Regeringens proposition

1997/98:95

Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen, m.m.

Prop.

1997/98:95

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar i lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt (KvaL) i syfte att förbättra förutsättningarna för bedömningen i det

enskilda fallet av frågor som rör säkerheten kring en långtidsdömd

intagens anstaltsplacering och hans möjligheter till permissioner och andra

vistelser utanför anstalten. Den formella klassificeringen av vissa

långtidsdömda enligt 7 § tredje stycket KvaL avskaffas och ersätts av ett

individualiserat beslut om de särskilda villkor för placering i anstalt och

vistelser utanför anstalt som skall gälla för verkställigheten. Särskilda

villkor skall beslutas för den som avtjänar lägst fyra års fängelse eller, om

det finns särskilda skäl, har dömts till minst två års fängelse. Avsikten är

att åstadkomma ett system med bibehållen säkerhet mot misskötsamhet

och rymningar och samtidigt få till stånd en reglering för alla

långtidsdömda, som är rättvis och enhetlig.

Vidare föreslås ändringar i KvaL om placeringen av unga intagna.

Syftet är att tydliggöra att reglerna står i överensstämmelse med FN:s

konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen).

Förslaget innebär också att det införs en särskild bestämmelse i KvaL

om anstaltsplaceringen av kvinnor. Av den framgår att kvinnor normalt

skall placeras på anstalter eller avdelningar avsedda för enbart kvinnor.

En kvinna skall dessutom inte utan eget medgivande kunna placeras i

någon annan anstalt.

I propositionen tas även upp frågor som gäller sysselsättning och

annan verksamhet under anstaltsvistelsen samt permissioner och andra

vistelser utanför anstalten. De nu angivna förslagen grundar sig på

Fängelseutredningens arbete.

I propositionen föreslås också att det införs lagstöd för

kriminalvårdens och polisens användning av privata vaktbolag för vissa

bevakningsuppgifter. Det föreslås vidare att omfattningen av kriminal-

vårdens skyldighet att underrätta målsäganden anpassas till sådana fall

där underrättelsen fyller ett verkligt behov. Detta gäller när intagna som

har gjort sig skyldiga till brott mot liv, hälsa, frihet eller frid friges eller

vistas utanför anstalten.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1999. I propositionen

föreslås också en smärre ändring i brottsbalken som innebär att

regeringen skall få möjlighet att uppdra åt någon annan myndighet att

förordna ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnderna. Den

ändringen föreslås träda i kraft den 1 september 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till ändring i brottsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 19

2.4 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387) 20

3 Ärendet och dess beredning 21

4 Nuvarande förhållanden 23

5 Utgångspunkterna för en reform 25

6 Särbehandling av vissa långtidsdömda 30

6.1 Säkerhetsklassificering enligt 7 § tredje stycket KvaL 30

6.2 Säkerhetsavdelning 41

7 Placering av ungdomar 43

8 Kvinnor i anstalt 47

9 Sysselsättning och behandling 50

10 Behandling av män dömda för övergrepp mot kvinnor och barn 53

11 Övriga förslag som avser vistelser utanför anstalt 55

11.1 Permissioner 55

11.2 Placering enligt 34 § KvaL 58

11.3 Frigång 60

11.4 Fritidsvistelser utanför anstalten 63

12 Användning av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppdrag 64

12.1 Kriminalvårdens användning av privata vaktbolag 64

12.2 Polisens användning av arrestantvakter och

passkontrollanter från privata vaktbolag 67

13 Underrättelse till målsäganden 68

14 Övervakningsnämnderna 71

15 Ekonomiska konsekvenser 73

16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 75

17 Författningskommentar 75

17.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 75

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 75

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 81

17.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) 81

Bilaga 1 Fängelseutredningens sammanfattning av sitt

huvudbetänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU

1993:76) 82

Bilaga 2 Remissinstanserna - Verkställighet av fängelsestraff (SOU

1993:76) 95

Bilaga 3 Fängelseutredningens sammanfattning av sitt slutbetänkande

Kriminalvård och psykiatri (SOU 1994:5) 96

Bilaga 4 Remissinstanserna - Kriminalvård och psykiatri (SOU

1994:5) 107

Bilaga 5 Sammanfattningen i promemorian Användning av privata

vaktbolag för bevakningsuppdrag inom kriminalvården 108

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 109

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 122

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 127

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i brottsbalken

2. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

3. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.,

4. lag om ändring i polislagen (1984:387).

2 Lagtext

2.1 Förslag till ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 37 kap. 2 § brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

37 kap.

2 §

Regeringen förordnar ordför-

ande och vice ordförande i

övervakningsnämnderna. Vice

ordföranden tjänstgör vid förfall

för ordföranden i dennes ställe.

Vid förfall för både ordföranden

och vice ordföranden förordnas

tillfällig ersättare av kriminal-

vårdsstyrelsen.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

förordnar ordförande och vice

ordförande i övervaknings-

nämnderna. Vice ordföranden

tjänstgör vid förfall för ord-

föranden i dennes ställe. Vid

förfall för både ordföranden och

vice ordföranden förordnas till-

fällig ersättare av kriminalvårds-

styrelsen.

Ordföranden, vice ordföranden och tillfällig ersättare skall vara

lagfarna och ha erfarenhet av tjänstgöring som domare.

Övriga ledamöter utses genom val. För dessa väljs lika många

ersättare. Val förrättas av kommunfullmäktige, om övervaknings-

nämndens verksamhetsområde omfattar endast en kommun, och annars

av landstingsfullmäktige. Om det inom nämndens verksamhetsområde

även finns en kommun som ej ingår i ett landsting, förrättas valet av

landstingsfullmäktige och kommunfullmäktige med den fördelning dem

emellan som länsstyrelsen bestämmer efter befolkningstalen. Ingår flera

län eller delar av län i övervakningsnämnds verksamhetsområde,

fastställer regeringen efter samma grunder antalet ledamöter och ersättare

för varje län eller del av län.

Landstingsfullmäktiges och kommunfullmäktiges val av ledamöter

eller ersättare skall vara proportionellt, om det begärs av minst så många

ledamöter i landstingsfullmäktige eller kommunfullmäktige som

motsvarar den kvot, vilken erhålls om antalet närvarande ledamöter delas

med det antal personer som valet avser, ökat med 1. Om kvoten är ett

brutet tal, skall den avrundas till närmast högre hela tal. Om förfarandet

vid sådant proportionellt val finns bestämmelser i lagen (1992:339) om

proportionellt valsätt. Om ersättarna inte väljs proportionellt, skall vid

valet även den ordning bestämmas, i vilken de skall kallas till

tjänstgöring.

Ledamot och annan än tillfällig ersättare utses för fyra år. Om en

ledamot som har utsetts vid proportionellt val avgår före tidens utgång,

inträder en ersättare enligt den ordning mellan ersättarna som har

bestämts vid valet. Avgår en ledamot eller ersättare som inte har utsetts

vid proportionellt val, utses en ny ledamot eller ersättare för återstoden

av tiden. Tillfällig ersättare förordnas för högst sex månader.

Då ledamot eller ersättare skall utses skall övervakningsnämnden göra

anmälan därom till den som skall utse honom.

___________

Denna lag träder i kraft den 1 september 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt1

dels att 3, 7, 8, 10 12, 14, 18, 20 a 22, 32, 34, 35 och 60 §§ skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 8 a § och 61 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §2

En kriminalvårdsanstalt eller en

avdelning av en anstalt skall med

hänsyn till graden av säkerhet vara

öppen eller sluten. För placering

av sådana intagna som avses i

20 a § kan en sluten avdelning

inrättas som specialavdelning med

särskild övervakning och

begränsad gemensamhet mellan de

intagna.

Regeringen eller den myndighet,

som regeringen bestämmer,

beslutar vilka anstalter eller

anstaltsavdelningar som skall vara

öppna eller slutna och vilka slutna

avdelningar som skall vara

specialavdelningar.

Vad i denna lag sägs om en

öppen eller en sluten anstalt gäller

även en öppen eller en sluten

avdelning av en anstalt.

En kriminalvårdsanstalt eller en

avdelning av en anstalt skall med

hänsyn till graden av säkerhet vara

öppen eller sluten. För placering

av sådana intagna som avses i

20 a § kan en sluten avdelning

inrättas som säkerhetsavdelning

med särskild övervakning och

begränsad gemensamhet mellan de

intagna.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

beslutar vilka anstalter eller

anstaltsavdelningar som skall vara

öppna eller slutna och vilka slutna

avdelningar som skall vara

säkerhetsavdelningar.

Vad i denna lag sägs om öppna

eller slutna anstalter gäller även

öppna eller slutna avdelningar av

anstalter.

7 §3

Vid fördelning av de intagna mellan öppna och slutna anstalter skall

följande iakttas.

En intagen bör placeras i en

öppen anstalt, om inte placering i

en sluten anstalt är nödvändig av

säkerhetsskäl eller för att den

intagne skall få möjlighet till

sådant arbete eller sådan

undervisning, utbildning eller

särskild behandling som inte

lämpligen kan ordnas i en öppen

anstalt. Vid bedömningen av om

det av säkerhetsskäl är nödvändigt

med placering i en sluten anstalt

skall bland andra omständigheter

beaktas om det finns risk för att

den intagne skall avvika. Vidare

skall den som kan befaras

missbruka eller på annat sätt ta

befattning med narkotika under

verkställigheten företrädesvis

placeras i en sluten anstalt.

Den som undergår fängelse i

lägst fyra år och den som i annat

fall har dömts till fängelse i lägst

två år för grovt narkotikabrott

eller grov varusmuggling som

avser narkotika eller för försök,

förberedelse, stämpling eller

medverkan till brott som nu

angetts skall placeras i en sluten

anstalt, om det med hänsyn till

arten av hans brottslighet eller

annars kan befaras att han är

särskilt benägen att avvika eller

fortsätta en brottslig verksamhet

av allvarlig karaktär innan

verkställigheten i anstalt har

avslutats. Placeringen skall

företrädesvis ske i en sådan

anstalt eller avdelning av anstalt

som är särskilt lämpad att

tillgodose kraven på hög säkerhet.

Prövning av om placering i

sluten anstalt skall ske med stöd av

tredje stycket skall ske så snart

verkställighet påbörjas eller

annars så snart det finns anledning

till det. Ett beslut om sådan

placering skall omprövas när det

finns anledning till det, dock alltid

inom sex månader från föregående

prövning.

En intagen bör placeras i en

öppen anstalt, om inte placering i

en sluten anstalt är nödvändig av

säkerhetsskäl eller för att den

intagne skall få möjlighet till

sådant arbete eller sådan

undervisning, utbildning eller

särskild behandling som inte

lämpligen kan ordnas i en öppen

anstalt. Vid bedömningen av om

det av säkerhetsskäl är nödvändigt

med placering i en sluten anstalt

skall bland andra omständigheter

beaktas om det finns risk för att

den intagne skall avvika eller

fortsätta med brottslig verksamhet.

Vidare skall den som kan befaras

missbruka eller på annat sätt ta

befattning med narkotika under

verkställigheten företrädesvis

placeras i en sluten anstalt.

För den som avtjänar fängelse i

lägst fyra år skall det särskilt

beslutas om de villkor som skall

gälla för verkställigheten när det

gäller placering i anstalt samt

permissioner och vistelser utanför

anstalt enligt 11, 14, 32 och 34 §§.

Om det finns särskilda skäl skall

sådana villkor beslutas också för

annan intagen som dömts till

fängelse i lägst två år.

Prövning av vilka särskilda

villkor som skall gälla för

verkställigheten enligt tredje

stycket skall ske så snart

verkställigheten påbörjas eller

annars så snart behov därav

uppkommer. Villkoren skall

omprövas när det finns anledning

till det.

Beslut om anstaltsplacering,

förflyttning till annan anstalt samt

permissioner och vistelser utanför

anstalt enligt 11, 14, 32 och 34 §§

som strider mot de särskilda

villkoren får inte meddelas.

8 §

Vid placering av intagen som ej

fyllt 21 år skall särskilt beaktas att

han, om ej särskilda skäl

föranleder annat, hålles åtskild

från sådana intagna som kan

inverka menligt på hans

anpassning i samhället.

En intagen som inte har fyllt

arton år får inte placeras i en

anstalt där han vistas tillsammans

med intagna över arton år, om det

inte kan anses vara till hans bästa.

Han skall hållas åtskild från

sådana intagna som kan inverka

menligt på hans anpassning i

samhället.

En intagen som har fyllt arton

men inte tjugoett år skall, om inte

särskilda skäl föranleder annat,

hållas åtskild från sådana intagna

som kan inverka menligt på hans

anpassning i samhället.

 Den som inte har fyllt tjugoett

år och som inte placeras på en

öppen anstalt skall företrädesvis

placeras i en anstalt med särskild

verksamhet för yngre intagna.

8 a §

En kvinna skall normalt

placeras i en anstalt som är av-

sedd för enbart kvinnor. En kvinna

får inte utan eget medgivande

placeras i en annan anstalt.

10 §

Intagen skall beredas lämpligt

arbete som såvitt möjligt främjar

utsikterna för honom att efter

frigivningen inordna sig i

arbetslivet.

Har intagen behov av

undervisning, utbildning, arbets-

träning eller någon annan syssel-

sättning eller av medicinsk-

psykologisk eller någon annan

särskild behandling, skall sådan

beredas honom under arbetstiden,

om det kan ske med hänsyn till

anstaltstidens längd och den

intagnes förutsättningar.

En intagen skall under arbetstid

ges möjlighet till arbete,

undervisning, utbildning, arbets-

träning, särskilt anordnad verk-

samhet som syftar till att motverka

brott eller missbruk eller någon

annan lämplig sysselsättning som

såvitt möjligt främjar utsikterna

för honom att efter frigivningen

inordna sig i samhället.

Har en intagen behov av

medicinskpsykologisk eller någon

annan särskild behandling skall

sådan beredas honom, om det kan

ske med hänsyn till anstaltstidens

längd och hans förutsättningar.

Behandlingen skall om möjligt ske

under arbetstid.

11 §4

För att underlätta anpassningen i

samhället kan en intagen medges

att under arbetstid utföra arbete

eller delta i undervisning,

utbildning eller annan särskilt

anordnad verksamhet utanför

anstalten. Detta gäller inte en

intagen som avses i 7 § tredje

stycket.

För att underlätta anpassningen i

samhället kan en intagen medges

att få vistas utanför anstalten

under arbetstid för att utföra

arbete, delta i undervisning eller

utbildning, erhålla behandling

eller delta i någon annan särskilt

anordnad verksamhet.

Sådan vistelse får dock inte

medges om det på grund av viss

omständighet kan befaras att den

intagne kommer att avvika,

återfalla i brott eller missbruka

alkohol, narkotika, andra

beroendeframkallande medel eller

något sådant dopningsmedel som

avses i 1 § lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel.

För vistelsen får ställas de villkor

som kan anses nödvändiga.

 Vid prövningen av medgivande

för en intagen att utföra arbete

eller delta i någon annan särskilt

anordnad verksamhet utanför

anstalten skall särskilt beaktas, om

den intagne behöver inskolning i

arbetslivet eller om ett med-

givande annars kan antas

väsentligt förbättra hans

möjligheter att försörja sig efter

frigivningen.

Av 7 § följer att beslut enligt

denna bestämmelse om vistelse

utanför anstalten inte får meddelas

i strid mot de särskilda villkor som

gäller för verkställigheten.

12 §

Intagen är skyldig att utföra det

arbete, delta i den undervisning,

utbildning eller arbetsträning eller

ha den sysselsättning i övrigt som

anvisas honom. Den som erhåller

ålderspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring

får dock inte åläggas att ha någon

sysselsättning, och den som

erhåller förtidspension eller

sjukbidrag enligt nämnda lag får

åläggas att ha sysselsättning bara

av den art och omfattning som kan

anses lämplig för honom.

En intagen är skyldig att delta i

den verksamhet och ha den

sysselsättning i övrigt som anvisas

honom. Den som får ålderspension

enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring får dock inte åläggas att

ha någon sysselsättning, och den

som får förtidspension eller

sjukbidrag enligt den lagen får

åläggas att ha sysselsättning bara

av den art och omfattning som kan

anses lämplig för honom.

14 §

Intagen skall beredas tillfälle till

lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig åt

egna intressen som kan bidra till

hans utveckling. I den utsträckning

det lämpligen kan ske bör han få

möjligheter att genom tidningar,

radio och television följa vad som

händer i omvärlden. Hans behov

av förströelse bör tillgodoses i

skälig omfattning.

Om det lämpligen kan ske, bör

intagen beredas tillfälle att utom

anstalten på fritid deltaga i sådan

föreningsverksamhet eller annan

liknande verksamhet som är ägnad

att underlätta anpassningen i

samhället. Därvid kan föreskrivas

att den intagne skall stå under

tillsyn.

Andra stycket gäller ej en

intagen som avses i 7 § tredje

stycket.

En intagen skall ges tillfälle till

lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig åt

egna intressen som kan bidra till

hans utveckling. I den utsträckning

det lämpligen kan ske bör han få

möjligheter att genom tidningar,

radio och television följa vad som

händer i omvärlden. Hans behov

av förströelse bör tillgodoses i

skälig omfattning.

Om det lämpligen kan ske, bör

en intagen ges tillfälle att vistas

utanför anstalten för att på fritiden

delta i sådan föreningsverksamhet

eller annan liknande verksamhet

som är ägnad att underlätta

anpassningen i samhället. För

sådan vistelse får ställas de villkor

som kan anses nödvändiga. Därvid

kan föreskrivas att den intagne

skall stå under tillsyn.

 Sådan vistelse utanför anstalten

får inte medges om det på grund

av viss omständighet kan befaras

att den intagne kommer att avvika,

återfalla i brott eller missbruka

alkohol, narkotika, andra

beroendeframkallande medel eller

något sådant dopningsmedel som

avses i 1 § lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel.

Av 7 § följer att beslut enligt

andra stycket om vistelse utanför

anstalten inte får meddelas i strid

mot de särskilda villkor som gäller

för verkställigheten.

18 §

En intagen får på egen begäran

ha anvisad sysselsättning i enrum,

om lämplig plats kan beredas

honom och särskilda skäl inte talar

mot det. Medgivande härtill skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst en

gång i månaden.

Läkare skall undersöka en

intagen som har anvisad

sysselsättning i enrum, om det

behövs med hänsyn till dennes

tillstånd. Har den intagne haft

sysselsättning i enrum under en

sammanhängande tid av en månad,

skall en sådan undersökning alltid

äga rum.

En intagen får på egen begäran

vistas avskild från andra intagna,

om det finns lämpliga förutsätt-

ningar för det och särskilda skäl

inte talar däremot. Ett medgivande

till en sådan avskildhet skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst en

gång i månaden.

Läkare skall undersöka en

intagen som på grund av

medgivande enligt första stycket

vistas avskild från andra intagna,

om det behövs med hänsyn till den

intagnes hälsotillstånd. Har den

intagne inte vistats tillsammans

med andra intagna under en

sammanhängande tid av en månad,

skall en sådan undersökning alltid

äga rum.

20 a §

Finns det i fall som avses i 20 §

andra stycket anledning anta att de

förhållanden som där avses

kommer att bestå en längre tid, får

den intagne placeras på en

specialavdelning.

En intagen får också placeras på

en specialavdelning, om det finns

särskild anledning anta att det är

påkallat för att hindra honom från

brottslig verksamhet av allvarligt

slag under vistelsen i anstalt.

Ett beslut om placering på en

specialavdelning skall omprövas

så ofta det finns anledning till det,

dock minst en gång i månaden.

Finns det i fall som avses i 20 §

andra stycket anledning anta att de

förhållanden som där avses

kommer att bestå en längre tid, får

den intagne placeras på en

säkerhetsavdelning.

En intagen får också placeras på

en säkerhetsavdelning, om det

finns särskild anledning anta att

det behövs för att hindra honom

från brottslig verksamhet av

allvarligt slag under vistelsen i

anstalt.

Ett beslut om placering på en

säkerhetsavdelning skall omprövas

så ofta det finns anledning till det,

dock minst en gång i månaden.

En intagen har rätt att i stället

för att bli placerad på en säker-

hetsavdelning vistas avskild från

andra intagna om inte

1. särskilda skäl med hänsyn till

hans hälsa talar mot det, eller

2. det av säkerhetsskäl är av

synnerlig vikt att han inte placeras

utanför säkerhetsavdelningen.

21 §

En intagen som hålls avskild

från andra intagna enligt 20 § skall

få den lättnad i avskildheten som

är möjlig.

En intagen som hålls avskild

från andra intagna enligt 20 § eller

20 a § skall få den lättnad i

avskildheten som är möjlig.

22 §

Innan beslut meddelas om en

åtgärd enligt 20 eller 20 a § och

vid omprövning av ett sådant

beslut skall utredning ske rörande

de omständigheter som inverkar på

frågans avgörande.

Den som hålls avskild på grund

av att han är farlig för sin egen

säkerhet till liv eller hälsa skall

undersökas av läkare så snart det

kan ske. Annan intagen som hålls

avskild enligt 20 § och sådan

intagen som är placerad på en

specialavdelning skall undersökas

av läkare, om det behövs med

hänsyn till den intagnes tillstånd.

Har en intagen hållits avskild

under en sammanhängande tid av

en månad skall en sådan

undersökning alltid äga rum.

Över vad som förekommit vid

utredning enligt första stycket

skall protokoll föras.

Innan beslut meddelas om en

åtgärd enligt 20 eller 20 a § och

vid omprövning av ett sådant

beslut skall de omständigheter

utredas som inverkar på frågans

avgörande.

Den som hålls avskild på grund

av att han är farlig för sin egen

säkerhet till liv eller hälsa skall

undersökas av läkare så snart det

kan ske. Andra intagna som hålls

avskilda enligt 20 § eller 20 a §

och sådana intagna som är

placerade på en säkerhets-

avdelning skall undersökas av

läkare, om det behövs med hänsyn

till den intagnes tillstånd. Har en

intagen hållits avskild under en

sammanhängande tid av en månad

skall en sådan undersökning alltid

äga rum.

Protokoll skall föras över vad

som kommit fram vid utredning

enligt första stycket.

32 §

För att underlätta anpassningen i

samhället kan intagen beviljas

tillstånd att lämna anstalten för

viss kort tid (korttidspermission),

om ej påtaglig fara för fortsatt

brottslig verksamhet eller avsevärd

fara för annat missbruk föreligger.

Vid bedömningen skall särskilt

beaktas om den intagne har nyttjat

eller förfarit olagligt med

narkotika inom anstalten eller utan

giltigt skäl vägrat att lämna

urinprov enligt 52 d §.

Korttidspermission får också

ges, om annan särskild anledning

föreligger än som anges i första

stycket.

En intagen som avses i 7 §

tredje stycket får ej beviljas

korttidspermission med stöd av

första stycket och får i övrigt

beviljas sådan permission endast

om synnerliga skäl föreligger

därtill.

För korttidspermission får

ställas de villkor som kan anses

erforderliga beträffande vistelse-

ort, anmälningsskyldighet eller

annat. Är noggrann tillsyn

behövlig, kan föreskrivas att den

intagne under permissionen skall

vara ställd under bevakning.

Intagna som avses i tredje stycket

skall vara ställda under

bevakning.

För att underlätta anpassningen i

samhället kan en intagen beviljas

tillstånd att lämna anstalten för

viss kort tid (normalpermission),

om det inte finns påtaglig fara för

fortsatt brottslig verksamhet eller

avsevärd fara för annat missbruk.

Vid bedömningen skall särskilt

beaktas om den intagne har nyttjat

eller förfarit olagligt med

narkotika inom anstalten eller utan

giltigt skäl vägrat att lämna

urinprov enligt 52 d §.

Permission får också ges, om

det finns någon annan särskild

anledning än den som anges i

första stycket (särskild

permission).

För normalpermission eller

särskild permission får ställas de

villkor som kan anses nödvändiga

när det gäller vistelseort, anmäl-

ningsskyldighet eller annat. Om

noggrann tillsyn behövs, kan det

föreskrivas att den intagne under

permissionen skall vara ställd

under bevakning.

Av 7 § följer att beslut om

permission inte får meddelas i

strid mot de särskilda villkor som

gäller för verkställigheten.

34 §5

Kan en intagen genom vistelse

utanför anstalt bli föremål för

särskilda åtgärder som kan antas

underlätta hans anpassning i

samhället, kan han få medgivande

att för sådant ändamål vistas

utanför anstalten under lämplig

tid, om särskilda skäl föreligger.

Därvid skall särskilt beaktas om

den intagne behöver vård eller

annan behandling mot missbruk av

beroendeframkallande medel.

För vistelsen skall de villkor

ställas som kan anses erforderliga.

I samband med vård eller annan

behandling får det föreskrivas att

den intagne skall vara skyldig att

lämna blod-, urin- eller

utandningsprov för kontroll av att

han inte är påverkad av

beroendeframkallande medel.

Vistelse utom anstalt för vård

eller behandling bör inte påbörjas

så tidigt att den planerade vård-

eller behandlingstiden blir kortare

än den beräknade återstående

verkställighetstiden.

Första stycket gäller ej en

intagen som avses i 7 § tredje

stycket.

Kan en intagen genom vistelse

utanför anstalt bli föremål för

särskilda åtgärder som kan antas

underlätta hans anpassning i

samhället, kan han få medgivande

att för ett sådant ändamål vistas

utanför anstalten under lämplig

tid, om det finns särskilda skäl.

Därvid skall särskilt beaktas om

den intagne behöver vård eller

annan behandling mot missbruk av

beroendeframkallande medel.

För vistelsen skall de villkor

ställas som kan anses nödvändiga.

I samband med vård eller någon

annan behandling får det

föreskrivas att den intagne skall

vara skyldig att lämna blod-, urin-

eller utandningsprov för kontroll

av att han inte är påverkad av

beroendeframkallande medel eller

något sådant dopningsmedel som

avses i 1 § lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel.

Om det finns särskilda skäl kan i

samband med beslut enligt första

stycket meddelas föreskrift enligt

26 kap. 15 § första stycket 3

brottsbalken att gälla för tid efter

villkorlig frigivning.

Vistelse utanför anstalt för vård

eller behandling bör inte påbörjas

så tidigt att den planerade vård-

eller behandlingstiden blir kortare

än den beräknade återstående

verkställighetstiden.

Av 7 § följer att beslut enligt

denna bestämmelse inte får

meddelas i strid mot de särskilda

villkor som gäller för verk-

ställigheten.

35 §6

Om en intagen avtjänar straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om

han eller hon vill bli underrättad

om i vilken kriminalvårdsanstalt

den intagne befinner sig, den

intagnes förflyttning till öppen

anstalt, permissioner och vistelser

utanför anstalten enligt 32-34 §§,

frigivning, rymning och

uteblivande efter permission.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den lämnas

beträffande frigivning i lämplig tid

före frigivningen och i andra fall

så tidigt som möjligt.

Om en intagen avtjänar straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om

han eller hon vill bli underrättad

om följande:

 i vilken anstalt den intagne

befinner sig,

 om den intagne förflyttas till

öppen anstalt,

 om den intagne får

permission enligt 32 § eller 33 §,

 om den intagne vistas utanför

anstalt enligt 11, 14, 34, 37 eller

43 §§,

 om den intagne friges,

 om den intagne rymmer, och

 om den intagne uteblir efter

permission eller någon annan

vistelse utanför anstalten.

En begärd underrättelse

behöver inte lämnas angående en

planerad vistelse utanför anstalten

när en underrättelse på grund av

beslutad bevakning eller andra

förhållanden framstår som

uppenbart obehövlig. Detsamma

gäller när en underrättelse kan

befaras medföra fara för den

intagnes liv eller hälsa.

Underrättelse till målsägande

angående frigivning skall lämnas i

lämplig tid före frigivningen och i

andra fall så tidigt som möjligt.

Underrättelsen skall utformas på

ett sätt som är lämpligt med

hänsyn till omständigheterna i det

enskilda fallet.

60 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer kan

föreskriva om överflyttning till

någon annan kriminalvårds-

myndighet än kriminalvårds-

styrelsen eller till tjänstemän inom

kriminalvården av övervaknings-

nämnds befogenhet enligt 54 och

55 §§ samt av kriminalvårds-

styrelsens befogenhet enligt denna

lag i andra fall än som avses i 20 §

andra stycket samt 20 a §.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

flytta över övervakningsnämndens

befogenhet enligt 54 och 55 §§

samt Kriminalvårdsstyrelsens be-

fogenhet enligt denna lag i andra

fall än som avses i 20 § andra

stycket eller 20 a §.

Befogenheterna får flyttas över till

någon annan kriminalvårds-

myndighet än Kriminalvårds-

styrelsen eller till tjänstemän inom

kriminalvården.

61 a §

Kriminalvårdsstyrelsen eller

den kriminalvårdsmyndighet som

styrelsen bestämmer får förordna

en väktare i ett auktoriserat bevak-

ningsföretag att, inom ramen för

sin anställning där utföra vissa be-

vakningsuppdrag, när en intagen

skall vistas utanför anstalten. Om

det finns särskilda skäl får förord-

nandet även avse vissa bevak-

ningsuppgifter inom anstalten. I

förordnandet skall uppdragets art

och omfattning anges. Förord-

nandet får återkallas.

Väktaren får inte obehörigen

röja eller utnyttja vad han på

grund av sitt uppdrag har fått veta

om enskilds personliga förhål-

landen eller förhållanden av

betydelse för rikets säkerhet eller

för beivrandet av brott. I det

allmännas verksamhet tillämpas

i stället bestämmelserna i sekre-

tesslagen (1980:100).

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999. För den som vid

ikraftträdandet är placerad i sluten anstalt efter prövning enligt 7 § tredje

stycket i dess äldre lydelse skall meddelas beslut om särskilda villkor för

verkställigheten enligt 7 § i dess nya lydelse.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. att det i lagen skall införas en ny paragraf,

16 e §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 e §

Kriminalvårdsstyrelsen eller

den kriminalvårdsmyndighet som

styrelsen bestämmer får förordna

en väktare i ett auktoriserat

bevakningsföretag att, inom ramen

för sin anställning där, utföra

vissa bevakningsuppdrag när en

häktad skall vistas utanför

förvaringslokalen. Om det finns

särskilda skäl får ett sådant

förordnande även avse vissa

bevakningsuppgifter inom för-

varingslokalen. I förordnandet

skall uppdragets art och

omfattning anges. Förordnandet

får återkallas.

Väktaren får inte obehörigen

röja eller utnyttja vad han på

grund av sitt uppdrag har fått veta

om enskilds personliga för-

hållanden eller förhållanden av

betydelse för rikets säkerhet eller

för beivrandet av brott. I det

allmännas verksamhet tillämpas

i stället bestämmelserna i sekre-

tesslagen (1980:100).

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Härigenom föreskrivs i fråga om polislagen (1984:387) att det skall

införas en ny paragraf, 23 a §, med följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 a §

Polismyndigheten meddelar

förordnande att vara arrestantvakt

eller passkontrollant för den som

inte är anställd som sådan inom

polisväsendet och inte heller är

polisman. Ett förordnande för en

arrestantvakt får avse även

bevakningsuppdrag utanför för-

varingslokalen. I förordnandet

skall verksamhetens art och

omfattning anges. Förordnandet

får återkallas.

___________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för

Justitiedepartementet i april 1992 en kommitté med uppdrag att göra en

utvärdering av kriminalvården i anstalt efter 1974 års

kriminalvårdsreform. Kommittén antog namnet Fängelseutredningen (Ju

1992:06).

Fängelseutredningen lämnade i augusti 1993 sitt huvudbetänkande

Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76). Utredningens

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

Fängelseutredningen lämnade i januari 1994 sitt slutbetänkande

Kriminalvård och psykiatri (SOU 1994:5). Utredningens sammanfattning

finns i bilaga 3. Även detta betänkande har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4.

Sammanställningar av remissyttrandena har upprättats i

Justitiedepartementet och finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Ju

93-3262 och Ju 94/320).

I prop. 1994/95:124 behandlades vissa av utredningens förslag,

nämligen de om anstaltsindelningen, regler för placering av intagna i

allmänhet, brevgranskning, besök, användning av fängsel vid transport,

kroppsvisitation, kroppsbesiktning samt omhändertagande av föremål

som skall tas i beslag. Ändringar med anledning av denna proposition

trädde i kraft den 1 juli 1995 (bet. 1994/95:JuU20, rskr. 1994/95:331,

SFS 1995:492).

I prop. 1994/95:194 Vissa frågor om psykiatrisk tvångsvård

(Socialdepartementet) tog regeringen upp ytterligare några av

Fängelseutredningens förslag, nämligen de om godkännande av

vårdinrättningar för rättspsykiatrisk vård av anhållna, häktade och

intagna i kriminalvården samt den föreslagna ändringen i hälso- och

sjukvårdslagen av utomlänsvård för kriminalvårdspatienter. Frågor om

psykiatrisk vård för intagna inom kriminalvården har även tagits upp i

regleringsbrev för kriminalvården för budgetåren 1995/96, 1997 och

1998.

Regeringen tar nu slutlig ställning till Fängelseutredningens förslag. I

samband med det behandlas ett yttrande från Justitiekanslern den 31 mars

1993 om ett uppdrag från regeringen att granska och redovisa

omständigheterna kring verkställigheten av fängelsestraff i två fall där

misstanke uppkommit om brott begångna bl.a. i samband med frigång

(dnr Ju 93/1423).

I propositionen behandlas även några övriga frågor som rör ändringar i

kriminalvårdslagstiftningen och som varit föremål för utlåtande från

Justitiekanslern eller beslut av Justitieombudsmannen.

Efter ett utlåtande av Justitiekanslern den 14 april 1994, som

överlämnats till Justitiedepartementet (dnr Ju 94/1515), där det

konstaterades att det saknades nödvändigt författningsmässigt stöd för

kriminalvården att överlämna vissa bevakningsuppgifter till privata

vaktbolag har Kriminalvårdsstyrelsen i en skrivelse till regeringen den 13

december 1994 gjort en framställning om att kriminalvården bör ges ett

sådant författningsmässigt stöd (dnr Ju 94/4685). Med anledning av

framställningen utarbetades inom departementet den 6 februari 1996 en

promemoria Användning av privata vaktbolag för bevakningsuppdrag

inom kriminalvården. Promemorian har remissbehandlats. En

sammanfattning av promemorians förslag och en förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 5. Remissvaren finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet.

Frågan om innebörden av kriminalvårdens skyldighet enligt 35 § KvaL

att i vissa fall underrätta målsäganden har nyligen granskats av

Justitieombudsmannen. I sitt beslut den 28 maj 1997 (dnr 2581-1996),

som överlämnats till Justitiedepartementet, konstaterar JO att det enligt

vad som kommit fram genom utredningen i ärendet är uppenbart att det

kan uppstå ett flertal olika problem vid tillämpningen av 35 § KvaL.

Kriminalvårdsstyrelsen har i anledning av JO:s beslut gjort en

framställning till regeringen om ändringar i underrättelseskyldigheten

(dnr Ju 97/5195). Regeringen finner att det i detta sammanhang, när ändå

andra bestämmelser i KvaL som har ett samband med bestämmelsen i

35 § KvaL ses över, finns skäl att behandla den närmare innebörden och

syftet med underrättelseskyldigheten. Synpunkter har vid delningen av

lagrådsremissen inhämtats från vissa berörda myndigheter och

organisationer.

Vidare behandlas i propositionen en fråga som har varit föremål för ett

beslut av Justitieombudsmannen den 23 januari 1997 (dnr 1375-1995)

och som överlämnats till Justitiedepartementet. I beslutet behandlas såvitt

här är av intresse den rättsliga befogenheten för en polismyndighet att

överlämna förvaltningsuppgifter till ett privaträttsligt subjekt genom

förordnande av arrestantvakter enligt 7 kap. 14 § polisförordningen. De

frågeställningar som aktualiseras genom beslutet är likartade med dem

som behandlas i den tidigare nämnda promemorian angående

kriminalvårdens befogenheter att överlämna förvaltningsuppgifter och

gäller frågan om förordnande av arrestantvakter från privata vaktbolag

bör ha mer uttryckligt stöd i lag eller om det räcker med den nuvarande

regleringen i polisförordningen. Regeringen finner därför att det är

lämpligt att behandla frågan i denna proposition. Lagrådsremissen

skickades till berörda myndigheter och andra för synpunkter. Regeringen

gör bedömningen att det därutöver inte krävs något ytterligare

beredningsunderlag.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 22 januari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de förslag som finns i bilaga 6.

Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa

justeringar. Regeringen har på de flesta punkter följt Lagrådets förslag.

Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi

återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 12 samt i

författningskommentaren. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

Ändringar i brottsbalken

Regeringen tar också i propositionen upp ett förslag om ändring i 37 kap.

2 § brottsbalken som innebär att regeringen får delegera uppgiften att

förordna ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnd till en

annan myndighet. I denna del har regeringen inhämtat synpunkter från

Domstolsverket och Kriminalvårdsstyrelsen. Regeringen gör

bedömningen att det därutöver inte krävs något ytterligare

beredningsunderlag. Förslaget är av sådan beskaffenhet att Lagrådets

hörande skulle sakna betydelse.

4 Nuvarande förhållanden

I 26 kap. BrB finns bestämmelser om fängelsestraffets längd, fängelse

som gemensamt straff för flera brott och villkorlig frigivning. Det

närmare innehållet i verkställigheten av fängelsestraff i anstalt regleras i

en särskild lag, lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL).

KvaL tillkom genom 1974 års kriminalvårdsreform och har därefter

genomgått ett flertal ändringar. Den senaste år 1995, som ett resultat av

Fängelseutredningens arbete, när bl.a. nya bestämmelser om

anstaltsindelning, placering i anstalt i allmänhet, granskning av

försändelser och möjligheter till kroppsvisitation efter vistelser utanför

anstalten infördes. I det följande görs en kortfattad genomgång av de

bestämmelser i KvaL som är av betydelse för förslagen i denna

proposition.

Enligt 3 § är en anstalt eller en avdelning av en anstalt med hänsyn till

graden av säkerhet antingen öppen eller sluten, varvid en sluten

avdelning för placering av intagna som avses i 20 a § kan inrättas som

specialavdelning med särskild övervakning och begränsad gemensamhet

mellan de intagna.

I 4 § anges målsättningen med kriminalvården i anstalt. Den skall

utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas

(rehabilitering) och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas

(omvårdnad). I den utsträckning det kan ske utan att kravet på

samhällsskydd eftersätts (samhällsskydd) bör verksamheten redan från

början inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron

utanför anstalten.

I 7 § andra stycket ges de grundläggande reglerna för valet mellan

öppen och sluten anstalt. En intagen bör placeras i öppen anstalt, om inte

placering i en sluten anstalt är nödvändigt av säkerhetsskäl eller för att

den intagne skall få möjlighet till sådant arbete, sådan undervisning,

utbildning eller särskild behandling som inte lämpligen kan ordnas i en

öppen anstalt.

I 7 § tredje stycket ges vissa särregler vid anstaltsplaceringen av vissa

långtidsdömda. Den som undergår fängelse i lägst fyra år och den som i

annat fall har dömts till fängelse i lägst två år för grov

narkotikabrottslighet skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn

till arten av hans brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt

benägen att avvika eller fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig

karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats. Placeringen av de

intagna som bedöms uppfylla kriterierna (s.k. 7:3or) skall företrädesvis

ske i en sådan anstalt eller avdelning av anstalt som är särskilt lämpad att

tillgodose kraven på hög säkerhet. Även enligt andra bestämmelser i

KvaL, som kommer att beröras i det följande, gäller särskilda

restriktioner för intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL. De får inte

beviljas annat än särskild permission under bevakning och då endast om

det föreligger synnerliga skäl. Vidare får de inte medges frigång,

fritidsvistelse utanför anstalten eller s.k. § 34-placering.

Vid placering av en intagen som inte har fyllt 21 år skall enligt 8 §

särskilt beaktas, om inte särskilda skäl föranleder annat, att han hålls

åtskild från andra intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i

samhället.

Bestämmelser om en intagens sysselsättning finns i 10 §. Den intagne

skall beredas lämpligt arbete som om möjligt underlättar för honom att

efter frigivningen inordna sig i arbetslivet. Har han behov av undervisning,

utbildning, arbetsträning eller någon annan sysselsättning skall han få

sådan under arbetstid, om det är möjligt med hänsyn till anstaltstidens

längd och den intagnes förutsättningar. Samma gäller om han har behov av

medicinskpsykologisk eller någon annan särskild behandling.

I 11 § finns bestämmelser om s.k. frigång. Intagen kan för att underlätta

anpassningen i samhället medges att under arbetstid få utföra arbete eller

delta i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet

utanför anstalten.

Enligt 12 § gäller sysselsättningsplikt för en intagen, som inte är

ålderspensionär. Vissa begränsningar gäller dock för intagna med

förtidspension eller sjukbidrag.

