

fredstid även svara för en beredskapsorganisation på samma område, förtas en

stor fördel med kommunalförbund. Att lägga över hela ansvaret för det civila

försvaret på kommunalförbund medför en otymplig organisation samt innebär ett

avsteg från principen om att varje kommun skall ha det övergripande ansvaret för

det civila försvaret inom sitt territorium.

 Nackdelen med det tredje alternativet är att kommunstyrelsens möjligheter att

direkt påverka ledningen av räddningstjänsten begränsas starkt. Å andra sidan

svarar räddningschefen enligt lag för den direkta ledningen av räddningstjänsten

och det blir i praktiken aldrig aktuellt för den politiska ledningen att utöva

denna direkta ledning. Kommunernas politiska ledning har dock alltjämt det över-

gripande ansvaret för hela det civila försvaret och räddningschefen måste beakta

de övergripande prioriteringar den politiska ledningen gör.

 Sammanfattningsvis medför det enligt regeringens bedömning stora fördelar att

en i fredstid fungerande räddningstjänst utgör grunden för verksamheten också

under höjd beredskap. Det bör därför finnas en möjlighet för kommunerna att även

under höjd beredskap samordna räddningstjänsten i kommunalförbund.

Ersättningskyldighet för staten

 CFL-utredningen föreslog att staten och kommunerna respektive landstingen

skulle dela kostnaderna lika för de beredskapsåtgärder som kommunerna och

landstingen genomför. Förslaget avsåg bl.a. kostnaderna för planläggning, övning

och annan utbildning samt investeringar i ledningsplatser och

reservanordningar. Ett stort antal remissinstanser avstyrkte förslaget.

 I 1992 års försvarsbeslut togs frågan om ersättningen upp på nytt. En

överföring av uppgifter och ansvar borde enligt regeringen föregås av

överläggningar med kommunerna om den statliga ersättningen för kommunernas nya

uppgifter och om tidpunkten för överföringen. Utgångspunkten borde vara att

kommunerna gavs full kostnadstäckning för de nya uppgifterna. Riksdagen godkände

förslaget.

 Chefen för Försvarsdepartementet tillsatte i september 1992 en arbetsgrupp om

kommunal beredskap. Arbetsgruppen, AG Kommun, skulle med utgångspunkt i 1992 års

totalförsvarsbeslut följa arbetet med överföring av uppgifter inom det civila

försvaret från staten till kommunerna. AG Kommun har utarbetat en modell för hur

detta skall ske som inkluderar ett förslag till ersättningssystem och former för

statens stöd, uppföljning och utvärdering av det civila försvaret på den lokala

nivån.

 På regeringens uppdrag har därefter en särskild förhandlare, f.d.

generaldirektören Gunnar Nordbeck, tagit upp överläggningar med Svenska

Kommunförbundet i frågan. Nordbeck och Svenska Kommunförbundet har kommit

överens om ett förslag i frågan.

 Förslaget i överenskommelsen innebär att en årlig ersättning skall utgå med

100 000 kronor per kommun (total kostnad cirka 28,6 miljoner kronor) vartill

kommer ett tilläggsbelopp om lägst 8 kronor och högst 28 kronor per invånare med

hänsyn till kommunernas bedömda utsatthet vid krig enligt en indelning i fem

riskklasser (total kostnad cirka 132,6 miljoner kronor). Ersättningen, som är

beräknad i prisläge augusti 1995, skall enligt förslaget räknas upp halvårsvis

enligt konsumentprisindex.

 Särskild ersättning skall utgå för engångsinsatser som anordnande av

ledningsplatser och reservanordningar samt för byggande och besiktning av

skyddsrum.

 Enligt förslaget till överenskommelse bör tillämpningen av ersättningssystemet

utvärderas av regeringen och Svenska Kommunförbundet i samarbete under år 1999.

 Regeringen anser att ett nytt system för statens ersättning till kommunerna för

det civila försvaret skall utformas i enlighet med förslaget i överenskommelsen

mellan den särskilde förhandlaren och Svenska Kommunförbundet. Det innebär att

ett särskilt ersättningssystem för det civila försvaret i kommunerna skapas.

Kommunens ersättning kommer att bestå av ett grundbelopp, som är lika stort för

alla kommuner, och ett tilläggsbelopp. Det senare bestäms av respektive kommuns

utsatthet och risker i krig. Ersättningen skall vara värdebeständig. De

nuvarande statsbidragen för planläggning och utbildning i kommunerna upphör när

det nya ersättningssystemet träder i kraft eller den 1 juli 1995. Nuvarande

ordning för bidrag till investeringar i ledningsplatser, reservanordningar,

skyddsrum m.m. bibehålls.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att

utforma och administrera det nya ersättningssystemet.

 Lagrådet har i den här delen haft synpunkter beträffande utformningen av

lagtexten. Vi återkommer till detta i författningskommentaren.

 Den nuvarande ersättningen till sjukvårdshuvudmännen för bl.a. övning och

annan utbildning förändras inte.

Lokal kristidsförvaltning

 Den lokala kristidsverksamheten är en viktig kommunal beredskapsuppgift.

Bestämmelserna i den nuvarande lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning har

på flera punkter en nära knytning till lagstiftningen om det civila försvaret.

Vi föreslår därför att sakinnehållet i flertalet av dessa bestämmelser förs över

till den nya lagen.

 Den nu gällande kristidslagen skall tillämpas när landet kommer i krig.

Dessutom får regeringen föreskriva att kommunerna, i den omfattning som

regeringen bestämmer, skall fullgöra uppgifter för att fylla befolkningens eller

produktionens behov av viktiga förnödenheter eller för att tillgodose annat

ändamål av betydelse för folkförsörjningen, om landet befinner sig i krigsfara

eller det råder sådana förhållanden som avses i 2 § första stycket 2 ranso-

neringslagen (1978:268). Ransoneringslagen kan enligt denna bestämmelse sättas i

tillämpning, om det till följd av krig eller av krigsfara vari riket har

befunnit sig eller av annan utomordentlig händelse föreligger knapphet eller

betydande risk för knapphet inom riket på förnödenheter av vikt för total-

försvaret eller folkförsörjningen.

 På samma sätt som gäller för fullmaktslagstiftningen i övrigt anser vi att

bestämmelserna för den lokala kristidsförvaltningen bör gälla under höjd

beredskap. Dessutom bör den lokala kristidsförvaltningen kunna sättas i funktion

i den omfattning som regeringen bestämmer, om ransoneringslagen har satts i

tillämpning.

 Kommunens uppgifter i fråga om kristidsförvaltningen bör i lagtexten anges

endast i stora drag, eftersom det inte är nödvändigt att mera i detalj ange de

olika uppgifter som kan bli aktuella för kommunen. I sak föreslås inga ändringar

i förhållande till vad som nu anges i 2 § lagen om lokal kristidsförvaltning.

 Lagen om lokal kristidsförvaltning innehåller i övrigt bestämmelser om

planläggning, tillsyn och hur beslut överklagas. Dessa bestämmelser behöver inte

föras över till den nya lagen, eftersom de kommer att täckas av innehållet i

andra kapitel i den lagen och av kommande tilllämpningsföreskrifter.

Hjälp mellan kommuner och landsting

 Vissa kommuner och landsting kan komma att utsättas för exceptionellt stora

påfrestningar till följd av krigsskador eller utomordentliga förhållanden som

orsakats av krig eller krigsfara. Det kan vara en verksamhet inom totalförsvaret

som av olika anledningar blir alltför betungande för en kommun eller ett

landsting. Enligt 5 § andra stycket lagen om kommunal beredskap är kommuner

eller landsting därför skyldiga att i ett sådant fall ge tillfällig hjälp till

de drabbade kommunerna och landstingen. Beslut om sådan hjälp fattas av

länsstyrelsen i det län där den kommun eller det landsting som skall lämna

hjälpen ligger.

 Av motivtexten till lagrummet i lagen om kommunal beredskap framgår att den nu

nämnda formen av hjälp är avsedd att lämnas mellan närbelägna kommuner och

landsting. Det finns enligt vår mening inte anledning att begränsa skyldigheten

på det sättet. Tvärtom kan man nå större uthållighet och bättre utnyttja

resurserna, om biståndsskyldigheten gäller gentemot alla kommuner och landsting.

Rätten att bestämma omfattningen av hjälpen föreslår vi skall ligga på

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

10 Civilplikt

Regeringens bedömning: Det civila försvarets behov

av personal under höjd beredskap skall kunna

tillgodoses genom plikttjänstgöring. Skyldigheten

att med plikt tjänstgöra i det civila försvaret

regleras i en ny lag om totalförsvarsplikt.

Regeringen beslutar i dag en proposition med

förslag till sådan lagstiftning.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att civilförsvarsplikten

ersätts med en civilplikt som också skall kunna omfatta annan verksamhet än den

som i dag är civilförsvarsverksamhet, främst hälso- och sjukvård. Den särskilda

tjänsteplikten för hälso- och sjukvårdspersonal samt veterinärpersonal kan

därför avskaffas. Vidare har utredningen i huvudsak föreslagit att civilplikten

skall omfatta även utländska medborgare som bor i Sverige, att civilplikten

skall förlängas med fem år till och med det år man fyller sjuttio år, att

civilplikten inte skall vara förenad med bruk av vapen samt att

civilförsvarsorganisationen avskaffas som begrepp.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre Norrland,

har ifrågasatt termen "civilplikt" och föreslår, i något fall, i stället termen

"civil försvarsplikt". Andra remissinstanser, såsom bl.a. Överstyrelsen för

civil beredskap och Arbetsmarknadsstyrelsen, tillstyrker termen.

Överbefälhavaren har betonat vikten av att det av utredningen föreslagna

förbudet mot tjänstgöring som medför bruk av vapen inte får hindra att icke

värnpliktig hälso- och sjukvårdspersonal tas i anspråk inom det militära

försvaret. Några remissinstanser har ifrågasatt lämpligheten av att tiden för

civilplikten förlängs till och med det år man fyller sjuttio år.

 Skälen till regeringens bedömning: Kommunernas och även landstingens allt

större ansvar och roll i totalförsvaret ställer krav på att verksamheten skall

vara så väl förberedd att den kan upprätthållas i händelse av krig. En viktig

del av dessa förberedelser är att se till att tillräckligt med personal, och

utbildad sådan, finns tillgänglig för uppgiften. Det är inte möjligt att täcka

hela personalbehovet för kommuner och landsting enbart med hjälp av anställd

personal eller på frivillig väg. Personalförsörjningen inom det civila försvaret

måste därför säkerställas även genom regler om plikttjänstgöring.

 Pliktutredningen (SOU 1992:139) och Utredningen om författningsreglering av

totalförsvarsplikten (SOU 1993:36 och 101) har lämnat ett heltäckande förslag-

till reglering av plikttjänstgöring inom totalförsvaret. Detta lagförslag

omfattar alltså även skyldighet att med civilplikt tjänstgöra i det civila

försvaret. Regeringen beslutar i dag också en proposition med förslag till lag

om totalförsvarsplikt i huvudsak i enlighet med Pliktutredningens och

Författningsutredningens förslag. Lagen om totalförsvarsplikt föreslås träda i

kraft samma dag som lagen om civilt försvar. Några regler om civilplikt finns

därför inte i regeringens förslag till lag om civilt försvar.

11 Hemskydd

Regeringens förslag: I lagen om civilt försvar

införs bestämmelser om hemskydd. De nya

bestämmelserna innebär att hittills tillämpade

grunder för hemskyddet blir lagreglerade.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en skyldighet införs för

myndigheter och organisationer som medverkar i rekryteringen av frivilliga till

hemskyddet att lämna underlag till kommunen för dess mobilisering av hemskyddet.

I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har - med reservation för frågan om

hemskyddspersonalens folkrättsliga status - i huvudsak tillstyrkt utredningens

förslag eller lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: I sitt betänkande (Ds Fö 1981:14) föreslog 1978

års försvarskommitté att en hemskyddsorganisation skulle skapas med uppgift att

bl.a. vid beredskap och krig tjänstgöra som förbindelselänk mellan myndigheterna

och befolkningen. Genom 1982 års försvarsbeslut (prop. 1981/82:102 bil.2, bet.

1981/82:FöU18, rskr. 1981/82:374) fastställdes att en hemskyddsorganisation

skulle inrättas. Av en annan proposition (prop. 1984/85:49 om ändringar i

civilförsvarslagen m.m.) framgår att en av organisationens viktigaste uppgifter

är att under beredskap och krig fungera som en länk mellan invånarna och

kommunens ledning främst beträffande civilförsvarsverksamheten men även vad

gäller annan kommunal verksamhet.

 Genom försvarsbeslut har hemskyddets organisation byggts upp i dag. Hemskyddet

skall byggas upp i hela landet och utgå från indelningen av landet i kommuner.

Varje kommun indelas i hemskyddsområden som omfattar 500 - 2 000 invånare. Varje

hemskyddsområde indelas i delområden som omfattar ett kvarter eller motsvarande

50 - 200 invånare.

 Inom varje hemskyddsområde leds hemskyddet av en hemskyddsgrupp om tre

personer. Dessa rekryteras bland civilförsvarspliktiga och skrivs in, utbildas

och övas i fredstid. För verksamheten inom ett delområde svarar ett

hemskyddsombud. Hemskyddsombuden, som lyder under hemskyddsgruppen, skall i

fredstid rekryteras på frivillig väg och ges nödvändig utbildning.

 Hemskyddet i en kommun är en resurs för hela kommunen. Fullt utbyggt omfattar

hemskyddet i hela landet cirka 8 000 hemskyddsgrupper och 80 000 - 100 000

hemskyddsombud.

 Hemskyddet har som framgått en lokal prägel. Detta innebär också att de närmare

uppgifterna för organisationen kan variera efter de lokala förhållandena som

råder i fråga om bl.a. risker för befolkningen och tillgång på skydd. Som

tidigare nämnts är huvudinriktningen att hemskyddet skall tjänstgöra som en länk

mellan myndigheterna och befolkningen.

 Till hemskyddsombudet och hemskyddsgruppen skall allmänheten kunna vända sig

för att få information i de mångskiftande frågor som uppkommer i en

krigssituation. Det kan gälla var skyddsrum finns, var ransoneringskort delas ut

eller hur försörjningen med vatten genomförs, hur socialtjänsten eller hälso-

och sjukvården fungerar eller vart befolkningen skall utrymma och var

inkvartering kommer att äga rum. En viktig uppgift för hemskyddspersonalen är

att hålla kommunens ledning underrättad om sådana förhållanden i de olika

delarna av kommunen som kan föranleda åtgärder från kommunledningens sida.

Hemskyddspersonalen skall också kunna medverka i räddningstjänsten med infor-

mation om skadelägen m.m.

 Hemskyddet anses i dag ingå som en del i kommunens krigsorganisation. Som

tidigare framgått (avsnitt 8) kommer man inte längre att kunna tala om en

civilförsvarsorganisation. Detta skapar ett behov av att i lag närmare definiera

hemskyddets verksamhet och uppgifter, i synnerhet som hemskyddspersonalen delvis

kommer att tas i anspråk med totalförsvarsplikt i samband med höjd beredskap.

 Utredningen har i sitt lagförslag använt uttrycket hemskyddsorganisationen.

Regeringen finner dock detta uttryck otympligt och har därför valt att föreslå

att uttrycket "hemskyddet" används.

 I lagen bör föreskrivas att det i varje kommun skall finnas ett hemskydd.

Vidare bör det av lagen framgå vilka uppgifter hemskyddet har och när det skall

vara verksamt. Hemskyddets personal skall bestå av totalförsvarspliktiga som

skrivits in för civilplikt samt av frivilliga. Även detta bör regleras i lag.

Däremot föreslår regeringen inte någon reglering av hemskyddets omfattning och

uppbyggnad. Utifrån lokala förutsättningar och med ledning av försvarsbeslut får

varje kommun - liksom hittills - själv avgöra hur hemskyddet bör vara uppbyggt

och vilka ledningsförhållanden som skall gälla.

 Utredningen har föreslagit en regel om skyldighet för myndigheter och

organisationer som medverkar i rekryteringen av frivilliga till hemskyddet att

förse kommunen med erforderligt underlag för dess planering m.m. av hemskyddet.

Syftet med det rekryteringsarbete som bedrivs är just att förse hemskyddet med

hemskyddsombud. Detta arbete skulle ju vara helt meningslöst, om man inte till

den som ansvarar för hemskyddet överlämnar uppgifter om dem man rekryterat. Det

framstår därför som så självklart att underlaget överlämnas att vi inte anser

att det kan vara nödvändigt att föra in en sådan skyldighet i lagen.

 Utredningen har föreslagit att hemskyddspersonalen inte skall ha det särskilda

skydd som enligt artiklarna 62 och 63 i 1977 års tilläggsprotokoll I till 1949

års Genèvekonventioner tillkommer civilförsvarspersonal.

 Åtskilliga remissinstanser pekar på vikten av att hemskyddspersonal har

folkrättslig status som civilförsvarspersonal. Överbefälhavaren, Överstyrelsen

för civil beredskap och Sveriges Civilförsvarsförbund anser att man kan tolka

konventionstexten så att hemskyddets uppgifter ryms däri. Statens räddningsverk

menar att hemskyddets uppgifter gör att dess personal inte kan få folkrättsligt

skydd. Verket anser därför att man bör anpassa hemskyddets uppgifter till

konventionen på ett sådant sätt att dess personal erhåller skydd som

civilförsvarspersonal.

 Avsikten är ju att hemskyddet skall verka i hela totalförsvarets intresse. Det

har i samband med den pågående uppbyggnaden av hemskyddet också ofta betonats

att hemskyddet har viktiga uppgifter som berör många olika kommunala

förvaltningar, t.ex. socialtjänsten, miljö- och hälsoskyddet samt skolan. Det

gäller i första hand att förmedla information mellan berörda myndigheter och

allmänheten. Hemskyddet skall således vara en resurs för den kommunala

verksamheten i dess helhet och kommunerna skall själva ha ett stort inflytande

över vilka närmare uppgifter som skall läggas på organisationen. Att föra in

alla de uppgifter som hemskyddet avses fullgöra under den definitionen av civil-

försvarsuppgifter som finns i artikel 61 i 1977 års tillläggsprotokoll I till

1949 års Genèvekonventioner vore enligt vår mening att tänja konventionstexten

alltför långt. Hemskyddet är i den föreslagna formen en viktig och användbar

organisation. Det vore olyckligt att begränsa dess uppgifter för att få dem

anpassade till tilläggsprotokollets definition av civilförsvarsuppgifter.

 Det skydd civilförsvarspersonal i folkrättsligt hänseende åtnjuter skiljer sig

ifrån det skydd som civila i allmänhet har främst på så sätt att

civilförsvarspersonalen inte får hindras i sitt arbete annat än i fall av

tvingande militär nödvändighet och att den inte heller får berövas sin ut-

rustning.

 Hemskyddets uppgifter har, trots att de utan tvivel är utomordentligt

betydelsefulla, inte de inslag av akut räddande av liv och egendom som t.ex.

räddningstjänstens uppgifter har. Den olägenhet som blir följden om hemskydds-

personalens arbete hindras blir, vid en jämförelse med räddningstjänsten, mindre

kännbar.

 Vid en avvägning mellan vikten av att hemskyddet kan arbeta ostört och vikten

av att Sveriges trovärdighet i detta sammanhang inte sätts i fara genom en

alltför vid tolkning av konventionstexten, stannar vi för att hemskyddspersona-

len bör åtnjuta samma folkrättsliga status som huvuddelen av personalen i

kommunen och som civilbefolkningen i övrigt, dvs. som civila i allmänhet och

inte som civilförsvarspersonal. I detta sammanhang erinrar regeringen om att det

i 4 § lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar

och civilförsvarets internationella kännetecken framgår att det krävs särskilt

medgivande från regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer för att

offentligt använda det internationella kännetecknet för civilförsvar. Missbruk

av kännetecknet är straffsanktionerat. Den som missbrukar kännetecknet kan med

stöd av 22 kap. 6 § brottsbalken dömas för folkrättsbrott.

12 Verkskydd

Regeringens förslag: Verkskydd skall organiseras

vid anläggningar som har stor betydelse för

totalförsvaret, om anläggningarna med hänsyn till

sin belägenhet eller verksamhetens art kan antas

bli särskilt utsatta vid stridshandlingar.

Verkskyddet skall normalt organiseras av den som

bedriver verksamhet vid anläggningen.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i allt väsentligt utredningens

förslag eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Verkskyddet har till uppgift att i krig skydda

och rädda personalen samt verksamheten vid en viss anläggning. Personalen i

verkskyddet rekryteras bland personalen vid anläggningen. Verkskyddet

organiseras vid anläggningar som har stor betydelse för totalförsvaret, om

anläggningen kan antas bli särskilt utsatt vid stridshandlingar. Syftet med

verkskyddet är att skapa bättre förutsättningar för att kunna hålla viktiga

anläggningar i gång genom att man skapar en särskild räddningsorganisation som

snabbt kan sättas in och som har god kännedom om förhållandena vid anläggningen.

Genom att utsatta anläggningar på detta sätt får en egen räddningsstyrka

avlastas den kommunala räddningstjänsten.

 Verkskyddet är för närvarande en del av civilförsvarsorganisationen och dess

uppgifter betecknas i civilförsvarslagen som civilförsvarsuppgifter. Med den

terminologi som vi nu föreslår bör verkskyddets uppgift under höjd beredskap i

stället anges som medverkan vid skyddet av personalen och verksamheten samt i

räddningstjänsten vid den egna anläggningen. Härmed avses inte någon ändring i

sak.

 Utredningen har föreslagit att de resurser i form av räddningsstyrkor och

materiel som redan i fredstid finns vid ett antal företag och anläggningar skall

ingå i verkskyddet vid anläggningen, om inte särskilda skäl hindrar detta.

 Även vi anser det eftersträvansvärt att fredstida räddningsresurser i större

utsträckning än för närvarande utgör grunden när man bygger upp ett verkskydd.

Den fredstida beredskapen för att möta skilda slag av olyckor torde nämligen i

flertalet fall innefatta både en lämplig organisation och sådana kunskaper om de

lokala förhållandena som behövs för ett väl fungerande verkskydd.

 Den som beslutar om att verkskydd skall finnas vid en anläggning bör även

bestämma verkskyddets utformning. Frågan om integrering av en fredstida

räddningsorganisation i verkskyddet kan då lösas efter vad som är lämpligt i

varje enskilt fall.

 I 47 § civilförsvarslagen sägs i dag att det är ägaren av en anläggning eller

byggnad som skall vidta de åtgärder som följer av ett beslut om att verkskydd

skall organiseras vid ett företag eller en anläggning. Såsom utredningen före-

slagit är det lämpligt att ansvaret i stället vilar på den som bedriver verksam-

heten, eftersom det primärt är denna verksamhet och inte byggnaden där den

bedrivs som är intressant från verkskyddssynpunkt.

 I det övervägande antalet fall torde det vara så att byggnader och verksamhet

är i samma ägares hand. Det är således redan i dag normalt den som bedriver

verksamheten som har ansvaret för att vidta de åtgärder som behövs för

verkskyddets organisering och verksamhet. Några omfattande förändringar i

praktiken bör den föreslagna ändringen därför inte medföra.

 För närvarande gäller i princip att om en byggnad eller en anläggning i sin

helhet är upplåten med nyttjanderätt, skall nyttjanderättshavaren överta de

skyldigheter som ägaren av byggnaden eller anläggningen har i fråga om

verkskyddet, om inte länsstyrelsen i det särskilda fallet bestämmer något annat.

 Med regeringens förslag att ansvaret för att organisera verkskyddet skall vila

på den som bedriver verksamheten behövs givetvis inte längre någon möjlighet att

ålägga en nyttjanderättshavare att organisera verkskydd. Däremot kan det i vissa

fall även fortsättningsvis finnas behov av att kunna förelägga ägaren av en

anläggning att ansvara för verkskyddet.

 Ett åläggande för den som bedriver en verksamhet att t.ex. anordna och

underhålla en ledningsplats eller någon annan uppehållsplats för verkskyddet i

en byggnad eller på mark som han inte äger skulle kunna föranleda en rad civil-

rättsliga komplikationer, eftersom åtgärden kan kräva mer eller mindre

omfattande ingrepp i den egendom där uppehållsplatsen skall anordnas. För att

komma till rätta med detta problem har utredningen föreslagit att anordnande av

ledningsplats eller någon annan uppehållsplats skall åvila ägaren av den berörda

egendomen, om anordnandet kräver ingrepp som inte är endast ringa. Utredningen

har vidare föreslagit att länsstyrelsen skall ha möjlighet att godkänna en

överenskommelse mellan egendomens ägare och den som enligt huvudregeln skall

organisera verkskyddet om att den senare skall anordna uppehållsplatsen, om

detta skulle visa sig vara en bättre lösning.

 Regeringen förordar i stället en enklare lösning, innebärande att den som

beslutar att det skall finnas verkskydd vid en anläggning skall kunna direkt

rikta föreläggandet - helt eller delvis - mot egendomens ägare i stället för

mot den som bedriver verksamheten.

 Det bör vara möjligt för räddningsledaren att under höjd beredskap disponera

alla tillgängliga räddningsresurser. Verkskyddet bör således också - i den mån

det inte behövs för insatser inom den egna anläggningen - under höjd beredskap

stå till räddningsledarens förfogande för insatser utanför denna.

 Som ovan nämnts rekryteras personalen i verkskydd bland den anställda

personalen vid de anläggningar där verkskydd skall finnas. Regeringen anser att

- till skillnad mot vad som gäller i dag - personalens tjänstgöringsskyldighet

skall regleras genom respektive anställds anställningsavtal. Personalen blir

däremot under höjd beredskap tjänstgöringsskyldig genom den allmänna

tjänsteplikten.

 De personer som tillhör verkskyddet, och som inte är sjukvårdspersonal, har

folkrättslig ställning som civilförsvarspersonal enligt artikel 61 i 1977 års

tilläggsprotokoll I till 1949 års Genèvekonventioner när de medverkar i

befolkningsskydd eller räddningstjänst utanför den egna anläggningen.

13 Skyddsrum och skyddade utrymmen

Regeringens förslag:

- Benämningen skyddsrumsorter tas bort. I stället

skall skyddsrum och skyddade utrymmen byggas i

områden som i krig kan antas bli särskilt utsatta

för verkningarna av stridsmedel. Skyddade utrymmen

skall också finnas i andra utsatta områden.

Kommunen skall i samråd med länsstyrelsen bestämma i

vilka områden det skall finnas skyddsrum och

skyddade utrymmen.

- Kommunen skall alltjämt svara för att bygga skydd

i befintliga anläggningar m.m. Länsstyrelsen skall

dock ha möjlighet att ålägga ägaren av anläggningen

att i stället för kommunen vidta nödvändiga åtgärder.

- Skyldigheten att underhålla skyddsrum skall

kvarstå även om det i det område där skyddsrummet

finns inte längre skall byggas skyddsrum. Det

öppnas dock en möjlighet för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att besluta att

ett utrymme inte längre skall vara skyddsrum.

- Staten och landstingen skall vara skyldiga att

anmäla till kommunen när de avser att vidta

byggnadsåtgärder, även om de enligt plan- och

bygglagen (1987:10) är befriade från att göra bygg-

anmälan.

- I lagen läggs också fast en skyldighet för

fastighetsägaren att genom skyltning ge anvisning

om var det finns skyddsrum.

 Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens. Utredningen har dock föreslagit att man skall behålla den nuvarande

möjligheten att besluta att lämpliga utrymmen skall förberedas så att de vid

höjd beredskap kan ställas i ordning till skyddsrum.

 Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att de långsiktiga

konsekvenserna av att begreppet skyddsrumsort tas bort bör övervägas

ytterligare. Länsstyrelsen befarar att det kan få olyckliga konsekvenser från

bl.a. trovärdighetssynpunkt, om inte befolkningsskyddet får en enhetlig

utformning inom orter med sammanhängande bebyggelse.

 Räddningsverket har i fråga om underhåll av skyddsrum förordat att

fastighetsägaren skall vara ansvarig för underhållet av skyddsrum som finns i en

byggnad även i de fall kommunen svarat för skyddsrummets byggande. Som skäl för

sin uppfattning har verket anfört att det i praktiken är svårt för kommunen att

sköta underhållet av skyddsrum som är belägna i en byggnad som tillhör någon

annan.

 Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att det skulle vara av stort värde, om det

skapades möjlighet att i fastighetsboken anteckna den belastning på en fastighet

som skyddsrum utgör. Detta skulle enligt länsstyrelsen få till resultat att

t.ex. vitesförelägganden som rör skyddsrummet skulle uppmärksammas i samband med

försäljningar.

 I övrigt har remissinstanserna tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det

utan erinran.

Skälen för regeringens förslag

Bakgrund

 De nu gällande lagreglerna för skyddsrumsbyggande, som återfinns i

civilförsvarslagen, infördes i huvudsak år 1975 (SOU 1972:50, prop. 1975:21,

bet. 1975:FöU17, rskr. 1975:174).

 Det nuvarande systemet för byggande av skyddsrum innebär i korthet följande.

 Skyddsrummen skall byggas i orter som bedöms kunna bli särskilt utsatta vid

stridshandlingar. Dessa orter (skyddsrumsorter) utses av regeringen. I andra

områden skall enklare åtgärder kunna vidtas när det behövs vid höjd beredskap.

Skyddsrummen skall anpassas till och planeras för de verkliga behoven. För detta

ändamål skall en särskild skyddsrumsplanering ske i de kommuner där skyddsrum

skall byggas. Skyddsrumsplanerna skall ingå i kommunens skyddsplaner.

 Vid beräkningen av skyddsbehoven skall hänsyn bl.a. tas till befolkningens

fördelning under dagen och under natten. Också personer som bor i småhusområden

och mindre byggnader skall räknas in i skyddsbehovet.

 Skyddsrummen skall byggas i samband med att nya byggnader och andra

anläggningar uppförs. Skyddsrum skall byggas i sådana byggnader och andra

anläggningar, där det är särskilt lämpligt med hänsyn till skyddstaktiska och

ekonomiska synpunkter. I första hand skall skyddsrummen byggas i utrymmen som

ändå skall finnas i byggnaden. Skyddsrummet skall ha en meningsfull användning

också i fredstid. Av planeringen skall framgå vilka planerade byggnadsobjekt som

är lämpliga för att inrymma skyddsrum.

 Kommunen beslutar med ledning av planen var skyddsrum skall byggas. Kommunen

har också en skyldighet att i vissa fall bygga skyddsrum i byggnader och andra

anläggningar som redan finns.

 Fastighetsägaren får ersättning av statsmedel för byggandet av skyddsrummet.

Ersättningen inkluderar kompensation för det fortlöpande underhållet av

skyddsrummet. Kommunen får ersättning av statsmedel för sådana skyddsrum som

kommunen byggt.

 I fråga om de s.k. skyddade utrymmena finns en skyldighet för fastighetsägaren

att förbereda och under höjd beredskap förse anläggningen eller byggnaden med

anordningar som kan bereda dem som vistas där skäligt skydd mot radioaktiv

strålning och splitter. I områden som kan antas bli särskilt utsatta för

stridshandlingar skall skäligt skydd även beredas mot byggnadsras.

Regeringens överväganden

 I juni 1988 tillkallades en kommitté (1988 års befolkningsskyddskommitté) med

uppdrag att lämna dels förslag till grundsyn för de regionala mål- och

riskanalyser som bör styra planeringen inom totalförsvaret m.m., dels förslag

till en samlad syn på befolkningens behov av skydd i krig.

 Vad kommittén framfört i sitt betänkande (SOU 1989:17) Risker och skydd för

befolkningen har i stor utsträckning legat till grund för CFL-utredningens

förslag.

 Regeringen delar CFL-utredningens uppfattning att det ökar överskådligheten, om

reglerna om skyddsrum och skyddade utrymmen samlas och tas in i den nya lagen.

Reglerna bör i detta sammanhang ses över från redaktionella och språkliga

utgångspunkter. Vi avser emellertid även att föreslå vissa sakliga nyheter.

Dessa kommenteras i det följande.

 Till att börja med skulle det vara värdefullt om det i lag definieras vad som

avses med uttrycken skyddsrum och skyddat utrymme, varför det föreslås att

sådana definitioner tas in i den nya lagen.

 1987 års försvarsbeslut innebar (prop. 1986/87:95, bil 1, bet. 1986/87: FöU11,

rskr. 1986/87:310) att skyddsrumsbyggandet i högre grad än tidigare skulle

inriktas på sådana områden inom en ort där mer betydande risker finns för

civilbefolkningen. Nu gällande principer för skyddet av befolkningen i krig

fastställdes i 1992 års försvarsbeslut. I detta preciserades ytterligare i vilka

områden skyddsrum och andra former av skydd skall byggas. Med hänsyn till detta

föreslår regeringen, liksom utredningen har gjort, att skyddsrumsortsbegreppet

tas bort och att det i lagen i stället tas in bestämmelser om att kommunen skall

bestämma inom vilka områden i kommunen som det skall finnas skyddsrum och

skyddade utrymmen. Genom att man inte längre knyter skyddsrumsbyggandet till en

hel ort skapar man ett mer flexibelt system för byggande av skyddsrum. Kommunens

beslut om i vilka områden skyddsrum och skyddade utrymmen skall byggas bör

fattas i samråd med länsstyrelsen, eftersom denna kommer att ha bättre möjlighet

att överblicka skyddsrumsbyggandet i regionen och kommer att ha ett fullstän-

digare planeringsunderlag. Kommunen och länsstyrelsen bör vara överens i frågan.

Om inte enighet kan nås, bör frågan hänskjutas till regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer. Med anledning av farhågor som framförts

under remissbehandlingen vill regeringen understryka vikten av att be-

folkningsskyddet utformas mot bakgrund av alla människors lika värde och att man

när man fastställer i vilka områden skyddsrum skall byggas ser till att

gränsdragningen sker på ett sådant sätt att den för kommunens invånare framstår

som motiverad och rättvis.

 Beträffande skyddade utrymmen visar erfarenheterna att ambitionen att dessa

skall ge skäligt skydd mot kemiska stridsmedel inte är realistisk. Det är

angeläget att lagtexten inte ger intryck av att de skyddade utrymmena står emot

mer än vad som i verkligheten blir fallet. Kemiska stridsmedel bör därför tas

bort ur beskrivningen av det skydd som ett sådant utrymme skall ge.

 CFL-utredningen har föreslagit, på samma sätt som gäller för närvarande, att de

som har för avsikt att vidta byggnadsåtgärder som kräver bygglov skall anmäla

detta till kommunen. Kommunen skall ange om skyddsrum skall byggas eller inte

och, om skyddsrum skall byggas, hur stort det skall vara. I fråga om hur länge

beskedet skall gälla har utredningen föreslagit en förändring som är anpassad

till plan- och bygglagen (1987:10), i dess nuvarande lydelse, innebärande att

beskedet bör gälla i två år eller, om bygglov eller tillstånd enligt 8 kap. 34 §

plan- och bygglagen (förhandsbesked) meddelats, under samma tid som bygglovet

eller tillståndet gäller. Regeringen har dock i proposition 1993/94:178 Ändring

i plan- och bygglagen, m.m. föreslagit ett nytt system för tillsynen och

kontrollen avseende byggnadsverksamheten. Riksdagen har nyligen beslutat i

enlighet med propositionen (bet. 1993/94:BoU18, rskr. 1993/94:372, SFS

1994:852). Lagändringen träder i kraft den 1 januari 1995. Ändringen i nu

aktuellt avseende innebär att byggherren skall göra en bygganmälan till

byggnadsnämnden innan vissa större byggnadsåtgärder får vidtas, vilka i princip

överensstämmer med de åtgärder som kräver bygglov i dagens läge. Med hänsyn till

den beslutade lagändringen föreslår regeringen att anmälningsskyldigheten i

lagen om civilt försvar knyts till fall som kräver bygganmälan enligt plan- och

bygglagen. I enlighet med detta bör även den tid som skyddsrumsbesked skall

gälla knytas till bygganmälan. Kommunen bör, liksom för närvarande, få ändra be-

skedet, om den som har lämnat underrättelsen medger det.

 För närvarande får bygglov inte meddelas, om inte besked i skyddsrumsfrågan

föreligger. I det nyss nämnda riksdagsbeslutet har bestämts att det i plan- och

bygglagen tas in en bestämmelse om att byggnadsarbeten inte får påbörjas innan

skyddsrumsbesked har företetts för byggnadsnämnden. Härvid har den nu gällande

regeln i civilförsvarslagen om att bygglov inte får meddelas innan besked i

skyddsrumsfrågan föreligger blivit överflödig och kommer att upphöra när

lagändringarna till följd av nämnda riksdagsbeslut träder i kraft den 1 januari

1995.

 Regeringen föreslår ytterligare en förändring i fråga om skyddsrumsbesked.

Enligt plan- och bygglagens lydelse enligt det nämnda riksdagbeslutet krävs inte

bygganmälan för staten eller landstinget för vissa byggnadsåtgärder, bl.a.

ändringar av byggnader som berör konstruktionen av de bärande delarna eller som

avsevärt påverkar byggnadernas planlösning. I sådana fall kan det vara av stort

värde för kommunen att ändå få vetskap om de planerade byggnadsarbetena för att

kunna ta upp en diskussion om skyddsrum med företrädare för staten eller lands-

tinget. Det föreslås därför att staten och landstinget skall, även i de fall då

skyldighet att göra bygganmälan inte finns, anmäla dessa byggnadsåtgärder till

kommunen.

 I fråga om skyddsrum i befintliga byggnader m.m. bör som nu kommunen vara

huvudansvarig för byggandet. För närvarande åligger det även kommunen att

underhålla de skyddsrum som byggts i befintliga byggnader. Som Statens

räddningsverk anfört medför det svårigheter för kommunen att ansvara för

underhållet av skyddsrum som är belägna i byggnader som tillhör någon annan. I

praktiken har detta lösts genom avtal mellan kommunen och fastighetsägaren.

Regeringen menar att det är en lämpligare ordning att ansvaret för underhållet

även i dessa fall läggs på fastighetsägaren.

 I gällande lagstiftning finns en skyldighet för fastighetsägaren att tåla ett

intrång i byggnaden för skyddsrumsbyggande (68 § civilförsvarslagen). Regeringen

föreslår emellertid att denna bestämmelse tas bort och att man i stället

tillämpar reglerna om expropriation. Man bör dock gå ytterligare ett steg och i

lagen ta in en skyldighet för ägaren eller nyttjanderättshavaren att i kommunens

ställe bygga skyddsrum i befintliga byggnader m.m. Beslut i dessa frågor bör

fattas av länsstyrelsen, dock endast om det finns särskilda skäl.

Fastighetsägaren skall givetvis ha full ersättning av staten för åtgärderna.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att ägaren till en byggnad som

inrymmer skyddsrum skall vara skyldig att genom skyltning visa var skyddsrummet

finns. På de skyltar som utmärker skyddsrum bör det internationella kännetecknet

för civilförsvar som omnämns i lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken användas.

 För närvarande finns en möjlighet för regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att föreskriva om att skyddsrum skall underhållas trots att

orten där skyddsrummet finns inte längre skall vara skyddsrumsort. Denna regel

bör ändras på så sätt att skyldigheten att underhålla skyddsrummen alltid skall

gälla, även om det enligt ett senare beslut inte skall finnas skyddsrum i

området. Detsamma bör gälla andra skyldigheter som är förknippade med

skyddsrummet, exempelvis den nyss nämnda skyldigheten att märka ut skyddsrummet.

Länsstyrelsen bör dock, om särskilda skäl finns, kunna få besluta om att ett ut-

rymme inte längre skall vara skyddsrum och att skyldigheterna kring detta kan

upphöra.

 I 10 § tredje stycket civilförsvarslagen finns en bestämmelse om att regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att förberedelser

skall vidtas så att lämpliga utrymmen skall kunna ställas i ordning till

skyddsrum under höjd beredskap. Utredningen har föreslagit att bestämmelsen

skall överföras till den nya lagen med endast språkliga och redaktionella

ändringar. Det är enligt vår mening inte realistiskt att räkna med att det i en

situation där höjd beredskap beslutas skall finnas resurser tillgängliga för så

krävande arbeten.

 Även om det föreslagna skyddsrumssystemet kan synas täcka alla situationer för

produktion av skyddsrum, kan det finnas tillfällen då man behöver frångå

huvudprinciperna för skyddsrumsproduktionen. Det kan nämligen förekomma att man

i samband med ett stort byggnadsprojekt får möjlighet att lösa en svår

bristsituation. Vid sådana tillfällen passar stundom inte de generella reglerna

om skyddsrummens utformning och utrustning och inte heller reglerna för

ersättning. En möjlighet att göra avsteg från huvudprinciperna bör enligt vår

mening därför lagfästas. I sådana fall bör högre ersättning än normalt kunna

betalas om ersättningen annars skulle bli oskäligt låg. På detta sätt kan udda

skyddsrumsprojekt få sin lösning.

 Stockholms stad har begärt en ändring av statsbidragsbestämmelserna avseende

samordnat skyddsrums- och garagebyggande Dnr 241/89. Statens räddningsverk har i

yttrande i ärendet avstyrkt stadens begäran och anfört att nuvarande bestämmelse

att ersättningen skall motsvara merkostnaden för skyddsrummet inte bör ändras.

Vi delar Räddningsverkets uppfattning och vidtar ingen åtgärd med anledning av

framställningen.

 En remissinstans har föreslagit att möjlighet skapas att i fastighetsboken

anteckna den belastning på en fastighet som ett skyddsrum innebär. I

fastighetsboken antecknas i dag belastningar av civilrättsligt slag.

Förelägganden och andra påbud av offentligrättslig karaktär antecknas däremot i

allmänhet inte. Vi har stannat för att en sådan möjlighet inte bör öppnas

avseende skyddsrum.

14 Särskilda skyldigheter för ägare och

andra innehavare av egendom m.m.

Regeringens förslag:

- De nuvarande reglerna i civilförsvarslagen om

skyldigheter för fastighetsägare m.fl. tas in i den

nya lagen efter en språklig och redaktionell

översyn.

- Den nuvarande skyldigheten för ägaren av en

byggnad eller anläggning att maskera byggnaden

avskaffas emellertid, liksom skyldigheten att

ställa i ordning en skadad bostadsbyggnad. Även be-

stämmelserna om möjlighet att låta ägare eller

nyttjare av en byggnad eller annan anläggning

anordna ledningscentral eller annan skyddad

uppehållsplats för civilförsvarsorganisationen tas

bort. Också skyldigheten för ägaren eller

innehavaren av en byggnad eller anläggning att

lämna civilförsvarsmyndigheten upplysningar om dem

som bor eller är verksamma inom byggnaden eller

anläggningen avskaffas. Slutligen avskaffas också

skyldigheten för ägare av egendom att tåla varje

åtgärd som är oundgänglig för att tillgodose ändamål som

civilförsvaret har att ombesörja.

