Regeringens proposition

1993/94:110

Bättre kontroll över miljöfarligt avfall

Prop.

1993/94:110

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 9 december 1993

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljö- och naturresursdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslår regeringen vissa riktlinjer beträffande åtgärder för

att samla in och ta hand om kvicksilver i uttjänta varor.

 Vidare föreslås att 13 lagen (1985:426) om kemiska produkter upphävs.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Lagtext.................................. 4

3 Ärendet och dess beredning............... 6

4 Hanteringen av miljöfarligt avfall i Sverige 7

5 Kontrollen över miljöfarligt avfall...... 10

6 Upphävande av föreskrift om behandlingsmonopol för miljöfarligt avfall

 ......................................... 11

7 Åtgärder för att miljöriktigt ta hand om uttjänta varor och produkter

 som innehåller kvicksilver............... 12

 7.1 Kvicksilver i miljön................. 12

 7.2 Insamling m.m........................ 14

 7.3 Slutligt omhändertagande av kvicksilverhaltigt avfall 17

Sammanfattning, slutbetänkande (SOU 1992:141) Miljöfarligt

avfall - nya regler........................... 19

Remissinstanser, slutbetänkande (SOU 1992:141) Miljöfarligt

avfall - nya regler........................... 21

Sammanfattning av Statens naturvårdsverks rapport avvecklingen

av vårt dolda kvicksilverlager, rapport 4177.. 22

Remissinstanser, Statens naturvårdsverks rapport Avvecklingen

av vårt dolda kvicksilverlager................ 24

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 december

1993.......................................... 25

Rättsdatablad................................. 26

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1985:426) om kemiska

 produkter,

2. godkänner de riktlinjer som regeringen förordar om åtgärder för attsamla in

och ta hand om kvicksilver i uttjänta varor och produkter.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:426) om

kemiska produkter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1985:426) om kemiska produkter[1]

 dels att 13 skall upphöra att gälla,

 dels att 3 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 [2]

 Denna lag gäller inte sådana kemiska produkter som omfattas av livsmedelslagen

(1971:511), läkemedelslagen (1992:859) eller lagen (1985:295) om foder. Om det

från hälso- eller miljöskyddssynpunkt är särskilt påkallat får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer dock föreskriva att bestämmelserna i

denna lag skall tillämpas även på sådan produkt.

 I fråga om kemiska I fråga om kemiska

produkter som omfattas produkter som omfattas

av strålskyddslagen av strålskyddslagen

(1988:220) eller lagen (1988:220) eller lagen

(1988:868) om (1988:868) om

explosiva och brandfarliga och

brandfarliga varor är explosiva varor är

bestämmelserna i denna bestämmelserna i denna

lag inte tillämpliga för lag inte tillämpliga för

att förebygga hälso- att förebygga hälso-

eller miljöskador på eller miljöskador på

grund av joniserande grund av joniserande

strålning respektive strålning respektive

explosion eller brand. explosion eller brand.

 I fråga om transport av sådana kemiska produkter som är farligt gods enligt

lagen (1982:821) om transport av farligt gods gäller denna lag endast i den

utsträckning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

 Denna lag gäller inte sådan hantering av kemiska produkter som omfattas av

lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark.

___________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 **Fotnot**

 [1] Lagen omtryckt 1991:640

 [2] Senaste lydelse 1992:1204

3 Ärendet och dess beredning

 Regeringen bemyndigade den 21 juni 1990 dåvarande chefen för Miljö- och

energidepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utreda

vissa frågor om miljöfarligt avfall (dir. 1990:45). Uppdraget innefattade bl.a.

att belysa hur flödet av miljöfarligt avfall kan komma att utvecklas under

1990-talet vid olika förutsättningar, klarlägga olika möjligheter att ta hand om

sådant avfall samt ange kostnadseffekterna av olika handlingslinjer vid uppkomst

och omhändertagande av avfallet.