Bestämmelser om de intagnas fritidssysselsättning finns i 14 §. Enligt

andra stycket kan den intagne under vissa förutsättningar tillåtas att vistas

utanför anstalten för fritidsverksamhet.

Bestämmelser om permission finns i 32 och 33 §§. För att underlätta

anpassningen i samhället kan intagen med stöd av 32 § första stycket

beviljas korttidspermission, om det inte föreligger påtaglig fara för fortsatt

brottslighet eller avsevärd fara för annat missbruk. Enligt 32 § andra

stycket kan korttidspermission också ges, om det finns annan särskild

anledning härför. En tredje form av permission är frigivningspermission

enligt 33 §, som till förberedande av frigivning kan beviljas under viss

längre tid. Regeringen föreslår i propositionen Vissa reformer av

påföljdssystemet (prop. 1997/98:96) att den nuvarande möjligheten till

frigivningspermission skall slopas.

Om det föreligger särskilda skäl, kan en intagen enligt 34 § medges att

vistas utanför anstalten för särskilda åtgärder, som kan antas underlätta

hans anpassning i samhället. Sådan s.k. § 34-placering beviljas

huvudsakligen missbrukare för att de skall genomgå behandling på

behandlingshem.

Bestämmelser om besluts- och besvärsordningen finns i 54-59 §§. I 60 §

ges möjlighet att delegera beslutanderätt. Enligt 61 § får

Kriminalvårdsstyrelsen med vissa undantag ändra beslut som efter

bemyndigande enligt 60 § meddelats av en annan kriminalvårds-

myndighet.

Ytterligare bestämmelser om kriminalvården i anstalt finns i

förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (KvaF) samt i

Kriminalvårdsverkets olika föreskrifter och allmänna råd, varvid särskilt

bör nämnas anstaltsföreskrifterna (KVVFS 1997:16), Föreskrifter och

allmänna råd om verksamheten i specialavdelningarna (KVVFS 1991:1),

Föreskrifter och allmänna råd för verksamhet vid stödavdelning (KVVFS

1997:1), Föreskrifter och allmänna råd om mottagningsförfarande och

beslutsadministration vid riksmottagningen (KVVFS 1997:3) samt

Föreskrifter och allmänna råd om permissioner (KVVFS 1997:4).

Det finns också konventioner och resolutioner som reglerar

verkställighet av fängelsestraff och behandling av fångar. I det

sammanhanget kan särskilt nämnas FN:s resolution om

standardminimiregler för behandling av interner (1955), FN:s konvention

om de medborgerliga och politiska rättigheterna (1966), FN:s konvention

om barnets rättigheter (1988) och Europeiska fängelseregler antagna av

Europarådets ministerkommitté (1987).

5 Utgångspunkterna för en reform

Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att ändra eller

komplettera de huvudprinciper som de nuvarande bestämmelserna i

KvaL vilar på. Någon ny portalparagraf bör därför inte införas. Någon

ny lag om verkställighet av fängelsestraff bör för närvarande inte

läggas fram. Däremot bör vissa angelägna delreformer som gäller

särbehandling av vissa långtidsdömda, anstaltsplacering av ungdomar

och kvinnor, vistelser utanför anstalt och verksamheten i anstalt

genomföras nu. Frågor om placering och behandling av psykiskt

störda intagna kräver för närvarande inga lagstiftningsåtgärder och

bör därför behandlas i samband med budgetarbetet och i

regleringsbrev.

Fängelseutredningens förslag: I en ny portalparagraf skall förutom de

nuvarande huvudprinciperna också anges att ändamålet med

straffbestämningen skall beaktas. KvaL skall ersättas med en ny lag om

verkställighet av fängelsestraff (Fängelselagen), till vilken dock åtskilliga

bestämmelser i KvaL kan överföras i oförändrat skick.

Remissinstanserna: Remissutfallet är splittrat vad gäller förslaget om

en ny portalparagraf. Flera remissinstanser är tveksamma till förslaget

om att i lagtexten föreskriva att ändamålet med straffbestämningen skall

beaktas vid verkställigheten eftersom de befarar att det kan leda till en

ökad repression under verkställigheten medan andra tillstyrker förslaget

med hänvisning till att grunden för påföljdsbestämningen måste

återspegla sig också i verkställighetsledet.

Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget om en ny lag om

verkställighet av fängelsestraff huvudsakligen på den grunden att namnet

 Fängelselagen bättre ger uttryck för vad det är fråga om, nämligen att

ingen döms till fängelse för att han är i behov därav utan för att han har

begått ett brott som leder till ett straff. En del remissinstanser pekar dock

på att förslaget vad gäller den grundläggande terminologin inte är

konsekvent eftersom benämningar som kriminalvård och

 kriminalvårdsanstalt föreslås vara kvar i själva lagtexten. Svea hovrätt,

som avstyrker att förslaget läggs till grund för någon större förändring av

nuvarande verkställighetsregler, anser att de lagändringar som föreslås i

sig inte är lagtekniskt mer omfattande än att de bör kunna genomföras

genom ändringar i KvaL.

Skälen för regeringens bedömning:

Vilka principer bör styra verkställigheten?

Den nuvarande regleringen av verkställigheten av kriminalvård i anstalt

tar enligt 4 § KvaL sin utgångspunkt i att ett frihetsberövande är skadligt

men att alla åtgärder som kan bör sättas in för att motverka dessa

skadliga följder (omvårdnad) och att åtgärderna på verkställighetsplanet

har som övergripande syfte att främja den intagnes anpassning i

samhället till ett liv utan kriminalitet (rehabilitering). Som en annan och

ibland motstående grundprincip gäller dock att detta inte får innebära att

kravet på samhällsskydd sätts åt sidan.

Samhällsskyddsaspekten får i detta sammanhang anses ha en dubbel

betydelse. Under själva anstaltstiden gäller att verkställigheten bör

utformas med sådana säkerhetskrav att den intagne inte återfaller i ny

brottslighet, men förberedelserna inför frigivningen från straffet måste

samtidigt utformas på ett sådant sätt så att den som friges inte genast

återfaller i nya brott på grund av den personliga situation som han då

befinner sig i. Även om man starkt betonar samhällsskyddsaspekten i det

närmare utformandet av verkställigheten är således frigivnings-

förberedelserna av central betydelse.

Fängelseutredningen har - med hänsyn till senare års utveckling inom

kriminalpolitiken och för att inte domstolens straffbestämning skulle

framstå som åsidosatt - föreslagit att ändamålet med straffbestämningen

skulle beaktas vid verkställigheten i anstalt vid sidan av de huvudprinciper

om omvårdnad, rehabilitering och samhällsskydd som tidigare har berörts.

Kriminalvårdens uppgift är att verkställa det av domstolen utmätta

frihetsberövandet inom de ramar som lagstiftningen och andra

författningar medger. I 4 § KvaL regleras, inom dessa ramar, den

målsättning som bör prägla utförandet av uppgiften, nämligen att - i den

mån inte kravet på samhällsskydd sätts åt sidan - motverka

skadeverkningarna av frihetsberövandet och främja den intagnes

anpassning i samhället till ett liv utan kriminalitet. Någon ändring av de

mål som bör styra verkställigheten är enligt regeringens mening inte

påkallad.

I det sammanhanget bör också framhållas att senare års utveckling inom

kriminalpolitiken inte har inneburit eller varit avsedd att innebära någon

förändring av den s.k. behandlingstankens betydelse på

verkställighetsplanet. Tvärtom har i förarbetena till 1988 års reform av

bestämmelserna om påföljdsbestämning särskilt markerats att det är av

avgörande betydelse för möjligheterna att bibehålla en human och

meningsfull kriminalvård att man upprätthåller ambitionerna att inom

ramen för de ådömda påföljderna så långt det är möjligt genom stöd och

hjälp söka underlätta de intagnas återanpassning i samhället och att det då

är självfallet att åtgärderna måste anpassas efter den intagnes behov i det

enskilda fallet (se SOU 1986:14 s. 76 f. och prop. 1987/88:120 s. 38).

Härmed är inte sagt att domstolens påföljdsbestämning skall kunna

åsidosättas genom att verkställigheten blir väsentligen mindre ingripande

för den intagne än vad som rimligen kunde förväntas, t.ex. genom att en

intagen, som dömts till ett längre fängelsestraff, redan i inledningsskedet

av verkställigheten erhåller vidlyftiga möjligheter till att vistas utanför

anstalten utan erforderlig kontroll. I de såvitt kan bedömas ytterst fåtaliga

fall där inte kravet på samhällsskydd eller andra säkerhetsmässiga eller

behandlingsmässiga skäl skulle hindra en sådan utformning av

verkställigheten bör det yttre ramverkets uppbyggnad vara sådant att det

säkerställer att så inte kan ske. De bestämmelser om anstaltsplacering och

vistelser utom anstalt som framgår av KvaL, KvaF och av kriminalvårdens

interna föreskrifter, t.ex. bestämmelserna om kvalifikationstid för

normalpermission enligt 5 § i föreskrifter och allmänna råd om

permissioner (KVVFS 1997:4), ger en god grund för en sådan tillämpning.

Regeringen finner sammanfattningsvis inte skäl att avvika från eller

komplettera de huvudprinciper som de nuvarande bestämmelserna i KvaL

vilar på. Det saknas således anledning att genomföra Fängelseutredningens

förslag på denna punkt. Någon ny portalparagraf bör med andra ord inte

införas.

Behovet av en ny verkställighetslag

Regeringen finner inte tillräckliga skäl att av huvudsakligen terminologiska

orsaker införa en ny verkställighetslag. Som regeringen tidigare

tillkännagett finns det i och för sig omständigheter som talar för att man på

sikt bör utforma en ny lag om verkställighet av fängelsestraff. Detta kräver

emellertid att det vidtas en mer genomgripande redaktionell översyn av

samtliga bestämmelser i KvaL, något som Fängelseutredningen med

hänsyn till den korta tid som stod till förfogande inte hade möjlighet att

göra. Dessutom har kriminalvårdens verksamhet under senare år

genomgått en hel del förändringar såväl organisatoriskt som vad gäller den

närmare utformningen av verkställighetens innehåll. Det är därför

oundvikligt att det krävs ytterligare överväganden innan en ny

verkställighetslag kan föreslås. Den nuvarande regleringen i KvaL har inte

heller såvitt regeringen kan bedöma fört med sig några mer påtagliga

tillämpningsproblem för de verkställande myndigheterna. Någon ny

verkställighetslag bör därför för närvarande inte läggas fram.

I stället föreslår regeringen att det nu genomförs några angelägna

delreformer i KvaL. Det gäller bestämmelser om särbehandling av vissa

långtidsdömda, bestämmelser om anstaltsplaceringen för ungdomar och

kvinnor och vissa ändringar i de bestämmelser som reglerar permissioner

och andra vistelser utanför anstalten samt i de bestämmelser som rör

verksamheten i anstalt. Däremot behandlas inte frågor om disciplinär

bestraffning, innehav av personliga tillhörigheter och husrannsakan

eftersom de bör behandlas i samband med utformandet av en ny

verkställighetslag.

I propositionen behandlas inte, med undantag för övervägandena i

kapitel 10, frågor om placering och behandling av psykiskt störda

intagna. Fängelseutredningens förslag om stödavdelningar har som

nämnts redan behandlats i prop. 1994/95:194 och i kriminalvårdens

regleringsbrev för budgetåren 1995/96, 1997 och 1998. Eftersom det inte

torde krävas några författningsändringar bör frågan om stödavdelningar

framöver behandlas i samband med budgetarbetet och i regleringsbrev.

Många av remissinstanserna beklagade att det inte inom ramen för

Fängelseutredningens arbete funnits möjlighet att göra en kartläggning

och närmare analys av det egentliga behovet av psykiatrisk vård för

intagna inom kriminalvården. Justitieutskottet har därefter i ett av

riksdagen godkänt betänkande utgått ifrån att regeringen i samband med

sina förslag till följd av Fängelseutredningens översynsarbete avger en

redovisning av situationen inom kriminalvården vad gäller de psykiskt

störda lagöverträdarna (se 1994/95:JuU16 s. 13). För närvarande

genomför Kriminalvårdsstyrelsen tillsammans med Rättsmedicinalverket

en studie som bl.a. syftar till att kartlägga behovet av psykiatrisk vård för

fängelsedömda. Studien omfattar tidsperioden den 16 september 1996-

15 september 1997. Avsikten är att resultatet av studien, som måste

analyseras och bearbetas, skall redovisas i en rapport i början av 1998. I

budgetpropositionen, prop. 1997/98:1, har regeringen uttalat att intagna

som är i behov av psykiatrisk sjukhusvård måste beredas sådan vård och

att regeringen, när den studie som Kriminalvårdsstyrelsen utför

tillsammans med Rättsmedicinalverket är avslutad, kommer att ta

ställning till om det krävs några ytterligare åtgärder för att tillgodose

detta behov. Det saknas därför skäl att nu föregripa resultatet av studien

och de åtgärder som regeringen i anledning av den kan komma att vidta.

En human kriminalvård med bibehållen säkerhet

Kriminalvårdens verksamhet skall kännetecknas av en human

människosyn, god omvårdnad och ett aktivt påverkansarbete med

iakttagande av hög grad av säkerhet samt respekt för den enskildes

integritet och rättssäkerhet. Verksamheten skall inriktas på åtgärder som

påverkar den dömde att inte återfalla i brott. Målsättningen bör vara att

kriminalvårdslagstiftningen är utformad på ett sådant sätt att ett

uppfyllande av verksamhetsinriktningen främjas. Med andra ord skall

den utgöra ett bra verktyg för att främja och bevara en human

kriminalvård med bibehållen säkerhet.

En human kriminalvård är individinriktad. Den är avsedd att så långt

det är möjligt tillgodose den intagnes särskilda behov och skapa ett

meningsfullt verkställighetsinnehåll som är anpassat till den enskilde

intagnes problem och förutsättningar. Den grundläggande betydelsen av

humanitet är just att se till den enskilda människan.

En human kriminalvård får inte och behöver inte heller innebära att

säkerhetsaspekterna tonas ned. Det är av vital betydelse för tilltron till

kriminalvårdens insatser och till straffsystemet i stort att verkställigheten

sker med högt ställda krav på säkerhet där återfall i ny brottslighet under

verkställighetstiden i princip inte skall få inträffa. För upprätthållandet av

en sådan säkerhetsnivå krävs både att anstalterna har ett i förhållande till

sina intagna lämpligt säkerhetsskydd mot avvikelser och att det sker en

noggrann planering av verkställighetsinnehållet grundat på ett

förtroendefullt och ömsesidigt förpliktande förhållande mellan

kriminalvårdens personal och de intagna. Utvecklingen under senare år

med ett utbyggt kontaktmannaskap och tillkomsten av särskilda

brottsförebyggande program för påverkan, motivation och behandling av

de intagna är värdefulla steg på vägen mot etablerandet av ett sådant

förhållande med gynnsamma effekter för säkerheten och

samhällsskyddet. Kärnan i all säkerhet vid tvångsmässiga frihets-

berövanden utgörs nämligen ytterst av relationen mellan den personal

som verkställer frihetsberövandet och de personer som är föremål för

detta.

En annan mycket viktig komponent i en human kriminalvård med

bibehållen säkerhet - en kriminalvård där det brottsförebyggande arbetet

sätts i centrum - är bra och effektiva frigivningsförberedelser. Det är

viktigt att öka de insatser som görs för att de intagna skall få bostad,

sysselsättning och försörjning när de återvänder ut i samhället samt att se

till att samarbetet mellan kriminalvården och andra myndigheter fungerar

så att de intagna i enlighet med normaliseringsprincipen får samma

samhällsservice som andra medborgare. Det är också viktigt att prioritera

insatser som medför att behandling och andra brottsförebyggande

åtgärder som inletts under verkställigheten kan fullföljas även efter

verkställighetens slut. Härför krävs naturligtvis i första hand faktiska,

konkreta åtgärder och en ökad samverkan mellan kriminalvården och

andra myndigheter.

I det sammanhanget bör också framhållas den viktiga roll som

kriminalvården har i det brottsförebyggande arbetet. Det är angeläget att

man fortsätter att utveckla verkställighetsinnehållet så att detta i

framtiden alltmera präglas av åtgärder som på olika sätt syftar till att

aktivt påverka och motivera de intagna att inte återfalla i brott. Det finns

därför skäl att i lagstiftningen lyfta fram den verksamhet inom

programverksamheten som särskilt syftar till att motverka brott eller

missbruk (de s.k. brotts- och missbruksrelaterade programmen) som en

viktig del i skapandet av ett mer meningsfullt verkställighetsinnehåll.

Även i övrigt bör innehållet i verkställigheten utvecklas. Många av de

intagna saknar grundläggande utbildning. En viktig uppgift för

kriminalvården är därför att se till de intagna erbjuds sådan utbildning.

Inriktningen för framtiden bör vara att verksamhet som utbildning, social

träning och annan höjning av den sociala kompetensen ökar samt att

arbetsuppgifterna i produktionen anpassas och görs mer meningsfulla

med mer inslag av lärande, träning och utbildning. Kriminalvården måste

också med normaliseringsprincipen som grund - i samverkan med

sjukvårdshuvudmännen och kommunerna - medverka till att de intagna

som vill och har behov av missbruks- eller psykiatrisk vård får tillgång

till sådan vård.

De förslag som läggs fram i propositionen bygger på den nu angivna

grundsynen.

6 Särbehandling av vissa långtidsdömda

6.1 Säkerhetsklassificering enligt 7 § tredje stycket KvaL

Regeringens förslag: Den formella klassificeringen för särbehandling

enligt 7 § tredje stycket KvaL avskaffas och ersätts av en mer

individualiserad bedömning. För alla som avtjänar lägst fyra års fängelse

skall det fattas ett beslut om de särskilda villkor som skall gälla för

verkställigheten när det gäller anstaltsplacering och vistelser utanför

anstalten. Om det finns särskilda skäl skall ett sådant beslut också kunna

fattas i fråga om andra intagna som har dömts till lägst två års fängelse.

Fängelseutredningens förslag: Det skall även i fortsättningen kunna

fattas ett särskilt beslut om särbehandling av vissa långtidsdömda, som

begått brott av särskilt samhällsfarlig natur. Rekvisiten för

säkerhetsklassificering skall i allt väsentlig anknyta till vad som gäller

för närvarande. Kraven på viss lägsta strafftid bör dock bestämmas till

fyra år för all slags brottslighet. Placering bör i normalfallet ske i sluten

anstalt med mycket hög säkerhet.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig delar

utredningens bedömning att möjligheten till säkerhetsklassificering bör

behållas. Svea hovrätt är tveksam till om det finns skäl att ta bort den

särskilda gräns på två års fängelse som gäller intagna som dömts för

narkotikabrott. Åklagarmyndigheten i Göteborg föreslår en regel utan

fixerad längd på straffet. Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissyttrande

pekat på att det i förlängningen av arbetet med säkerhetsklassificering av

anstalter och mot bakgrund av ökade möjligheter till begränsning av de

intagnas kontakter med yttervärlden kan finnas skäl att överväga

alternativa metoder för att hantera verkställigheten för de som i dag

omfattas av 7 § tredje stycket KvaL.

Bakgrund

Nuvarande reglering och frågans tidigare behandling

I 7 § 3 st KvaL finns bestämmelser om särbehandling av vissa

långtidsdömda. Bestämmelsen innebär att den som undergår fängelse i

lägst fyra år och den som i annat fall har dömts till fängelse i lägst två år

för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling som avser narkotika

eller för försök, förberedelse, stämpling eller medverkan till brott som nu

angivits, skall placeras i en sluten anstalt, om det med hänsyn till arten av

hans brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att

avvika eller fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär innan

verkställigheten i anstalt har avslutats. Placeringen skall företrädesvis ske

i en sådan anstalt eller avdelning av anstalt som är särskilt lämpad att

tillgodose kraven på hög säkerhet.

Särbehandlingen innebär också att sådan intagen inte får beviljas annan

permission än särskild permission och då endast om synnerliga skäl

föreligger. Permissionen skall alltid vara bevakad. Det råder vidare ett

förbud mot att bevilja frigång enligt 11 § KvaL, fritidsvistelse utanför

anstalten enligt 14 § andra stycket KvaL eller s.k. § 34-placering.

Beslutet om klassificering enligt 7 § tredje stycket KvaL fattas av

Kriminalvårdsstyrelsen utan möjligheter till delegation. Den nuvarande

interna beslutsordningen på styrelsen innebär att beslutet om 7:3-

klassificering normalt - efter föredragning - fattas av chefen för

klientenheten eller en särskilt utsedd tjänsteman. Beslut om

anstaltsplacering och beslut om normalpermissioner, särskilda

permissioner, frigång eller fritidsvistelser utanför anstalten fattas annars

normalt av den lokala kriminalvårdsmyndigheten (se 112 §

anstaltsföreskrifterna [KVVFS 1997:16]).

En grundtanke i 1974 års kriminalvårdsreform var att anstaltsvistelsen

redan från början skulle inriktas på konkreta åtgärder som förbereder den

intagne för tillvaron utom anstalten, allt i den utsträckning det kan ske

utan att kravet på samhällsskydd blir eftersatt (prop. 1974:20 s. 83). För

det stora flertalet intagna innebar detta bl.a. vidgade möjligheter att för

viss tid vistas utanför anstalten. För en mindre kategori intagna medförde

emellertid kriminalvårdsreformen strängare regler för verkställigheten

när det gällde valet av anstalt och anstaltsavdelning liksom beträffande

vistelse utanför anstalten. Det var här fråga om lagöverträdare med

strafftider på lägst två år, som ägnat sig åt organiserad eller systematisk

kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med

internationell anknytning, och beträffande vilka samhälleliga

stödåtgärder kunde förväntas sakna effekt. Främst avsågs personer som

ägnat sig åt grov narkotikabrottslighet (se prop. 1974:20 s. 90).

Bakgrunden till restriktionerna för denna grupp var det då stigande

antalet rymningar under pågående verkställighet. Ofta var det fråga om

intagna, som dömts till långvariga frihetsstraff och som saknade fast

anknytning till Sverige. I många fall rörde det sig om grova

narkotikabrott av yrkesmässig karaktär. Den aktuella bestämmelsen

infördes i 7 § tredje stycket KvaL.

Avgränsningen av denna grupp har ändrats vid flera tillfällen. År 1979

utvidgades gruppen till att omfatta inte bara personer som begått grova

narkotikabrott eller brott med internationell anknytning utan även

lagöverträdare som hade ägnat sig åt annan brottslighet av särskilt

allvarlig karaktär och därigenom visat likgiltighet för annans liv eller

hälsa eller särskild hänsynslöshet (prop. 1978/79:62).

År 1982 begränsades den aktuella gruppen till att inbegripa enbart dem

som dömts för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling avseende

narkotika (prop. 1981/82:141). Begränsningen tillkom vid

riksdagsbehandlingen av ett regeringsförslag som syftade till att förbättra

möjligheterna att komma till rätta med narkotikamissbruk och

brottslighet från de dömdas sida under anstaltstiden, bl.a. genom att öka

möjligheterna till särbehandling av särskilt brottsbenägna intagna som

dömts till längre fängelsestraff.

Bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL ändrades återigen år 1984.

Stadgandet utvidgades då till att omfatta även intagna som lagförts för

försök, förberedelse, stämpling eller medverkan till grovt narkotikabrott

eller till grov varusmuggling avseende narkotika (prop. 1983/84:148).

Genom en lagändring år 1988 fick den aktuella gruppen sin nuvarande

avgränsning. Ändringarna innebar bl.a. att den grupp intagna som skall

kunna särbehandlas i fråga om placering i och vistelse utanför anstalten

utvidgas till att omfatta, förutom intagna som har dömts för grov

narkotikabrottslighet till fängelse i lägst två år, andra intagna som

avtjänar fängelse i lägst fyra år.

Särskild utredning på riksmottagningsavdelningen vid Kumla

Sedan den 1 april 1997 har ett samordnat kvalificerat mottagnings-

förfarande skett på riksmottagningen vid Kriminalvårdsanstalten Kumla

för att möjliggöra en lämplig placering i anstalt av dömda personer som

kräver särskild uppmärksamhet från säkerhetssynpunkt.

I riksmottagningen placeras alla dömda män, som är häktade, med en

verkställbar dom om sammanlagt lägst fyra års fängelse. Efter samråd

med Kriminalvårdsstyrelsen kan också andra män, där behov av särskild

utredning bedöms föreligga inför beslut om anstaltsplacering, placeras på

riksmottagningen.

Under den intagnes vistelse på riksmottagningen skall en individuell

riskprofil och behovsprofil tas fram för att bl.a utgöra skriftligt

beslutsunderlag för kategoriprövning enligt 7 § tredje stycket KvaL och

för anstaltsplacering. Beslutsunderlaget är avsett att beaktas också under

den fortsatta verkställigheten. Särskilt gäller detta vid omprövning av

kategoritillhörighet, permissions- och förflyttningsbeslut samt vid val av

utbildningsinsatser och påverkansprogram. Profilerna skall

sammanställas och delges den intagne. Riskprofilen skall innehålla de

fakta och bedömningar som behövs inför kategoriprövningen enligt 7 §

tredje stycket KvaL och för övrig säkerhetsbedömning. Behovsprofilen

skall ge vägledning ifråga om anstaltsplacering och verkställighets-

innehåll.

Profilerna tas fram genom strukturerade intervjuer med den intagne,

personlighetstester och andra tester som genomförs med den intagne,

sammanfattningar av de uppgifter om den intagne som finns

dokumenterade i domen och i personakten, införskaffande av information

från kriminalvårdsmyndigheter, polis, åklagare, sociala myndigheter och

andra informationskällor samt genom observationer av den intagne under

vistelsen på avdelningen.

Beslut om kategoriprövning enligt 7 § tredje stycket KvaL och beslut

om placering i anstalt för den som bedöms tillhöra denna kategori skall

meddelas den intagne under vistelsen på mottagningsavdelningen.

Kriminalvårdsstyrelsens analysarbete efter Tidaholmsupploppet

Den 22-23 juli 1994 deltog ca 120 intagna vid kriminalvårdsanstalten

Tidaholm i en allvarlig ordningsstörning. Brand anlades och flera

byggnader förstördes. Under morgonen den 23 juli kunde anstaltens

personal med stöd av en större polisstyrka låsa in samtliga intagna.

I anledning av händelserna på Tidaholmsanstalten tillsattes en

arbetsgrupp inom kriminalvården (analysgruppen) med uppdrag att

föreslå prioriteringar och åtgärder inom klass I och II-anstalterna som

kunde tjäna som ett underlag för en övergripande strategi syftande till att

minska riskerna för allvarliga ordningsstörningar på anstalterna.

Analysgruppen presenterade sina förslag i promemorian Oro och upplopp

på fängelser - ett förslag till motverkan (1995).

Analysgruppen föreslog bl.a. att Kriminalvårdsstyrelsen borde verka

för att 7:3-klassificeringen avskaffas. Enligt promemorian är det en

utbredd uppfattning inom gruppen långtidsdömda - i första hand de

intagna som bedöms tillhöra kategorin 7:3 - att styrelsen gör sig skyldig

till både orättvisa och godtycke när man hänför intagna till kategori 7:3.

Många intagna anser enligt analysgruppen att klassificeringen vilar på

mer eller mindre lösa antaganden, att de återkommande omprövningarna

inte tjänar någon egentligt syfte och att man under lång tid tvingas leva i

ovisshet om när klassificeringen eventuellt kommer att upphöra. Bakom

denna inställning ligger enligt analysgruppen givetvis ett allmänt

missnöje hos de intagna över att 7:3-lagstiftningen som sådan

överhuvudtaget finns. En vanlig kritik är också att man upplever

klassificeringen som ett straff i straffet ; att man döms på nytt av en

myndighet som inte är domstol. Den som väl klassificerats ser dessutom

små eller inga möjligheter att påverka anstaltens och framför allt

styrelsens inställning i klassificeringsfrågan. Enligt analysgruppen är en

inte helt ovanlig komplikation i sammanhanget att den intagne finner sig

ha anstalten på sin sida mot styrelsen. Den intagne noterar att personer på

anstalten som kanske under lång tid skaffat sig förstahandskunskap om

honom inte får gehör för sina synpunkter, vilket ytterligare undergräver

den intagnes tilltro till den beslutande myndighetens förmåga - som han

ser det - att behandla honom rättvist. Många intagna, som har

klassificerats, jämför sig också med medintagna som inte har

klassificerats och ser därvid inga stora skillnader, vilket förstärker den

uppfattning man redan har om att klassificeringen är godtycklig.

Enligt analysgruppen finns det i den förhållandevis stora gruppen

intagna som bedöms tillhöra kategori 7:3 inte så få som känner

uppgivenhet och frustration över sin situation och inte minst misstro till

den centrala myndigheten. Missnöjet gäller inte det faktum att man

avtjänar ett långt straff utan den extra börda som 7:3-klassificeringen

innebär.

Analysgruppen pekar i promemorian på att säkerheten på klass I och

de flesta klass II-anstalter har höjts kraftigt under senare år och att den

tilltänkta mottagningsavdelningen vid kriminalvårdsanstalten Kumla

kommer att skapa förutsättningar för en mycket precis och adekvat

bedömning av de intagna med avseende på anstaltsplaceringen, såväl

säkerhetsmässigt som behandlingsmässigt. Vidare hänvisar analys-

gruppen till att den ändrade vårdarrollen med kontaktmannaskap kommer

att skapa förutsättningar för en mer ingående kunskap om den intagne

och för en individuell behandling av denne.

Analysgruppen ansåg därför att de säkerhetsintressen som i allt

väsentligt motiverar särbehandlingen enligt 7 § tredje stycket KvaL

mycket väl kan tillgodoses utan den regleringen. Styrelsen kunde

dessutom enligt arbetsgruppen förbehålla sig rätten att besluta om

utevistelser för vissa intagna om det bedöms som nödvändigt.

Analysgruppen menade att en ökad individualisering av de intagnas

behandling torde minska många intagnas känsla av hopplöshet och

därigenom förbättra atmosfären på anstalterna. Inte minst ett ökat

personalinflytande i dessa frågor skulle enligt arbetsgruppen komma att

bidra därtill.

Skälen för regeringens förslag

Behovet av en kategoriserad säkerhetsklassificering

Den första fråga man måste ställa är om det verkligen finns behov av en

formell kategoriindelning av den typ som klassificeringen enligt 7 §

tredje stycket KvaL utgör eller om de säkerhetsintressen som gör sig

gällande i dessa fall kan tillgodoses ändå. Alldeles oberoende av ett

särskilt klassificeringsbeslut har ju kriminalvården ett ansvar för att de

intagna inte avviker eller gör sig skyldiga till brott under verkställigheten

i anstalt. Placeringen i anstalter av olika säkerhetsnivå och bedömningen

av risken för missbruk inför beviljande av permissioner och andra

vistelser utanför anstalten måste också för andra intagna än de som

omfattas av 7 § tredje stycket KvaL ske på ett sådant sätt att kravet på

samhällsskydd inte åsidosätts. Kravet på samhällsskydd kan visserligen

sägas vara särskilt uttalat beträffande intagna som dömts till långa straff

för brott mot liv och hälsa eller för grövre narkotikabrott, men alla som

dömts för sådana brott omfattas inte av de begränsningar som den

nuvarande säkerhetsklassificeringen innebär.

Fängelseutredningen var inne på frågan om det verkligen behövs ett

särskilt klassificeringsbeslut för att förhindra att intagna, som gjort sig

skyldiga till allvarliga brott och dömts till långvariga fängelsestraff,

avviker eller fortsätter sin brottsliga verksamhet under

verkställighetstiden. Fängelseutredningen ansåg att den nuvarande

särbehandlingen enligt 7 § tredje stycket KvaL skall behållas. Enligt

kommittén är en fördel med klassificeringen att den intagne redan från

början vet att han inte kan påräkna någon vistelse utanför anstalten under

avsevärd tid. Ytterligare en fördel enligt kommittén är att det dagliga

umgänget mellan de intagna som tillhör kategorin 7:3-or och personalen

inte behöver präglas av långa resonemang om huruvida den intagne skall

få t.ex. permission utan att intresset i stället kan riktas mot att göra

anstaltsvistelsen så meningsfylld som omständigheterna tillåter. Härtill

kommer enligt Fängelseutredningen att klassificeringen kan ses som en

markering av att kriminalvården fäster särskilt avseende vid kravet på

samhällsskydd när det gäller intagna som gjort sig skyldiga till allvarlig

brottslighet av samhällsfarlig art, vilket inte är utan betydelse för

allmänhetens förtroende för kriminalvårdens verksamhet.

De förhållandevis få remissinstanser som yttrat sig har instämt i att

särbehandlingen bör vara kvar även om Kriminalvårdsstyrelsen pekat på

att alternativa modeller kan komma att utvecklas i framtiden.

Som analysgruppen framförde i sin rapport har säkerheten på klass I

och flera klass II-anstalter markant förbättrats under senare år. Detta

framgår bl.a. av det faktum att rymningar direkt från anstalter i

säkerhetsklass I eller II numera är mycket sällsynta. Det utvidgade

kontaktmannaskapet kan dessutom förutsättas ge möjligheter att erhålla

en bättre kunskap om den intagnes person och därmed ett bättre underlag

för att bedöma hans förmåga att klara av permissioner och olika vistelser

utanför anstalten utan att missköta sig.

Den nyligen etablerade mottagningsavdelningen vid Kumlaanstalten,

som har tillskapats efter det att Fängelseutredningen lämnade sitt förslag,

har också på ett påtagligt sätt ökat förutsättningarna för kriminalvården

att skaffa sig ett bättre underlag för bl.a. de säkerhetsmässiga

övervägandena avseende anstaltsplacering och den inledande

verkställigheten för de långtidsdömda. Utformandet av en specifik

riskprofil för varje intagen innebär dessutom en ökad individualisering av

bedömningarna.

Det är självklart så att det redan i dag görs en bedömning i varje enskilt

fall om en intagen skall klassas enligt 7 § tredje stycket KvaL. En

kategoriindelning som bl.a. medför ett förbud mot normalpermissioner

och andra typer av vistelser utanför anstalten om man tillhör den ena

kategorin och inga formella begränsningar i detta hänseende för den

andra för dock alltid med sig avgränsningsproblem och tröskeleffekter.

Detta skulle kunna avhjälpas genom införande av en mer individualiserad

bedömning. Dessutom skulle en ökad individualisering innebära att det

kan ske en större differentiering inom den grupp som i dag särbehandlas

enligt 7 § tredje stycket KvaL, vilket är angeläget såväl av

effektivitetsskäl som av humanitära skäl.

En påtaglig brist i det nuvarande systemet är nämligen att det är

trubbigt och oflexibelt. De som blir föremål för säkerhetsklassificeringen

upplever inte sällan att de på ett påtagligt sätt missgynnas framför andra

intagna med en likartad bakgrund, något som i sin tur kan utgöra en

grogrund för missnöje och leda till sämre inre säkerhet på anstalterna. En

kategorisering av nuvarande slag medför dessutom ofta att den intagne,

som väl har fått stämpeln 7:3:a , upplever sig ha få om ens några

möjligheter att genom egna åtgärder visa att han inte längre bör

särbehandlas. En klassificering innebär därtill att skillnaden mellan

grupperna framstår som större än de i själva verket är eller behöver vara.

Ett borttagande av den särskilda 7:3-klassningen skulle innebära att

bedömningen blir mer individuell och många intagna skulle genom en

sådan reform uppleva att de har större möjligheter att genom ett aktivt

arbete med sin situation påverka den närmare utformningen av

verkställigheten. Detta bör i sin tur som analysgruppen var inne på

medföra ett förbättrat anstaltsklimat på vissa tyngre anstalter genom att

de intagna där känner mindre hopplöshet och frustration över sin

situation till fördel för den inre säkerheten.

Regeringen ser det därför som angeläget att det sker en övergång till

ett mer effektivt och individualiserat system för säkerhetsbedömningar

där man inte är låst till en på förhand gjord kategorisering. Den

kompetens som redan finns och kommer att ytterligare byggas upp inom

ramen för riksmottagningen bör utnyttjas till att - i stället för att göra en

kategoriprövning - meddela ett beslut som individuellt anger de

säkerhetsmässiga villkor som skall gälla för verkställigheten.

Ett ersättande av kategoriprövningen med ett beslut om särskilda

villkor för anstaltsplacering och vistelser utanför anstalten för samtliga

långtidsdömda innebär ingen försämring av förutsebarheten för den

intagne. Tvärtom kan det förutsättas leda till ökad förutsebarhet. I

beslutet bör t.ex. så noga det låter sig göras anges när förflyttning till en

anstalt med lägre säkerhet eller när vistelser utanför anstalt kan bli

aktuella. En intagen som inte kan påräkna någon permission förrän

avsevärd tid har förflutit skulle med andra ord få detta klart för sig redan

genom beslutet om de särskilda villkoren.

Å andra sidan bör hans möjligheter att genom sitt eget agerande få till

stånd en ändrad inriktning av verkställighetsinnehållet öka. En mer

individualiserad ordning ställer härigenom också krav på ett ökat

ansvarstagande från de intagnas sida. De intagna skall motiveras att

aktivt delta i beslutsprocessen och verkställighetsplaneringen. Med större

möjligheter att påverka sin situation följer också ofrånkomligen ett ökat

ansvar. Vid misskötsamhet påverkas ramarna i för den intagne ogynnsam

riktning.

Ett avskaffande av den särskilda kategorin 7:3-or får naturligtvis inte

innebära att de starka samhällsskyddskrav som generellt sett gör sig

gällande för långtidsdömda åsidosätts. De allmänna bestämmelserna om

placering av intagna och om permissioner och andra vistelser utanför

anstalten bör i stället utformas på ett sådant sätt att det klart framgår att

de säkerhetsintressen som i allt väsentligt motiverar 7:3-klassificeringen

ändå tillgodoses. För att markera den hänsyn som skall tas till

samhällsskyddet bör t.ex. direkt föreskrivas i 7 § andra stycket KvaL att

det vid all anstaltsplacering skall beaktas om det föreligger en risk för att

den intagne återfaller i brott. Bedöms det föreligga en sådan risk skall

den intagne placeras på en sluten anstalt. Är det fråga om risk för återfall

i allvarlig brottslighet talar det naturligtvis för att placeringen skall ske på

en anstalt med högt ställda krav på säkerhet, d.v.s. en klass I eller klass

II-anstalt beroende på om det bedöms föreligga en risk för fritagning

eller inte.

Enligt regeringens bedömning finns det därför, även med beaktande av

de skäl som Fängelseutredningen anfört, inte anledning att hålla fast vid

den särskilda klassificeringen enligt 7 § tredje stycket KvaL. Regeringen

föreslår således att den formella kategoriseringen enligt 7 § tredje stycket

KvaL avskaffas och ersätts av ett beslut om de särskilda villkor som skall

gälla för verkställigheten när det gäller placering i anstalt, förflyttning till

annan anstalt och vistelser utanför anstalten.

Närmare om de särskilda villkoren

Ett beslut om särskilda villkor för verkställigheten bör fattas för alla som

avtjänar lägst fyra års fängelse. Om det föreligger särskilda skäl bör ett

sådant beslut kunna fattas även för andra intagna som har dömts till lägst

två års fängelse och som därmed enligt 20 a § KvaL under vissa

ytterligare förutsättningar kan placeras på en säkerhetsavdelning.

Genom den föreslagna ordningen uppnås en enhetligare reglering för

samtliga långtidsdömda, vilket ligger i linje med vad justitieutskottet i

olika sammanhang har uttalat (se t.ex. 1987/88:JuU43 s. 11 och

1990/91:JuU 17 s. 14). Ett beslut om vilka villkor som skall gälla för

verkställigheten är tänkt att omfatta alla, oberoende av brottstyp, som

avtjänar fängelse i lägst fyra år. Som exempel kan nämnas att även de

som har dömts till långvariga straff för ekonomisk brottslighet skall

omfattas av sådana villkor. Tanken är nämligen att ingen som uppfyller

fyraårs-gränsen skall direkt undantas från den särskilda

säkerhetsbedömningen på det sätt som sker i dagens system. Villkoren

kommer naturligtvis däremot att ibland se olika ut för olika intagna

beroende på utfallet av den individuella bedömningen.

Systemet med en särskild mottagningsavdelning för hela riket utgör en

viktig komponent i ett reformerat system. Under vistelsen på

mottagningsavdelningen skall villkoren och underlaget för säkerhets-

bedömningen arbetas fram och diskuteras med den intagne. Den intagne

skall få möjligheter att framföra sina åsikter innan beslutet om vilka

särskilda villkor som skall gälla fattas. Han skall också vid ett möte

muntligen få förklarat för sig de närmare motiven till beslutet.

Förfarandet är likartat med det som gäller redan i dag inför beslut om

kategoritillhörighet och anstaltsplacering (se 4 § i Föreskrifter och

allmänna råd om mottagningsförfarande och beslutsadministration vid

riksmottagningen [KVVFS 1997:3]). Samma förfarande får tillämpas vid

Kriminalvårdsanstalten Hinseberg när det gäller de i och för sig fåtaliga

kvinnliga intagna för vilka det skall beslutas om särskilda villkor för

verkställigheten.