 Utredningens förlag: Utredningen har föreslagit att bestämmelsen om skyldighet

för ägaren eller innehavaren av en byggnad eller annan anläggning att lämna

upplysningar om dem som bor eller är verksamma där, liksom bestämmelsen om

skyldighet för ägare av egendom att tåla varje åtgärd som är oundgänglig för att

tillgodose ändamål som civilförsvaret har att ombesörja, skall tas in i den nya

lagen. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i allt väsentligt med

regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak lämnat förslagen utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: I 57 § första stycket a-c civilförsvarslagen

finns bestämmelser om skyldighet för ägare av anläggningar eller byggnader att

 - vidta erforderliga anordningar för alarmering av dem som vistas i eller vid

anläggningen eller byggnaden,

 - vidta erforderliga anordningar för mörkläggning av anläggningen eller

byggnaden,

 - i vissa fall tåla eller vidta åtgärder för maskering av byggnaden eller

anläggningen.

 I 58 § civilförsvarslagen finns bestämmelser om skyldighet att vidta åtgärder

för att ställa i ordning bostadsbyggnader som skadats genom fientlig verksamhet.

 I 61 § civilförsvarslagen finns bestämmelser om skyldighet att vidta andra

åtgärder beträffande egendom än vad som tidigare sagts i samma kapitel i lagen,

om åtgärden är oundgänglig för att tillgodose ändamål som civilförsvarsor-

ganisationen skall klara av.

 Regeringen anser - liksom utredningen - att de nuvarande skyldigheterna att

vidta åtgärder för alarmering och mörkläggning bör föras över till den nya lagen

efter vissa språkliga ändringar. Bl.a. bör termen alarmering i detta sammanhang

bytas ut mot varning, eftersom alarmering numera oftast, t.ex. i

räddningstjänstlagen, används när det är fråga om att underrätta exempelvis

räddningstjänsten om att något inträffat som kräver ingripande, medan termen

varning används just när det är fråga om att varna befolkningen för en fara av

något slag. Dessutom bör en ägare uttryckligen åläggas skyldighet att tåla att

utrustning för varning av befolkningen installeras på byggnader eller andra an-

läggningar.

 När det gäller mörkläggning, kan det, mot bakgrund av bl.a. den militärtekniska

utvecklingen och de praktiska svårigheter som kan vara förknippade med ett

effektivt genomförande av mörkläggning, ifrågasättas om denna skyddsmetod kommer

att ha någon väsentlig betydelse i framtiden. Emellertid bör man tills vidare

behålla möjligheten att besluta om mörkläggning. Däremot finns det enligt vår

mening inte anledning att till den nya lagen överföra bestämmelserna om

maskering eller om att ställa i ordning skadade bostadsbyggnader. Maskering av

byggnader är en åtgärd som i framtiden knappast kommer att aktualiseras utanför

det militära försvaret. Eftersom det med säkerhet i många fall kommer att saknas

resurser för att iordningställa skadade byggnader, är det olämpligt att behålla

en skyldighet att vidta sådana åtgärder.

 Inte heller bör någon motsvarighet till den nuvarande möjligheten att ålägga

ägaren eller innehavaren av en viss egendom att tåla eller vidta varje åtgärd

som är oundgänglig för att tillgodose ändamål som civilförsvarsorganisationen

skall klara av föras in i den nya lagen. För de åtgärder som skulle kunna

framtvingas med hjälp av denna bestämmelse kan man i stället använda

förfogandelagen (1978:262), lagen (1992:1402) om undanförsel och förstöring samt

räddningstjänstlagen. Det finns således ingen anledning att behålla en bestäm-

melse av detta slag.

 I 63 § civilförsvarslagen finns bestämmelser om nyttjanderättshavares

skyldighet att i vissa fall bidra till betalningen av kostnader för åtgärder som

ägaren till en byggnad eller annan anläggning måste vidta. Skyldigheten gäller

under förutsättning att minst två år återstår av nyttjanderätten då åtgärden

fullbordats och att det är uppenbart oskäligt att ägaren skall stå för hela

kostnaden. Denna skyldighet bör gälla även fortsättningsvis. Emellertid bör det

som en ytterligare förutsättning för att skyldigheten skall inträda föreskrivas

att ägaren inte kände till att åtgärden skulle vidtas då nyttjanderättsavtalet

träffades eller senast kunde sägas upp, eftersom ägaren i sådant fall får anses

redan ha haft möjlighet att kompensera sig för kostnaden genom att utkräva högre

ersättning från nyttjanderättshavaren.

 Enligt 39 § civilförvarslagen får länsstyrelsen föreskriva att det under högsta

beredskap skall gälla förbud mot att använda samlingslokal eller barnstuga, om

det inte finns skyddsrum för dem som kan komma att vistas i lokalen.

Bestämmelsen bör överföras till den nya lagen samtidigt som den utvidgas något.

Således bör även kommunen, som ju med regeringens förslag har ett ansvar för

befolkningsskydd och räddningstjänst under höjd beredskap, få rätt att meddela

ett sådant förbud. Förbudet bör även kunna avse dels skolor, dels andra lokaler

som är avsedda för ändamål som motsvarar ändamålet med de uppräknade lokalerna.

52 § civilförsvarslagen innehåller bl.a. en skyldighet för ägare eller

innehavare av en byggnad eller annan anläggning eller dennes företrädare, liksom

även för arbetsgivare, att lämna civilförsvarsmyndigheten upplysningar om dem

som bor eller är verksamma i byggnaden eller anläggningen. Utredningen har

föreslagit att skyldigheten skall föras över till den nya lagen och gälla gent-

emot statliga och kommunala myndigheter. En motsvarande bestämmelse fanns redan

i 1938 års luftskyddsförfogandelag. Syftet med bestämmelsen var då att myndig-

heterna skulle kunna skaffa uppgifter om personer som var lämpliga att tas i

anspråk i olika tidiga motsvarigheter till civilförsvaret. Denna metod att

rekrytera personal torde väsentligen ha mist sin betydelse samtidigt som en

bestämmelse med detta innehåll inger starka betänkligheter i en tid när vikten

av att skydda den personliga integriteten så ofta understryks. Bestämmelsen kan

enligt regeringens mening undvaras.

 Liksom enligt nuvarande 66 § första stycket civilförsvarslagen bör var och en

vara skyldig att på förfrågan upplysa om huruvida han har egendom som kan behöva

tas i anspråk för den verksamhet som lagen reglerar. Skyldigheten bör dock

fortsättningsvis gälla även i förhållande till kommunen. Enligt 54 § första

stycket civilförsvarslagen får länsstyrelsen medge att någon annan än kommunen

anordnar en ledningsplats eller annan skyddad uppehållsplats för civil-

försvarsorganisationen utom verkskyddet. Såvitt regeringen kunnat finna har

denna möjlighet aldrig utnyttjats. Vi anser att det inte heller i fortsättningen

kommer att finnas något behov av en sådan bestämmelse, varför någon motsvarighet

till den inte bör tas med i den nya lagen.

15 Utrymning och inkvartering m.m.

Regeringens förslag:

- De nu gällande reglerna om utrymning och

inkvartering samt om inflyttningsförbud och

bortflyttningsförbud tas in i den nya lagen efter

en språklig och redaktionell översyn. Termen

omflyttning skall inte längre användas och termen

bortflyttningsförbud ersättas av utflyttningsförbud.

- Beslut om inkvarteringsbostad skall meddelas av

kommunen och inkvarteringsvärden har rätt till

skälig ersättning av kommunen för upplåtelsen. Om

bostaden eller dess utrustning skadas i samband

med inkvarteringen, skall kommunen betala skälig

ersättning. Kommunen skall dock ha rätt att av den

inkvarterade kräva återbetalning av vad som

utbetalats till inkvarteringsvärden.

- De kyrkliga kommunerna skall vara skyldiga att

bedriva verksamhet även för dem som kommer till

kommunen på grund av beslut om utrymning eller

till följd av andra utomordentliga förhållanden.

- Kommunernas, landstingens och Statens

Invandrarverks skyldighet att hjälpa utrymmande

och utlänningar som söker skydd i Sverige skall i

fortsättningen helt grundas på socialtjänstlagen

(1980:620), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

och lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl, varför de nu gällande särreglerna kan

avskaffas.

 Utredningens förslag: Utredningen har som kriterium för när inflyttningsförbud

får beslutas även tagit upp att inflyttningen är förenad med uppenbar livsfara.

Utredningen har också föreslagit att det i den nya lagen tas in särskilda regler

om kommunernas och landstingens skyldighet att ta hand om utrymmande och

utlänningar som söker skydd i Sverige. I övrigt överensstämmer utredningens

förslag i allt väsentligt med regeringens.

 Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Östergötlands län tillstyrker att begreppet

"omflyttning" avskaffas medan Länsstyrelsen i Malmöhus län menar att begreppet

bör behållas, eftersom det betecknar en åtgärd med annat syfte än utrymning.

Länsstyrelsen i Malmöhus län ifrågasätter den föreslagna rätten för kommunen att

besluta om utrymning inom kommunen, eftersom kommunen torde ha mycket begränsad

möjlighet att bedöma när en sådan åtgärd bör påbörjas. Riksförsäkringsverket har

anfört att trögheten i utbetalningsformerna för ersättningar enligt social-

försäkrings- och bidragssystemet kan göra det svårt att tillgodose snabba och

omedelbara medelsbehov hos en krigsdrabbad befolkning och menar att krigshjälpen

fyller en viktig funktion som det sista och yttersta trygghetssystemet i

krigstid. Kommunförbundet har anfört att mottagarkommuner kommer att drabbas

mycket hårt, eftersom socialtjänstlagen inte innehåller några bestämmelser om

att kommuner skall ersätta varandra för utgivna socialbidrag. I övrigt har

remissinstanserna tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förlag

Utrymning

 Bestämmelser om utrymning infördes i lagstiftningen i början av 1940-talet som

en viktig del av skyddet för civilbefolkningen. Numera råder en något annorlunda

syn på utrymning som instrument för att skydda befolkningen. Bestämmelserna om

utrymning tillkom mot bakgrund av erfarenheterna från det då pågående andra

världskriget. Kärnvapenhotet förstärkte sedan behovet av omfattande utrymningar.

Tillgången på skyddsrum var begränsad och utrymning ansågs vara ett bra

alternativ. Samhällsstrukturen var då ännu sådan att utrymningar i stor skala

ansågs möjliga att genomföra.

 I dag bedöms det konventionella kriget som det största hotet. Korta

förvarningstider, snabba stridsförlopp, risken för att uppmarschvägar blockeras

och att allmän förvirring och oreda uppstår är faktorer som begränsar

möjligheten att genomföra en utrymning. Landsbygdens avfolkning och därmed

bristande förmåga att klara inkvarteringen, socialtjänsten och

livsmedelsförsörjningen för den utrymda befolkningen har också i hög grad ändrat

förutsättningarna för att använda utrymning över längre avstånd enligt tidigare

intentioner. Med den koncentration av befolkning till tätorter som finns i dag

klarar inte heller transportsystemet omfattande utrymningar på kort tid.

 På grund av det moderna samhällets komplexa infrastruktur ställs det nu helt

andra krav än tidigare på att de viktigaste samhällsfunktionerna kan hållas i

gång även i krigstid. Härtill kommer de ökade kraven på att det civila försvaret

skall understödja det militära försvaret, när det gäller t.ex. sjukvård,

transporter, samband och försörjning. Med detta följer önskemålet att en så stor

del av befolkningen som möjligt stannar kvar på hemorten för att upprätthålla

totalförsvarsfunktionerna.

 I de senaste försvarsbesluten har man betonat att befolkningen i första hand

skall ges ett bra skydd där den bor och arbetar och att behovet av utrymning

minskar och att utrymning mer bör ses som ett komplement till skydd genom

skyddsrum.

 Det finns emellertid fortfarande, och kommer under lång tid att finnas, brister

i fråga om tillgången på skyddsrum. Med hänsyn till att riskerna för angrepp med

kort militär förvarning och markstrider över stora områden anses vara större i

dag än förr, försvåras möjligheterna att täcka dessa brister. Möjligheten att

utrymma befolkningen bör därför finnas kvar.

 Med anpassning till lagen om höjd beredskap föreslås att regeringen eller den

statliga myndighet som regeringen bestämmer får besluta om utrymning under höjd

beredskap.

 Med utrymning menas att invånare inom ett område skall lämna området och

uppehålla sig utanför detta. Beslut om utrymning bör få fattas om området blivit

eller kan antas bli utsatt för stridshandlingar och åtgärden är nödvändig för

att skydda befolkningen eller om det i området behöver vidtas militära åtgärder

av väsentlig betydelse för landets försvar som skulle allvarligt försvåras om

befolkningen finns kvar.

 Utredningen har föreslagit att även kommunerna, i samråd med länsstyrelsen,

skall kunna få fatta beslut om utrymning inom sitt eget område. Uttrycket "i

samråd" innebär att kommunen och länsstyrelsen skall vara överens innan beslutet

kan fattas. Utrymning är en för den berörda befolkningen mycket ingripande

åtgärd. Kommunerna kommer enligt regeringens bedömning oftast att sakna det

underlag som måste krävas innan ett sådant beslut fattas. Eftersom utredningens

förslag ändå innebär att det blir nödvändigt med en kontakt med en statlig

myndighet innan beslut om utrymning kan fattas av kommunen, innebär det ingen

större nackdel om rätten att besluta om utrymning i stället läggs på regeringen

eller på den myndighet som regeringen bestämmer. Vi föreslår därför inte någon

rätt för kommunen att besluta om utrymning.

 I civilförsvarslagen används termen omflyttning för en befolkningsskyddsåtgärd

som avser förhållanden när beslut om utrymning har meddelats. Då kan beslutas

att den som är bosatt inom en viss del av ett utrymningsområde skall omflyttas

till en annan del av området. Denna möjlighet kan utnyttjas för att flytta

befolkningen från ett område där det saknas skyddsrumsplatser till ett område

där det finns överskott på skyddsrumsplatser. Regeringen anser att det är

onödigt att använda olika termer för befolkningsomflyttningar beroende på om de

skall ske inom en kommun eller över kommungränserna.

Utflyttnings- och inflyttningsförbud

 I dagligt tal används termen utflyttning som motsats till inflyttning. Främst

av den anledningen bör den nuvarande termen bortflyttningsförbud ersättas med

termen utflyttningsförbud, när reglerna förs in i den nya lagen.

 Bestämmelserna om ut- och inflyttningsförbud behövs med hänsyn till bl.a.

behovet av att undvika stora skador på civilbefolkningen i samband med militära

transporter och förbandsrörelser, t.ex. vid markstrider med snabba förlopp. De

behövs också för att undvika att befolkningen spontant utrymmer och flyttar till

områden där markstrider kan komma att äga rum.

 Förutsättningarna för att meddela beslut om utflyttnings- och inflytt-

ningsförbud bör ändras något. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer bör under höjd beredskap få besluta om utflyttningsförbud, om en

utflyttning allvarligt skulle försvåra viktiga totalförsvarsåtgärder eller om

utflyttningen är förenad med uppenbar livsfara. På motsvarande sätt bör ges

möjlighet att meddela beslut om inflyttningsförbud, om en inflyttning allvarligt

skulle försvåra viktiga totalförsvarsåtgärder. Regeringen har emellertid, till

skillnad från utredningen, valt att inte som kriterium för när

inflyttningsförbud får meddelas ta med att en inflyttning är förenad med

uppenbar livsfara. Skälet härtill är att ett inflyttningsförbud inte avses

träffa tillfällig vistelse på den plats där förbudet gäller. Det är svårt att

motivera att det på grund av uppenbar livsfara skall vara förbjudet att flytta

in i ett område medan det samtidigt och med samma risk är tillåtet att bege sig

in i området för en tillfällig vistelse.

Inkvartering

 Regeringen föreslår att bestämmelserna i lagen (1964:64) om skyldighet att

upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. förs över till den nya lagen. Det är

dock angeläget att även den - svensk eller utlänning - som av krigshändelserna

tvingats fly kan beredas bostad även om han inte omfattas av ett

utrymningsbeslut eller har fått den ordinarie bostaden skadad. Skyldigheten att

upplåta inkvarteringsbostad vidgas därför till att gälla även i förhållande till

dem som tvingats lämna sin ordinarie bostad på grund av andra krigshändelser än

beslut om utrymning eller krigsskada.

 I fråga om ersättning till inkvarteringsvärden bör en förändring göras. Enligt

nuvarande bestämmelser skall den inkvarterade betala ersättning för bostaden

till inkvarteringsvärden. För att garantera inkvarteringsvärden att han, under

de redan så besvärliga förhållanden som råder då inkvarteringsbestämmelserna är

aktuella, skall få den ersättning som tillkommer honom oberoende av den

inkvarterades betalningsförmåga föreslår regeringen att den kommun, som tar emot

personer från andra kommuner, i fortsättningen skall betala ut

inkvarteringsersättningen. Kommunen bör emellertid ges rätt att av den

inkvarterade återkräva vad som betalats ut, om inte ett sådant krav i det

enskilda fallet framstår som oskäligt. Ett system med återkrav från kommunens

sida mot de inkvarterade kräver givetvis en ganska omfattande administration.

Det ter sig därför naturligt att en sådan process inte sätts i gång förrän efter

ett krig eller en krisperiod. Reglerna om inkvarteringsersättningens storlek och

sättet för dess bestämmande överförs oförändrade till den nya lagen.

Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i Sverige

 Enligt 1 § lagen om kommunal beredskap är kommuner och landsting under höjd

beredskap skyldiga att ta hand om befolkning från andra kommuner och landsting

som lämnat sina hemorter till följd av krigsskada, utrymning eller andra med

krig eller krigsfara sammanhängande utomordentliga förhållanden. Kommunerna och

landstingen har skyldighet att ta hand om denna befolkning på samma sätt som

gäller för de egna invånarna. Utredningen har föreslagit att en motsvarande

bestämmelse tas in i den nya lagen.

 I dag regleras bistånd till dem som behöver det på grund av "krigsskada,

utrymning eller andra med krig eller krigsfara sammanhängande utomordentliga

förhållanden" dels i 1 och 2 §§ lagen om kommunal beredskap, dels i 3 § lagen

(1964:47) om krigshjälp. Den sistnämnda bestämmelsen behandlar krigshjälp i form

av kontant bidrag ellernaturahjälp till dem som saknar tillgängliga medel för

sitt livsuppehälle eller till nödvändig vård. I bestämmelsen anges också att

kommunen inte är skyldig att utge ekonomisk hjälp enligt socialtjänstlagen till

den som saknar medel till följd av krigsskada, utrymning eller andra med krig

eller krigsfara sammanhängande förhållanden.

 I tider av krig, krigsfara eller andra utomordentliga förhållanden kommer

befolkningsrörelserna att öka. Förflyttningar kan bero på myndigheternas beslut

om utrymning eller på att invånarna själva beslutar att flytta från ett område.

Verkningarna av flyttningarna blir i många fall desamma oavsett om utrymningen

sker efter myndighetsbeslut eller på enskilt initiativ. I tider av oro i vår

nära omvärld måste man utgå från att flyende i större omfattning än annars

kommer till vårt land. Kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna måste

naturligtvis ta hand om såväl utrymmande som utlänningar som söker skydd i

Sverige.

 I detta sammanhang avses med utrymmande alla som är bosatta i Sverige och som

tvingats lämna sin hemkommun, vare sig det skett efter beslut om utrymning eller

ej.

 I 3 § socialtjänstlagen fastslås att kommunen har det yttersta ansvaret för att

de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Något

undantag för utrymmande eller utlänningar som söker skydd i Sverige finns inte

annat än - fr.o.m. den 1 juli 1994 - beträffande utlänningar som omfattas av

lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. Enligt den sistnämnda lagen,

som reglerar sysselsättning och bistånd till vissa i lagen särskilt angivna

grupper av utlänningar, har Statens invandrarverk huvudansvaret för mottagandet

av asylsökande och skyddssökande utlänningar som beviljats tidsbegränsat

uppehållstillstånd. De riktlinjer för socialtjänsten och Statens invandrarverk

som finns i fred gäller också i krig och under andra utomordentliga

förhållanden. Regeringen kan dock med stöd av 78 § socialtjänstlagen meddela

särskilda föreskrifter för socialtjänsten, om landet kommer i krig eller

krigsfara eller om det råder utomordentliga förhållanden som hänger samman

härmed.

 I 4 § hälso- och sjukvårdslagen åläggs landstinget att erbjuda akutsjukvård åt

var och en som vistas inom landstinget. I 29 § samma lag ges regeringen

bemyndigande att meddela särskilda föreskrifter om hälso- och sjukvården i krig,

vid krigsfara eller under sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda

av att det är krig utanför Sveriges gränser eller att Sverige har varit i krig

eller krigsfara. Dessa bestämmelser ger redan nu möjlighet att garantera

utrymmande och utlänningar som söker skydd i Sverige erforderlig sjukvård.

 Regeringen anser att man vid bestämmande av ansvaret för människor som kommer

till en kommun eller ett landsting under höjd beredskap bör utgå från

regleringen av ansvaret i socialtjänstlagen, hälso- och sjukvårdslagen och lagen

om mottagande av asylsökande m.fl.. Någon ytterligare lagreglering krävs inte

för att tillförsäkra de nu aktuella kategorierna erforderlig hjälp. Någon

motsvarighet till bestämmelserna i 1 och 2 §§ lagen om kommunal beredskap behövs

således inte i den nya lagen. Enligt regeringens mening finns det inte heller

längre behov av särskilda bestämmelser om krigshjälp. Lagen om krigshjälp bör

därför kunna upphävas. Några regler om statlig ersättning till kommunerna för

åtgärder som motsvarar den nuvarande krigshjälpen behövs inte heller för när-

varande. Vi hänvisar här till dels den regel om skyldighet för utrym-

ningskommunen att hjälpa mottagarkommunen som vi föreslår förs över i sak

oförändrad från lagen om kommunal beredskap, dels till vad som anförts under

avsnitt 9 om en allmän skyldighet för kommuner och landsting att hjälpa andra

kommuner och landsting som drabbats särskilt hårt. De särskilda regler om

bistånd åt asylsökande som finns i lagen om mottagande av asylsökande m.fl.

gäller givetvis även under höjd beredskap för dem som där avses. Regeringen bör

dock ha möjlighet att meddela särskilda föreskrifter - i likhet med vad som

följer av socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen - som avviker från

lagens bestämmelser om landet kommer i krig eller krigsfara eller om det råder

utomordentliga förhållanden som hänger samman härmed.

 De problem Riksförsäkringsverket befarar på grund av tröghet i utbetalningen i

socialförsäkrings- och bidragssystemet kan enligt regeringens mening mötas genom

tillfälliga insatser inom ramen för socialtjänsten och Statens invandrarverks

verksamhet.

 I fråga om de kyrkliga kommunerna finns inte någon reglering av deras

skyldigheter gentemot dem som inte tillhör den kyrkliga kommunen. Det torde

därför vara nödvändigt att i lagen ta in en skyldighet för de kyrkliga

kommunerna att utöva verksamhet för invånare från andra kyrkliga kommuner och

för utlänningar som söker skydd i Sverige på samma sätt som för dem som bor inom

den kyrkliga kommunen.

 I fråga om omhändertagande av utlänningar som söker skydd i Sverige förhåller

det sig så att den beredskap Statens invandrarverk har för att även i en

krissituation kunna ordna flyktingmottagning efter i huvudsak samma principer

som i fred skall utnyttjas så långt det är möjligt. Den möjlighet för regeringen

att utfärda särskilda bestämmelser som nyss talades om är avsedd att träda in i

situationer när den normala organisationen inte förmår möta exceptionellt stora

strömmar av flyende.

 Den bestämmelse i lagen om kommunal beredskap som föreskriver skyldighet för

kommuner och landsting, varifrån utrymning sker, att hjälpa mottagande kommuner

och landsting bör föras över till den nya lagen. Föreskriften att hjälpen

särskilt skall avse personal och utrustning bör emellertid inte gälla i

fortsättningen. Behoven kommer med säkerhet att variera från fall till fall,

varför det bör överlämnas åt de inblandade parterna eller, om de inte kan komma

överens, åt länsstyrelsen i det län varifrån de utrymmande kommer, att avgöra

vilken form hjälpen skall ha.

16 Säkerhetsskyddet i kommuner och landsting

Regeringens förslag: Kommunernas, landstingens och

de kyrkliga kommunernas ansvar för att det hos dem

finns ett tillfredsställande säkerhetsskydd i frågor

av betydelse för totalförsvaret eller rikets

säkerhet i övrigt lagfästs. Tjänstemän och

uppdragstagare i kommuner och landsting som i

inte obetydlig omfattning får del av

sekretessbelagda uppgifter av betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt skall

vara svenska medborgare.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det i kommunallagen införs

bestämmelser om att endast förtroendevalda som är svenska medborgare får delta i

handläggningen av ärenden som i inte ringa omfattning innehåller sekressbelagda

uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt.

Utredningen har också föreslagit att reglerna om svenskt medborgarskap för vissa

tjänstemän skall omfatta även de kyrkliga kommunerna. Utredningens förslag

överensstämmer i övrigt i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller

lämnar det utan erinran. Ett undantag utgör Sveriges frikyrkoråd som anför att

den föreslagna inskränkningen av rätten för förtroendevalda som inte är svenska

medborgare att delta i handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagda

uppgifter, skulle innebära en allvarlig och orimlig begränsning av utländska

medborgares rättigheter i Sverige.

Skälen för regeringens förslag

Säkerhetsskydd

 Kommunernas ökade ansvar för det civila försvaret på lokal nivå medför med

nödvändighet att den mängd sekretesskänsliga uppgifter som man i kommunerna

kommer att hantera ökar markant. Kommunerna kommer själva att upprätta planer

som innehåller uppgifter som omfattas av sekretess. Kommunerna måste också få

del av centralt och regionalt upprättade planer och analyser med högt

sekretessvärde och kommunal personal kommer att delta i utbildning som ger

inblick i verksamheter och system som skyddas av sekretess. Vad nu sagts gäller

i de flesta stycken i lika hög grad för landstingen och i viss utsträckning för

de kyrkliga kommunerna.

 Säkerhetsskyddet omfattar skydd mot att obehöriga får kännedom om uppgifter som

är av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt och som

omfattas av sekretess enligt sekretesslagen (sekretessskydd), skydd mot att

obehöriga får tillträde till anläggningar, områden m.m. där de kan få kännedom

om sådana uppgifter eller där det bedrivs verksamhet som har betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt (tillträdesskydd), skydd mot att

någon som inte är pålitlig från säkerhetssynpunkt får tjänst, uppdrag e.dyl. som

är av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt

(infiltrationsskydd), samt kontroll av sekretess-, tillträdes-, och

infiltrationsskyddet och av informationen om skyddet.

 För kommuner och landsting finns i dag inga andra bestämmelser som rör

säkerhetsskyddet än dem som finns i sekretesslagen och i lagen (1990:217) om

skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. För statliga myndigheter finns

dessutom bestämmelser i lagen (1983:953) om säkerhetsskydd vid riksdagen,

förordningen (1981:421) om säkerhetsskyddet vid statliga myndigheter,

förordningen (1975:608) om krav på svenskt medborgarskap för tillträde till

vissa statliga tjänster och personalkontrollkungörelsen (1969:446). Ingen av

dessa författningar gäller för kommuner och landsting. När nu uppgifter som

omfattas av sekretess i ökande utsträckning kommer att hanteras i kommuner och

landsting måste det tillskapas ett system för säkerhetsskydd som svarar mot

denna ökning.

 Som framgått finns det ett uppenbart behov av att säkerhetsskyddet regleras

också beträffande kommuner, landsting och kyrkliga kommuner. De bör således

åläggas att se till att de har ett bra säkerhetsskydd. Det bör överlåtas åt

regeringen att ge närmare detaljföreskrifter.

 Säkerhetsskyddsutredningen (Ju 1993:09) ser för närvarande över dels

personalkontrollförfarandet (dir. 1993:81), dels frågan om en lagreglering av

säkerhetsskyddet hos myndigheter m.m. (dir. 1993:123). Utredningen har att göra

en översyn av den tidigare nämnda förordningen om säkerhetsskyddet vid statliga

myndigheter. Med hänsyn till kommuners och landstings ökade betydelse inom

totalförsvaret samt den ökade bolagiseringen av statlig och kommunal verksamhet

skall utredningen även undersöka i vilken utsträckning kommuner och enskilda

skall omfattas av en ny reglering om säkerhetsskydd. Utredningen bör enligt

direktiven redovisa sitt uppdrag i denna del före utgången av oktober 1994.

 Lämpligast är att alla regler rörande säkerhetsskyddet i kommuner, landsting

och hos enskilda organ samlas i en lag. Lagen om civilt försvar föreslås träda i

kraft den 1 juli 1995. Det är osäkert om en ny generell lagstiftning om

säkerhetsskyddet på grundval av Säkerhetsskyddsutredningens arbete kan träda i

kraft vid samma tidpunkt. Regeringen anser dock att en reglering på detta område

såvitt avser kommuner, landsting och kyrkliga kommuner är av sådan vikt att den

bör göras redan i lagen om civilt försvar. Om en ny lag om säkerhetsskydd kommer

att föreslås med ikraftträdande den 1 juli 1995 eller därefter, avser regeringen

att föreslå att reglerna om säkerhetsskydd i lagen om civilt försvar skall

upphävas.

Krav på svenskt medborgarskap

 Under senare år kan inriktningen beträffande utländska medborgares rättsliga

ställning här i landet sägas ha inneburit en strävan att de i större

utsträckning skall ha möjlighet att aktivt delta i samhällsutvecklingen. På så

sätt kan i Sverige bosatta utländska medborgare i större utsträckning känna

samhörighet med det svenska samhället.

 I en kris- eller krigssituation kan det emellertid hända att en utländsk

medborgare många gånger har sin lojalitet hos det land där han är medborgare. I

tider av ökande internationella spänningar kan utländska medborgare komma att

utsättas för olika former av påtryckningar, och risken för lojalitetskonflikter

är betydligt större än för den som är svensk medborgare. När det gäller svenska

medborgare, finns också betydligt bättre möjligheter att göra en personbedömning

med hjälp av personalkontroll än vad som är fallet med en utländsk medborgare,

eftersom denne oftast tillbringat en stor del av sitt liv i ett annat land -

något som gör det svårt för svenska myndigheter att erhålla tillförlitliga

uppgifter om hans förflutna.

 Regeringen anser att det är nödvändigt att uppställa vissa krav för att en

tjänsteman eller uppdragstagare skall anses vara behörig att hantera

sekretessbelagd information av betydelse för totalförsvaret eller rikets

säkerhet i övrigt. Så är redan nu fallet vid statliga myndigheter som hanterar

frågor som rör försvarssekretessen. Sådan anställning får endast innehas av

svensk medborgare, jfr. förordningen om krav på svenskt medborgarskap för

tillträde till vissa statliga tjänster. Med hänsyn till kommunernas och

landstingens stora betydelse för beredskapsförberedelserna och det ökade ansvar

som med detta förslag kommer att åläggas dem, anser vi att goda skäl talar för

att samma utgångspunkter måste gälla för kommunernas och landstingens

tjänstemän som för tjänstemän vid statliga myndigheter, dvs. att endast den som

är svensk medborgare får ta del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt, medverka i beredskapsplan-

läggningen eller delta i ledningsövningar.

 Den i och för sig otvivelaktigt viktiga beredskapsplanering som den kyrkliga

kommunen bedriver är enligt regeringens uppfattning dock inte sådan att det

finns anledning att uppställa krav på svenskt medborgarskap för den kyrkliga

kommunens tjänstemän.

 I 12 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529) finns en bestämmelse som ger

regeringen rätt att meddela föreskrifter att gälla vid krig, vid krigsfara eller

under sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av

krigsfara som Sverige har befunnit sig i, rörande bl.a. utlänningars rätt att ha

anställning eller offentligt förtroendeuppdrag. Någon föreskrift med stöd av

detta bemyndigande har inte utfärdats. Bestämmelsen i utlänningslagen är

emellertid inte tillräcklig för att tillgodose de nyss nämnda intressena,

eftersom den inte kan tillämpas beträffande den planering och övningsverksamhet

m.m. som sker i fredstid.

 Det bör därför i den nya lagen uppställas ett krav på svenskt medborgarskap för

innehav av vissa befattningar hos kommuner och landsting.

 Det är givetvis endast en begränsad grupp tjänstemän som kan komma att beröras

av ett sådant krav.

 Utredningen har föreslagit att krav på svenskt medborgarskap skall införas även

beträffande förtroendevalda för att de skall få delta i handläggningen av

ärenden som i inte ringa omfattning innehåller sekretessbelagda uppgifter av

betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt.

 Även de förtroendevalda ledamöterna i fullmäktige, vissa styrelser och nämnder

får del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller

rikets säkerhet i övrigt. Givetvis kan de argument som nyss anförts för krav på

svenskt medborgarskap för vissa tjänstemän användas för motsvarande krav för de

förtroendevalda. När det gäller förtroendevalda blir emellertid konflikten

mellan å ena sidan önskemålet att låta utländska medborgare i ökad utsträckning

få ta aktiv del i samhällsutvecklingen och å andra sidan intresset av att endast

svenska medborgare skall få hantera vissa sekretessbelagda uppgifter mer fram-

trädande. När de regler varigenom utländska medborgare gavs rösträtt och

valbarhet i kommunal- och landstingsval infördes år 1976, utgick man från att

denna rösträtt inte skulle ge inflytande i frågor som rör bl.a. landets försvar.

Genom den förskjutning av ansvaret för det civila försvaret som skett mot

kommunen, har denna förutsättning i någon mån ändrats.

 Den bestämmelse i 12 kap. 4 § utlänningslagen som nyss nämnts gäller även

förtroendevalda men inte heller beträffande dem är den tillämplig på planering

m.m. som sker i fred.

 Som utredningen anfört finns det alltså skäl som talar för en begränsning av

utländska medborgares rätt att delta i handläggningen av ärenden som innehåller

sekretessbelagd information.

 Mot en begränsning talar emellertid redan det faktum att vi i Sverige valt att

låta utländska medborgare få rösträtt och vara valbara vid kommunal- och

landstingsval. En begränsning i behörigheten för utländska medborgare som fått

förtroendeuppdrag skulle på ett olyckligt sätt kunna skapa bilden av att det

finns förtroendevalda i fullmäktige, styrelser och nämnder som inte är

fullvärdiga ledamöter. Mot talar också avsikten att engagera även utländska

medborgare i det civila försvaret genom att totalförsvarsplikten skall gälla

även utländska medborgare som är bosatta i Sverige (jfr. förslag till lag om

totalförsvarsplikt). Härtill kommer att även en utländsk medborgare som är

bosatt i Sverige givetvis har intresse av att civil försvarsverksamhet som

exempelvis befolkningsskydd och räddningstjänst samt sjukvård fungerar väl i en

krigssituation. Vid en jämförelse med de anställda i kommunens och landstingets

tjänst, för vilka krav på svenskt medborgarskap bör uppställas, kan man också

konstatera att en förtroendevald ledamot av fullmäktige, styrelse eller nämnd

knappast kommer att få samma detaljkunskap om beredskapsplanering m.m. som den

tjänsteman som t.ex. handlägger beredskapsfrågor.

 Vid en avvägning mellan de intressen som nu redovisats stannar regeringen för

att skälen emot en begränsning väger tyngst. Regeringen föreslår därför inte

någon begränsning av rätten för förtroendevalda utländska medborgare att delta i

handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagd information.

Personalkontroll

 Liksom CFL-utredningen anser regeringen det angeläget att möjlighet skapas för

kommuner och landsting att genomföra personalkontroll beträffande vissa känsliga

befattningar.

 Som anförts utreds för närvarande personalkontrollförfarandet av

Säkerhetsskyddsutredningen. I avvaktan på resultatet av detta arbete bör inte

regeringen nu lägga fram förslag till regler om personalkontroll av tjänstemän i

kommuner och landsting.

17 Straff m.m.

Regeringens förslag: Straffet för grova brott

enligt den nya lagen skärps, medan straffet för

vissa brott som begås i fredstid mildras. I några

fall införs straff även för oaktsamma handlingar.

Vid vägran att tillåta besiktning av byggnad eller

anläggning skall fortsättningsvis vite användas i

stället för straff.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att civilpliktigs straffansvar

regleras i lagen om civilt försvar samt att begreppet laga förfall ersätts av

giltigt skäl. Utredningens förslag i övrigt överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak lämnat förslaget utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Det civila försvaret får en ökad betydelse och

kommer att i hög grad påverka hela totalförsvarets effektivitet och funktion.

Därmed kan också brott mot bestämmelserna som gäller det civila försvaret i viss

mån sägas förtjäna att betraktas som allvarligare än tidigare. I vart fall

gäller detta brott mot mera centrala bestämmelser som begås under höjd

beredskap. Det är då naturligt att detta i någon mån återspeglas i straffskalan

för de grova brotten.

 Straffet för grova brott mot den nya lagen bör enligt regeringens mening sättas

till lägst sex månader och högst fyra år.

 Däremot måste de brott som nu anges i 81 § första stycket 9 civilförsvarslagen

och som kan ge straff i form av böter eller fängelse i högst ett år anses ha ett

något lägre straffvärde än vad straffskalan anger. För dessa lindrigare fall av

brott mot bestämmelserna i lagen anser regeringen att enbart böter bör komma i

fråga. Med hänsyn till att denna typ av brott närmast har ordningskaraktär finns

det inte anledning att, som nu är fallet, kunna döma för grovt brott.

 Samtidigt är flera av de skyldigheter som sanktioneras genom straffbe-

stämmelserna så viktiga att även ett åsidosättande av oaktsamhet bör vara

straffbart. Regeringen föreslår därför att det i några fall införs en möjlighet

att döma den som av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter.

 Enligt 81 § första stycket 6 civilförsvarslagen kan den som utan skälig

anledning vägrar att låta civilförsvarsmyndighet eller kommun besiktiga en

anläggning eller en byggnad straffas med böter eller fängelse i högst ett år.

Enligt regeringens uppfattning bör, i stället för straff, vitesföreläggande och

eventuellt handräckning användas för att komma till rätta med en sådan vägran.

 Den som vägrar upplåta inkvarteringsbostad kan i dag föreläggas att vid vite

upplåta bostaden. Det finns också möjlighet att genom handräckning bereda den

inkvarterade tillträde till bostaden. Man kan utgå ifrån att situationen i

samhället, när det blir aktuellt att upplåta inkvarteringsbostad, är ansträngd.

Stora mängder människor skall beredas bostad. I en sådan situation bör det

krävas att utpekade inkvarteringsvärdar rättar sig efter fattade beslut utan att

tredskas. Den kommunala myndigheten kommer inte att ha resurser att med hjälp av

vitesförelägganden tvinga fram rättelse. Regeringen föreslår därför att det i

stället skall vara straffbart att vägra rätta sig efter ett beslut om att man

skall upplåta inkvarteringsbostad. Möjligheten att med hjälp av handräckning

bereda den inkvarterade tillträde bör finnas kvar.

 I lagen om kommunal beredskap och i lagen om lokal kristidsförvaltning finns

bestämmelser som möjliggör för länsstyrelsen att förelägga en kommun vite, om

kommunen inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen. Det finns också möjlighet

för länsstyrelsen att på kommunens bekostnad vidta en åtgärd som åligger

kommunen. I den förstnämnda lagen finns samma möjligheter beträffande landsting.

 Regeringen anser för sin del att det med dagens syn på kommunernas och

landstingens verksamhet är mindre tilltalande att behålla dylika regler. Det

måste förutsättas att kommuner och landsting lojalt fullgör vad som enligt lag

åläggs dem. Reglerna om vitesföreläggande bör därför inte tas in i den nya

lagen.

 I konsekvens med regeringens tidigare ställningstagande i frågan om att

civilplikten bör regleras i lagen om totalförsvarsplikt lämnar regeringen inte i

lagen om civilt försvar något förslag om straffbestämmelser vid brott mot

civilplikten (jfr. avsnitt 10).

 Civilförsvarslagens bestämmelse om förverkande saknar i dagens läge funktion

eftersom situationer där förverkande kan bli aktuella redan täcks av allmänna

regler. Regeringen föreslår därför inte att någon förverkanderegel tas in i den

nya lagen.

18 Överklagande av beslut

Regeringens förslag:

- Regler om överklagande tas in i den nya lagen.

Reglerna om överklagande görs mer överskådliga.

- Beslut av en kommun skall kunna överklagas till

länsstyrelsen och länsstyrelsens beslut skall kunna

överklagas till den centrala myndighet som

regeringen bestämmer.

- Beslut rörande bl.a. frågor om byggande av

skyddsrum och skyddade utrymmen samt föreläggande

av vite skall kunna överklagas till länsrätt.

- Möjligheten att överklaga inskränks något i

förhållande till vad som gäller i dag.

- Regeringen skall endast pröva överklaganden av

beslut där regeringens prövning kan sägas vara av

särskild vikt, såsom när ett politiskt

ställningstagande från regeringen framstår som nödvän-

digt.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att vissa beslut skall kunna

överklagas till kammarrätten. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i

huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt

utredningens förslag eller lämnat det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om överklagande i den nuvarande

civilförsvarslagen är svåröverskådliga. För att göra regleringen överskådligare

föreslås att bestämmelserna delas upp på flera paragrafer och att en enhetligare

instansordning införs.

 Vissa beslut är till sin karaktär sådana att de lämpligen bör överklagas till

domstol. Detta gäller beträffande beslut där en enskild person berörs av

beslutet och frågan av rättssäkerhetsskäl därför bör prövas av domstol. Så är

fallet exempelvis beträffande beslut om förelagda viten och frågor rörande

byggande av skyddsrum och skyddade utrymmen. Regeringen föreslår därför att

bl.a. beslut av kommuner och myndigheter i fråga om skyddsrum och skyddade

utrymmen samt beslut gällande förelagda viten skall kunna överklagas till

domstol.

 Till skillnad från utredningen föreslår regeringen att överklagandet till

domstol skall ske till länsrätt och inte till kammarrätt. Detta med anledning av

riksdagens principbeslut, efter förslag framlagt av regeringen i 1993 års

budgetproposition, om att den första domstolsprövningen skall ligga i länsrätt

(prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 24f och 93, bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289).