 Utredningen lämnade i maj 1992 betänkandet Miljöfarligt avfall - Ansvar och

riktlinjer (SOU 1992:45). Betänkandet är av principkaraktär och innehåller inte

några konkreta lagförslag eller konsekvensanalyser. Av betänkandet framgår att

en förutsättning för en miljöriktig hantering av miljöfarligt avfall är att det

finns klart definierade ansvarsområden för kommuner och näringsliv.

 Den 18 juni 1992 uppdrog regeringen i tilläggsdirektiv åt utredningen att

utarbeta förslag till bl.a. ansvarsfördelning mellan kommuner och näringsliv för

insamling, transport och slutligt omhändertagande av miljöfarligt avfall i

Sverige samt förslag till reglering av hur miljöfarligt avfall skall hanteras

(dir. 1992:78).

 Utredningen lämnade i december 1992 sitt slutbetänkande Miljöfarligt avfall -

nya regler (SOU 1992:141). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig hos Miljö-

och naturresursdepartementet (dnr M93/214/6).

 Kvicksilverhaltigt avfall hör till det mest riskabla från miljösynpunkt. I

samband med riksdagens beslut (prop. 1990/91:30, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) att avveckla användningen av bl.a. kvicksilver uppdrog regeringen

åt Statens naturvårdsverk att utreda och föreslå lämpliga åtgärder för att

åstadkomma ett miljöriktigt omhändertagande av kvicksilverhaltiga varor och

produkter när dessa tjänat ut. Naturvårdsverket redovisade detta uppdrag i

februari 1993 med rapporten 4177 Avvecklingen av vårt dolda kvicksilverlager. En

sammanfattning av rapporten finns i bilaga 3. Rapporten har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig hos Miljö- och naturresursdepartementet (dnr

M93/705/6).

4 Hanteringen av miljöfarligt avfall i Sverige

Miljöfarligt avfall

 Miljöfarligt avfall måste på grund av sitt innehåll av farliga komponenter

eller ämnen tas om hand på ett säkert och kompetent sätt. Transporter,

behandling och annan hantering av sådant avfall behöver kontrolleras och styras

i samtliga led för att säkerställa att miljöfarliga ämnen inte okontrollerat

sprids i miljön.

 Det miljöfarliga avfallet har en del i miljöskulden genom utsläpp i mark och

vatten. Effekterna uppträder emellertid ofta med fördröjning, och sambanden

mellan direkta och indirekta skador av miljöfarligt avfall är komplexa och svåra

att härleda. Nya grupper av miljöfarligt avfall identifieras eller uppstår

fortlöpande, ibland med krav på nya hanterings- och behandlingsresurser.

 I olika sammanhang har åtgärder vidtagits för att förbättra den svenska

avfallshanteringen. De övergripande målen på avfallsområdet är att reducera

avfallsmängderna, minska avfallets farlighet samt se till att avfallet slutligt

omhändertas på ett miljömässigt riktigt sätt. Detta är särskilt viktigt för det

avfall som definieras som miljöfarligt.

 Enligt riksdagens beslut (prop. 1989/90:100 bil. 16, bet. 1989/90:JoU6, rskr.

1989/90:241) skall avfallets mängd minimeras genom åtgärder i både produktions-

och konsumtionsledet. Avfallets innehåll av hälso- och miljöfarliga ämnen skall

minimeras främst genom åtgärder i produktionsledet. Det huvudsakliga ansvaret

anses åligga tillverkarna av varor. Tillverkarna har också ett ansvar för att

det avfall vilket uppstår till följd av användning av en vara kan hanteras på

ett från miljösynpunkt tillfredsställande sätt. Mycket hårda miljökrav skall

ställas på omhändertagande av avfall som inte kan återvinnas liksom på

hanteringen av miljöfarligt avfall. Bl.a. betonas att ämnen och produkter som

kan förorsaka miljöstörningar inte bör blandas med annat avfall utan bör

hanteras för sig.