Beslutet om vilka särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten

bör bygga på den risk- och behovsprofil som tas fram under vistelsen på

riskmottagningen. Avsikten är att villkoren skall sätta de yttre ramarna

för den intagnes verkställighet vad gäller säkerheten. Villkoren bör

omprövas med jämna mellanrum. Någon fast tidsgräns bör emellertid

inte fastställas, utan villkoren bör omprövas när det finns anledning till

det. En begäran om en anstaltsplacering eller vistelse utanför anstalten

som står i strid med villkoren leder också automatiskt till en omprövning

av dessa, eftersom en sådan begäran inte får bifallas utan att villkoren

ändras. Olika åtgärder som sätts in under verkställigheten bör också

kunna medföra att villkoren ändras.

Det får ankomma på Kriminalvårdsstyrelsen att i sitt pågående arbete

med en översyn av verkställighetsplaneringen utfärda närmare

föreskrifter om hur ett system där det nuvarande beslutet om

kategoritillhörighet enligt 7 § tredje stycket KvaL avskaffas och ersätts

med ett beslut om de särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten

mera i detalj skall vara utformat.

Beslutsordningen och möjligheter att överklaga

Den nuvarande ordningen innebär att beslut om kategoritillhörighet

enligt 7 § tredje stycket KvaL meddelas av Kriminalvårdsstyrelsen utan

delegationsmöjligheter till andra kriminalvårdsmyndigheter (se 19 §

första stycket 1-2 KvaF).

En kritik som ofta riktats mot gällande ordning för

säkerhetsklassificering har gällt vem som fattar beslutet. Kritiken, som

främst har kommit från intagna eller företrädare för dessa, har gått ut på

att den innebär en dubbelbestraffning genom att Kriminalvårdsstyrelsen

på i huvudsak samma underlag som legat till grund för rättens

påföljdsbestämning beslutar om en långtgående särbehandling samt att

det med hänsyn till rättssäkerheten inte är acceptabelt att frågan avgörs i

annat än domstolsmässiga former. Permissionsutredningen föreslog

också på sin tid att domstolen skulle kunna förordna om särskild

verkställighet av fängelsestraffet för de intagna som kräver särskild

uppmärksamhet från säkerhetssynpunkt (se departementspromemorian

Straffverkställighet för vissa långtidsdömda m.m. [Ds Ju 1981:14 s. 117-

124]). Förslaget blev emellertid utsatt för kritik under

remissbehandlingen och genomfördes aldrig (se prop. 1981/82:141 s. 27

f.).

Fängelseutredningen anförde i huvudbetänkandet att man avsåg att i

sitt slutbetänkande redovisa överväganden i frågan om den klassificering

som hänför sig till verkställighetens början skall kunna bestämmas redan

i brottmålsdomen (se SOU 1993:76 s. 197). Många remissinstanser

påpekade också i sina remissvar att frågan om beslutsordningen var

viktig. Fängelseutredningen redovisade emellertid sedermera inga

överväganden vad gäller beslutsordningen i sitt slutbetänkande.

 Regeringens förslag att ersätta det särskilda klassificeringsbeslutet

med ett beslut som anger de särskilda villkoren för verkställigheten när

det gäller anstaltsplacering och vistelser utanför anstalten medför att det

är mindre lämpligt att låta någon annan än kriminalvården vara första

beslutsinstans. Tanken är nämligen att beslutet skall ingå i och påverka

den närmare utformningen av den intagnes individuella verkställighets-

plan. Den verkställande myndigheten har generellt sett bättre möjligheter

än en domstol att besluta i mera detaljerade frågor som rör själva

verkställighetsinnehållet. Frågan om brottmålsdomstolens medverkan

blir därför inte längre aktuell. Dessutom har förfarandet vid

riksmottagningen inneburit utökade möjligheterna till muntlighet och

större insyn från den intagnes sida i beslutsunderlaget. Beslutsprocessen

har därigenom fått en mer formaliserad handläggning, vilket är ägnat att

stärka rättssäkerheten. Detta är inslag som kommer att bibehållas i ett

reformerat system.

Däremot uppkommer frågan på vilken nivå inom kriminalvårds-

organisationen som beslutet om särskilda villkor skall fattas.

Från och med den 1 januari 1998 gäller en ny lokal organisation inom

kriminalvården. Den innebär att drygt 140 lokala myndigheter ersätts

med 37 kriminalvårdsmyndigheter. Den nya lokala organisationen med

större myndigheter och förstärkt kompetens på handläggarsidan innebär

ökade förutsättningar för att beslut som berör behandlingen av de intagna

skall kunna beslutas lokalt även för den kategori intagna som i dag

omfattas av regleringen i 7 § tredje stycket KvaL. Frågor om förflyttning

till en annan anstalt och medgivande av vistelser utanför anstalten som

inte strider mot de särskilda villkoren bör därför normalt kunna fattas

inom den lokala kriminalvårdsmyndigheten. För vissa fall bör

Kriminalvårdsstyrelsen dock alltjämt förbehålla sig beslutanderätten. Det

kan t.ex. gälla mycket uppmärksammade fall eller när det rör sig om

intagna som begått brott av terroristkaraktär eller brott mot rikets

säkerhet. Det formella beslutet bör i dessa fall tas på verkledningsnivå.

När det gäller beslutet om de särskilda villkoren bör besluts-

kompetensen i vart fall till en början ligga kvar hos

Kriminalvårdsstyrelsen som i dag fattar beslut om säkerhets-

klassificeringen enligt 7 § tredje stycket KvaL. När en stabil praxis har

etablerats och den lokala kriminalvårdsmyndigheten har fått tillräcklig

kompetens kan man överväga att delegera beslutanderätten till

kriminalvårdschefen eller någon annan särskilt utsedd tjänsteman inom

de lokala kriminalvårdsmyndigheterna. Det bör ankomma på

Kriminalvårdsstyrelsen att utfärda närmare föreskrifter om

beslutsordningen och göra framställningar om de förordningsändringar

som styrelsen bedömer som nödvändiga.

Beslutet om de särskilda villkoren avser att - utifrån det underlag som

tas fram under vistelsen på riksmottagningen vid utarbetandet av en

individuell risk- och behovsprofil - lägga fast de säkerhetsmässiga kraven

för placeringen i anstalt och för permissioner och andra vistelser utanför

anstalten som tills vidare bör gälla för verkställigheten. Beslutet är

normerande. Av föreslagna ändringar i KvaL framgår att beslut om

anstaltsplacering, förflyttning till annan anstalt eller medgivande av

vistelser utanför anstalten som strider mot de särskilda villkoren inte får

meddelas. Beslutet om de särskilda villkoren har därför sådana påtagliga

rättsverkningar för den intagne som berörs att det kan överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol (jfr RÅ 1992 ref 65). Prövningstillstånd bör

liksom i andra kriminalvårdsmål krävas för prövning i kammarrätten.

Konsekvenser för regleringen av vistelser utanför anstalten

Genom förslaget att avskaffa den formella säkerhetsklassificeringen

enligt 7 § tredje stycket KvaL försvinner de nuvarande legala

inskränkningarna för denna kategori när det gäller permissioner. I stället

skall i dessa fall liksom i alla andra göras en bedömning i varje enskilt

fall av om, när och under vilka förhållanden som permission bör medges.

Vid denna bedömning skall bl.a. särskilt beaktas verkställighetens längd,

brottslighetens typ och omfattning, risken för att den intagne återfaller i

brott och faran för att den intagne avviker eller på annat sätt missköter en

permission. De särskilda villkoren sätter emellertid upp de

säkerhetsmässiga ramarna för alla vistelser utanför anstalten. Med

beaktande av den typ av brottslighet som dessa intagna nästan

undantagslöst har gjort sig skyldiga till torde de särskilda villkoren bli

restriktiva för permissioner och t.ex. normalpermission inte tillåtas förrän

avsevärd tid har förflutit.

Genom förslaget att avskaffa den formella kategoriseringen enligt 7 §

tredje stycket KvaL försvinner också det nuvarande förbudet mot att

medge dessa intagna § 34-placeringar, frigång och fritidsvistelser utanför

anstalten.

I verkställighetsplaneringen kan det för alla långtidsdömda finnas skäl

att överväga om en § 34-placering är möjlig. Här spelar naturligtvis

samhällsskyddsfaktorer och bakgrundsfaktorer en stor roll vid sidan av

den intagnes behov och åtgärder som krävs för hans anpassning i

samhället. Regeringen ser det emellertid som en fördel att intagna som

avses i nuvarande 7 § tredje stycket KvaL inte på förhand är helt

uteslutna för en sådan placering i ett senare skede av verkställigheten.

För att markera den hänsyn som vid beslut om frigång och

fritidsvistelser utanför anstalt alltid skall tas till samhällsskyddsfaktorer

bör det som kommer att framgå i det följande enligt regeringens mening

föreskrivas att sådana vistelser utanför anstalten inte skall kunna beviljas

om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne

kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol, narkotika,

andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel.

Eftersom frigång förekommer nästan enbart från anstalter i klass III

eller IV och med hänsyn till att kravet på samhällsskydd särskilt har

markerats i frigångsbestämmelsen torde frigång ytterst sällan aktualiseras

i fall som i dag hänförs till 7 § tredje stycket KvaL annat än möjligtvis i

slutskedet av verkställigheten som en successiv övergång inför

frigivningen.

Också vad gäller s.k. § 14-vistelser (fritidsvistelser utanför anstalt)

skall det i varje enskilt fall göras en bedömning av om, när och under

vilka villkor som en sådan vistelse utanför anstalten kan medges. Om

sådana fritidsaktiviteter medges för intagna som enligt dagens

regelsystem skulle ha omfattats av 7 § tredje stycket KvaL, trots den

farebedömning som skall göras enligt lagtexten, torde de nästan

undantagslöst äga rum under tillsyn, möjligen med undantag för när

tidpunkten för villkorlig frigivning är nära förestående.

6.2 Säkerhetsavdelning

Regeringens förslag: De nuvarande bestämmelserna om

specialavdelning behålls, men specialavdelningar skall i fortsättningen

benämnas säkerhetsavdelningar.

Den intagne skall i princip ha rätt att vistas avskild från andra

intagna stället för att bli placerad på en säkerhetsavdelning. Endast om

det finns särskilda skäl med hänsyn till den intagnes hälsa eller det av

säkerhetsskäl är av synnerlig vikt att han är placerad inom

säkerhetsavdelningen skall denna rätt kunna inskränkas. Regleringen

skall framgå av lag.

Fängelseutredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens

förslag förutom att utredningen ansåg att rätten att välja enrumsplacering

i stället för placering på specialavdelning bör vara ovillkorlig.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i

frågan tillstyrker utredningens förslag. Kammarrätten i Jönköping anser

att rätten att välja enrumsplacering i stället för placering på

specialavdelning bör framgå av lag.

Bakgrund: Bland de intagna i kriminalvårdsanstalterna finns ett antal

för vilka säkerhetskravet med hänsyn till risken för fritagning, rymning

eller återfall i brott gör sig särskilt starkt gällande. En åtgärd som kan

vidtas av säkerhetsskäl mot dessa intagna är enligt 20 § KvaL att hålla

dem avskilda från andra intagna i anstalten. Enligt första stycket får

sådan placering ske i vissa särskilt angivna situationer, däribland när det

behövs med hänsyn till rikets säkerhet eller med hänsyn till föreliggande

fara för den intagnes eller annans liv eller hälsa liksom när det är

nödvändigt för att hindra att den intagne påverkar någon annan intagen

att allvarligt störa ordningen inom anstalten. I paragrafens andra stycke

stadgas att en intagen som dömts till fängelse i lägst två år och är

placerad i sluten anstalt får hållas avskild från andra intagna, om det kan

befaras att han planlägger rymning eller att någon annan planlägger ett

fritagningsförsök av honom och avskildheten är nödvändig för att hindra

att en sådan plan sätts i verket samt det med hänsyn till den intagnes

brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att

fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär.

Om det i fall som avses i 20 § andra stycket finns anledning anta att de

förhållanden som där avses kommer att bestå en längre tid, får den

intagne enligt 20 a § placeras på en specialavdelning. En intagen får

också placeras på en specialavdelning om det finns särskild anledning

anta att det är påkallat för att hindra honom från brottslig verksamhet av

allvarligt slag under vistelsen i anstalt.

Specialavdelningar finns för närvarande vid tre av landets slutna

anstalter, nämligen på Kriminalvårdsanstalterna Kumla,[REDACTED_EFTERNAMN] och

Tidaholm.

En grundläggande princip beträffande kriminalvården i anstalt är att

innehållet i verkställigheten i största möjliga utsträckning bör inriktas på

en individuell behandling av varje intagen, som ger den enskilde

förutsättningar för en återanpassning i samhället. När det gäller de

intagna i en specialavdelning är emellertid säkerhetsintresset mycket

framträdande. Verksamheten på dessa avdelningar präglas därför mer av

säkerhetstänkande än av påverkan och behandling.

Skälen för regeringens förslag: Som Fängelseutredningen har anfört

har inget framkommit som tyder på att behovet av särskild placering för

vissa intagna på grund av säkerhetsskäl har minskat. Härvid står liksom

tidigare två alternativ till buds, nämligen enrumsplacering (isolering)

eller vistelse på specialavdelning med särskild övervakning och

begränsad gemensamhet mellan de intagna. Vid valet mellan

enrumsplacering och vistelse på specialavdelning måste beaktas att en

långvarig isolering otvivelaktigt innebär stora risker för skadeverkningar.

Som kommittén påpekat torde specialavdelningar från humanitär

synpunkt vara att föredra. Regeringen anser därför att det även i

fortsättningen skall finnas vissa avdelningar med särskilt hög säkerhet.

Den nuvarande benämningen på dessa avdelningar med särskilt hög

säkerhet, specialavdelningar, är mindre lämplig, eftersom som man i

andra sammanhang talar om specialavdelningar t.ex. när det gäller

avdelningar för ungdomar eller avdelningar för kvinnor. Som kommittén

har föreslagit bör de i stället benämnas säkerhetsavdelningar, vilket också

på ett tydligare sätt anger avdelningarnas funktion.

På grund av en säkerhetsavdelnings mycket speciella karaktär är det

emellertid inte säkert att det framstår som mer fördelaktigt för en intagen

med en sådan placering än att han vistas avskild från andra intagna på en

annan avdelning. Som kommittén med instämmande av remiss-

instanserna anger måste den intagne normalt ha rätt att slippa placering

på säkerhetsavdelning om han så önskar. Denna rätt bör framgå av lag.

För att undvika att en frivillig isolering mera påtagligt ger upphov till

allvarliga risker för den intagnes psykiska hälsa bör emellertid rätten till

avskildhet inte vara helt ovillkorlig. Det finns också situationer när det av

säkerhetsskäl är omöjligt med avskildhet utanför säkerhetsavdelningen

och där ett sådant önskemål i stället får tillgodoses inom själva

avdelningen. Regeringen föreslår därför att en begäran om avskildhet i

stället för placering på säkerhetsavdelning skall kunna vägras om

särskilda skäl med hänsyn till den intagnes hälsa talar däremot eller om

det är av säkerhetsskäl är av synnerlig vikt att den intagne inte placeras

någon annanstans än på en säkerhetsavdelning.

Kommittén ifrågasatte i betänkandet om inte förhållandena inne på

avdelningarna måste utformas något mindre restriktivt för de intagna och

hänvisade i det sammanhanget bl.a. till Tortyrkommitténs

rekommendationer efter ett besök på specialavdelningen vid

kriminalvårdsanstalten Kumla våren 1991. Rekommendationerna innebar

bl.a. att det s.k. gruppsystemet bör ses över och att de intagna på

specialavdelningarna bör erbjudas mer meningsfulla arbetsuppgifter och

viss organiserad fritidsverksamhet. Tortyrkommitténs rekommendationer

har lett till vissa förändringar, bl.a. har gruppsystemet avskaffats.

Regeringen håller dock med Fängelseutredningen om att en allmän

strävan bör vara att de inre förhållandena på säkerhetsavdelningarna inte

utformas mer restriktivt för de intagna än vad som krävs för att

upprätthålla kravet på säkerhet. En mycket hög yttre säkerhet bör leda till

färre restriktioner vad gäller verksamheten inne på själva avdelningen.

Det finns i det sammanhanget också anledning att peka på att säkerheten

gagnas bäst av att det råder ett gott förhållande mellan personalen och de

intagna. Det är också av särskild vikt - inte minst ur säkerhetssynpunkt -

att de intagna på säkerhetsavdelningarna erbjuds meningsfulla och

stimulerande aktiviteter.

7 Placering av ungdomar

Regeringens förslag: Barnkonventionens bestämmelse förs in i KvaL.

En intagen som inte har fyllt 18 år får inte placeras i en anstalt där han

vistas tillsammans med intagna över 18 år om det inte kan anses vara till

hans bästa. Den nuvarande bestämmelsen i 8 § KvaL bibehålls för

intagna som har fyllt 18 men inte fyllt 21 år. Placering på en sluten

anstalt skall för alla intagna som inte har fyllt 21 år företrädesvis ske på

en anstalt med särskild verksamhet för yngre intagna.

Fängelseutredningens förslag: Den tolkning av barnkonventionen som

hittills accepterats i Sverige bör inte frångås. Någon lagändring

beträffande unga intagna föreslås därför inte. Placering av intagna under

21 år skall företrädesvis ske i anstalter som är avsedda för yngre intagna.

Ungdomar bör i första hand placeras i öppen anstalt. Minst en öppen och

en sluten anstalt inom varje region bör reserveras för yngre intagna. Vid

dessa anstalter bör finnas en särskild kompetens för att ta emot

ungdomar.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna instämmer i

utredningens förslag att den tolkning av barnkonventionen som hittills

accepterats i Sverige inte bör frångås. Enligt Barnombudsmannen kan det

i princip aldrig anses vara till barnets bästa att umgås med äldre

kriminella. Mot bakgrund av att lagöverträdare under 18 år är en grupp

som lagstiftningen särbehandlar i övriga avseenden och mot bakgrund av

Sveriges åtaganden enligt barnkonventionen är det enligt Barnombuds-

mannen nödvändigt med särbestämmelser för denna grupp. Brottsoffer-

jourernas riksförbund anser att behandling av ungdomar bättre kan

tillgodoses om de samlas i en central avdelning för hela landet.

Kriminalvårdsstyrelsen uppger att man har negativa erfarenheter av

särskilda anstalter för ungdomar. En koncentration av alltför många unga

på ett och samma ställe har givit upphov till svåra disciplin- och

ordningsproblem.

Bakgrund: Enligt 7 a § KvaL skall den som har behov av utbildning

eller behandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, placeras

i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som är ägnad att främja

en ändamålsenlig planering av frigivningen. Behovet av behandling och

utbildning gör sig särskilt starkt gällande när det gäller unga personer

under 18 år, som ännu inte har skaffat sig en kriminell identitet.

Enligt 8 § KvaL skall vid placering av intagen som ej fyllt 21 år

särskilt beaktas att han, om ej särskilda skäl föranleder annat, hålles

åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i

samhället.

Kriminalvårdsstyrelsens principer för placering av intagna under 18 år

innebär att det i varje enskilt fall skall göras en bedömning av vad som är

till den unges bästa.

Vid längre fängelsestraff finns det vissa särregler vid placeringen.

Allmänt gäller att de unga under 18 år som dömts till fängelse i minst två

år placeras på Kriminalvårdsanstalten Mariefred. Anstalten har en

anstaltspopulation som till mer än hälften består av unga personer (under

25 år) och ett verkställighetsinnehåll som är inriktat mot yrkesutbildning

och studier. Dessutom finns påverkansprogram för särskilda typer av

brott, t.ex. program för unga rånare och misshandlare, samt olika former

av missbruksrelaterade program. Man har också möjligheter att tillämpa

differentiering inom anstalten.

Vid en dom till fängelse på fyra år och däröver, där brottets grovhet

och speciella art är knutet till den dömdes psykiska status, kan placering

ske vid en av de tre särskilda avdelningarna på Kriminalvårdsanstalten

Norrköping. Varje avdelning har plats för fem intagna. Vid dessa

avdelningar placeras unga intagna, upp till omkring 25 år, vilka saknar

tidigare erfarenhet från anstalt. Avsikten är att man genom att hålla denna

grupp avskilda från övriga intagna skall förhindra att de får en kriminell

identitet. Sysselsättningen vid dessa avdelningar är huvudsakligen

inriktad på studier. De intagna har tillgång till psykolog. Man satsar

också på kontakter med utomstående, bl.a. genom idrottsutbyte.

Enligt artikel 37 c i FN:s barnkonvention skall varje frihetsberövat

barn hållas åtskilt från vuxna om det inte kan anses vara till barnets bästa

att inte göra detta. Sverige har reserverat sig mot artikel 10 i FN-

konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som innehåller

ett mer långtgående krav på att hålla ungdomsbrottslingar avskilda från

vuxna. När barnkonventionen skulle ratificeras föreslog regeringen att

man skulle reservera sig även mot denna. Riksdagen ansåg dock att det

inte behövdes någon reservation, men att det borde göras en närmare

analys av hur långt konventionens krav i denna del får anses gå. Skulle

denna analys visa på någon brist i svensk lagstiftning eller praxis på

området anfördes att detta naturligtvis borde leda till att en ändring på

lämpligt sätt övervägdes (rskr.1989/90:350). Vid sin behandling av

Sveriges rapport år 1992 var FN:s barnkommitté kritisk till att regeringen

inte försäkrade att frihetsberövade unga hålls avskilda från vuxna och

föreslog att man skulle överväga detta ytterligare. Sverige skall lämna en

ny rapport till kommittén under innevarande år.

Barnkommittén har i sitt betänkande Barnets bästa i främsta rummet

(SOU 1997:116 s. 483) som sin mening uttalat att reglerna för placering

av unga på anstalt bör utformas i enlighet med vad som föreskrivs i

artikel 37 c i barnkonventionen, dvs. att varje frihetsberövat barn skall

hållas åtskilt från vuxna, om det inte kan anses vara till barnets bästa att

så inte sker. Kommittén har vidare anfört att detta numera synes vara de

riktlinjer som kriminalvården tillämpar när den placerar ungdomar under

18 år. Enligt kommittén bör varje beslut där en intagen under 18 år

placeras tillsammans med äldre intagna särskilt kunna motiveras.

I propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98: 96)

föreslår regeringen att det skall införas en ny frihetsberövande påföljd,

sluten ungdomsvård, för den som har begått brott innan han fyllt 18 år.

Påföljden är tänkt att vara tidsbestämd. Tiden för sluten ungdomsvård

skall bestämmas efter brottets straffvärde till lägst fjorton dagar och

högst fyra år. Påföljden skall kunna utdömas endast om rätten vid en

tillämpning av de allmänna reglerna om påföljdsval finner att det finns

synnerliga skäl för att döma till fängelse. Förslaget innebär enligt

motiven att sluten ungdomsvård i princip kommer att ersätta

fängelsestraffet för lagöverträdare under 18 år.

Skälen för regeringens förslag

Barnkonventionens bestämmelse förs in i KvaL

För närvarande anges i lagstiftningen endast att vid placering av intagna

som inte har fyllt 21 år särskilt skall beaktas att de, om inte särskilda skäl

föranleder annat, hålles avskilda från sådana intagna som kan inverka

menligt på deras anpassning i samhället. Någon särskild bestämmelse

som tar sikte på intagna som inte har fyllt 18 år finns inte.

Om man skall hålla intagna under 18 år helt åtskilda från vuxna

intagna finns, såsom Fängelseutredningen har anfört, endast två

alternativa lösningar; antingen samlas de i en central anstalt för hela

landet eller placeras de nära hemorten men isolerade från andra intagna.

Vid ett genomförande av den nya påföljden för ungdomar, sluten

ungdomsvård, blir det endast fråga om enstaka fall per år där unga under

18 år kommer att dömas till fängelse och dessutom börjar avtjäna straffet

innan de blir myndiga. Det torde kunna förutsägas att det i samtliga dessa

fall kommer att röra sig om mycket långa straff för grova våldsbrott som

mord eller dråp. I praktiken skulle därför den ursprungliga placeringen

med nuvarande rutiner alltid ske på en av de tre särskilda avdelningarna

vid Norrköpingsanstalten eller, möjligtvis, på Mariefredsanstalten.

Det finns olika uppfattningar om den nuvarande bestämmelsen i 8 §

KvaL fullt ut svarar mot det åtagande Sverige har gjort genom

ratificeringen av barnkonventionen. Enligt regeringens mening finns det

skäl att - såsom också Barnkommittén uttalat - ta in bestämmelsen från

barnkonventionen direkt i lagstiftningen och i en särskild regel föreskriva

att intagna som inte har fyllt 18 år endast får komma i kontakt med vuxna

intagna om detta kan anses vara till den unges bästa. Däremot bör det inte

införas något absolut förbud mot att intagna under 18 år kommer i

kontakt med intagna som har uppnått myndighetsåldern. En sådan

ordning skulle rent faktiskt kunna komma att stå i strid med

barnkonventionens allmänna krav på att alltid se till barnets bästa.

Vid ett genomförande av den nya ungdomspåföljden sluten

ungdomsvård torde nämligen som nämnts tidigare antalet intagna under

18 år bli så få till antalet att alternativet till att tillåta en viss

integrering

mellan dem och andra intagna i praktiken blir att deras straff skulle

verkställas mer eller mindre i avskildhet. En sådan ordning med isolering

från andra intagna skulle säkerligen i många fall få betydligt mer

negativa konsekvenser för en ung intagen jämfört med att han eller hon i

viss utsträckning kommer i kontakt med andra intagna som är över 18 år.

En sådan ordning är därför normalt inte till den unges bästa. Det bör dock

poängteras att det naturligtvis i varje enskilt fall skall göras en individuell

prövning av vad som är till den unges bästa i detta hänseende.

Vad som också bör betonas är att den unge inte kommer i kontakt med

intagna som kan bedömas inverka menligt på hans möjligheter att leva ett

liv utan kriminalitet. Vid denna bedömning bör beaktas i vilken

omfattning den unge kommer i kontakt med andra medintagna. Mycket

stora krav måste ställas beträffande de intagna som den unge träffar

under längre tid, t.ex. de som bor på samma avdelning eller de som den

unge har sysselsättning tillsammans med. När det gäller intagna som den

unge träffar kortare tid och i närvaro av vårdarpersonal t.ex. i samband

med idrott är riskerna för negativ inverkan mindre. Det är inte heller med

nödvändighet så att andra intagna under 18 år alltid är ett lämpligt

sällskap för den unge.

Det är av vital betydelse att man motverkar att ungdomar skaffar sig

och befäster en kriminell identitet under vistelsen i anstalt.

Verkställigheten bör därför så långt det är möjligt vara ägnad att bryta en

sådan utveckling. Enligt regeringens bedömning medför en placering på

en särskild avdelning med mycket få intagna och med särskild

verksamhet för yngre fängelsedömda inriktat mot studier och

arbetsträning en i det sammanhanget godtagbar lösning. Vad som nu

sagts bör inte skymma det faktum att det slutliga målet måste vara att

straffsystemet är utformat på ett sådant sätt att lagöverträdare under 18 år

inte döms till fängelse överhuvudtaget. Kraftfulla åtgärder inom ramen

för socialtjänsten eller på ett särskilt ungdomshem är oftast såväl ur den

unges som ur samhällets synvinkel att föredra.

Regeringen föreslår sammanfattningsvis att barnkonventionens

bestämmelse förs in i KvaL.

Placering i anstalt för den som inte har fyllt 21 år

Enligt regeringens mening bör intagna som har fyllt 18 år men som är

under 21 år alltjämt i viss mån särbehandlas. För denna kategori krävs

enligt 30 kap. 5 § BrB särskilda skäl för att välja fängelse som påföljd.

Det ter sig därför naturligt att de i viss mån blir föremål för en särskild

behandling också på verkställighetsstadiet. Den nuvarande bestämmelsen

i 8 § KvaL bör därför behållas för dessa intagna.

Placering på en anstalt med särskild verksamhet för yngre intagna

Som huvudregel gäller enligt 7 § KvaL för alla intagna en presumtion för

placering på en öppen anstalt. Den regeln gäller således även dem som

inte har fyllt 21 år. Det saknas därför enligt regeringens uppfattning skäl

att därutöver särskilt föreskriva att den som inte fyllt 21 år företrädesvis

skall placeras på en öppen anstalt. Utredningens förslag i den delen bör

följaktligen inte genomföras.

Däremot är det rent allmänt så att intagning i en öppen anstalt ofta är

mindre skadligt för yngre intagna än om de tas in på en sluten anstalt. I

det perspektivet kan det hävdas att presumtionen i 7 § KvaL gör sig

gällande med särskild styrka beträffande just yngre fängelsedömda. Till

denna kategori kan framför allt de som döms till fängelse huvudsakligen

på grund av brottets art hänföras. Det gäller särskilt dem som döms till

korta fängelsestraff för t.ex. grovt rattfylleri och misshandel. Dock bör

noteras att en övervägande majoritet av dem i dag torde kunna avtjäna

sitt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Ytterst blir det en avvägning i det enskilda fallet som blir avgörande för

vilken placering som skall väljas. Det är emellertid viktigt att det i lag

slås fast att en intagen som inte har fyllt 21 år och som placeras på en

sluten anstalt företrädesvis skall placeras på en anstalt med särskild

verksamhet för yngre intagna. Regeringen föreslår därför att en

bestämmelse med denna innebörd tas in i KvaL. Därigenom markeras

den vikt som under verkställighetstiden bör läggas vid att bryta

utvecklingen för den som är på väg att etablera eller befästa en kriminell

identitet.

Inom kriminalvården finns det redan brottsrelaterade program som

riktar sig särskilt till yngre fängelsedömda. Programverksamheten är

under utveckling och nya program som särskilt riktar sig till unga intagna

håller på att arbetas fram. Regeringen ser detta som en angelägen och

prioriterad uppgift för kriminalvården. Den föreslagna ändringen i KvaL

bör kunna utgöra en drivkraft för en fortsatt utveckling av denna

programverksamhet.

8 Kvinnor i anstalt

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse om placering av kvinnor

tas in i KvaL. Kvinnor som avtjänar ett fängelsestraff skall normalt

placeras i anstalter eller avdelningar i en anstalt avsedda för enbart

kvinnor. En kvinna skall inte heller utan eget medgivande kunna placeras

i en annan anstalt.

Fängelseutredningens förslag överensstämmer med regeringens

utgångspunkter men regeringens förslag innebär en starkare presumtion

för en placering på en anstalt eller avdelning avsedd för enbart kvinnor.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna

del tillstyrker utredningens förslag. Kriminalvårdsstyrelsen framhåller

dock att antalet kvinnor i anstaltspopulationen är så litet att detta utgör en

begränsning av antalet renodlade kvinnoanstalter och att det därför även i

fortsättningen måste finnas vissa blandade anstalter. Enligt

Kriminalvårdsstyrelsen är det viktigt att antalet kvinnor vid en anstalt blir

tillräckligt stort för att skapa en meningsfull verksamhet utifrån kvinnors

särskilda behov. Kriminalvårdsregionen i Göteborg anser att det kan vara

problem att inhämta samtycke från kvinnor på fri fot och anser därför att

det i lagtexten i stället bör framgå att en kvinna, som så begär, alltid skall

placeras i en anstalt där gemensamhet med manliga intagna inte

förekommer.

Bakgrund: Andelen kvinnor som är inskrivna i anstalt har mer än

fördubblats under den senaste tjugoårsperioden. Numera utgör andelen

kvinnor ca fem procent av den vid varje tid förekommande

anstaltspopulationen. Den 1 september 1997 fanns 184 intagna kvinnor.

Enligt beräkningar kommer ca 300 kvinnor årligen att avtjäna sitt

fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Framför allt gäller detta kvinnor som annars hade placerats på öppna

anstalter.

Som framgår av redovisningen i Fängelseutredningens betänkande

består de intagna kvinnorna nämligen, något förenklat, av två

huvudgrupper. En stor grupp utgörs av kvinnor som avtjänar korta

fängelsestraff, t.ex. för grovt rattfylleri. De är sällan tidigare straffade

och lever normalt under ordnade förhållanden. De avtjänar normalt sitt

straff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll eller så

placeras de på öppna anstalter. Den andra huvudgruppen är kvinnor som

lever i kriminella miljöer och som har omfattande missbruksproblem.

Undersökningar har visat att närmare hälften av de kvinnliga intagna har

narkotikaproblem. En vanlig uppfattning bland anstaltspersonalen är att

många av kvinnorna i den andra gruppen är mycket mer nedgångna än

intagna män. Det sagda gäller särskilt vid den första verkställigheten.

Dessa kvinnor, ofta med ett långvarigt missbruk, har nästan alltid ett stort

behov av stöd och hjälp för att komma till rätta med sin livssituation. För

denna grupp finns det därför sammantaget starka skäl för en placering på

en sluten anstalt.

Förenta Nationernas standardminimiregler för behandling av interner

föreskriver att män och kvinnor skall, såvitt möjligt, placeras i skilda

anstalter. Vid anstalter som tar emot både män och kvinnor skall den del

av anläggningen som är avsedd för kvinnor vara helt skild från andra

delar av anläggningen. Enligt artikel 11 i de europeiska fängelsereglerna

skall manliga och kvinnliga intagna i princip hållas skilda från varandra.

De kan dock delta tillsammans i organiserade aktiviteter vilka ingår som

inslag i ett uppgjort behandlingsprogram.

Till skillnad från tidigare lagstiftning innehåller KvaL inga

bestämmelser om att män och kvinnor skall hållas åtskilda. De tidigare

reglerna fanns i lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt. I den

lagen föreskrevs i 25 § andra stycket att män och kvinnor skulle hållas

åtskilda, såvitt möjligt i särskilda anstalter. Denna bestämmelse hade

överförts från äldre lagstiftning.

I förarbetena till KvaL framhöll departementschefen att det inte

behövdes någon särskild lagbestämmelse om att män och kvinnor skulle

hållas åtskilda. Vidare anfördes att det inte torde vara möjligt att inrätta

särskilda lokalanstalter för kvinnor inom ramen för det nya

anstaltssystemet, eftersom de kvinnliga intagna var så få till antalet. För

att tillgodose även kvinnornas behov av anstaltsplacering i närheten av

hemorten föreslogs att särskilda avdelningar för kvinnor skulle inrättas

vid vissa lokalanstalter. (se prop. 1974:20 s. 91)

Riksdagen har vid upprepade tillfällen uttalat att det är angeläget dels

att alla kvinnor som så önskar kan genomföra sin anstaltsvistelse skilda

från manliga intagna, dels att intagna kvinnors särskilda behov kan

tillgodoses också i anstalter med både manliga och kvinnliga intagna (se

1990/91:JuU17 s. 14).

Vid den tidpunkt när Fängelseutredningen lade fram sina förslag

(1993) var kvinnor placerade på en mängd olika anstalter. Förutom på

kvinnoanstalterna Hinseberg och Färingsö fanns det 84 kvinnoplatser på

åtta slutna och tio öppna lokalanstalter. Antalet kvinnoplatser på de olika

anstalterna var med några få undantag begränsade till några få, upp till ca

fem platser. Särskilda drogprogram för kvinnor fanns endast vid de två

renodlade kvinnoanstalterna. Vid de andra anstalterna erbjöds kvinnorna

med något undantag samma verksamhet som männen.

Under senare år har det skett en utveckling inom kriminalvården mot

att i större utsträckning koncentrera kvinnoplatserna till ett färre antal

anstalter för att få ett tillräckligt klientunderlag till uppbyggnad av en

verksamhet som riktar sig särskilt till kvinnor. För närvarande finns tre

anstalter, Hinseberg (klass II-IV), Färingsö (klass III) och Ljustadalen

(klass IV) som enbart är avdelade för kvinnor. På ytterligare två anstalter

med särskilda kvinnoplatser, Lindome (klass IV) och Ystad (klass III),

finns både kvinnor och män, men vid anstalten i Ystad förekommer ingen

gemensamhet med manliga intagna och den kan därför i praktiken sägas

vara en renodlad kvinnoanstalt. Från tid till annan placeras kvinnor också

på andra blandade anstalter, ofta i samband med frigång i slutet av

verkställigheten eller för att tillgodose särskilda önskemål om närhet till

hemorten. Inom kriminalvården pågår dock ett arbete med att ersätta

dessa platser med särskilda utslussningsplatser i anslutning till de

anstalter eller avdelningar som är avsedda för enbart kvinnor.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med Fängelseutredningen

anser regeringen att det är angeläget att straffverkställigheten för kvinnor

utformas så att de inte utsätts för förtryck av kriminella män under tiden i

kriminalvårdsanstalt. Det är också viktigt att verkställighetsinnehållet kan

anpassas efter kvinnornas särskilda behov. Inom kriminalvården har man

dessutom den erfarenheten att kvinnor får en bättre verkställighet och

bättre förutsättningar inför frigivningen om de avtjänar sitt straff utan att

komma i kontakt med manliga intagna. Med hänsyn härtill och mot

bakgrund av de internationella reglerna om att män och kvinnor i princip

bör hållas åtskilda anser regeringen att utgångspunkten måste vara att

kvinnor normalt skall placeras i anstalter eller avskilda avdelningar

avsedda för enbart kvinnor. Vad som nu har sagts bör komma till uttryck

genom att det i KvaL införs en särskild bestämmelse för placering av

kvinnor i anstalt med detta innehåll.

Enligt regeringens bedömning måste det åtminstone för en tid finnas

kvar någon eller några blandade anstalter. Den föreslagna

placeringsregeln bör därför utformas som en presumtion för och inte som

ett krav på en placering vid en renodlad kvinnoanstalt eller

kvinnoavdelning. I framtiden är det möjligt att dessa platser på blandade

anstalter kan ersättas av särskilda utslussningsplatser i anslutning till de

renodlade kvinnoanstalterna eller kvinnoavdelningarna.

Alla kvinnor bör emellertid enligt regeringens mening ha en ovillkorlig

och lagstadgad rätt att avtjäna fängelsestraffet utan att komma i kontakt

med manliga intagna. Att som Kriminalvårdsregionen i Göteborg

föreslagit göra detta beroende av om kvinnan själv begärt det är enligt

regeringens mening inte tillräckligt, utan placering i en anstalt där hon

vistas tillsammans med manliga intagna bör endast få ske om kvinnan

har lämnat sitt medgivande därtill. Införandet av en sådan rätt till

placering på en renodlad kvinnoanstalt är ett viktigt led i arbetet med att

skapa förutsättningar för en trygg och effektiv verkställighet för utsatta

kvinnor. Önskemål om placering på en anstalt utan någon gemensamhet

med män torde redan i dag tillgodoses av kriminalvården, men det är en

viktig markering att rätten därtill framgår av lag.

9 Sysselsättning och behandling

Regeringens förslag: Arbete och andra former av sysselsättning som

utbildning, undervisning, arbetsträning och social färdighetsträning

jämställs och integreras med varandra. Särskilt anordnad verksamhet som

syftar till att motverka brott eller missbruk förs in som en särskild form

av sysselsättning.

Fängelseutredningens förslag: En sysselsättningsplikt skall fortfarande

gälla. Behöver den intagne genomgå utbildning eller annan sysselsättning

än arbete, skall han ha rätt och skyldighet att göra det på arbetstid.

Undantagen från sysselsättningsplikten för dem som erhåller ålders- eller

förtidspension skall finnas kvar. Ett rikt utbud av utbildning med olika

inriktning bör eftersträvas så att man underlättar för den intagne att finna

en för honom lämplig utbildning. På sikt bör kriminalvården fästa större

vikt vid utbildning och mindre vid produktion.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig delar

kommitténs uppfattning att sysselsättningsplikten skall behållas och att

utbildning bör tillmätas större betydelse i framtiden. Kriminalvårds-

styrelsen och flera av kriminalvårdens regionmyndigheter pekar på att

den alltmer utbyggda programverksamheten bör lyftas fram som ett

viktigt moment i verkställighetsinnehållet. Styrelsen framhåller att

programverksamheten bör intensifieras och integreras med arbete och

utbildning.

Bakgrund

Nuvarande förhållanden

En intagen skall enligt 10 § KvaL beredas lämpligt arbete som såvitt

möjligt främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i

arbetslivet. Har han behov av undervisning, utbildning, arbetsträning

eller någon annan sysselsättning eller av medicinskpsykologisk

behandling eller någon annan särskild behandling, skall enligt andra

stycket nämnda paragraf sådan beredas honom under arbetstiden, om det

kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes

förutsättningar.