Principbeslutet bygger på betänkandet Domstolarna inför 2000-talet

Arbetsuppgifter och förfaranderegler (SOU 1991:106). Med anledning härav har

riksdagen nyligen beslutat om ändring angående instansordningen m.m. i de

allmänna förvaltningsdomstolarna (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr.

1993/94:319). Beslutet innebär bl.a. att länsrätt ges en allmän behörighet att

vara första domstolsinstans vid överklagande av förvaltningsbeslut och att

prövningstillstånd kan krävas i kammarrätten. Av den sist nämnda propositionen

framgår att det beträffande varje målgrupp får avgöras särskilt om prövnings-

tillstånd skall krävas eller inte för att få ett mål prövat av kammarrätten. Av

propositionen framgår vidare att prövningstillstånd till kammarrätten främst bör

användas i de fall målet har prövats av en förvaltningsmyndighet innan det

prövas av länsrätt (prop. 1993/94:133 s. 34). De beslut som kan överklagas

enligt lagen om civilt försvar har i allmänhet först prövats av en kommun och,

eller av en länsstyrelse innan de kommer till länsrätt. För att instanskedjan

inte skall bli onödigt lång synes denna målgrupp vara väl lämpad för att kräva

prövningstillstånd till kammarrätten. Regeringen föreslår därför att första dom-

stolsinstans skall vara länsrätt samt att det skall krävas prövningstillstånd

för att ett överklagande skall tas upp av kammarrätten.

 Till viss del kommer beslut av kommuner och myndigheter med stöd av den nya

lagen om civilt försvar att vara beslut grundade på mer eller mindre renodlade

lämplighetsbedömningar utifrån det civila försvarets verksamhet. Beslut av den

karaktären kräver mycket god kännedom, bred erfarenhet och överblick på området

av beslutsfattarna. Dessa beslut bör därför överprövas av myndigheter som är

insatta i sakfrågorna. Regeringen anser att sådana beslut av en kommun skall

kunna överklagas till länsstyrelsen. Även en länsstyrelses beslut bör kunna

överklagas, både i fall då länsstyrelsen är första instans och i fall då den

överprövar en kommuns beslut. Enligt nuvarande regler kan flera beslut av

länsstyrelsen överklagas till regeringen. Utvecklingen de senaste åren har dock

gått mot att regeringen inte skall överpröva förvaltningsärenden utan att

överprövningarna i stället görs av olika centrala myndigheter. Skäl att inte gå

till väga på samma sätt beträffande beslut enligt lagen om civilt försvar finns

inte enligt regeringens mening. Sista instans för frågor av detta slag bör bli

den centrala myndighet som regeringen bestämmer.

 Det kan dock finnas beslut som bör komma under regeringens prövning. Möjlighet

bör därför finnas för en central myndighet att överlämna överprövningen till

regeringen när det är fråga om beslut av särskild vikt. Beslut av sådan särskild

vikt kan exempelvis vara beslut där politisk styrning behövs eller där det kan

bli fråga om att ändra en tidigare framvuxen praxis. Regeringen delar alltså

utredningens förslag att den centrala myndigheten skall ha möjlighet att

överlämna prövningen av ett överklagande till regeringen i de fall då frågan kan

bedömas ha särskild vikt.

 Beslut som över huvud taget inte bör kunna överklagas är beslut om att

verkskydd tas i anspråk för räddningstjänsten, beslut om i vilka områden

skyddsrum och skyddade utrymmen skall byggas, beslut om att kommun eller

landsting skall erhålla hjälp från annan kommun eller landsting i vissa fall,

beslut om att samlingslokaler, skolor m.m. under höjd beredskap inte får

användas när de saknar skyddsrum samt beslut angående utrymning samt in- och

utflyttningsförbud.

 Vissa beslut som fattas med stöd av den nya lagen är till sin natur sådana att

de då höjd beredskap råder bör börja gälla omedelbart utan att det skall behöva

avvaktas att beslutet vinner laga kraft. Redan i dagsläget gäller att beslut

träder i kraft omedelbart då högsta beredskap råder eller "eljest när särskilda

skäl äro därtill" och myndigheten förordnar därom (83 § femte stycket

civilförsvarslagen). Regeringen anser dock att som huvudregel skall gälla att

beslut som en kommun eller en statlig myndighet meddelar under höjd beredskap

enligt den nya lagen om civilt försvar skall gälla omedelbart. Kommunen eller

myndigheten i fråga bör dock kunna särskilt besluta om att ett beslut inte skall

träda i kraft omedelbart. Förslaget innebär alltså en omkastning av den nu

gällande regeln. Vidare innebär förslaget att inte bara beslut som meddelats

under högsta beredskap utan även beslut som meddelats under skärpt beredskap

blir direkt verkställbara. Huvudregeln om direkt verkställbara beslut skall, så

som Lagrådet påpekat, även gälla beslut av en allmän förvaltningsdomstol.

19 Kostnader

 Som framgår av avsnitt 9 skall staten betala kommunerna en årlig ersättning för

deras beredskapsförberedelser inom det civila försvaret. Ett särskilt

ersättningssystem tillskapas. Ersättningen beräknas uppgå till sammanlagt cirka

161,2 miljoner kronor det första året. Kostnaden finansieras genom omfördelning

av medel från befintliga anslag som nu disponeras av främst Överstyrelsen för

civil beredskap och Statens räddningsverk under fjärde huvudtiteln och

länsstyrelserna under trettonde huvudtiteln. Dessa medel har hittills använts

för olika uppgifter som materielhantering, övning, personalförsörjning och

planläggning, vilka övertas av kommunerna när lagen om civilt försvar träder

ikraft. Vissa kostnader därutöver för bl.a. engångsåtgärder i samband med

överföringen av uppgifter till kommunerna finansieras genom omdisponering inom

den civila planeringsramen under fjärde huvudtiteln.

 Den föreslagna ändringen av instansordningen kommer att innebära en viss

minskning av arbetsbördan för regeringen. Någon prognos över hur de allmänna

förvaltningsdomstolarnas arbetsbörda kommer att påverkas till följd av att vissa

nya ärenden kan komma att prövas av dessa finns inte. Regeringen anser dock

inte, med hänsyn till typen av ärenden som blir aktuella, att förändringen

kommer att innebära någon nämnvärd ökning av arbetsbelastningen för de allmänna

förvaltningsdomstolarna. Det kan även påpekas att en del ärenden som i dag kan

överklagas till kammarrätt inte längre kommer att belasta de allmänna

förvaltningsdomstolarna över huvud taget. Genom nedflyttning av ärenden från

kammarrätt till länsrätt och införande av prövningstillstånd kommer arbetsbördan

att minska för kammarrätterna.

20 Ikraftträdande

 Den nya lagen om civilt försvar och samtliga följdändringar med anledning av

den nya lagen föreslås träda ikraft den 1 juli 1995. Av vikt är att lagen om

civilt försvar träder i kraft samma dag som den föreslagna lagen om

totalförsvarsplikt (jfr. avsnitt 10).

21 Författningskommentar

21.1Förslaget till lag om civilt försvar

1 kap. Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafen anger vad som regleras i lagen om civilt försvar. Med kyrkliga

kommuner avses församlingar och kyrkliga samfälligheter.

2 §

I paragrafen ges en beskrivning av begreppet befolkningsskydd. Bestämmelsen

motsvarar delvis 1 § civilförsvarslagen. Som framgår av lagtexten är

bestämmelsen inriktad på åtgärder för skydd av befolkningen i krig. Samtliga de

verksamheter som är uppräknade i paragrafen faller in under vad som i till-

äggsprotokoll I till Genèvekonventionerna benämns "civil defence". Den personal

som är verksam inom befolkningsskyddet åtnjuter således folkrättsligt skydd. I

65 § räddningstjänstlagen i dess lydelse enligt detta förslag tas de ytterligare

uppgifter som räddningskåren har att utföra under höjd beredskap upp. Med

utrymning avses i denna paragraf sådan utrymning som behandlas i lagens åttonde

kapitel.

3 §

Paragrafen syftar till att klargöra att bestämmelserna om verkskydd, skyddsrum

och skyddade utrymmen, skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom

m.m. samt om utrymning och inkvartering inte gäller militär verksamhet eller

anläggningar som är avsedda för militär verksamhet. Det samma gäller

anläggningar avsedda för rikets försvar.

4 §

I lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.

finns bestämmelser om vilka åtgärder som skall vidtas vid större

kraftanläggningar till skydd mot skada genom luftanfall, annan krigshandling

eller sabotage. Paragrafen klargör att dessa bestämmelser skall tillämpas

framför bestämmelserna i denna lag.

5 §

Göteborgs, Malmö och Gotlands kommuner tillhör inte något landsting.

Landstingets uppgifter fullgörs där av kommunen. I paragrafen klargörs att vad

som i denna lag sägs om landsting gäller även dessa kommuner.

2 kap. Beredskapsförberedelser m.m.

Bestämmelserna i 2 kap. behandlas även i avsnitt 9.

Ansvaret för beredskapsförberedelserna m.m.

1 §

I första stycket fastslås kommunernas, landstingens och de kyrkliga kommunernas

ansvar för att den egna verksamheten under kris och krig redan i fred har

förberetts i den omfattning som behövs. Behovet av förberedelser kan natur-

ligtvis variera kraftigt mellan olika kommuner etc. beroende på storlek,

geografiskt läge m.m.

 Bland de beredskapsförberedelser som åsyftas kan nämnas planläggning av

verksamheten under höjd beredskap. Ansvaret för att nödvändiga planer upprättas

åligger numera kommunen. Länsstyrelsen har inte längre några planeringsuppgifter

för kommunernas räkning. Utbildning är en annan av de beredskapsförberedelser

som åsyftas. En annan typ av förberedelser är anskaffning av ledningsplatser,

skyddade uppehållsplatser och andra särskilda anläggningar som behövs för det

civila försvaret.

 Bestämmelsen innebär även att kommunen är skyldig att vidta bered-

skapsförberedelser i form av reservanordningar och reparationsberedskap på

områden såsom försörjning med elektricitet, gas, värme, vatten och avlopp i fall

när kommunen genom lag är skyldig eller frivilligt har åtagit sig att svara för

sådan verksamhet.

 Bestämmelsen syftar på alla de olika typer av förberedelser som är nödvändiga

för att en kommuns verksamhet skall fungera under de svåra förhållanden som kan

råda under krig. Den uppräkning av olika förberedelser som gjorts ovan avses

inte att vara uttömmande.

 I 6 § finns regler om vilken ersättning staten skall lämna kommunerna och

landstingen för olika beredskapsförberedelser.

 I kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna kommer

beredskapsförberedelserna naturligen ofta att skötas av olika underorgan,

beroende på vilken del av verksamheten det gäller. I andra stycket åläggs

emellertid det högsta verkställande organet inom respektive organisation

ansvaret för att beredskapsförberedelserna kommer till stånd och samordnas. Med

motsvarande organ till kyrkorådet avses sådana organ som enligt 18 kap. 4 § 5

kyrkolagen (1992:300) får ges annan benämning än kyrkoråd.

 I tredje stycket åläggs kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna att

även samordna beredskapsförberedelser med motsvarande förberedelser hos de

myndigheter, kommuner, landsting etc. som på något sätt kommer i beröring med

den egna organisationen. Syftet med denna samverkan är att

beredskapsförberedelserna skall få bästa möjliga effekt samtidigt som

dubbelarbete och onödiga kostnader undviks. Vidare åläggs den kyrkliga kommunen

att vid sina beredskapsförberedelser samverka med de övriga trossamfund - såväl

kristna som icke kristna - som verkar inom den kyrkliga kommunens område.

2 §

I paragrafen läggs på kommunen ett ansvar att verka för att de bered-

skapsförberedelser som statliga myndigheter, landstinget, kyrkliga kommuner samt

olika organisationer och företag vidtar för verksamhet inom kommunen samordnas

inte bara med kommunens egen verksamhet utan även sinsemellan. Kommunen får en

sammanhållande roll. Det är således kommunen som har att ta initiativet till de

samråd som krävs för att få denna samverkan till stånd. När det är frågan om

statliga myndigheter och landsting är det endast den verksamhet som bedrivs med

inriktning på kommunens verksamhet som avses. Kommunen har givetvis inget ansvar

för samverkan av rikstäckande eller regional verksamhet som en statlig myndighet

bedriver. Som behandlas i avsnitt 9 innebär bestämmelsen inte att kommunen får

någon rätt att ge direktiv.

3 §

Enligt den nu gällande lagen om kyrklig beredskap åligger det domkapitlet att

följa tillämpningen av lagen. Lagförslaget innebär att domkapitlets ansvar i

denna del tas bort och stiftsstyrelsen i stället åläggs ett samordningsansvar

inom stiftet. Någon rätt att ge de övriga kyrkliga kommunerna direktiv följer

dock inte av bestämmelsen.

4 §

Den verksamhet som en kommun, ett landsting eller en kyrklig kommun bedriver

under höjd beredskap tangerar på en mängd olika sätt motsvarande verksamhet hos

andra kommuner, landsting och kyrkliga kommuner samt hos statliga myndigheter.

För att en övning som genomförs av något sådant organ skall kunna genomföras på

ett realistiskt och ändamålsenligt sätt krävs ofta medverkan från andra berörda

organ. Paragrafen ålägger kommuner etc. att i olika avseenden medverka vid

sådana övningar och annan utbildning. För de kyrkliga kommunernas del kommer

denna skyldighet i praktiken att åvila pastorat eller kyrkliga samfälligheter.

5 §

Paragrafen införs för att staten skall ha möjlighet att följa upp och utvärdera

beredskapen på den kommunala nivån. Den myndighet som regeringen här avser är -

såsom också framgår av avsnitt 9 - länsstyrelsen.

Ersättningskyldighet för staten

6 §

I bestämmelsen regleras kommunernas och landstingens rätt till ersättning från

staten för beredskapsförberedelserna enligt 2 kap.

 De nuvarande statsbidragsbestämmelserna innebär att staten ersätter kommunerna

för kostnaderna för vissa angivna åtgärder. Det innebär att staten bestämmer

vilka medel kommunerna skall använda för att genomföra sina uppgifter inom det

civila försvaret. Den föreslagna bestämmelsen bygger på att staten skall ge

varje kommun en samlad ersättning för kommunens löpande beredskapsförberedelser.

Ersättningens storlek skall enligt första stycket bestämmas av kommunens utsat-

thet och risker i krig. Det ankommer på den enskilda kommunen att själv avgöra

hur ersättningen bäst skall användas för olika åtgärder inom det civila för-

svaret i kommunen.

 Staten betalar i dag ersättning till landstingen för deras kostnader för övning

och annan utbildning. Statens skyldighet är inte reglerad i lag. I den nya

lagens andra stycke tas in en bestämmelse om statens skyldighet att utge

ersättning.

 I paragrafens tredje stycke bemyndigas regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att utforma ersättningssystemen och svara för den

fortlöpande administrationen av systemen.

 Av Lagrådets yttrande framgår att Lagrådet är kritiskt mot utformningen av

lagtexten i förevarande paragraf. Lagrådet anser att de redovisade grunddragen i

det avsedda bidragssystemet inte kan utläsas av den föreslagna bestämmelsen i

första stycket och förordar därför att detta omarbetas. I avsnitt 9 redovisas

närmare det arbete som ligger till grund för utformningen av regeln om

ersättningsskyldighet för staten. Enligt regeringens uppfattning är det mindre

lämpligt att i själva lagtexten beskriva den överenskommelse som träffats mellan

staten och Svenska Kommunförbundet om ersättningssystemet. Det avtalade systemet

med ett fast grundbelopp per kommun och ett rörligt tilläggsbelopp skall

fortlöpande utvärderas av parterna med en särskild kontrollstation under år

1999. Härtill kommer att den av Lagrådet föreslagna utformningen av lagtexten

inte i någon avgörande grad preciserar bestämmelsens innehåll. Regeringen anser

därför att det är mest ändamålsenligt att det i lagen fastställs att ersätt-

ningen skall bestämmas med utgångspunkt i varje kommuns utsatthet och risker i

krig samt att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas

att närmare utforma ersättningssystemet.

3 kap. Verksamhet under höjd beredskap

1 §

I första stycket slås fast att ansvaret för ledningen av det civila försvaret

inom kommunen under höjd beredskap åvilar kommunstyrelsen. Här åsyftas det

övergripande ansvaret för ledningen av det civila försvaret. Det är däremot

inte meningen att kommunstyrelsen skall ägna sig åt att leda operativ

verksamhet, såsom t.ex. räddningsinsatser. I förhållande till lagrådsremissens

lagtext har regeringen valt att använda begreppet "som kommunen skall bedriva" i

stället för "som ankommer på kommunen". Detta innebär dock ingen ändring i sak.

 I 2 kap. 2 § åläggs kommunen ett ansvar för att beredskapsförberedelserna för

olika verksamheter inom kommunens område samordnas. I denna paragrafs andra

stycke ges motsvarande bestämmelse för verksamheten sedan höjd beredskap

inträtt. Det slås här fast att det under höjd beredskap är kommunstyrelsen som

har ansvaret. Inte heller i denna situation har kommunen rätt att ge direktiv.

2 §

Paragrafen slår fast att ansvaret för ledningen av landstingets verksamhet under

höjd beredskap åvilar landstingsstyrelsen. Lagtexten har utformats med beaktande

av Lagrådets synpunkter. På motsvarande sätt som i 1 § används begreppet "som

landstinget skall bedriva". Landstingsstyrelsens ledningsansvar omfattar således

den verksamhet som landstinget har skyldighet att bedriva för det civila

försvaret.

3 §

Paragrafen slår fast att ansvaret för ledningen av den kyrkliga kommunens

verksamhet under höjd beredskap åvilar kyrkorådet eller motsvarande organ. Med

motsvarande organ avses sådana organ som enligt 18 kap. 4 § 5 kyrkolagen

(1992:300) får ges annan benämning än kyrkoråd. Lagtexten har - med viss

språklig justering - utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Således

omfattar kyrkorådets ledningsansvar endast den verksamhet som åvilar den

kyrkliga kommunen.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som med endast redaktionella ändringar

överförts från lagen om lokal kristidsförvaltning. Som redovisats i avsnitt 9

har övriga regler i lagen om lokal kristidsförvaltning utgått eftersom de täcks

av andra bestämmelser i den nya lagen.

5 §

Paragrafen motsvarar 5 § andra stycket lagen om kommunal beredskap. Av

motivtexten till det nämnda lagrummet (prop. 1964:4 s. 64) framgår att hjälpen

är avsedd att lämnas mellan närbelägna kommuner. Som anförts i avsnitt 9 är inte

avsikten att på detta sätt begränsa den skyldighet som i denna paragraf ålagts

kommunerna och landstingen. I detta sammanhang erinras också om den hjälp som en

kommun och ett landsting är skyldig att lämna till följd av bestämmelsen i 8

kap. 12 §.

6 §

Paragrafen införs för att staten skall ha möjlighet att följa upp bered-

skapsläget inom kommunerna även under höjd beredskap.

4 kap. Hemskydd

1 §

Regleringen av hemskyddet saknar motsvarighet i nu gällande lagstiftning. I

första paragrafen föreskrivs skyldighet för kommunerna att organisera ett

hemskydd. Det är kommunen som svarar för att hemskyddet intar krigsorganisation

vid höjd beredskap.

2 §

I paragrafen klargörs att hemskyddet är en beredskapsorganisation. Härav följer

att hemskyddet endast är verksamt under höjd beredskap. Vidare anges hemskyddets

uppgifter.

 För det första har hemskyddet till uppgift att fungera som en länk mellan de

kommunala myndigheterna och befolkningen i kommunen när det gäller att förmedla

information i båda riktningarna. I ett krigsläge kommer det att finnas ett ökat

behov av information samtidigt som de normala informationsvägarna kan komma att

fungera sämre eller i värsta fall helt upphöra att fungera.

 För det andra har hemskyddet till uppgift att verka för att skydda, rädda och i

övrigt hjälpa befolkningen i samband med stridshandlingar. Här i ligger främst

en förebyggande verksamhet där befolkningen informeras om lämpliga skydds-

åtgärder och ges stöd och hjälp när åtgärderna vidtas. Det kan vara fråga om

mörkläggning, tillprovning av skyddsmasker, förberedelser för vistelse i

skyddsrum m.m. Hemskyddets möjligheter till direkta räddningsinsatser i samband

med stridshandlingar är begränsade. Sådana räddningsinsatser skall utföras av

den krigsorganiserade räddningstjänsten men givetvis kan hemskyddspersonalens

lokalkännedom vara till god hjälp vid räddningsarbetet.

 För det tredje har hemskyddet till uppgift att verka för att trygga sådan

försörjning som är nödvändig för befolkningens överlevnad. Det kan här vara

fråga om att i skadade bostadsområden medverka till att trygga försörjningen med

vatten eller att anordna utspisning.

3 §

Av paragrafen framgår att för uppgifterna inom hemskyddet kan användas dels

personal som skrivits in för civilplikt med stöd av bestämmelserna om

totalförsvarsplikt, dels frivilliga. Som anförts i avsnitt 11 är avsikten att

personalen i hemskyddsgrupperna skall skrivas in med civilplikt medan

hemskyddsombuden skall rekryteras på frivillig väg. Man får dock räkna med att

under höjd beredskap kommer ytterligare hemskyddsombud att behöva rekryteras med

civilplikt.

5 kap. Verkskydd

1 §

Av paragrafen framgår att verkskyddet är en beredskapsorganisation som skall

träda i funktion först vid höjd beredskap.

 Verkskyddet har - vid den anläggning där det organiserats - till uppgift att

medverka dels vid anordnandet av skydd för verksamheten och personalen, dels i

räddningstjänst om anläggningen utsätts för stridshandlingar. Förekomsten av ett

verkskydd vid en anläggning innebär inte att räddningskåren i kommunen befrias

från sitt ansvar när det gäller personalen vid anläggningen men när

räddningskårens verksamhet planeras skall hänsyn tas till att det finns ett

verkskydd.

2 §

Enligt den nuvarande bestämmelsen i 7 § civilförsvarslagen skall verkskydd

organiseras vid anläggningar och företag som har stor betydelse för

totalförsvaret och kan antas bli särskilt utsatta vid stridshandlingar. En

motsvarighet till denna regel har förts över till den nya lagen.

 I paragrafens första stycke har det lagts på regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att besluta om vid vilka anläggningar det skall finnas

verkskydd. Att det inte längre anges att verkskydd skall finnas vid företag

innebär inte någon förändring i sak. Begreppet anläggning får nämligen anses

omfatta även företag. I förtydligande syfte har också angivits att det är

anläggningens belägenhet och verksamhetens art som är avgörande vid bedömningen

av om det skall organiseras ett verkskydd.

 Enligt andra stycket skall den som bedriver verksamhet vid anläggningen, och

inte som enligt nuvarande lagstiftning anläggningens eller byggnadens ägare,

föreläggas att vidta de åtgärder som behövs för verkskyddets verksamhet. Här

hänvisas till vad som anförts i avsnitt 12.

 I lagrådsremissen föreslogs att det av andra stycket 4 skulle framgå att

föreläggandet även kunde avse "att personalen regelbundet övas". Lagrådet

påpekade att det då blev oklart om detta avsåg någon annan typ av övning än

sådan som kan förekomma i anslutning till utbildning enligt 3 §. För att

undanröja denna otydlighet har tillägget "att personalen regelbundet övas"

utgått ur propositionens lagtext. Enligt regeringens uppfattning ingår övning av

verkskyddet som ett naturligt moment i utbildningen. Självfallet kan övning och

annan utbildning av verkskyddet äga rum vid flera tillfällen. I övrigt har andra

stycket utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 I tredje stycket öppnas en möjlighet att rikta ett föreläggande enligt andra

stycket mot ägaren av anläggningen. Det möter inget hinder att föreläggandet

delas på så sätt att ägaren av anläggningen föreläggs att vidta vissa åtgärder -

företrädesvis sådana som kräver ingrepp i dennes egendom - medan den som

bedriver verksamheten föreläggs att vidta övriga åtgärder.

3 §

I paragrafens första stycke föreskrivs att utbildning av verkskyddets personal

skall genomföras av den myndighet som regeringen bestämmer. Motsvarande

bestämmelse finns i dag i 47 § andra stycket civilförsvarslagen, som dock anger

att utbildningen skall genomföras av en civilförsvarsmyndighet. Den nya

bestämmelsen innehåller också ett bemyndigande för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att efter överenskommelse överlåta

utbildningen till den kommun där anläggningen är belägen. Avgörande för om

ansvaret för utbildningen kan överlåtas till kommunen bör vara de resurser och

den kompetens som finns tillgänglig inom kommunen.

 I andra stycket ges den myndighet som utpekats enligt första stycket möjlighet

att anförtro utbildningen till den som har att organisera verkskyddet. Även

denna bestämmelse har sin motsvarighet i 47 § andra stycket civilförsvarslagen.

Det bör då åligga myndigheten att försäkra sig om att utbildningen kommer att

genomföras på ett tillfredsställande sätt.

 Lagtexten har utformats i enlighet Lagrådets förslag.

4 §

Paragrafen, som närmast motsvaras av 8 § civilförsvarslagen, ger rädd-

ningsledaren möjlighet att under höjd beredskap disponera verkskydd för

räddningstjänstuppgifter utanför den anläggning där verkskyddet organiserats.

Vid konflikt mellan olika räddningsbehov ankommer det på räddningsledaren att

göra nödvändiga prioriteringar.

5 §

Bestämmelsen har överförts från 47 § e) civilförsvarslagen. Med hänsyn till de

ändrade ledningsförhållanden som den nya lagen innebär, har den myndighet som

regeringen bestämmer samt kommunen getts befogenhet att fordra in upplysningar.

I övrigt har endast redaktionella ändringar skett.

6 §

Bestämmelsen har, med endast språkliga och redaktionella ändringar förts över

från 47 § d) civilförsvarslagen till den del den avser kostnader för utbildning.

7 §

Paragrafen, som reglerar ersättningsfrågan när verkskydd använts för uppgifter

utanför den egna anläggningen, har med endast redaktionella ändringar förts över

från 51 § civilförsvarslagen. Första stycket har formulerats i enlighet med

Lagrådets förslag.

6 kap. Skyddsrum och skyddade utrymmen

Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafens första stycke ger uttryck för den nya inriktningen vad avser

byggandet av skyddsrum och skyddade utrymmen. Denna har närmare behandlats i

avsnitt 13.

 I andra stycket ges en definition av begreppet skyddsrum. I definitionen

klargörs att skyddsrum byggs och utrustas redan i fred och att de skall skydda

mot de stridsmedel som kan antas komma till användning i krig. Innebörden av

detta är att skyddsrummen inte skall konstrueras för att motstå de kraftigaste

tänkbara vapen utan för att motstå de vapen en motståndare kan antas förfoga

över och komma att använda. Detta innefattar också skydd mot indirekta verk-

ningar av stridsmedel såsom att den byggnad där skyddsrummet är beläget rasar

samman ovanpå skyddsrummet. Bestämmelsen har närmast sin motsvarighet i 30 §

civilförsvarslagen.

 I tredje stycket ges en definition av begreppet skyddat utrymme. Av

definitionen framgår att ett skyddat utrymme skall ge skäligt skydd mot

radioaktiv strålning och splitter samt inom särskilt utsatta områden också mot

byggnadsras. Med skäligt skydd avses en skyddsnivå som är lägre än den som

gäller för skyddsrum. Det skyddade utrymmet behöver vidare inte skydda mot andra

effekter av stridsmedel än de uppräknade. Av bestämmelsen framgår också att

skyddade utrymmen ställs i ordning först under höjd beredskap, om inte

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer i visst fall beslutar annor-

lunda. Bestämmelsen motsvarar 57 § d) civilförsvarslagen. I lagrådsremissen

föreslogs att det i lagtexten skulle föreskrivas att ett skyddat utrymme skulle

ske ge ett "bra" skydd. Efter påpekande från Lagrådet har det i propositionens

text i stället uttryckts så att det skyddade utrymmet skall ge ett "skäligt"

skydd. Härigenom beskrivs den avsedda skyddsnivån på ett bättre sätt.

2 §

Av denna bestämmelse framgår att det är kommunen som bestämmer i vilka delar av

kommunen skyddsrum och skyddade utrymmen skall finnas. Kommunen skall dock fatta

beslutet i samråd med länsstyrelsen. Härmed avses att det skall råda enighet

mellan kommunen och länsstyrelsen. Om enighet inte kan nås, skall kommunen

hänskjuta frågan till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Beslut enligt denna bestämmelse grundas på de riskanalyser m.m. som gäller för

området. I dag gäller enligt 1 § skyddsrumsförordningen (1979:90) att det är

länsstyrelsen som efter hörande av kommunen beslutar inom vilka områden som

skyddsrum skall byggas.

3 §

Paragrafen klargör att det är kommunen som beslutar om i vilka byggnader etc.,

inom de enligt 2 § beslutade områdena, som skyddsrum och skyddade utrymmen skall

byggas samt att det åligger kommunen att kontrollera att befintliga skyddsrum

har tillfredsställande skyddsförmåga. Närmare regler om vem som bär ansvaret för

att skyddsrummen byggs och underhålls finns i 11 - 16 §§.

 Lagrådet anser i sitt yttrande att det av texten i förevarande paragraf skall

framgå att kommunen i sitt beslut bl.a. närmare skall ange var skyddsrummen

skall vara lokaliserade. Enligt regeringens uppfattning är det obehövligt att

även i 3 § ta in en bestämmelse härom. Frågan om byggande av skyddsrum

aktualiseras nämligen alltid i ett konkret byggnadsärende. Den närmare

lokaliseringen av skyddsrummen framgår då av kommunens besked enligt 8 § och

beslut enligt 13 §. Av avsnitt 13 framgår att bestämmelsen i 8 § utformats mot

bakgrund av den nyligen beslutade ändringen av plan- och bygglagen (1987:10),

prop. 1993/94:178, bet. 1993/94:BoU18, rskr. 1993/94:372, SFS 1994:852. Av

kommunens skyldigheter enligt 2 och 3 §§ följer också en skyldighet att planera

skyddsrumsbyggandet inom kommunen så att bästa möjliga effekt uppnås från såväl

skyddssynpunkt som ekonomisk synpunkt.

4 §

Regler om skyldighet för kommunen att föra register över skyddsrummen finns för

närvarande i skyddsrumsförordningen. Bestämmelsen har nu tagits in i lagen.

Samtidigt utvidgas den till att gälla även de skyddade utrymmen som planlagts.

Placering och utformning

5 §

Paragrafen innehåller föreskrifter för skyddsrummens placering och utformning.

Bestämmelsen har med endast språkliga ändringar förts över från 28 §

civilförsvarslagen. Lagtexten har utformats med beaktande av Lagrådets förslag.

6 §

Bestämmelsen har i huvudsak samma innehåll som 29 § civilförsvarslagen. Syftet

med bestämmelsen är att hålla kostnaderna för skyddsrummen nere genom att de i

fred används för andra ändamål. Anpassningen till fredsanvändningen får dock

inte drivas längre än att utrymmet skyndsamt kan ställas i ordning för

användning som skyddsrum.

7 §

Paragrafen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att närmare föreskriva hur skyddsrum och skyddade utrymmen

skall utformas och utrustas. Möjlighet öppnas också för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att besluta hur ett visst skyddsrum eller

skyddat utrymme skall utformas och utrustas. Syftet med detta är, som närmare

behandlats i avsnitt 13, att ge möjlighet att skapa särskilda lösningar för

vissa udda skyddsrumsprojekt. Bestämmelsen har, till den del den avser

meddelande av föreskrifter, i dag sin motsvarighet i 30 § sista meningen

civilförsvarslagen.

Anmälningsskyldighet för byggnadsåtgärder

Bestämmelserna behandlas även i avsnitt 13.

8 §

Bestämmelsen har för närvarande sin motsvarighet i 32 § civilförsvarslagen, som

föreskriver skyldighet att anmäla om man planerar att bygga eller bygga om en

byggnad eller anläggning. Vidare skall ett besked från kommunen huruvida

skyddsrum skall byggas gälla under två år. Om bygganmälan har gjorts skall

beskedet gälla två år från dagen för bygganmälan.

9 §

Bestämmelsen har förts över från 33 § civilförsvarslagen i dess lydelse fr.o.m.

den 1 januari 1995 (prop. 1993/94:178, bet. 1993/94:BoU18, rskr. 1993/94:372,

SFS 1994:848). Första stycket i det lagrummet har dock, i enlighet med Lagrådets

påpekande, utgått ur förevarande paragraf.

10 §

Paragrafen ålägger staten och landstinget att till kommunen anmäla sådana

byggnadsåtgärder som inte kräver bygganmälan. Bestämmelsen kan beträffande

landstinget sägas delvis motsvara nuvarande 33 § andra stycket

civilförsvarslagen men saknar i övrigt motsvarighet i nuvarande lagstiftning.

Ansvaret för att bygga, utrusta och underhålla skyddsrum och skyddade utrymmen

11 §

Paragrafens första stycke slår fast att det är den som vidtar åtgärder som

kräver bygganmälan enligt 8 § som ansvarar för att ett skyddsrum byggs och

utrustas på det sätt kommunen beslutat samt i enlighet med vad som sägs i 6 §

och föreskrivits med stöd av 7 §. Bestämmelsens motsvarighet finns i dag i 53 §

1 mom. första stycket civilförsvarslagen. Lagtexten har formulerats i enlighet

med Lagrådets förslag.

 I andra stycket föreskrivs motsvarande skyldighet för ägaren till en byggnad

eller anläggning där kommunen beslutat att ett skyddat utrymme skall finnas.

Motsvarande bestämmelse finns i dag i 57 § d) civilförsvarslagen.

12 §

Bestämmelsen i första stycket har med endast språkliga och redaktionella

ändringar förts över från 53 § 1 mom. tredje stycket civilförsvarslagen.

 Andra stycket innehåller en bestämmelse om att kommunen, som enligt 3 § har att

kontrollera skyddsrummens skyddsförmåga, skall förelägga den som eftersatt

underhållet av ett skyddsrum att fullgöra sina skyldigheter. Av 10 kap. 4 §

följer att ett sådant föreläggande kan förenas med vite och att kommunen, om

rättelse inte nås, kan låta ombesörja underhållet även om ägaren motsätter sig

detta.

13 §

Bestämmelsen har överförts från 40 § 1 mom. c) och d) civilförsvarslagen med

endast språkliga och redaktionella ändringar.

14 §

Bestämmelsen skapar möjlighet för länsstyrelsen att förelägga ägaren eller

nyttjanderättshavaren till mark, byggnader eller andra anläggningar att fullgöra

vad som enligt 13 § åligger kommunen. För ett sådant föreläggande fordras

särskilda skäl. Ett sådant skäl kan vara att ägaren avser att vidta

byggnadsåtgärder som i och för sig inte är sådana att ansvaret för byggande av

skyddsrummet enligt 13 § andra stycket åvilar honom, men där man kan uppnå

samordningsvinster genom att han bygger skyddsrummet. Av 22 § följer att den som

enligt denna paragraf föreläggs att vidta åtgärder har rätt till ersättning av

staten. Bestämmelsen i denna paragraf saknar motsvarighet i den nuvarande regle-

ringen. I 54 § andra stycket civilförsvarslagen finns emellertid en bestämmelse

som ger länsstyrelsen rätt att medge ägaren att vidta åtgärderna i stället för

kommunen.

15 §

Bestämmelsen har överförts från 53 § 2 mom. civilförsvarslagen.

16 §

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 53 § 1 mom. andra stycket civilförsvarslagen

där dock endast inrättande av skyddsrum nämns. Den nya bestämmelsen omfattar

också andra åtgärder enligt 6 kap., exempelvis byggande av skyddat utrymme eller

underhåll av befintligt skyddsrum.

Skyldighet att bereda plats

17 §

Bestämmelsen har förts över från 57 § första stycket e) civilförsvarslagen med

språkliga och redaktionella ändringar.

Skyltning

18 §

Bestämmelsen i första stycket, som saknar motsvarighet i nuvarande lagstiftning,

har behandlats i avsnitt 13.

 Av andra stycket följder att kommunen skall utöva tillsyn över att ägaren

fullgör sina skyldigheter. Om ägaren inte gör detta, skall kommunen förelägga

honom att vidta åtgärden. Ett sådant föreläggande kan förenas med vite enligt 10

kap. 4 §.

Avveckling av skyddsrum

19 §

Utgångspunkten för denna bestämmelse, som är ny, är att ett skyddsrum normalt

skall fortsätta att vara skyddsrum även om det inte ligger inom ett sådant

område där skyddsrum skall finnas. I paragrafen öppnas en möjlighet för rege-

ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att besluta att ett visst

utrymme inte längre skall vara skyddsrum. Skäl för ett sådant beslut kan

exempelvis vara att stora förändringar i det aktuella området medfört att det

framstår som onödigt att underhålla skyddsrummet eller att byggnadens eller

anläggningens ägare har stort behov av att kunna disponera utrymmet på annat

sätt. Ett sådant beslut innebär att alla skyldigheter kopplade till skyddsrummet

upphör och att det skall tas bort ur det register som kommunen för enligt 4 §.

De fastighetsägare som berörs av ett beslut enligt denna bestämmelse skall

givetvis underrättas om beslutet.

Ersättning för att bygga och underhålla skyddsrum och skyddade utrymmen

20 §

Bestämmelsen i första stycket har med endast språkliga och redaktionella

ändringar förts över från 53 § 1 mom. fjärde stycket civilförsvarslagen.

 För närvarande finns i 55 § första - femte styckena civilförsvarslagen

detaljerade bestämmelser om hur ersättningen till den som byggt ett skyddsrum

skall beräknas. Dessa regler förs inte över till den nya lagen eftersom

regeringen kan reglera detta genom verkställighetsföreskrifter. I andra stycket

förskrivs att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar

om ersättningen.

21 §

Bestämmelsen har med endast redaktionella ändringar förts över från 55 §

sjätte stycket civilförsvarslagen.

22 §

I första stycket föreskrivs rätt till ersättning av staten för den som skall

bygga ett skyddat utrymme, underhålla ett skyddsrum eller skyddat utrymme eller

vidta åtgärder enligt 14 §. Såvitt gäller byggande av skyddat utrymme och

underhåll av skyddsrum finns motsvarande bestämmelser i dag i 57 § tredje

stycket respektive 55 § första stycket civilförsvarslagen. I övrigt saknar be-

stämmelsen motsvarighet i nuvarande lagstiftning. Lagtexten har utformats i

enlighet med Lagrådets påpekande om att avsikten är att full kostnadsersättning

skall utbetalas. Kostnaden måste dock, som i alla ersättningsfall, vara skälig

för att rätt till full ersättning skall föreligga.

 Bestämmelsen i andra stycket har överförts från 55 a § första stycket

civilförsvarslagen.

 I tredje stycket föreskrivs att regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer beslutar om ersättningen.

Ersättning till kommunen för vissa kostnader

23 §

Bestämmelsen i första stycket har med endast språkliga och redaktionella

ändringar först över från 42 § första stycket civilförsvarslagen. Det nämnda

lagrummet innehåller även bestämmelser om ersättning för andra åtgärder, vilka

dock inte är aktuella här samt den i 42 § fjärde stycket civilförsvarslagen

föreskrivna rätten för en kommun att erhålla förskott. Förskott skall dock

endast utgå om särskilda skäl föreligger. Med särskilda skäl avses bl.a. att en

kommun har likviditetsproblem. Lagtexten har formulerats i enlighet med

Lagrådets påpekande.

 Av andra stycket framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer beslutar om ersättning och förskott till kommunen.

7 kap. Särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m.

 Bestämmelserna om särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av

egendom m.m. behandlas även i avsnitt 14.

Varning och mörkläggning

1 §

I paragrafens första stycke ges regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer rätt att föreskriva vissa skyldigheter för ägare till byggnader och

andra anläggningar. Föreskrifterna kan rikta sig mot ägare till alla typer av

byggnader och anläggningar, från mindre bostadhus till stora

industrianläggningar.

 För det första kan ägaren åläggas att anskaffa utrustning och vidta andra

förberedelser för att varna dem som vistas i eller vid byggnaden eller

anläggningen. Varning av befolkningen sker normalt genom de allmänna

varningssystem som finns i tätorterna. Ålägganden enligt denna bestämmelse blir

därför i normalfallet aktuella endast vid industrianläggningar och liknande.

Bestämmelsen har i dag sin motsvarighet i 57 § första stycket a)

civilförsvarslagen.

 För det andra kan ägaren åläggas att tåla att utrustning för varning av

befolkningen installeras på byggnaden eller anläggningen. Det är kommunen som

svarar för sådana installationer. Bestämmelsen saknar motsvarighet i nuvarande

lagstiftning.

 För det tredje kan ägaren åläggas att anskaffa utrustning och i övrigt vidta

förberedelser för mörkläggning. Bestämmelsen motsvaras av 57 § första stycket b)

civilförsvarslagen.

 I andra stycket ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

befogenhet att i ett konkret fall förelägga en ägare till en byggnad eller annan

anläggning att vidta eller tåla de åtgärder som avses i första stycket.

 I tredje stycket föreskrivs en skyldighet för den som disponerar en byggnad

eller anläggning helt eller delvis att ta hand om mörkläggningsmateriel som

överlämnas till honom av ägaren.

2 §

I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att meddela föreskrifter om varning och mörkläggning under höjd beredskap. Med

stöd av denna bestämmelse har regeringen eller den myndighet som regeringen be-

stämmer bl.a. möjlighet att föreskriva att den som helt eller delvis disponerar

en byggnad eller annan anläggning skall verkställa mörkläggning och hur detta

skall gå till. I förhållande till lagrådsremissens förslag har lagtexten - efter

påpekande från Lagrådet - ändrats så att det nu framgår att bemyndigandet även

avser möjlighet att se till att mörkläggning genomförs.

Besiktning

3 §

I paragrafens första stycke föreskrivs en skyldighet för ägare eller innehavare

av en byggnad eller anläggning att bereda länsstyrelsen eller kommunen tillträde

för att besiktiga eller kontollera byggnaden eller anläggningen. Besiktningen

eller kontrollen skall ha samband med någon av bestämmelserna i lagen. Syftet

kan således vara att undersöka förutsättningarna för att bygga skyddsrum, för

att installera anordningar för varning, för att ta utrymmme i anspråk för

inkvartering m.m. Bestämmelsen motsvaras av 65 § civilförsvarslagen.

 I andra stycket ges möjlighet att förelägga en tredskande ägare eller

innehavare att hålla byggnaden eller anläggningen tillgänglig. Med anledning av

Lagrådets påpekande vid 10 kap. 4 § föreskrivs i förevarande paragraf att

kommunen eller länsstyrelsen även har möjlighet att begära handräckning för att

få tillträde till byggnaden eller anläggningen.