 Regeringen har vidare i propositionen 1992/93:180, som antogs av riksdagen i

maj 1993 (bet. 1992/93:JoU14, rskr. 1992/93:344), föreslagit riktlinjer för en

kretsloppsanpassad samhällsutveckling. I propositionen konstateras att ett

grundläggande problem för miljön och resurshushållningen är att samhällets

materialhantering i dag är enkelriktad - från utvinning av råvara till

deponering av avfall. En central fråga är att åstadkomma sådana produktions- och

konsumtionsmönster som leder till minskade avfallsmängder och till

kretsloppsanpassad materialhantering. Ett centralt led i detta är att regeringen

bemyndigas att meddela föreskrifter för olika områden där ett lagstadgat

producentansvar skall gälla. Producentansvaret enligt propositionen kan innebära

att en producent åläggs ett hanteringsansvar alternativt ett ekonomiskt ansvar

för sina produkter även sedan de är uttjänta. En annan fråga av betydelse för

möjligheten att åstadkomma en kretsloppsanpassad samhällsutveckling är fortsatt

och skärpt kontroll över kemikalieanvändningen. Regeringen planerar att under

våren 1994 återkomma med förslag om detta.

 Enligt förordningen (1985:841) om miljöfarligt avfall krävs, med vissa

undantag, tillstånd för slutligt omhändertagande och transport av miljöfarligt

avfall.

 Ansvaret för bortforsling av miljöfarligt avfall vilar i dag på kommunerna.

Den som i sin verksamhet ger upphov till miljöfarligt avfall har ett ansvar för

att avfallet slutligt omhändertas. Avfallet skall enligt 9

renhållningsförordningen (1990:984) genom kommunens försorg bortforslas till

behandlingsföretag enligt företagets eller kommunens val om inte

avfallsproducenten själv har behandlingskapacitet. Mindre företag överlåter ofta

åt kommunen att besluta om vart avfallet skall transporteras. Detta faktum

tolkas ibland som att kommunerna utöver bortforslingsansvaret även har ansvar

för övrig hantering av det miljöfarliga avfallet.

Mängder miljöfarligt avfall i Sverige

 De största mängderna miljöfarligt avfall uppkommer inom industrin men också i

t.ex. hushållsavfallet förekommer numera inte oväsentliga mängder miljöfarligt

material. Av den totala mängden miljöfarligt avfall tas en stor del om hand vid

den anläggning där det har uppkommit. Det som industrin inte tar hand om har

kommunerna ett lagstadgat bortforslingsansvar för. Däremot finns som nämnts inte

något kommunalt ansvar för slutligt omhändertagande av det miljöfarliga

avfallet. Ett antal av landets kommuner har dock frivilligt tagit på sig även

ett sådant ansvar.

 Oklarhet råder om mängderna miljöfarligt avfall i Sverige. Utredningen (ME

1990:01) med uppdrag att utreda vissa frågor rörande miljöfarligt avfall hade

som en av sina uppgifter att kartlägga dessa mängder. Utredningen uppdrog åt en

särskild arbetsgrupp att ta fram tillgängligt kunskapsunderlag i denna fråga.

Emellertid har det inte inom ramen för utredningen gjorts någon heltäckande

kartläggning av mängder och flöden av miljöfarligt avfall i Sverige.

 Vissa ämnen och restprodukter klassificeras som miljöfarligt avfall enligt

förordningen om miljöfarligt avfall. En mer detaljerad klassificering anges i

den s.k. vägledande förteckning som Statens naturvårdsverk ger ut.

 Huvudparten av det miljöfarliga avfallet hanteras i särskilda privata och

kommunala anläggningar. Svensk Avfallskonvertering AB, SAKAB, tillkom på

1970-talet som en garanti för att det inom landet skulle finnas kapacitet att

behandla miljöfarligt avfall. Företaget var till hösten 1992 i huvudsak statsägt

men ägs nu till drygt 90% av ett privat avfallsbehandlingsföretag. SAKAB:s

förändrade roll föranleder förslag till ändring i lagstiftningen (se avsnitt 6).