Enligt 12 § KvaL är den intagne skyldig att utföra det arbete, delta i

den undervisning, utbildning eller arbetsträning eller ha den

sysselsättning i övrigt som anvisas honom. Med andra ord råder en

sysselsättningsplikt. Den som erhåller ålderspension får dock inte åläggas

någon sysselsättning. En intagen som erhåller förtidspension eller

sjukbidrag får åläggas sysselsättning enbart av sådan art och omfattning

som kan anses lämplig för honom. Det är förutsatt att

sysselsättningsplikten inte omfattar behandling av mera medicinsk

karaktär.

Programverksamheten inom kriminalvården

Under senare har det inom kriminalvården pågått ett arbete med att

utveckla ett mer målinriktat verkställighetsinnehåll, vilket bl.a. tagit sig

uttryck i tillkomsten av en programverksamhet. Programmen kan bestå

av arbete, teoretisk och praktisk utbildning, brotts- och

missbruksrelaterade program och social färdighetsträning men det finns

också t.ex. fritids-, kultur- och friskvårdsprogram.

Brotts- och missbruksrelaterade program utgör en särskild form av

program som tar sin utgångspunkt i de intagnas kriminalitet, deras brott

eller missbruk och syftar till att förebygga återfall i brott eller missbruk.

Ibland benämns de påverkansprogram. Programmen inriktas mot åtgärder

som visats eller kan antas leda till att risken för återfall i brott minskar.

De kan ta sikte på arten av missbruk eller en specifik brottstyp men kan

också vända sig till en viss målgrupp. Alkohol-, narkotika- våldsbrotts-

eller sexualbrottsrelaterade program är exempel på den förstnämnda

typen av program medan brottspreventiva ungdoms- och kvinnoprogram

är exempel på mer målgruppsinriktade program. Man brukar också skilja

mellan olika programslag där informationsprogram har till syfte att

informera och ge ny kunskap, motivationsprogram att motivera och ge

nya insikter och behandlingsprogram att genom behandling uppnå ett

förändrat beteende och förhållningssätt.

Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att verkställighetstiden

tas till vara på ett meningsfullt sätt som är ägnat att motverka återfall i

brott. Många av de intagna har en bristande kompetens både vad gäller

arbetslivserfarenhet, grundläggande utbildning och förmågan att socialt

anpassa sig till ett liv utan kriminalitet. En höjning av deras sociala

kompetens i olika hänseenden är därför en mycket viktig faktor i det

brottsförebyggande arbetet. Därigenom skapas bättre förutsättningar för

att de skall kunna klara av att leva ett laglydigt liv. Något som i sin tur

stärker samhällsskyddet på lång sikt. Många av de intagna har också läs-

och skrivsvårigheter, vilket är ett social handikapp som på ett högst

påtagligt sätt försvårar deras möjligheter att anpassa sig till samhället.

Det finns därför ett stort behov av undervisning på grundskolenivå,

framför allt för yngre intagna. I en del fall rör det sig sannolikt om

dyslexi som kräver särskilda behandlingsinsatser. Insatser på detta

område får därför ses som en viktig uppgift för kriminalvården.

Sysselsättningen i anstalt har av tradition präglats av arbetsinriktad

produktion. Även om undervisning, utbildning, arbetsträning, social

färdighetsträning och brotts- och missbruksrelaterade program fått ett

ökat utrymme under senare år är arbete av olika slag en dominerande

form av sysselsättning. Enligt kriminalvårdens årsredovisning för

kalenderåret 1997 utgjorde andelen timmar i utbildning och olika former

av brotts- och missbruksrelaterade program sammanlagt närmare en

fjärdedel av den totala programverksamheten, medan arbetsdrift samt

service och tjänster stod för närmare hälften. En strävan bör vara att

ytterligare förstärka inslaget av grundläggande praktisk och teoretisk

utbildning samt att utvidga och utveckla den särskilt anordnade

verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk (brotts- och

missbruksrelaterade program). De intagna som bedöms vara i behov av

deltagande i sådana program bör erbjudas möjlighet att delta. Den

utökade verksamheten bör i första hand ske genom en ökning av

sysselsättningsgraden och i andra hand genom en minskning av

sysselsättningen service och tjänster (t.ex. städning).

Vidare bör produktionsarbetet, som alltjämt kommer att vara ett

dominerande inslag i verkställighetsinnehållet, ändras genom att

arbetsuppgifterna görs mer meningsfulla och anpassade efter de intagna

och får mer inslag av lärande, träning och utbildning. Överhuvudtaget

finns det målsättning inom kriminalvården att bättre integrera de olika

typerna av programverksamhet med varandra. En målsättning som

regeringen understödjer.

Regeringen föreslår att allt vad som nu sagts kommer till uttryck i

KvaL genom att arbete och andra former av sysselsättning jämställs.

Vidare bör, för att markera betydelsen därav, särskilt anordnad

verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk föras in som

en särskild form av sysselsättning. Härmed avses alltså vad som inom

kriminalvården benämns som brotts- och missbruksrelaterade program.

10 Behandling av män dömda för övergrepp mot

kvinnor och barn

Regeringens bedömning: Kriminalvårdsstyrelsen har beslutat att

inrätta särskilda platser för sexualbrottsdömda och regeringen har

meddelat direktiv i regleringsbrev om att alla de sexualbrottsdömda

som vill och har behov av det skall erbjudas behandling. Några

ytterligare åtgärder från regeringens sida som gäller behandling av

dessa gärningsmän är därför för närvarande inte nödvändiga.

Deltagande i behandlingsprogram skall alltid bygga på frivillighet.

Vad gäller våldsbrottsdömda bör den kartläggning av vårdbehovet

och den utvärdering av behandlingsinsatserna som regeringen nyligen

tagit initiativ till avvaktas innan några ytterligare åtgärder vidtas från

regeringens sida.

Fängelseutredningens förslag: Kriminalvårdsstyrelsen och region-

myndigheterna bör avgöra vilka anstalter som skall användas för män

som är dömda för övergrepp mot kvinnor och barn samt vilken

behandlingsinriktning som skall finnas vid de olika anstalterna.

Kriminalvårdsstyrelsen bör upprätta allmänna riktlinjer för hur

behandlingen skall bedrivas.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna accepterar

kommitténs förslag, även om många av remissinstanserna anser att

förslagen inte tillför något nytt. Många av remissinstanserna framhåller

behovet av forskning på området, både beträffande psykoterapeutisk

behandling och hormonbehandling. Enligt Sveriges läkarförbund finns

det för närvarande inget vetenskapligt stöd för att psykoterapi skulle

minska benägenheten för återfall i sexualbrottshänseende. SACO inom

kriminalvården samt Diskrimineringsombudsmannen lyfter fram behovet

av behandling av dömda med utländsk bakgrund.

Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen har uttalat att målet

måste vara att de intagna, dömda för sexualbrott och våldsbrott, som vill

och har behov av det skall erhålla behandling. (1990/91:JuU17 s.15,

rskr.1990/91:154).

Att säkerställa att män, som är dömda för övergrepp mot kvinnor och

barn, erbjuds lämplig behandling är egentligen inte någon

lagstiftningsfråga, utan bör behandlas i samband med budgetarbetet och i

regleringsbrev.

Fängelseutredningens förslag om anstalter med en särskild inriktning

mot sexualbrottsdömda och riktlinjer för behandlingen har i sak redan

uppfyllts genom att Kriminalvårdsstyrelsen har inrättat särskilda platser

för sexualbrottsdömda och utarbetat särskilda program för denna

kategori. Regeringen har vidare vad gäller behandlingen av dömda för

sexualbrott i regleringsbrevet för år 1997 och för år 1998 uttalat att

kriminalvården skall se till att intagna som är dömda för sexualbrott och

som vill och har behov därav erhåller behandling som är inriktad på att

förhindra återfall i sådana brott. Vidare har angivits att

Kriminalvårdsstyrelsen i sin återrapportering skall redovisa antalet

intagna som är dömda för sexualbrott och hur många av dem som har

erbjudits eller erhållit behandling som är inriktad på att förhindra återfall

i sådana brott. Några ytterligare åtgärder från regeringens sida i denna

fråga är därför för närvarande inte påkallade.

I riksdagen har vid flera tillfällen i motioner framförts önskemål om att

intagna som ett obligatoriskt inslag i verkställigheten skall kunna åläggas

att delta i vissa former av behandlingsprogram för att förebygga återfall i

brott. Det har särskilt gällt sexualbrottsdömda. Frivillighet är i dag

förutsatt vad avser medicinsk-psykologisk eller annan behandling enligt

10 § andra stycket KvaL. Den nuvarande sysselsättningsplikten enligt

12 § KvaL omfattar således inte vård eller behandling av medicinsk

karaktär (se prop. 1989/90:154 s. 29). Regeringen anser i likhet med vad

justitieutskottet tidigare har uttalat att denna ordning av principiella och

medicinskt-etiska skäl fortfarande skall råda (jfr 1996/97:JuU11 s. 19).

Vad avser behandling för dem som dömts för våldsbrott mot kvinnor

(eller barn) har Kvinnovåldskommissionen i sitt betänkande Kvinnofrid

(SOU 1995:60) föreslagit att Kriminalvårdsstyrelsen får i uppdrag att

kartlägga vilka behov som finns när det gäller behandling av dessa män

och hur många intagna som är hänförda till olika kategorier. Ett sådant

uppdrag bör enligt kommissionen också innefatta utarbetande av ett

behandlingsprogram för behandlingen av män som gjort sig skyldiga till

övergrepp mot närstående liknande det som tidigare utarbetats när det

gäller sexualbrottsdömda. Kvinnovåldskommissionens förslag har

remissbehandlats. Regeringen har nyligen uppdragit åt Kriminalvårds-

styrelsen att i samråd med Socialstyrelsen kartlägga vilka metoder som

används för behandlingen av män som dömts för våldsbrott mot kvinnor

samt redovisa vilka behov som kan finnas för en utbyggnad av

behandlingen av dessa män. Uppdraget skall redovisas till regeringen

senast i samband med årsredovisningen för år 1998. Vidare har

regeringen avsatt medel för en utvärdering av de behandlingsmetoder

som förekommer för män som dömts för vålds- och sexualbrott mot

kvinnor. Redovisningen av dessa uppdrag bör avvaktas innan några

ytterligare åtgärder vidtas från regeringens sida.

11 Övriga förslag som avser vistelser utanför

anstalt

11.1 Permissioner

Regeringens förslag: För att anpassa lagtexten till den terminologi

som numera används inom kriminalvården förs termerna

normalpermission och särskild permission in i KvaL och ersätter den

nuvarande benämningen korttidspermission.

Regeringens bedömning: Fängelseutredningens förslag om ändrade

förutsättningar för att medge normalpermission och om krav på en

skriftlig permissionsplan inför varje permissionstillfälle bör inte

genomföras.

Fängelseutredningens förslag: Benämningen "regelbunden

korttidspermission" ersätts med benämningen "normalpermission" och

lagtexten anpassas till den skärpta praxis som numera tillämpas inom

kriminalvården, så att sådan permission skall vägras om det föreligger en

inte obetydlig fara för fortsatt brottslighet eller annat missbruk. Särskild

permission skall inte kunna beviljas om den aktuella angelägenheten kan

ombesörjas under en normalpermission. En skriftlig permissionsplan

skall upprättas inför varje permissionstillfälle.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att den nya

formuleringen beträffande de regelbundna korttidspermissionerna är

olämplig, eftersom den kan bädda för ytterligare inskränkningar i

möjligheterna att bevilja permissioner. Också förslaget om en skriftlig

permissionsplan kritiseras av flera remissinstanser som alltför

omständligt.

Bakgrund

Den nuvarande regleringen

Bestämmelser om permission finns i 32 och 33 §§ KvaL samt i 12 §

KvaF. Kriminalvårdstyrelsen har nyligen utfärdat nya föreskrifter och

allmänna råd rörande permissioner (permissionsföreskrifterna) [KVVFS

1997:4], som trätt i kraft den 1 maj 1997.

För att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen enligt 32 §

första stycket KvaL beviljas tillstånd att lämna anstalten för viss kort tid

(korttidspermission). I Kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter numera

benämnd normalpermission. Sådan permission får beviljas om inte

påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat

missbruk föreligger. Vid bedömningen skall särskilt beaktas om den

intagne har nyttjat eller förfarit olagligt med narkotika inom anstalten

eller utan giltigt skäl vägrat lämna urinprov enligt 52 d §.

Frågan om normalpermission skall beviljas avgörs efter en samlad

bedömning i varje enskilt fall. Prövningens syfte är att utröna om det

föreligger sådan påtaglig fara för fortsatt brottslighet eller sådan avsevärd

fara för annat missbruk att permissionen inte bör beviljas. Vid

prövningen skall enligt permissionsföreskrifterna bl.a. arten och

omfattningen av den intagnes aktuella och eventuellt tidigare brottslighet,

strafftidens längd och den intagnes personliga förhållanden som t.ex.

missbruksproblem och förekomsten av psykisk störning beaktas.

Normalpermission skall föregås av en individuellt bestämd

kvalifikationstid (5 § permissionsföreskrifterna). Därutöver föreskrivs

vissa minimitider för beräkningen av denna kvalifikationstid, beroende

bl.a. på strafftidens längd.

Enligt 12 § andra stycket KvaF får den som dömts till fängelse i lägst

två år beviljas normalpermission innan han har avtjänat sex månader av

straffet endast om det finns särskilda skäl. Enligt tredje stycket samma

paragraf bör den som dömts för s.k. terroristbrott inte beviljas

normalpermission annat än om det finns särskilda skäl.

Enligt 32 § andra stycket KvaL får korttidspermission också ges om

annan särskild anledning förekommer. I Kriminalvårdsstyrelsens

föreskrifter numera benämnd särskild permission. Sådan permission får

enligt 8 § permissionsföreskrifterna beviljas för att en intagen utanför

anstalten skall kunna ombesörja angelägenheter som är av väsentlig

betydelse för honom och som inte kan ombesörjas genom

normalpermission eller på annat sätt. Det kan t.ex. röra sig om närståendes

begravning, besök hos tandläkare eller optiker, besök hos

frivårdsmyndigheten eller sociala myndigheter som en förberedelse inför

frigivningen eller angelägna aktiviteter inom ramen för

programverksamhet som inte kan tillgodoses genom frigång eller

fritidsvistelse utanför anstalten. Vid särskilda permissioner skall alltid

ställas villkor om ändamål och vistelseort. Särskild permission får inte

omfatta längre tid än vad som är nödvändigt för att tillgodose syftet med

permissionen. Enligt permissionsföreskrifterna skall det vid bedömningen

av en ansökan om särskild permission alltid göras en avvägning mellan

angelägenheten för den intagne å ena sidan och risken för missbruk å andra

sidan.

En intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL får enligt 32 § tredje

stycket samma lag inte beviljas normalpermission och får beviljas

särskild permission endast om synnerliga skäl föreligger.

I syfte att minska skadeverkningarna av ett långt frihetsberövande och

efter en bedömning av den intagnes behov av en kortare utevistelse och

kraven på säkerhet i varje enskilt fall får enligt 11 §

permissionsföreskrifterna en intagen som särbehandlas enligt 7 § tredje

stycket KvaL eller av annan anledning inte medges normalpermission

beviljas en kortare bevakad permission, s.k. lufthålspermission.

Enligt 32 § fjärde stycket KvaL får för normalpermission och särskild

permission ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande

vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Finns det behov av

noggrann tillsyn kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall

vara ställd under bevakning. Intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL

skall vara ställda under bevakning.

Vid misskötsamhet inträder en ny individuellt anpassad

kvalifikationstid. Minimitiden uppgår till sex månader vid allvarligare

former av misskötsamhet och annars till fyra månader.

Enligt 33 § KvaL kan en intagen till förberedande av frigivning

beviljas permission under viss längre tid (frigivningspermission). Sådan

permission får inte beviljas för tid före den dag då villkorlig frigivning

tidigast kan komma i fråga. Beslut om frigivningspermission fattas av

Kriminalvårdsnämnden. Frågan om frigivningspermission behandlades

inte av Fängelseutredningen. Som tidigare har nämnts föreslår regeringen

i propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet att den nuvarande

möjligheten till frigivningspermission skall slopas.

Statistik över permissioner

Under senare år har det totala antalet permissioner ökat, samtidigt som

andelen misskötta permissioner har minskat kraftigt. Enligt

kriminalvårdens verksamhetsstatistik för 1997 har ca 99 procent av de

påbörjade permissionerna (51 874 st) genomförts utan känd

misskötsamhet. Misskötsamhet genom uteblivande skedde i 294 fall (ca

6 promille). Mer än 99 procent av de påbörjade permissionerna har därför

genomförts utan misskötsamhet genom uteblivande. De nu nämnda

siffrorna skall jämföras med början av 1990-talet när ca 1 000 fall årligen

missköttes genom uteblivande. Den siffran har således mer än halverats

sedan dess.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: En av grundtankarna

i KvaL är att anstaltsvistelsen redan från början skall inriktas på åtgärder

som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten.

Permissionsinstitutet utgör ett mycket väsentligt inslag i denna strävan

och är viktigt för att den intagne skall kunna behålla kontakten med

anhöriga och andra personer i hans närhet. Det utgör också ett

betydelsefullt medel för att underlätta den intagnes anpassning i

samhället och för att motverka anstaltsskador. Permissioner är ofta den

mest betydelsefulla länken mellan anstalten och samhället i övrigt för den

intagne. Det emellertid också viktigt för kriminalvårdens förtroende hos

allmänheten att samhällsskyddsfaktorerna tillmäts stor betydelse vid

bedömningen av om en permission skall beviljas.

För att uppnå fördelarna med permissionerna är det nödvändigt med en

väl genomtänkt permissionsplanering, så att risken för missbruk

minimeras. Den nyss redovisade statistiken visar att permissionsmiss-

bruket har minskat till en mycket låg nivå. Detta torde ha sin

huvudsakliga förklaring i att planeringen inför permissionerna har

avsevärt förbättrats under senare år.

Tillämpningen av permissionsbestämmelserna fungerar med andra ord

för närvarande mycket tillfredställande. Enligt regeringens bedömning

ger också det nuvarande regelverket uttryck för en lämplig avvägning

mellan olika intressen där såväl samhällsskyddsfaktorer som den

intagnes egna behov beaktas i erforderlig grad. Det saknas därför skäl att

i sak förändra bestämmelsen i 32 § KvaL i en mer restriktiv riktning.

Fängelseutredningens förslag till omformulering av förutsättningarna för

normalpermission, som av flera remissinstanser har tolkats som en

inskränkning av möjligheterna till permission, bör därför inte

genomföras. Däremot är det viktigt att kriminalvården även framöver kan

upprätthålla sin höga ambitionsnivå när det gäller permissions-

planeringen.

Fängelseutredningens förslag om att det inför varje permission skall

upprättas en skriftlig permissionsplan har fått ett delat remissutfall.

Kritiken går oftast ut på att ett formellt krav på skriftlig permissionsplan

är otympligt och resurskrävande, utan att motsvarande fördelar kan

uppnås. Vad som tidigare sagts rörande den förbättrade

permissionsplaneringen i allmänhet visar enligt regeringens mening att

det saknas behov av nya regleringar som mera i detalj styr tillämpningen

av permissionsbestämmelserna. Något formellt krav på en skriftlig

permissionsplan bör därför inte ställas upp.

Den nuvarande terminologin i 32 § KvaL är mindre lämplig. I stället

bör lagtexten anpassas till den terminologi som numera används inom

kriminalvården. Regeringen föreslår därför att termerna

normalpermission och särskild permission förs in i KvaL och ersätter den

nuvarande benämningen korttidspermission.

11.2 Placering enligt 34 § KvaL

Regeringens förslag: Föreskrift om fortsatt behandling för tid efter

villkorlig frigivning skall kunna meddelas redan i samband med beslut

om placering.

Regeringens bedömning: Fängelseutredningens förslag om ett ändrat

kostnadsansvar bör inte genomföras.

Fängelseutredningens förslag: Möjligheterna till verkställighet utanför

anstalten i främst behandlingssyfte (§ 34-placering) behålls, men det

skall benämnas behandlingsplacering utom anstalt. Det föreslås ingen

ändring av förutsättningarna för behandlingsplacering, men en

hänvisning görs till kommitténs förslag att verkställigheten skall

utformas så att straffets ändamål beaktas och till förslaget att särskild

uppmärksamhet skall ägnas åt frigivningsförberedelser under den senare

hälften av verkställigheten. En behandlingsplacering bör inte ske så tidigt

att den planerade vård- eller behandlingstiden blir kortare än den

beräknade återstående verkställighetstiden. Föreskrift om fortsatt

behandling för tid efter villkorlig frigivning skall kunna meddelas redan i

samband med beslut om placering. Kostnadsansvaret ändras så att

Kriminalvårdsstyrelsen har kostnadsansvaret även under prövotid efter

villkorlig frigivning. I storleksordningen 70 miljoner kr av statsbidragen

till kommunerna skall föras över till kriminalvården för att täcka detta.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna

del är positiva till att behålla möjligheterna till behandlingsplacering

utom anstalt. Ett par remissinstanser anser dock att en sådan placering

bara bör få ske för missbruksvård. Samtliga är positiva till att föreskrift

om fortsatt behandling för prövotid efter villkorlig frigivning skall kunna

meddelas redan i samband med beslutet om placering. Beträffande

kostnadsansvaret är remissutfallet delat. Till de negativa hör

Socialstyrelsen och Kriminalvårdsstyrelsen, som menar att det innebär en

risk för att kommunerna inte sitt ansvar för missbruksvården.

Bakgrund: Kan en intagen genom vistelse utanför anstalt bli föremål

för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i

samhället, kan han enligt 34 § KvaL få medgivande att för sådant

ändamål vistas utanför anstalten, om särskilda skäl föreligger (s.k. § 34 -

placering). Vid bedömningen skall särskilt beaktas om den intagne

behöver vård eller annan behandling mot missbruk av

beroendeframkallande medel.

En § 34-placering medges i dag främst för att den intagne skall få

möjlighet att undergå behandling mot sitt missbruk på behandlingshem

(hem för vård eller boende), men även placering för andra ändamål som

studier vid en internatskola och vård i familjehem är möjliga.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen ansluter

sig till Fängelseutredningens uppfattning att det nuvarande institutet §

34-placering bör vara kvar för samma ändamål som i dag. Det utgör

framför allt ett viktigt institut för att ge drogmissbrukare - som genom

missbruksrelaterade motivationsprogram eller på annat sätt kommit till

insikt om sina problem - passande vård och behandling utanför anstalten

i en miljö som är bättre lämpad för ändamålet. Samhället i stort har

oerhört mycket att vinna på att missbrukande intagna kommer till insikt

om och är villiga att underkasta sig vård eller behandling för sina

problem.

Antalet § 34-placeringar har minskat under senare år, men det är inte

fråga om någon mera drastisk minskning. En bidragande orsak till

minskningen kan vara att antalet intagna med medellånga fängelsestraff,

som av tradition varit den främsta målgruppen för § 34-placeringar,

också har minskat. En annan orsak kan vara att kommunerna inte längre

är lika villiga att stå för kostnaden efter tidpunkten för villkorlig

frigivning. Med beaktande av det stora antalet intagna som har

drogproblem är det emellertid uppenbart att det finns ett stort behov av

att även framöver kunna använda sig av § 34-placeringar, framför allt

som ett led i behandlingen vid de särskilda motivations- och

behandlingsavdelningar för narkotikamissbrukare som finns vid ett stort

antal anstalter. Målsättningen bör därför vara att utveckla verksamheten

och undanröja de hinder som finns mot en ökning av antalet § 34-

placeringar.

En förutsättning för att medge en § 34-placering på ett behandlingshem

bör vara att hela den planerade behandlingen fullföljs. Det bör därför som

Fängelseutredningen med instämmande av remissinstanserna föreslår

införas en möjlighet att redan i samband med placeringsbeslutet meddela

föreskrift om att behandlingen skall fullföljas även för tid efter den

villkorliga frigivningen. Om den intagne har meddelats en sådan

föreskrift och efter frigivningen avviker eller på annat sätt missköter

behandlingen kan därför villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad

enligt 26 kap. 15 § BrB. Möjligheten att meddela en sådan föreskrift bör

dock användas endast när det med hänsyn till behandlingens innehåll

finns sakliga skäl för det. Utgångspunkten måste vara att

frihetsberövande inslag i behandlingen minskar i samband med villkorlig

frigivning. Det bör därför krävas särskilda skäl för att kunna meddela en

föreskrift om fortsatt behandling redan i samband med beslutet att

medge § 34-placeringen.

Fängelseutredningens förslag om att kriminalvården skulle överta hela

kostnadsansvaret för § 34-placeringarna har fått ett delat remissutfall.

Det finns indikationer på att kommunerna av ekonomiska skäl inte längre

är lika villiga att stå för sin del av kostnaderna. Några remissinstanser har

också pekat på att den nuvarande ordningen kan ge upphov till orättvisa

resultat beroende på vilka budgetmässiga överväganden som görs i den

intagnes hemkommun. Andra remissinstanser, däribland Kriminalvårds-

styrelsen och Socialstyrelsen, har uttryckt oro för att ett frångående av

normalitetsprincipen på denna punkt kan medföra att kommunerna inte

tar sitt ansvar för missbruksvården. Problem av i huvudsak samma slag

uppträder också i samband med kontraktsvård. Enligt regeringens

mening bör de problem som hänger samman med fördelningen av

kostnadsansvaret vid § 34-placeringar och kontraktsvård bli föremål för

ytterligare utredning. Inom regeringskansliet bereds för närvarande

direktiv till en särskild utredare att se över dessa frågor.

Fängelseutredningens förslag om ett ändrat kostnadsansvar för § 34-

placeringarna bör därför inte genomföras.

11.3 Frigång

Regeringens förslag: För att markera den vikt som vid prövningen bör

fästas vid samhällsskyddsfaktorer skall det i lag framgå att frigång inte

skall kunna beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att

den intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol,

narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. I

samband med frigång skall kunna ställas de villkor som kan anses

nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring. Behandling förs in i lagen

som ett uttryckligt skäl för frigång. Det väsentlighetsrekvisit som för

närvarande framgår av bestämmelsen i 11 § fjärde stycket KvaF förs över

till KvaL.

Fängelseutredningens förslag: Frigångsinstitutet skall behållas.

Möjligheterna till frigång skall dock endast kunna användas för sådana

intagna som har ett klart behov av särskilda stödåtgärder. De nuvarande

bedömningsgrunderna i 11 § fjärde stycket KvaF bör anges i lag. Frigång

får i det enskilda fallet inte beviljas under sådana omständigheter att

fängelsestraffet urholkas. För medgivande till frigång bör ställas de

villkor som kan anses erforderliga. Det finns anledning för

Kriminalvårdsstyrelsen att överväga en bestämmelse om att underrättelse

till polis- och åklagarmyndighet skall ske även vid frigång.

Remissinstanserna: Med några undantag är remissinstanserna positiva

till att frigångsinstitutet behålls. Flera remissinstanser instämmer i

kommitténs uppfattning att möjligheterna till frigång bör stramas upp

genom att det skall krävas att det föreligger behov av särskilda

stödåtgärder. Samtliga remissinstanser som yttrar sig är positiva till

möjligheten att ställa upp villkor i samband med frigång.

Bakgrund: Enligt 11 § KvaL kan en intagen för att underlätta

anpassningen i samhället medges att under arbetstid utföra arbete eller

delta i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet

utanför anstalten (s.k. frigång). Bestämmelsen tillkom i samband med

1974 års kriminalvårdsreform och utökade väsentligt möjligheterna till

frigång. Som framgår av bestämmelsen kan frigång inte bara ske för att

utföra arbete utan också för att intagna skall kunna delta i utbildning av

såväl teoretisk som praktisk art. Vidare kan frigång användas bl.a. för

gruppaktiviteter och studiebesök. Enligt Kriminalvårdsstyrelsens

allmänna råd angående frigång (ARK 1987:1) kan frigång också ske för

enbart behandlingsinsatser med stöd av formuleringen annan särskilt

anordnad verksamhet . Oftast är det dock fråga om en kombination av

behandlingsinsatser och andra åtgärder som t.ex. arbetsträning, utredning

vid arbetsmarknadsinstitut eller utbildning.

Enligt 11 § fjärde stycket KvaF skall vid prövning av om frigång skall

medges för att utföra arbete eller delta i särskild anordnad verksamhet

utanför anstalten särskilt beaktas om den intagne behöver inskolning i

arbetslivet eller ett medgivande annars kan antas väsentligt underlätta

hans försörjningsmöjligheter efter frigivningen. För den som dömts för

s.k. terroristbrott krävs enligt 12 § tredje stycket KvaF särskilda skäl för

att bevilja frigång. Efter en lagändring som tillkom år 1982 får inte

intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL medges frigång.

Regeringen uppdrog 1991 åt JK att granska och redovisa

omständigheterna kring verkställighet i två fall där misstanke uppkommit

om brott begångna i samband med frigång (Ju 93/1423). Ärendet med

JK:s yttrande till regeringen står öppet i avvaktan på beredningen av

Fängelseutredningens förslag. I sitt yttrande konstaterade JK bl.a att

risken för att brott begås i samband med frigång måste bedömas i

samband med att man beslutar om tillstånd till utevistelsen och att

Fängelseutredningen enligt sina direktiv hade till uppgift att se över om

villkoren för frigång kan utformas på ett tydligare sätt. JK instämde

vidare i ett tidigare JO-uttalande angående det aktuella fallet om att man

vid en bedömning av om en permission eller annan utevistelse skall

beviljas inte kan begränsa sig till att ta ställning till varje tillfälle sett

isolerat utan att man måste göra en samlad bedömning av den totala

omfattningen av utevistelser så att dessa inte kommer att utgöra en alltför

stor del av verkställighetstiden.

Skälen för regeringens förslag: Fängelseutredningens förslag att

behålla frigångsinstitutet har fått stöd av flertalet remissinstanser.

Regeringen instämmer i kommitténs uppfattning att frigångsinstitutet -

rätt använt - utgör ett värdefullt instrument för att förbättra den intagnes

sysselsättnings- och försörjningsmöjligheter efter frigivningen och att det

därför skall behållas.

Fängelseutredningens förslag går ut på att det skall ske en särskild

behovsprövning i varje enskilt fall vid bedömningen av om frigång skall

beviljas. Förslaget har i denna del fått kraftigt stöd i remissopinionen.

Regeringen instämmer i att en socialt anpassad intagen som kan återgå

till förvärvslivet efter frigivningen inte bör medges frigång annat än i

sällsynta undantagsfall. Det framgår för närvarande av det

väsentlighetsrekvisit som ställs upp i 11 § fjärde stycket KvaF och som

bör föras över till 11 § KvaL. Att därutöver, som kommittén föreslagit,

ställa upp ytterligare krav på att det skall finnas behov av särskilda

stödåtgärder synes inte nödvändigt även om regeringen instämmer i att

frigång främst bör användas för rehabilitering och inte för att motverka

anstaltsskador. Med beaktande av minskningen av antalet påbörjade fall

av frigång under senare år och det nuvarande arbetsmarknadsläget finns

det knappast skäl att ytterligare inskränka de formella förutsättningarna

för frigång. Dessutom torde flertalet intagna med missbruksproblem

kunna sägas ha behov av särskilda stödåtgärder inför frigivningen. Det

viktiga är i stället att planeringen av frigång sker på ett sätt som

minimerar risken för missbruk.

För att markera den vikt som vid prövningen bör fästas vid

samhällsskyddsfaktorer bör det i lagtexten framgå att frigång inte skall

kunna beviljas om det på grund av viss omständighet kan befaras att den

intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol,

narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel.

Härigenom får de anmärkningar som framgår av JK:s utlåtande om att

risken för återfall i brott under frigång skall beaktas i huvudsak anses

tillgodosedda. I samband med frigång skall också kunna ställas de som

kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring.

I många fall är en fortsatt behandling efter villkorlig frigivning en

förutsättning för att den behandling som getts under anstaltstiden skall

vara meningsfull. Sådan fortsatt behandling kan ibland ges på

behandlingshem (t.ex. efter § 34-placering), men mot bakgrund av det

ekonomiska läget i landet föredrar kommunerna ofta behandling i öppen

vård. Statsmakterna har understrukit vikten av att frigångsinstitutet

utnyttjas även för narkotikamissbrukare (se prop. 1984/85:19 s. 20).

Enligt Kriminalvårdsstyrelsens allmänna råd bör frigång för missbrukare

kombineras med behandlingsåtgärder. Frigång kan också - med stöd av

formuleringen "annan särskilt anordnad verksamhet"- redan i dag

förekomma för enbart behandlingsinsatser. Regeringen anser att det finns

skäl att utöka användningen av frigång för olika former av

öppenvårdsbehandling. Behandling bör därför föras in som ett särskilt

skäl för frigång.

11.4 Fritidsvistelser utanför anstalten

Regeringens förslag: För att markera den vikt som vid prövningen bör

fästas vid samhällsskyddsfaktorer skall fritidsvistelse utanför anstalten

inte kunna beviljas, om det på grund av viss omständighet kan befaras att

en intagen avviker, återfaller i brott eller kommer att missbruka alkohol,

narkotika, andra beroendeframkallande medel eller dopningsmedel.

Dessutom införs liksom vid frigång en möjlighet att ställa upp de villkor

som kan anses nödvändiga, t.ex. förbud mot alkoholförtäring.

Fängelseutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens när

det gäller möjligheten att ställa upp villkor.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig

instämmer i förslaget att villkor skall kunna ställas upp i samband med

fritidsvistelser utanför anstalten. Åklagarmyndigheten i Göteborg har

föreslagit att det bör läggas till att vistelsen utanför anstalten skall vara

kortvarig och inte få formen av partiell frigång. Riksförbundet Frivilliga

Samhällsarbetare (FRS) har anfört att fritidssysselsättning, som är

meningsfull och utvecklande, för närvarande fungerar dåligt på många

anstalter, varför verksamheten bör ses över. Övervakare och

besöksgrupper kan enligt förbundet utgöra en resurs i det sammanhanget.

Bakgrund: Enligt 14 § andra stycket KvaL bör en intagen, om det

lämpligen kan ske, beredas tillfälle att utom anstalten på fritid delta i

sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är

ägnad att underlätta anpassningen i samhället. Därvid kan föreskrivas att

den intagne skall stå under tillsyn. Intagen som avses i 7 § tredje stycket

KvaL får inte delta i sådan verksamhet.

Enligt 60 § anstaltsföreskrifterna skall fritidsverksamhet utanför

anstalten förberedas så att risken för missbruk minimeras.

Fritidsverksamhet av detta slag som pågår i flera dagar eller under natt

regleras enligt 61 § anstaltsföreskrifterna enligt bestämmelserna om

särskild permission.

Fritidsaktiviteterna består främst i olika slags friluftslivsaktiviteter,

besök vid idrottsevenemang, musik-, bio- och museibesök samt teater

och andra kulturevenemang.

Skälen för regeringens förslag: Fritidsaktiviteter utanför anstalten

utgör enligt regeringens mening ett viktigt inslag i verkställigheten

främst för att motverka de skadeverkningar som anstaltsvistelsen kan ge

upphov till. Om de intagna under verkställigheten motiveras till

meningsfulla och utvecklande fritidsaktiviteter kan det också medverka

till en bättre anpassning i samhället efter frigivningen. Det sistnämnda

gäller särskilt om fritidsaktiviteterna utgör ett led i en strukturerad

programverksamhet som t.ex. i Österåkersprojektet för rehabilitering av

narkotikamissbrukare.

Som Fängelseutredningen anfört har det inte framkommit något behov

att ändra förutsättningarna för fritidsverksamhet utanför anstalt. Det är

emellertid viktigt, som också framhålls i betänkandet, att det görs en

rimlig avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande. Mot

denna bakgrund föreslår regeringen att samhällsskyddsfaktorerna särskilt

markeras i lagtexten genom att det anges att fritidsvistelse utanför

anstalten inte skall beviljas om det på grund av viss omständighet kan

befaras att en intagen avviker, återfaller i brott eller kommer att

missbruka alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel eller

dopningsmedel.

I enlighet med Fängelseutredningens förslag, vilket fick stöd av de

flesta remissinstanser, bör lagstiftningen också ändras så att det även vid

fritidsvistelser kan ställas de villkor som kan anses nödvändiga, t.ex.

förbud mot alkoholförtäring.

12 Användning av privata vaktbolag för vissa

bevakningsuppdrag

12.1 Kriminalvårdens användning av privata vaktbolag

Regeringens förslag: Kriminalvården får stöd i lag för att förordna

väktare från ett auktoriserat bevakningsbolag för vissa bevaknings-

uppgifter.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Den övervägande majoriteten av

remissinstanserna tillstyrker förslaget. SEKO (tid. Statsanställdas

förbund) och Statstjänstemannaförbundet är kritiska till förslaget. Enligt

SEKO skall kriminalvårdens arbetsuppgifter alltid utföras av anställda

inom kriminalvården som har den utbildning och erfarenhet som krävs.

Om möjligheten att anlita väktare ändå införs måste det klargöras att det

rör sig om undantagssituationer och att den personal som i så fall anlitas

måste ha genomgått en speciell utbildning för ändamålet. SEKO finner

det under alla förhållanden helt oacceptabelt att väktare anlitas för

bevakningsuppgifter inom en anstalt eller en förvaringslokal. Enligt

Statstjänstemannaförbundets mening skall utförande av bevak-

ningsuppgifter inom och utom anstalt/häkte alltid ledas av

kriminalvårdstjänstemän. Bestämmelserna bör enligt förbundet endast ge

möjlighet att använda väktare för ett fåtal bestämda uppdragstyper

utanför anstalten eller häktet.

Rikspolisstyrelsen och Kammarrätten i Jönköping föreslår att det

införs en skyldighet för kriminalvården att underrätta länsstyrelsen om ett

förordnande av en väktare återkallas. Kammarrätten påpekar också att

det bör göras vissa justeringar i KvaL för att göra klart att ett beslut om

förordnande av en väktare kan överklagas också i det fallet att beslutet

fattas av någon annan kriminalvårdsmyndighet än Kriminalvårds-

styrelsen.

Bakgrund: Frågan om det författningsmässiga stödet för

kriminalvårdens användning av privata vaktbolag väcktes i ett ärende hos

JK. Ärendet gällde att kriminalvårdsregionen i Umeå vid ett tillfälligt

öppnande av ett häkte bemannat detta till större delen med inhyrda

väktare.

JK konstaterade i sitt beslut den 14 april 1994 (dnr. 3859-92-21) att det

från rättsliga synpunkter var felaktigt att på det sätt som skett i det

aktualiserade ärendet anlita ett vaktbolag för bevakningsuppgifter.

Samtidigt ansåg JK att den praxis som utbildats i fråga om att i särskilda

situationer anlita utomstående vaktpersonal från vaktbolag för vissa

bevakningsuppgifter kan fylla ett behov i fall där ordinarie kriminal-

vårdspersonal av en eller annan anledning inte finns att tillgå. En

förutsättning för detta är dock, enligt JK:s mening, att Kriminalvårds-

styrelsen eller de regionala myndigheterna ges författningsmässigt stöd

för att enligt en uttrycklig delegationsbestämmelse i förekommande fall

uppdra åt ett bevakningsföretag att utföra vissa bevakningsuppgifter.

Med anledning av JK:s beslut har Kriminalvårdsstyrelsen i en skrivelse

den 13 december 1994 gjort en framställning till regeringen om

författningsstöd för anlitande av privata bevakningsbolag inom

kriminalvården. Inom departementet har därefter upprättats den

promemoria som har varit föremål för remissbehandling.

Skälen för regeringens förslag:

Kriminalvården bör få författningsmässigt stöd för att anlita väktare för

vissa bevakningsuppgifter

Inom kriminalvården kan det ibland uppstå situationer där det framstår

som mindre ändamålsenligt att använda den ordinarie

kriminalvårdspersonalen för långvariga och tämligen rutinmässiga

bevakningsuppdrag. Ett sådant exempel är dygnet-runt-bevakning av en

intagen som vårdas på sjukhus. Ett annat exempel kan vara långvariga

domstolsförhandlingar som kanske sträcker sig över flera dagar. Att

alltid i sådana situationer behöva använda sig av den ordinarie

kriminalvårdspersonalen, som har schemalagd tjänstgöring vid anstalten

eller häktet, kan leda till att säkerheten vid anstalten eller häktet blir

eftersatt. Det framstår inte heller som ett bra resursutnyttjande av de

personella resurserna inom kriminalvården. Att låta en intagen, som av

säkerhetsskäl egentligen kräver ständig tillsyn, vistas på sjukhuset eller i

domstolen utan bevakning är givetvis också otillfredsställande.

JK och Kriminalvårdsstyrelsen har gett uttryck för att kriminalvården

har ett behov av att i vissa särskilda situationer kunna anlita utomstående

personal från ett bevakningsföretag för att utföra bevakningsuppgifter när

intagna eller häktade vistas utanför anstalten eller häktet. Flertalet

remissinstanser har dessutom tillstyrkt att kriminalvården får möjlighet

att anlita privata vaktbolag för vissa bevakningsuppgifter. Regeringen

instämmer i denna bedömning.