Skyldigheter för nyttjanderättshavare m.fl.

4 §

I paragrafen, som överförts från 67 § civilförsvarslagen med endast

redaktionella ändringar, klargörs att de skyldigheter som enligt lagen läggs på

ägaren till en viss egendom också skall gälla den som innehar egendomen med

vissa särskilt starka former av nyttjanderätt, såsom fri förfoganderätt och

fideikommissrätt.

5 §

Paragrafen reglerar i vad mån nyttjanderättshavare är skyldiga att bidra till

kostnader som ägaren av en byggnad eller annan anläggning åsamkats på grund av

skyldigheter som åvilar honom enligt denna lag. I likhet med vad som i dag

gäller enligt 63 § civilförsvarslagen föreligger en sådan skyldighet endast om

minst två år återstår av nyttjanderätten och om det kan anses uppenbart oskäligt

att ägaren skall svara för hela kostnaden. Som närmare kommenterats i avsnitt 14

har som ett nytt kriterium tillagts att ägaren, när nyttjanderättsavtalet

träffades eller senast kunde sagts upp, inte skall ha känt till att de åtgärder

som orsakat kostnaderna skulle vidtas.

6 §

Paragrafen har med endast redaktionella och språkliga ändringar förts över från

64 § civilförsvarslagen.

Förbud mot att använda samlingslokaler och skolor m.m.

7 §

Paragrafen syftar till att förhindra att många människor samlas i lokaler där

det inte finns tillräcklig skyddsrumskapacitet. Bestämmelsen har med vissa

ändringar överförts från 39 § tredje stycket civilförsvarslagen. Ändringarna

innebär att även kommunen får rätt att meddela förbud, att kretsen av lokaler

görs något vidare samt att bestämmelsen även är tillämplig under skärpt

beredskap.

Skyldighet att förmedla meddelanden m.m.

8 §

Paragrafens första stycke föreskriver skyldighet för ägare eller nyttjan-

derättshavare till en byggnad eller annan anläggning eller den som företräder

honom att förmedla myndigheternas - varmed avses såväl statliga som kommunala

myndigheter - beslut och meddelanden och att medverka vid åtgärder som föranleds

av ransonering. Bestämmelsen har med språkliga och redaktionella ändringar förts

över från 52 § civilförsvarslagen. Den nuvarande skyldigheten att tillhandagå

civilförsvarsmyndighet med upplysningar om dem som bor eller är verksamma inom

byggnaden eller anläggningen har emellertid, som närmare kommenterats i avsnitt

14 utgått.

 I andra stycket föreskrivs att samma skyldighet som enligt första stycket

åligger bl.a. en fastighetsägare föreligger även för en arbetsgivare gentemot de

anställda.

9 §

Bestämmelsen har med endast språkliga ändringar förts över från 66 § första

stycket civilförsvarslagen.

8 kap. Utrymning och inkvartering m.m.

 Bestämmelserna om utrymning och inkvartering m.m. behandlas även i avsnitt 15.

Utrymning

1 §

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 34 § civilförsvarslagen, ger regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att besluta om utrymning när

höjd beredskap råder. Som ytterligare förutsättning för ett sådant beslut gäller

att utrymningen skall vara nödvändig för att skydda befolkningen från

stridshandlingar eller att det behöver vidtas militära åtgärder av väsentlig

betydelse och befolkningens närvaro allvarligt skulle försvåra dessa. Utrymning

är en för den enskilde mycket ingripande åtgärd som inte bör tillgripas annat än

när det är absolut nödvändigt. Detta har, när det gäller utrymning för att

underlätta militära åtgärder, kommit till uttryck genom kravet att åtgärden

skall vara av väsentlig betydelse och att den allvarligt skulle försvåras om

civilbefolkningen fanns kvar i området. Ett beslut om utrymning kan omfatta alla

civilpersoner inom ett område eller bara vissa grupper. Sedan huvuddelen av

befolkningen inom ett område utrymts kan nya utrymningsbeslut fattas av innebörd

att den kvarvarande befolkningen flyttas mellan olika delar av det i övrigt

utrymda området. Syftet med en sådan åtgärd kan vara att samla kvarvarande

personer till områden där tillgången på skyddsrum är god. Denna form av

utrymning motsvarar omflyttning som i dag regleras i 34 § andra stycket civil-

försvarslagen. Ett beslut om utrymning innebär inte bara en skyldighet för dem

som omfattas av beslutet att lämna området utan även ett förbud för dem att

återvända dit så länge beslutet om utrymning gäller. Finns det behov av att

förhindra att människor som inte omfattas av utrymningsbeslutet flyttar in i ett

område måste inflyttningsförbud enligt 4 § tillgripas.

2 §

Ett beslut om utrymning enligt 1 § innebär ett åläggande för de berörda att

lämna det angivna området. De utrymmande måste emellertid ofta styras till vissa

platser för att man skall kunna fördela befolkningen så att belastningen på

mottagningsområdena blir jämn och för att undvika att befolkningen samlas till

platser där man kan förutse kommande militära operationer e.d. När många

människor på detta sätt koncentreras till ett område kan det också bli

nödvändigt att meddela föreskrifter för deras vistelse där. I paragrafens första

stycke ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer behörighet

att ålägga den som omfattas av ett utrymningsbeslut att vistas på viss plats och

att meddela föreskrifter för vistelsen där. I 59 § första stycket civilförsvars-

lagen finns för närvarande en bestämmelse som ålägger den som omfattas av ett

beslut om utrymning eller omflyttning att följa de särskilda föreskrifter som

utfärdats med anledning av beslutet.

 I andra stycket slås fast att ett beslut som fattas med stöd av första stycket

inte får utformas så att det inskränker den enskildes frihet mer än vad som är

nödvändigt med hänsyn till syftet med utrymningen och till de förhållanden som

råder på den plats där den utrymde ålagts att vistas.

Utflyttningsförbud

3 §

Bestämmelserna om utflyttningsförbud gör det möjligt att hindra att befolkningen

spontant lämnar ett område och därigenom skapar problem för totalförsvaret eller

utsätter sig för fara. Paragrafen innehåller ett bemyndigande för regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer att förbjuda den som uppehåller sig

inom ett visst område att lämna detta. Förutsättningarna för ett sådant beslut

är dels att det råder höjd beredskap, dels att en utflyttning skulle allvarligt

försvåra åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret eller att en

utflyttning är förenad med uppenbar livsfara. I förhållande till vad som gäller

i dag (37 § första stycket och 38 § första stycket civilförsvarslagen) innebär

bestämmelsen - som närmare behandlats i avsnitt 15 - dels att begreppet

bortflyttning ersätts av utflyttning, dels att utflyttningsförbud kan tillgripas

något tidigare än enligt nuvarande bestämmelser eftersom höjd beredskap anges

som förutsättning i stället för krig och krigsfara. Av kravet att vissa

förutsättningar skall vara uppfyllda för att beslut om utflyttningsförbud skall

få meddelas följer att ett sådant beslut skall upphävas så snart

förutsättningarna inte längre är för handen.

Inflyttningsförbud

4 §

Bestämmelsen om inflyttningsförbud gör det möjligt att hindra att befolkningen

spontant flyttar till ett visst område och därigenom skapar problem för

totalförsvaret. Det kan t.ex. vara frågan om att en koncentration av människor

skulle försvåra militära operationer i området eller att försörjningsläget i ett

visst område inte tillåter att större mängder människor samlas där. Paragrafen -

som motsvarar 37 § tredje stycket och 38 § andra stycket civilförsvarslagen -

ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att förbjuda

den som inte är bosatt inom ett område att annat än tillfälligt uppehålla sig

där. Som förutsättningar för ett sådant beslut gäller att det skall råda höjd

beredskap och att en inflyttning till området skulle allvarligt försvåra

åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret. I förhållande till den

nuvarande regleringen innebär bestämmelsen att inflyttningsförbud kan tillgripas

i något tidigare skede än vad som nu är fallet, eftersom höjd beredskap anges

som förutsättning i stället för krig och krigsfara. Vidare har den nu gällande

förutsättningen att inflyttningen skall vara förenad med uppenbar livsfara inte

förts över till den nya bestämmelsen. Detta har kommenterats närmare i avsnitt

15. Ett inflyttningsförbud gäller inte tillfällig vistelse inom området. Vad som

skall förstås med tillfällig vistelse kan inte anges med något bestämt tidsmått.

Vistelsen bör under de förhållanden som förutsätts råda emellertid inte få vara

längre än några dagar. Av kravet att vissa förutsättningar skall vara uppfyllda

för att beslut om inflyttningsförbud skall få meddelas följer att ett sådant

beslut skall upphävas så snart förutsättningarna inte längre är för handen.

Skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad

5 §

Paragrafens första stycke ålägger innehavaren av en byggnad eller en

bostadslägenhet (inkvarteringsvärd) att, efter föreläggande av kommunen, upplåta

bostad (inkvarteringsbostad) åt den som behöver en bostad på grund av att han

tvingats lämna sin ordinarie bostad till följd av ett beslut om utrymning eller

på grund av krigshändelser. Bestämmelser om inkvartering finns i dag i lagen om

skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. Den nya bestämmelsen

innebär att skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad vidgas något. För när-

varande gäller att behovet av bostad skall ha uppkommit på grund av utrymning

eller krigsskada. I första stycket anges förutsättningen på så sätt att den som

behöver en bostad skall ha tvingats lämna sin ordinarie bostad på grund av

beslut om utrymning eller på grund av krigshändelser. Det fordras således - i

de fall då beslut om utrymning inte föreligger - inte längre att den ordinarie

bostaden skall ha skadats. Det är exempelvis tillräckligt att den inte kan

användas på grund av att strider pågår i dess närhet eller på grund av att

krigshändelserna medfört att försörjningsläget där den ordinarie bostaden är

belägen gör det omöjligt att stanna kvar. Skyldigheten att upplåta

inkvarteringsbostad gäller gentemot såväl dem som flyttar inom landet, som den

som flytt från utlandet.

 Den som fått en inkvarteringsbostad anvisad måste kunna sköta matlagning,

hygien och dylikt. I skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad ingår därför

också en skyldighet för inkvarteringsvärden att låta de inkvarterade använda

utrustning för matlagning, hygien och dylikt. Detta har uttryckligen

föreskrivits i lagtexten efter påpekande från Lagrådet.

 I andra stycket ges ytterligare förutsättningar för att kommunen skall få

förelägga någon att upplåta inkvarteringsbostad. För det första får föreläggande

meddelas endast om behovet av en bostad inte kan tillgodoses på annat sätt,

t.ex. genom utnyttjande av hotell, kursgårdar etc. För det andra får

föreläggandet inte avse utrymmen som är nödvändiga för inkvarteringsvärden och

hans närstående. Detta innebär inte annat än att inkvarteringsvärden och hans

närstående måste finna sig i att få sin bekvämlighet inskränkt men de skall

förbehållas utrymmen som är nödvändiga för ett drägligt boende.

Inkvarteringsvärden får inte heller i andra avseenden utsättas för större

olägenhet än vad som är nödvändigt. Med närstående får i detta sammanhang

förstås, förutom make eller sambo och barn, släktingar till inkvarteringsvärden

eller dennes make eller sambo, om de bor tillsammans med inkvarteringsvärden.

Med hänsyn till att det kan förekomma att släktingar som annars bor på skilda

håll väljer att tillfälligt bo tillsammans i orostider bör det inte uppställas

något krav på att de personer som bor tillsammans med inkvarteringsvärden skall

ha bott där under någon viss tid för att beaktas i detta sammanhang. Dessa

bestämmelser har utan någon ändring i sak förts över från lagen om skyldighet

att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. Kommunens rätt att förelägga

innehavaren av en byggnad eller en bostadslägenhet att upplåta

inkvarteringsbostad innebär också en rätt och skyldighet för kommunen att på

eget initiativ upphäva föreläggandet om förutsättningarna inte längre

föreligger.

6 §

Paragrafen ålägger polismyndigheten att, i det fall inkvarteringsvärden vägrar

att upplåta inkvarteringsbostad, lämna kommunen den handräckning som behövs för

att bereda den inkvarterade tillträde. I 10 kap. 1 § 3 finns bestämmelser om

straff för den som vägrar upplåta inkvarteringsbostad.

Ersättning

7-9 §§

I 7-9 §§ finns bestämmelser om inkvarteringsvärdens rätt till ersättning för

upplåtelsen. I dag gäller - enligt 4-6 §§ lagen om skyldighet att upplåta

inkvarteringsbostad i krig m.m. - att ersättning för upplåtelsen skall betalas

av den inkvarterade medan ersättning för eventuella skador på bostaden eller

dess utrustning skall betalas av statsmedel. Enligt de nya bestämmelserna skall

ersättning av båda slagen betalas av kommunen. Ersättningen bestäms, liksom nu

är fallet, på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen. Lagtexten i 7 § har

formulerats med beaktande av påpekande från Lagrådet.

10 §

Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om rätt för kommunen att av

den inkvarterade återkräva vad som utbetalats för inkvartering och som

ersättning för skador på inkvarteringsbostaden eller dess utrustning.

 Om det skulle vara oskäligt att ålägga den inkvarterade återbetalnings-

skyldighet, skall han enligt andra stycket befrias från skyldigheten. Som

exempel på en situtation när ett krav på återbetalning kan vara oskäligt kan

nämnas att den inkvarterade har kostnader för en fungerande ordinarie bostad som

han på grund av beslut om utrymning inte får bo i.

 I nuvarande reglering är det den inkvarterade som skall betala ersättning till

inkvarteringsvärden. Det finns därför i dag ingen motsvarighet till

bestämmelserna i denna paragraf.

Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i Sverige.

11 §

Paragrafen innebär att den kyrkliga kommunen åläggs att bedriva verksamhet för

alla som vistas inom dess område, oberoende av om de normalt bor där eller inte.

Att motsvarande skyldighet gäller för kommuner och landsting följer - som

närmare berörts i avsnitt 15 - av andra författningar.

Skyldighet att hjälpa andra kommuner och landsting

12 §

Paragrafen har med i huvudsak endast språkliga och redaktionella ändringar förts

över från 5 § första stycket lagen om kommunal beredskap. Som närmare

kommenterats i avsnitt 15 har emellertid i den nya paragrafen inte intagits

någon bestämmelse om vad hjälpen skall bestå av. Bestämmelsen innebär att de

resurser, t.ex. materiel och personal, som finns i en kommun eller ett landsting

skall följa med befolkningen när den, på grund av utrymningsbeslut eller andra

exceptionella förhållanden, flyttas till en ny kommun eller ett nytt landsting.

Det är således en skyldighet för den kommun och det landsting som befolkningen

kommer i från att se till att kommunens och landstingets resurser, i den mån de

frigörs, följer med till den eller de nya kommuner och landsting som i större

omfattning får ta emot befolkningen. Om den kommun och det landsting varifrån

befolkningen kommer, har fullgjort sin skyldighet och den mottagande kommunen

och landstinget alltjämt är i behov av hjälp har de sistnämnda rätt till hjälp

från andra kommuner och landsting enligt bestämmelsen i 3 kap. 5 §. Vid

utformningen av texten i paragrafen har regeringen beaktat Lagrådets förslag.

9 kap. Säkerhetsskydd

Inledande bestämmelse

1 §

I fråga om bestämmelserna i denna paragraf, som ålägger kommuner, landsting och

kyrkliga kommuner att se till att det finns ett tillfredsställande

säkerhetsskydd inom respektive verksamhetsområde, hänvisas till vad som anförts

i avsnitt 16.

Krav på svenskt medborgarskap m.m.

2 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om att vissa befattningar hos kommuner och

landsting endast får innehas av svenska medborgare. Bestämmelsen har inte någon

motsvarighet i nuvarande lagstiftning. Frågan om svenskt medborgarskap som krav

för tillträde till vissa befattningar har kommenterats ytterligare i avsnitt 16.

Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Tystnadsplikt

3 §

Bestämmelsen har med endast språkliga ändringar förts över från 82 §

civilförsvarslagen. Den som bryter mot tystnadsplikten kan straffas enligt 20

kap. 3 § brottsbalken eller enligt bestämmelserna om brott mot rikets säkerhet i

19 kap. samma balk.

10 kap. Straff m.m.

Påföljder

1 §

I paragrafen föreskrivs straff för ett antal olika brott mot bestämmelser i den

nya lagen.

 Enligt första punkten kan den som bedriver verksamhet vid eller äger en

anläggning där det kan bli aktuellt att organisera verkskydd straffas om han

uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter när han fullgör

sin uppgiftsskyldighet enligt 5 kap. 5 §. En motsvarande bestämmelse finns i 79

§ 4 mom. 1 civilförsvarslagen.

 I andra punkten föreskrivs att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte

bereder plats i skyddsrum eller skyddat utrymme under höjd beredskap åt dem som

behöver skydd kan straffas.

 Enligt tredje punkten kan den straffas som uppsåtligen eller av oaktsamhet som

inte är ringa underlåter att fullgöra vad som åligger honom enligt 7 kap. 8

eller 9 §. Bestämmelsen har sin motsvarighet i dels 79 § 4 mom. 2, dels 81 §

första stycket 7 civilförsvarslagen. I klarläggande syfte har i punkten, i

enlighet med Lagrådets förslag, även straffbelagts avlämnande av oriktiga

uppgifter.

 Fjärde punkten föreskriver straff för den som inte lyder ett åläggande eller

ett förbud som meddelats enligt 8 kap. Det kan här t.ex. vara fråga om brott mot

beslut om utrymning, mot ut- eller inflyttningsförbud eller vägran att upplåta

inkvarteringsbostad. I fråga om ut- och inflyttningsförbud finns i dag

motsvarande bestämmelse i 81 § första stycket 4 civilförsvarslagen. Brott mot

beslut om utrymning och föreskrifter som meddelats i samband därmed straffas

enligt det allmänna straffstadgandet i 81 § första stycket 9 civilförsvarslagen.

Vägran att upplåta inkvarteringsbostad är i dag inte straffbelagd. Skälen för en

ändring härvidlag har utvecklats i avsnitt 17.

 Femte punkten har med språkliga och redaktionella ändringar överförts från 81 §

första stycket 5 civilförsvarslagen. I enlighet med påpekande från Lagrådet har

dock från det straffbara området undantagits oaktsamhet som är ringa.

2 §

Paragrafen föreskriver strängare straff för brott enligt 1 § än vad som annars

gäller, om brottet begåtts under höjd beredskap och det har medfört särskilt men

för totalförsvaret eller annars är att anse som grovt. En förutsättning för att

en gärning skall bedömas som grovt brott är alltså att den har begåtts under

höjd beredskap. Motsvarande regel finns i dag i 81 § första stycket

civilförsvarslagen. Som närmare har utvecklats i avsnitt 17 innebär den nya

bestämmelsen att minimistraffet höjs från fängelse till fängelse lägst sex

månader och att maximistraffet höjs från fängelse två år till fängelse fyra år.

Som exempel på när ett brott kan bedömas som grovt kan nämnas att en person

genom att lämna oriktiga uppgifter bryter mot skyldigheten enligt 7 kap. 9 § att

på förfrågan ange om han har egendom som kan behöva tas i anspråk och den

aktuella egendomen är av stor betydelse för totalförsvaret.

3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om straff för den som inte följer

bestämmelser eller beslut som meddelats med stöd av 6 kap. 7 § om hur skyddsrum

och skyddade utrymmen skall se ut och vara utrustade. Paragrafen innehåller även

en bestämmelse om att den som bryter mot förbud att använda samlinglokaler och

skolor m.m. enligt 7 kap. 7 § kan straffas.

Vite m.m.

4 §

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 78 § civilförsvarslagen har till syfte

att skapa möjlighet att tvinga fram fullgörande av vissa skyldigheter enligt

denna lag. Det föreskrivs att förelägganden enligt de uppräknade lagrummen får

förenas med vite. Det är den myndighet som har att utfärda föreläggandet som

också har rätt att sätta ut vite. På viten som föreläggs med stöd av denna

paragraf är reglerna i viteslagen (1985:206) tillämpliga. Till skillnad mot vad

som gällde enligt lagtexten i lagrådsremissen kan, i enlighet med Lagrådets

förslag, förelägganden enligt 7 kap. 3 § inte förenas med vite. Här har i

stället öppnats en möjlighet att begära handräckning (se vidare 7 kap. 3 §).

 För att undvika den oklarhet som Lagrådet påpekar beträffande vilka

förelägganden som avsågs i lagrådsremissens förslag till ett andra stycke i

paragrafen, har bestämmelsen i detta stycke omarbetats och förts över till en ny

5 §.

5 §

Paragrafen öppnar möjlighet för den som förelagt någon något enligt denna lag

att, om mottagaren av föreläggandet tredskas, låta vidta åtgärden på hans

bekostnad. Lagtexten har utformats med beaktande av påpekande från Lagrådet.

11 kap. Överklagande av beslut

 Bestämmelserna i 11 kap. behandlas även i avsnitt 18.

1 §

I paragrafen slås fast att beslut som en kommun har fattat med stöd av lagen om

civilt försvar eller föreskrift som utfärdats med stöd av denna lag kan

överklagas till länsstyrelsen. Av bestämmelsen framgår även att undantag från

denna regel finns.

2 §

I denna paragraf stadgas att beslut som länsstyrelsen fattat med stöd av lagen

om civilt försvar eller föreskrift som utfärdats med stöd av denna lag som regel

kan överklagas till den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller oavsett

om länsstyrelsen har prövat ärendet såsom första eller andra instans. Av

bestämmelsen framgår även att det finns undantag från denna regel.

3 §

Paragrafens första stycke tar upp vissa särskilda beslut som fattas av en kommun

eller en myndighet och som skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Det

är bl.a. fråga om beslut rörande skyddsrum och skyddade utrymmen och beslut om

föreläggande av vite. I enlighet med den nu gällande huvudregeln på de allmänna

förvaltningsdomstolarnas sida, skall första domstolsinstansen vara länsrätt.

Denna ordning är i enlighet med den nyligen beslutade ändringen av 14 § lagen

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar (prop. 1993/94:133, bet.

1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319). Uppräkningen av beslut som får överklagas

till länsrätt är uttömmande. I enlighet med Lagrådets förslag har i uppräkningen

även tagits med 6 kap. 20 och 22 §§. Första stycket har också i övrigt

formulerats med beaktande av vad som påpekats av rådet.

 Av andra stycket framgår att det krävs prövningstillstånd för att få ett beslut

av länsrätten prövat av kammarrätten.

4 §

Paragrafen har överförts från 9 § lagen om skyldighet att upplåta in-

kvarteringsbostad i krig m.m. i den del den rör överklagande av ersätt-

ningsbelsut. Enligt första stycket kan den som inte är nöjd med en kommuns

beslut om ersättning för inkvartering överklaga beslutet till den lokala

värderingsnämnden. En inskränkning i förhållande till den nu gällande

bestämmelsen är att beslut som den lokala värderingsnämnden fattat i ett

överklagat ärende inte får överklagas.

 I fall där den lokala värderingsnämnden är första instans vid bestämmandet av

ersättning för inkvartering, får beslutet enligt andra stycket överklagas till

Riksvärderingsnämnden. Riksvärderingsnämndens beslut får enligt tredje stycket

inte överklagas.

5 §

Första stycket föreskriver förbud mot att överklaga beslut som fattats av en

central myndighet i ett överklagat ärende.

 I andra stycket föreskrivs att beslut fattade av en central myndighet såsom

första instans får överklagas till regeringen.

6 §

Av paragrafen framgår att en central myndighet får överlämna sin prövning i ett

överklagat ärende till regeringen i vissa fall. Det skall då vara fråga om

ärende som myndigheten bedömer vara av särskild vikt, t.ex. beslut där politisk

styrning behövs eller där det kan bli fråga om att ändra en tidigare framvuxen

praxis.

7 §

Av paragrafen framgår att beslut som en kommun eller en statlig myndighet fattar

med stöd av lagen om civilt försvar under skärpt eller högsta beredskap är

direkt verkställbart om inte annat särskilt anges i beslutet. Så som Lagrådet

påpekar skall detta även gälla beslut av allmän förvaltningsdomstol.

8 §

Paragrafen innehåller en uttömmande uppräkning av beslut, fattade av en kommun

eller en myndighet, som över huvud taget inte får överklagas. Lagtexten har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Ikraftträdande

 Tillämpningen av den nya lagen fordrar ett omfattande förberedelsearbete,

varför den inte bör träda i kraft förrän den 1 juli 1995.

21.2Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

 Genom hänvisningen till lagen om skydd för vissa internationella sjuk-

vårdsbeteckningar m.m. uppnås att begreppet civilförsvar tas bort ur lagtexten.

Skälet till detta har behandlats i avsnitt 8.

21.3Förslaget till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

21 §

Tillägget till paragrafen har gjorts för att förtydliga att räddningstjänstlagen

är en heltäckande lag för räddningstjänstens verksamhet under såväl fred som

krig. Av lagens övergångsbestämmelse framgår att kommunerna har två år på sig

att komplettera sin räddningstjänstplan.

63 §

Paragrafen ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att

besluta att enskilda, företag, organisationer eller andra sammanslutningar skall

medverka vid övningar som har betydelse för befolkningsskyddet eller den

räddningstjänst som skall bedrivas under höjd beredskap. Det handlar här om

insatser av tillfällig karaktär. Det kan exempelvis vara fråga om att man inom

en stadsdel eller ett kvarter avser att bedriva en övning som kräver medverkan

av dem som bor där. Bestämmelsen har i dag sin motsvarighet i 39 § andra stycket

civilförsvarslagen.

64 §

I 13 och 14 §§ anges vilka som ingår i den i fred verksamma räddningskåren. I

denna paragraf klargörs att även den totalförsvarspliktiga personal som

inskrivits för civilplikt och som inkallats till krigstjänstgöring ingår i

denna.

65 §

I 7 § anges vad den kommunala räddningstjänsten omfattar. I denna paragrafs

första stycke anges de uppgifter som räddningskåren därutöver skall ansvara för

under höjd beredskap.

 I andra stycket ges räddningskåren vidare uppgift att delta i åtgärder för

första hjälp åt och transport av skadade samt för befolkningsskyddet. I dessa

fall vilar huvudansvaret på andra organ.

 I tredje stycket föreskrivs att vad som gäller vid kommunal räddningstjänst

skall gälla även när räddningstjänsten utför uppgifter enligt första och andra

styckena i denna paragraf.

66 §

Paragrafen motsvarar den nuvarande 64 §. Förutom vissa språkliga ändringar har i

bestämmelsen, med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen, införts en möjlighet för

regeringen att delegera sin rätt att meddela föreskrifter som avviker från

lagen.

67 §

Bestämmelsen ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

möjlighet att under höjd beredskap i det särskilda fallet besluta om

omfördelning av räddningsresurserna genom att en räddningskår tas i anspråk för

uppgifter utanför den egna kommunen. Bestämmelsen innehåller också regler om

ersättning när en räddningskår tagits i anspråk enligt denna paragraf.

68 §

Paragrafen anger att beslut som fattats med stöd av 67 § första stycket inte

får överklagas. Lagtexten har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

21.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken

 Ändringen i 4 § föranleds av strävan att ta bort begreppet civilförsvaret ur

lagstiftningen. Skälen för detta har närmare redovisats i avsnitt 8. I den nya

lydelsen används ordet civilförsvar som en översättning av begreppet civil

defence i konventionstexten.

21.5Förslaget till lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)

 Ändringen innebär - förutom vissa språkliga justeringar - att regeringen får

möjlighet att delegera sin beslutanderätt även till kommuner och landsting.

Enligt den nuvarande lydelsen kan delegering ske endast till en statlig myndig-

het.

21.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalför-

svarsplaneringen

1 §

Ändringen innebär - förutom viss språkliga justeringar - att undantaget i andra

stycket vidgas till att gälla även kommuner och landsting. Ändringen föranleds

av att kommunernas och landstingens skyldighet att delta i totalför-

svarsplanering i fortsättningen framgår av den nya lagen om civilt försvar.

2 §

Ändringen innebär att ordet myndighet i första stycket tas bort. Myndigheternas

åliggande bör inte regleras i lag.

21.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Sjunde punkten upphävs med hänsyn till att personalen vid en anläggning där

verkskydd skall finnas inte kommer att vara tjänstgöringsskyldig till följd av

civilplikt. Personalens tjänstgöringsskyldighet under höjd beredskap följer i

stället av den allmänna tjänsteplikten, för vilken dagpenning inte utgår.

21.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhälls-

viktiga anläggningar m.m.

4 §

Ändringen innebär en utvidgning av anläggningar och områden som får förklaras

som skyddsobjekt. Utvidgningen har kommit till med hänsyn till att kommunernas

ansvar för att leda det civila försvaret inom kommunens verksamhetsområde under

höjd beredskap har lagfästs, jfr 3 kap. 1 § lagen om civilt försvar. Ledningen

för det civila försvaret bör således ha samma skydd som ledningen för det

militära försvaret.

21.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl.

25 §

Paragrafen ger regeringen möjlighet att i vissa fall meddela avvikande

bestämmelser från lagen. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 15.

21.10 Övriga förslag till lagändringar

 Övriga ändringsförlag är av två slag.

 För det första görs ändringar som innebär att ordet civilförsvar i olika

sammansättningar och böjningsformer tas bort och ersätts med orden

befolkningsskydd och/eller räddningstjänst.

 För det andra ändras hänvisningar till de lagar som upphävs genom de nu

aktuella lagförslagen. Hänvisningarna ersätts i flertalet fall av hänvisningar

till någon av de nu föreslagna lagarna. I några fall har hänvisningarna blivit

inaktuella och tas därför bort utan att ersättas av något annat.

 Vid sidan av de nu uppräknade ändringarna görs också ändringar av språklig och

redaktionell art. Efter påpekande från Lagrådet föreslås att hänvisningen i 1 §

1 mom. d) lagen (1923:116) om hundskatt till den upphävda lagen (1944:219) om

djurskydd i stället skall avse djurskyddslagen (1988:534). I propositionen

beaktas också Lagrådets förslag beträffande utformningen av ändringarna i lagen

(1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål och

i lagen (1981:691) om socialavgifter.

Sammanfattning av betänkandet SOU 1989:42

Det civila försvaret

 Det avsnitt som berör förslaget till lag om beredskapshöjningar m.m. och

avsnittet om tjänstepliktens omfattning i förslaget till lag om civilt försvar

har här uteslutits.

Vårt uppdrag

 Regeringen beslutade den 17 januari 1985 om direktiv till en särskild utredare

att se över civilförsvarslagstiftningen.

 Försvarsbeslutet under våren 1982 innebar att kommunerna skulle överta

ledningen av civilförsvarsverksamheten på lokal nivå i krig och ha ansvaret för

planläggningen i fred. Mot den bakgrunden genomfördes omfattande ändringar i

civilförsvarslagen (1960:74) och i lagen (1964:63) om kommunal beredskap i

december 1984 (prop. 1984/85:49, FöU5, rskr. 93). I propositionen anfördes bl.a.

att det var nödvändigt med en genomgripande översyn av de författningar som

berördes av förslagen.

 Vi skulle, enligt direktiven, överväga om kommunernas verksamhet i

totalförsvaret skall samlas i en författning eller i flera författningar samt

skapa ett regelsystem som bättre än det nuvarande hänger ihop systematiskt och

begreppmässigt.

 Enligt direktiven skulle vi också klarlägga frågan om krav på svenskt

medborgarskap för vissa tjänstemän i kommuner och landsting samt sträva efter

att förenkla regelsystemen, exempelvis i fråga om kommunernas ersättning av

statsmedel för deras medverkan i totalförsvaret.

 Mot bakgrund av bl.a. organisationsförändringar på central myndighetsnivå från

den 1 juli 1986, tillkomsten av förordningen (1986:294) om ledning och

samordning inom totalförsvarets civila del, som trädde i kraft vid samma tid-

punkt, och vad som sades om beredskapslagstiftningen i 1987 års försvarsbeslut

fick vi tilläggsdirektiv den 20 augusti 1987.

 Genom tilläggsdirektiven skulle vi överväga en ny terminologi inom vad som idag

benämns civilförsvar, se över lagen (1960:513) om beredskapstillstånd och de

andra författningar som berörs därav samt överväga behovet av ytterligare

lednings- och samordningsbestämmelser för totalförsvarets civila del.

Betänkandets uppläggning

 Betänkandet består av två delar. I del I redovisar vi våra överväganden. I del

II lämnar vi förslag till författningstext.

 Som reslutat av vårt arbete föreslår vi flera nya författningar. Motiven i del

I behandlar framför allt lagen om beredskapshöjningar, ändringar i 13 kap.

regeringsformen och lagen om civilt försvar. Vi lägger också fram förslag till

en förordning om civilt försvar och en förordning om beredskapshöjningar, som

också behandlas i motiven (avsnitt 3.8). Dessutom föreslår vi följdändringar i

vissa centrala lagar såsom kommunallagen och plan- och bygglagen samt

följdändringar i vissa beredskapsförfattningar för att åskådliggöra hur våra

lagförslag får genomslag i sådana författningar.

Totalförsvarstanken - dess innebörd och konsekvenser

 Ett krig drabbar hela samhället. Kriget är totalt och civila och militära

resurser måste därför samverka för att stå emot och lindra krigets verkningar.

Härifrån kommer principen om totalförsvaret. Fredssamhället, dvs. det som skall

värnas, utgör samtidigt basen för alla försvarsresurser. Vår beredskap grundas

med andra ord på samhällets inneboende förmåga att möta kriser och krig.

 Vårt totalförsvar skall också värna civilbefolkningen mot verkningarna av

krigshandlingar genom att bereda skydd, ombesörja vård och trygga en

livsnödvändig försörjning. Dessutom skall icke-militära påfrestningar och hot om

sådana kunna mötas exempelvis i samband med en ekonomisk handelspolitisk kris.

 De civila beredskapsförberedelserna omfattar alla de åtgärder som är nödvändiga

för att förbereda landet mot yttre hot och för att klara samhällets omställning

till kris- eller krigsförhållanden. Dessa beredskapsförberedelser berör såväl

statliga myndigheter som kommuner, landsting och kyrkokommunala myndigheter.

Förberedelserna betyder också mycket för enskilda personer och för sådana

företag som behövs för att trygga befolkningens överlevnad, upprätthålla viktiga

samhällsfunktioner och stödja försvarsmakten.

 Totalförsvarstanken innebär således att beredskapsfrågorna är en angelägenhet

för hela samhället. I vårt förslag till lag om civilt försvar kommer detta till

uttryck genom att där sägs att såväl statliga myndigheter, kommuner och

landsting som organisationer, företag och enskilda skall samverka mot en

gemensam hotbild både i fredstid och under krigsförhållanden. Bl.a. lägger vi

fast en ledningsstruktur för det civila försvaret och en skyldighet att genomgå

totalförsvarsutbildning och att medverka i olika slag av övningsverksamhet samt

att vidta andra beredskapsförberedelser som att bygga skyddsrum och att

planlägga verksamheten för krigsförhållanden.

 Totalförsvarstanken kommer också till uttryck genom vårt förslag till lag om

beredskapshöjningar, där regeringen får en möjlighet att, flexibelt och utan at

det råder krigsfara i Sverige, höja beredskapen såväl för statliga myndigheter

som för kommuner, landsting och enskilda. Fördelen med detta är att vi får mera

tid på oss att genomföra de kompletterande åtgärder som behövs för att ställa om

samhället för krigsförhållanden än vad vi har i dag.

Vårt förslag till ny lag om civilt försvar

 Den nya lagen om civilt försvar innehåller bestämmelser från civilförsvarslagen

(1960:74), omtryckt 1984:1026), lagen (1964:63, omtryckt 1984:1027) om kommunal

beredskap, lagen (1964:64) om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i kirg

m.m., lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning samt lagen (1981:1216) om

kyrklig beredskap. Lagen innehåller också helt nya bestämmelser, t.ex. be-

stämmelserna om ledning av det civila försvaret och om säkerhetsskydd i kommuner

och landsting.

 Vi har valt att kalla lagen för lag om civilt försvar därför att den har ett

vidare innehåll än civilförsvarslagen. Den återspeglar de förändringar som skett

under senare år i fråga om ledningsstrukturen för det civila försvaret och

kommunernas ökade ansvar. Den återspeglar också den syn som vuxit fram om

totalförsvaret som en hela folkets angelägenhet.

 Även om vi kallar den nya lagen för lag om civilt försvar, anser vi det inte

meningsfullt och inte heller möjligt att integrera olika specialförfattningar

som reglerar verksamheter som också ingår i det civila försvaret i vårt lag-

förslag. Exempel på sådana författningar är räddningstjänstlagen,

socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen. Detta ingår inte heller i vårt

uppdrag. Sådana stora verksamhetsområden som hälso- coh sjukvården och social-

tjänsten ligger därför utanför vårt förslag till lag om civilt försvar, utom när

det gäller frågor om ledning och samordning samt skyldighet att vidta

beredskapsförberedelser. Den nya lagen innehåller i stället den verksamhet som

nu regleras i de lagar som vi nämnde inledningsvis men omfattar också sådant som

inte har reglerats tidigare. I stora drag har lagen fått följande innehåll:

 - det civila försvarets lednings- och organisation, dvs. de ledningsuppgifter

som bl.a. Överstyrelsen för civil beredskap, civilbefälhavarna, länsstyrelserna

och kommunstyrelserna skall ha,

 - vilka beredskapsförberedelser som kommunerna, landstingen och de kyrkliga

kommunerna skall vidta,

 - civilpliktens omfattning,

 - åtgärder som skall vidtas inom funktionen befolkningsskydd och

räddningstjänst, t.ex. åtgärder som gäller skyddsrum, varning, utrymning och

verkskydd,

 - skyldigheten för enskilda att upplåta inkvarteringsbostad

 - skyldigheten för kommunerna att svara för den lokala kristidsförvaltningen,

 - bestämmelser om att det skall finnas ett tillfredsställande säkerhetsskydd i

kommuner och landsting,

 - påföljder vid brott mot vissa bestämmelser i lagen,

 - möjligheten att överklaga beslut.

De viktigaste nyheterna i lagen om civilt försvar

Definitioner m.m. (1 kap.)

 I lagens första kapitel har vi placerat den s.k ansvarsprincipen. An-

svarsprincipen innebär att den som har ansvar för en viss verksamhet i fred

också skall behålla detta ansvar i krig, om verksamheten skall upprätthållas då.

Det avgörande är om verksamheten är av betydelse för totalförsvaret, dvs. om den

behövs för att säkerställa civilbefolkningens överlevnad, upprätthålla viktiga

samhällsfunktioner och främja försvarsansträngningarna.

 I det första kapitlet definierar vi också några grundläggande begrepp som är

viktiga för förståelsen av vårt lagförslag.

 Ett sådant begrepp är totalförsvar, som vi definierar som "all den verksamhet

som är nödvändig för att förbereda landet inför yttre hot och för att ställa om

samhället till krigsförhållanden. Under krigsförhållanden omfattar total-

försvaret hela det omställda samhällets verksamhet." Vi har i kapitel 2

utvecklat våra motiv för definitionen.

 Ett annat begrepp som vi definierar är befolkningsskydd och räddningstjänst.

Med befolkningsskydd och räddningstjänst avser vi verksamheter som behövs för

att under krigsförhållanden skydda och rädda civilbefolkningen samt enskild

egendom och civil allmän egendom. Uttrycket är således ämnat att ersätta det

nuvarande uttrycket civilförsvarsverksamhet.

 Begreppet civilförsvar utmönstras ur lagstiftningen. Därmed försvinner

samtidigt benämningar som civilförsvarsorganisation och civilförsvarschef.

Eftersom kommunens räddningschef redan i dag i de allra flesta fall också har

befattningen som civilförsvarschef, kan det vara en naturlig förändring att tala

om räddningschef såväl i fred som i krig, låt vara att räddningschefen i krig

leder en större organisation, som också har mer omfattande uppgifter än den

fredstida räddningskåren.

 Då man inte längre kan tala om lokal civilförsvarsorganisation, anser vi att

det är lämpligt att tala om räddningskåren även under krig. Räddningskårens

resurser och uppgifter under krig kommer således att motsvara dem som nu gäller

för den lokala civilförsvarsorganisationen.

 Kommunerna får i fortsättningen ett större ansvar för och inflytande på

uppbyggnaden av de resurser som krävs för verksamheten i krig. I de flesta fall

bör kommunernas fredstida räddningstjänstorganisation kunna ligga till grund för

den organisation som man behöver ha för verksamheten i krig. Räddningskåren

måste dock i flertalet kommuner byggas ut personellt och materiellt för att

kunna lösa sina krigstida uppgifter. Kommunerna har själva goda förutsättningar

för att inom de av staten givna ramarna bygga upp denna organisation.

 I fortsättningen bör räddningskårens krigsorganisation därför byggas upp så att

staten ställer personal - som tas ut med plikt - och materiel till kommunernas

förfogande som kompletterar och förstärker den fredstida räddningskåren.

 När det gäller den personal som är anställd vid kommunernas räddningskårer

anser vi således att den skall ingå i kommunernas krigsorganisation i stället

för att som i dag skrivas in med civilförsvarsplikt i civilförsvars-

organisationen.

 Sammanfattningsvis anlägger vi det synsättet att det är den fredstida

räddningskåren som i krig skall utökas med sådan personal som tas ut med plikt

och med egendom som staten ställer till kommunernas förfogande för att

uppgifterna inom befolkningsskyddet och räddningstjänsten skall kunna lösas.

Organisation och ledning m.m. (2 kap.)

 I lagens andra kapitel lägger vi fast det ansvar som Överstyrelsen för civil

beredskap (ÖCB) har i frågor om ledning och samordning av de civila

beredskapsförberedelserna. Dessutom preciserar vi det ansvar som

civilbefälhavaren och länsstyrelsen samt kommunen, landstinget och den kyrkliga

kommunen har för att nödvändiga beredskapsförberedelser genomförs. För kommunen

blir nu kommunstyrelsens samlade ansvar i dess frågor författningsreglerat.

 I kapitlet finns också vissa bestämmelser om övergången till krigsorganisation

och om ledningen av det civila försvaret då beslut om beredskapshöjning har

meddelats samt bestämmelser om mobilisering av räddningskåren och hem-

skyddsorganisationen.

 Slutligen finns i kapitlet vissa bemyndiganden som under skärpt och högsta

beredskap ger civilbefälhavaren och länsstyrelsen rätt att meddela de

föreskrifter som behövs för ledningen och samordningen av det civila försvaret.