SAKAB har i dag en kapacitet för förbränning och våtkemisk behandling på ca

40 000 ton per år, vilket motsvarar ca 8-10% av den uppskattade totala årliga

mängden miljöfarligt avfall i landet.

 Inom industrin tas stora volymer avfall om hand i anslutning till den

verksamhet där avfallet uppkommer. Dessa anläggningar tar i viss utsträckning

även emot och behandlar avfall som uppkommit i annans verksamhet.

 Oljeavfall svarar för en stor andel av det miljöfarliga avfallet. Som

miljöfarligt avfall räknas också lösningsmedelsavfall, färg- och lackavfall,

limavfall, surt eller alkaliskt avfall, kadmiumhaltigt avfall, kvicksilver-

haltigt avfall, avfall innehållande föreningar av vissa metaller, cyanidhaltigt

avfall, PCB-haltigt avfall, bekämpningsmedelsavfall och laboratorieavfall.

 Tillgänglig statistik - som endast omfattar sådant miljöfarligt avfall som

förs till extern anläggning för behandling - anger att sammanlagt drygt 140 000

ton miljöfarligt avfall, exkl. oljeavfall, lämnades till behandling inom landet

år 1990. SAKAB tog emot ca 34 000 ton av detta.

 Den totala mängden oljeavfall bedöms samma år ha uppgått till ca 140 000 ton.

 Parallellt med den inhemska behandlingen sker viss export.

 Ett drygt 30-tal företag hade eller erhöll under år 1990 tillstånd att

exportera sammanlagt ca 47 000 ton miljöfarligt avfall för slutligt

omhändertagande utomlands. Den faktiska exporten beräknades uppgå till 60% av

den tillståndsgivna, eller ca 28 000 ton (exkl. en stor engångspost på ca 60 000

ton oljeavfall). Exporten bestod främst av oljeavfall och tungmetallhaltigt

avfall. Enligt bedömningar av Naturvårdsverket har exporten av miljöfarligt

avfall därefter sjunkit något. Detta kan ha sin förklaring i den nya förordning

(1992:918) om export och import av farligt avfall m.m. som trädde i kraft den 1

augusti 1992 sedan Sverige ratificerat konventionen om kontroll av

gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall,

den s.k. Baselkonventionen. En annan förklaring kan vara den rådande lågkon-

junkturen som innebär att industrin för närvarande producerar mindre mängder

miljöfarligt avfall. De viktigaste mottagarländerna av Sveriges export av

miljöfarligt avfall är Storbritannien, Spanien och Norge.

 Den sammanlagda mängden av miljöfarligt avfall som gått till extern behandling

inom landet eller på export uppgick år 1990 till ca 310 000 ton (exkl. den

nämnda engångsposten).

 Viss import av miljöfarligt avfall sker också, under år 1992 drygt 61 000 ton.

Importen domineras av metallhaltigt stoft och av blybatterier från våra nordiska

grannländer.

Exportbestämmelserna för farligt avfall

 Enligt huvudprincipen i Baselkonventionen får export eller import av avfall

endast förekomma mellan länder som har ratificerat konventionen. Handel mellan

länder som inte har ratificerat konventionen är dock tillåten om den sker enligt

regionala, bilaterala eller multilaterala avtal och under förutsättning att

avkall inte görs på de krav som anges i konventionen. Inom OECD har ett sådant

regionalt avtal träffats.

 De regler som Sverige har infört för tillämpning av Baselkonventionen innebär

bl.a. att Naturvårdsverket får meddela exporttillstånd för destruktion av

miljöfarligt avfall endast om Sverige saknar teknisk kapacitet eller förmåga att

själv ta hand om avfallet på ett riktigt sätt. Frågan har emellertid uppkommit

om en sådan strikt föreskrift i alla hänseenden är den som bäst gynnar miljön.