På grund av särskilda omständigheter i undantagsfall kan det uppstå

behov av att använda personal från bevakningsbolag även för vissa

specifika uppgifter inom anstalter eller häkten. Ett sådant exempel kan

vara minutbevakning av personer som misstänks ha svalt narkotika. Att

anlita personal från ett bevakningsbolag för att utföra mera ordinära

bevakningsuppgifter inom en anstalt eller ett häkte bör dock inte komma

ifråga. Av denna anledning bör det krävas särskilda skäl med hänsyn till

uppdragets art för att anlita väktare för bevakningsuppgifter inom

anstalten eller häktet.

Det bör inte i lag eller annan författning närmare anges vilka typer av

uppgifter som kan komma i fråga. I stället bör det ankomma på

Kriminalvårdsstyrelsen att utfärda närmare föreskrifter i detta hänseende.

Utförande av bevakningsuppgifter inom kriminalvården innefattar,

som JK har uttalat, myndighetsutövning. Enligt 11 kap. 6 §

regeringsformen måste därför ett överlämnande av uppgifterna till ett

privat vaktbolag ha stöd i lag. Ett sådant stöd saknas i dag.

Regeringen föreslår därför att en bestämmelser av denna innebörd tas

in i KvaL samt i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl (HäL).

Vem skall få anlitas för bevakningsuppdrag?

Det måste ställas särskilda krav på de personer som skall kunna anlitas

för bevakningsuppdrag inom kriminalvården. Som föreslogs i

promemorian bör endast väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag få

anlitas för sådana uppdrag.

Härigenom lämnas garantier för att väktarna uppfyller de krav som bör

ställas när det gäller lämplighet. Man kan också utgå från att dessa

väktare redan har den grundläggande kunskap som erfordras för ett

sådant uppdrag. Som Kriminalvårdsstyrelsen och flera remissinstanser

har anfört krävs dock att de väktare som anlitas även får kompletterande

kunskap om kriminalvården och sina befogenheter.

Kriminalvårdsstyrelsen bör i samråd med Rikspolisstyrelsen utfärda

föreskrifter och allmänna råd vari det närmare anges vilka ytterligare

krav på utbildning som bör ställas på väktare som anlitas inom

kriminalvården.

Länsstyrelsen har tillsyn över auktoriserade bevakningsföretag och

deras anställda. Det fordras därför inte några ytterligare bestämmelser

om tillsyn över de väktare som anlitas av kriminalvården. Däremot bör

kriminalvården, såsom vissa remissinstanser påpekat, i förordning

åläggas att underrätta länsstyrelsen om ett förordnande återkallas.

Regler om tystnadsplikt

Med hänsyn till bl.a. de intagnas integritet är det uppenbart att väktare

som anlitas bör åläggas tystnadsplikt beträffande de sekretessbelagda

uppgifter de får kännedom om vid utförande av sitt uppdrag. I det

remitterade förslaget tillgodosågs detta krav genom en föreskrift att

bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) skulle gälla för väktaren.

Enligt Lagrådet ger det remitterade förslaget i denna del anledning till

invändningar. Lagrådet ifrågasätter till en början om bestämmelsen

behövs med hänsyn till regleringen i 1 kap. 6 § sekretesslagen. Mycket

talar enligt Lagrådet för att det uppdrag som kan lämnas till väktare inom

kriminalvården är av det slag som avses i nämnda bestämmelse. Om

regeringen delar den bedömningen bör den föreslagna föreskriften därför

ersättas av en bestämmelse som endast innefattar en erinran om

sekretesslagens bestämmelser. Om uppdraget inte anses vara av det slag

som avses i 1 kap. 6 § sekretesslagen kan det behov av sekretess som

åberopats enligt Lagrådets mening tillgodoses genom en särskild regel

som ålägger väktaren tystnadsplikt. Regeln bör emellertid i så fall

utformas så att det klar framgår att den endast avser tystnadsplikt och

inte även en förpliktelse för väktaren att iaktta sekretesslagens

bestämmelser om handlingssekretess. Mot den nu angivna bakgrunden

förordar Lagrådet i sitt yttrande att frågan om behovet av och i så fall

utformningen av en regel om tystnadsplikt övervägs ytterligare under det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

 Den avgörande frågan för om det finns ett behov av en särskild regel

om tystnadsplikt för en väktare som fullgör bevakningsuppdrag för

kriminalvårdens räkning är om uppdraget är av det slag som avses i 1

kap. 6 § sekretesslagen. Även om det i en del fall torde vara så att

uppdraget har en sådan varaktighet att väktaren kan sägas delta i

kriminalvårdens verksamhet på ett sådant sätt att bestämmelsen i 1 kap.

6 § blir tillämplig är huvudregeln att sekretesslagen inte gäller för

anställda i privata rättssubjekt (se prop. 1979/80:2 s. 128). I ett senare

lagstiftningsärende har också konstaterats att t.ex. personal från en

kontoristförening eller att bevakningsföretag inte torde vara bundna av

sekretesslagens bestämmelser (se prop. 1981/82:186 s. 41). Enligt

regeringens bedömning är det därför oklart om bestämmelsen i 1 kap. 6 §

sekretesslagen är tillämplig i alla de fall där kriminalvården anlitar

väktare i ett privat vaktbolag för att fullgöra bevakningsuppgifter. Detta

gäller framför allt när uppdraget är av kortare varaktighet. På grund härav

föreslås att det införs en särskild regel om tystnadsplikt som är avsedd att

träda in när bestämmelserna i sekretesslagen inte kan tillämpas på

väktaren. I enlighet med vad Lagrådet har föreslagit bör regeln utformas

så att det klart framgår att den endast avser tystnadsplikt. Regeln bör

utformas efter förebild av 11 § lagen (1980:578) om ordningsvakter.

12.2 Polisens användning av arrestantvakter och

passkontrollanter från privata vaktbolag

Regeringens förslag: Den nuvarande regleringen i 7 kap. 14 §

polisförordningen som gäller förordnande av arrestantvakter och

passkontrollanter förs i huvudsak oförändrat skick över till en ny

paragraf i polislagen. I paragrafen läggs till att ett förordnande att vara

arrestantvakt även får avse bevakningsuppdrag utanför förvaringslokalen.

Bakgrund: I 7 kap. 14 § polisförordningen anges att polismyndigheten

meddelar förordnande att vara arrestantvakt eller passkontrollant för den

som inte är anställd som sådan inom polisväsendet och inte heller är

polisman. I förordnandet skall verksamhetens art och omfattning anges.

Förordnandet får vidare återkallas.

Frågan om den rättsliga befogenheten för en polismyndighet att

överlämna förvaltningsuppgifter till väktare i privata vaktbolag med stöd

av nämnda bestämmelse i polisförordningen har nyligen varit föremål för

prövning i ett ärende hos JO. Ärendet gällde omständigheterna kring ett

dödsfall vid polismyndighetens förvarslokaler för utlänningar i

Carlslund. Bevakningen av förvarslokalen sköttes av personal från ett

privat vaktbolag.

I sitt beslut den 23 januari 1997 (Dnr. 1375-1995), som har

överlämnats till justitiedepartementet, konstaterade JO att det enligt hans

mening inte fanns något stöd i lag för polisens användning av väktare

från privata vaktbolag som arrestantvakter. Samtidigt föreställde han att

det fanns ett stort behov av att i fråga om förvarslokaler kunna överlämna

bevakningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning till privata

bevakningsföretag och enskilda väktare. Därför kunde det enligt JO vara

praktiskt viktigt att dessa myndigheter på sätt som föreskrivs i 11 kap.

6 § tredje stycket RF har den rättsliga befogenheten att vidtaga en sådan

åtgärd. Han hänvisade också till den promemoria med lagförslag som

arbetats fram inom justitiedepartementet avseende kriminalvårdens

användning av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppgifter.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen - som i och för sig kan

konstatera att JK i det tidigare berörda ärendet gällande kriminalvårdens

användning av väktare uttryckligen har hänvisat till regleringen i 7 kap.

14 § polisförordningen och därför torde ha gjort en annan bedömning än

JO rörande den rättsliga befogenheten - ser det som i vart fall osäkert om

polisen enligt gällande rätt har erforderlig rättslig befogenhet att förordna

arrestantvakter. En sådan osäkerhet bör inte finnas beträffande

överlämnande av förvaltningsuppgifter som innefattar myndighets-

utövning till enskilda subjekt. Regeringen föreslår därför att den

nuvarande bestämmelsen i 7 kap. 14 § polisförordningen i huvudsak

oförändrat skick förs över till en ny paragraf i polislagen.

Det kan, åtminstone vid en strikt tolkning av den nuvarande

bestämmelsen i polisförordningen, framstå som i någon mån osäkert om

ett förordnande som arrestantvakt också kan avse bevakningsuppdrag

utanför själva förvaringslokalen. Enligt regeringens mening är det

emellertid rimligt att arrestantvakter, liksom väktare som anlitas av

kriminalvården, också skall kunna användas för sådana

bevakningsuppdrag, t.ex. bevakning i samband med sjukhusbesök. Detta

bör komma till uttryck i lagtexten.

13 Underrättelse till målsäganden

Regeringens förslag: Kriminalvårdens skyldighet att underrätta

målsäganden enligt 35 § KvaL anpassas till sådana fall när den fyller ett

verkligt behov. En underrättelseskyldighet skall tillämpas även vid andra

former av vistelser utanför anstalten än permissioner och § 34-vistelser,

t.ex. också vid frigång och obevakad fritidsvistelse utanför anstalten.

Samtidigt införs vissa restriktiva undantag från denna skyldighet när en

underrättelse till målsäganden på grund av beslutad bevakning eller andra

förhållanden framstår som uppenbart obehövlig eller när en underrättelse

kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa.

Bakgrund: I 35 § första stycket KvaL föreskrivs att om en intagen

avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet

eller frid, skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli

underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig,

den intagnes förflyttning till öppen anstalt, permissioner och vistelser

utanför anstalten enligt 32-34 §§, frigivning, rymning eller uteblivande

efter permission. I andra stycket anges att om målsäganden har begärt

underrättelse, skall den lämnas beträffande frigivning i lämplig tid före

frigivningen och i andra fall så tidigt som möjligt.

Bestämmelsen i 35 § KvaL tillkom år 1994 i syfte att stärka

brottsoffrens ställning. Lagregleringen anslöt rätt nära till

Kriminalvårdsstyrelsens allmänna råd (ARK 1988:5) om information i

vissa fall till den som utsatts för våldsbrott eller hot om våld angående en

intagens vistelse utanför anstalt. Bl.a. mot bakgrund av att underrättelser

om utevistelser m.m. i fråga om rättspsykiatrisk vård hade reglerats i lag

gjorde regeringen bedömningen att underrättelser angående en intagen i

kriminalvårdsanstalt skulle tas in i KvaL (se prop. 1993/94:143 s. 49).

Tanken var också att tydligare än inom den rättspsykiatriska vården

precisera i vilka fall underrättelseskyldigheten skulle gälla. Den skulle

begränsas till att gälla de fall där en intagen avtjänar straff för ett brott

som riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. I övrigt hänvisades

till den reglering som gäller inom den rättspsykiatriska vården och till de

utfärdade allmänna råden. Några andra vägledande uttalanden gjordes

inte i lagstiftningsärendet.

Den närmare innebörden och omfattningen av kriminalvårdens

underrättelseskyldighet har relativt nyligen varit föremål för JO:s

prövning. Ärendet gällde en underlåtenhet från kriminalvårdsanstalten

Norrköping att underrätta målsägandena när en för mord livstidsdömd

person hade en s.k. lufthålspermission. I sitt beslut den 28 maj 1997 (Dnr

2581-1996) konstaterade JO att 35 § KvaL enligt sin ordalydelse inte ger

utrymme för att underlåta tillfråga målsäganden bl.a. om den intagnes

vistelse utanför anstalt och att anstalten därför inte kunde undgå kritik för

att den inte i ett tidigare skede än som skett hade tillfrågat målsägandena

om de önskade information i de avseenden som avses i paragrafen. Enligt

vad som framkommit genom utredningen var det emellertid enligt JO

uppenbart att det kan uppstå ett flertal olika problem vid tillämpningen

av 35 § KvaL och att dessa inte synes ha uppmärksammats i samband

med att bestämmelsen infördes.

Kriminalvårdsstyrelsen har i anledning av tillämpningsproblemen och

JO:s beslut kommit in med en framställning till Justitiedepartementet om

ändring av reglerna rörande underrättelseskyldigheten till målsäganden

enligt 35 § KvaL (Ju 97/5195). Styrelsen har i framställningen hemställt

att 35 § KvaL kompletteras och justeras i huvudsaklig överensstämmelse

med regeringens förslag, dock att styrelsen föreslagit att undantag från

underrättelseskyldigheten skall få göras också om andra särskilda skäl

föreligger.

Remissinstanserna: Förslaget har inte varit föremål för sedvanlig

beredning. Synpunkter har vid delningen av lagrådsremissen inhämtats

från vissa berörda myndigheter och organisationer. De remissinstanser

som yttrat sig har i huvudsak inte haft någon erinran mot förslaget.

Riksåklagaren har anfört att undantaget som avser befarad fara för den

intagnes liv eller hälsa också bör tillämpas restriktivt och att en

underrättelse därför endast skall kunna underlåtas om det är uppenbart att

det föreligger en sådan fara. Sveriges Advokatsamfund har påpekat att

underrättelse bör kunna ske även till juridiska personer som är

målsägande när det t.ex. är fråga om ett bombhot mot den juridiska

personens fastighet och hotet drabbar dess personal som en obestämd

krets av personer.

Skälen för regeringens förslag: Kriminalvårdsstyrelsens

framställning och JO:s beslut väcker en rad frågor om den närmare

omfattningen och innebörden av underrättelseskyldigheten enligt 35 §

KvaL.

Underrättelseskyldigheten avser av naturliga skäl främst enskilda

personer som drabbats av brottet. Som påpekats från kriminalvården

under beredningen av förslaget torde det därför normalt knappast finnas

skäl att informera målsägande som är juridiska personer, t.ex. banker

eller andra penninginrättningar som har drabbats av rån. Om

bankpersonal har intagit ställning av målsägande skall de dock

naturligtvis behandlas som andra enskilda personer. Som Sveriges

Advokatsamfund påpekat i samband med delningen av ett utkast till

lagrådsremissen kan det emellertid finnas andra situationer när ett brott

mot liv, hälsa, frihet eller frid riktar sig mot en mera obestämd krets av

personer, t.ex. sabotage eller hot om sabotage mot en myndighet eller en

organisation där myndighetens eller organisationens personal är drabbade

utan att någon enskild person intagit ställning av målsägande. I en sådan

situation kan det någon gång finnas skäl att underrätta själva

myndigheten eller organisationen, naturligtvis under förutsättning att den

intagit ställning som målsägande. Regeringen har därför valt att inte

precisera underrättelseskyldigheten till att enbart avse enskilda personer,

vilket föreslogs i det utkast till lagrådsremiss som var föremål för

delning.

Det bör inte krävas att målsäganden är part i brottmålet utan räcka med

att han eller hon anges som målsägande antingen i domen eller i åtalet.

Underrättelseskyldigheten bör liksom i dag avse den som drabbats av

brott mot liv, hälsa, frihet eller frid. Härmed avses - förutom brott enligt

3, 4 och 6 kap. BrB - andra brott där våld, hot om våld eller

frihetsberövande ingår eller kan ingå som ett moment i gärningen, främst

t.ex. rån, grovt rån, egemäktighet med barn, utpressning och grov

skadegörelse samt allmänfarliga brott enligt 13 kap. BrB, vissa brott mot

allmän ordning enligt 16 kap. BrB och våld eller hot mot tjänsteman.

Underrättelseskyldigheten bör vidare utvidgas till att avse alla fall där

en intagen kan vistas utanför anstalten utan bevakning. Den bör därför

också gälla vid vistelser utanför anstalt enligt 11, 14 § andra stycket, 37

och 43 §§ KvaL.

Underrättelseskyldigheten bör också förses med vissa restriktiva

undantag. Det första undantaget bör gälla när en planerad vistelse utanför

anstalten på grund av beslutad bevakning eller andra förhållanden har en

sådan utformning att en underrättelse framstår som uppenbart obehövlig.

Här avses i första hand lufthålspermissioner som säkerhetsmässigt kan

jämställas med en vistelse i anstalten eller en transport mellan olika

anstalter och där permissionen sker på en plats där det framstår som

ytterst osannolikt att målsäganden kommer att befinna sig, t.ex. ute i

naturen. Även andra noggrant bevakade utevistelser bör kunna omfattas

av undantaget från underrättelseskyldigheten. En förutsättning bör dock

vara att utevistelsen inte kommer att äga rum på den ort eller i närheten

av den ort där målsäganden bor. Skulle den intagne avvika under den

bevakade utevistelsen gäller naturligtvis underrättelseskyldigheten fullt

ut.

Det andra undantaget tar sikte på när en underrättelse kan befaras

medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Det kan t.ex. gälla i fall där

målsäganden tillhör ett rivaliserande MC-gäng eller om det annars finns

en konkret hotbild från målsäganden eller någon i dennes omgivning.

Regeringen delar visserligen inte Riksåklagarens synpunkt att det finns

skäl att ställa upp ett uppenbarhetsrekvisit också vid detta undantag från

skyldigheten att underätta målsäganden, men det bör framhållas att det

normalt inte är tillräckligt med uppgifter från den intagne själv om att

han är utsatt för fara för att en konkret hotbild skall anses föreligga.

I vissa fall kan det finnas skäl att modifiera informationen till

målsäganden efter omständigheterna i det enskilda fallet och t.ex.

underlåta att ge upplysningar om tid och plats för en utevistelse. Ett

sådant fall kan vara om målsäganden tidigare utsatt den intagne för

trakasserier utan att det kan befaras föreligga någon fara för dennes liv

eller hälsa. Även i andra fall kan det finnas skäl att modifiera

informationen av hänsyn till den intagnes personliga förhållanden. Som

JO har uttalat i det tidigare berörda beslutet medger visserligen redan den

nuvarande regleringen att det olika hänseenden görs modifieringar i

informationen till målsäganden. För tydlighets skull och för att undvika

onödiga tillämpningsproblem bör detta emellertid framgå av

bestämmelsen.

14 Övervakningsnämnderna

Regeringens förslag: Regeringen får uppdra åt annan myndighet att

förordna ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnderna.

Bakgrund: Övervakningsnämndernas organisation och arbetsuppgifter

regleras främst genom bestämmelser i brottsbalken, lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt (KvaL), förordningen (1974:248) om kriminalvård

i anstalt, frivårdsförordningen (1983:250), lagen (1994:451) om

försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll,

förordningen (1988:683) med instruktion för övervakningsnämnderna

och förordning (1994:351) om övervakningsnämndernas verksamhets-

områden m.m.

Nämndernas huvudsakliga uppgifter består i att besluta om olika

åtgärder beträffande frivårdens klienter, t.ex. varning, föreskrifter,

förlängning av övervakningstid samt förverkande av villkorligt medgiven

frihet. Övervakningsnämnderna prövar också frågor om medgivande till

vistelser utanför anstalt enligt 34 § KvaL i de fall den intagne har dömts

till fängelse i högst två år.

Nämnderna har vidare tillagts vissa arbetsuppgifter enligt andra

författningar. Sådana uppgifter finns angivna i lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående

verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen), lagen

(1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet

samt passlagen (1978:302).

Kriminalvårdsstyrelsen är i administrativt hänseende chefsmyndighet

för övervakningsnämnderna. Regeringen bestämmer enligt 37 kap. 1 §

brottsbalken om landets indelning i verksamhetsområden för

övervakningsnämnderna. En övervakningsnämnd skall bestå av

ordförande, vice ordförande och tre andra ledamöter, om inte regeringen

förordnar att viss nämnd skall ha fler ledamöter. Nämnden är beslutsför

med ordförande och två ledamöter. I brådskande fall och i ärenden av

mindre vikt får ordföranden ensam besluta på nämndens vägnar.

Enligt 37 kap 2 § brottsbalken förordnar regeringen ordförande och

vice ordförande i övervakningsnämnderna. Vice ordföranden tjänstgör

vid förfall för ordföranden i dennes ställe. Vid förfall för både

ordföranden och vice ordföranden förordnas tillfällig ersättare av

Kriminalvårdsstyrelsen. Ordföranden, vice ordföranden och tillfällig

ersättare skall vara lagfarna och ha erfarenhet av tjänstgöring som

domare. Ordföranden och vice ordföranden utses för en tid av fyra år.

Till ordförande och vice ordförande har regeringen i första hand

förordnat ordinarie domare i allmän domstol. Genom arbetet i

övervakningsnämnd får domarna en bättre kännedom om hur olika

påföljder fungerar i praktiken, vilket naturligtvis är en fördel i deras

dömande verksamhet. Övriga ledamöter utses genom val av

kommunfullmäktige eller landstinget för en tid av fyra år. Innevarande

mandatperiod upphör den 31 december 1998.

Skälen för regeringens förslag: Inom regeringskansliet pågår sedan

länge ett arbete som syftar till att beslut som inte behöver fattas av

regeringen delegeras till underlydande myndigheter. Förordnande av

ordförande och vice ordförande i övervakningsnämnd är beslut som

enligt regeringens mening är av sådan beskaffenhet att de kan delegeras.

Regeringen bör därför ges möjlighet att delegera beslutsbefogenheten i

sådana ärenden.

Övervakningsnämndernas verksamhet påverkar i olika avseenden

kriminalvårdens arbete med frivårdens klienter. Nämnderna skall också

genom besök i kriminalvårdsanstalterna skaffa sig kännedom om

förhållandena där. Mot denna bakgrund är det viktigt att nämnderna har

en oberoende ställning gentemot kriminalvården. Det är därför inte

lämpligt att överlåta uppgiften att förordna ordförande och vice

ordförande till Kriminalvårdsstyrelsen. Ett tänkbart alternativ kan vara att

Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet anförtros denna uppgift.

Lediga uppdrag som ordförande och vice ordförande bör tillkännages

av den beslutande myndigheten så att de som är intresserade av och

lämpliga för sådana uppdrag ges tillfälle att anmäla sitt intresse. Den

nuvarande inriktningen att i första hand ordinarie domare i allmän

domstol skall förordnas som ordförande och vice ordförande bör dock

inte ändras.

I sammanhanget skall också nämnas att det nu pågår ett arbete som

syftar till att anpassa övervakningsnämndernas verksamhetsområden till

den nya lokala kriminalvårdsorganisationen. Avsikten är att den nya

nämndorganisationen skall anges i en förordning, som skall träda i kraft

den 1 januari 1999. Utformningen av de nya verksamhetsområdena har

stor betydelse vid rekryteringen av ordförande och vice ordförande. Det

är därför regeringens avsikt att besluta i denna fråga i så god tid att det

nya förfarandet kan tillämpas vid förordnade av ordförande och vice

ordförande för mandatperioden 1999 - 2002.

15 Ekonomiska konsekvenser

Särbehandling av vissa långtidsdömda

Förslaget att avskaffa den formella klassificeringen enligt 7 § tredje

stycket KvaL och övergå till en mera individualiserad bedömning

innebär att det kan ske en större differentiering inom den grupp som i dag

omfattas av bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL. En sådan

differentiering torde medföra vissa kostnadsbesparingar genom att ingen

placeras på en anstalt med högre säkerhet eller särbehandlas i vidare mån

än vad som verkligen krävs i det enskilda fallet. Å andra sidan medför

förslaget att alla som avtjänar lägst fyra års fängelse kommer att omfattas

av ett beslut om vilka särskilda villkor som skall gälla för

verkställigheten. I en del fall kan detta förutsättas medföra vissa ökade

kostnader genom att intagna som för närvarande inte särbehandlas enligt

7 § tredje stycket KvaL kommer att placeras i anstalter med högre

säkerhet än i dag. Hur kostnadsutfallet blir är i det närmaste omöjligt att

mera i detalj förutsäga. Det beror till stor del på den praxis som så

småningom kommer att etableras vad avser vilka särskilda villkor för

verkställigheten som kommer att beslutas i olika fall. En trolig utveckling

är emellertid att de ökade kostnaderna ungefärligen kommer att svara

mot kostnadsbesparingarna. Förslaget får därför bedömas vara i

huvudsak kostnadsneutralt.

Förslaget som gäller säkerhetsavdelningarna innebär, förutom en

smärre terminologisk ändring, en viss rätt till enrumsplacering i stället

för placering på en säkerhetsavdelning. Dygnskostnaden för en

anstaltsplats med enrumsplacering torde åtminstone inte vara högre än

dygnskostnaden för en anstaltsplats på en säkerhetsavdelning. Även i

denna del bedömer regeringen därför att förslaget i huvudsak är

kostnadsneutralt.

Placering av ungdomar och kvinnor

De föreslagna bestämmelserna om anstaltsplacering av ungdomar och

kvinnor ansluter nära till den praxis angående placering i anstalt som

redan i dag tillämpas inom kriminalvården. Förslagen får därför bedömas

vara kostnadsneutrala i förhållande till vad som gäller i dag.

Sysselsättning och behandling

De föreslagna ändringarna innebär endast en författningsmässig

anpassning till den programverksamhet som redan i dag bedrivs inom

kriminalvården och medför således inga kostnadseffekter.

Övriga förslag avseende vistelser utanför anstalt

Förslagen innebär att det införs en möjlighet att meddela en föreskrift om

fortsatt behandling redan i samband med att den intagne placeras utanför

anstalten enligt 34 § KvaL, att samhällsskyddsfaktorerna markeras i lag

när det gäller förutsättningarna för frigång och fritidsvistelser utanför

anstalt samt att det vid sistnämnda former av vistelser utanför anstalten

införs en möjlighet att ställa upp villkor.

Möjligheten att meddela en föreskrift om fortsatt behandling redan i

samband med placeringsbeslutet torde innebära en effektivisering av

beslutsfattandet. Därigenom kan man i en del fall undvika att

Kriminalvårdsnämnden eller en övervakningsnämnd i ett senare skede

särskilt prövar om en sådan föreskrift skall meddelas.

Ett ökat hänsynstagande till samhällsskyddsfaktorer vid bedömningen

av om frigång eller fritidsvistelser utanför anstalt skall beviljas kan leda

till färre vistelser utanför anstalten, vilket i sin tur möjligen kan medföra

vissa smärre kostnadsökningar. Å andra sidan bör möjligheten att ställa

upp villkor för sådana vistelser utanför anstalten leda till att antalet ökar.

Regeringen bedömer att de föreslagna ändringarna i förutsättningarna för

att bevilja frigång eller fritidsvistelser utanför anstalten i huvudsak är

kostnadsneutrala.

Användningen av privata vaktbolag för vissa bevakningsuppdrag

Förslagen innebär endast att kriminalvården och polisen ges

författningsmässigt stöd för att använda privata vaktbolag för vissa

bevakningsuppdrag. Det förekommer redan i dag att väktare i privata

vaktbolag anlitas för sådana uppdrag. Enligt regeringens bedömning

medför förslagen inga kostnadseffekter.

Underrättelse till målsäganden

Regeringen föreslår en viss utvidgning av underrättelseskyldigheten

samtidigt som det införs vissa restriktiva undantag från denna skyldighet.

Den utökade skyldigheten att underrätta målsäganden även vid frigång,

fritidsvistelser utanför anstalt, sjukhusbesök och besök hos myndigheter

m.m. samt prövningen av om ett undantag från skyldigheten att

underrätta kan vara tillämpligt torde endast innebära smärre fördyringar

av handläggningen. Dessa får kostnadsmässigt bedömas vara så små att

man i detta sammanhang kan bortse från dem.

Regeringens samlade bedömning

Regeringen bedömer mot bakgrund av vad som anförts att förslagen är i

huvudsak kostnadsneutrala.

16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Eftersom det krävs ett visst förberedelsearbete inom kriminalvården är en

lämplig tidpunkt för ett ikraftträdande av ändringarna i

kriminalvårdslagstiftningen den 1 januari 1999. Samma tidpunkt för

ikraftträdande bör gälla för ändringen i polislagen. Övergångs-

bestämmelser behövs när det gäller de intagna som vid ikraftträdandet

tillhör den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaL. För dessa

intagna bör det fattas ett beslut om särskilda villkor.

Ändringarna i brottsbalken avseende förordnande av ordförande och

vice ordförande bör lämpligen träda i kraft den 1 september 1998.

17 Författningskommentar

17.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

37 kap. 2 §

Ändringen, som har kommenterats i avsnitt 14, innebär att regeringen

bemyndigas att överlåta åt annan myndighet att förordna ordförande och

vice ordförande i övervakningsnämnderna.

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

3 §

I paragrafen har gjorts den ändringen att benämningen

 specialavdelning har bytts till säkerhetsavdelning . Dessutom har

gjorts vissa mindre språkliga ändringar.

7 §

Paragrafen har ändrats som en följd av att den nuvarande

säkerhetsklassificeringen enligt tredje stycket har avskaffats. Ändringen

har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.1). Till följd av

ändringen har de nuvarande tredje och fjärde styckena tagits bort.

I andra stycket har lagts till att det vid bedömningen av om det av

säkerhetsskäl är nödvändigt med placering i sluten anstalt bland andra

omständigheter skall beaktas, förutom risk för avvikelse, om det finns

risk för att den intagne skall fortsätta med brottslig verksamhet. Bedöms

det föreligga en sådan risk skall den intagne normalt placeras i en sluten

anstalt. Vid placeringsbedömningen skall tas hänsyn till en rad faktorer

rörande den intagnes bakgrund, vilka krav som samhällsskyddet kräver

och vilka individuella behov som den intagne har (se Allmänna råd om

placering av dömda/intagna i kriminalvårdsanstalt [ARK 1995:1]). När

det gäller att bedöma risken för fortsatt brottslig verksamhet är det främst

strafftidens längd, brottslighetens art och omfattning, eventuell tidigare

brottslighet samt vissa bakgrundsfaktorer som våldsbenägenhet i anstalt,

psykisk störning och pågående missbruk som är av betydelse.

I tredje stycket föreskrivs att det för den som avtjänar lägst fyra års

fängelse och, om det finns särskilda skäl, för annan intagen som har

dömts till lägst två års fängelse, skall särskilt beslutas om de villkor som

skall gälla för verkställigheten när det gäller placering i anstalt samt

permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 11, 14, 32 och 34 §§.

Kravet att en intagen skall avtjäna lägst fyra års fängelse innebär att

även den som har dömts till ett lägre straff än fyra år kan omfattas av

fyraårs-regeln om han efter förverkande av villkorligt medgiven frihet

skall verkställa lägst fyra år. Den nya formen av beslut har kommenterats

i den allmänna motiveringen (se avsnitt 6.1). Som framgår där är

avsikten bl.a. att alla som vistas på riksmottagningen vid

Kriminalvårdsanstalten Kumla skall meddelas ett sådant beslut (jfr

Föreskrifter och allmänna råd om mottagningsförfarande och

beslutsadministration vid riksmottagningen [KVVFS 1997:4]).

Regleringen gäller naturligtvis även kvinnliga intagna, även om dem inte

placeras på den särskilda mottagningsavdelningen. Beslutet om vilka

särskilda villkor som skall gälla är normerande för den fortsatta

verkställigheten och är därför att se som ett beslut i särskilt fall som kan

överklagas till allmän förvaltningsdomstol enligt 59 §.

I fjärde stycket anges inledningsvis att prövning av vilka särskilda

villkor som skall gälla för verkställigheten, liksom prövning av 7:3-

tillhörighet enligt dagens system, skall ske så snart verkställigheten

påbörjas eller annars så snart behov därav uppkommer, dvs. normalt

under vistelsen på riksmottagningsavdelningen. Vidare föreskrivs att

villkoren skall omprövas när det finns anledning till det. Den intagne

själv har givetvis möjlighet att begära en omprövning. Chefen för

anstalten eller den som annars har det övergripande ansvaret för den

intagnes verkställighet bör vidare ha en skyldighet att påkalla styrelsens

prövning av villkoren så snart sådana omständigheter bedöms föreligga

att en ändring av dem kan övervägas. Någon i lag fastlagd frist har

emellertid inte föreskrivits.

I det nya femte stycket föreskrivs att beslut om placering i anstalt,

förflyttning till annan anstalt eller vistelser utanför anstalten i form av

permissioner, § 34-vistelser, frigång och fritidsvistelser som strider mot

de särskilda villkoren inte får meddelas. Villkoren har således

rättsverkningar av ett normerande slag för den intagne.

8 §

En ny regel om placering av intagna som inte har fyllt 18 år införs i

första stycket. Innehållet överensstämmer med artikel 37 c i

barnkonventionen. Dessutom har lagts till att en intagen som är under 18

år inte får placeras tillsammans med intagna som kan inverka menligt på

hans anpassning i samhället. Den nya placeringsregeln har kommenterats

i den allmänna motiveringen (se avsnitt 7).

Enligt Lagrådet skulle avsikten med föreskriften komma till bättre

uttryck om lokutionen om det inte kan anses vara till hans bästa byts ut

mot om inte en sådan placering bedöms vara till hans fördel .

Regeringen har förståelse för Lagrådets synpunkt. Från mera allmänna

utgångspunkter kan det inte under några förhållanden sägas vara till den

unges bästa att han tas in i anstalt. Bestämmelsen har emellertid

utformats med utgångspunkt från barnkonventionens ordalydelse. Enligt

regeringens mening är det en fördel att den föreslagna bestämmelsen så

nära som möjligt ansluter till barnkonventionens bestämmelse.

Härigenom kommer det inte råda någon som helst tvekan om att Sverige

uppfyller konventionens krav. Regeringen har därför valt att inte följa

Lagrådets förslag på denna punkt.

En specialregel för intagna som har fyllt 18 men inte 21 år, som i sak

överensstämmer med nuvarande 8 §, behålls enligt andra stycket.

Vidare anges i tredje stycket att en placering i en sluten anstalt för den

som inte har fyllt 21 år företrädesvis skall ske i en anstalt med särskild

verksamhet för yngre intagna.

Dessutom har gjorts vissa språkliga justeringar.

8a §

En ny paragraf angående placeringen av kvinnor. Placering skall normalt

ske på en anstalt som är avsedd för enbart kvinnor. Det skall krävas ett

uttryckligt medgivande för att placera en kvinna på någon annan anstalt.

Den nya bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motiveringen

(se avsnitt 8). Det bör anmärkas att vad som sägs om anstalt enligt 3 §

tredje stycket också gäller avdelning av anstalt.

10 §

Paragrafen har ändrats genom att undervisning, utbildning, arbetsträning

och annan sysselsättning än arbete får en mer framträdande roll.

Dessutom har deltagande i särskilt anordnad verksamhet som syftar till

att motverka brott eller missbruk förts in som en särskild form av

sysselsättning och vissa språkliga ändringar gjorts. I övrigt hänvisas till

den allmänna motiveringen (se avsnitt 9). Paragrafen har formulerats

med beaktande av Lagrådets synpunkter.

11 §

Paragrafen har ändrats. Ändringarna kommenteras i den allmänna

motiveringen (se avsnitt 11.3).

Behandling har förts in i första stycket som ett uttryckligt skäl för

frigång.

Det absoluta förbudet mot frigång för vissa långtidsdömda försvinner

som en följd av att den formella klassificeringen enligt nuvarande 7 §

tredje stycket tas bort. I paragrafen har i stället, vilket är nytt, särskilt

markerats den betydelse som bör tillmätas samhällsskyddsfaktorer när

man överväger om frigång skall medges. Frigång skall inte beviljas om

det på grund av viss omständighet kan befaras att det finns flyktfara,

recidivfara eller fara för missbruk av olika slag. Uttrycket på grund av

viss omständighet kan befaras är avsett att innebära en något lägre grad

av risk i jämförelse med inte påtaglig fara för fortsatt brottslig

verksamhet i 32 §. Det krävs dock att det finns någon konkret

omständighet som medför att sådana risker som avses kan befaras. Det

förs vidare in en möjlighet att förena frigång med villkor.

Den nuvarande bestämmelsen i 11 § fjärde stycket KvaF förs i sak

oförändrat skick över till KvaL och tas in i ett nytt tredje stycke. Vissa

språkliga justeringar har gjorts.

I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att beslut om

frigång inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för

verkställigheten.

Vid utformningen av paragrafen har Lagrådets synpunkter i huvudsak

beaktats.

12 §

Paragrafen, som har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter,

har inte ändrats i sak. Endast en förkortning av lagtexten och vissa

språkliga justeringar har gjorts.

14 §

I andra stycket har förts in en möjlighet att förena fritidsvistelse utanför

anstalt med villkor. I tredje stycket, som ändrats, har i likhet med vad

som föreskrivs i 11 §, särskilt markerats den vikt som bör fästas vid

samhällsskyddsfaktorer vid bedömningen av om en fritidsvistelse utanför

anstalten skall medges. En sådan fritidsvistelse skall inte medges om det

på grund av viss omständighet kan befaras att det finns flyktfara,

recidivfara eller risk för missbruk av olika slag. Farebedömningen skall

göras mot bakgrund av att vistelsen kan förenas med tillsyn. I övrigt

hänvisas till kommentaren till 11 § och till vad som anförts i den

allmänna motiveringen (se avsnitt 11.4).

I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att beslut om

fritidsvistelse utanför anstalten inte får meddelas i strid mot de särskilda

villkor som gäller för verkställigheten.

I paragrafen har också vidtagits vissa språkliga justeringar. Paragrafen

har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter.

18 §

Paragrafen har förtydligats utan att någon förändring i sak är avsedd. Den

nuvarande lydelsen av paragrafen talar endast om sysselsättning i enrum

trots att det i realiteten är fråga om en vistelse i avskildhet på egen

begäran. Dessutom har vissa språkliga ändringar gjorts. Paragrafen har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

20a §

Av fjärde stycket, som är nytt, framgår att en intagen i princip har rätt att

vistas avskild från andra intagna i stället för att bli placerad i en

säkerhetsavdelning. Endast om särskilda skäl med hänsyn till hans hälsa

talar däremot eller om det är av synnerlig vikt med hänsyn till

säkerhetsintressen kan rätten därtill inskränkas (se avsnitt 6.2). I övrigt

har endast gjorts de ändringar som föranleds av att benämningen

"specialavdelning" har bytts ut mot "säkerhetsavdelning" samt någon

mindre språklig justering.

21 - 22 §§

Paragraferna har ändrats som en konsekvens av rätten enligt 20 a § att

slippa placering på en säkerhetsavdelning och i stället placeras i

avskildhet från andra intagna. Vidare har i 22 § "specialavdelning" bytts

ut mot "säkerhetsavdelning" och gjorts några språkliga ändringar.

32 §

Det nuvarande tredje stycket och sista meningen i fjärde stycket har

upphävts till följd av att säkerhetsklassificeringen enligt nuvarande 7 §

tredje stycket försvinner. Paragrafen har i övrigt ändrats i det hänseendet

att termen "korttidspermission" har bytts ut mot "normalpermission"

(första stycket) och "särskild permission" (andra stycket), vilket är en

anpassning till den terminologi som används i kriminalvårdens egna

permissionsföreskrifter. Dessutom har vissa språkliga ändringar gjorts.

I ett nytt fjärde stycke erinras om att det av 7 § följer att permission

inte får meddelas i strid mot de särskilda villkor som gäller för

verkställigheten.

34 §

I paragrafen har förts in en möjlighet att, om särskilda skäl föreligger,

redan i samband med beslutet om placering meddela föreskrift enligt 26

kap. 15 § 3 BrB. Ändringen har kommenterats i den allmänna

motiveringen (se avsnitt 11.2).

Fjärde stycket har ändrats till följd av att säkerhetsklassificeringen

enligt nuvarande 7 § tredje stycket har avskaffats. I stället erinras om att

det av 7 § följer att ett beslut om § 34-placering inte får meddelas i strid

mot de särskilda villkor som gäller för verkställigheten. Som framgår av

den allmänna motiveringen torde det sällan bli fråga om att besluta om

en § 34-placering för intagna som i dag omfattas av 7 § tredje stycket och

som därför inte får beviljas en sådan placering (se avsnitt 6.1). Man kan

utgå i från att tillämpningen blir restriktiv och att en § 34-placering först

kan bli aktuell mot slutet av verkställighetstiden.

I övrigt har endast lagts till att provtagning, liksom enligt 52d §, får

ske även för att utröna om den intagne har tagit dopningsmedel.

35 §

Paragrafen, som kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt

13), reglerar kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden.

Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Första stycket har ändrats genom att underrättelseskyldigheten har

utvidgats till att omfatta även andra vistelser utanför anstalten än

permission.

Vissa undantag från skyldigheten att underrätta målsäganden har förts

in i andra stycket. Undantagen är avsedda att tillämpas restriktivt. Endast

om en underrättelse på grund av beslutad bevakning av en planerad

utevistelse eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig

eller om en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv

eller hälsa skall kriminalvården kunna underlåta att lämna en sådan

underrättelse som avses i paragrafen.