Planläggning, utbildning och andra beredskapsförberedelser (3 kap.)

 I lagens tredje kapitel har vi samlat bestämmelser om skyldigheterna att vidta

beredskapsförberedelser. Bestämmelserna innebär i huvudsak att

 - civilbefälhavarens och länsstyrelsens planläggningsansvar regleras,

 - länsstyrelsens organisationsplan för civilförsvarsverksamheten ersätts av att

länsstyrelsen fördelar och förtecknar de statliga resurser som ställs till

kommunernas förfogande,

 - kommunerna åläggs att utreda konsekvenser av bedömda hot och risker som

underlag för planläggningen,

 - st vissa kommunala planer lagregleras,

 - ansvaret för den mobiliseringsplan som länsstyrelsen för närvarande skall

upprätta för varje kommun överförs till kommunen,

 - utbildnings- och övningsverksamheten lagregleras,

 - kommunernas skyldighet att hålla med reservanordningar skärps,

 - skyldigheten att hålla med reservanordningar skall, utöver anordningar för

elektricitet, gas och vatten, avse även anordningar för värme och avlopp,

 - kommunernas och landstingens skyldighet att hålla en reparationsberedskap

skärps,

 - skyldigheten att hålla med reservanordningar för landstingens del i första

hand skall gälla skyldigheten att trygga försörjningen med elektricitet.

Hemskydd (5 kap.)

 I lagens femte kapitel för vi in nya bestämmelser om hemskydd.

 De nya bestämmelserna innebär att hittills tillämpade grunder för hemskyddet

blir lagreglerade.

Verkskydd (6 kap.)

 Till lagens sjätte kapitel för vi efter en språklig och författningsteknisk

översyn över civilförsvarslagens regler om verkskydd.

 I några sakfrågor gör vi följande preciseringar och anpassningar till rådande

förhållanden.

 - Verkskydd skall organiseras vid företag och anläggningar som har stor

betydelse för totalförsvaret, om företagen eller anläggningarna med hänsyn till

sin belägenhet eller-

verksamhetens art kan antas bli särskilt utsatta vid stridshandlingar.

 - I normalfallet är det den som bedriver en viss verksamhet som skall

organisera ett verkskydd, inte som i dag ägaren av en viss byggnad eller

anläggning.

 - Resurser för räddningsinsatser finns i fred vid många företag. Dessa resurser

skall som regel också ingå i verkskydden.

 Dessutom föreslår vi att utbildning och övning av verkskyddspersonalen förutom

av statlig myndighet också skall kunna genomföras av kommunen eller av den som

skall organisera verkskyddet.

Skyddsrum och skyddade utrymmen (7 kap.)

 Vi föreslår att alla bestämmelser om skyddsrum och skyddade utrymmen samlas i

det sjunde kapitlet. I stort motsvarar bestämmelserna dem som gäller i dag.

Förslaget innehåller dock en del nyheter.

 Vi föreslår att benämningen skyddsrumsorter tas bort. I stället skall skyddsrum

och skyddade utrymmen byggas i områden som i krig kan antas bli säskilt utsatta

av verkningarna av stridsmedel.

 Kommunen skall bestämma dessa områden i samråd med länsstyrelsen.

 Kommunen skall alltjämt bygga skydd i befintliga anläggningar m.m. En nyhet som

vi föreslår här är att länsstyrelsen, om det finns särskilda skäl, får ålägga

ägaren av anläggningen att i stället för kommunen vidta nödvändiga åtgärder.

 Bland övriga nyheter kan nämnas att det alltid skall föreligga skyldighet att

vårda och underhålla skyddsrum, även om det i området där skyddsrummet finns

inte längre skall byggas skyddsrum. Länsstyrelsen får dock en möjlighet att

besluta om att en sådan skyldighet inte längre skall gälla. Detta får avse

skyddsrum som finns i områden där det skall byggas skyddsrum.

 I lagen läggs också fast en skyldighet för fastighetsägaren att genom skyltning

ge anvisning om var skyddsrum finns.

Särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m (8 kap.)

 I lagens åttonde kapitel samlas vissa bestämmelser om skyldigheter för ägare

och andra innehavare av egendom, utöver vad som följer av bestämmelserna om

verkskydd, skyddsrum och skyddade utrymmen.

 De nu gällande bestämmelserna om dessa skyldigheter har förts över från

civilförsvarslagen, även en översyn från författningstekniska och språkliga

utgångspunkter.

 Nuvarande bestämmelser om möjlighet att låta ägare eller nyttjare av en byggnad

eller annnan anläggning anordna ledningscentral eller annan skyddad

uppehållsplats för civilförsvarsorganisationen bortfaller.

Utrymning samt ut- och inflyttningsförbud (9 kap.)

 I lagens nionde kapitel har vi placerat viss bemyndiganden för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer att under skärpt och högsta beredskap

besluta

 - om utrymning och uppehållsplats för dem som omfattas av utrymningen,

 - om utflyttnings- och inflyttningsförbud.

 Vidare föreslås att kommunerna får rätt att i samråd med länsstyrelsen besluta

om utrymning inom den egna kommunen och att i det sammanhanget meddela

bestämmelser för vistelsen på uppehållsplatsen.

 Vi föreslår också att termen omflyttning inte längre används och att termen

bortflyttningsförbud ersätts av utflyttningsförbud. Dessutom kvarstår

bestämmelserna om förbud mot inflyttning till ett område under vissa för-

hållanden.

Skyldigheter för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner i samband med

utrymnig och flyktingmottagning m.m. (10 kap.)

 I lagens tionde kapitel behandlas kommunernas, landstingens och de kyrkliga

kommunernas skyldighet att under skärpt och högsta beredskap ta hand om

utrymmande och flyktingar liksom också skyldigheter för kommunerna och

landstingen att hjälpa varandra.

 Kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna skall vara skyldiga att ta

hand om dem som kommer till kommunerna på grund av beslut om utrymning eller

till följd av andra mycket allvarliga förhållanden. Förslaget har anpassats till

bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:620). Detta innebär bl.a. att

kommunernas och landstingens ansvar för den befolkning som kommer till

respektive kommun vidgas i förhållanden till vad som nu gäller och att det inte

längre finns behov av de bestämmelser om särskilt bistånd som nu finns i 2 §

lagen om kommunal beredskap.

 Bestämmelserna i lagen om kommunal beredskap reglerar inte kommunernas

skyldighet i fråga om flyktingar som kommer till kommunen. Vi föreslår att nya

bestämmmelser införs om kommunernas ansvar för ankommande flyktingar. Detta

gäller också landstingen och de kyrkliga kommunerna.

 De nuvarande bestämmelserna i lagen om kommunal beredskap om möjlighet för en

kommun eller ett landsting att få hjälp av andra kommuner eller landsting vid

större flyktingströmmar och andra exceptionella förhållande bör i sak finnas

kvar. Vi föreslår dock att biståndsskyldigheten vidgas något.

 Vi föreslår vidare att de bestämmelser om skyldighet för en kommun att fullgöra

uppgifter för folkförsörjningen i bl.a. krig och krigsfara som nu finns i lagen

om lokal kristidsförvaltning förs samman med bestämmmelserna för kommunens

medverkan i totalförsvaret i övrigt.

Skyldighet för enskilda att upplåta inkvarteringsbostad

(11 kap.)

 I det elfte kapitlet regleras skyldigheten för ägare eller innehavare av en

byggnad eller bostadslägenhet att upplåta bostad och nödvändig utrustning för

den som på grund av utrymning, krigsskada eller annan därmed jämförlig händelse

behöver en bostad (inkvarteringsbostad).

 Det är kommunen som anvisar inkvarteringsbostad och inkvarteringsvärden har

rätt till skälig ersättning för upplåtelsen. Om bostaden eller dess utrustning

skadas i samband med inkvarteringen, betalar kommunen skälig ersättning.

 I kapitlet finns också bestämmelser om vägran att upplåta inkvarteringsbostad

och upphävande av beslut.

Säkerhetsskyddet i kommuner och landsting (12 kap.)

 I lagens tolfte kapitel finns helt nya bestämmelser om säkerhetsskydd i

kommuner och landsting. Bestämmelserna har i stort följande innehåll.

 - I kommuner och landsting skall det finnas ett tillfredsställande säker-

hetsskydd i frågor av betydelse för totalförsvaret eller Sveriges säkerhet i

övrigt.

 - Tjänstemän och uppdragstagare i kommuner och landsting som i inte ringa

omfattning får del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret

eller Sveriges säkerhet i övrigt skall vara svenska medborgare.

 - Personalkontroll bör få företas i fråga om vissa befattningshavare i kommuner

och landsting på samma sätt som gäller för statliga myndigheter.

 - Förtroendevalda i kommuner och landsting som delar i handläggningen av

ärenden, som i inte ringa omfattning innehåller sekretessbelagda uppgifter av

betydelse för totalförsvaret eller Sveriges säkerhet i övrigt, skall vara

svenska medborgare.

Förfoganderätt och andra särskilda bestämmelser (13 kap.)

 Vi föreslår att de förfogandebestämmelser som nu finns i civilförsvarslagen tas

bort.

 I stället bör bestämmelserna i förfogandelagen (1978:262) kunna tillämpas på

kommunerna och landstingen genom en ändring i förfogandelagen som ger regeringen

möjlighet att bemyndiga kommuner och landsting att besluta om förfogande.

 För den förfoganderätt som kan behövas under fredstid föreslår vi att

expropriationslagens nuvarande bestämmelser tillämpas.

 I 13 kap. tar vi därför in en hänvisning till förfogandelagen och ex-

propriationslagen.

 I kapitlet har vi också samlat vissa andra särskilda bestämmelser. Bl.a. görs

vissa hänvisningar till andra lagar som har betydelse för totalförsvaret, såsom

lagen om undanförsel och förstöring

samt näringsidkares och andras medverkan i totalförsvaret.

 Vi föreslår också att bestämmelserna om veterinärverksamheten som nu finns i

lagen (1981:292) om tjänsteplikt för hälso- och sjukvårdspersonal samt

veterinärpersonal m.m. förs över till detta kapitel.

 Regeringens bemyndigande att utfärda föreskrifter om varning och mörkläggning

som nu finns i civilförsvarslagen har också förts hit, liksom vissa

undantagsföreskrifter.

Påföljder m.m. (14 kap.)

 I lagens fjortonde kapitel har vi samlat bestämmelser om påföljder, vite,

förverkande och hämtning. Nyheterna är att

 - lagens straffbestämmelser blir mera lättöverskådliga än de nuvarande

ansvarsbestämmelserna i civilförsvarslagen,

 - straffskalan för grova brott enligt denna lag anpassas närmare till de

bestämmelser som gäller för grova brott som begås av krigsmän,

 - påföljderna för vissa brott som begås mot denna lag i fredstid mildras,

 - högsta beloppet för penningböter höjs till ettusen kronor.

Överklagande av beslut (15 kap.)

 I lagens femtonde kapitel finns bestämmelser om hur beslut får överklagas. Vårt

förslag innebär att

 - överklagandebestämmelserna blir mer enhetliga än de nuvarande bestämmelserna

i civilförsvarslagen,

 - möjligheten att kunna överklaga begränsas i förhållande till vad som för

närvarande är fallet,

 - huvudregeln är att ett kommunalt beslut skall kunna överklagas till

länsstyrelsen och att länsstyrelsens beslut skall kunna överklagas till den

centrala myndighet som regeringen bestämmer,

 - beslut av en kommun eller en länsstyrelse som rör frågor om skyddsrum och

förelägganden av vite skall kunna överklagas till kammarrätten,

 - regeringen inte längre skall pröva överklaganden av beslut utom i vissa

undagtagsfall, där regeringens prövning kan sägas vara av särskild vikt eller

där ett politiskt ställningstagande från regeringen framstår som nödvändigt.

Ekonomisk ersättning till kommuner och landsting

 I förslaget till lag om civilt försvar har vi placerat ersättningsbestäm-

melserna i de kapitel där sakfrågan behandlas. I stället för att kommentera

principerna för ersättningen i motiven till vart och ett av dessa kapitel har vi

valt att i betänkandets femte kapitel ge en samlad bild av bakgrunden och skälen

till våra ställningstaganden.

 Vi föreslår att staten och kommunerna respektive landstingen delar på

kostnaderna för kommunernas respektive landstingens medverkan i totalförsvaret.

Kommunerna och landstingen får således en ersättning med hälften av sina kost-

nader för sin medverkan i totalförsvaret enligt beslut av statliga myndigheter.

Detta skall gälla såväl planläggning som utbildnings- och övningsverksamheten,

bl.a. de lokala övningarna av räddningskåren i kommunerna. Denna ersätt-

ningsprincip skall också tillämpas på investeringar för reservanordningar och

ledningsplatser. En förutsättning är dock att den aktuella kommunen gjort en

riskanalys och att reservanordningen behövs.

 De åtgärder som kommunerna och landstingen vidtar har i regel betydelse både

för verksamheten i kris och krig. I de fall då kostnaden för en

beredskapsinvestering till största delen avser antingen frestida störningar

eller kriser och krig utgår ersättning enligt andra grunder.

 Utgångspunkten för vårt förslag är att åstadkomma en förenkling av det

ersättningssystem som förnärvarande tillämpas. Fördelningen av kostnader mellan

staten samt landstingen och kommunerna bör få en långsiktig och varaktig

lösning.

 Vårt förslag kan inte ses som en slutgiltig lösning av de problem som finns

inom detta område. Det gäller t.ex. frågan om hur man på bästa och enklaste sätt

begränsar och beräknar de kostnader som sedan skall fördelas. Vi anser att denna

fråga närmare bör övervägas i ett annat sammanhang.

Betänkandets förslag till lagtext

 De lagförslag som berör förslaget till lag om beredskapshöjningar m.m. och lag

om civilt försvar i fråga om civilplikt samt därtill hörande föreslagna

följdändringar har här uteslutits.

1 Förslag till lag om civilt försvar

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

Lagens innehåll

1 § I denna lag finns vissa bestämmelser om det civila försvaret. De behandlar

 1. definitioner m.m. (1 kap.),

 2. organisation och ledning m.m. (2 kap.),

 3. planläggning, utbildning och övning samt andra

 beredskapsförberedelser (3 kap.),

 4. civilplikt, förmåner m.m. (4 kap.),

 5. hemskydd (5 kap.),

 6. verkskydd (6 kap.),

 7. skyddsrum och skyddade utrymmen (7 kap.),

 8. särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m. (8

kap.),

 9. utrymning samt ut- och inflyttningsförbud (9 kap.),

 10. skyldigheter för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner i samband med

utrymning och flyktingmottagning m.m. (10 kap.),

 11. skyldighet för enskilda att upplåta inkvarteringsbostad (11 kap.),

 12. säkerhetsskydd i kommuner och landsting (12 kap.),

 13. förfoganderätt och andra särskilda bestämmelser (13 kap.),

 14. påföljder m.m. (14 kap.),

 15. överklagande av beslut (15 kap.).

Definitioner m. m.

2 § Med totalförsvar avses i denna lag all den verksamhet som är nödvändig för

att förbereda landet inför yttre hot och för att ställa om samhället till

krigsförhållanden. Under krigsförhållanden omfattar totalförsvaret hela det

omställda samhällets verksamhet.

 Totalförsvaret omfattar militärt försvar och civilt försvar.

3 § Med befolkningsskydd och räddningstjänst avses i denna lag verksamheter för

att under krigsförhållanden skydda och rädda civilbefolkningen samt enskild

egendom och civil allmänegendom.

 Dessa verksamheter är kommunal räddningstjänst enligt räddningstjänstlagen

(1986:1102) samt, i den utsträckning verksamheten inte är hänförlig till

räddningstjänst, även

 1. varning.

 2. utrymning och inkvartering,

 3. tillhandahållande och iordningställande av skyddsrum och skyddade utrymmen,

 4. mörkläggning,

 5. upptäckande, utmärkning och röjning av farliga områden,

 6. indikering, sanering, tillhandahållande av andningsskydd och andra åtgärder

för skydd mot kärnvapen och kemiska stridsmedel,

 7. information om åtgärder för självskydd,

 8. första hjälp åt skadade och transporter av skadade,

 9. kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet enligt denna

paragraf skall kunna fullgöras.

4 § Bestämmelser om vad som avses med skärpt och högsta beredskap finns i lagen

(1992:000) om beredskapshöjningar.

5 § Med kyrklig kommun avses i denna lag detsamma som anges i 1 kap. 1 §

församlingslagen (1988:180).

6 § Vad som i denna lag föreskrivs om landsting skall också tillämpas på

kommuner som inte tillhör något landsting.

Räddningskåren

7 § Under skärpt och högsta beredskap skall kommunens fredstida räddningskår

utökas med personal som kallats in till tjänstgöring med civilplikt enligt 4

kap.

 Med räddningskår avses i denna lag den enligt första stycket utökade

räddningskåren.

 Räddningskåren skall fullgöra uppgifter inom befolkningsskydd och

räddningstjänst enligt 3 §.

8 § Under skärpt och högsta beredskap får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer besluta att räddningskåren får tas i anspråk för uppgifter

som inte rör den egna kommunen.

 Om räddningskåren har tagits i anspråk för uppgifter som inte rör den egna

kommunen, har kommunen rätt till ersättning av staten för skäliga kostnader.

 Ersättningen bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

Undantag från räddningstjänstlagen

9 § Under skärpt och högsta beredskap får regeringen meddela undantag från

bestämmelserna i räddningstjänstlagen (1986:1102), om det är av stor betydelse

för totalförsvaret.

Ansvarsprincipen

10 § Om inte annat särskilt har föreskrivits, skall den som har ansvar för en

viss verksamhet i fred behålla detta ansvar under skärpt och högsta beredskap,

om verksamheten skall upprätthållas då.

Andra bestämmelser om det civila försvaret

11 § I lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna

och domstolarna under skärpt och högsta beredskap finns bestämmelser om de

offentliga organens verksamhet under sådan beredskap.

2 kap. Organisation och ledning m.m.

Inledande bestämmelse

1 § I detta kapitel finns bestämmelser om krigsorganisationen i kommuner,

landsting och kyrkliga kommuner samt om ledningen av det civila försvaret.

Kapitlet innehåller också bestämmelser om ledningen av

beredskapsförberedelserna. Bestämmelser om beredskapsförberedelser i form av

planläggning, utbildning och övning m.m. finns i 3 kap.

Krigsorganisation

2 § Under skärpt och högsta beredskap skall kommuner, landsting och kyrkliga

kommuner vara krigsorganiserade enligt 4 §, om inte regeringen meddelat sådant

beslut som avses i 3 §.

3 § Regeringen får besluta att kommuner, landsting och kyrkliga kommuner under

skärpt beredskap själva får bestämma tidpunkten för att gå över till

krigsorganisation eller återgå till fredsorganisation.

 När sådan tidpunkt har bestämts skall

 1. kommunen omedelbart underrätta länsstyrelsen,

 2. landstinget omedelbart underrätta civilbefälhavaren och länsstyrelsen,

 3. stiftssamfälligheten omedelbart underrätta berörda civilbefälhavare och

länsstyrelser,

 4. de övriga kyrkliga kommunerna omedelbart underrätta stiftsstyrelsen och

berörda kommuner.

4 § I kommunens, landstingets och den kyrkliga kommunens krigsorganisation skall

förutom kommunstyrelsen, landstingsstyrelsen, stiftsstyrelsen och kyrkorådet

ingå de övriga nämnder och organ som behövs för att sköta nöd vändiga

uppgifter.

5 § När regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutat om

inkallelse av civilpliktig personal för tjänstgöring i räddningskåren skall

kommunen genomföra mobiliseringen av räddningskåren.

 Detsamma gäller mobiliseringen av hemskyddsorganisationen.

Ledningsuppgifter under skärpt och högsta beredskap

 Centrala myndigheter

6 § Regeringen får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som överstyrelsen för

civil beredskap och övriga centrala myndigheter skall ha under skärpt och högsta

beredskap.

 Civilbefälhavaren och länsstyrelsen

7 § Civilbefälhavaren och länsstyrelsen skall under skärpt och högsta beredskap

leda och samordna det civila försvaret inom civilområdet respektive länet i

samverkan med försvarsmakten så att största möjliga försvarseffekt uppnås.

 Kommunen

8 § Kommunstyrelsen skall under skärpt och högsta beredskap leda det civila

försvaret inom kommunens verksamhetsområde.

 Kommunstyrelsen skall även se till att den verksamhet som bedrivs i kommunen av

statliga myndigheter, landstinget, kyrkliga kommuner samt organisationer och

företag samordnas så att största möjliga försvarseffekt uppnås.

 Landstinget

9 § Landstingsstyrelsen skall under skärpt och högsta beredskap leda den civila

hälso- och sjukvården inom landstinget och den övriga verksamhet som landstinget

skall bedriva.

 Samordning

10 § Kommunerna och landstingen skall ta tillvara möjligheten att samordna det

civila försvaret mellan sig.

 Rätt att meddela föreskrifter

11 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, civilbefälhavaren får

meddela landstingen de föreskrifter som behövs för ledningen och samordningen

enligt 7 § i fråga om den civila hälso- och sjukvården inom civilområdet.

12 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, länsstyrelsen får meddela

landstinget och kommunerna de föreskrifter som behövs för ledningen och

samordningen enligt 7 § av det civila försvaret inom länet.

13 § Efter övergång till krigsorganisation får kommunstyrelsen, lands-

tingsstyrelsen, stiftsstyrelsen och kyrkorådet meddela den egna krig-

sorganisationens nämnder och organ de föreskrifter som behövs för verksamhetens

inriktning och bedrivande. Sådana föreskrifter får dock inte avse

kommunfullmäktige, landstingsfullmäktige, stiftsfullmäktige, kyrkofullmäktige,

kyrkostämma eller församlingsdelegerade.

 Rätt att omfördela personal och utrustning

14 § Efter övergång till krigsorganisation får kommunstyrelsen, lands-

tingsstyrelsen, stiftsstyrelsen och kyrkorådet, var och en inom sitt verk-

samhetsomrade, omfördela personal och utrustning mellan de nämnder och organ som

ingår i krigsorganisationen, om förhållandena kräver detta.

 Närvarorätt vid sammanträden

15 § Företrädare för kommunstyrelsen, landstingsstyrelsen, stiftsstyrelsen och

kyrkorådet har rätt att närvara vid sammanträde med en nämnd eller ett organ som

ingår i den egna krigsorganisationen. De får där delta i överläggningarna men

inte i besluten.

Ledningen av beredskapsförberedelserna

 Centrala myndigheter

16 § Regeringen får meddela föreskrifter om centrala myndigheters

beredskapsförberedelser.

 Överstyrelsen för civil beredskap är under regeringen central myndighet i

frågor om ledning och samordning av de civila beredskapsförberedelserna.

 Civilbefälhavaren och länsstyrelsen

17 § Civilbefälhavaren och länsstyrelsen skall inom civilområdet respektive

länet leda och samordna de civila beredskapsförberedelserna. Civilbefälhavaren

och länsstyrelsen skall se till att dessa förberedelser med hänsyn till bedömda

hot och risker får en enhetlig inriktning, genomförs på ett ändamålsenligt sätt

och samordnas med försvarsmaktens beredskapsförberedelser.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, civilbefälhavaren och

länsstyrelsen får meddela landstingen respektive kommunerna de föreskrifter som

behövs för uppgifterna enligt första stycket.

 Kommunen

18 § Kommunstyrelsen har ansvaret för att de kommunala beredskapsförberedelserna

får en enhetlig inriktning och genomförs på ett ändamålsenligt sätt.

Förberedelserna skall genomföras i samverkan med berörda statliga myndigheter

och landstinget.

 Kommunstyrelsen skall se till att beredskapsförberedelserna för den verksamhet

som bedrivs i kommunen av statliga myndigheter, landstinget, kyrkliga kommuner

samt organisationer och företag får en enhetlig inriktning och att samverkan

kommer till stånd dem emellan.

 Landstinget

19 § Landstingsstyrelsen har ansvaret för att landstingets beredskapsför-

beredelser får en enhetlig inriktning och genomförs på ett ändamålsenligt sätt.

Förberedelserna skall genomföras i samverkan med berörda statliga myndigheter

och kommuner.

 Den kyrkliga kommunen

20 § Stiftsstyrelsen och kyrkorådet har ansvaret för att beredskapsför-

beredelserna i den kyrkliga kommunen genomförs på ett ändamålsenligt sätt och

med en enhetlig inriktning. Beredskapsförberelserna skall genomföras i samverkan

med berörda länsstyrelser och kommuner, andra berörda kyrkliga kommuner samt

övriga trossamfund.

21 § Stiftsstyrelsen skall inom stiftet se till att de övriga kyrkliga kom-

munernas beredskapsförberedelser genomförs på ett ändamålsenligt sätt och med en

enhetlig inriktning. Stiftstyrelsen skall därvid samråda med domkapitlet.

3 kap. Planläggning, utbildning och övning samt andra beredskapsförberedelser

Planläggning

 Civilområdet

1 § Civilbefälhavaren skall med utgångspunkt i bedömda hot och risker inom

civilområdet upprätta de civilområdesplaner som föreskrivs av regeringen eller

den myndighet som regeringen utser.

 Länet

2 § Länsstyrelsen skall med utgångspunkt i centrala myndigheters och

civilbefälhavarens inriktning upprätta och anta de planer som med hänsyn till

bedömda hot och risker i länet behövs för att verksamheten under skärpt och

högsta beredskap skall kunna upprätthållas inom länet.

 Länsstyrelsen skall med utgångspunkt i tillgängliga resurser och kommunernas

behov fördela och förteckna de statliga resurser i form av personal och materiel

som ställs till kommunernas förfogande för verksamheten under skärpt och högsta

beredskap.

 Kommunen

3 § Kommunen skall utreda hur bedömda hot och risker kan påverka verksamheten i

kommunen under skärpt och högsta beredskap. Utredningen skall ge underlag för

beslut om åtgärder för att skydda befolkningen och för att upprätthålla

nödvändig verksamhet. Utredningen skall också utgöra underlag för kommunens

planläggning.

4 § Kommunen skall upprätta och anta

 1. ledningsplan,

 2. informationsplan,

 3. mobiliseringsplan,

 4. skyddsplan,

 5. plan för kristidsförvaltningen.

 Kommunen skall dessutom upprätta och anta de planer som i övrigt behövs för

dess verksamhet under skärpt och högsta beredskap.

 Beslut om att anta planerna i första stycket och väsentliga ändringar av dem

fattas av kommunfullmäktige.

5 § Ledningsplanen skall innehålla uppgifter om kommunens övergång till

krigsorganisation, personalförteckning, besluts- och delegationsregler,

samverkansbehov, uppehållsplatser och samband.

6 § Informationsplanen skall innehålla uppgifter om resurser och sam-

verkansformer för informationen till befolkningen.

7 § Mobiliseringsplanen skall innehålla uppgifter om tillförda statliga

resursers mobilisering och inordning i räddningskåren under skärpt och högsta

beredskap.

 Planen skall också innehålla uppgifter om hemskyddsorganisationens

mobilisering.

8 § Skyddsplanen skall innehålla uppgifter om

 1. indelningen i hemskyddsområden och gränserna för de områden där skyddsrum

skall byggas,

 2. behovet av och tillgången på skydd och deras belägenhet,

 3. de åtgärder som behövs för att ställa i ordning skyddsrum enligt 7 kap. 7 §,

byggande av skyddade utrymmen och branddammar samt för utrymning, för

inkvartering och utdelning av andningsskydd.

9 § Planen för kristidsförvaltningen skall innehålla uppgifter om behovet av

resurser för att fylla befolkningens eller produktionens behov av viktiga

förnödenheter eller för att tillgodose annat ändamål av betydelse för

försörjningen. Planen skall också innehålla uppgifter om resurser för kommunens

medverkan i allmän prisreglering.

10 § Kommunen skall hålla upprättade planer aktuella.

 Landstinget

11 § Landstinget skall upprätta och anta ledningsplan, informationsplan och plan

för hälso- och sjukvård.

 Landstinget skall dessutom upprätta och anta de planer som i övrigt behövs för

dess verksamhet under skärpt och högsta beredskap.

 Beslut om att anta planerna i första stycket och väsentliga ändringar av dem

fattas av landstingsfullmäktige.

12 § Ledningsplanen skall innehålla uppgifter om landstingets övergång till

krigsorganisation, personalförteckning, besluts- och delegationsregler,

samverkansbehov, uppehållsplatser och samband.

13 § Landstinget skall hålla upprättade planer aktuella.

 Den kyrkliga kommunen

14 § Den kyrkliga kommunen skall upprätta och anta de planer som behövs för dess

verksamhet under skärpt och högsta beredskap.

 Om en samfällighet har bildats, skall samfälligheten upprätta och anta planer

som omfattar de kyrkliga kommuner som ingår i samfälligheten.

15 § Planerna skall hållas aktuella.

Utbildning och övning

16 § Kommunen skall för verksamheten under skärpt och högsta beredskap

 l. genomföra utbildning och övning av kommunens förtroendevalda och anställda,

 2. genomföra övningar med räddningskåren,

 3. genomföra andra övningar som behövs för kommunens beredskap,

 4. medverka i ledningsövningar,

 5. medverka i utbildning och övningar som genomförs av landstinget eller

statliga myndigheter och som berör kommunen.

17 § Landstinget skall för verksamheten under skärpt och högsta beredskap

 1. genomföra sådana övningar som behövs för landstingets beredskap,

 2. medverka i ledningsövningar,

 3. medverka i övningar som genomförs av statliga myndigheter eller kommuner och

som berör landstinget.

18 § Den kyrkliga kommunen skall medverka i övningar som genomförs av statliga

myndigheter eller kommuner och som berör den kyrkliga kommunen.

19 § Förtroendevalda och anställda i kommunens krigsorganisation utom

räddningskåren samt i landstingets och den kyrkliga kommunens krigsorganisation

skall under högst tolv dagar inom en följd av fyra år genomgå utbildning och

övning.

 Om det finns särskilda skäl, får regeringen besluta om utbildning och övning i

ytterligare fem dagar.

 Anställda i räddningskåren skall under högst tjugo dagar, eller i fråga om

befäl högst fyrtio dagar, inom en följd av fyra år genomgå utbildning och

övning.

Övriga förberedelser

 Skyldighet att anordna ledningsplatser, branddammar m.m.

20 § Kommunen skall efter beslut av länsstyrelsen och i enlighet med den

planläggning som gäller för länet

 1. anordna ledningsplatser och andra skyddade uppehållsplatser,

 2. anordna branddammar för räddningskårens försörjning med vatten,3. utföra

andra byggnadsanordningar som behövs för det civila försvaret.

 Kommunen skall svara för drift och underhåll av anordningarna enligt första

stycket.

 Reservanordningar m.m.

21 § Varje kommun skall vidta åtgärder för att förebygga avbrott i försörjningen

med elektricitet, gas, värme, vatten och avlopp under skärpt och högsta

beredskap. Samverkan skall ske med leverantörer, de abonnenter som i första hand

kan komma i fråga för leveranser inom kommunen och med länsstyrelsen.

 Varje landsting skall vidta åtgärder för att trygga sin egen försörjning med

elektricitet, gas, värme, vatten och avlopp under skärpt och högsta beredskap.

Samverkan skall ske med berörda leverantörer, kommuner och statliga

myndigheter.

 Reparationsberedskap

22 § Kommuner och landsting som ansvarar för

 1. distribution av elektricitet, värme, vatten och gas,

 2. avlopp och renhållning,

 3. transporter och samfärdsleder, samt

 4. annan därmed jämförlig verksamhet

är skyldiga att hålla med personal och utrustning för att under skärpt och

högsta beredskap kunna avhjälpa skador och avbrott så att nödvändigverksamhet

kan återupptas.

 Skyldighet att tillhandahålla lokaler, materiel m.m.

23 § Kommunen skall tillhandahålla statliga myndigheter lämpliga lokaler för

förvaring av materiel eller om det i övrigt behövs för myndighetens medverkan i

den kommunala verksamheten för totalförsvaret.

24 § Kommunen är skyldig att för utbildning och övning ställa kommunens materiel

och andra resurser till förfogande.

 Ersättningsskyldighet för staten

25 § För arbetet med översyn och ändringar av de planer som anges i 4, 11 och 14

§§ samt för utbildning och övning enligt 16 - 18 §§ skall staten betala

ersättning till kommunen, landstinget och den kyrkliga kommunen med hälften av

kostnaden i den mån kostnaden kan anses skälig.

 För kostnader som uppkommer för åtgärder enligt 20 § andra stycket samt 22 - 24

§§ lämnas ingen ersättning.

26 § För åtgärder enligt 20 § första stycket 1 och 3 skall staten betala

ersättning till kommunen med hälften av kostnaden i den mån kostnaden kan anses

skälig.

 För åtgärder enligt 20 § första stycket 2 skall staten betala ersättning till

kommunen i den mån kostnaden kan anses skälig.

27 § För åtgärder enligt 21 § skall staten betala ersättning till kommuner och

landsting i den mån kostnaden kan anses skälig. Vid beräkning av ersättningen

skall skälig hänsyn tas till det värde som åtgärderna kan ha för behoven i fred

enligt grunder som bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen

utser.

28 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen besluta om högre ersättning än

vad som anges i 25 och 26 §§.

29 § Ersättningarna enligt 25 - 27 §§ bestäms och betalas ut av regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer.

5 kap. Hemskydd

l § I varje kommun skall det under skärpt och högsta beredskap finnas en

hemskyddsorganisation.

 Hemskyddsorganisationen skall bestå av personal som tagits ut med civilplikt

och av frivilliga.

 Av 4 kap. 9 § andra stycket framgår att civilpliktiga får kallas in till

tjänstgöring även då det inte råder skärpt eller högsta beredskap.

2 § Hemskyddsorganisationen skall delta i verksamhet som syftar till att

 1.förmedla information mellan kommunala myndigheter och civilbefolkningen,

 2. skydda och rädda civilbefolkningen i samband med stridshandlingar,

 3. trygga sådan försörjning som är nödvändig för civilbefolkningens överlevnad.

3 § Den myndighet eller organisation som medverkar i rekrytering av frivilliga

till hemskyddsorganisationen skall lämna kommunen underlag för dess mobilisering

av hemskyddsorganisationen.

6 kap. Verkskydd

Verkskyddens uppgifter

1 § Verkskydden skall under skärpt och högsta beredskap medverka i

befolkningsskyddet och räddningstjänsten vid de företag och anläggningar där de

finns organiserade.

 Om inte regeringen föreskriver annat, får kommunen under skärpt och högsta

beredskap ta verkskydden i anspråk för räddningstjänstuppgifter som inte rör det

egna företaget eller den egna anläggningen.

Var verkskydden skall organiseras m.m.

2 § Verkskydd skall, efter beslut av länsstyrelsen, organiseras vid företag och

anläggningar som har stor betydelse för totalförsvaret, om företagen och

anläggningarna med hänsyn till sin belägenhet eller verksamhetens art kan antas

bli särskilt utsatta vid stridshandlingar.

 Länsstyrelsen skall för varje särskilt fall besluta om verkskyddets omfattning.

3 § Länsstyrelsen skall samråda med kommunen innan beslut fattas enligt 2 §.

Resurser för räddningstjänsten i fred

4 § Om det vid ett företag eller en anläggning finns särskilda resurser för

räddningsinsatser i fredstid, skall dessa ingå i verkskyddet i den utsträckning

som krävs, om inte särskilda skäl hindrar detta.

Ansvaret för att organisera verkskyddet

5 § Ägaren av ett företag eller en anläggning där det skall finnas verkskydd, är

skyldig att organisera verkskyddet. Han skall planlägga verkskyddets verksamhet

samt hålla det med materiel, utrustning och andra förnödenheter. Han är också

skyldig att vidta de övriga åtgärder som behövs för verkskyddets verksamhet.

 Vid planläggningen skall ägaren samråda med kommunen.

Skyldighet att anordna ledningsplats m.m.

6 § Om det finns särskilda skäl, skall den som skall organisera ett verkskydd

också anordna och underhålla en ledningsplats och andra uppehållsplatser för

verkskyddspersonalen.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta om

skyldighet enligt första stycket.

7 § Om skyldigheten enligt 6 § kräver ingrepp i egendom som inte ägs av den som

skall organisera verkskyddet, skall ägaren av den berörda egendomen i stället

fullgöra skyldigheten. Detta gäller emellertid inte om ingreppet endast är

ringa.

 Länsstyrelsen får i fall som avses i första stycket godkänna en överenskommelse

mellan ägaren av egendomen och den som skall organisera verkskyddet om vem som

skall fullgöra skyldigheten.

Skyldighet att lämna upplysningar m.m.

8 § På begäran av länsstyrelsen skall ägaren av ett företag eller en anläggning

lämna de upplysningar och tillhandahålla de handlingar om anläggningen och

verksamheten som behövs för länsstyrelsens befattning med verkskydden.

 Skyldigheten enligt första stycket skall också gälla i förhållande till

kommunen.

Utbildning av verkskyddspersonalen

9 § Utbildning och övning av verkskyddspersonalen skall genomföras av den

statliga myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får överlåta åt kommunen att genomföra utbildning och

övningar i stället för den statliga myndigheten. Detta får ske endast efter

överenskommelse med kommunen.

10 § Den myndighet som skall genomföra en utbildning eller en övning får medge

att ägaren av företaget eller anläggningen själv genomför utbildningen eller

övningen.

Kostnaderna för verkskyddet

11 § Ägaren av företaget eller anläggningen skall betala de kostnader för

verkskyddet som uppkommer på grund av åtgärder enligt 5 och 6 §§ samt 9 och 10

§§.

 Ägaren av företaget eller anläggningen skall också betala ersättning för

tjänstgöring i verkskyddet till dem som är anställda hos honom.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av de kostnader som

ägaren skall betala för sådan utbildning och övning som genomförs av en

myndighet.

Ersättningsskyldighet för staten

12 § Om ett verkskydd har tagits i anspråk för uppgifter som inte rör det egna

företaget eller den egna anläggningen, har ägaren av företaget eller

anläggningen rätt till skälig ersättning av staten dels för de kostnader för

verkskyddspersonalen som betalats ut, dels för skada på materiel och annan

egendom, om skadan inte är ringa.

 Anspråk på ersättning prövas på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen

(1978:262).

7 kap. Skyddsrum och skyddade utrymmen

Inledande bestämmelser

1 § För att skydda befolkningen mot verkningarna av stridsmedel i de områden som

kan antas bli särskilt utsatta i krig skall det finnas skyddsrum och skyddade

utrymmen.

 Kommunen skall i samråd med länsstyrelsen besluta inom vilka områden i kommunen

det skall finnas skyddsrum och skyddade utrymmen. Kan enighet inte nås, skall

frågan hänskjutas till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

 Av 3 kap. 8 § framgår att skyddsplanen skall innehålla uppgifter om skyddsrum

och skyddade utrymmen.

Skyddsrum

 Beslut

2 § Kommunen beslutar om att skyddsrum skall byggas med ledning av skyddsplanen.

 Skyddsrum skall byggas i den omfattning som kan ske med hänsyn till

tillgängliga medel och övriga omständigheter.

 Register

3 § Kommunen skall föra register över samtliga skyddsrum i kommunen. Registret

skall innehålla uppgifter om skyddsrummens belägenhet, typ, storlek och

tillstånd. Är skyddsrummen avsedda för särskilda ändamål, skall även detta

anges.

 Allmänna förutsättningar för skyddsrum

4 § Skyddsrummen skall placeras och utformas så att befolkningen efter varning

har möjlighet att hinna fram till skyddsrummen i tid och att uppehålla sig där

under den tid som behövs.

5 § Skyddsrummen skall företrädesvis byggas i utrymmen som under fredstid är

avsedda att användas för andra ändamål. Om detta inte kan ske, skall

skyddsrummen byggas så att de under fredstid kan användas för andra ändamål.

 Skyddsrum som används för andra ändamal skall skyndsamt kunna ställas i

ordning.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela

ytterligare föreskrifter eller i särskilda fall besluta om skyddsrummens

utformning och utrustning.

 Förberedelser för ytterligare skyddsrum

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

förberedelser skall vidtas inom områden där skyddsrum skall byggas, så att

lämpliga utrymmen skyndsamt kan ställas i ordning till skyddsrum under skärpt

och högsta beredskap.

 Anmälningsskyldighet för byggnadsåtgärder

8 § Den som inom en kommun där skyddsrum skall byggas avser att utföra sådana

byggnadsåtgärder som kräver bygglov enligt 8 kap. 1 § första stycket 1 - 4 plan-

och bygglagen (1987:10) skall anmäla detta till kommunen. Kommunen skall lämna

besked om skyddsrum skall byggas till den som gjort anmälan, och om så är

fallet, lämna uppgift om det antal personer som skall beredas plats i

skyddsrummet.

 Besked som kommunen lämnat enligt första stycket gäller i två år eller, om

bygglov eller tillstånd enligt 8 kap. 34 § plan- och bygglagen (1987:]0) har

meddelats, under samma tid som bygglovet eller tillståndet gäller. Kommunen får

ändra beskedet endast om den som gjort anmälan godtar ändringen.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen får meddela

föreskrifter om undantag från anmälningsskyldigheten enligt första stycket.

9 § Bygglov eller tillstånd enligt 8 kap. 34 § plan- och bygglagen (1987:10) får

inte lämnas förrän kommunen har lämnat besked enligt 8 § första stycket. Detta

gäller dock inte om regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen

beviljat undantag fran anmälningsskyldigheten enligt 8 § tredje stycket.

10 § Staten och landstinget skall, även i de fall då skyldighet att ansöka om

bygglov inte föreligger enligt 8 kap. 1 § andra stycket plan- och bygglagen

(1987:10), anmäla de avsedda byggnadsåtgarderna till kommunen.

11 § Vid prövningen av ansökan om bygglov skall kommunen se till att

byggnadsåtgärderna stämmer överens med det besked som har lämnats enligt 8 §

första stycket och med bestämmelserna i 4 och 5 §§ samt med föreskrifter eller

beslut som har meddelats med stöd av 6 §.

 Ansvaret för att bygga, utrusta och underhålla skyddsrum

12 § Den som avser att utföra sådana byggnadsåtgärder som anges i 8 § skall

bygga och utrusta sådant skyddsrum som enligt kommunens beslut skall finnas i

byggnaden eller anläggningen, om inte annat föreskrivs i 14 och 15 §§.

13 § Ägaren av en byggnad eller annan anläggning där skyddsrum har byggts är

skyldig att vårda och underhålla skyddsrummet och dess utrustning.

 Vad som anges i första stycket gäller också sådana byggda skyddsrum där bidrag

betalats ut av staten enligt 27 §.

14 § Om kommunen beslutar att skyddsrum skall finnas i befintliga byggnader

eller andra anläggningar, skall kommunen bygga, utrusta, vårda och underhålla

skyddsrummen om det inte är fråga om sådana byggnadsåtgärder som anges i 8 §

första stycket. Detsamma gäller för skyddsrum som skall byggas på mark som är

avsedd för gata, torg, park eller annan allmän plats.

 Kommunen skall också, efter beslut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer, under skärpt och högsta beredskap ställa i ordning de

utrymmen som förberetts för skyddsrum.

15 § Om det finns särskilda skäl, får länsstyrelsen besluta att ägaren eller

nyttjanderättshavaren till mark, byggnader eller andra anläggningar i stället

för kommunen skall vidta de åtgärder som anges i 14 §.

16 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där skyddsrum finns är

skyldig att efter anmodan av kommunen vidta de åtgärder som behövs för att

skyddsrummet skall få en tillfredsställande skyddsförmåga.

17 § Den som innehar en byggnad eller annan anläggning eller del därav med

nyttjanderätt får inte hindra ägaren att inrätta skyddsrum eller företa andra

åtgärder enligt detta kapitel.

 Skyldighet att bereda plats i skyddsrum

18 § Ägaren eller innehavaren av en nyttjanderätt till en byggnad eller annan

anläggning där det finns skyddsrum är skyldig att under skärpt och högsta

beredskap bereda plats åt civilbefolkningen i skyddsrummet.

 Skyltning

19 § Ägaren av en byggnad eller annan anläggning där det finns skyddsrum skall

genom skyltning av byggnaden eller anläggningen ge anvisning om var skyddsrummet

finns. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestammer får meddela

närmare föreskrifter om skyltningen.

 Avveckling av skyddsrum

20 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, länsstyrelsen i fråga om redan byggda skyddsrum besluta att

skyldigheten enligt 13, 18 och 19 §§ inte längre skall gälla.

 Berörda fastighetsägare och kommunen skall underrättas om beslut som avses i

första stycket. Kommunen skall avföra skyddsrum som berörs av beslutet från det

register som avses i 3 §.

 Ersättning för att bygga, vårda och underhålla skyddsrum

21 § Den som skall bygga ett skyddsrum enligt 12 § får ersättning av staten

enligt 22 - 24 §§ för de merkostnader som uppkommer för att bygga och utrusta

samt vårda och underhålla skyddsrummet. Ersättningen bestäms och betalas ut av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

22 § Ersättningen från staten består av ett grundbelopp och ett tillägg till

grundbeloppet. Storleken av grundbeloppet och tilläggsbeloppet fastställs av

regeringen.

23 § Om ersättningen enligt 21 § blir oskäligt låg, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer besluta om högre ersättning.

24 § Om den som är berättigad till ersättning enligt 21 - 23 §§ inte är

redovisningsskyldig enligt lagen (1968:439) om mervärdeskatt, skall

ersättningsbeloppet räknas upp med sex tiondelar av den skattesats som enligt 13

§ den lagen gällde vid tidpunkten för slutbesiktningen.

25 § Den som skall vidta åtgärder enligt 15 § har rätt till ersättning av staten

för skäliga kostnader.

 Den som efter anmodan av kommunen vidtagit åtgärder som anges i 16 § är

berättigad till ersättning av staten för de skäliga kostnader som åtgärden

föranlett. Ersättning lämnas dock inte för åtgärder som har föranletts av att

ägaren eftersatt vården och underhållet av skyddsrummet, gjort otillåtna ingrepp

i det eller på annat sätt varit försumlig.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare

föreskrifter om grunderna för ersättningen. Ersättningen bestäms och betalas ut

av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

 Kommunen skall kontrollera skyddsrummen

26 § Kommunen skall regelbundet kontrollera att skyddsrummen i kommunen har en

tillfredsställande skyddsförmåga och se till att fel och brister åtgärdas av

ägaren till byggnaden eller anläggningen eller i fall som avses i 14 § av

kommunen.

 Ersättning till kommunen för vissa kostnader

27 § Kommunen har rätt till ersättning för kostnader som uppkommer för kommunen

på grund av åtgärder enligt 14 § och 26 § i den mån kostnaderna kan anses

skäliga. Vid bestämmandet av ersättningen skall skälig hänsyn tas till det värde

som vidtagna åtgärder kan ha för byggnadens eller anläggningens användning i

fred.

 Kommunen har rätt till förskott på ersättningen enligt de föreskrifter som

regeringen meddelar.

 Ersättningen bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

 Bidrag för frivilligt byggda skyddsrum

28 § Var och en som vill bygga ett skyddsrum utan att vara skyldig att göra det

kan få bidrag av staten, om kommunen i förväg godkänner att skyddsrummet byggs

och medel till bidrag finns tillgängliga.

 Bidraget bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

Skyddade utrymmen

 Allmänna förutsättningar för skyddade utrymmen

29 § Skyddade utrymmen skall byggas under skärpt och högsta beredskap.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock besluta att en

byggnad eller anläggning redan dessförinnan skall förses med ett skyddat

utrymme.

 Av den skyddsplan som anges i 3 kap. 8 § 3 framgår behovet av skyddade utrymmen

i kommunen.

30 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter om skyddade utrymmens utformning och utrustning.

 Kommunens ansvar för skyddade utrymmen

31 § Kommunen skall genom inventering, planläggning och andra åtgärder förbereda

byggandet av skyddade utrymmen. Kommunen skall också bistå ägaren till en

byggnad eller annan anläggning med att förse byggnaden eller anläggningen med

skyddade utrymmen.

 Kommunen skall dessutom föra register över de byggnader där skyddade utrymmen

planlagts och vilka förberedelser som vidtagits.

 Ägarens ansvar för skyddade utrymmen

32 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning är skyldig att bygga ett

skyddat utrymme där sådant utrymme skall finnas. Ägaren är också skyldig att

vårda och underhålla det skyddade utrymmet.

 Ersättningsskyldighet för staten

33 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning har rätt till ersättning av

staten för skäliga kostnader för att bygga ett skyddat utrymme. Ersättningen

bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

34 § Kommunen har rätt till ersättning av staten för skäliga kostnader på grund

av åtgärder enligt 31 §. Ersättningen bestäms och betalas ut av regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer.

 Skyldighet att bereda plats m.m.

35 § Vad som anges i 19 § skall också tillämpas på skyddade utrymmen.

8 kap. Särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m.

Varning och mörkläggning

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får ålägga ägaren av

en byggnad eller annan anläggning att

 1. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs för

varning av dem som vistas i eller vid byggnaden eller anläggningen,

 2. tåla att utrustning för varning av befolkningen installeras pa byggnaden

eller anläggningen,

 3. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs för

mörkläggning av byggnaden eller anläggningen,

 4. om det meddelas beslut om mörkläggning, se till att mörkläggningen

genomförs.

 Är byggnaden eller anläggningen helt eller delvis upplåten med nyttjanderätt,

åligger det nyttjanderättshavaren att ha hand om utrustningen för mörkläggning

och, om det meddelas beslut om mörkläggning, se till att mörkläggningen

genomförs.

Besiktning

2 § Den som äger eller på annat sätt innehar en byggnad eller annan anläggning

är skyldig att låta länsstyrelsen eller kommunen besikta eller regelbundet

kontrollera byggnaden eller anläggningen för ändamål som har samband med

tillämpningen av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av

denna lag.

Andra åtgärder

3 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, länsstyrelsen eller

kommunen får under skärpt och högsta beredskap ålägga ägaren eller innehavaren

av viss egendom att tåla eller vidta annan åtgärd beträffande egendomen än som

förut sagts i denna lag, om åtgärden är av mycket stor betydelse för det civila

försvaret.

Skyldigheter för nyttjanderättshavare m.fl

4 § De skyldigheter som ägaren av en viss egendom har enligt denna lag skall

också gälla för den som innehar egendomen med fri förfoganderätt,

fideikommissrätt eller annan därmed jämförlig rätt.

5 § Kostnader för ägaren av en byggnad på grund av åliggande enligt denna lag

skall betalas av bostadsrättshavarna om byggnaden tillhör en

bostadsrättsförening. Detta galler oavsett vad som föreskrivs i bostads-

rättsföreningens stadgar.

6 § En nyttjanderättshavare är skyldig att på begäran av ägaren till en byggnad

eller annan anläggning betala ett skäligt bidrag till kostnader som ägaren får

på grund av åliggande enligt denna lag. Detta gäller dock endast om

 1. ägaren inte kände till att åtgärderna skulle vidtas då nyttjanderättsavtalet

träffades eller senast kunde sägas upp och minst två år återstod av

nyttjanderätten då skyldigheten att vidta åtgarderna blev kända för ägaren, och

 2. det kan anses uppenbart oskäligt att ägaren skall svara for hela kostnaden.

Förbud mot att använda samlingslokaler och skolor m.m.

7 § Länsstyrelsen och kommunen får meddela förbud mot att använda samlingslokal,

skola, förskola eller annan lokal för motsvarande ändamål under skärpt och

högsta beredskap, om inte skyddsrum finns för de personer som kan komma att

vistas i lokalen.

Skyldighet att lämna upplysningar m.m.

8 § Innehavaren av en byggnad eller annan anläggning samt den som i fråga om

förvaltning och skötsel företräder honom är skyldig att i frågor som rör

verksamhet enligt denna lag

 1. lämna upplysningar till statliga och kommunala myndigheter om dem som bor

eller bedriver verksamhet i byggnaden eller anläggningen,

 2. förmedla myndigheternas beslut och meddelanden till dem som anges i 1,

 3. medverka vid åtgärder som föranleds av ransonering.

 Samma skyldighet gäller också för arbetsgivare och deras foreträdare när det

gäller de anställda.

9 § Var och en är skyldig att på förfrågan av statlig eller kommunal myndighet

upplysa om huruvida och i vilken mängd han har egendom som kan behöva tas i

anspråk för verksamhet enligt denna lag.

Ersättningsskyldighet för staten

10 § Den som med stöd av 3 § ålagts att tåla eller vidta en viss åtgard har rätt

till skälig ersättning av staten för den kostna eller skada som han åsamkats.

När ersättningen bestäms, skall hänsyn tas till den nytta som åtgarden kan

medföra för honom. Är kostnaden eller skadan ringa, betalas ingen ersättning.

 Anspråk på ersättning prövas på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen

(1978:263).

9 kap. Utrymning samt ut- och inflyttningsförbud

Utrymning

l § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under skärpt och

högsta beredskap ålägga invånarna inom ett område att utrymma området och under

en bestämd tid uppehålla sig utanför detta

 1. om området blivit eller kan antas bli utsatt för stridshandlingar och

utrymningen är nödvändig för att skydda befolkningen, eller

 2. om det i området behöver vidtas militära åtgärder av synnerlig betydelse för

totalförsvaret.

 Även kommunen får, i samråd med länsstyrelsen, besluta om utrymning, om denna

skall ske inom kommunen.

 Föreskrifter om utrymning i samband med räddningsinsatser finns i 45 §

räddningstjänstlagen (1986:1102).

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får anvisa

uppehållsplats för dem som omfattas av utrymningsbeslutet och meddela

föreskrifter för vistelsen på uppehållsplatsen.

 Om kommunen fattat beslut om utrymning, får kommunen anvisa uppehållsplats och

meddela föreskrifter för vistelsen där.

3 § Bestämmelser om rätt för dem som omfattas av ett utrymningsbeslut att få

bistånd, inkvarteringsbostad m.m. finns i 10 och 11 kap.

Utflyttningsförbud

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under skärpt och

högsta beredskap meddela förbud för dem som uppehåller sig inom ett visst område

att lämna detta (utflyttningsförbud).

Om det har meddelats beslut om utrymning av ett visst område, får den myndighet

som meddelat beslutet också besluta om utflyttningsförbud för dem som finns inom

området men inte omfattas av utrymningsbeslutet.

5 § Utflyttningsförbud får meddelas endast om en utflyttning väsentligt skulle

försvåra åtgärder av synnerlig betydelse för totalförsvaret inom området eller

om den är förenad med uppenbar livsfara.

Inflyttningsförbud

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under skärpt och

högsta beredskap meddela förbud för dem som inte bor inom ett visst område att

annat än tillfälligt uppehålla sig inom området (inflyttningsförbud).

7 § Inflyttningsförbud får meddelas endast om det föreligger sådana förhållanden

som anges i 5 §.

10 kap. Skyldigheter för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner i samband

med utrymning och flyktingmottagning m.m.

Skyldighet att ta hand om utrymmande och flyktingar

1 § Under skärpt och högsta beredskap är kommunen och landstinget skyldiga att

hjälpa, vårda och på annat sätt ta hand om invånare från andra kommer och

landsting samt flyktingar, på samma sätt som gäller för de egna medlemmarna av

kommunen och landstinget.

 Inskränkningar i skyldigheterna enligt första stycket kan gälla på grund av att

vistelsen i kommunen eller landstinget upphör när det inte längre råder skärpt

eller högsta beredskap eller på grund av särskilda föreskrifter i lag eller

annan författning.

2 § Under skärpt och högsta beredskap är den kyrkliga kommunen skyldig att utöva

verksamhet för invånare från andra kyrkliga kommuner samt flyktingar på samma

sätt som gäller för dem som bor inom den kyrkliga kommunen.

 Lokal kristidsförvaltning

3 § Kommunen skall under skärpt och högsta beredskap eller när ransoneringslagen

(1978:268) i annat fall skall tillämpas, i den omfattning som regeringen

bestämmer,

 1. vidta nödvändiga åtgärder för att befolkningen och produktionen skall få de

viktiga varor som behövs,

 2. medverka vid allmän prisreglering och ransonering,

 3. medverka vid genomförandet av åtgärder i övrigt som år viktiga för

folkförsörjningen.

Skyldighet att hjälpa andra kommuner och landsting

4 § Kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkning från

andra kommuner och landsting på grund av beslut om utrymning eller av mycket

allvarliga förhållanden som orsakats av krig eller krigsfara har rätt till

hjälp i skälig omfattning från den ankommande befolkningens hemortskommuner och

landsting. Hjälpen skall främst bestå av personal och utrustning.

 Kan kommunerna eller landstingen inte enas om hjälpen, får länsstyrelsen i det

län varifrån befolkningen kommer besluta om hjälpens storlek.

5 § Om en för försvarsansträngningarna viktig uppgift, som det åligger kommunen

eller landstinget att utföra, blir oskäligt betungande till följd av krigsskada

eller andra mycket allvarliga förhållanden som orsakats av krig eller

krigsfara, är andra kommuner och landsting skyldiga att lämna hjälp i den

omfattning som bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen utser.

11 kap. Skyldighet för enskilda att upplåta inkvarteringsbostad

Skyldighet att upplåta bostad

l § Under skärpt och högsta beredskap är ägaren eller innehavaren av en byggnad

eller bostadslägenhet (inkvarteringsvärd) skyldig att efter beslut av kommunen

upplåta bostad för den som på grund av utrymning, krigsskada eller annan därmed

jämförlig händelse behöver en bostad (inkvarteringsbostad).

 Inkvarteringsvärden är skyldig att låta de inkvarterade använda den utrustning

som finns i bostaden och som är nödvändig för att tillgodse de inkvarterades

dagliga behov.

Kommunen beslutar om inkvarteringsbostad

2 § Beslut enligt 1 § skall meddelas av den kommun där bostaden finns.

 Ett sådant beslut får meddelas endast om behovet av bostad inte kan tillgodoses

på annat lämpligt sätt. Beslutet får inte medföra större olägenhet för

inkvarteringsvärden än som är nödvändigt och får inte avse utrymmen som är

absolut nödvändiga för inkvarteringsvärden och hans familj eller någon

närstående till honom.

Inkvarteringsersättning och ersättning för skada

3 § Inkvarteringsvärden har rätt till skälig ersättning av kommunen för

inkvarteringsbostaden.

4 § Om bostaden eller dess utrustning skadas i samband med att den används som

inkvarteringsbostad, är den skadelidande berättigad till skälig ersättning av

kommunen. Är skadan ringa, betalas ingen ersättning.

5 § Ersättningen fastställs enligt de grunder som anges i förfogandelagen

(1978:262).

 Kommunen bestämmer ersättningen, om denna skall fastställas enligt taxa. I

annat fall bestäms ersättningen av den lokala värderingsnämnden.

Vägran att upplåta inkvarteringsbostad

6 § Om ägaren eller innehavaren av en byggnad eller bostadslägenhet vägrar att

upplåta inkvarteringsbostad, får kommunen förelägga ägaren eller innehavaren att

upplåta bostaden. Föreläggandet får förenas med vite.

 Följs inte föreläggandet, får kommunen begära handräckning hos polismyndigheten

för att få tillträde till inkvarteringshostaden.

Upphävande av beslut

7 § Om inkvarteringsvärden begär det, skall kommunen upphäva ett beslut om

inkvarteringsbostad, om beslutet inte längre behövs eller om det medför särskild

olägenhet för inkvarteringsvärden.

12 kap. Säkerhetsskydd i kommuner och landsting

Inledande bestämmelse

l § Kommunen skall se till att det inom dess verksamhetsområde finns ett

tillfredsställande säkerhetsskydd i frågor av betydelse för totalförsvaret eller

Sveriges säkerhet i övrigt.

 Vad som föreskrivs om kommunen i 1 - 4 §§ gäller också landstinget och den

kyrkliga kommunen.

Krav på svenskt medborgarskap m.m.

2 § En kommunal tjänst vars befattningshavare i inte ringa omfattning får del av

sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller Sveriges

säkerhet i övrigt, får endast innehas av den som är svensk medborgare och

pålitlig från säkerhetssynpunkt.

Med tjänst avses också uppdrag hos kommunen.

 Föreskrifter om krav på svenskt medborgarskap för förtroendevaldas deltagande i

handläggningen av vissa ärenden finns i 2 kap. l3 a § och 3 kap. 9 a §

kommunallagen (1977:179).

Personalkontroll

3 § Kommunen får, enligt de bestämmelser som meddelas i personalkontrollagen

(199x:xxx), inhämta de upplysningar som krävs för att bedöma om en person är

pålitlig från säkerhetssynpunkt.

Bemyndigande

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall, efter samråd

med kommunen, meddela närmare föreskrifter om vilka tjänster som avses i 2 §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de

ytterligare föreskrifter som behövs för säkerhetsskyddet.

Tystnadsplikt

5 § Den som på grund av någon bestämmelse i denna lag har fått kännedom om en

persons eller ett företags affärs- eller driftförhållanden eller förhållanden av

betydelse för folkförsörjningen eller för Sveriges säkerhet får inte obehörigen

röja eller utnyttja vad han fått kännedom om.

 I fråga om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet gäller sekretesslagen

(1980:100).

13 kap. Förfoganderätt och andra särskilda bestämmelser

Näringsidkares och andras medverkan i totalförsvaret

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta om att

allmänheten, företag, organisationer eller andra sammanslutningar skall medverka

vid övningar av betydelse för totalförsvaret.

2 § Om näringsidkares och andras medverkan i totalförsvaret finns närmare

bestämmelser i lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare,

arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalförsvarsplaneringen.

Föreskrifter om varning och om mörkläggning

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om varning och om mörkläggning under skärpt och högsta beredskap.

Veterinärverksamhet

4 § Regeringen får meddela föreskrifter om den civila veterinärverksamhetens

organisation under skärpt och högsta beredskap.

 Staten skall vara huvudman för den omorganiserade civila veterinärverksamheten.

 Med civil veterinärverksamhet avses den veterinärverksamhet som står under

lantbruksstyrelsens eller statens livsmedelsverks inseende.

Förfoganderätt i totalförsvaret

5 § I förfogandelagen (1978:262) och expropriationslagen (1972:719) finns

bestämmelser om rätt att genom förfogande ta i anspråk egendom som skall

användas i totalförsvaret.

Undanförsel och förstöring

6 § Bestämmelser om undanförsel och förstöring finns i lagen (1961:655) om

undanförsel och förstöring.

Undantag från denna lag

7 § Vad som föreskrivs i denna lag skall inte tillämpas om motsvarande

förhållanden regleras i lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa

kraftanläggningar m.m.

 Om förhållanden som avses i denna lag får regeringen meddela särskilda

föreskrifter i fråga om byggnader eller andra anläggningar som är avsedda för

försvarsmaktens behov.

14 kap. Påföljder m.m.

Påföljder

l § Till böter högst ettusen kronor skall den dömas som är civilpliktig och

 l. utan giltigt skäl uteblir från uttagningsförrättning som han har kallats

tlll,

 2. med giltigt skäl uteblir från sådan förrättning men inte anmäler detta

enligt 4 kap. 17 § första stycket,

 3. inte lämnar sådana upplysningar som anges i 4 kap. 16 §.

2 § Till böter eller fängelse i högst ett år skall den dömas som

 1. är civilpliktig eller frivilligt uttagen till tjänstgöring och uppsåtligen

av oaktsamhet inte inställer sig till tjänstgöringen eller håller sig undan från

den,

 2. under civilpliktstjänstgöring inte lyder en förmans order,

 3. under civilpliktstjänstgöring är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller

annat berusningsmedel, att hans förmåga att fullgöra tjänsten måste anses vara

nedsatt,

 4. under civilpliktstjänstgöringen på annat sätt inte fullgör sina skyldigheter

enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen,

 5. uppsåtligen eller av oaktsamhet som inte är ringa ej fullgör vad som åligger

honom enligt 8 kap. 3, 8 eller 9 § eller som vägrar att upplåta

inkvarteringsbostad enligt 11 kap. 1 §,

 6. uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter om

förhållanden som han är skyldig att lämna uppgift om enligt denna lag,

 7. uppsåtligen eller av oaktsamhet vanvårdar egendom som han har tagit emot av

en myndighet för totalförsvarets räkning.

3 § Om ett brott enligt 2 § är att anse som grovt, döms till fängelse lägst sex

månader och högst fyra år.

 Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om brottet har

begåtts under tid då det råder högsta beredskap eller annars under sådana

förhållanden att brottet medfört särskilt men för Sveriges försvar.

4 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet i andra fall än som

anges i detta kapitel inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Hämtning

5 § Den som utan giltigt skäl uteblir från civilpliktstjänstgöring som han har

kallats till eller som avviker från sådan tjänstgöring, får på begäran av

länsstyrelsen eller kommunen genom polismyndighetens försorg hämtas på egen

bekostnad.

Vite

6 § Kommunen eller länsstyrelsen får i angelägenheter, som den skall besluta om

enligt denna lag, förelägga lämpligt vite när någon inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag.

Förverkande

7 § Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess

värde förklaras förverkat. Även utbyte av ett sådant brott skall förklaras

förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

15 kap. Överklagande av beslut

1 § Beslut som kommunen har meddelat enligt denna lag eller enligt föreskrifter

som utfärdats med stöd av denna lag får överklagas hos länsstyrelsen, om inte

annat föreskrivs i 3 - 5 eller 9 §.

2 § Beslut som länsstyrelsen har meddelat enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av denna lag får, om inte annat föreskrivs i

3, 4 eller 9 §, överklagas till den myndighet som regeringen bestämmer.

3 § Beslut om uttagning till civilpliktstjänstgöring får överklagas hos

totalförsvarets tjänstepliktsnämnd.

 Tjänstepliktsnämndens beslut får inte överklagas.

4 § Beslut av kommunen om föreläggande av vite får överklagas hos kammarrätten.

 Länsstyrelsens beslut i fraga om skyddsrum och skyddade utrymmen och om

föreläggande av vite får överklagas hos kammarrätten.

5 § Beslut av kommunen enligt 11 kap. 5 § andra stycket får överklagas hos den

lokala värderingsnämnden. Värderingsnämndens beslut i ett överklagat ärende får

inte överklagas.

 Den lokala värderingsnämndens beslut i andra fall enligt 11 kap. 5 § andra

stycket får överklagas hos riksvärderingsnämnden.

 Riksvärderingsnämndens beslut får inte överklagas.

6 § Beslut som meddelats av en central myndighet i ett överklagat ärende får

inte överklagas.

 Andra beslut av central myndighet får överklagas hos regeringen, om inte annat

föreskrivs i 9 §.

7 § En central myndighet får till regeringen överlämna sin prövning av ett

överklagat ärende, om myndigheten bedömer att ärendet är av särskild vikt.

8 § Under skärpt och högsta beredskap skall ett beslut som en kommun eller en

statlig myndighet meddelat enligt denna lag gälla omedelbart, om inte annat

bestäms i beslutet.

9 § Beslut som meddelats med stöd av följande bestämmelser får inte överklagas,

nämligen 1 kap. 8 §, 6 kap. 1 § andra stycket, 8 kap. 7 §, 9 kap. och 10 kap. 5

§.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den I januari 1992.

 2. Genom lagen upphävs

 - civilförsvarslagen (1960:74),

 - lagen (1964:47) om krigshjälp,

 - lagen (1964:63) om kommunal beredskap,

 - lagen (1964:64) om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m.,

 - lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning,

 - lagen (1981:292) om tjänsteplikt for hälso- och sjukvårdspersonal samt

 veterinärpersonal m.m.,

 - lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap,

 - lagen (1984:272) om skyldighet för civilförsvarspliktiga att tjänstgöra

 utanför civilförsvaret.

 3. Den som har fullgjort utbildning eller övning med civilförsvarsplikt enligt

civilförsvarslagen (1960:74) eller lagen (1984:272) om skyldighet för

civilförsvarspliktiga att tjänstgöra utanför civilförsvaret eller med

tjänsteplikt enligt lagen (1981:292) om tjänsteplikt för hälso- och sjuk-

vårdspersonal samt veterinärpersonal m.m. får tillgodoräkna sig nämnda

tjänstgöring vid beräkningen av tid för tjänstgöring enligt de nya be-

stämmelserna.

 4. För det arbete med planläggning och andra beredskapsförberedelser som

kommuner, landsting, kyrkliga kommuner och enskilda har fullgjort före lagens

ikraftträdande gäller äldre ersättningsbestämmelser.

 5. På beslut som lämnats om byggande av skyddsrum enligt 32 §

civilförsvarslagen (1960:74) skall de nya bestämmelserna gälla.

 6. Om någon har begått brott enligt någon av de upphävda lagarna, skall

straffet utdömas enligt äldre lag om inte straffet är lindrigare enligt den nya

lagen.

 7. Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande av beslut som meddelats

före lagens ikraftträdande.

 8. Om det i lag eller annan författning hänvisas till någon av de gamla lagarna

eller till en föreskrift i dessa som har ersatts med en föreskrift i den nya

lagen, tillämpas i stället den nya lagen eller den nya föreskriften.

2 Förslag till

Lag om överföring av vissa uppgifter till kontraktsprosterna under skärpt och

högsta beredskap

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Om förbindelserna under skärpt och högsta beredskap inte kan upprätthållas

mellan stiftsstyrelsen eller domkapitlet och pastoraten i ett kontrakt inom

stiftet, får kontraktsprosten från stiftsstyrelsen eller domkapitlet överta

uppgifterna att

 1. ändra eller upphäva tjänstgöringsföreskrifter som stiftsstyrelsen eller

domkapitlet har meddelat för prästerna i ett pastorat inom kontraktet eller för

någon annan präst som tjänstgör inom kontraktet,

 2. bevilja en präst i kontraktet befrielse från skyldigheten att bo i en

anvisad tjänstebostad under de förutsättningar som anges i 49 § tredje stycket

prästanställningslagen (1988:184),

 3. förordna icke prästvigda tjänstebiträden åt präster inom kontraktet,

 4. förordna vikarie för präster inom kontraktet,

 5. entlediga präster inom kontraktet.

 När förbindelserna till stiftsstyrelsen och domkapitlet åter kan upprättas

skall kontraktsprosten omedelbart anmäla de beslut som har fattats med stöd av

första stycket till stiftsstyrelsen och domkapitlet.

2 § Vid förhinder för kontraktsprosten skall vad som sägs om denne i 1 § i

stället gälla den till levnadsåldern äldste i tjänst varande kyrkoherden inom

kontraktet.

3 § Även om förbindelserna till stiftsstyrelsen respektive domkapitlet under

skärpt och högsta beredskap kan upprätthållas, får stiftsmyndigheten till en

kontraktsprost helt eller delvis föra över de uppgifter som anges i l §, om det

föreligger risk att förbindelserna med pastoraten kan komma att brytas.

4 § Ett beslut som en kontraktsprost eller en kyrkoherde har meddelat med stöd

av 1 § första stycket 1 - 3 och 5 får överklagas på det sätt som föreskrivs om

överklagande av beslut av domkapitlet i frågan. Ett beslut om förordnande av

vikarie enligt 1 § 4 får inte överklagas.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 21 kap. 1 §, 22 kap. 6 och 10 §§ brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 kap.

 1§[2]

 Detta kapitel träder i Detta kapitel skall

tilllämpning när riket kommer i tillämpas under högsta

krig. beredskap.

 Om riket är i krigsfara

eller om det råder sådana Om förutsättningarna för

utomordentliga beslut om skärpt

förhållanden som är beredskap föreligger, får

 [6~föranledda av krig eller regeringen föreskriva att

av krigsfara som riket kapitlet skall tillämpas.

har befunnit sig i, får

regeringen föreskriva

att kapitlet skall

tillämpas.

 22 kap.

 6 §[3]

 Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med

främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den

internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, skall dömas för

folkrättsbrott till fängelse i högst fyra år. Sådana svåra överträdelser är

bland andra

 1. att använda stridsmedel som är förbjudna enligt folkrätten,

 2. att missbruka 2. att missbruka Förenta

kännetecknet röda Nationernas kännetecken,

korset, Förenta kännetecken som avses i

Nationernas kännetecken, lagen (1953:771) om

civilförsvarets inter- skydd för vissa

nationella kännetecken, internationella

parlamentära flaggor kännetecken, parlamentära

eller att med hjälp av flaggor eller andra

förrädiskt förfarande av internationellt erkända

något annat slag döda kännetecken eller att med

eller skada en hjälp av förrädiskt

motståndare, förfarande av något annat

 slag döda eller skada en

 motståndare,

 3. att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick,

 4. att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kommer

att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilpersoner eller

civil egendom,

 5. att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter

särskilt folkrättsligt skydd,

 6. att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande,

att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras motparts

väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilpersoner friheten,

 7. att, i andra fall än som anges i 1 - 6, godtyckligt och i stor omfattning

förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrättsligt

skydd.

 Är brottet grovt, skall dömas till fängelse i högst tio år eller på livstid.

Vid bedömmande om brottet är grovt skall särskilt bektas, om det har förövats

genom ett stort antal skilda handlingar eller om många människor dödats eller

skadats eller omfattande egendomsförlust uppkommit på grund av brottet.

 Om ett folkrättsbrott har begåtts av den som är krigsman, skall också hans

förman dömas i den mån denne haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort

vad som ankommit på honom för att förhindra detta.

 10 §[1]

 Om riket är i krigsfara Under skärpt och högsta

eller om det råder sådana beredskap får regeringen

utomordentliga föreskriva att vad som

förhållanden som är sägs i 19 kap. och detta

föranledda av krig eller kapitel för den händelse

av krigsfara som riket att riket är i krig skall

har befunnnit sig i, får tillämpas. Föreskriften

regeringen föreskriva skall av regeringen upp-

att vad som sägs i 19 hävas, när sådana

kap. och detta kapitel förhållanden inte längre

för den händelse att föreligger.

riket är i krig skall

tillämpas. Föreskriften

skall av regeringen

upphävas, när sådana

förhållanden inte längre

föreligger.

 Om riket skulle komma att vara helt eller delvis ockuperat av främmande makt

utan att militärt motstånd förekommer, skall vad som i de nämnda kapitlen samt i

21 kap. sägs om rikets försvar tillämpas på motståndsverksamheten och vad som

sägs om fienden tillämpas på ockupationsmakten.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 **Fotnot**

 [2]Senaste lydelse 1986:645.

 [3]Senaste lydelse 1986:645.

 [1]Senaste lydelse 1986:645.

4 Förslag till

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § plan- och bygglagen (1987:10) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §

 Inom områden med sammanhållen bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med

hänsyn till behovet av

 1. skydd mot uppkomst och spridning av brand samt mot trafikolyckor och andra

olyckshändelser,

 2. skyddsåtgärder för 2. åtgärder för att skydda

civilförsvaret, befolkningen mot och

 begränsa verkningarna av

 stridshandlingar,

 3. hushållning med energi och vatten samt goda klimatiska och hygieniska

förhållanden,

 4. trafikförsörjning och god trafikmiljö,

 5. möjligheter för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga att

använda området,

 6. förändringar och kompletteringar.

 Inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse skall det

finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse samt möjlighet

att anordna en rimlig samhällsservice och kommersiell service.

 Denna lag träder i kraft 1 januari 1992.

5 Förslag till

Lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

 Härigenom föreskrivs i fråga om räddningstjänstlagen (1986:1102)

dels att 64 § skall upphöra att gälla,

dels att 63 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 63 §

 Under krig och när det För verksamheten enligt

annars råder denna lag under skärpt

civilförsvarsberedskap och högsta beredskap

skall räddningsnämndens finns ytterligare

uppgifter övertas av bestämmelser i lagen

kommunstyrelsen och (1992:00) om civilt

räddningskårens uppgifter försvar.

övertas av civilförsvars-

organisationen i kommunen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare,

arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalförsvarsplaneringen

 Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i total-

försvarsplaneringen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriella av industriella

anläggningar, andra nä- anläggningar, andra nä-

ringsidkare, ringsidkare samt sådana

myndigheter samt arbets-

arbetsgivarorganisationer givarorganisationer och

och arbets-

arbetstagarorganisationer tagarorganisationer som

som avses i lagen avses i 6 § lagen

(1976:580) om (1976:580) om medbe-

medbestämmande i stämmande i arbetslivet,

arbetslivet, är skyldiga är skyldiga att på begäran

att på begäran av den av den myndighet som

myndighet som regeringen bestämmer

regeringen förordnar (totalförsvarsmyndighet),

(totalförsvarsmyndighet), delta i

delta i totalförsvarsplaneringen

totalförsvarsplaneringen enligt bestämmelserna i

enligt bestämmelserna i denna lag.

denna lag.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

statliga myndigheter statliga, kommunala och

och inte heller den som landstingskommunala

i stället omfattas av myndigheter och inte

särskilda föreskrifter för heller den som i stället

totalförsvaret. omfattas av särskilda

 föreskrifter för

 totalförsvaret.

 2 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriellla av industriella

anläggningar och andra anläggningar och andra

näringsidkare samt näringsidkare skall lämna

myndigheter skall lämna de upplysningar om

de upplysningar om personal, lokaler,

personal, lokaler, maskiner och annan

maskiner och annan utrustning, produktion,

utrustning, produktion, förbrukning av energi,

förbrukning av energi, råvaror och andra

råvaror och andra förnödenheter,

förnödenheter, lager- lagerhållning, inköp,

hållning, inköp, leveranser och annat

leveranser och annat dylikt som totalförsvars-

dylikt som myndigheterna behöver för

totalförsvars- sitt planeringsarbete

myndigheterna behöver för samt, om det behövs, i

sitt planeringsarbete övrigt medverka vid

samt, om det behövs, i planeringen av de egna

övrigt medverka vid uppgifterna inom

planeringen av de egna totalförsvaret.

uppgifterna inom

totalförsvaret.

 Den som på grund av bestämmelserna i första stycket har fått utföra arbete som

har medfört betydande kostnader, kan få ersättning för detta av allmänna medel.

Kan överenskommelse om ersättningen inte träffas med den myndighet som har

begärt arbetet, skall frågan hänskjutas till avgörande av skiljemän enligt lagen

(1929:145) om skiljemän. Skiljemännen avgör om ersättning skall utgå och

bestämmer i så fall ersättningens storlek.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

7 Förslag till

Lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)

 Härigenom föreskrivs att 1, 2 och 7 §§ förfogandelagen (1978:262) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Kommer riket i krig, Under högsta beredskap

träder 4 - 6 §§ i skall bestämmelserna i 4

tillämpning. -- 6 §§ tilllämpas.

 2 §

 Regeringen får föreskriva att 4 - 6 §§ helt eller delvis skall tillämpas från

den tidpunkt som regeringen bestämmer,

 1. om riket är i 1. om förutsättningarna

krigsfara, för beslut om skärpt

 beredskap föreligger,

 2. om det är nödvändigt

 2. om det råder sådana att med hänsyn till

förhållanden som är försvarsberedskapen

föranledda av krig eller inkalla värnpliktiga till

av krigsfara vari riket tjänstgöring med stöd av 27 §

har befunnit sig och om 2 mom. eller 28 § 1 mom.

det tillföljd av dessa värnpliktslagen

förhållanden föreligger (1941:967).

knapphet eller

betydande fara för

knapphet inom riket på

egendom av vikt för

totalförsvaret eller

folkförsörjningen, om det

befinnes nödvändigt att

med hänsyn till

försvarsberedskapen in-

kalla värnpliktiga till

tjänstgöring med stöd av

27 § 2 mom. eller 28 § 1

mom. värnpliktslagen

(1941:967).

 Föreskrift enligt första stycket skall underställas riksdagens prövning inom

en månad från det den utfärdades eller, om riksmöte ej pågår, från början av

närmast följande riksmöte. Sker ej underställning eller godkänner riksdagen ej

föreskriften inom två månader från det underställning skedde, upphör

föreskriften att gälla.

 7 §

 Om förfogande beslutar Om förfogande beslutar

regeringen eller regeringen eller efter

myndighet som rege- regeringens

ringen bestämmer. bemyndigande, kommuner,

Förfogande över egendom landsting eller statliga

skall riktas mot bestämd myndigheter. Förfogande

ägare eller innehavare över egendom skall riktas

av egendom. I fall som mot en bestämd ägare eller

avses i 1 § eller 2 § innehavare av

första stycket 1 eller 2 egendomen. I fall som

får dock regeringen avses i 1 § eller 2 §

föreskriva om förfogande första stycket 1 eller 2

som avser alla eller får dock regeringen

viss krets av ägare och föreskriva om förfogande

innehavare av egendom som avser alla eller en

av det slag som viss krets av ägare och

förfogandet gäller. innehavare av egendom av

 det slag som förfogandet

 gäller.

 Dispositionsförbud och förlängning av tiden för sådant förbud beslutas av den

myndighet som har rätt att besluta om förfogandet.

 Om förfogande göres för annans räkning än statens, gäller vad som i denna lag

sägs om staten i tillämpliga delar den för vars räkning förfogandet sker.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

8 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §[1]

 Denna lag gäller ersättning av staten vid personskada och tillämpas på

 1. den som fullgör 1. den som fullgör

tjänstgöring eller tjänstgöring eller genomgår

genomgår utbildning utbildning eller

eller inskrivningsprövning

inskrivningsprövning enligt värnpliktslagen

enligt värnpliktslagen (1941:967), lagen

(1941:967), lagen (1966:413) om vapenfri

(1966:413) om vapenfri tjänst, lagen (1992:00)

tjänst, om civilt försvar eller

civilförsvarslagen lagen (1992:00) om

(1960:74), 6 § lagen skyldighet att tjänstgöra

(1981:292) om med ordnings- och

tjänsteplikt för hälso- bevakningsuppgifter,

och sjukvårdpersonal

samt veterinärpersonal

m.m. eller lagen (1984:272) om

skyldighet för

civilförsvarspliktiga

att tjänstgöra utanför

civilförsvaret,

 2. den som medverkar i räddningstjänst eller i övning med räddningskår enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102) eller i räddningstjänst enligt 11 kap. 1 §

andra stycket luftfartslagen (1957:297),

 3. den som är intagen för vård i kriminalvårdsanstalt, i ett hem som avses i 12

§ lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, i ett hem som

avses i 11 § lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall samt den som

är häktad eller anhållen eller i annat fall intagen eller tagen i förvar i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest.

 Regeringen får föreskriva att lagen skall tillämpas även på den som frivilligt

deltager i verksamhet inom totalförsvaret eller i annat fall än som avses i

första stycket deltager i verksamhet för att avvärja eller begränsa skada på

människor eller egendom eller i miljön.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1986:1106.

9 Förslag till

Lag om ändring i kommunallagen (1977:179)

 Härigenom föreskrivs att det i kommunallagen (1977:179) skall införas två nya

paragrafer, 2 kap. 13 a § och 3 kap. 9 a §, av följande lydelse.

2 kap.

13 a § Endast sådan ledamot i fullmäktige som är svensk medborgare får delta i

handläggningen av ärenden som i inte ringa omfattning innehåller

sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller Sveriges

säkerhet i övrigt.

3 kap.

9 a § Endast sådan ledamot i styrelsen eller annan nämnd som är svensk

medborgare får delta i handläggningen av ärenden som i inte ringa omfattning

innehåller sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller

Sveriges säkerhet i övrigt.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

10 Förslag till

Lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

 Härigenom föreskrivs i fråga om vapenlagen (1973:1176)[1]

dels att 46 § skall upphöra att gälla,

dels att 45 § skall ha följande Iydelse,

Nuvarande Iydelse Föreslagen Iydelse

 45 §

 Bestämmelserna i 5 § gäller ej innehav av skjutvapen som överlämnats från

staten till

 1. statlig tjänsteman 1. en statlig tjänsteman

eller person som tillhör eller person som tillhör

försvars-, civilförsvars- försvars- eller

eller polisväsendet om polisväsendet om denne är

denne är skyldig att skyldig att inneha vapen

inneha vapen för tjänst- för tjänsten,

en,

 2. sammanslutning, beträffande vilken regeringen förordnat därom,

 3. den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel.

 Utan hinder av 5 och 6 §§ Den till vilken vapen

får skjutvapen vidare överlämnats med stöd av

överlämnas för första stycket är även

verkskyddsändamål till berättigad att utan

den som är krigsplacerad tillstånd från staten

i verkskyddets ord- förvärva behövlig

nings- och ammunition till vapnet.

bevakningstjänst med

skyldighet enligt

gällande specialplan att

vara utrustad med

skjutvapen. Den till

vilken vapen överlämnats

med stöd av första eller

andra stycket är även be-

rättigad att utan

tillstånd från staten

förvärva behövlig ammuni-

tion till vapnet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1981:1360.

11 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella

sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella kännetecken

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken[1] samt 4 § i lagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Lag om skydd för vissa Lag om skydd för vissa

internationella internationella

sjukvårdsbeteckningar kännetecken.

och förcivilförsvarets

internationella

kännetecken.