Det nuvarande andra stycket har flyttats till ett nytt tredje stycke.

Dessutom har lagts till att informationen till målsäganden, t.ex. om tid

och plats för utevistelsen, får modifieras med hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet.

I paragrafen har också gjorts några språkliga förändringar.

60 §

I paragrafen har endast gjorts vissa språkliga justeringar.

61 a §

I paragrafen, som är ny, föreskrivs i första stycket att

Kriminalvårdsstyrelsen eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen

bestämmer får förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att

utföra viss bevakning. Paragrafen har kommenterats i den allmänna

motiveringen (se avsnitt 12.1). Eftersom det rör sig om överlämnande av

förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning till

privaträttsliga subjekt bör Kriminalvårdsstyrelsen ha det övergripande

ansvaret. Det krävs därför att styrelsen uttryckligen delegerar ansvaret till

någon annan kriminalvårdsmyndighet för att denna skall kunna förordna

väktare för vissa bevakningsuppgifter. Därigenom bör beslutet också

kunna överklagas enligt 61 § KvaL.

I andra stycket regleras väktarens tystnadsplikt beträffande

sekretessbelagda uppgifter som han fått veta vid utövandet av sitt

bevakningsuppdrag. Regeringen har i den allmänna motiveringen tagit

ställning till Lagrådets invändningar mot det remitterade förslaget (se

avsnitt 12.1).

Det har också gjorts vissa språkliga ändringar i paragrafen.

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

16 e §

Paragrafen är ny. I den föreskrivs att Kriminalvårdsstyrelsen eller den

kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestämmer får förordna en

väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att utföra viss bevakning av

häktade och anhållna (se avsnitt 12.1 och kommentaren till 60 § KvaL).

Också här kan hänvisas till den allmänna motiveringen beträffande

tystnadsplikten.

17.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387)

23 a §

Paragrafen är ny. Genom den ges stöd i lag för att polismyndighet kan

meddela förordnande att vara arrestantvakt eller passkontrollant för den

som inte är anställd som sådan i polisväsendet och inte heller är

polisman. Innehållet i paragrafen motsvaras i detta hänseende helt av

nuvarande 7 kap. 14 § polisförordningen. Ett förtydligande har gjorts

genom att det lagtexten har lagts till att ett förordnande för en

arrestantvakt även får avse viss bevakning utanför förvaringslokalen. Det

kan t.ex. röra sig om bevakning i samband med sjukhusbesök.

Ändringarna har kommenterats i den allmänna motiveringen (se avsnitt

12.2)

Fängelseutredningens sammanfattning av sitt

huvudbetänkande Verkställighet av fängelsestraff

(SOU 1993:76)

Direktiven för Fängelseutredningen utfärdades den 2 april 1992. Enligt

dessa har utredningen haft till uppgift att göra en genomgripande översyn

av de principer och det regelverk som lades fast genom 1974 års

kriminalvårdsreform. Utredningens arbete borde vara avslutat senast den

1 juli 1993.

Fängelseutredningen påbörjade sitt arbete i maj 1992. Arbetet har

bedrivits så intensivt som varit möjligt för en parlamentariskt sammansatt

kommitté. Underlag till våra överväganden har bl.a. inhämtats genom ett

stort antal studiebesök vid kriminalvårdsanstalter, varvid personal och

intagna beretts tillfälle att lägga fram synpunkter. En brett upplagd klientel-

undersökning har genomförts.

Utredningsuppdraget är vidsträckt och inrymmer såväl övergripande

frågor av principiell betydelse som åtskilliga detaljfrågor. Det är därför

uppenbart att den begränsade tid som vi fått till sitt förfogande varit

otillräcklig för djuplodande överväganden och mera genomgripande

analyser i alla frågor.

Det har inte funnits utrymme för att diskutera mera väsentliga

förändringar med avseende på kriminalvårdens arbetsformer och

organisation. Arbetet har därför i huvudsak inriktats på vissa frågor av

grundläggande principiell betydelse och på att åstadkomma en anpassning

av regelverket till den utveckling som ägt rum sedan 1974 års

kriminalvårdsreform trädde i kraft.

Bland de förändringar som skett sedan år 1974 intar de som är betingade

av den sedan den 1 januari 1992 gällande nya lagstiftningen om psykiatrisk

tvångsvård och behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare en särställ-

ning. Kriminalvården har tillförts en kategori psykiskt störda

lagöverträdare som enligt tidigare lagstiftning skulle ha överlämnats till

sluten psykiatrisk vård. Kraven på kriminalvården att kunna tillgodose de

intagnas behov av psykiatrisk vård har därmed ökats väsentligt. Vi har

gjort den bedömningen att de problem som är förknippade härmed bör

övervägas för sig och inte kopplas samman med andra frågor om

verkställigheten av fängelsestraff. Därför har vi begärt och medgetts

tillstånd att ta upp denna fråga i särskild ordning efter det att arbetet med

ett huvudbetänkande avslutats. Till ett slutbetänkande om behandlingen av

intagna som är psykiskt störda har vi hänfört också den näraliggande

frågan om psykoterapeutisk eller annan behandling av män dömda för

övergrepp mot kvinnor och barn. I övrigt har alla i direktiven särskilt

angivna frågor tagits upp.

När det gäller beslutsgången inom kriminalvården samt domstolspröv-

ningen i kriminalvårdsmål har Domstolsutredningen i sitt betänkande

(SOU 1991:106) redovisat vissa överväganden och lämnat en del förslag.

Frågor om besluts- och besvärsförfarandet har inte behandlats särskilt i

våra direktiv. Det ligger emellertid i sakens natur att frågor av så central

betydelse för kriminalvårdens regelverk måste falla inom ramen för vårt

uppdrag och att det bör ankomma på oss att självständigt lämna förslag om

vilken ordning som lämpligen bör gälla. Vi har för avsikt att behandla även

denna fråga i slutbetänkandet.

Under den tid som vi arbetat har det i annan ordning pågått lagstiftnings-

och utredningsverksamhet med avseende på frågor som har ett nära

samband med vårt uppdrag. Nya regler om villkorlig frigivning har

beslutats och trätt i kraft den 1 juli 1993. Väg- och sjöfyllerikommittén har

nyligen lagt fram ett betänkande med bl.a. förslag om verkställighet av

fängelsestraff i särskild ordning för personer som dömts för grovt

rattfylleri. Frågor om brottspåföljd för ungdomar har utretts av

Ungdomsbrottskommittén, vars förslag likaså redovisats nyligen.

Straffsystemkommittén, som har till uppgift att se över det straffrättsliga

påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad, tillsattes samtidigt med

Fängelseutredningen. Dess förslag med överväganden om bl.a. vilka

principer som skall ligga till grund för påföljdsbestämningen väntas inte

föreligga före halvårsskiftet 1994.

Vi har haft kontakt och visst samråd med de ovan nämnda

kommittéerna. Vi har emellertid ansett det nödvändigt att grunda våra

överväganden och förslag på den lagstiftning som gäller nu utan hänsyn till

de ändringar som föreslagits eller kan komma att föreslås av andra

kommittéer. Detta innebär att frågor om verkställighet av fängelsestraff

kan behöva övervägas på nytt mot bakgrund av ändrade förutsättningar till

följd av en eventuell ny lagstiftning. Särskilt kan lagändringar som grundas

på sådana principiella överväganden om påföljdsbestämningen som

ankommer på Straffsystemkommittén få betydelse.

Utgångspunkten för straffverkställigheten måste enligt vår mening vara

brottsbalkens regler om och grundläggande principer för påföljdssystemet.

Ändamålet med fängelsestraffet måste vara detsamma vid verkställigheten

som vid domstolens påföljdsval. Detta bör komma till uttryck i

lagregleringen.

De nya regler om straffmätning och påföljdsval som infördes år 1989 ger

uttryck för ett i viss mån ändrat synsätt i förhållande till vad som gällde

tidigare. Vid tiden för 1974 års kriminalvårdsreform gällde fortfarande

som en huvudregel att domstolen skulle fästa särskilt avseende vid att

påföljden skulle vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället.

Regeln gav uttryck för den s.k. behandlingstanken. Denna har genom den

nya lagstiftningen fått träda i bakgrunden. Brottets straffvärde och art har

tillerkänts en ökad betydelse för påföljdsvalet på bekostnad av

överväganden om vilka åtgärder som kan vara ägnade att främja den

dömdes samhällsanpassning.

Det står mot bakgrund av dagens lagstiftning klart att ingen döms till ett

fängelsestraff därför att han behöver eller har nytta av den behandling som

kan beredas honom i en kriminalvårdsanstalt. Grunden för straffet är

uteslutande den brottslighet som lagts den dömde till last. Straffet utmäts i

samhällets - inte brottslingens - intresse och är avsett att tillfoga

brottslingen ett obehag som står i proportion till den brottslighet för vilken

han dömts. Det obehag som fängelsestraffet är avsett att innebära består

däri att den dömde under strafftiden skall vara berövad sin frihet och

därmed avskuren från normala kontakter med anhöriga och vänner, ställd

utanför arbetslivet samt förhindrad att begagna sin fritid efter egna

önskemål.

Kriminalvårdens grundläggande uppgift är att verkställa av domstol

utmätta straff. Mot bakgrund av det sagda ankommer det sålunda på

verkställighetsmyndigheten att se till att den som dömts till fängelse är

berövad friheten och vistas i en kriminalvårdsanstalt under den tid som

avsetts med domen. Ett ytterligare krav av grundläggande betydelse är att

den dömde skall förhindras att begå nya brott under den tid som

verkställigheten pågår.

Även om den nuvarande lagstiftningen utgår från att brottet och inte

brottslingen står i centrum för påföljdsbestämningen finns det fortfarande

ett utrymme för att vid påföljdsvalet ta hänsyn till den dömdes

förhållanden. Påföljderna villkorlig dom samt skyddstillsyn med

varianterna kontraktsvård och samhällstjänst utgör alternativ till

fängelsestraffet. Omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än

fängelse skall särskilt beaktas vid påföljdsvalet. De alternativa

påföljdsformerna har således ett företräde framför fängelse, om inte

brottets straffvärde eller art eller den omständigheten att brottsligheten

utgör återfall är hinder mot annan påföljd än fängelse. Den tilltalades

ungdom eller möjligheterna att få till stånd en angelägen kvalificerad

missbruksvård kan ytterligare vidga tillämpningsområdet för alternativen.

Bakom lagens ambition att så långt det är möjligt undvika att fängelse-

straff utmäts ligger insikten om att straffverkställigheten generellt sett får

negativa konsekvenser. Den som är berövad sin frihet drabbas inte bara av

det tidsbegränsade obehag som avsetts med domen utan

straffverkställigheten kan i många fall ge mera bestående skadeverkningar.

Den avskildhet från samhället som frihetsberövandet innebär främjar inte

den dömdes anpassning i samhället utan är snarare ägnad att motverka

denna.

Det är rimligt att sådana förhållanden som med avseende på på-

följdsvalet gett alternativa påföljdsformer ett företräde framför fängelse

beaktas också vid verkställigheten av fängelsestraff. De skadeverkningar

som kan vara förknippade med frihetsberövandet måste motverkas och

sådana åtgärder som trots frihetsberövandet kan vara ägnade att främja en

samhällsanpassning bör vidtas. Det är viktigt att frigivningen förbereds så

att den dömde efter verkställigheten kommer i så välordnade sociala

förhållanden som möjligt. Behandlingstanken bör - i enlighet med vad

departementschefen uttalade i samband med påföljdsreformen - fortfarande

tillmätas betydelse för straffverkställigheten. Såtillvida får dock

behandlingstanken anses utmönstrad också från verkställighetsplanet att

det tvång som utövas inte skall motiveras med hänsyn till den intagnes

behov och intressen.

Regler om verkställigheten av fängelsestraff saknas i brottsbalken och

har i stället hänförts till en särskild lag, lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt (KvaL). Vi har utgått från att detta bör gälla också i fortsättningen.

Därvid har vi funnit att KvaL bör ersättas med en ny lag, till vilken dock

åtskilliga bestämmelser från KvaL kan överföras i oförändrat skick. Vi

föreslår att den nya lagen skall benämnas lagen om verkställighet av

fängelsestraff (Fängelselagen). Detta är mot bakgrund av vår uppfattning

att kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa av domstol utmätta straff

en mera realistisk benämning än den nuvarande.

I 4 § KvaL anges som ett grundläggande mål för kriminalvården i anstalt

uppgiften att främja den dömdes anpassning i samhället och motverka

skadliga följder av frihetsberövandet. Även om denna målsättning i och för

sig inte har något att göra med straffets ändamål är det uppenbart att den

ändå är väl förenlig med grunderna för påföljdssystemet. Det är vår

mening att kriminalvårdens verksamhet även fortsättningsvis bör präglas

av en brottsförebyggande och social inriktning. Samtidigt är det emellertid

tydligt att det föreligger en konflikt mellan denna inriktning av

verksamheten och den grundläggande uppgiften att verkställa straff.

Sådana åtgärder som är bäst ägnade att främja den dömdes anpassning i

samhället förutsätter som regel att den avskildhet från samhället som

avsetts med straffet bryts eller att på annat sätt lättnad i verkställigheten

medges.

Konflikten mellan kriminalvårdens olika uppgifter uppmärksammas i

4 § KvaL såtillvida att den verksamhet som är inriktad mot den dömdes

rehabilitering begränsas med hänsyn till att kravet på samhällsskydd inte

får eftersättas. Verkställigheten skall sålunda anpassas till vad som behövs

för att motverka att den dömde fortsätter brottslig verksamhet under den tid

verkställigheten pågår. Kravet på samhällsskydd är emellertid enligt vår

mening inte det enda som begränsar kriminalvårdens möjligheter att på

bästa sätt verka för de dömdas samhällsanpassning. Även i de många fall

då detta krav inte kan åberopas som hinder mot att den som dömts till

fängelse vistas utom anstalten eller medges annan lättnad måste

kriminalvården beakta att verkställigheten utformas så att domstolens

straffbestämning inte framstår som åsidosatt. Detta är viktigt för att

upprätthålla allmänhetens förtroende för rättsväsendet.

Vi föreslår mot bakgrund av det sagda att den ifrågavarande bestämmel-

sen kompletteras så att det framgår att förutom kravet på samhällsskydd

även ändamålet med straffbestämningen skall beaktas (se 4 § lagförslaget).

Tillägget innebär i huvudsak ett förtydligande och en anpassning av

lagregleringen till en ordning som gäller enligt kriminalvårdens interna

föreskrifter och praxis. Enligt vår mening råder nämligen i allt väsentligt i

tillämpningen en rimlig balans mellan kriminalvårdens rent repressiva

uppgift att verkställa straff och dess uppgift att verka för de dömdas an-

passning i samhället. Dock har det i några fall förekommit att intagna

beviljats lättnad i verkställigheten i form av vistelser utom anstalten under

omständigheter som gjort att det med fog kunnat sättas i fråga om

verkställigheten stått i överensstämmelse med straffbestämningen. Det är

därför inte helt utan betydelse att det av lagen framgår att

straffbestämningen som sådan ibland kan utgöra hinder mot socialt

motiverade friförmåner även när dessa inte kan förvägras under hänvisning

till kravet på samhällsskydd.

Enligt bestämmelsen i 4 § KvaL skall åtgärder som förbereder den

intagne för tillvaron utanför anstalten vidtas redan från straffverkstäl-

lighetens början. Föreskriften är en viktig markering av att hela strafftiden

skall genomsyras av en strävan att åstadkomma en frigivning till så socialt

välordnade förhållanden som möjligt. Man bör redan i anslutning till

intagningen ta ställning till om den dömde för sin framtida tillvaro i

samhället kan ha nytta av utbildnings-, vård- och behandlingsinsatser som

kan erbjudas inom ramen för straffverkställigheten. Det ligger emellertid i

sakens natur att åtgärder som direkt tar sikte på frigivningssituationen blir

mera aktuella och mera angelägna mot strafftidens slut. Även en intagen

som med hänsyn till kravet på samhällsskydd varit föremål för stränga

säkerhetsmässiga restriktioner måste mot slutet av verkställigheten ges en

rimlig möjlighet att förbereda sin frigivning. Kravet på samhällsskydd och

andra skäl för att upprätthålla frihetsberövandet måste efter hand som

verkställigheten närmar sig slutet tillmätas allt mindre vikt som hinder mot

verksamhetens sociala ambitioner. Vi föreslår att detta synsätt markeras

genom att det i 4 § lagförslaget föreskrivs att särskild uppmärksamhet skall

ägnas åt förberedelse av frigivningen under den senare hälften av

verkställigheten i anstalt.

Genom 1974 års kriminalvårdsreform slogs som princip fast att

kriminalvårdens intagna har samma rätt till samhällets stöd- och

vårdinsatser som andra medborgare. Den sålunda knäsatta principen brukar

benämnas "normaliseringsprincipen". Till principen knöts som en

huvudregel grundsatsen att den service som de intagna sålunda är

berättigade till skall tillhandahållas av de organ utanför kriminalvården

som normalt har ansvaret för t ex hälso- och sjukvård, socialvård,

arbetsförmedling m.m. Kriminalvården borde bygga upp egna resurser

endast för sådana fall där frihetsberövandet utgjorde hinder mot andra

myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande hade sin

grund i kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet.

Vi har inte funnit någon anledning till avsteg från normaliseringsprin-

cipen som sådan. Ett fängelsestraff bör inte innefatta annan begränsning av

den dömdes rättigheter än den som ligger i själva frihetsberövandet och det

tvång som är förknippat med detta. Även grundsatsen att andra organ än

kriminalvården skall ha huvudansvaret för den samhällsservice av olika

slag som de intagna behöver bör stå fast. Grundsatsen kan inte anses

åsidosatt på grund av den utveckling under senare år varigenom åtskilliga

kriminalvårdsanstalter skaffat sig resurser och kompetens för

behandlingsinsatser gentemot bl.a. missbrukare samt män som är dömda

för vålds- eller sexualbrott. Denna utveckling bör enligt vår mening

fortsätta.

En annan princip som slogs fast genom 1974 års kriminalvårdsreform

var den s.k. "närhetsprincipen". Den som dömts till fängelse borde i

enlighet med denna princip få avtjäna sitt straff så nära hemorten som

möjligt. Detta skulle underlätta för den dömdes samhällsanpassning nyttiga

kontakter med anhöriga och vänner samt med de samhällsorgan som enligt

normaliseringsprincipen har huvudansvaret för vård- och stödinsatser i

anslutning till frigivningen.

En konsekvent tillämpning av närhetsprincipen förutsätter i vårt för-

hållandevis glest befolkade land strängt taget att intagna av alla slag

lämpligen kan vistas i samma anstalt. Så är emellertid inte fallet. Det finns

ett behov av att fördela de intagna mellan olika anstalter med hänsyn till

vilka säkerhetsåtgärder som krävs för att förhindra rymningar och återfall i

brott. Det efter hand allt större narkotikaproblemet har gett upphov till ett

ytterligare differentieringsbehov. Missbrukare bör helst inte undergå

straffverkställighet tillsammans med icke missbrukare. Vidare bör intagna

som önskar komma till rätta med sitt missbruk hållas åtskilda från andra

missbrukare. Den speciella kompetens som byggts upp vid vissa anstalter

förutsätter slutligen att dessa anstalter tillförs sådana intagna som behöver

och efterfrågar de behandlingsinsatser som tillhandahålls. Sammantaget

har de olika differentieringsbehov som föreligger medfört att

närhetsprincipen kommit att i tillämpningen sättas allt mera åt sidan.

Det är vår uppfattning att den utveckling mot en bättre differentiering av

de intagna som ägt rum varit värdefull och bör fortsätta. Detta innebär att

närhetsprincipen inte kan upprätthållas som en övergripande norm för

anstaltsplaceringarna. Ett nära samband med närhetsprincipen hade den

indelning av anstalterna i riksanstalter och lokalanstalter som gjordes i

samband med 1974 års kriminalvårdsreform. Denna indelning är enligt vår

mening inte längre ändamålsenlig.

Enligt den av oss föreslagna fängelselagen skall anstalterna indelas i

öppna och slutna anstalter. Någon ytterligare indelning behöver enligt vår

mening inte lagfästas. Vi anser dock att den av Kriminalvårdsstyrelsen

föreslagna indelningen av anstalter i fyra säkerhetsklasser i och för sig är

lämplig för praktiskt kriminalvårdsarbete och att den bör kunna läggas till

grund för uppbyggnaden av kriminalvårdens anstaltsbestånd och

erforderliga tillämpningsföreskrifter.

Vi föreslår följande bestämmelser för anstaltsplaceringen.

Valet av anstalt står i första hand mellan sluten eller öppen anstalt.

Härvid skall precis som nu gälla att placering i öppen anstalt äger

företräde. För placering i sluten anstalt skall särskilda skäl kunna åberopas.

Med särskilda skäl för placering i sluten anstalt avses företrädesvis

säkerhetsskäl. Det skall föreligga omständigheter som talar för att be-

vaknings- och kontrollinsatser verkligen behövs för att säkerställa att den

intagne stannar kvar i anstalten och inte fortsätter i brottslig verksamhet

under verkställigheten. Utgångspunkten bör vara att ingen placeras under

mera slutna former än säkerheten i varje enskilt fall kräver. För en sådan

utgångspunkt talar inte bara humanitära skäl utan också det angelägna i att

anstaltsbeståndet utnyttjas så effektivt som möjligt.

Som ett skäl för placering i sluten anstalt anges straffets längd. Generellt

sett är det uppenbart att risken för rymning- eller fritagning framstår som

större ju längre straff den dömde har att avtjäna. Ju allvarligare brott den

dömde gjort sig skyldig till, desto större vikt måste fästas vid kravet att

kriminalvården skall motverka fortsatt brottslighet under verkställig-

hetstiden. Det som nu sagts utesluter inte att en bedömning i det enskilda

fallet kan ge vid handen att en långtidsdömd kan placeras i öppen anstalt

redan från verkställighetens början. Möjligen bör någon öppen anstalt

reserveras för intagna med lång kvarstående verkställighetstid, eftersom en

sammanblandning av dessa med korttidsdömda är ägnat att medföra vissa

olägenheter. En annan omständighet som skall beaktas vid

anstaltsplaceringen är brottslighetens art. Återfallsbenägenheten är

generellt sett olika vid olika slags brottslighet. När det gäller dömda som

gjort sig skyldiga till allvarlig vålds- eller sexualbrottslighet bör också

brottsoffrets trygghet vägas in i bedömningen av behovet av

säkerhetsåtgärder. För den som tidigare avtjänat fängelsestraff är det vidare

uppenbart att valet mellan sluten och öppen anstalt i mycket blir beroende

av hur den tidigare verkställigheten förlöpt. Som ett särskilt skäl för

placering i sluten anstalt har också angetts den intagnes missbruk av

narkotika.

Valet mellan sluten eller öppen anstalt är som tidigare sagts i huvudsak

beroende av en bedömning av vad säkerheten kräver. En placering i sluten

anstalt måste dock i enskilda fall kunna förekomma utan att säkerhetsskäl

kan åberopas. I den mån särskilda utbildnings- eller behandlingsresurser

knyts till en viss sluten anstalt bör intagna som har behov av och

efterfrågar sådan utbildning eller behandling kunna hänföras till den

anstalten oberoende av om den slutna verkställighetsformen är påkallad av

säkerhetsskäl eller ej. Den som medgetts frigång för arbete, utbildning eller

annat bör, om det i övrigt är lämpligt, kunna placeras i en sluten anstalt, om

denna är mest närbelägen den ort där frigångsverksamheten skall äga rum.

För en intagen som på egen begäran medgetts verkställighet utan

gemenskap med andra intagna finns inte något alternativ till sluten anstalt.

Slutligen går det inte att komma ifrån att ett ändamålsenligt utnyttjande av

kriminalvårdens resurser ibland förutsätter att intagna som i och för sig är

ägnade för verkställighet i öppen anstalt tillfälligtvis placeras i sluten

anstalt. Som framgår av det följande föreslås i vissa hänseenden olika

regler för slutna och öppna anstalter om kontroll- och säkerhetsåtgärder

samt om friförmåner. De strängare regler som är avsedda att gälla för de

slutna anstalterna bör, i den mån det är möjligt, inte tillämpas i fråga om

sådana intagna som placerats i sluten anstalt utan att säkerhetsskäl

förelegat.

När det gäller fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag

redovisas i lagförslaget två sidoordnade principer. Den först nämnda

innebär att en intagen som har behov av utbildning eller behandling som

anordnas vid viss anstalt skall placeras i denna, om det är lämpligt. Den

särskilda kompetens som utvecklats vid vissa anstalter skall sålunda tas till

vara. En ytterligare specialisering av anstalterna kan såsom tidigare anförts

vara av värde. För det andra bör emellertid fortfarande närhetsprincipen

äga viss betydelse med avseende på valet av anstalt. Detta kommer till

uttryck genom att det föreskrivs att den placering skall eftersträvas som är

bäst ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. I

allmänhet innebär detta att en placering i närheten av hemorten framstår

som fördelaktigast.

Lagförslaget innehåller särskilda bestämmelser om anstaltsplaceringen

av ungdomar och kvinnor.

När det gäller ungdomar föreskrivs nu i 8 § KvaL att den som inte fyllt

21 år skall, om inte särskilda skäl föranleder annat, hållas åtskild från

sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället.

Den av oss föreslagna bestämmelsen att den som inte fyllt 21 år skall, om

inte särskilda skäl föranleder annat, placeras i en anstalt som företrädesvis

är avsedd för yngre intagna torde i allt väsentligt ha samma innebörd. Vi

förutsätter att någon eller några anstalter inom var region reserveras för ett

yngre klientel - intagna upp till ca 25 år. Bestämmelsen är avsedd att i

förekommande fall äga tillämpning också på ungdomar som inte fyllt 18

år. Vi ansluter oss sålunda inte till den tolkning av FN:s barnkonvention

som gjorts i Danmark och som lett till att intagna under 18 år verkställer

straffet på en särskild avdelning vid vilken all kontakt med intagna över 18

år är utesluten.

Det finns för närvarande endast två anstalter som är avsedda enbart för

kvinnor - Hinseberg och Färingsö. Kvinnliga intagna placeras i övrigt på

särskilda avdelningar vid vissa anstalter som också är avsedda för män.

Vid dessa anstalter förekommer gemensamhet mellan manliga och

kvinnliga intagna under arbetstid och bevakad fritid. Vi har genom våra

anstaltsbesök fått den uppfattningen att renodlade kvinnoanstalter av olika

skäl är klart att föredra. Kvinnorna utgör emellertid en i förhållande till

männen mycket liten klientelgrupp. Inom denna finns samma behov av

differentiering med avseende på säkerhetsåtgärder och behandlingsinsatser

som när det gäller männen. Detta innebär att en koncentration av kvinnorna

till rena kvinnoanstalter skulle åsidosätta såväl närhetsprincipen som

ambitionen att finna "rätt" placering med hänsyn till förekommande

utbildnings- eller behandlingsbehov. Nuvarande ordning måste därför i

huvudsak bibehållas. Vi föreslår emellertid att det i lagen skall föreskrivas

dels att kvinna företrädesvis skall placeras i en anstalt som är avsedd för

kvinnor, dels att en kvinna bara efter att ha gått med på det skall kunna

placeras i en anstalt där gemensamhet med manliga intagna förekommer.

I KvaL finns regler om särbehandling av långtidsdömda som begått brott

av särskilt samhällsfarlig natur. Den grundläggande bestämmelsen finns i 7

§ tredje stycket. Enligt denna bestämmelse skall en intagen som säker-

hetsklassificerats verkställa straffet i en sluten anstalt. Andra bestämmelser

i KvaL anger att anstaltsplaceringen skall avse en riksanstalt, företrädesvis

en anstalt som är särskilt lämpad att tillgodose kraven på hög säkerhet,

samt att intagna som avses i 7 § tredje stycket inte får medges vistelse

utanför anstalten i annan form än som särskild permission med bevakning.

Beslut om säkerhetsklassificering meddelas av Kriminalvårdsstyrelsen.

Beslutet skall omprövas av styrelsen när det finns anledning till det, dock

alltid inom sex månader från föregående prövning.

Vi har i första hand haft anledning ta ställning till om det finns behov av

en säkerhetsklassificering i enlighet med gällande ordning. Med hänsyn till

kriminalvårdens ansvar att för vart enskilt fall anordna verkställigheten

med beaktande av kravet på samhällsskydd och så att ordning och säkerhet

vid anstalterna kan upprätthållas får det förutsättas att det alldeles

oberoende av en på förhand gjord formell säkerhetsklassificering inte

skulle ha kommit i fråga att placera de intagna som det här gäller i annat än

slutna anstalter med hög säkerhet eller att medge dem friförmåner. En

fördel med klassificeringen är emellertid att den intagne genom denna får

ett klart förhandsbesked om att han inte kan påräkna en lindrigare an-

staltsplacering eller friförmåner förrän en längre tid av verkställigheten

förflutit. Klassificeringen är härjämte av betydelse för allmänhetens

förtroende för kriminalvårdens verksamhet. Den kan uppfattas som ett

åtagande från kriminalvårdens sida att fästa särskilt avseende vid kravet på

samhällsskydd när det gäller intagna som gjort sig skyldiga till allvarlig

brottslighet av samhällsfarlig art. Viktigt i det hänseendet är att den

delegation av beslutanderätten i fråga om anstaltsplacering och friförmåner

till myndigheter på lokal nivå som gäller beträffande intagna i allmänhet

inte avser dem som säkerhetsklassificerats. Vi anser att det finns skäl att

bibehålla en säkerhetsklassificering.

Den kritik som riktats mot gällande ordning för säkerhetsklassificering

har framför allt gällt beslutsordningen. Kritiken har främst kommit från

intagna eller företrädare för dessa. Man har menat att det innebär en

dubbelbestraffning att kriminalvårdsstyrelsen på i huvudsak samma

underlag som legat till grund för rättens straffbestämning beslutar om en

långtgående särbehandling samt att det med hänsyn till rättssäkerheten inte

är acceptabelt att frågan avgörs i annat än domstolsmässiga former. Vi har

för avsikt att ta upp denna fråga i slutbetänkandet i anslutning till andra

frågor om besluts- och besvärsförfarandet i kriminalvårdsfrågor.

De rekvisit för säkerhetsklassificeringen som vi föreslår anknyter i allt

väsentligt till vad som nu gäller enligt 7 § tredje stycket KvaL. Kravet på

en viss lägsta strafftid har dock för all slags brottslighet bestämts till fyra

år. Med hänsyn till att det i praxis sällan förekommit att någon med kortare

strafftid klassificerats har vi inte ansett det nödvändigt att bibehålla en

särbestämmelse för personer som dömts för grov narkotikabrottslighet. Att

sådan brottslighet i allmänhet är att bedöma som brottslighet av särskilt

samhällsfarlig art torde stå klart utan att det nämns särskilt i lagtexten.

Innebörden av säkerhetsklassificeringen skall enligt vårt förslag vara

densamma som nu. Intagning skall ske till en sluten anstalt. Att placering-

en företrädesvis skall avse en anstalt som uppfyller högt ställda krav på

säkerheten är självklart. Permission och andra friförmåner - förutom

särskild permission under bevakning - får inte medges den som säker-

hetsklassificerats.

I ett särskilt avsnitt av betänkandet tar vi upp frågor om narkotika inom

kriminalvården i anstalt. Som framgår av klientelundersökningen är

andelen missbrukare hög bland de intagna. De problem som detta för med

sig sätter i mycket stor utsträckning sin prägel på kriminalvårdens

verksamhet. Denna har i detta sammanhang två skilda inriktningar. Den

ena innefattar ambitionen att hålla kriminalvårdsanstalterna fria från

narkotika, medan den andra syftar till att på bästa sätt hjälpa de intagna att

komma ifrån sitt missbruk. Redan den omständigheten att all befattning

med narkotika utgör brott gör det självklart att narkotika inte skall få

förekomma i anstalterna. Härtill kommer att ett inflöde av narkotika till

anstalterna är ägnat att störa ordningen och säkerheten i anstalterna. Som

ett led i kriminalvårdens rehabiliterande och allmänt brottsförebyggande

uppgift sker ett aktivt påverkansarbete från anstaltspersonalen, genom

erbjudanden om behandlingsinsatser vid vissa anstalter samt genom

förmedling av stöd- och behandlingsinsatser utanför kriminalvården. Ett

inflöde av narkotika är ägnat att motverka detta påverkans- och be-

handlingsarbete. När det gäller målsättningen att hålla anstalterna fria från

narkotika är framför allt de kontrollåtgärder av olika slag som står till buds

av betydelse. Av största vikt är också fördelningen av de intagna mellan

olika anstalter med hänsyn till deras missbruksförhållanden.

Vårt förslag redovisas i de avsnitt som behandlar olika delar av verksam-

heten. Sammanfattningsvis kan emellertid sägas att narkotikaproblemen

ligger bakom alla förslag som innefattar möjligheter till skärpta

kontrollåtgärder eller större restriktivitet i fråga om friförmåner.

Mot bakgrund av narkotikasituationen föreslår vi i avsnittet om intagnas

kontakt med yttervärlden en skärpning när det gäller reglerna om

brevgranskning vid slutna anstalter. I samma avsnitt behandlas reglerna om

besök till de intagna. Den införsel av narkotika som förekommer sker i stor

utsträckning i samband med besöken. Därför föreslår vi en skärpning

såtillvida att kontrollerade besök skall få förekomma i större omfattning än

enligt nuvarande regler. Vid de slutna anstalter där narkotikaproblemen är

särskilt allvarliga bör som huvudregel gälla att besök endast får tas emot

under kontroll av anstaltspersonal eller på sätt som omöjliggör fysisk

kontakt mellan den intagne och den som besöker honom.

Problemen med narkotika ligger till en del bakom också de förslag som

redovisas i avsnittet om vistelser utom anstalt. Förslagen har emellertid

också andra grunder.

Enligt 32 § första stycket KvaL kan korttidspermission i form av s.k.

regelbunden permission beviljas, om det inte föreligger påtaglig fara för

fortsatt brottslighet eller avsevärd fara för annat missbruk. Lagtexten ger

uttryck för en stark restriktivitet när det gäller förutsättningarna för att av

säkerhetsskäl vägra permissioner. Sådan restriktivitet förekommer inte i

tillämpningen. Vi föreslår att lagen anpassas efter den skärpta praxis som

numera förekommer i detta hänseende.

Vi föreslår också - i syfte att motverka permissionsmissbruk och för att

främja en ändamålsenlig användning av permissionsinstitutet - bättre

planering av permissionstillfällena samt ställer krav på att varje enskild

permission skall ha en uttalad och godtagbar ändamålsbestämning. Även

om nuvarande föreskrifter om kvalifikationstider och permissionsfrekvens

enligt vår mening i allt väsentligt kan bibehållas som riktlinjer för att

åstadkomma enhetlighet i bedömningen, torde vårt förslag om bättre

planering komma att medföra att permission inte beviljas med samma

regelbundenhet som hittills. Vi föreslår därför att benämningen

"regelbunden permission" byts till "normalpermission".

Av stor betydelse för kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet är

möjligheten att med stöd av 34 § KvaL lämna medgivande till att en

vistelse på behandlingshem eller annan vårdinrättning utanför kriminal-

vården får tillgodoräknas som straffverkställighet. Institutet har hittills inte

haft någon särskild benämning utan vanligen kallats "34 §- placering". Vi

anser att institutet bör bibehållas och föreslår att det skall benämnas

"behandlingsplacering utom anstalt" (49 § lagförslaget).

Vi föreslår inte någon ändring när det gäller förutsättningarna för att

bevilja behandlingsplacering. Dock hänvisar vi till 4 § lagförslaget och de

däri föreslagna allmänna föreskrifterna om att dels verkställigheten skall

utformas så att straffets ändamål beaktas, dels särskild uppmärksamhet

skall ägnas åt förberedelse av den intagnes frigivning under den senare

hälften av verkställigheten i anstalt.

Ett problem med behandlingsplaceringarna är att en förhållandevis stor

andel av dem bryts i förtid. När behandlingstiden sträcker sig förbi

tidpunkten för den villkorliga frigivningen är antalet avbrutna behandlingar

större än antalet fullföljda. För att motverka avbrott vid tidpunkten för

villkorlig frigivning och för att bättre säkerställa att förmånen av be-

handlingsplacering reserveras för intagna som verkligen är motiverade för

behandlingen föreslår vi att föreskrift som avses i 26 kap 15 § brottsbalken

skall få meddelas i anslutning till att medgivandet till behandlingsplacering

lämnas. När den avsedda behandlingstiden sträcker sig längre än till

tidpunkten för den villkorliga frigivningen föreligger ytterligare ett

problem som ibland varit till allvarlig olägenhet för tillämpningen.

Problemet hänger samman med att kostnadsansvaret för den behandling

som är avsedd att äga rum efter frigivningen ligger inte på kriminalvården

utan på den kommunala socialtjänsten. Av skäl som närmare anges i det

ifrågavarande avsnittet av betänkandet föreslår vi att detta kostnadsansvar

skall övergå till kriminalvården.

I samma avsnitt behandlar vi också frigångsinstitutet. Därvid hänvisar vi

till den allmänna bestämmelsen i 4 § lagförslaget. Att ändamålet med

straffbestämningen skall beaktas bör hindra en sådan extensiv tillämpning

av frigångsinstitutet som någon gång förekommit och då utsatts för

allvarlig kritik. Vidare markeras (51 § lagförslaget) att det skall föreligga

ett behov av särskilda stödåtgärder hos den intagne för att frigång skall

beviljas. En tillämpning av frigångsinstitutet enligt de förslagna reglerna är

enligt vår uppfattning väl förenlig med fängelsestraffets ändamål. När

frigång utgör en förutsättning för att åstadkomma acceptabla frigiv-

ningsförhållanden eller motverka bestående skadliga effekter av straffet

och hinder mot frigång inte möter med hänsyn till kravet på sam-

hällsskydd, skulle det tvärtom strida mot straffbestämningens ändamål att

avstå från tillämpningen.

Vi föreslår ingen lagändring när det gäller förutsättningarna för intagna

att delta i fritidsverksamhet utom anstalten.

Arbete och utbildning m.m. vid anstalterna behandlas i ett särskilt

avsnitt. Vi föreslår att nuvarande bestämmelser om sysselsättningsplikt står

fast.

I syfte att försvåra införseln av narkotika till anstalterna samt narkoti-

kahandel mellan de intagna under anstaltsvistelsen föreslår vi skärpta

bestämmelser när det gäller intagnas rätt att i anstalten inneha kontanter

samt andra personliga tillhörigheter än kontanter. Vi menar härvid att

intagna i slutna anstalter inte skall behöva ha någon tillgång alls till

kontanter, om kriminalvården - såsom vi förespråkar -låter utfärda

betalkort som kan användas vid kioskinköp och för liknande ändamål. För

att hindra att annan valuta än kontanter kommer till användning vid

narkotikatransaktioner mellan de intagna föreslår vi att dels de intagnas rätt

till innehav i anstalten av personliga tillhörigheter skall begränsas till

föremål av mindre värde, dels att överlåtelser av sådana föremål till andra

intagna skall vara otillåtna.

I avsnittet om kontrollåtgärder mot intagna redovisar vi följande förslag

till lagändringar.

Vi föreslår en bestämmelse som medger kriminalvården rätten att genom

husrannsakan underkasta den intagnes bostadsrum i anstalten samt väskor

och andra förvaringsanordningar kontroll. Kriminalvården har hittills - mot

bakgrund av uttalanden i lagförarbeten - ansett sig ha sådan rätt utan

särskilt lagstöd. Vi menar emellertid att regeringsformens bestämmelser

om mänskliga fri- och rättigheter torde förutsätta att frågan lagregleras.

När det gäller bestämmelserna om skyddsvisitation och annan

kroppsvisitation föreslår vi ingen ändring i sak. Vi förespråkar emellertid

en förenkling av lagregleringen.

De kontrollåtgärder som i praktiken har störst betydelse för kampen mot

narkotika i anstalterna är urinprovstagning och andra former av kroppsbe-

siktning. Vi anser att den nuvarande lagstiftningen i och för sig ger

kriminalvården tillräckliga möjligheter att tillgripa dessa kontrollåtgärder.

Den av oss föreslagna ändringen när det gäller anstaltsindelningen medför

dock att den mest ingripande formen av kroppsbesiktning kommer att få

användas även i sådana anstalter som nu hänförs till kategorin slutna

lokalanstalter. Vi anför i sammanhanget också skäl för att kriminalvården

bör införskaffa en sådan urintestapparat som medger tekniska

förutsättningar för att genom urinprovstagning konstatera om en person

förvarar narkotika i kroppen.

Efter förebild i rättegångsbalken föreslår vi en regel om att pro-

portionalitetsprincipen skall beaktas vid användningen av tvångsmedel

inom kriminalvården.