 4 §[2]

 Civilförsvarets Det internationella

internationella kännetecken för

kännetecken, bestående av civilförsvar som avses i

en liksidig blå triangel artikel 66 i

mot orangefärgad tilläggsprotokoll I till

bakgrund, må icke Genèvekonventionerna den

offentligen brukas utan 12 augusti 1949 rörande

medgivande av skydd för offren i

regeringen eller internationella väpnade

myndighet, som konflikter, bestående av

regeringen bestämmer. en liksidig blå triangel

 mot oragefärgad bakgrund,

 får inte användas

 offentligt utan

 medgivande av regeringen

 eller den myndighet som

 regeringen bestämmer.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse av lagens rubrik 1979:74.

 [2]Senaste lydelse 1979:74.

12 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa

kraftanläggningar m. m.

 Härigenom föreskrivs att i 4, 15 och 16 §§ lagen (1942:335) om särskilda

skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m. [1] ordet "civilförsvaret" skall

bytas ut mot "befolkningsskyddet och räddningstjänsten".

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1978:163.

 Senaste lydelse av

 15 § 1982:488.

 16 § 1982:488.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över betänkandet Det civila

försvaret

Justitiekanslern, Hovrätten för nedre Norrland, Kammarrätten i Jönköping,

Kommerskollegium, Överbefälhavaren, Försvarets civilförvaltning,

Fortifikationsförvaltningen, Värnpliktsverket, Försvarets sjukvårdsstyrelse,

Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för

psykologiskt försvar, Försvarets forskningsanstalt, Civilbefälhavaren i Södra

civilområdet, Civilbefälhavaren i Östra civilområdet, Civilbefälhavaren i övre

Norrlands civilområde, Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Riksförsäkringsverket,

Televerket, Transportrådet, Statens järnvägar, Luftfartsverket, Sjöfartsverket,

Byggnadsstyrelsen, Statens pris- och konkurrensverk, Göteborgs universitet,

Skolöverstyrelsen, Lantbruksstyrelsen, Statens livsmedelsverk, Statens

jordbruksnämnd, Arbetsmarknadsstyrelsen, Länsarbetsnämnden i Kalmar län, Statens

invandrarverk, Plan- och bostadsverket, Statens lantmäteriverk, Statens indu-

striverk, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Rikspolisstyrelsen, Länsstyrelsen

i Stockholm län, Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Gotlands

län, Länsstyrelsen i Malmöhuslän, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län,

Länsstyrelsen i Skaraborgs län, Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen i

Västernorrlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Länsstyrelsen i Norrbottens

län, Svenska kyrkans centralstyrelse, Statens energiverk, Statens

vattenfallsverk, Justitieombudsmannen, Diskrimineringsombudsmannen, Uppsala läns

landsting, Södermanlands läns landsting, Östergötlands läns landsting,

Skaraborgs läns landsting, Malmöhus läns landsting, Jämtlands läns landsting,

Västerbottens läns landsting, Norrbottens läns landsting, Stockholms kommun,

Sollentuna kommun, Täby kommun, Södertälje kommun, Uppsala kommun, Nyköpings

kommun, Norrköpings kommun, Jönköpings kommun, Växjö kommun, Oskarshamns kommun,

Gotlands kommun, Karlskrona kommun, Karlshamns kommun, Kristianstads kommun,

Malmö kommun, Helsingborgs kommun, Halmstads kommun, Göteborgs kommun, Borås

kommun, Mariestads kommun, Filipstads kommun, Årjängs kommun, Örebro kommun,

Hallsbergs kommun, Västerås kommun, Borlänge kommun, Gävle kommun, Sundsvalls

kommun, Timrå kommun, Härjedalens kommun, Skellefteå kommun, Haparanda kommun,

Kalix kommun, Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska kyrkans

församlings- och pastoratsförbund, Sveriges frikyrkoråd, Centralförbundet Folk

och Försvar, Frivilligorganisationernas samarbetskommitté, Tjänstemännens

Centralorganisation, Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sveri-

ge, Svenska Arbetsgivarföreningen, Svenska Brandförsvarsföreningen, Sveriges

Civilförsvarsförbund och Svenska röda korset.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om civilt försvar

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser om kommunernas, landstingens och de kyrkliga

kommunernas ansvar inom det civila försvaret. Lagen innehåller också

bestämmelser om hemskydd, verkskydd och befolkningsskydd.

2 § Med befolkningsskydd avses åtgärder för att skydda befolkningen och civil

egendom från krigets verkningar. Sådana åtgärder är

 1. utrymning och inkvartering,

 2. tillhandahållande och iordningställande av skyddsrum och

skyddade utrymmen,

 3. tillhandahållande av andningsskydd,

 4. mörkläggning,

 5. information om självskydd,

 6. kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att verksamhet

enligt denna paragraf skall kunna bedrivas.

3 § Bestämmelserna i 5 - 8 kap. skall inte tillämpas på militär verksamhet eller

på anläggningar som är avsedda för sådan verksamhet. Detsamma gäller

anläggningar som är avsedda för ledningen av rikets försvar.

4 § Vad som föreskrivs i denna lag skall inte tillämpas om annat sägs i lagen

(1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.

5 § Vad som föreskrivs i denna lag om landsting skall också tillämpas på

kommuner som inte tillhör något landsting.

2 kap. Beredskapsförberedelser

Ansvaret för beredskapsförberedelser m.m.

1 § Kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna skall vidta de

beredskapsförberedelser som behövs för den kommunala verksamheten under höjd

beredskap.

 Kommunstyrelsen och landstingsstyrelsen ansvarar inom kommunen respektive

landstinget för att beredskapsförberedelserna får en enhetlig inriktning och

genomförs på ett ändamålsenligt sätt. Inom den kyrkliga kommunen ligger detta

ansvar på kyrkorådet eller motsvarande organ.

 Beredskapsförberedelserna skall genomföras i samverkan med berörda statliga

myndigheter, kommuner, landsting och kyrkliga kommuner. Den kyrkliga kommunen

skall också samverka med övriga trossamfund inom den kyrkliga kommunen.

2 § Kommunen skall verka för att beredskapsförberedelserna för den civila

verksamhet som bedrivs i kommunen av statliga myndigheter, landstinget, kyrkliga

kommuner samt organisationer och företag får en enhetlig inriktning och för att

samverkan kommer till stånd mellan dem. Detta gäller dock endast i fråga om

sådan verksamhet som är av betydelse för kommunen.

3 § Stiftsstyrelsen skall inom stiftssamfälligheten verka för att de kyrkliga

kommunernas beredskapsförberedelser genomförs på ett ändamålsenligt sätt och med

en enhetlig inriktning. Stiftsstyrelsen skall samråda med domkapitlet.

4 § Varje kommun, landsting och kyrklig kommun skall medverka i sådan

utbildning som utgör ett led i beredskapsförberedelserna och som genomförs av

något annat sådant organ eller av en statlig myndighet och som berör kommunen,

landstinget eller den kyrkliga kommunen.

5 § Kommunen skall hålla den myndighet som regeringen bestämmer underrättad om

de beredskapsförberedelser som vidtagits och om de övriga förhållanden som har

betydelse för det civila försvaret i kommunen.

Ersättningsskyldighet för staten

6 § Staten skall ersätta kommunerna för kostnaderna för beredskaps-

förberedelserna enligt detta kapitel. Ersättningen skall bestämmas med

utgångspunkt i varje kommuns utsatthet och risker i krig.

 Staten skall ersätta landstingen för kostnaderna för sådan utbildning

som utgör ett led i beredskapsförberedelserna.

 Ersättningen bestäms och betalas ut av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

3 kap. Verksamhet under höjd beredskap

1 § Under höjd beredskap ansvarar kommunstyrelsen för ledningen av den del av

det civila försvaret som ankommer på kommunen.

 Kommunstyrelsen skall under höjd beredskap också verka för att sådan verksamhet

som sägs i 2 kap. 2 § får en enhetlig inriktning och för att samverkan kommer

till stånd mellan dem som bedriver verksamheten.

2 § Under höjd beredskap ansvarar landstingsstyrelsen för ledningen av den

civila hälso- och sjukvården samt den övriga verksamhet som landstinget skall

bedriva.

3 § Under höjd beredskap ansvarar kyrkorådet eller motsvarande organ för

ledningen av den kyrkliga kommunens verksamhet.

4 § Kommunen skall under höjd beredskap eller när ransoneringslagen (1978:268) i

annat fall tillämpas, i den omfattning som regeringen bestämmer,

 1. vidta de åtgärder som behövs för försörjningen med nödvändiga varor,

 2. medverka vid allmän prisreglering och ransonering,

 3. medverka i övrigt vid genomförandet av åtgärder som är viktiga för landets

försörjning.

5 § Om en kommun eller ett landsting har en för totalförsvaret viktig uppgift

och denna blir oskäligt betungande till följd av krigsskada eller andra

utomordentliga förhållanden som orsakats av krig eller krigsfara, är andra

kommuner och landsting skyldiga att lämna hjälp.

 Omfattningen av hjälpen bestäms av regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer.

6 § Kommunen skall under höjd beredskap hålla den myndighet som regeringen

bestämmer underrättad om beredskapsläget och de övriga förhållanden som har

betydelse för det civila försvaret i kommunen.

4 kap. Hemskydd

1 § I varje kommun skall det finnas ett hemskydd.

2 § Hemskyddet är en beredskapsorganisation som under höjd beredskap har till

uppgift att

 1. förmedla information mellan kommunen och befolkningen,

 2. verka för att skydda, rädda och i övrigt hjälpa befolkningen i samband med

stridshandlingar,

 3. verka för att trygga sådan försörjning som är nödvändig för

 befolkningens överlevnad.

3 § Hemskyddet består av totalförsvarspliktiga som skrivits in för civilplikt

och av frivilliga.

5 kap. Verkskydd

1 § Verkskyddet är en beredskapsorganisation som under höjd beredskap har till

uppgift att, vid den anläggning där det organiserats, medverka vid skydd av

verksamheten och personalen samt i räddningstjänst.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att det

vid en anläggning skall finnas verkskydd, om det vid anläggningen bedrivs

verksamhet som har stor betydelse för totalförsvaret, och om anläggningen med

hänsyn till sin belägenhet eller verksamhetens art kan antas bli särskilt utsatt

vid stridshandlingar.

 Ett sådant beslut skall innehålla ett föreläggande för den som bedriver

verksamhet vid anläggningen att organisera verkskyddet, planlägga dess

verksamhet, hålla det med materiel och förnödenheter, se till att personalen får

den utbildning som avses i 3 § och att personalen regelbundet övas samt att även

i övrigt vidta de åtgärder som behövs för verkskyddets verksamhet.

 Föreläggandet får också riktas mot ägaren till den anläggning där

verksamheten bedrivs.

3 § Utbildning av verkskyddets personal skall genomföras av den myndighet som

regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

får komma överens med en kommun att denna skall genomföra utbildningen.

 Den som enligt första stycket skall genomföra utbildning får komma

överens med den som skall organisera verkskyddet att denne i stället genomför

utbildningen.

4 § En räddningsledare får under höjd beredskap ta verkskydd inom kommunen i

anspråk för räddningstjänstuppgifter som rör annat än den anläggning där

verkskyddet organiserats.

5 § Den myndighet som regeringen bestämmer eller kommunen får förelägga den som

bedriver verksamhet vid eller äger en anläggning som avses i 2 § första stycket

att lämna de upplysningar och tillhandahålla de handlingar om anläggningen och

verksamheten som behövs för myndighetens eller kommunens befattning med

verkskyddet.

6 § Den som enligt 2 § är skyldig att organisera verkskydd skall betala

kostnader för sådan utbildning som genomförs av en myndighet eller av kommunen.

7 § Om ett verkskydd har tagits i anspråk för uppgifter som inte rör den egna

anläggningen, har den som organiserat verkskyddet rätt till skälig ersättning av

staten dels för kostnaderna för verkskyddets personal, dels för skador som inte

är obetydliga på materiel och annan egendom.

 Anspråk på ersättning prövas på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen

(1978:262).

6 kap. Skyddsrum och skyddade utrymmen

Inledande bestämmelser

1 § För att under krig skydda befolkningen skall det i de områden som kan antas

bli särskilt utsatta för verkningar av stridsmedel finnas skyddsrum och skyddade

utrymmen. Skyddade utrymmen skall också finnas i andra utsatta områden.

 Med skyddsrum avses ett utrymme som redan under fred utformas och utrustas så

att det ger skydd mot de stridsmedel som kan antas komma till användning i krig.

 Med skyddat utrymme avses ett utrymme som utformas och utrustas så att det

ger ett bra skydd mot radioaktiv strålning och splitter samt i särskilt utsatta

områden mot byggnadsras. Skyddade utrymmen anordnas först under höjd beredskap.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock besluta att ett

skyddat utrymme skall anordnas redan dessförinnan.

2 § Kommunen skall i samråd med länsstyrelsen besluta inom vilka områden det

skall finnas skyddsrum och skyddade utrymmen. Om enighet inte kan nås, skall

kommunen överlämna frågan till regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

3 § Kommunen skall besluta om att skyddsrum skall byggas samt, i den omfattning

staten ställer medel till förfogande, kontrollera att skyddsrummen har en

tillfredsställande skyddsförmåga.

 Kommunen skall också besluta om att skyddade utrymmen skall

byggas.

4 § Kommunen skall föra register över samtliga skyddsrum i kommunen och över de

skyddade utrymmen som planlagts.

Placering och utformning

5 § Skyddsrummen skall placeras och utformas så att befolkningen efter varning

har möjlighet att hinna fram till dem i tid och att uppehålla sig där under den

tid som behövs.

6 § Skyddsrummen skall utformas så att de under fredstid kan användas för andra

ändamål. De skall dock skyndsamt kunna ställas i ordning.

7 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

ytterligare föreskrifter eller i särskilda fall besluta om hur skyddsrum och

skyddade utrymmen skall utformas och utrustas.

Anmälningsskyldighet för byggnadsåtgärder

8 § Den som inom ett område där skyddsrum skall byggas avser att utföra sådana

byggnadsåtgärder som anges i 9 kap. 2 § 1 och 3 plan- och bygglagen (1987:10)

och som kräver bygganmälan skall underrätta kommunen om sin avsikt. Kommunen

skall till den som lämnat sådan underrättelse lämna besked om skyddsrum skall

byggas i byggnaden eller anläggningen och, om så är fallet, lämna uppgift om det

antal personer som skall kunna få plats i skyddsrummet. Kommunen skall förelägga

den som lämnat underrättelsen att vidta åtgärder i enlighet med beskedet.

 Besked som kommunen lämnat enligt första stycket gäller i två år

eller, om bygganmälan enligt 9 kap. 2 § plan- och bygglagen har gjorts, under

två år från dagen för bygganmälan. Kommunen får ändra beskedet endast om den som

lämnat underrättelsen godtar ändringen.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen får meddela före-

skrifter om undantag från underrättelseskyldigheten enligt första stycket.

9 § Byggherren skall se till att ett byggnadsföretag inom ett område där

skyddsrum skall byggas stämmer överens med besked enligt 8 § samt med vad som

sägs i 6 § och vad som bestämts med stöd av 7 §.

 Vid byggsamråd enligt 9 kap. 7 § plan- och bygglagen (1987:10) skall en

genomgång göras av de åtgärder för besiktning, tillsyn och övrig kontroll som är

nödvändiga för att ett skyddsrum skall kunna antas komma att uppfylla de krav

som ställs i 6 § och med stöd av 7 §.

 Bestämmelserna i 9 kap. 9 och 10 §§ plan- och bygglagen om kontroll m.m. och om

slutbevis skall tillämpas på arbetet med att utföra skyddsrummet.

10 § Staten och landstinget skall, även i de fall då skyldighet att göra

bygganmälan inte föreligger enligt 9 kap. 3 § 4 plan- och bygglagen (1987:10),

anmäla sådana byggnadsåtgärder som avses i 9 kap. 2 § 3 plan- och bygglagen till

kommunen.

Ansvaret för att bygga, utrusta och underhålla skyddsrum och skyddade utrymmen

11 § Den som utför sådana byggnadsåtgärder som anges i 8 § skall bygga och

utrusta sådant skyddsrum som enligt föreläggande av kommunen skall finnas i

byggnaden eller anläggningen.

 Ägaren till en byggnad eller annan anläggning är skyldig att bygga och utrusta

ett skyddat utrymme där sådant utrymme enligt föreläggande av kommunen skall

finnas.

12 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där skyddsrum eller skyddat

utrymme har byggts är skyldig att underhålla skyddsrummet eller det skyddade

utrymmet och dess utrustning.

 Om någon åsidosätter sina skyldigheter enligt första stycket, skall kommunen

förelägga honom att fullgöra dem.

13 § Om kommunen beslutar att skyddsrum skall finnas i befintliga byggnader

eller andra anläggningar, skall kommunen bygga, utrusta och underhålla

skyddsrummet.

 Första stycket gäller dock inte om frågan uppkommer i samband med sådana

byggnadsåtgärder som avses i 8 § första stycket.

 Kommunen skall även bygga, utrusta och underhålla skyddsrum som är belägna på

mark som är avsedd för gata, torg, park eller annan allmän plats.

14 § Om det finns särskilda skäl, får länsstyrelsen förelägga ägaren eller

nyttjanderättshavaren till mark, byggnader eller andra anläggningar att i

stället för kommunen vidta de åtgärder som anges i 13 §.

15 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där det finns skyddsrum är

skyldig att, efter föreläggande av kommunen, vidta de åtgärder som behövs för

att skyddsrummet skall ha en bra skyddsförmåga.

16 § Den som innehar en byggnad eller annan anläggning med nyttjanderätt får

inte hindra ägaren att inrätta skyddsrum eller företa andra åtgärder enligt

detta kapitel.

Skyldighet att bereda plats

17 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning

där det finns ett skyddsrum eller skyddat utrymme är skyldig att under höjd

beredskap bereda plats i skyddsrummet eller det skyddade utrymmet åt dem som

behöver skydd.

Skyltning

18 § Ägaren till en byggnad eller annan anläggning där det finns ett skyddsrum

skall genom skyltning på byggnaden eller anläggningen ge anvisning om var

skyddsrummet finns.

 Kommunen skall se till att skyldigheten fullgörs. Om ägaren inte fullgör sin

skyldighet, skall kommunen förelägga honom att göra det.

Avveckling av skyddsrum

19 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att ett

utrymme inte längre skall vara skyddsrum.

Ersättning för att bygga och underhåll skyddsrum och skyddade utrymmen

20 § Den som skall bygga och utrusta ett skyddsrum enligt 11 § första stycket

har rätt till ersättning av staten för de merkostnader som uppkommer för att

bygga och utrusta skyddsrummet.

 Ersättningen beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

21 § Om den som är berättigad till ersättning enligt 20 § inte är redo-

visningsskyldig enligt mervärdesskattelagen (1994:200), skall ersätt-

ningsbeloppet räknas upp med den skattesats som enligt 7 kap. 1 § den lagen

gällde vid tidpunkten för slutbesiktning av skyddsrummet.

22 § Den som skall bygga och utrusta ett skyddat utrymme enligt 11 § andra

stycket, underhålla ett skyddsrum eller ett skyddat utrymme enligt 12 § eller

vidta åtgärder enligt 14 § har rätt till skälig ersättning av staten för sina

kostnader.

 Den som vidtagit åtgärder som anges i 15 § har rätt till skälig ersättning av

staten för de kostnader som åtgärden föranlett. Ersättning lämnas dock inte för

åtgärder som har föranletts av att ägaren eftersatt underhållet av skyddsrummet,

gjort otillåtna ingrepp i det eller på annat sätt varit försumlig.

 Ersättningen beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

Ersättning till kommunen för vissa kostnader

23 § Kommunen har rätt till skälig ersättning av staten för kostnader som

uppkommer för kommunen på grund av åtgärder enligt 13 §. När ersättningen

bestäms, skall skälig hänsyn tas till det värde som de vidtagna åtgärderna kan

ha för byggnadens eller anläggningens användning i fred. Kommunen har rätt till

förskott på ersättningen, om det finns särskilda skäl för det.

 Ersättning och förskott beslutas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

7 kap. Särskilda skyldigheter för ägare och andra innehavare av egendom m.m.

Varning och mörkläggning

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att

ägare av byggnader eller andra anläggningar skall

 1. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs

för varning av dem som vistas i eller vid byggnaden eller anläggningen,

 2. tåla att utrustning för varning av befolkningen installeras på

byggnaden eller anläggningen,

 3. hålla med utrustning och vidta de övriga förberedelser som behövs

för mörkläggning av byggnaden eller anläggningen.

 I särskilda fall får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer förelägga ägaren av en byggnad eller annan anläggning att vidta eller

tåla de åtgärder som anges i första stycket.

 Den som disponerar en byggnad eller anläggning helt eller delvis är

skyldig att ha hand om utrustning för mörkläggning.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om hur varning och mörkläggning skall ske under höjd beredskap.

Besiktning

3 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning är

skyldig att låta länsstyrelsen eller kommunen besiktiga eller regelbundet

kontrollera byggnaden eller anläggningen för ändamål som har samband med

tillämpningen av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av

lagen.

 Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt första stycket, får den kommun

eller länsstyrelse som har att genomföra besiktningen eller kontrollen förelägga

honom att hålla byggnaden eller anläggningen tillgänglig.

Skyldigheter för nyttjanderättshavare m.fl.

4 § De skyldigheter som ägaren av en viss egendom har enligt denna lag skall

också gälla för den som innehar egendomen med fri förfoganderätt,

fideikommissrätt eller annan därmed jämförlig rätt.

5 § En nyttjanderättshavare är skyldig att på begäran av ägaren till en byggnad

eller annan anläggning betala ett skäligt bidrag till kostnader som ägaren får

på grund av skyldigheter enligt denna lag. Detta gäller dock endast om

 1. ägaren inte kände till att åtgärderna skulle vidtas då nyttjande-

rättsavtalet träffades eller senast kunde sägas upp och minst två år återstod av

nyttjanderätten då skyldigheten att vidta åtgärderna blev kända för ägaren, och

 2. det kan anses uppenbart oskäligt att ägaren skall svara för hela

kostnaden.

6 § Om en byggnad tillhör en bostadsrättsförening, skall bostadsrättshavarna

ersätta föreningen för kostnader som denna haft på grund av skyldigheter enligt

denna lag. Detta gäller oavsett vad som föreskrivs i bostadsrättsföreningens

stadgar.

Förbud mot att använda samlingslokaler och skolor m.m.

7 § Länsstyrelsen eller kommunen får förbjuda att samlingslokaler, skolor,

förskolor eller andra lokaler för motsvarande ändamål används under höjd

beredskap, om inte skyddsrum finns för de personer som kan komma att vistas i

lokalen.

Skyldighet att förmedla meddelanden m.m.

8 § Ägaren eller nyttjanderättshavaren till en byggnad eller annan anläggning

eller den som i fråga om förvaltning och skötsel företräder honom är skyldig att

 1. förmedla myndigheternas beslut och meddelanden i frågor som rör

verksamhet enligt denna lag till dem som bor eller bedriver verksamhet i

byggnaden eller anläggningen,

 2. medverka vid åtgärder som föranleds av ransonering.

Samma skyldighet gäller också för arbetsgivare när det gäller de

anställda.

9 § Var och en är skyldig att på fråga av en statlig eller kommunal myndighet

ange om han har egendom som kan behöva tas i anspråk för verksamhet enligt denna

lag.

8 kap. Utrymning och inkvartering m.m.

Utrymning

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap besluta att de som uppehåller sig inom ett område skall utrymma

området om

 1. området blivit eller kan antas bli utsatt för stridshandlingar och

utrymningen är nödvändig för att skydda befolkningen, eller

 2. det i området behöver vidtas militära åtgärder av väsentlig

betydelse och åtgärderna allvarligt försvåras om inte utrymning sker.

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att de

som omfattas av ett utrymningsbeslut skall vistas på en viss plats och meddela

föreskrifter för vistelsen.

 Beslutet får inte utformas så att det inskränker den enskildes frihet

mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med utrymningen och

förhållandena på vistelseplatsen.

Utflyttningsförbud

3 § Regeringen eller den myndigheten som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap meddela förbud för dem som uppehåller sig inom ett visst område att

lämna detta om

 1. en utflyttning allvarligt försvårar åtgärder av väsentlig

betydelse för totalförsvaret, eller

 2. en utflyttning är förenad med uppenbar livsfara.

Inflyttningsförbud

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får under höjd

beredskap meddela förbud för dem som inte är bosatta inom ett visst område att

annat än tillfälligt uppehålla sig inom området, om en inflyttning allvarligt

försvårar åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret.

Skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad

5 § En kommun får förelägga innehavaren av en byggnad eller bostadslägenhet

(inkvarteringsvärd) att under höjd beredskap upplåta bostad åt den som behöver

en bostad (inkvarteringsbostad) på grund av beslut om utrymning eller på grund

av att denne till följd av krigshändelser tvingats lämna sin ordinarie bostad.

 Ett sådant föreläggande får meddelas endast om behovet av bostad inte kan

tillgodoses på annat lämpligt sätt. Beslutet får inte medföra större olägenhet

för inkvarteringsvärden än vad som är nödvändigt och får inte avse utrymmen som

behövs för inkvarteringsvärden och hans familj eller någon dem närstående.

6 § Om inkvarteringsvärden inte följer föreläggandet enligt 5 §, får kommunen

hos polismyndigheten begära den handräckning som behövs för att den som skall

inkvarteras skall få tillträde till inkvarteringsbostaden.

Ersättning

7 § Inkvarteringsvärden har rätt till ersättning av kommunen för inkvar-

teringsbostaden.

8 § Om bostaden eller dess utrustning skadas när den används som

inkvarteringsbostad, är den skadelidande berättigad till ersättning av kommunen.

Är skadan obetydlig, betalas dock ingen ersättning.

9 § Ersättningen enligt 7 och 8 §§ prövas på det sätt som anges i för-

fogandelagen (1978:262).

 Om taxa enligt 33 § förfogandelagen har fastställts, bestämmer kommunen

ersättningen. I annat fall bestäms ersättningen av den lokala värderingsnämnden.

10 § Den som disponerat en inkvarteringsbostad enligt 5 § skall till kommunen

betala tillbaka vad kommunen betalat till inkvarteringsvärden enligt 7 och 8 §§.

 Om det med hänsyn till den inkvarterades ekonomiska förhållanden eller annars

är oskäligt, skall kommunen helt eller delvis befria den inkvarterade från

återbetalningsskyldigheten.

Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i Sverige

11 § Kommuners och landstings skyldighet att ta hand om utrymmande och

utlänningar som söker skydd i Sverige regleras i socialtjänstlagen (1980:620),

hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl.

 Under höjd beredskap är varje kyrklig kommun skyldig att bedriva verksamhet för

invånare från andra kyrkliga kommuner och för utlänningar som söker skydd i

Sverige, på samma sätt som gäller för dem som bor inom den egna kyrkliga

kommunen.

Skyldighet att hjälpa andra kommuner och landsting

12 § Kommuner och landsting, som befolkningen lämnar på grund av beslut om

utrymning eller på grund av utomordentliga förhållanden som orsakats av krig

eller krigsfara, är skyldiga att i skälig omfattning lämna hjälp till de

kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkningen.

9 kap. Säkerhetsskydd

Inledande bestämmelse

1 § Varje kommun, landsting och kyrklig kommun skall se till att det inom dess

verksamhetsområde finns ett tillfredsställande säkerhetsskydd för uppgifter och

förhållanden av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt.

 Säkerhetsskyddet skall omfatta

 1. skydd mot att obehöriga får kännedom om uppgifter som är av

betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt och som enligt

sekretesslagen (1980:100) omfattas av sekretess (sekretesskydd),

 2. skydd mot att obehöriga får tillträde till anläggningar, områden och andra

ställen där de kan få kännedom om uppgifter som avses i punkt 1 eller där

verksamhet som har betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt

bedrivs (tillträdesskydd),

 3. skydd mot att någon som inte är pålitlig från säkerhetssynpunkt får

sådan tjänst eller sådant vikariat eller uppdrag som är av betydelse för

totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt (infiltrationsskydd),

 4. information till berörda arbets- och uppdragstagare om sekretess-,

tillträdes- och infiltrationsskyddet i kommunen, landstinget respektive den

kyrkliga kommunen,

 5. kontroll av sekretess-, tillträdes- och infiltrationsskyddet i

kommunen, landstinget respektive den kyrkliga kommunen och av information om

detta skydd.

Krav på svenskt medborgarskap m.m.

2 § En befattning hos en kommun eller ett landsting vars innehavare i inte

obetydlig omfattning får del av uppgifter som omfattas av sekretess av betydelse

för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt, får innehas endast av den som

är svensk medborgare och pålitlig från säkerhetssynpunkt.

Tystnadsplikt

3 § Den som på grund av någon bestämmelse i denna lag har fått kännedom om en

enskild persons ekonomiska förhållanden, ett företags affärs- eller

driftförhållanden eller förhållanden av betydelse för totalförsvaret eller

rikets säkerhet i övrigt får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han fått

kännedom om.

 I fråga om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet gäller sekretesslagen

(1980:100).

10 kap. Straff m.m.

Påföljder

1 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som

 1. uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter om

förhållanden som han enligt 5 kap. 5 § är skyldig att lämna uppgift om,

 2. uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin skyldighet

enligt 6 kap. 17 §,

 3. uppsåtligen eller av oaktsamhet som inte är ringa inte fullgör sina

skyldigheter enligt 7 kap. 8 eller 9 §,

 4. inte följer ett åläggande eller förbud som meddelats enligt 8 kap.,

eller

 5. uppsåtligen eller av oaktsamhet vanvårdar egendom som han har

tagit emot av en myndighet för totalförsvarsändamål.

2 § Om ett brott enligt 1 § begås under höjd beredskap döms, om brottet medför

avsevärt men för totalförsvaret eller annars är att anse som grovt, till

fängelse lägst sex månader och högst fyra år.

3 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot någon

bestämmelse som meddelats med stöd av 6 kap. 7 § eller inte iakttar förbud

enligt 7 kap. 7 §.

Vite

4 § Ett föreläggande som sägs i 5 kap. 2 § andra eller tredje stycket eller 5 §,

6 kap. 11, 12, 14, 15 eller 18 § eller 7 kap. 1 § andra stycket eller 3 § får

förenas med vite.

 Om ett föreläggande inte följs, får åtgärden vidtas av den som meddelat

föreläggandet. En sådan åtgärd vidtas på den försumliges bekostnad, om han inte

på grund av bestämmelse i denna lag är berättigad till ersättning för åtgärden

om den vidtas frivilligt.

11 kap. Överklagande av beslut

1 § Beslut av en kommun som har meddelats enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av denna lag får överklagas till

länsstyrelsen, om inte annat föreskrivs i 3, 4 eller 8 §.

2 § Beslut av en länsstyrelse som har meddelats enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av denna lag får överklagas till den

myndighet som regeringen bestämmer, om inte annat föreskrivs i 3 eller 8 §.

3 § Beslut av en kommun eller en myndighet i frågor som avses i följande

bestämmelser i denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol:

 5 kap. 2 och 5 §§ om verkskydd,

 6 kap. 3, 11, 12, 14, 15 och 18 §§ om skyddsrum och skyddade

utrymmen,

 7 kap. 1 § andra stycket och 3 § om varning, mörkläggning och

besiktning,

 8 kap. 5 § andra stycket och 10 § om inkvarteringsbostad,

 10 kap. 4 § om vite.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

4 § Beslut av en kommun enligt 8 kap. 9 § andra stycket får överklagas till den

lokala värderingsnämnden. Värderingsnämndens beslut i ett överklagat ärende får

inte överklagas.

 Den lokala värderingsnämndens beslut i andra fall enligt 8 kap. 9 §

andra stycket får överklagas till Riksvärderingsnämnden.

 Riksvärderingsnämndens beslut får inte överklagas.

5 § Beslut av en central myndighet i ett överklagat ärende får inte

överklagas.

 Andra beslut av en central myndighet får överklagas till regeringen, om inte

annat föreskrivs i 8 §.

6 § En central myndighet får till regeringen överlämna prövningen av ett

överklagat ärende, om myndigheten bedömer att ärendet är av särskild vikt.

7 § Ett beslut som en kommun eller en statlig myndighet under höjd beredskap

meddelar enligt denna lag eller enligt föreskrift som utfärdats med stöd av

lagen skall gälla omedelbart, om inte annat bestäms i beslutet. Detsamma gäller

beträffande beslut av en allmän förvaltningsdomstol i fråga om skyldighet att

upplåta inkvarteringsbostad.

8 § Beslut som meddelats i frågor som avses i följande bestämmelser i denna lag

får inte överklagas:

 3 kap. 4 § om vissa åligganden för kommuner under höjd beredskap,

 5 kap. 4 § om i anspråktagande av verkskydd,

 6 kap. 2 § om i vilka områden skyddsrum och skyddade utrymmen skall byggas,

 7 kap. 7 § om förbud att använda samlingslokaler,

 8 kap. 1 - 4 §§ om utrymning samt in- och utflyttningsförbud.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2. Genom lagen upphävs

 - civilförsvarslagen (1960:74),

 - lagen (1964:47) om krigshjälp,

 - lagen (1964:63) om kommunal beredskap,

 - lagen (1964:64) om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m.,

 - lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning,

 - lagen (1976:276) med provisoriska bestämmelser om statsbidrag till

 kommuner för vissa civilförsvarskostnader,

 - lagen (1981:1216) om kyrklig beredskap.

 3. För det arbete med planläggning och andra beredskapsförberedelser som

kommuner, landsting, kyrkliga kommuner och enskilda har fullgjort före lagens

ikraftträdande gäller äldre bestämmelser.

 4. Den som fått ett besked om att skyddsrum skall byggas enligt 32 §

civilförsvarslagen (1960:74) skall anses ha fått sådant besked enligt 6 kap. 8 §

den nya lagen.

 5. Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande av beslut som meddelats

före lagens ikraftträdande.

 6. Om det i lag eller annan författning hänvisas till någon av de gamla lagarna

eller till en föreskrift i dessa som har ersatts med en föreskrift i den nya

lagen, skall hänvisningen i stället avse den nya lagen eller den nya

föreskriften.

1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

 Härigenom föreskrivs att 22 kap. 6 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 22 kap.

 6 §[2]

 Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med

främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den

internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, skall dömas för

folkrättsbrott till fängelse i högst fyra år. Sådana svåra överträdelser är

bland andra

 1. att använda stridsmede l som är förbjudna enligt folkrätten,

 2. att missbruka 2. att missbruka Förenta

kännetecknet röda korset, Nationernas kännetecken,

Förenta Nationernas kännetecken som avses i

kännetecken, lagen (1953:771) om

civilförsvarets inter- skydd för vissa

nationella kännetecken, internationella

parlamentära flaggor sjukvårdsbeteckningar

eller andra internatio- m.m., parlamentära

nellt erkända kännetecken flaggor eller andra

eller att med hjälp av internationellt erkända

förrädiskt förfarande av kännetecken eller att med

något annat slag döda hjälp av förrädiskt

eller skada en förfarande av något slag

motståndare, döda eller skada en

 motståndare,

 3. att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick,

 4. att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kommer

att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilpersoner eller

civil egendom,

 5. att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter

särskilt folkrättsligt skydd,

 6. att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande,

att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras motparts

väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilpersoner friheten,

 7. att, i andra fall än som anges i 1 - 6, godtyckligt och i stor omfattning

förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrättsligt

skydd.

 Är brottet grovt, skall dömas till fängelse i högst tio år eller på livstid.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har förövats

genom ett stort antal skilda handlingar eller om många människor dödats eller

skadats eller omfattande egendoms förlust uppkommit på grund av brottet.

 Om ett folkrättsbrott har begåtts av den som är krigsman, skall också hans

förman dömas i den mån denne haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort

vad som ankommit på honom för att förhindra detta.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [2]Senaste lydelse 1986:645.

2 Förslag till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

 Härigenom föreskrivs i fråga om räddningstjänstlagen (1986:1102)[1]

dels att 63 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 64 § skall betecknas 66 § och nuvarande 65 - 68 §§ skall

betecknas 69 - 72 §§,

dels att 21 § och den nya 66 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 63 - 65, 67 och 68 §§,

av följande lydelse,

dels att rubrikerna närmast före nuvarande 63 och 65 §§ skall sättas närmast för

de nya 64 respektive 69 §.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 21 §[2]

 För varje kommun skall det finnas en räddningstjänstplan. Planen skall

innehålla uppgifter om

 1. räddningskårens organisation i stora drag,

 2. vattenreservoarer, brandposter, varningssystem och andra anordningar för

räddningstjänsten och hur de skall underhållas,

 3 insatstider till kommunens olika delar,

 4. det lägsta antal befäl och övrig personal som ständigt skall finnas

för första utryckning i styrkorna inom räddningskårens och tiden från alamering

av personalen till dess räddningsstyrkans första fordon kan utgå

(anspänningstid),

 5. den kompetens som krävs för att vara befäl i räddningskåren,

 6. det minsta antal övningar som skall hållas med personalen i

räddningskåren,

 7. hur allmänheten skall varnas och informeras vid allvarliga

olyckshändelser,

 8. de kompletterande

 åtgärder som behövs för

 räddningstjänsten under

 höjd beredskap.

 I förekommande fall skall planen också innehålla upppgifter om

 1. anläggningar som avses i 43 § samt vattentäkter och andra områden där en

olyckshändelse kan medföra allvarliga skador i miljön,

 2. hamnar och deras gränser i vattnet,

 3. avtal om samverkan inom kommunalförbund och räddningsregion.

 63 §

 Regeringen eller den

 myndighet som regeringen

 bestämmer får besluta om

 att enskilda, företag,

 organisationer eller

 andra sammanslutningar

 skall medverka vid

 övningar av betydelse för

 befolkningsskyddet eller

 den räddningstjänst som

 skall bedrivas under höjd

 beredskap.

 64 §

 När den

 totalförsvarspliktiga

 personal som är inskriven

 för civilplikt vid

 räddningskåren inkallats

 för tjänstgöring enligt 4

 kap. 7 § lagen (1994:000)

 om totalförsvarsplikt

 ingår även denna personal

 i räddningskåren.

 65 §

 I syfte att skydda och

 rädda befolkningen och

 civil egendom från

 krigets verkningar skall

 räddningskåren under höjd

 beredskap, utöver vad som

 i övrigt framgår av denna

 lag, ansvara för

 1. upptäckande,

 utmärkning och röjning av

 farliga områden,

 2. indikering, sanering

 och andra åtgärder för

 skydd mot kärnvapen och

 kemiska stridsmedel,

 3. kompletterande

 åtgärder som är nödvändiga för

 att verksamhet enligt

 denna paragraf skall

 kunna fullgöras.

 Räddningskåren skall

 under samma tid vidare

 delta i åtgärder för första

 hjälp åt och transport av

 skadade samt för

 befolkningsskydd.

 Vad som gäller vid

 kommunal räddningstjänst

 skall gälla även när

 räddningskåren utför upp-

 gifter enligt första och

 andra styckena.

 66 §[1]

 Är riket i krig eller Är Sverige i krig eller

krigsfara eller råder krigsfara eller råder det

sådana utomordentliga sådana utomordentliga

förhållanden som är förhållanden som är föran-

föranledda av krig eller ledda av att det är krig

av krigsfara vari riket utanför Sveriges gränser

har befunnit sig, får eller av att Sverige har

regeringen meddela varit i krig eller

sådana från denna lag krigsfara, får regeringen

avvikande föreskrifter eller den myndighet som

som är av betydelse för regeringen bestämmer med-

totalförsvaret eller som dela sådana från denna lag

behövs för att nödvändig avvikande föreskrifter

räddningstjänst i övrigt som är av betydelse för

eller sanering efter totalförsvaret eller som

utsläpp av radioaktiva behövs för att nödvändig

ämnen skall kunna räddningstjänst i övrigt

genomföras. eller sanering efter

 utsläpp av radioaktiva

 ämnen skall kunna

 genomföras.

 67 §

 Under höjd beredskap får

 regeringen eller den

 myndighet som regeringen

 bestämmer besluta att

 räddningskåren får tas i

 anspråk för uppgifter som

 inte rör den egna

 kommunen.

 Om räddningskåren tagits

 i anspråk enligt första

 stycket, har kommunen

 rätt till ersättning av

 staten för skäliga

 kostnader.

 68 §

 Beslut som meddelats

 med stöd av 67 § får inte

 överklagas.

Övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 2. Kommunerna skall senast den 1 juli 1997 ha kompletterat sina

räddningstjänstplaner med uppgifter om de åtgärder som behövs för

räddningstjänsten under höjd beredskap.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:948.

 [2]Senaste lydelse 1992:11.

 [1]Senaste lydelse 1991:1586.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken

 Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1953:771) om skydd för vissa

internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella

kännetecken[1] samt 4 § lagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Lag om skydd för vissa Lag om skydd för vissa

internationella interinternationella

sjukvårdsbeteckningar sjukvårdsbeteckningar

och för civilförsvarets m.m.

internationella

kännetecken

4 §[2]

 Civilförsvarets Det internationella

internationella kännetecknet för

kännetecken, bestående av civilförsvar, bestående av

en liksidig blå triangel en liksidig blå triangel

mot orangefärgad mot orangefärgad

bakgrund, må icke bakgrund, får inte använ-

offentligen brukas utan das offentligt utan med-

medgivande av givande av regeringen

regeringen eller eller den myndighet som

myndighet, som regeringen bestämmer.

regeringen bestämmer.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse av lagens rubrik 1979:744.

 [2]Senaste lydelse 1979:744.

5 Förslag till lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)

 Härigenom föreskrivs att 7 § förfogandelagen (1978:262) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Om förfogande beslutar Om förfogande beslutar

regeringen eller regeringen eller, efter

myndighet som rege- regeringens

ringen bestämmer. bemyndigande, kommuner,

Förfogande över egendom landsting eller statliga

skall riktas mot bestämd myndigheter. Förfogande

ägare eller innehavare över egendom skall riktas

av egendom. I fall som mot en bestämd ägare eller

avses i 1 § eller 2 § innehavare av egendomen.

första stycket 1 eller 2 I fall som avses i 1 §

får dock regeringen eller 2 § första stycket 1

föreskriva om förfogande eller 2 får dock rege-

som avser alla eller ringen föreskriva om

viss krets av ägare och förfogande som avser alla

innehavare av egendom eller en viss krets av

av det slag som för- ägare och innehavare av

fogandet gäller. egendom av det slag som

 förfogandet gäller.

 Dispositionsförbud och förlängning av tiden för sådant förbud beslutas av den

myndighet som har rätt att besluta om förfogandet.

 Om förfogande göres för annans räkning än statens, gäller vad som i denna lag

sägs om staten i tillämpliga delar den för vars räkning förfogande sker.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i

totalförsvarsplaneringen

 Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1982:1004) om skyldighet för

näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i total-

försvarsplaneringen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriella av industriella

anläggningar, andra när- anläggningar, andra när-

ingsidkare, myndigheter ingsidkare samt sådana

samt arbets-

arbetsgivarorganisationer givarorganisationer och

och arbets-

arbetstagarorganisationer tagarorganisationer som

som avses i 6 § lagen avses i 6 § lagen

(1976:580) om (1976:580) om med-

medbestämmande i bestämmande i

arbetslivet, är skyldiga arbetslivet, är skyldiga

att på begäran av den att på begäran av den

myndighet som myndighet som regeringen

regeringen förordnar bestämmer

(totalförsvarsmyndighet), (totalförsvarsmyndighet),

delta i delta i

totalförsvarsplaneringen totalförsvarsplaneringen

enligt bestämmelserna i enligt bestämmelserna i

denna lag. denna lag.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

statliga myndigheter statliga myndigheter,

och inte heller den som kommunala myndigheter

i stället omfattas av eller

särskilda föreskrifter för landstingsmyndigheter

totalförsvaret. och inte heller den som

 i stället omfattas av

 särskilda föreskrifter för

 totalförsvaret.

 2 §

 Ägare eller innehavare Ägare eller innehavare

av industriella av industriella

anläggningar och andra anläggningar och andra

näringsidkare samt näringsidkare skall lämna

myndigheter skall lämna de upplysningar om

de upplysningar om personal, lokaler,

personal, lokaler, maskiner och annan

maskiner och annan utrustning, produktion,

utrustning, produktion, förbrukning av energi,

förbrukning av energi, råvaror och andra

råvaror och andra förnödenheter,

förnödenheter, lagerhåll- lagerhållning, inköp,

ning, inköp, leveranser leveranser och annat

och annat dylikt som dylikt som totalförsvars-

totalförsvarsmyndig- myndigheterna behöver för

heterna behöver för sitt sitt planeringsarbete

planeringsarbete samt, samt, om det behövs, i

om det behövs, i övrigt övrigt medverka vid

medverka vid planeringen av de egna

planeringen av de egna uppgifterna inom

uppgifterna inom totalförsvaret.

totalförsvaret.

 Den som på grund av bestämmelserna i första stycket har fått utföra arbete som

har medfört betydande kostnader, kan få ersättning för detta av allmänna medel.

Kan överenskommelse om ersättningen inte träffas med den myndighet som har

begärt arbetet, skall frågan hänskjutas till avgörande av skiljemän enligt lagen

(1929:145) om skiljemän. Skiljemännen avgör om ersättning skall utgå och

bestämmer i så fall ersättningens storlek.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1923:116) om hundskatt

 Härigenom föreskrivs att 1 § 1 mom. lagen (1923:116) om hundskatt[1] skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

1 mom.[2] För varje hund skall hundskatt årligen erläggas till kommunen.

Skatteplikt föreligger dock inte för en hund

 a) som inte uppnått en ålder av tre månader,

 b) som av samerna används för renskötseln,

 c) som tillhör staten c) som tillhör staten

och används inom och används inom

försvarsmakten, civilför- Försvarsmakten, räddnings-

svaret, polisväsendet tjänsten, polisväsendet

eller tullverket eller eller tullverket eller

som tillhör en enskild som tillhör en enskild

person så länge hunden, person så länge hunden,

efter godkänd efter godkänd

tjänstedressyr, på grund tjänstedressyr, på grund

av särskild förbindelse av särskild förbindelse

skall hållas till skall hållas till

försvarsmaktens, Försvarsmaktens,

civilförsvarets, räddningstjänstens,

polisväsendets eller polisväsendets eller

tullverkets förfogande, tullverkets förfogande,

 d) som enligt 12 § lagen (1944:219) om djurskydd används för

vetenskapligt eller därmed jämförligt ändamål,

 e) som är en utbildad ledarhund, avsedd att betjäna den som är

synskadad,

 f) som tillhör tjänsteman vid främmande makts härvarande

beskickning eller lönade konsulat.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt och senaste lydelse av lagens rubrik

 1980:516.

 [2]Senaste lydelse 1985:254.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för

vissa kraftanläggningar m.m.

 Härigenom föreskrivs att i 4, 15 och 16 §§ lagen (1942:335) om särskilda

skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.1 ordet "civilförsvaret" skall

bytas ut mot "befolkningsskyddet och räddningstjänsten".

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §[1]

 Om besvär mot beslut, vilket meddelats med stöd av lag eller annan författning

som utfärdats före den 1 januari 1972, enligt vad hittills gällt skall anföras

hos Konungen, skall besvären, i den mån ej annat föreskrives i 2 §, i stället

anföras hos kammarrätt i följande mål:

 1. mål om val till befattning eller uppdrag, mål om val för

upprättande av förslag till befattning eller uppdrag,

 2. har upphävts genom lag (1987:440).

 3. har upphävts genom lag (1987:440).

 4. mål om annan ersättning som enligt författning utgår av statsmedel, såvida

ej författningen hänvisar den som gör anspråk på ersättning att vid tvist

anhängiggöra talan hos allmän domstol eller expropriationsdomstol eller

ersättning enligt författningen utgår till kommun eller annan kommunal

förvaltningsenhet eller fråga är om ersättning eller hittelön enligt lagen

(1942:350) om fornminnen eller om ersättning enligt naturvårdslagen (1964:822),

 5. mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller utförsel av

vara med undantag dock för sådant belsut om befrielse från eller nedsättning

eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som meddelats med stöd av

regeringens bemyndigande, mål om tillstånd att hålla provianteringsfrilager,

 6. mål om beslut rörande statens, kommunens eller annan komunal

förvaltningsenhets uttagande enligt gällande föreskrift av skatt eller annan

avgift, såvida ej beslutet avser nedsättning eller befrielse och meddelats med

stöd av regeringens bemyndigande eller fråga är om oljeavgift eller avgift, vars

uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän domstol,

 7. mål om belsut rörande återbetalning av utskylder, böter eller andra allmänna

medel, såvida ej beslutet meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller

avser avgift vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut av allmän

domstol,

 8. anmärknings- och avkortningsmål, mål om tillsyn över stiftelser,

 9. mål om beslut som enligt författning eller föreskrift rörande den

allmänna hälsovården, rörande förebyggande eller bekämpande av djur- eller

växtsjukdomar eller rörande djurs vård eller behandling i särskilt fall

meddelats angående förbud, föreläggande, föreskrift, tillstånd eller godkännande

eller angående omhändertagande, smittrening, oskadliggörande eller liknande

åtgärd, såvida ej fråga är om skyldighet, som enligt författning åvilar kommun

eller annan kommunal förvaltningsenhet, eller om beslut enligt

arbetarskyddslagen (1949:1) eller med stöd därav meddelade föreskrifter,

allmänna ordningsstadgan (1956:617), lagen (1956:618) om allmänna sammankomster

eller strålskyddslagen (1958:110) eller i ärende som avses i

skogsförläggningslagen (1963:246),

 10. har upphävts genom lag (1987:440).

 11. mål om föreläggande 11. mål om föreläggande

vid vite, såvida ej fråga vid vite, såvida ej fråga

är om skyldighet, som är om skyldighet, som

enligt författning åvilar enligt författning åvilar

kommun eller annan kom- kommun eller annan kom-

munal förvaltningsenhet, munal förvaltningsenhet,

eller om föreläggnade eller om föreläggnade

enligt lagen (1919:240) enligt lagen (1919:240)

om fond kommissions- om fond kommissions-

rörelse och rörelse och

fondbörsversamhet, lagen fondbörsversamhet, lagen

(1940:358) med vissa (1942:335) om särskilda

bestämmelser till skydd skyddsåtgärder för vissa

för försvaret m.m., lagen kraftanläggningar, lagen

(1942:335) om särskilda (1948:433) om

skyddsåtgärder för vissa försäkringsrörelse, lagen

kraftanläggningar, lagen (1950:272) om rätt för

(1948:433) om utländsk försäkringsanstalt

försäkringsrörelse, lagen att driva för-

(1950:272) om rätt för säkringsrörelse här i

utländsk riket, lagen (1950:596)

försäkringsanstalt att om rätt till fiske, lagen

driva försäkringsrörelse (1955:183) om

här i riket, lagen bankrörelse, lagen

(1950:596) om rätt till (1955:416) om

fiske, lagen (1955:183) sparbanker, lagen

om bankrörelse, lagen (1956:216) om

(1955:416) om jordbrukskasserörelsen,

sparbanker, lagen lagen (1959:73) med

(1956:216) om vissa bestämmelser om

jordbrukskasserörelsen, inländsk försäkringsrörelse

lagen (1959:73) med vid krig m.m., lagen

vissa bestämmelser om (1959:118) om krigsan-

inländsk försäkringsrörel sesvarighet för liv- och

vid krig m.m., lagen invaliditetsförsäkring,

(1959:118) om krigsan- lagen (1963:76) om

svarighet för liv- och kreditaktiebolag,

invaliditetsförsäkring, jordförvärvslagen

civilförsvarslagen (1965:290), förordningen

(1960:74), lagen (1968:576) om

(1963:76) om Konungariket Sveriges

kreditaktiebolag, stadshypoteks kassa och

jordförvärvslagen om

(1965:290), förordningen stadshypoteksföreningar,

(1968:576) om miljöskyddslagen

Konungariket Sveriges (1969:387),

stadshypoteks kassa och jordhävdslagen

om (1969:698), lagen

stadshypoteksföreningar, (1970:65) om Sveriges

miljöskyddslagen allmänna hypoteksbank och

(1969:387), om landshypo-

jordhävdslagen teksföreningar, lagen

(1969:698), lagen (1970:596) om förenklad

(1970:65) om Sveriges aktiehantering eller

allmänna hypoteksbank lagen

och om landshypo- (1971:827) om

teksföreningar, lagen registrering av

(1970:596) om förenklad aktieinnehav,

aktiehantering eller

lagen (1971:827) om

registrering av

aktieinnehav,

 12. mål om utdömande av vite,

 13. mål om beslut som i särskilt fall meddelats angående

behandlingen av häktad eller den som anhållits eller gripits för brott eller som

eljest hålles i förvar tillfälligt eller angående verkställighet av straff eller

annan brottspåföljd eller av intagning i arbetsanstalt,

 14. mål om handräckning.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1987:440.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift

 Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1972:435) om överlastavgift skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 §[1]

 Bestämmelserna i 3 § andra stycket och tredje stycket första meningen, 9 §, 10

§ andra stycket, 45 § första stycket, 56, 61 - 63, 66 och 85 §§

fordonsskattelagen (1988:327) äger motsvarande tillämpning på överlastavgift.

Vad där sägs om beskattningsmyndighet gäller då länsstyrelsen. Allmänt ombud för

överlastavgift är den som förordnats som ombud med stöd av 3 § fjärde stycket

fordonsskattelagen.

 Denna lag gäller ej i Denna lag gäller ej i

fråga om fordon som är fråga om fordon som är

registrerat i militära registrerat i militära

fordonsregistret, fordonsregistret, brukas

brukas av Försvarsmakten av Försvarsmakten enligt

enligt skriftligt avtal skriftligt avtal med

med denna eller är taget denna eller är taget i

i anspråk med anspråk med nyttjanderätt

nyttjanderätt enligt för- enligt förfogandelagen

fogandelagen (1978:262) (1978:262).

eller civilförsvarslagen

(1960:74).

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1993:1604.

11 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

 Härigenom föreskrivs att 45 § vapenlagen (1973:1176)[1] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 45 §

 Bestämmelserna i 5 § gäller inte innehav av skjutvapen som överlämnats från

staten till

 1. statlig tjänsteman 1. statlig tjänsteman

eller person som tillhör eller person som tillhör

försvars-, civilförsvars- det militära försvaret,

eller polisväsendet om räddningstjänsten eller

denne är skyldig att polisväsendet om denne är

inneha vapnet för skyldig att inneha

tjänsten, vapnet för tjänsten,

 2. den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel.

 Regeringen bemyndigas att föreskriva om undantag från 5 § även för innehav av

skjutvapen som överlämnats från staten till sammanslutningar.

 Den till vilken vapen överlämnats med stöd av första eller andra stycket är

även berättigad att utan tillstånd inneha behövlig ammuntion till vapnet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1991:1181.

12 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs att 3 § trafikskadelagen (1975:1410)[1] skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

 Staten är ej skyldig att hålla trafikförsäkring. Sådan skyldighet åvilar ej

heller annan beträffande

 1. motordrivet fordon 1. motordrivet fordon

under tid då fordonet är under tid då fordonet är

taget i anspråk med taget i anspråk med

nyttjanderätt enligt nyttjanderätt enligt

förfogandelagen förfogandelagen

(1978:262) eller civil- (1978:262) eller då

försvarslagen (1960:74) fordonet brukas för att

eller då fordonet brukas avlämnas enligt den lagen

för att avlämnas enligt eller hemföras efter för-

någon av dessa lagar fogande eller då det

eller hemföras efter brukas i samband med

rekvisition eller besiktning för uttagning

förfogande eller då det för totalförsvarets behov,

brukas i samband med

besiktning för uttagning

för totalförsvarets

behov,

 2. motordrivet fordon under tid då fordonet innehas av Försvarsmakten enligt

skriftligt avtal som har träffats av myndigheten eller då fordonet brukas för

att avlämnas eller hemföras enligt sådant avtal.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:43.

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1981:691) om socialavgifter[1]

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §[2]

 Vid bestämmande av avgiftsunderlaget skall bortses från

 1. ersättning till en och samme arbetstagare om den under året inte

uppgått till 1 000 kronor,

 2. ersättning till arbetstagare som vid årets ingång fyllt 65 år,

 3. ersättning till arbetstagare vid sjukdom eller ledighet för vård av

barn eller med anledning av barns födelse, till den del ersättningen motsvarar

sjukpenning, föräldrapenning eller rehabiliteringspenning som arbetsgivare får

uppbära enligt 3 kap. 16 §, 4 kap. 18 § eller 22 kap. 12 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring,

 4. ersättning för vilken skall betalas särskild inkomstskatt enligt lagen

(1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.,

 5. ersättning som en arbetsgivare utgett till barn för arbete som utförts

i hans förvärvsverksamhet i de fall avdrag för ersättningen inte får göras vid

inkomsttaxeringen,

 6. ersättning till den del denna motsvarar kostnader i arbetet som

arbetstagare haft att täcka med ersättningen,

 7. ersättning för 7. har upphävts genom

tjänstgöring i verkskydd lag (1994:000).

enligt 47 § tredje

stycket

civilförsvarslagen

(1960:74), i den mån

ersättningen utgör eller

motsvarar dagpenning,

 8. ersättning för arbete som har utförts utomlands, till den del denna

inte räknas som lön enligt 11 kap. 2 § första stycket lagen om allmän

försäkring,

 9. ersättning för skiljemannauppdrag i fall där parterna i

skiljeförfarandet är av utländsk nationalitet,

 10. ersättning som på grund av bestämmelserna i 5 § lagen (1984:947)

om beskattning av utländska forskare vid tillfälligt arbete i Sverige inte utgör

skattepliktig intäkt,

 11. ersättning som avses i 3 kap. 2 a § lagen om allmän försäkring,

 12. intäkt som avses i 32 § 1 mom. första stycket h och i

kommunalskattelagen (1928:370),

 13. sådan ersättning som enligt 1 § första stycket 2 - 6 lagen

(1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster utgör underlag för

nämnda skatt,

 14. ersättning till en och samme idrottsutövare från en sådan ideell

förening som avses i 7 § 5 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt och som

har till huvudsakligt syfte att främja idrottslig verksamhet, om ersättningen

från föreningen under året inte uppgått till ett halvt basbelopp enligt lagen om

allmän försäkring,

 15. före utgången av år 1992 utbetalade ersättningar från en

 vinstandelsstiftelse, som avses i 3 kap. 2 § andra stycket lagen om allmän

försäkring, till den del de inte utgör ersättning för arbete för stiftelsens

räkning,

 16. sådan ersättning från en vinstandelsstiftelse från vilken enligt de

fyra sista meningarna i 3 kap. 2 § andra stycket lagen om allmän försäkring

skall bortses vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst,

 17. ersättning för arbetsskada som inträffat före utgången av juni 1993 om

ersättningen avser tid därefter och utgår på grund av ansvarighetsförsäkring

vilken åtnjuts enligt grunder som fastställts i kollektivavtal mellan

arbetsmarknadens huvudorganisationer,

 18. ersättning för arbetsskada som inträffat före utgången av år 1992

om skadan anmälts till allmän försäkringskassa efter utgången av juni 1993 och

ersättningen utgår på grund av sådan ansvarighetsförsäkring som anges i 17.

 Bestämmelsen i första stycket 6 är tillämpligt endast om kostnaderna

kan beräknas uppgå till minst 10 procent av arbetstagarens ersättning från

arbetsgivaren under utgiftsåret. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får fastställa schablon för beräkning av arbetstagares kostnader i

viss verksamhet. Schablonen skall avse bestämda yrkesgrupper och grundas på de

genomsnittliga kostnaderna inom respektive grupp.

 Bestämmelserna i första stycket 17 och 18 gäller endast ersättning som inte

avser de första 180 dagarna efter skadetillfället och som för en och samme

arbetstagare beräknas på lönedelar som inte överstiger sju och en halv gånger

basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring.

 I fråga om inkomst från fåmansföretag och fåmansägt handelsbolag

skall föreskrifterna i punkt 13 av anvisningarna till 32 § kommunalskattelagen

(1928:370) tillämpas vid bestämmande av avgiftsunderlaget.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1989:633.

 [2]Lydelse enligt prop. 1993/94:220.

14 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § och 9 kap. 12 § plan- och bygglagen

(1987:10)[1][2] skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 4 §

 Inom områden med sammanhållen bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med

hänsyn till behovet av

 1. skydd mot uppkomst och spridning av brand samt mot trafikolyckor och andra

olyckshändelser,

 2. skyddsåtgärder för 2. att skydda

civilförsvaret, befolkningen mot och

 begränsa verkningarna av

 stridshandlingar,

 3. hushållning med energi och vatten samt goda klimatiska och

hygieniska förhållanden,

 4. trafikförsörjning och god trafikmiljö,

 5. möjligheter för personer med nedsatt rörelse- eller

orienteringsförmåga att använda området,

 6. förändringar och kompletteringar.

 Inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse skall det

finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse samt möjlighet att

anordna en rimlig samhällsservice och kommersiell service.

 9 kap.

 12 §2

 Om en sådan försäkring för Om en sådan försäkring för

byggnadsarbeten behövs byggnadsarbeten behövs

som avses i lagen som avses i lagen (

(1993:320) om bygg- 1993:320) om

felsförsäkring, får byggfelsförsäkring, får

byggnadsarbetena inte byggnadsarbetena inte

påbörjas förrän bevis om påbörjas förrän bevis om

försäkringen företetts för försäkringen företetts för

byggnadsnämnden. byggnadsnämnden. Detsamma

Detsamma gäller om ett gäller om besked om

besked om skyddsrum skyddsrum krävs enligt 6

krävs enligt 32 § civil- kap. 8 § lagen (1994:000)

försvarslagen (1960:64). om civilt försvar.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1992:1769.

 [2]Lydelse enligt prop. 1993/94:178.

15 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

 Härigenom föreskrivs att femte punkten i övergångsbestämmelserna till

polislagen (1984:387) skall upphöra att gälla den 1 juli 1995.

16 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m.

 Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §[1]

 Som skyddsobjekt får förklaras

 1. statliga förvaltningsbyggnader samt statschefens residens och

statsministerns bostad,

 2. anläggningar och områden till vilka staten har äganderätt eller

nyttjanderätt och som disponeras av Försvarsmakten, Försvarets materielverk

eller Försvarets radioanstalt samt militära fartyg och luftfartyg,

 3. anläggningar eller 3. anläggningar eller

områden som används eller områden som används eller

är avsedda för ledning av är avsedda för ledning av

civilförsvarsverksamhet, befolkningsskyddet och

för energiförsörjning, räddningstjänsten eller

vattenförsörjning, det civila försvaret i

rundradioförsörjning, övrigt, för energiför-

radio- och sörjning, vattenförsörjning,

telekommunikationer, rundradioförsörjning,

transporter eller radio- och tele-

försvarsindustriella kommunikationer,

ändamål, transporter eller

 försvarsindustriella

 ändamål,

 4. områden där Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt tillfälligt bedriver övningar, prov eller försök och

 5. områden där Försvarsmakten har satts in för att möta ett väpnat

angrepp mot Sverige eller för att hindra en kränkning av Sveriges territorium.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1993:1611.

17 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl.

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. skall införas en ny paragraf, 25 §, samt närmast före 25 § en ny rubrik av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Krig och krigsfara m.m.

 25 §

 Regeringen får meddela

 särskilda föreskrifter som

 avviker från denna lag,

 om Sverige är i krig

 eller krigsfara eller

 det råder sådana

 utomordentliga förhåll-

 anden som är föranledda av

 att det är krig utanför

 Sveriges gränser eller av

 att Sverige har varit i

 krig eller krigsfara.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-06-07

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, justititerådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 21 april 1994 (Försvarsdepartementet) har regeringen

beslutat att inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om civilt försvar

2. lag om ändring i brottsbalken,

3. lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102),

4. lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella

 sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella kännetecken,

5. lag om ändring i förfogandelagen (1978:262),

6. lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare,

 arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalförsvarsplaneringen,

7. lag om ändring i lagen (1923:116) om hundskatt,

8. lag (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder för vissa kraftanläggningar m.m.,

9. lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvalt-

 ningsdomstol att pröva vissa mål,

10. lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift,

11. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

12. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

13. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,

14. lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10),

15. lag om ändring i polislagen (1984:387),

16. lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar

 m.m.,

17. lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Maria Hedegård.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om civilt försvar

2 kap.

6 §

I paragrafens första stycket föreskrivs, att staten skall ersätta kommunerna för

kostnaderna för beredskapsförberedelserna enligt detta kapitel. Vidare sägs att

ersättningen skall bestämmas med utgångspunkt i varje kommuns utsatthet och

risker i krig.

 Enligt andra stycket skall staten ersätta landstingen för kostnaderna för sådan

utbildning som utgör ett led i beredskapsförberedelserna.

 I tredje stycket föreskrivs att ersättningen bestäms och betalas ut av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

 Angående det avsedda ersättningssystemet enligt första stycket sägs i den

allmänna motiveringen bl.a. följande. Kommunernas ersättning kommer att bestå av

ett grundbelopp, som är lika stort för alla kommuner, och ett tilläggsbelopp.

Det senare bestäms av respektive kommuns utsatthet och risker i krig. Nuvarande

ordning för bidrag till investeringar i ledningsplatser, reservanordningar,

skyddsrum m.m. bibehålls. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

bör bemyndigas att utforma och administrera det nya ersättningssystemet.

 De nu redovisade grunddragen i det avsedda bidragssystemet kan inte utläsas av

den föreslagna bestämmelsen i första stycket. Lagrådet förordar därför att

bestämmelsen omarbetas. Med utgångspunkt i de återgivna motivuttalandena kan

första stycket ges förslagsvis följande lydelse:

 " Staten skall betala ersättning till kommunerna som bidrag till deras

kostnader för beredskapsförberedelser enligt detta kapitel. Ersättningen skall

bestå av ett grundbelopp, som är lika stort för varje kommun, samt av ett

tilläggsbelopp, som bestäms med hänsyn till varje kommuns utsatthet och risker i

krig. Vid sidan härav skall staten betala skälig ersättning till kommunerna för

deras kostnader för att anskaffa ledningsplatser och andra särskilda

anläggningar som behövs för det civila försvaret."

3 kap.

2 och 3 §§

I paragraferna slås fast att ansvaret under höjd beredskap för ledningen av

landstingets verksamhet (2 §) respektive den kyrkliga kommunens verksamhet (3 §)

åvilar landstingsstyrelsen respektive kyrkorådet eller motsvarande organ. Som

bestämmelserna utformats omfattar de all verksamhet som under höjd beredskap

bedrivs av landstinget och den kyrkliga kommunen. Motsvarande bestämmelse i 1 §

beträffande kommunstyrelsens ansvar är mer inskränkt och avser endast den del av

det civila försvaret som ankommer på kommunen.

 Vid lagrådsföredragningen har upplysts att den begränsning som gjorts i 1 §

avsetts gälla även beträffande landstingets respektive den kyrkliga kommunens

verksamhet.

 Mot bakgrund av det anförda förordar Lagrådet att 2 och 3 §§ ges följande

lydelser:

"2 §

Under höjd beredskap ansvarar landstingsstyrelsen för ledningen av den civila

hälso- och sjukvården samt den övriga verksamhet för det civila försvaret som

landstinget skall bedriva.

3 §

Under höjd beredskap ansvarar kyrkorådet eller motsvarande organ för ledningen

av den del av det civila försvaret som ankommer på den kyrkliga kommunen."

5 kap.

2 §

I denna paragrafs andra stycke ges bestämmelser om vad ett beslut om verkskydd

skall innehålla i form av förelägganden för den som bedriver verksamheten vid

den aktuella anläggningen.

 Enligt Lagrådets mening skulle bestämmelserna bli betydligt mer lättfattliga

och överskådliga om ifrågavarande skyldigheter delas upp i skilda punkter.

 Stycket kan i så fall lämpligen ges följande lydelse:

 "Ett sådant beslut skall innehålla ett föreläggande för den som bedriver

verksamheten vid anläggningen att

1. organisera verkskyddet,

2. planlägga dess verksamhet,

3. hålla det med material och förnödenheter,

4. se till att personalen får den utbildning som avses i 3 § och att personalen

regelbundet övas, samt

5. även i övrigt vidta de åtgärder som behövs för verskyddets verksamhet."

3 och 5 §§

I förstnämnda paragraf finns bestämmelser om vem som skall genomföra utbildning

av verkskyddets personal. Av 6 § följer sedan att den som enligt 2 § är skyldig

att organisera verkskyddet skall betala kostnader för sådan utbildning som

genomförs av en myndighet eller av kommunen.

 Vid en jämförelse med de skyldigheter som enligt Lagrådets förslag under 2 §

återfinns i andra stycket 4 kan tvekan uppkomma angående vad som i förevarande

sammanhang gäller beträffande övning av verkskyddets personal.

 Under föredragningen inför Lagrådet har upplysts att det i sådan utbildning som

avses i 3 § även kan ingå vissa övningar.

 Enligt Lagrådets mening bör under det fortsatta lagstiftningsarbetet klargöras

huruvida vad som sägs i 2 § andra stycket 4 om "att personalen regelbundet övas"

avser något mer än den typ som kan förekomma i anslutning till utbildning enligt

3 §. För den händelse sådana övningar skall omfattas av det i 6 § angivna

kostnadsansvaret bör detta komma till uttryck i lagtexten.

 Av bl.a. redaktionella skäl förordar Lagrådet i övrigt att 3 § ges följande

lydelse:

" Utbildning av verkskyddets personal skall genomföras av den myndighet som

regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

får efter överenskommelse med en kommun besluta att denna skall genomföra

utbildningen.

 Den som enligt första stycket skall genomföra utbildning får efter

överenskommelse med den som skall organsiera verkskyddet besluta att denne i

stället skall genomföra utbildningen."

7 §

Enligt Lagrådets mening skulle tankegångarna bakom de föreslagna bestämmelserna

i denna paragrafs första stycke komma till tydligare uttryck om stycket ges

följande lydelse:

 " Om ett verkskydd har tagits i anspråk enligt 4 § har den som svarar för

verkskyddet rätt till skälig ersättning av staten dels för kostnaderna för

verkskyddets personal, dels för skador som inte är ringa på materiel och annan

egendom."

6 kap.

1 §

I paragrafens tredje stycke anges vad som avses med skyddat utrymme. Därmed

avses ett utrymme som utformas och utrustas så att det ger ett

"bra" skydd mot radioaktiv strålning och splitter samt i särskilt utsatta

områden mot byggnadsras. I författningskommentaren utvecklas närmare vilken

skyddsnivå som är avsedd. Där talas dock inte om "bra" skydd utan i stället om

"skäligt" skydd.

 Enligt författningskommentaren torde orden "skäligt skydd" bättre beskriva den

avsedda skyddsnivån än vad "bra skydd" gör. Lagrådet förordar därför att ordet

"bra" i tredje stycket byts ut mot ordet "skäligt".

3 §

I första styckets första led anges att "kommunen skall besluta om att skyddsrum

skall byggas". Andra stycket innehåller en motsvarande föreskrift angående

skyddade utrymmen.

 I författningskommentaren sägs att paragrafen klargör att det är kommunen som

beslutar om "i vilka byggnader etc", inom de enligt 2 § beslutade områdena, som

skyddsrum och skyddade utrymmen skall byggas. Att ifrågavarande beslut således

avses innebära ett ställningstagande både till att visst skyddsrum respektive

skyddat utrymme skall byggas och dess närmare lokalisering på en angiven

fastighet, eller i en viss byggnad på den, framgår inte av den föreslagna

lagtexten.

 Mot bakgrund bl.a. av vad som nu anförts förordar Lagrådet att paragrafen ges

följande lydelse:

 "Kommunen skall besluta om skyddsrum skall byggas och var dessa skall vara

lokaliserade. I den omfattning staten ställer medel till förfogande skall

kommunen även kontrollera att inrättade skyddsrum har en tillfredsställande

skyddsförmåga.

 Kommunen skall också besluta om skyddade utrymmen skall byggas och var dessa

skall vara lokaliserade."

5 §

I paragrafen anges att skyddsrummen skall placeras och utformas så att

befolkningen efter varning har möjlighet att hinna fram till dem i tid och att

uppehålla sig där under den tid som behövs. Bestämmelsen har med språkliga

justeringar förts över från 28 § civilförsvarslagen. I sin nya avfattning kan

bestämmelsen läsas så att hela befolkningen skall ha möjlighet att uppsöka

skyddsrum vilket uppenbarligen inte har varit avsikten. Lagtexten bör därför

utformas i närmare anslutning till nu gällande lydelse.

 Förslagsvis kan paragrafen ges följande lydelse:

 "Skyddsrummen skall placeras och utformas med hänsyn till befolkningens

möjligheter att efter varning hinna fram till dem i tid och att uppehålla sig

där under den tid som behövs."

9 och 11 §§

Enligt 9 § första stycket skall byggherren se till att ett byggnadsföretag inom

ett område där skyddsrum skall byggas stämmer överens med besked enligt 8 § samt

med vad som sägs i 6 § och vad som bestämts med stöd av 7 §. En bestämmelse som

delvis upprepar vad som sägs i 9 § första stycket finns i 11 § första stycket.

Där föreskrivs nämligen att den som utför sådana byggnadsåtgärder som anges i 8

§ skall bygga och utrusta sådant skyddsrum som enligt föreläggande av kommunen

skall finnas i byggnaden eller anläggningen.

 Enligt Lagrådets mening bör erforderliga bestämmelser av det slag som avses i 9

§ första stycket och 11 § första stycket tas in enbart i 11 §. Detföreslagna

första stycket i 9 § bör alltså utgå. I fråga om det föreslagna första stycket i

11 § har Lagrådet i och för sig ingen erinran. Det bör emellertid kompletteras

med en andra mening som motsvarar en del av innehållet i 9 § första stycket

enligt förslaget.

 Denna andra mening bör ges följande lydelse:

 "Han skall därvid se till att skyddsrummet stämmer överens med föreläggandet

enligt 8 § samt med vad som sägs i 6 § och vad som bestämts med stöd av 7 §."

22 och 23 §§

Lagrådet har vid granskningen av lagförslaget noterat att det i bestämmelserna

om rätt till ersättning ibland används uttrycket "skälig ersättning" och ibland

enbart "ersättning". Lagrådet förordrar att uttrycket "ersättning" används

endast när avsikten är att i princip full ersättning skall utgå. Är syftet med

ersättningsbestämmelsen att ersättning skall utgå efter en skälighetsbedömning

bör i lagtexten anges "skälig ersättning".

 Av förevarande paragrafer framgår att staten är skyldig att utge skälig

ersättning för kostnader som föranletts av vissa angivna åtgärder. Enligt vad

som upplysts vid lagrådsföredragningen är syftet med bestämmelserna att den som

drabbats av kostnaderna skall få full ersättning.

 Mot bakgrund av det anförda förordar Lagrådet att i 22 § första stycket och

andra styckena samt i 23 § första stycket ordet "skälig" får utgå.

7 kap.

2 §

Denna paragraf innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om "hur varning och mörkläggning

skall ske under höjd beredskap."

 I författningskommentaren anges att bestämmelsen ger regeringen eller

vederbörande myndighet möjlighet att bl.a. ålägga den som helt eller delvis

disponerar en byggnad eller annan anläggning "att verkställa mörkläggning."

 Lagrådet ifrågasätter om ett sådant åläggande har stöd i lagtexten.

Bemyndigandet bör därför lämpligen, på sätt kommittén föreslog, även omfatta att

"se till att mörkläggning genomförs."

8 kap.

5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för kommun att under höjd

beredskap förelägga innehavaren av en byggnad eller bostadslägenhet att upplåta

inkvarteringsbostad åt någon som på grund av bl.a. beslut om utrymning tvingats

lämna sin ordinarie bostad.

 I 8 § finns vissa bestämmelser om rätt till ersättning i fall då bostaden

"eller dess utrustning" skadats när den använts som inkvarteringsbostad.

 Lagrådet ifrågasätter på grund av det anförda om inte det remitterade förslaget

lämpligen bör kompletteras med en motsvarighet till 11 kap. 1 § andra stycket i

CFL-utredningens förslag.

7 §

I paragrafen anges att inkvarteringsvärden har rätt till ersättning av kommunen

för inkvarteringskostnaden. Enligt 1964 års lag om skyldighet att upplåta

inkvarteringsbostad i krig m.m. är inkvarteringsvärden berättigad till skälig

ersättning för upplåtelsen. Av författningskommentaren framgår att någon ändring

beträffande ersättningsgrunden inte varit avsedd. Med hänvisning till vad

Lagrådet anfört i anslutning till 6 kap. 22 och 23 §§ förordar Lagrådet att

mellan orden "till" och "ersättning" skjuts in ordet "skälig".

12 §

Kommuner och landsting, som befolkningen lämnar på grund av beslut om utrymning

eller på grund av utomordentliga förhållanden som orsakats av krig eller

krigsfara, är enligt denna paragraf skyldiga att i skälig omfattning lämna hjälp

till de kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkningen.

Bestämmelsen motsvaras i gällande lag av 5 § första stycket lagen om kommunal

beredskap. Såvitt framgår av författningskommentaren är det - med visst angivet

undantag - inte avsett att den nya bestämmelsen skall medföra någon saklig

ändring.

 På några punkter innebär den föreslagna avfattningen vissa ändringar i gällande

ordning. Eftersom dessa ändringar inte synes avsedda förordar Lagrådet att

avfattningen ändras.

 Paragrafen kan lämpligen ges följande lydelse:

 "Kommuner och landsting, som befolkningen lämnar på grund av utrymning, är

under höjd beredskap skyldiga att i skälig omfattning lämna hjälp till de

kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkningen."

9 kap.

2 §

I paragrafen fastslås ett krav på svenskt medborgarskap när det gäller

befattningshavare som i inte obetydlig omfattning får del av sekretessbelagda

uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet. Bestämmelsen

har ingen motsvarighet i gällande lagstiftning. Vad som avses med den angivna

sekretessen är sådan sekretess som nämns i 2 kap. 2 § sekretesslagen. För

undvikande av missförstånd bör i förevarande paragraf därför i stället göra en

direkt hänvisning till det nämnda lagrummet. Lagrådet förordar att orden "av

betydelse för totalförsvaret och rikets säkerhet i övrigt" får utgå och ersättas

av orden "enligt 2 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100).

10 kap.

1 §

Denna paragraf innehåller vissa straffbestämmelser.

 Enligt Lagrådets mening bör punkt 3 kompletteras för fall då någon visserligen

fullgör angivna skyldigheter men därvid lämnar oriktiga uppgifter. En sådan

ordning kan lämpligen åstadkommas genom att till punkten fogas följande

beskrivning: "eller vid fullgörande därav lämnar oriktiga uppgifter."

 Vad beträffar punkt 5 ifrågasätter Lagrådet om inte det straffbara området

enligt förslaget däremot blir onödigt omfattande. Tänkbara alternativ för att

åstadkomma en något mindre långtgående kriminalisering kan vara att antingen,

efter mönster från punkt 3, kräva en oaktsamhet "som inte är ringa" eller att

generellt undanta "ringa fall" från det straffbara området.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om vite.

 I första styckets uppräkning av de lagrum angående förelägganden som skall

kunna förenas med vite ingår 7 kap. 3 §. Den paragrafen avser ett föreläggande

att hålla viss byggnad eller anläggning tillgänglig för besiktning eller

kontroll.

 Förevarande paragrafs andra stycke anger att i fall då ett föreläggande inte

följs den aktuella åtgärden får vidtas på den försumliges bekostnad.

 Det är till en början inte helt klart vilka förelägganden som andra stycket

avser. Med tanke på bestämmelsens placering ligger det således närmast till

hands anta att reglerna bara avser förelägganden som enligt första stycket har

förenats med ett vite. Författningskommentaren ger emellertid det beskedet att

stycket gäller föreläggande "enligt denna lag."

 Med tanke på respektive föreläggandes innehåll kan vidare ifrågasättas om den

föreslagna befogenheten, nämligen att vidta viss åtgärd på den försumliges

bekostnad, alltid är den adekvata. Lagrådet kan här hänvisa till den tidigare

nämnda föreskriften i 7 kap. 3 §, vilken snarast borde kunna aktualisera någon

handräckningsåtgärd.

11 kap.

3 §

Enligt paragrafens första stycke får beslut i frågor som avses i vissa

bestämmelser i lagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. De aktuella

bestämmelserna anges genom en uppräkning av paragrafer. I anslutning till varje

paragraf eller grupp av paragrafer anges mycket kortfattat vad bestämmelserna

där avser.

 Lagrådet har vid genomgången av uppräkningen konstaterat att beskrivningarna av

paragrafernas ämnesområden i flera fall är oprecisa eller otillräckliga. Som de

är utformade kan de vålla tillämpningsvårigheter. Lagrådet förordar mot denna

bakgrund att samtliga beskrivningar i anslutning till uppräkningen får utgå.

 Bland de paragrafer som tas upp i uppräkningen finns inte 6 kap. 20 och 22 §§.

Det synes emellertid vara avsett att beslut enligt dessa paragrafer skall kunna

överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Uppräkningen bör därför kompletteras

med de båda nämnda paragraferna.

7 §

Av paragrafen framgår ett beslut som en kommun eller myndighet under höjd

beredskap meddelar med stöd av lagen skall verkställas omedelbart om inte annat

bestämts i beslutet. Detsamma anges gälla beträffande beslut av allmän

förvaltningsdomstol i fråga om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad.

 Som paragrafen utformats omfattar den inte beslut som allmän för-

valtningsdomstol under höjd beredskap fattar sedan kommuns eller myndighets

beslut överklagats. Samma behov av omedelbar verkställighet synes emellertid

föreligga i dessa fall. Paragrafen bör därför kompletteras så att omedelbar

verkställighet kan ske i fråga om alla beslut av allmän förvaltningsdomstol.

 Lagrådet förordar att paragrafen ges följande lydelse:

 "Ett beslut som en kommun, en statlig myndighet eller en allmän

förvaltningsdomstol under höjd beredskap meddelar enligt denna lag eller enligt

föreskrift som utfärdats med stöd av lagen skall gälla omedelbart om inte annat

bestäms i beslutet."

8 §

Enligt denna paragraf får beslut i frågor som avses i vissa uppräknande

bestämmelser inte överklagas. Liksom i 3 § anges i anslutning till de uppräknade

paragraferna vad bestämmelserna avser. Även här är beskrivningarna av

paragrafernas ämnesområden sådana att tillämpningsvårigheter kan uppstå.

 Lagrådet förordar därför att beskrivningarna får utgå.

Förslaget till lag om ändring i räddningstjänstlagen

(1986:1102)

68 §

Denna paragraf anger att beslut som meddelats med stöd av föregående paragraf

inte får överklagas. 67 § är uppdelad på två stycken som berör olika typer av

beslut.

 Med hänvisning till att det under föredragningen inför Lagrådet upplysts att

fullföljdsförbudet inte avsetts gälla för sådan ersättningsbeslut som andra

stycket kan aktualisera, förordar Lagrådet att det i förvarande paragraf anges

att det är fråga om beslut enligt 67 § första stycket.

Övergångsbestämmelser

Lagrådet föreslår att punkt 2 ges följande avfattning:

"De kompletteringar av kommuners räddningstjänstplaner som behövs enligt 21 § i

dess nya lydelse skall ha genomförts senast den 1 juli 1997."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1923:116) om hundskatt

1 §

I fråga om förslaget till ändring i 1 mom. c) har Lagrådet ingen erinran.

 Enligt 1 mom. d) föreligger inte skatteplikt för en hund som enligt 12 § lagen

(1944:219) om djurskydd används för vetenskapligt eller därmed jämförligt

ändamål. I remissen föreslås ingen ändring i 1 mom. d). Med hänsyn till att 1994

års lag numera ersatts av djurskyddslagen (1988:534) föreslår emellertid

Lagrådet att hänvisningen i 1 mom. d) till 1944 års lag ersätts med en

hänvisning till den nya lagen.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål.

Förslaget föranleder ingen erinran i sak. Vid granskning av den remitterade

lagtexten har Lagrådet emellertid noterat att en tidigare lagändring redovisats

på ett sätt som avviker från det normala. Det gäller punkterna 2,3 och 10 i den

berörda paragrafen. Där sägs efter respektive punkt "har upphävts genom lag

(1987:440)." Ifrågavarande punkter har emellertid genom den angivna lagändringen

inte getts nämnda lydelser. Ändringen innebar i dessa delar endast att punkterna

upphävdes, dvs. uteslöts ut paragrafen.

 Mot bakgrund av det anförda förordar Lagrådet att nämnda punkter får utgå ur

den föreslagna lagtexten.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.

Den föreslagna ändringen i 2 kap. 4 § avses innebära att punkt 7 i paragrafen

skall upphävas.

 Med hänvisning till vad Lagrådet anfört i anslutning till förslaget till lag om

ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att

pröva vissa mål förordar Lagrådet att förevarande förslag ges den utformning som

normalt används i liknade sammanhang, dvs. ersätts med enkel föreskrift om att

punkt 7 i paragrafen upphävs.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Försvarsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 juni 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:7 Lag om civilt försvar

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp-bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivningsbe-

 myndigande