En intagen som under verkställigheten i anstalt bryter mot anbefalld

ordning eller meddelade anvisningar kan enligt gällande bestämmelser

tilldelas disciplinär bestraffning i form av antingen varning eller tidstillägg,

dvs. ett förordnande om att viss tid inte skall inräknas i verkställigheten.

Vid sidan av eller ibland i stället för den såsom disciplinstraff betecknade

sanktionen kan disciplinförseelsen medföra andra för den intagne negativa

följder. Vanligt är att kvalifikationstiden för medgivande till permission

eller annan utevistelse ändras. Det förekommer också att den intagne

utsätts för s.k. "knalltransport", dvs. förflyttning till säkrare anstalt.

Vi föreslår att sådana åtgärder som nu kan motiveras bara av behand-

lingsskäl eller säkerhetsskäl men som i realiteten vidtas som reaktion på en

disciplinär förseelse bör ingå i ett mera differentierat disciplinärt sanktions-

sytem. Det är i viss mån en fråga om rättssäkerhet att saker och ting ges sin

rätta benämning.

Härtill kommer ytterligare ett skäl för den av oss i detta hänseende

föreslagna ordningen. Frågan om s.k. fakultativ villkorlig frigivning

övervägs för närvarande av Straffsystemkommittén. Det ankommer därvid

på kommittén att ta ställning till frågan i vad mån den intagnes uppförande

under verkställigheten skall få inverka på tidpunkten för den villkorliga

frigivningen. Om uppförandet skall beaktas vid prövningen av

frigivningsfrågan måste detta emellertid göras på ett sådant sätt att det inte

kan uppfattas som en dubbelbestraffning för förseelser som redan medfört

sanktioner i annan ordning. En förutsättning för ett sådant system med

fakultativ villkorlig frigivning som Straffsystemkommittén sålunda skall

överväga är enligt vår mening en ordning för disciplinär bestraffning som

innebär att det klart kan utredas vilka åtgärder av disciplinär natur som

vidtagits mot den intagne.

Enligt nuvarande ordning kan disciplinära sanktioner tillämpas bara i

fråga om förseelser som begåtts under vistelsen i anstalt. Permissions-

missbruk o dyl kan inte bestraffas disciplinärt, men föranleder regelmässigt

att kvalifikationstiden för ny permission påverkas till den intagnes nackdel.

Med vår inställning att åtgärder som vidtas av i realiteten disciplinära skäl

skall ges sin rätta benämning följer att vi vill att disciplinsystemet skall äga

tillämpning också i fråga om förseelser som begåtts i samband med

permission eller annan medgiven utevistelse. Överväganden om en ordning

med fakultativ villkorlig frigivning spelar också i det här sammanhanget en

roll.

Som framgått av det anförda föreslår vi att beslut om ändrad kvalifika-

tionstid för permission eller annan utevistelse samt om förflyttning av

disciplinära skäl till säkrare anstalt eller avdelning formellt skall anses som

disciplinära sanktioner.

När det gäller det disciplinära sanktionssystemet redovisar vi i övrigt

följande överväganden och förslag.

En rimlig reaktion på inte alltför allvarliga förseelser av förstagångsnatur

är att varning meddelas. Varning bör sålunda stå kvar som sanktionsform.

Viss kritik har riktats mot tidstillägget som sanktionsform. Det har

ansetts som en verkningslös sanktion mot dömda med lång kvarstående

verkställighetstid. När det gäller intagna med så korta straff att villkorlig

frigivning inte kommer i fråga har det vidare hävdats att tidstillägget, vilket

beslutas inte av domstol utan av myndighet inom kriminalvården, strider

mot åtaganden i internationella konventioner. Vår uppfattning är att

tidstillägget fortfarande får betraktas som ett lämpligt disciplinärt

sanktionsmedel när det gäller intagna med en så kort återstående strafftid

att det föreligger en tydlig koppling mellan förseelsen och

disciplinbeslutets effekt. Tidstillägget bör sålunda behållas, dock med den

med hänsyn till konventionsåtagandena gjorda begränsningen att tillägget i

det enskilda fallet inte får medföra att den intagne är berövad friheten

under längre tid än som följer av det av domstol utmätta straffet.

Den kritik som nu anförts mot användningen av tidstillägg när det gäller

intagna med lång kvarstående strafftid har vi funnit berättigad. Det

föreligger därför behov av ytterligare sanktionsmedel. Som sådana föreslår

vi avdrag på den ersättning som utgår till intagen för deltagande i anvisad

verksamhet - arbete eller studier - samt ensamvistelse i den intagnes

bostadsrum. När det gäller den först nämnda sanktionsformen hänvisar vi

till att löneavdrag förekommer som disciplinåtgärd i åtskilliga

sammanhang. Förslag om isolering som disciplinär sanktion har framförts

tidigare och då avvisats. Vårt förslag skiljer sig på så vis från det tidigare

att vi menar att enrumsvistelsen skall verkställas i den intagnes

bostadsrum. Därmed minskas den risk för skadeverkningar som anförts

som skäl mot det tidigare förslaget. Farhågorna om skadeverkningar anser

vi f.ö. något överdrivna med hänsyn till att flertalet av de intagna som kan

tänkas drabbade av sanktionen har åtskillig erfarenhet av enrumsvistelse

under avsevärt svårare förhållanden i samband med anhållande och

häktning.

Sammanfattningsvis innefattar det av oss föreslagna differentierade

sanktionssystemet följande sanktionsformer: Varning, tidstillägg, löneav-

drag, förbud mot vistelse utom anstalt, förflyttning till annan avdelning

eller anstalt samt ensamvistelse i den intagnes bostadsrum

Remissinstanserna - Verkställighet av fängelsestraff

(SOU 1993:76)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Riksdagens

ombudsmän (JO), Svea hovrätt, Göteborgs tingsrätt, Norrköpings

tingsrätt, Luleå tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

Södermanlands län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårds-

styrelsen, Kriminalvårdsnämnden, Stockholms andra övervaknings-

nämnd, Övervakningsnämnden i Borlänge, Brottsförebyggande rådet

(BRÅ), Straffsystemkommittén (Ju 1992:06), Socialstyrelsen,

Rättsmedicinalverket, Statens institutionsstyrelse, Jämställdhetsombuds-

mannen, Barnombudsmannen, Socialtjänstkommittén (S 1991:07),

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Arbetsmarknads-

styrelsen, Statens invandrarverk, Malmö kommun, Örebro stad,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation

(TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Sveriges Advokatsamfund,

Sveriges Domarförbund, Föreningen Sveriges polischefer,

Akademikerförbundet SSR, Föreningen Styresmän och Assistenter m.fl.

vid Kriminalvårdsanstalterna (SAK), Föreningen Sveriges

Frivårdstjänstemän, Svenska Fångvårdssällskapet, Riksförbundet

Frivilliga Samhällsarbetare (RFS), Svenska Röda korset, Svenska

kyrkans centralstyrelse, Sveriges Frikyrkosamråd, Brottsofferjourernas

Riksförbund (BOJ), Riksorganisationen för Kvinnojourer i Sverige

(ROKS) och Svenska Skyddsförbundet.

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Landstingsförbundet,

Svenska kommunförbundet och Svenska arbetsgivarföreningen (SAF)

har avstått från att yttra sig.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagarna vid

åklagarmyndigheten i Göteborg och vid regionåklagarmyndigheten i

Kalmar, Vänersborg och Gävle.

Kriminalvårdsstyrelsen har bifogat yttrande från samtliga

regionmyndigheter. Kriminalvårdsstyrelsen har också hållit en hearing

med representanter för olika regionala och lokala myndigheter.

Malmö kommun har som svar i ärendet hänvisat till yttrande från

kommunstyrelsens socialutskott.

Landsorganisationen i Sverige har som yttrande över remissen

överlämnat yttrande från Statsanställdas förbund.

Centralorganisationen SACO/SR har som svar överlämnat yttrande

från Sveriges Psykologförbund samt hänvisat till yttrandet från

Akademikerförbundet SSR. Sveriges psykologförbund har i sin tur

åberopat ett yttrande från leg. psykologen Stefan[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande i

Sveriges Kriminalvårdspsykologers förening.

I yttrandet från Sveriges Frikyrkosamråd deltar även Sveriges kristna

råd.

Fängelseutredningens sammanfattning av sitt

slutbetänkande Kriminalvård och psykiatri

(SOU 1994:5)

Fängelseutredningen lämnade i augusti 1993 sitt huvudbetänkande

"Verkställighet av fängelsestraff" (SOU 1993:76), vari förslag redovisats

beträffande åtskilliga frågor som angår straffverkställigheten. I

förevarande slutbetänkande behandlas den kvarstående frågan om

behandlingen av intagna som är psykiskt sjuka eller störda samt den

näraliggande frågan om psykoterapeutisk eller annan behandling av män

dömda för övergrepp mot kvinnor och barn.

Sedan gammalt gäller regler om straffrättslig särbehandling av personer

som gjort sig skyldiga till brottslig gärning under inflytande av en allvarlig

psykisk sjukdom. Före brottsbalkens ikraftträdande 1966 innebar

särbehandlingen att den skyldige av domstol förklarades fri från straff.

Beslut om tvångsvård ankom härefter på sjukvårdens myndigheter. I

brottsbalken föreskrevs ursprungligen att för brott som någon begått under

inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet

av så djupgående natur, att den måste anses jämställd med sinnessjukdom,

inte fick tillämpas annan påföljd än överlämnande till särskild vård, böter

eller skyddstillsyn. Vidare föreskrevs i brottsbalken att som brottspåföljd

kunde tillämpas överlämnande till sluten psykiatrisk vård inte bara

beträffande den som vid brottstillfället handlat under inflytande av

sinnessjukdom eller ett därmed jämställt tillstånd utan också den som i

annat fall vid domstillfället bedömdes vara i behov av sådan vård.

Efter ändringar i brottsbalken som trätt i kraft den 1 januari 1992 gäller

följande. Den som begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk

störning får enligt 30 kap 6 § inte dömas till fängelse. Enligt 34 kap 3 § kan

rätten i stället besluta att den dömde skall överlämnas till rättspsykiatrisk

vård, om det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personliga

förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning

för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång.

För sådant fall kan rätten besluta att vårdens upphörande skall vara

beroende av en särskild utskrivningsprövning genom domstols försorg.

Överlämnande till rättspsykiatrisk vård kan enligt samma paragraf komma

i fråga också beträffande den som visserligen inte begått brottet under

påverkan av en allvarlig psykisk störning men som likväl behöver vården

på grund av en sådan störning, dock att för detta fall särskild utskrivnings-

prövning inte får föreskrivas. Ändringen av brottsbalken innebar bl.a.,

förutom en grundläggande reform av utskrivningsförfarandet, att den

kategori lagöverträdare vars psykiska tillstånd tidigare betecknats som

jämställt med sinnessjukdom till största delen lämnats utanför den

straffrättsliga särbehandlingen.

Grundläggande för den straffrättsliga särbehandlingen enligt såväl

gällande regler som äldre lagstiftning är sålunda att den som är allvarligt

psykiskt sjuk och behöver kvalificerad vård för sin sjukdom inte skall

dömas till fängelse. Behovet av kvalificerad psykiatrisk vård kan

emellertid uppkomma efter det att ett fängelsestraff redan ådömts och

börjat verkställas. Den som undergår straffverkställighet kan vara i behov

av psykiatriska vårdåtgärder också om den psykiska störningen inte kan

bedömas som allvarlig eller utan att vårdbehovet förutsätter intagning på

en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård. Det är därför ofrånkomligt att

straffverkställigheten måste vara så inrättad att de intagnas behov av

psykiatrisk vård kan tillgodoses.

Den nuvarande lagstiftningen om straffverkställighet har sin grund i

1974 års kriminalvårdsreform. Före denna reform låg ansvaret för att

intagna fick den psykiatriska vård och behandling de behövde i allt

väsentligt på kriminalvården.

 Vid vissa kriminalvårdsanstalter fanns psykiatriska avdelningar. En

anstalt hade ställning som sjukhus.

Genom kriminalvårdsreformen slogs som en grundläggande princip fast

att kriminalvårdens intagna skulle ha samma rätt till samhällets stöd - och

vårdinsatser som andra medborgare - den s.k. normaliseringsprincipen.

Denna princip ansågs bäst tillgodosedd om den service som de intagna

sålunda skulle vara berättigade till kunde tillhandahållas av de

samhällsorgan som normalt har ansvaret. Kriminalvården borde bygga upp

egna resurser endast för sådana fall där frihetsberövandet utgjorde hinder

mot andra myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande

hade sin grund i kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet.

Normaliseringsprincipen och grundsatsen om vårdansvar utanför

kriminalvården ansågs tillämplig också med avseende på den psykiatriska

vården. Därför var det angeläget att anknytningen av kriminal-

vårdsklientelet till den allmänna hälso- och sjukvården underlättades

genom att intagna i största möjliga utsträckning fick vistas i omedelbar

närhet till hemorten så att de lättare kunde upprätthålla kontakten med de

läkare och sjukvårdsinrättningar som normalt hade vårdansvaret för dem.

Fördelningen av de dömda mellan olika anstalter skulle göras i enlighet

med den s.k. närhetsprincipen - en annan för kriminalvårdsreformen

grundläggande princip.

Den ordning som nu gäller för psykiatrisk vård åt intagna inom

kriminalvården är följande.

Kriminalvården har inga egna resurser för sluten psykiatrisk vård - dvs.

vård som förutsätter att patienten läggs in på och behandlas vid sjukhus.

Den slutna vården ankommer också i fråga om kriminalvårdsklientelet på

den allmänna sjukvården. Ansvaret för denna ligger på landstingen.

Grundläggande bestämmelser om vården och vårdansvaret finns i hälso-

och sjukvårdslagen (1982:763).

När det gäller sluten psykiatrisk vård skiljer man mellan tvångsvård och

frivillig vård. Den psykiatriska tvångsvården regleras genom dels lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, dels lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård. Den sist nämnda lagen äger tillämpning -förutom

beträffande den som av domstol överlämnats till rättspsykiatrisk vård - i

fråga om den som undergår verkställighet av fängelsestraff.

Rättspsykiatrisk vård får ges under förutsättning att den intagne lider av

en allvarlig psykisk störning, att han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd

och sina personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård,

som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning,

samt att han motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska

tillstånd

uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningstagande i

frågan. Vården får pågå endast så länge de angivna förutsättningarna är

uppfyllda. Den skall upphöra senast när frigivning från fängelsestraffet

äger rum, dock att, om ett fortsatt vårdbehov då föreligger, beslut härom

kan fattas med stöd av lagen om psykiatrisk tvångsvård. Rättspsykiatrisk

vård för den som undergår fängelsestraff ges vid vårdinrättningar som för

ändamålet godkänts av regeringen. För godkännande krävs att

vårdinrättningen är så inrättad att frihetsberövandet av de intagna kan

vidmakthållas.

Den rättspsykiatriska vården är som nämnts en tvångsvård. Den

förutsätter att den intagne motsatt sig vård eller att han inte varit i stånd

att

lämna sitt samtycke. Sluten psykiatrisk vård för den som undergår

verkställighet av fängelsestraff kan emellertid komma till stånd också när

samtycke föreligger. Detta följer av bestämmelserna i 37 § KvaL (25 §

fängelselagen - se SOU 1993:76). Där föreskrivs att en intagen som

behöver hälso- och sjukvård skall vårdas enligt anvisningar som ges av

läkare. Därvid kan läkaren, om det behövs, besluta att den intagne skall

föras över till allmänt sjukhus.

En avgörande och självklar skillnad mellan rättspsykiatrisk vård och

sluten psykiatrisk vård som grundas på patientens samtycke är att det

endast i det först nämnda fallet finns utrymme för att med hänsyn till

vårdbehovet vidmakthålla ett frihetsberövande av patienten. En patient

som under vårdtiden undergår verkställighet av fängelsestraff skall

emellertid ändå med anledning av straffet vara berövad sin frihet. Därför

får även den frivilliga vården anordnas vid en sådan sjukvårdsinrättning

som är godkänd för rättspsykiatrisk vård med de möjligheter att med tvång

vidmakthålla frihetsberövandet som detta för med sig. Frivillig sluten vård

kan emellertid anordnas också vid någon annan psykiatrisk

sjukvårdsinrättning. Därvid ankommer det på kriminalvården att anordna

den bevakning och meddela de säkerhetsföreskrifter som behövs.

När det gäller psykiatrisk vård som inte kräver inläggning och

behandling vid sjukhus talar man om öppen vård. Kriminalvården har vissa

egna resurser för sådan vård. Sålunda finns vid kriminalvårdsanstalterna

Härlanda, Härnösand, Kumla, Malmö och Österåker psykiatriska av-

delningar med sammanlagt 72 platser (före kriminalvårdsreformen 1974

uppgick antalet platser vid psykiatriska avdelningar till 264). Vid tre av

anstalterna finns heltidsanställd psykiater medan de två andra har konsult-

psykiater. Kriminalvårdens behov av psykiatrisk service i form av öppen

vård täcks i övrigt genom vårdinsatser i anstalterna av arvoderade

konsulter eller genom att den allmänna sjukvårdens psykiatriska öppen-

vårdsavdelningar anlitas.

Nuvarande ordning har som nämnts sin grund i 1974 års kriminalvårds-

reform. Mycket har förändrats sedan reformen genomfördes. Viktigast i

sammanhanget är den utveckling som ägt rum inom den psykiatriska

vården. Det har sålunda skett en markant förskjutning till öppna

vårdformer. Åtskilliga psykiska störningstillstånd som tidigare föranlett

sjukhusvård behandlas numera inom den öppna vården. En konsekvens av

denna utveckling inom den allmänna psykiatriska vården är att utrymmet

för att tillämpa psykiatrisk vård som brottspåföljd i stället för fängelse efter

hand minskat - en minskning som i praktiken påbörjats redan innan den

nya lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård

trädde i kraft.

En annan utvecklingstendens inom den psykiatriska vården har varit den

s.k. sektoriseringen. Ansvaret för den psykiatriska verksamheten, vilken

tidigare legat på staten, har decentraliserats till enheter med geografiskt och

befolkningsmässigt avgränsade verksamhetsområden. Härmed har man

velat skapa de organisatoriska förutsättningarna för att så långt det är

möjligt kunna erbjuda de vårdbehövande erforderlig behandling på

hemorten eller i närheten av denna. För kriminalvårdens vidkommande kan

det sägas att sektoriseringen i och för sig ökat angelägenheten av en

konsekvent tillämpning av närhetsprincipen. Den som undergår

verkställighet av ett fängelsestraff långt från hemorten har svårt att få ett

eventuellt behov av psykiatrisk behandling tillgodosett genom hemortens

psykiatri.

Mot detta skall ställas tendensen inom kriminalvården att vid

fördelningen av anstaltsplatser alltmera ställa närhetsprincipen åt sidan till

förmån för en differentiering av de intagna med hänsyn till vad säkerheten

kräver och vilka individuella behandlingsbehov som kan tillgodoses i

samband med verkställigheten. Det har efter hand blivit allt vanligare att

straffverkställigheten äger rum i en anstalt som ligger långt från den

dömdes hemort. Våra förslag i huvudbetänkandet är ägnade att förstärka

denna tendens, eftersom vi ansett att andra omständigheter än den intagnes

behov av närhet till hemorten bör ges större tyngd vid fördelningen av

anstaltsplatser än enligt nu gällande ordning.

De nu beskrivna utvecklingstendenserna har av åtskilliga vittnesbörd att

döma, ställt kriminalvårdens myndigheter inför stora svårigheter. Den

omständigheten att fängelsestraff numera tillämpas beträffande

lagöverträdare som enligt tidigare praxis skulle ha överlämnats till sluten

psykiatrisk vård har medfört att de psykiatriska vårdbehoven hos intagna i

kriminalvårdsanstalterna ökat. Antalet vårddagar som inom den slutna

psykiatriska vården har tagits i anspråk för kriminalvårdens klientel inkl.

häktade har fördubblats från cirka 3 000 under budgetåret 1990/91 till

drygt 6 000 under budgetåret 1992/93.

Det har framstått som tveksamt om och i vilken utsträckning

kriminalvården i samarbete med psykiatrin lyckats bemästra problemen.

Ibland har det hävdats att den målsättning som normaliseringsprincipen ger

uttryck för - att intagna i kriminalvårdsanstalt skall ha samma rätt till

samhällets stöd- och vårdinsatser som andra medborgare - inte kunnat

uppfyllas när det gäller psykiatrin. Från kriminalvårdens sida har riktats

kritik mot psykiatrin för dåligt samarbete och bristande intresse för att

medverka med psykiatriska vårdinsatser till kriminalvårdens klientel.

Psykiatrin har pekat på svårigheter att vid vanliga psykiatriska enheter ge

adekvat behandling till kriminalvårdens intagna när dessa inte hör hemma

inom enhetens upptagningsområde och när det på grund av rymningsrisk

behövs särskilda bevakningsinsatser genom kriminalvårdens försorg.

Vårt utredningsuppdrag är att analysera de förhållanden som råder samt

föreslå de förändringar som kan vara motiverade.

När det gäller analysen måste framhållas att den begränsade tid som stått

till vårt förfogande inte medgett någon undersökning som ger en säker bild

av vilka behov av psykiatrisk vård och behandling som föreligger när det

gäller kriminalvårdens klientel och i vilken omfattning dessa behov blir

tillgodosedda. Vår analys har därför måst bygga på uppskattningar som

gjorts i andra sammanhang samt på vad som redovisats till oss genom våra

kontakter med företrädare för kriminalvården och psykiatrin.

Som tidigare nämnts framgår det redan av den omständigheten att antalet

inom den slutna psykiatriska vården ianspråktagna vårddagar under senare

år fördubblats att behovet av psykiatriska vårdinsatser för kriminalvårdens

intagna ökat. En bidragande orsak till det ökade antalet vårddagar kan vara

att den allmänna sjukvården under de senaste åren blivit mer benägen att

tillgodose de intagnas psykiatriska vårdbehov. Det finns emellertid

beräkningar som ger vid handen att det antal vårddagar som faktiskt tas i

anspråk inte på långt när täcker det verkliga behovet. Sålunda har

Kriminalvårdsstyrelsen i något sammanhang beräknat årsbehovet till drygt

20 000 vårddagar, medan Psykiatriutredningen angett detsamma till 9 000-

11 000 vårddagar. Båda beräkningarna ger uttryck för att vårdbehövande

intagna i stor omfattning skulle bli utan den vård de behöver och har rätt

till.

Vad vi själva erfarit genom våra kontakter inom kriminalvården och

psykiatrin ger emellertid inte något stöd för att missförhållanden skulle

förekomma i sådan omfattning som nämnts. Visserligen har vi som svar på

en enkät till landets samtliga kriminalvårdsanstalter från något färre än

hälften av anstalterna fått uppgifter om att det skulle ha förekommit att en

intagen inte fått den psykiatriska vård han behöver. Det har emellertid för

flertalet av dessa anstalter rört sig om endast ett fåtal fall. Större problem i

detta hänseende har redovisats i huvudsak endast från några slutna anstalter

i närheten av Stockholm.

När det gäller enkäten till kriminalvårdsanstalterna skall anmärkas att

den av svaren att döma vanligaste anledningen till att en intagen förvägrats

sjukhusvård som han enligt anstaltens uppfattning varit i behov av varit

den att anstalten genom konsultläkaren gjort en annan bedömning av

vårdbehovet än läkaren vid den anlitade vårdinrättningen. Eftersom den

vårdansvarige läkarens bedömning måste anses avgörande bör man enligt

vår mening bortse från dessa svar vid bedömningen av frågan om missför-

hållanden förekommer.

Andra svar ger mera anledning till kritik mot rådande förhållanden. Det

påstås sålunda ha förekommit att vårdbehövande intagna förvägrats

sjukhusvård under hänvisning till platsbrist vid den anlitade vårdinrätt-

ningen, svårigheter att anordna tillfredsställande bevakning eller problem

med betalningsansvaret när den intagne inte hört hemma inom vårdin-

rättningens upptagningsområde. Det har också förekommit att vårdin-

rättningen gett uttryck för en uppfattning om att vårdansvaret borde ligga

på kriminalvården i stället för på den allmänna sjukvården.

Vår uppfattning - mot bakgrund av enkäten och de kontakter som vi i

övrigt haft - är att problemen när det gäller att anordna erforderlig sluten

psykiatrisk vård åt intagna i kriminalvårdsanstalt är av tämligen begränsad

omfattning.

När det gäller att lösa de problem som dock föreligger har det på en del

håll väckts tankar om att återföra ansvaret för den slutna psykiatriska

vården av fängelsedömda till kriminalvården. Att inrätta ett

fängelsesjukhus. Vi förespråkar inte en sådan lösning. Skälen för detta är

följande.

Lagöverträdare som till följd av en allvarlig psykisk störning är i behov

av sjukhusvård under längre tid döms även enligt den nya lagstiftningen i

allmänhet inte till fängelse. När det beträffande någon som undergår

straffverkställighet föreligger behov av psykiatrisk sjukhusvård rör det sig

därför i allmänhet om endast akutvård eller en annars kortvarig be-

handlingstid. Det förefaller inte praktiskt att för detta slags vårdbehov

inrätta ett fängelsesjukhus, som med nödvändighet måste ha hela landet

som sitt upptagningsområde. Vad beträffar de undantagsfall då behovet av

psykiatrisk sjukhusvård kan bedömas bli mera långvarigt skulle ett särskilt

fängelsesjukhus vara förenat med den olägenheten att behandlingsansvaret

inte kan kvarstå hos sjukhuset efter det att den intagne frigetts från sitt

straff.

Till detta kommer att ett fängelsesjukhus skulle bli alldeles för litet för

att kunna upprätthålla en vårdkvalitet som svarar mot vad som gäller för

psykiatriska vårdinrättningar inom den allmänna sjukvården. Det

nuvarande ianspråktagandet av drygt 6 000 vårddagar om året svarar mot

en genomsnittlig beläggning av endast 16-17 platser. Även om

vårdbehovet skulle kunna förmodas vara något större, skulle underlaget bli

alltför litet för att sjukhuset skulle kunna knyta till sig kompetent personal.

Det skulle vara omöjligt att bygga upp specialistkompetens inom hela det

psykiatriska fältet.

Den målsättning som normaliseringsprincipen ger uttryck för måste

enligt vår uppfattning upprätthållas. Därför är det nödvändigt att söka

lösningen på föreliggande problem inom ramen för nuvarande ordning,

dvs. med ett bibehållet vårdansvar för psykiatrin inom den allmänna

sjukvården.

Som framgått av redogörelsen för enkätsvaren har en anledning till att

intagna inom kriminalvården förvägrats erforderlig vård inom en allmän

sjukvårdsinrättning varit den att den intagne inte hört hemma inom

sjukhusets upptagningsområde. En sådan vägran kan i och för sig tänkas ha

haft stöd i gällande regler. Ett sjukhus inom vars upptagningsområde en

kriminalvårdsanstalt är belägen har nämligen enligt nuvarande ordning inte

skyldighet att för en intagen som hör hemma utanför upptagningsområdet

lämna annat än akut sjukvård. Vårdinsatser därutöver förutsätter med-

givande av den intagnes hemortslandsting, som i och med ett sådant

medgivande tar på sig betalningsansvaret för vården.

Vi anser att det är rimligt att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt

oberoende av hemvist får komma i åtnjutande av mera än rent akuta

vårdinsatser vid sjukhus i anstaltens närhet. Detta är angeläget inte minst

mot bakgrund av tendensen inom kriminalvården att i allt mindre mån

beakta närhetsprincipen vid fördelningen av anstaltsplatser. Vi föreslår mot

bakgrund härav en ändring i hälso- och sjukvårdslagen.

För att de intagnas rätt att i förekommande fall erhålla psykiatrisk

sjukhusvård skall ytterligare säkerställas föreslår vi att varje kriminalvårds-

anstalt genom avtal mellan kriminalvården och landstingen knyts till en

viss sjukvårdsinrättning. Därvid bör kriminalvårdens slutna anstalter före-

trädesvis knytas till sjukhus som godkänts för rättspsykiatrisk vård. Det är

angeläget - både med hänsyn till kostnaderna och med hänsyn till

vårdförutsättningarna - att så mycket som möjligt begränsa behovet av

bevakningsinsatser från kriminalvårdens sida.

Det nu angivna önskemålet torde förutsätta att ytterligare sjukhus eller

sjukhusavdelningar godkänns för rättspsykiatrisk vård. Därvidlag

föreligger det problemet att ett godkännande förutsätter att sjukhuset är så

inrättat att det med tillfredsställande säkerhet kan bereda vård även åt

häktade med av åklagare meddelade restriktioner. Vi menar att säker-

hetskraven i allmänhet kan sättas väsentligt lägre när det gäller flertalet

intagna vid slutna kriminalvårdsanstalter. Vi föreslår därför att också

sjukhus som inte helt uppfyller de säkerhetskrav som nu ställs skall kunna

godkännas för rättspsykiatrisk vård, varvid dock godkännandet bör förses

med undantag för häktade med åklagarrestriktioner samt för intagna vid

anstalter som hör till den högsta säkerhetsklassen.

Som framgått av enkätsvaren hänför sig det missnöje med samarbetet

med psykiatrin som man gett uttryck för vid flera kriminalvårdsanstalter

till det förhållandet att anstaltens personal och den anlitade konsultläkaren

gjort en annan bedömning av den intagnes vårdbehov än läkaren vid

sjukhuset. Vi har stor förståelse för dessa skiljaktigheter i bedömningarna.

Utvecklingen inom psykiatrin mot öppna vårdformer har gått snabbt.

Sjukdomstillstånd som för bara något år sedan föranledde intagning för

sluten vård behandlas nu inom den öppna vården. Det är därför förklarligt

att kriminalvårdens personal i många fall ställer större krav på sjukvården

än vad denna enligt nuvarande praxis är beredd att tillmötesgå. Detta kan

också gälla i fråga om konsultläkare som saknar aktuell erfarenhet av

vårdarbetet inom den slutna psykiatrin.

Vi föreslår att kriminalvårdens personal ges bättre kunskap om vad

psykiatrin kan behandla och hur behandlingen är utformad. För bedöm-

ningen av intagnas psykiska tillstånd bör vidare anstalterna anlita vårdank-

nutna psykiatrer. Detta ger förutom en större säkerhet i bedömningen bättre

förutsättningar för ett fungerande samarbete mellan anstalten och vårdin-

rättningen. Det är vidare viktigt att kriminalvården på central nivå har

tillgång till en psykiater med omfattande erfarenhet av praktiskt behand-

lingsarbete inom den allmänna psykiatrin.

Det som hittills redovisats av våra överväganden har avsett sådana fall

där den intagnes vårdbehov motiverar en inläggning på sjukhus. Som

framgått av det anförda hänför sig behovet av psykiatriska insatser till

förmån för kriminalvårdens klientel till den alldeles övervägande delen till

åtgärder av öppenvårdskaraktär. Den öppna psykiatriska vården inom

kriminalvården tillgodoses dels genom de särskilda psykiatriska avdel-

ningarna vid fem slutna anstalter, dels genom de till anstalterna knutna

konsultläkarna, dels också i någon omfattning med anlitande av den

allmänna psykiatriska öppenvården.

Det är uppenbart att behovet av psykiatrisk konsultation och behandling

inom kriminalvårdens anstalter ökat under senare år som en följd av den

förändrade vårdideologin inom psykiatrin. Omfattningen av de vårdbehov

som föreligger framgår i någon mån genom vår enkät till

kriminalvårdsanstalterna och genom den klientelundersökning som

redovisats i vårt huvudbetänkande. Dessa begränsade undersökningar,

liksom analyser som gjorts i andra sammanhang, visar enligt vår mening

klart att kriminalvården behöver en kompetens- och resursförstärkning för

att kunna tillmötesgå behoven. I brist på den mera djupgående analys som

vi av tidsskäl fått avstå från att göra saknar vi dock underlag för att ange

någon omfattning av förstärkningsbehovet. Våra förslag är därför be-

gränsade till att ange riktlinjerna för verksamheten.

I vårt huvudbetänkande har vi förordat att den genom kriminalvårds-

reformen fastslagna närhetsprincipen för fördelningen av anstaltsplatser

skall stå tillbaka för en bättre differentiering av de intagna med hänsyn till

deras brottslighet och behandlingsbehov. När det gäller intagna som är

psykiskt störda är differentieringen enligt vår mening särskilt angelägen.

Det är viktigt att hushålla med de knappa resurserna för psykiatrisk

behandling genom att inte sprida intagna med psykiska problem till alltför

många anstalter. Resurserna behöver också koncentreras när det gäller den

erforderliga kompetensutvecklingen för kriminalvårdens personal. Vidare

skall framhållas att en blandning av psykiskt störda intagna med andra

intagna i allmänhet förorsakar olägenheter för båda kategorierna.

Den differentiering som nu görs med hänsyn till intagnas psykiatriska

behandlingsbehov avser placeringen på psykiatrisk avdelning. Vi utgår

från att dessa avdelningar skall bestå. De bör tas i anspråk för intagna som

har ett mera kontinuerligt behandlingsbehov eller som - utan att sluten vård

kommer i fråga - behöver sådan behandling som inte kan ges på

normalavdelning. Det är enligt vår mening inte osannolikt att antalet

platser vid de psykiatriska avdelningarna behöver utökas eller att

ytterligare någon avdelning behöver öppnas. Alternativt kan emellertid

övervägas att vissa anstalter utan särskild psykiatrisk avdelning tillförs

resurser genom att insatserna av konsultläkare där utökas.

Vi har uppmärksammat att en viss kategori psykiskt störda intagna vållar

särskilda problem för straffverkställigheten. Det gäller intagna med

personlighetsstörningar som tar sig uttryck i ett utagerande beteende,

förhöjd aggressivitet och benägenhet för självdestruktiva handlingar.

Många av dessa har symptom som enligt tidigare praxis skulle ha

jämställts med sinnessjukdom och föranlett intagning för sluten psykiatrisk

vård. Att sluten vård inte längre kommer i fråga beror i första hand på att

de personlighetsstördas psykiska tillstånd i allmänhet inte anses

behandlingsbart och psykiatrisk vård därför oftast är verkningslös.

Intagna som hör till den här nämnda kategorin utgör ett störande inslag i

åtskilliga anstalter. De far ofta själva illa av verkställigheten och deras

uppträdande inverkar många gånger negativt på behandlingen av andra

intagna. Eftersom den grupp som har mer djupgående personlighetsstör-

ningar till stor del är ny för kriminalvården saknar personalen tillräckliga

kunskaper och erfarenheter för att på ett tillfredsställande sätt ta hand om

problemen.

Vårt förslag när det gäller kategorin personlighetsstörda innebär att

specialavdelningar inrättas. Dessa avdelningar har vi benämnt stödavdel-

ningar. Till en sådan avdelning bör rekryteras personal med

mentalskötarutbildning. Psykolog bör vara knuten till avdelningen.

Verksamheten bör utformas så att de intagna om möjligt undviker att råka

in i konflikter. Det gäller att försöka begränsa skadeverkningarna av

anstaltsvistelsen.

Till en stödavdelning bör hänföras intagna som i en annan anstalt eller

avdelning till följd av sin personlighetsstörning eller psykiska särart

uppträtt störande för sin omgivning och vars psykiska problem är av den

beskaffenheten att någon egentlig vård inte står till buds. Vi räknar med att

det bör inrättas några stödavdelningar. Dessa bör företrädesvis knytas till

anstalter med psykiatriska avdelningar. Även om de intagna vid en

stödavdelning inte kontinuerligt är i behov av psykiatriska behandlingsåt-

gärder kan det beträffande flera av dem ibland uppkomma ett akut behov

av en psykiatrisk konsultation som i så fall med kort varsel kan ombesörjas

genom läkare vid den psykiatriska avdelningen. Det förekommer också att

vissa personlighetsstörningar efter hand kan utveckla sig i riktning mot en

psykossjukdom, t.ex. paranoid psykos och schizofreni, vilket kan

aktualisera en intagning för sluten vård.

Enligt direktiven skall utredningen särskilt ta upp frågor som rör

behandlingen av dem som avtjänar straff för sexualbrott. Eftersom

sexualbrottslighet enligt en samstämmig bedömning av den expertis som

finns på området i flertalet fall har sin grund i psykisk störning äger det

som hittills redovisats i och för sig tillämpning också i fråga om de

sexualbrottsdömda. Av olika skäl förtjänar dock frågor som rör

straffverkställigheten för denna kategori intagna att uppmärksammas

särskilt.

Ett speciellt problem när det gäller intagna som är dömda för sexualbrott

är att dessa ofta utsätts för våld, hot och andra trakasserier från

medintagna. Sådant får inte förekomma och kriminalvården har ett

självklart ansvar för att det inte sker. Det fortfarande vanligaste sättet att

bereda skydd åt dessa intagna är att placera dem i frivillig isolering på s.k

ro-avdelningar. Under senare år har en stor del av de sexualbrottsdömda

också koncentrerats till särskilda avdelningar och anstalter. Sådana

avdelningar finns eller skall inrättas vid kriminalvårdsanstalterna

Kristianstad Centrum, Malmö, Norrtälje, Kalmar, Mariefred, Skenäs,

Skogome och Härnösand.

Behovet av skydd mot trakasserier är dock inte den enda anledningen till

att särskilda anstaltsavdelningar för sexualbrottsdömda börjat inrättas.

Syftet med avdelningarna är främst att dessa skall kunna erbjuda de

intagna adekvat psykoterapeutisk behandling. Längst i utvecklingen i fråga

om behandlingsverksamheten har Skogomeanstalten kommit. Till denna

har knutits tre halvtidsanställda psykologer.

Riksdagens justitieutskott har i flera sammanhang understrukit att det är

viktigt att verkställigheten av fängelsestraffet utnyttjas för att rehabilitera

personer som dömts för vålds- och sexualbrott och att det därför är

angeläget att den behandlingsverksamhet som på detta område bedrivs

inom kriminalvården ytterligare utökas och intensifieras. Målet måste

enligt vad utskottet uttalat och riksdagen härefter gett regeringen tillkänna

vara att de intagna som vill ha och har behov av behandling skall kunna

erhålla sådan.

Vår uppgift enligt direktiven är att klarlägga hur stort behovet är av

särskild behandling åt sexualbrottsdömda och hur den av riksdagen

angivna målsättningen bör förverkligas.

Antalet intagna som avtjänar straff för sexualbrott har under ett för-

hållandevis kort tidsperspektiv mer än fördubblats. I september 1987

uppgick sålunda antalet intagna som dömts för denna typ av brott till 159.

Motsvarande tal för oktober 1993 var 327. Den kraftiga ökningen har i

huvudsak två skilda förklaringar. En är att förskjutningen inom psykiatrin

mot öppna vårdformer medfört att en större andel sexualbrottslingar

numera döms till fängelse i stället för sluten psykiatrisk vård. En annan

förklaring är att benägenheten att anmäla och lagföra sexualbrott efter hand

blivit större.

En utgångspunkt för kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet är att

behandlingsåtgärder förutsätter medgivande från den intagnes sida. Det

kan enligt vår mening inte komma i fråga att frångå denna princip när det

gäller den behandling av sexualbrottsdömda som avses. Erfarenhetsmässigt

räknar man med att omkring tre fjärdedelar av dem som erbjuds

behandling accepterar sådan. Detta skulle innebära att den av riksdagen

önskade målsättningen förutsätter en behandlingskapacitet beräknad för

200-250 intagna.

Behandling av sexualbrottsdömda i anslutning till verkställigheten av

fängelsestraff förekommer också i andra länder. Längst erfarenhet av sådan

behandlingsverksamhet har man i USA där också verksamhetens

omfattning är den största. Vi har tagit del av såväl amerikanska som

inhemska undersökningar angående olika behandlingsprojekt.

Mot bakgrund av vad vi sålunda erfarit måste vi slå fast att det inte finns

några verkligt säkra belägg för att den behandling av sexualbrottsdömda

som bedrivs enligt olika koncept är framgångsrik. Vissa undersökningar

tyder dock på att kvalificerad psykoterapeutisk behandling kan ge en

positiv effekt i form av minskad återfallsfrekvens. Sammanfattningsvis

föreligger emellertid en betydande osäkerhet om hur man bäst behandlar

män som gjort sig skyldiga till sexualbrott. Forskningen på området är

eftersatt och behöver intensifieras.

Vår uppfattning är att endast kvalificerad psykoterapeutisk behandling

som har stöd i vedertagen vetenskap på området bör komma i fråga. Be-

handlingen är långvarig och måste i allmänhet fortgå även efter villkorlig

frigivning. Ansvaret för behandlingen bör ovillkorligen ligga på psykolog

eller läkare. Annan personal kan dock medverka och kan spela en viktig

roll när det gäller att påverka sexualbrottsintagna att påbörja vård. Den

omständigheten att behandlingen i allmänhet bör fortgå efter det att straffet

avtjänats förutsätter en samverkan med frivården samt med vårdansvariga

inom landsting och kommuner.

I den allmänna debatten har ofta s.k. kemisk kastrering eller hormonbe-

handling nämnts som ett tänkbart sätt att komma till rätta med sexual-

brottslighet. Metoden används i viss omfattning i Danmark. Såvitt vi har

förstått kan hormonbehandlingen i vissa fall användas som ett led i en

psykoterapeutisk behandling av sexualförbrytare - däremot inte med

framgång som en fristående behandlingsmetod. Vi tar inte ställning till i

vad mån hormonbehandlingen bör få förekomma. Vår inställning är den att

behandlingsverksamheten för närvarande varken kan eller bör låsas fast i

bestämda former utan måste hållas öppen för den utveckling på området

som förhoppningsvis kan komma. Vi förutsätter att kriminalvården och

Socialstyrelsen i samverkan ägnar fortsatt uppmärksamhet åt frågan om

lämpliga behandlingsmetoder och därvid också beaktar i vad mån

hormonbehandling kan komma i fråga.

Den av riksdagen uttalade målsättningen att de sexualbrottsdömda som

vill ha och behöver behandling skall erbjudas sådan kan inte uppfyllas utan

ett väsentligt tillskott av resurser till kriminalvården. Den förstärkning som

krävs såväl kvantitativt som kvalitativt kan enligt vår bedömning inte

åstadkommas inom ramen för de resurser som kriminalvården nu har till

sitt förfogande. Frågan om en sådan resursförstärkning fordrar ett förnyat

politiskt ställningstagande.

Den utbyggnad av behandlingsverksamhet för sexualbrottsdömda som

nu är på gång utgör ett värdefullt steg på vägen. Inrättandet av särskilda

anstalter eller avdelningar för sexualbrottsdömda ligger i linje med den

differentiering av de intagna som vi förespråkar.

Remissinstanserna - Kriminalvård och psykiatri (SOU

1994:5)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Riksdagens

ombudsmän(JO), Svea hovrätt, Göteborgs tingsrätt, Norrköpings

tingsrätt, Luleå tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Kriminalvårdsnämnden,

Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Socialstyrelsen, Rättsmedicinalverket,

Statens institutionsstyrelse, Kommissionen om våld mot kvinnor (S

1993:11), Statens beredning för utvärdering av medicinsk metodik

(SPU), Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Medicinska

forskningsrådet, SPRI, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering,

Statens invandrarverk, Landstingsförbundet, Landstinget i Stockholms

län, Landstinget i Östergötlands län, Landstinget i Kronobergs län,

Landstinget i Västernorrlands län, Malmö kommun, Örebro stad,

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges Advokatsamfund,

Sveriges Domareförbund, Sveriges läkarförbund, Sveriges

Psykologförbund, Akademikerförbundet SSR, Föreningen Sveriges

Frivårdstjänstemän, Riksförbundet Frivilliga Samhällsarbetare (RFS),

Svenska röda korset, Sveriges Kristna råd, Brottsofferjourernas

Riksförbund (BOJ), Riksorganisationen för Kvinnojourer i Sverige

(ROKS), Svenska Skyddsförbundet, Riksförbundet för social- och mental

hälsa (RSMH), Riksförbundet för sexuell upplysning (RFSU) och

Svenska Föreningen för rättspsykiatriskt samarbete (SFRS).

Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagaren vid

Åklagarmyndigheten i Göteborg samt från överåklagarna vid

regionåklagarmyndigheterna i Gävle, Kalmar och Vänersborg.

Rikspolisstyrelsen har bifogat yttranden från polismyndigheterna i

Stockholm, Göteborg, Malmö och Umeå. Akademikerförbundet SSR har

bifogat yttrande från SACO inom kriminalvården. Svenska

Skyddsförbundet har bifogat yttrande från professor Lars Lidberg.

Rådet för medinsk-etiska frågor (S 1985:A), Svenska

kommunförbundet, Svenska Arbetsgivarförbundet (SAF) och

Landsorganisationen i Sverige (LO) har avstått från att yttra sig över

betänkandet. Centralorganisationen SACO/SR har avstått från att yttra

sig och i stället hänvisat till yttranden från Akademikerförbundet SSR,

Sveriges Läkarförbund och Sveriges Psykologförbund.

Sammanfattningen i promemorian Användning av

privata vaktbolag för bevakningsuppdrag inom

kriminalvården

I promemorian föreslås att kriminalvården ges möjlighet att anlita

väktare från auktoriserat bevakningsbolag för att utföra

bevakningsuppdrag när en intagen eller häktad skall vistas utanför

anstalten eller häktet. Bestämmelser om detta bör tas in i lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt och lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av Riksdagens

ombudsmän, Hovrätten för Nedre Norrland, Umeå tingsrätt,

Kammarrätten i Jönköping, Justitiekanslern, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen, Läns-

styrelsen i Östergötlands län, Statstjänstemannaförbundet, SEKO och

Securitas Sverige AB.

Sveriges Socionomers Riksförbund, Föreningen Styresmän och

Assistenter (SAK) och Svenska Säkerhetsföretag (SWESEC) har avstått

från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård

i anstalt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt

dels att 3, 7, 8, 10 12, 14, 18, 20 a 22, 32, 34, 35 och 60 §§ skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

En kriminalvårdsanstalt eller en

avdelning av en anstalt skall med

hänsyn till graden av säkerhet

vara öppen eller sluten. För

placering av sådana intagna som

avses i 20 a § kan en sluten

avdelning inrättas som

specialavdelning med särskild

övervakning och begränsad

gemensamhet mellan de intagna.

Regeringen eller den

myndighet, som regeringen

bestämmer, beslutar vilka

anstalter eller anstaltsavdel-

ningar som skall vara öppna

eller slutna och vilka slutna

avdelningar som skall vara

specialavdelningar.

En kriminalvårdsanstalt eller en

avdelning av en anstalt skall

med hänsyn till graden av

säkerhet vara öppen eller sluten.

För placering av sådana intagna

som avses i 20 a § kan en sluten

avdelning inrättas som

säkerhetsavdelning med särskild

övervakning och begränsad

gemensamhet mellan de intagna.

Regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer beslutar vilka

anstalter eller anstaltsavdel-

ningar som skall vara öppna

eller slutna och vilka slutna

avdelningar som skall vara

säkerhetsavdelningar.

Vad i denna lag sägs om en

öppen eller en sluten anstalt

gäller även en öppen eller en

sluten avdelning av en anstalt.

Vad i denna lag sägs om

öppna eller slutna anstalter

gäller även öppna eller slutna

avdelningar av anstalter.

7 §

Vid fördelning av de intagna mellan öppna och slutna anstalter skall

följande iakttas.

En intagen bör placeras i en

öppen anstalt, om inte

placering i en sluten anstalt är

nödvändig av säkerhetsskäl

eller för att den intagne skall få

möjlighet till sådant arbete

eller sådan undervisning,

utbildning eller särskild

behandling som inte lämpligen

kan ordnas i en öppen anstalt.

Vid bedömningen av om det av

säkerhetsskäl är nödvändigt

med placering i en sluten

anstalt skall bland andra

omständigheter beaktas om det

finns risk för att den intagne

skall avvika. Vidare skall den

som kan befaras missbruka

eller på annat sätt ta befattning

med narkotika under

verkställigheten företrädesvis

placeras i en sluten anstalt.

Den som undergår fängelse i

lägst fyra år och den som i

annat fall har dömts till

fängelse i lägst två år för grovt

narkotikabrott eller grov

varusmuggling som avser

narkotika eller för försök,

förberedelse, stämpling eller

medverkan till brott som nu

angetts skall placeras i en

sluten anstalt, om det med

hänsyn till arten av hans

brottslighet eller annars kan

befaras att han är särskilt

benägen att avvika eller

fortsätta en brottslig

verksamhet av allvarlig

karaktär innan verkställigheten

i anstalt har avslutats.

Placeringen skall företrädesvis

ske i en sådan anstalt eller

avdelning av anstalt som är

särskilt lämpad att tillgodose

kraven på hög säkerhet.

Prövning av om placering i

sluten anstalt skall ske med

stöd av tredje stycket skall ske

så snart verkställighet påbörjas

eller annars så snart det finns

anledning till det. Ett beslut om

sådan placering skall

omprövas när det finns

anledning till det, dock alltid

inom sex månader från

föregående prövning.

En intagen bör placeras i en

öppen anstalt, om inte placering i

en sluten anstalt är nödvändig av

säkerhetsskäl eller för att den

intagne skall få möjlighet till

sådant arbete eller sådan

undervisning, utbildning eller

särskild behandling som inte

lämpligen kan ordnas i en öppen

anstalt. Vid bedömningen av om

det av säkerhetsskäl är nödvändigt

med placering i en sluten anstalt

skall bland andra omständigheter

beaktas om det finns risk för att

den intagne skall avvika eller

fortsätta med brottslig

verksamhet. Vidare skall den som

kan befaras missbruka eller på

annat sätt ta befattning med

narkotika under verkställigheten

företrädesvis placeras i en sluten

anstalt.

För den som avtjänar fängelse i

lägst fyra år skall det särskilt

beslutas om de villkor som skall

gälla för verkställigheten när det

gäller placering i anstalt samt

permissioner och vistelser utanför

anstalt enligt 11, 14, 32 och

34 §§. Om det finns särskilda skäl

skall sådana villkor beslutas

också för den som i annat fall

dömts till fängelse i lägst två år.

Prövning av vilka villkor som

skall gälla för verkställigheten

enligt tredje stycket skall ske så

snart verkställighet påbörjas eller

annars så snart det finns anledning

till det. Villkoren skall omprövas

när det finns anledning till det.

Beslut om anstaltsplacering,

förflyttning till annan anstalt samt

permissioner och vistelser utanför

anstalt enligt 11, 14, 32 och 34 §§

får inte strida mot de särskilda

villkoren.

8 §

Vid placering av intagen som

ej fyllt 21 år skall särskilt

beaktas att han, om ej särskilda

skäl föranleder annat, hålles

åtskild från sådana intagna som

kan inverka menligt på hans

anpassning i samhället.

En intagen som inte har fyllt arton

år får inte placeras i en anstalt

där han vistas tillsammans med

intagna över arton år, om det inte

kan anses vara till hans bästa.

Han skall hållas åtskild från

sådana intagna som kan inverka

menligt på hans anpassning i

samhället.

En intagen som inte har fyllt

tjugoett år skall, om inte särskilda

skäl föranleder annat, hållas

åtskild från sådana intagna som

kan inverka menligt på hans

anpassning i samhället. Den som

inte placeras på en öppen anstalt

skall företrädesvis placeras i en

anstalt med särskild verksamhet

för yngre intagna.

8 a §

En kvinna skall normalt placeras i

en anstalt som är avsedd för

enbart kvinnor. En kvinna får inte

utan eget medgivande placeras i

en anstalt där hon vistas

tillsammans med manliga intagna.

10 §

Intagen skall beredas lämpligt

arbete som såvitt möjligt

främjar utsikterna för honom att

efter frigivningen inordna sig i

arbetslivet.

Har intagen behov av

undervisning, utbildning,

arbetsträning eller någon

annan sysselsättning eller av

medicinskpsykologisk eller

någon annan särskild behand-

ling, skall sådan beredas

honom under arbetstiden, om

det kan ske med hänsyn till

anstaltstidens längd och den

intagnes förutsättningar.

En intagen skall beredas arbete,

undervisning, utbildning, arbets-

träning, brotts- och missbruks-

relaterade program eller någon

annan lämplig sysselsättning som

såvitt möjligt främjar utsikterna

för honom att efter frigivningen

inordna sig i samhället.

Har en intagen behov av

medicinskpsykologisk eller

någon annan särskild behandling

skall den ges honom under

arbetstiden, om det kan ske med

hänsyn till anstaltstidens längd

och hans förutsättningar.

11 §

För att underlätta anpassningen

i samhället kan en intagen

medges att under arbetstid

utföra arbete eller delta i

undervisning, utbildning eller

annan särskilt anordnad

verksamhet utanför anstalten.

Detta gäller inte en intagen som

avses i 7 § tredje stycket.

För att underlätta anpassningen i

samhället kan en intagen medges

att få vistas utanför anstalten

under arbetstid för att utföra

arbete, delta i undervisning eller

utbildning, få behandling eller

delta i någon annan särskilt

anordnad verksamhet.

Sådan vistelse får dock inte

medges om det särskilt kan

befaras att den intagne kommer

att avvika, återfalla i brott eller

missbruka alkohol, narkotika,

andra beroendeframkallande

medel eller något sådant

dopningsmedel som avses i 1 §

lagen (1991:1969) om förbud

mot vissa dopningsmedel. För

vistelsen får ställas de villkor

som kan anses nödvändiga när

det gäller vistelseort,

anmälningsskyldighet eller

annat.

Vid prövning av medgivande

för en intagen att utföra arbete

eller delta i någon annan särskilt

anordnad verksamhet utanför

anstalten skall särskilt beaktas,

om den intagne behöver

inskolning i arbetslivet eller om

ett medgivande annars kan antas

väsentligt förbättra hans

möjligheter att försörja sig efter

frigivningen.

Av 7 § följer att beslut enligt

denna bestämmelse om vistelse

utanför anstalten inte får strida

mot de särskilda villkor som kan

gälla för verkställigheten.

12 §

Intagen är skyldig att utföra det

arbete, delta i den undervisning,

utbildning eller arbetsträning

eller ha den sysselsättning i

övrigt som anvisas honom. Den

som erhåller ålderspension

enligt lagen (1962:381) om

allmän försäkring får dock inte

åläggas att ha någon

sysselsättning, och den som

erhåller förtidspension eller

sjukbidrag enligt nämnda lag

får åläggas att ha sysselsättning

bara av den art och omfattning

som kan anses lämplig för

honom.

En intagen är skyldig att ha den

sysselsättning som anvisas

honom. Den som får

ålderspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring

får dock inte åläggas att ha någon

sysselsättning, och den som får

förtidspension eller sjukbidrag

enligt den lagen får åläggas att ha

sysselsättning bara av den art och

omfattning som kan anses

lämplig för honom.

.

14 §

Intagen skall beredas tillfälle

till lämplig fritidssysselsättning.

Han bör uppmuntras att ägna

sig åt egna intressen som kan

bidra till hans utveckling. I den

utsträckning det lämpligen kan

ske bör han få möjligheter att

genom tidningar, radio och

television följa vad som händer

i omvärlden. Hans behov av

förströelse bör tillgodoses i

skälig omfattning.

En intagen skall ges tillfälle till

lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig åt

egna intressen som kan bidra till

hans utveckling. I den

utsträckning det lämpligen kan

ske bör han få möjligheter att

genom tidningar, radio och

television följa vad som händer i

omvärlden. Hans behov av

förströelse bör tillgodoses i

skälig omfattning.

Om det lämpligen kan ske,

bör intagen beredas tillfälle att

utom anstalten på fritid deltaga

i sådan föreningsverksamhet

eller annan liknande verksamhet

som är ägnad att underlätta

anpassningen i samhället.

Därvid kan föreskrivas att den

intagne skall stå under tillsyn.

Andra stycket gäller ej en

intagen som avses i 7 § tredje

stycket.

Om det lämpligen kan ske, bör

en intagen ges tillfälle att vistas

utanför anstalten för att på

fritiden delta i sådan

föreningsverksamhet eller annan

liknande verksamhet som är

ägnad att underlätta anpassningen

i samhället. För sådan vistelse

får ställas de villkor som kan

anses nödvändiga när det gäller

vistelseort, anmälningsskyldighet

eller annat. Därvid kan

föreskrivas att den intagne skall

stå under tillsyn.

 Sådan vistelse utanför

anstalten får inte medges om det

särskilt kan befaras att den

intagne kommer att avvika,

återfalla i brott eller missbruka

alkohol, narkotika, andra

beroendeframkallande medel

eller något sådant dopnings-

medel som avses i 1 § lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel.

Av 7 § följer att beslut enligt

andra stycket om vistelse utanför

anstalten inte får strida mot de

särskilda villkor som kan gälla

för verkställigheten.

18 §

En intagen får på egen begäran

ha anvisad sysselsättning i

enrum, om lämplig plats kan

beredas honom och särskilda

skäl inte talar mot det.

Medgivande härtill skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst en

gång i månaden.

Läkare skall undersöka en

intagen som har anvisad

sysselsättning i enrum, om det

behövs med hänsyn till dennes

tillstånd. Har den intagne haft

sysselsättning i enrum under en

sammanhängande tid av en

månad, skall en sådan

undersökning alltid äga rum.

En intagen får på egen begäran

avtjäna sitt straff i enrum avskild

från andra intagna, om det finns

någon lämplig plats för den

intagnes sysselsättning och

särskilda skäl inte talar mot det.

Ett medgivande till en sådan

avskildhet skall omprövas så ofta

det finns anledning till det, dock

minst en gång i månaden.

Läkare skall undersöka en

intagen som avtjänar sitt straff i

enrum, om det behövs med

hänsyn till hans tillstånd. Har den

intagne inte vistats tillsammans

med andra intagna under en

sammanhängande tid av en

månad, skall en sådan

undersökning alltid äga rum.

20 a §

Finns det i fall som avses i 20 §

andra stycket anledning anta att

de förhållanden som där avses

kommer att bestå en längre tid,

får den intagne placeras på en

specialavdelning.

En intagen får också placeras

på en specialavdelning, om det

finns särskild anledning anta att

det är påkallat för att hindra

honom från brottslig

verksamhet av allvarligt slag

under vistelsen i anstalt.

Ett beslut om placering på en

specialavdelning skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst en

gång i månaden.

Finns det i fall som avses i 20 §

andra stycket anledning anta att

de förhållanden som där avses

kommer att bestå en längre tid,

får den intagne placeras på en

säkerhetsavdelning.

En intagen får också placeras

på en säkerhetsavdelning, om det

finns särskild anledning anta att

det behövs för att hindra honom

från brottslig verksamhet av

allvarligt slag under vistelsen i

anstalt.

Ett beslut om placering på en

säkerhetsavdelning skall

omprövas så ofta det finns

anledning till det, dock minst en

gång i månaden.

En intagen har rätt att i stället

för placering på en

säkerhetsavdelning avtjäna sitt

straff i enrum avskild från andra

intagna om inte

1. särskilda skäl med hänsyn till

hans hälsa talar mot det, eller

2. det av säkerhetsskäl är av

synnerlig vikt att han inte

placeras utanför

säkerhetsavdelningen.

21 §

En intagen som hålls avskild

från andra intagna enligt 20 §

skall få den lättnad i

avskildheten som är möjlig.

En intagen som hålls avskild från

andra intagna enligt 20 § eller

20 a § skall få den lättnad i

avskildheten som är möjlig.

22 §

Innan beslut meddelas om en

åtgärd enligt 20 eller 20 a § och

vid omprövning av ett sådant

beslut skall utredning ske

rörande de omständigheter som

inverkar på frågans avgörande.

Innan beslut meddelas om en

åtgärd enligt 20 eller 20 a § och

vid omprövning av ett sådant

beslut skall de omständigheter

utredas som inverkar på frågans

avgörande.

Den som hålls avskild på

grund av att han är farlig för sin

egen säkerhet till liv eller hälsa

skall undersökas av läkare så

snart det kan ske. Annan

intagen som hålls avskild enligt

20 § och sådan intagen som är

placerad på en specialavdelning

skall undersökas av läkare, om

det behövs med hänsyn till den

intagnes tillstånd. Har en

intagen hållits avskild under en

sammanhängande tid av en

månad skall en sådan

undersökning alltid äga rum.

Den som hålls avskild på grund

av att han är farlig för sin egen

säkerhet till liv eller hälsa skall

undersökas av läkare så snart det

kan ske. Andra intagna som hålls

avskilda enligt 20 § eller 20 a §

och sådana intagna som är

placerade på en säkerhets-

avdelning skall undersökas av

läkare, om det behövs med

hänsyn till deras tillstånd. Har en

intagen hållits avskild under en

sammanhängande tid av en

månad skall en sådan

undersökning alltid äga rum.

Över vad som förekommit vid

utredning enligt första stycket

skall protokoll föras.

Protokoll skall föras över vad

som kommit fram vid utredning

enligt första stycket.

32 §

För att underlätta anpassningen

i samhället kan intagen beviljas

tillstånd att lämna anstalten för

viss kort tid (korttidsper-

mission), om ej påtaglig fara för

fortsatt brottslig verksamhet

eller avsevärd fara för annat

missbruk föreligger. Vid

bedömningen skall särskilt

beaktas om den intagne har

nyttjat eller förfarit olagligt med

narkotika inom anstalten eller

utan giltigt skäl vägrat att lämna

urinprov enligt 52 d §.

Korttidspermission får också

ges, om annan särskild

anledning föreligger än som

anges i första stycket.

En intagen som avses i 7 §

tredje stycket får ej beviljas

korttidspermission med stöd av

första stycket och får i övrigt

beviljas sådan permission

endast om synnerliga skäl

föreligger därtill.

För korttidspermission får

ställas de villkor som kan anses

erforderliga beträffande

vistelseort, anmälningsskyldig-

het eller annat. Är noggrann

tillsyn behövlig, kan föreskrivas

att den intagne under

permissionen skall vara ställd

under bevakning. Intagna som

avses i tredje stycket skall vara

ställda under bevakning.

För att underlätta anpassningen i

samhället kan en intagen beviljas

tillstånd att lämna anstalten för

viss kort tid (normalpermission),

om det inte finns påtaglig fara för

fortsatt brottslig verksamhet eller

avsevärd fara för annat missbruk.

Vid bedömningen skall särskilt

beaktas om den intagne har

nyttjat eller förfarit olagligt med

narkotika inom anstalten eller

utan giltigt skäl vägrat att lämna

urinprov enligt 52 d §.

Permission får också ges, om

det finns någon annan särskild

anledning än den som anges i

första stycket (särskild

permission).

För normalpermission eller

särskild permission får ställas de

villkor som kan anses

nödvändiga när det gäller

vistelseort, anmälningsskyldighet

eller annat. Om noggrann tillsyn

behövs, kan det föreskrivas att

den intagne under permissionen

skall vara ställd under bevakning.

Av 7 § följer att beslut om

permission inte får strida mot de

särskilda villkor som kan gälla

för verkställigheten.

34 §

Kan en intagen genom vistelse

utanför anstalt bli föremål för

särskilda åtgärder som kan antas

underlätta hans anpassning i

samhället, kan han få

medgivande att för sådant

ändamål vistas utanför anstalten

under lämplig tid, om särskilda

skäl föreligger. Därvid skall

särskilt beaktas om den intagne

behöver vård eller annan

behandling mot missbruk av

beroendeframkallande medel.

Kan en intagen genom vistelse

utanför anstalt bli föremål för

särskilda åtgärder som kan antas

underlätta hans anpassning i

samhället, kan han få

medgivande att för ett sådant

ändamål vistas utanför anstalten

under lämplig tid, om det finns

särskilda skäl. Därvid skall

särskilt beaktas om den intagne

behöver vård eller annan

behandling mot missbruk av

beroendeframkallande medel.

För vistelsen skall de villkor

ställas som kan anses

erforderliga. I samband med

vård eller annan behandling får

det föreskrivas att den intagne

skall vara skyldig att lämna

blod-, urin- eller utandnings-

prov för kontroll av att han inte

är påverkad av beroendefram-

kallande medel.

För vistelsen skall de villkor

ställas som kan anses

nödvändiga. I samband med vård

eller någon annan behandling får

det föreskrivas att den intagne

skall vara skyldig att lämna

blod-, urin- eller utandningsprov

för kontroll av att han inte är

påverkad av beroendefram-

kallande medel eller något

sådant dopningsmedel som avses

i 1 § lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel.

Om det finns särskilda skäl kan

vid beslut enligt första stycket

meddelas föreskrift enligt 26 kap.

15 § första stycket 3 brottsbalken

att gälla för tid efter villkorlig

frigivning.

Vistelse utom anstalt för vård

eller behandling bör inte

påbörjas så tidigt att den

planerade vård- eller behand-

lingstiden blir kortare än den

beräknade återstående verk-

ställighetstiden.

Vistelse utanför anstalt för

vård eller behandling bör inte

påbörjas så tidigt att den

planerade vård- eller behand-

lingstiden blir kortare än den

beräknade återstående verk-

ställighetstiden.

Första stycket gäller ej en

intagen som avses i 7 § tredje

stycket.

Av 7 § följer att beslut enligt

denna bestämmelse inte får strida

mot de särskilda villkor som kan

gälla för verkställigheten.

35 §

Om en intagen avtjänar straff

för ett brott som har riktat sig

mot någons liv, hälsa, frihet

eller frid, skall målsäganden

tillfrågas om han eller hon vill

bli underrättad om i vilken

kriminalvårdsanstalt den

intagne befinner sig, den

intagnes förflyttning till öppen

anstalt, permissioner och

vistelser utanför anstalten enligt

32-34 §§, frigivning, rymning

och uteblivande efter

permission.

Om en intagen avtjänar straff för

ett brott som har riktat sig mot

någons liv, hälsa, frihet eller frid,

skall målsäganden tillfrågas om

han eller hon vill bli underrättad

om följande:

 i vilken anstalt den intagne

befinner sig,

 om den intagne förflyttas till

öppen anstalt,

 om den intagne får

permission enligt 32 § eller 33 §,

 om den intagne vistas

utanför anstalt enligt 11, 14, 34,

37 eller 43 §§,

 om den intagne friges,

 om den intagne rymmer, och

 om den intagne uteblir efter

permission.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den lämnas

beträffande frigivning lämplig

tid före frigivningen och i andra

fall så tidigt som möjligt.

Har målsäganden begärt

underrättelse, skall den vid

frigivning lämnas i lämplig tid

före frigivningen och i andra fall

så tidigt som möjligt.

Underrättelsen skall utformas

på ett sätt som är lämpligt med

hänsyn till omständigheterna i

varje enskilt fall.

Underrättelse behöver inte

lämnas om den kan befaras

medföra fara för den intagnes liv

eller hälsa. Detsamma gäller om

en vistelse utanför anstalten på

grund av bevakning eller

omständigheterna i övrigt har en

sådan utformning att en

underrättelse framstår som

uppenbart obehövlig.

60 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer kan

föreskriva om överflyttning till

någon annan kriminalvårds-

myndighet än kriminalvårds-

styrelsen eller till tjänstemän

inom kriminalvården av

övervakningsnämnds befogen-

het enligt 54 och 55 §§ samt av

kriminalvårdsstyrelsens be-

fogenhet enligt denna lag i

andra fall än som avses i 20 §

andra stycket samt 20 a §.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

flytta över övervaknings-

nämndens befogenhet enligt 54

och 55 §§ samt Kriminalvårds-

styrelsens befogenhet enligt

denna lag i andra fall än som

avses i 20 § andra stycket eller

20 a §. Befogenheterna får flyttas

över till någon annan

kriminalvårdsmyndighet än

Kriminalvårdsstyrelsen eller till

tjänstemän inom kriminalvården.

Kriminalvårdsstyrelsen eller

den kriminalvårdsmyndighet som

styrelsen bestämmer får förordna

en väktare i ett auktoriserat

bevakningsföretag att, inom

ramen för sin anställning där

utföra vissa bevakningsuppdrag,

när en intagen skall vistas

utanför anstalten. Om det finns

särskilda skäl får förordnandet

även avse vissa bevaknings-

uppgifter inom anstalten. I

förordnandet skall uppdragets

art och omfattning anges.

Förordnandet får återkallas.

Bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100) skall tillämpas på

väktaren.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999. Den som före ikraftträdandet

har placerats i sluten anstalt efter prövning enligt 7 § tredje stycket i dess

äldre lydelse skall meddelas beslut om särskilda villkor för

verkställigheten enligt 7 § tredje stycket.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen

av häktade och anhållna m.fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. att det i lagen skall införas en ny paragraf,

16 e §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 e §

Kriminalvårdsstyrelsen eller den

kriminalvårdsmyndighet som

styrelsen bestämmer får förordna

en väktare i ett auktoriserat

bevakningsföretag att, inom ramen

för sin anställning där, utföra

vissa bevakningsuppdrag när en

häktad skall vistas utanför

förvaringslokalen. Om det finns

särskilda skäl får ett sådant

förordnande även avse vissa

bevakningsuppgifter inom

förvaringslokalen. I förordnandet

skall uppdragets art och

omfattning anges. Förordnandet

får återkallas. Bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100) skall

tillämpas på väktaren.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Härigenom föreskrivs i fråga om polislagen (1984:387) att det skall införas

en ny paragraf, 23 a §, med följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 a §

Polismyndigheten meddelar

förordnande att vara

arrestantvakt eller pass-

kontrollant för den som inte är

anställd som sådan inom

polisväsendet och inte heller

är polisman. Ett förordnande

för en arrestantvakt får avse

även bevakningsuppdrag

utanför förvaringslokalen. I

förordnandet skall verksam-

hetens art och omfattning

anges. Förordnandet får

återkallas.

___________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-02-20

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Sigvard

Holstad, justitierådet Ingegerd Westlander.

Enligt en lagrådsremiss den 22 januari 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

2. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.,

3. lag om ändring i polislagen (1984:387).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Stefan

Reimer.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

7 §

I tredje stycket av denna paragraf anges för vilka intagna det skall

"särskilt beslutas" om de villkor som skall gälla för verkställigheten

beträffande anstaltsplacering samt permissioner och vistelser utanför

anstalt. Huvudgruppen utgörs därvid av de som "avtjänar" fängelse i

lägst fyra år. Av motiven framgår att en förverkad villkorlig frigivning

från ett tidigare straff ibland kan medföra att ifrågavarande förutsättning

skall anses uppfylld. Vid sådant förhållande bör uttrycket "den som i

annat fall" i andra meningen i stycket ersättas med orden "annan intagen

som".

I det fjärde stycket anges när den prövning som skall mynna ut i ett

beslut enligt tredje stycket skall ske. Med hänsyn till att resultatet av

prövningen i fortsättningen benämns "de särskilda villkoren" eller

"särskilda villkor" förordar Lagrådet att ordet "särskilda" sätts in framför

ordet "villkor" i första meningen. Uttrycket "det finns anledning därtill" i

slutet på samma mening, vilket syftar på fall där det på grund av något

som inträffat under verkställighetstiden blir aktuellt att pröva frågan om

särskilda villkor för den som dömts till fängelse i lägst två år, bör

lämpligen ersättas med "behov därav uppkommer".

Beträffande det föreslagna femte stycket i paragrafen förordar Lagrådet

att orden "får inte strida mot de särskilda villkoren" byts ut mot "som

strider mot de särskilda villkoren får inte meddelas".

8 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om ungas placering i anstalt.

I första stycket har av hänsyn till FN:s barnkonvention tagits in en

undantagsföreskrift från huvudregeln, att den som inte har fyllt arton år

inte får placeras i en anstalt där han vistas tillsammans med intagna över

arton år, nämligen "om det inte kan anses vara till hans bästa". Enligt

Lagrådet skulle avsikten bakom föreskriften komma till tydligare uttryck

med följande lydelse: "om inte en sådan placering bedöms vara till hans

övervägande fördel".

Lagrådet förordar vidare att det i andra stycket första meningen klargörs

att där givna bestämmelser avser en intagen som har fyllt arton men inte

tjugoett år. Eftersom den föreslagna andra meningen i samma stycke

rimligen bör gälla båda de aktuella åldersgrupperna föreslår Lagrådet

också att denna mening får utgöra ett självständigt tredje stycke med

följande inledning: "Den som inte har fyllt tjugoett år och som inte ....."

10 §

Med hänsyn till att det i skilda paragrafer i lagen görs åtskillnad mellan

arbetstid och fritid föreslår Lagrådet, att orden "under arbetstid" förs in i

första stycket efter ordet "skall".

Förslaget i andra stycket har utformats med utgångspunkt från den

gällande regleringen i samma stycke. Enligt Lagrådets mening kan

tvekan uppstå om regleringens rätta innebörd. Ordalagen tyder närmast

på att prövningen gäller om den aktuella behandlingen kan beredas den

intagne under arbetstiden. De angivna kriterierna för prövningen,

nämligen "om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den

intagnes förutsättningar" leder tankarna i motsatt riktning. Förarbetena

till paragrafen ger också belägg för att vad prövningen i första hand

gäller är om verksamheten eller behandlingen skall komma till stånd.

Frågan om det föreslagna andra styckets avsedda innebörd bör på grund

av det anförda ägnas ytterligare uppmärksamhet i lagstiftningsärendet. Är

arbetstiden i sammanhanget av underordnad betydelse kan en lösning

vara, att orden "den ges" byts ut mot "sådan beredas" samtidigt som

"under arbetstiden" utgår ur meningen. I en ny andra mening kan i så fall

lämpligen föreskrivas att behandlingen om möjligt skall ske under

arbetstid.

11 §

Enligt denna paragraf kan en intagen för att anpassningen i samhället

skall underlättas medges att utanför anstalten under arbetstid utföra

arbete eller delta i utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet,

s.k. frigång.

Enligt andra stycket första meningen får sådan vistelse utanför anstalten

inte medges om det särskilt kan befaras att det finns flyktfara, recidivfara

eller fara för missbruk av olika slag. Enligt författningskommentaren

krävs att det finns någon konkret omständighet som medför att sådana

risker som avses kan befaras. Lagrådet anser att denna avsikt klarare

skulle framgå med formuleringen "om det på grund av viss omständighet

kan befaras".

Enligt den andra meningen i andra stycket får för vistelsen ställas de

villkor som kan anses nödvändiga när det gäller vistelseort, anmälnings-

skyldighet eller annat. I remissen nämns särskilt att det kan vara

nödvändigt att t.ex. uppställa förbud mot alkoholförtäring.

Lagrådet menar att den angivna exemplifieringen inte lämpar sig särskilt

väl för de vistelser utom anstalt som det här är fråga om. Efter mönster

från 34 § framstår det som mer ändamålsenligt att här bara föreskriva att

det för vistelsen får ställas de villkor som kan anses nödvändiga.

I tredje stycket anges vad som särskilt skall beaktas vid prövningen av

medgivande enligt andra stycket. Lagrådet föreslår att texten förenklas

enligt följande: "Vid prövning enligt andra stycket av frågan om

medgivande skall särskilt beaktas, om ... efter frigivningen."

12 §

I första meningen föreskrivs att en intagen är skyldig att ha den

sysselsättning som anvisas honom. Lagrådet förordar formuleringen:"En

intagen är skyldig att delta i den verksamhet eller den sysselsättning i

övrigt som anvisas honom."

14 §

I konsekvens med vad Lagrådet har föreslagit i anslutning till 11 § andra

stycket andra meningen, föreslår Lagrådet att orden "när det gäller

vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat" i andra stycket i

förevarande paragraf slopas.

I fråga om uttrycket "särskilt kan befaras" i paragrafens tredje stycke

hänvisas till vad lagrådet har uttalat i anslutning till 11 § andra stycket.

18 §

I paragrafen regleras förutsättningarna för att en intagen på egen begäran

skall få vistas avskild från andra intagna. Vissa ändringar i förtydligande

syfte föreslås bl.a. i första stycket första meningen och i andra stycket

första meningen.

Enligt Lagrådets mening kan första stycket första meningen lämpligen

ges följande lydelse:

"En intagen får på egen begäran vistas avskild från andra intagna om det

finns lämpliga förutsättningar för det och särskilda skäl inte talar

däremot."

Om förslaget följs bör andra stycket andra meningen erhålla följande

lydelse:

"Läkare skall undersöka en intagen som på grund av medgivande enligt

första stycket vistas avskild från andra om det behövs med hänsyn till

den intagnes hälsotillstånd."

20 a §

Enligt ett nytt fjärde stycke har en intagen i princip rätt att i stället för

att

bli placerad på en säkerhetsavdelning vistas avskild från andra intagna.

Enligt Lagrådets mening kan bestämmelsen i fjärde stycket lämpligen

ges följande lydelse:

"En intagen har rätt att i stället för att bli placerad på en

säkerhetsavdelning vistas avskild från andra intagna om inte

1. särskilda skäl med hänsyn till hans hälsa talar mot det, eller

2. det av säkerhetsskäl är av synnerlig vikt att han inte placeras utanför

säkerhetsavdelningen."

35 §

Paragrafen innehåller föreskrifter om underrättelser till målsäganden i

vissa fall.

Enligt Lagrådets mening skulle regleringens innebörd och systematik bli

tydligare om föreskrifterna i de föreslagna tre sista styckena i paragrafen

förs samman till två stycken med följande lydelser.

"En begärd underrättelse behöver inte lämnas angående en planerad

vistelse utanför anstalten när en underrättelse på grund av beslutad

bevakning eller andra förhållanden framstår som uppenbart obehövlig.

Detsamma gäller när en underrättelse kan befaras medföra fara för den

intagnes liv eller hälsa.

Underrättelse till målsägande angående frigivning skall lämnas i lämplig

tid före frigivningen och i andra fall så tidigt som möjligt. Underrättelsen

skall utformas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet.

60 §

I ett nytt andra stycke föreslås bestämmelser som gör det möjligt för bl.a.

Kriminalvårdsstyrelsen att förordna en väktare i ett auktoriserat

bevakningsföretag att inom ramen för sin anställning där utföra vissa

bevakningsuppdrag. I stycket har också intagits en föreskrift om

sekretess. Det föreslås sålunda att "bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100) skall tillämpas på väktaren."

I den allmänna motiveringen anförs angående den föreslagna

sekretessregeln att det med hänsyn till bl.a. de intagnas integritet är

uppenbart att väktare som anlitas bör åläggas tystnadsplikt beträffande de

sekretessbelagda uppgifter de får kännedom om vid utförande av sitt

uppdrag. Vidare sägs att detta bör ske genom att det införs en särskild

bestämmelse om tystnadsplikt i förevarande lag. Någon närmare

kommentar angående bestämmelsens innebörd lämnas inte i remissen.

Enligt Lagrådets mening ger den föreslagna bestämmelsen anledning till

invändningar. Till en början kan ifrågasättas om bestämmelsen behövs.

Enligt 1 kap. 6 § sekretesslagen gäller lagens förbud att röja

sekretessbelagda uppgifter bl.a. för personer som på grund av uppdrag

hos myndighet där uppgiften är sekretessbelagd deltar eller har deltagit i

myndighetens verksamhet och därvid har fått kännedom om uppgiften.

Mycket talar för att det uppdrag som kan lämnas till väktare enligt

förslaget är av det slag som avses i denna bestämmelse.

Om den bedömningen görs att uppdraget är av det angivna slaget bör den

föreslagna föreskriften ersättas av en bestämmelse som endast innefattar

en erinran om sekretesslagens bestämmelser. En bestämmelse av detta

slag finns t.ex. i 11 § andra stycket lagen (1980:578) om ordningsvakter.

Om uppdraget inte skulle anses vara av det slag som anges i 1 kap. 6 §

kan det behov av sekretess som åberopats tillgodoses genom en särskild

regel som ålägger väktaren tystnadsplikt. En sådan regel bör emellertid i

så fall utformas så att det klart framgår att den endast avser tystnadsplikt.

Den regel som föreslås i remissen synes innefatta även en förpliktelse för

väktaren att iaktta sekretesslagens regler om handlingssekretess. Det kan

tilläggas att det av 2 kap. 2 § andra stycket tryckfrihetsförordningen

följer att en regel av den innebörden skulle kräva att en ändring görs även

i sekretesslagen.

Mot den nu angivna bakgrunden förordar Lagrådet att frågan om behovet

av och i så fall utformningen av en regel om tystnadsplikt övervägs

ytterligare under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Lagrådet anser slutligen att bestämmelserna i det föreslagna nya andra

stycket med hänsyn till sitt innehåll inte lämpligen bör ha sin plats i

förevarande paragraf utan att de bör placeras i en ny 61 a § eller 65 §.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl.

16 e §

I denna paragraf som är ny föreslås bestämmelser av i princip samma

innebörd som de som föreslås i 60 § lagen om kriminalvård i anstalt.

Lagrådet får därför hänvisa till vad Lagrådet anfört i anslutning till den

paragrafen.

Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:95 Ändringar i kriminalvårds-

lagstiftningen, m.m.

 Senaste lydelse 1994:1622

1 Lagen omtryckt 1990:1011.

2 Senaste lydelse 1995:492.

3 Senaste lydelse 1995:492.

4 Senaste lydelse 1995:492.

5 Senaste lydelse 1993:210.

6 Senaste lydelse 1994:422.

 Lagen omtryckt 1990:1011

 Senaste lydelse 1995:492

 Senaste lydelse 1995:492

 Senaste lydelse 1995:492.

 Senaste lydelse 1993:210

 Senaste lydelse 1994:422

Prop. 1997/98:95

94

1

Prop. 1997/98:95

Bilaga 1

Prop. 1997/98:95

Bilaga 1

Prop. 1997/98:95

Bilaga 2

127

1

Prop. 1997/98:95

Bilaga 3

Prop. 1997/98:95

Bilaga 4

Prop. 1997/98:95

Bilaga 5

Prop. 1997/98:95

Bilaga 6

Prop. 1997/98:95

Bilaga 7

Prop. 1997/98:95