Den reglering Baselkonventionen har föranlett i bl.a. Finland och Norge har

tagit större hänsyn till artikel 4.9.a. i konventionen. Av denna artikel framgår

bl.a. att avfallshanteringsanläggningens effektivitet bör tillmätas betydelse

vid bedömning av om gränsöverskridande transport av avfall bör kunna komma i

fråga. Regeringen avser att se över förordningen (1992:918) om export och

import av farligt avfall i berört hänseende i syfte att åstadkomma likartade

regler i de nordiska länderna.

5 Kontrollen över miljöfarligt avfall

Regeringens bedömning: Kontrollen över hanteringen

av miljöfarligt avfall måste skärpas, bl.a. i fråga

om tillståndspliktens utformning.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en skärpt kontroll över

hanteringen av miljöfarligt avfall. Förslagen innebär bl.a. att

ansvarsfördelningen vid hantering av miljöfarligt avfall tydliggörs.

Tillståndsplikten enligt förordningen om miljöfarligt avfall utvidgas till att

omfatta alla som mellanlagrar, behandlar eller slutligt omhändertar miljöfarligt

avfall. Utredningen har också föreslagit att tillstånden skall tidsbegränsas.

Vidare har föreslagits att den kommunala transportskyldigheten avseende

miljöfarligt avfall avskaffas och att även tillstånden till transport av

miljöfarligt avfall tidsbegänsas.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är i huvudsak positiva till

förslaget.

Skälen för regeringens bedömning:Bestämmelser om avfallshantering och om

iakttagande av försiktighetsmått i syfte att skydda människors hälsa och miljön

finns i flera författningar. Renhållningslagen (1975:596) är den viktigaste

lagen i fråga om avfallshantering i allmänhet. Beträffande miljöfarligt avfall

finns de viktigaste reglerna i lagen (1985:426) om kemiska produkter samt i de

förordningar som utfärdats med stöd av denna lag och renhållningslagen, främst

förordningen (1985:841) om miljöfarligt avfall, renhållningsförordningen

(1990:984) och förordningen (1992:918) om export och import av farligt avfall.

 De övergripande målen på avfallsområdet är att minska avfallsmängderna och

avfallets farlighet. Det avfall som ändå uppkommer skall återanvändas eller

återvinnas i så hög utsträckning som möjligt eller omhändertas på ett ur

miljösynpunkt riktigt sätt.

 Om miljöfarligt avfall inte kan tas om hand i anslutning till den anläggning i

vilken det uppkommit uppstår behov av transport till en extern anläggning för

exempelvis behandling, deponering eller lagring.

 Ansvaret för bortforsling av miljöfarligt avfall åvilar som tidigare nämnts

kommunen, medan ansvaret för att avfallet får en miljöriktig hantering i övrigt

åvilar innehavaren.

 Utredningen har emellertid föreslagit att det kommunala bortforslingsansvaret

skall tas bort.

 Ungefär hälften av de remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga,

däribland Svenska Renhållningsverks-Föreningen är kritiska till förslaget. Lika

många, däribland Svenska Kommunförbundet, är emellertid positiva till förslaget.

 Huvudregeln att det är kommunen som skall sörja för bortforsling av

miljöfarligt avfall kan i viss utsträckning uppfattas hämmande på konkurrensen.

Den kan också förväntas försvåra regionala eller riksomfattande insatser för

insamling av någon bestämd typ av avfall eller för åtgärder riktade mot någon

speciell typ av företag varför det kommunala bortforslingsansvaret bör

avskaffas.

 Ett avskaffande av den kommunala skyldigheten att sörja för bortforsling av

miljöfarligt avfall behöver dock inte innebära att kommunen i fortsättningen

inte frivilligt kan ta på sig detta ansvar.

 Regeringen anser att kontrollen över hanteringen av miljöfarligt avfall bör

skärpas. En skärpning av kontrollen, innebärande tillståndsplikt för all

hantering av miljöfarligt avfall, kräver förordningsändringar.

 Regeringen avser att med stöd av de bemyndiganden som finns, främst i lagen om

kemiska produkter, genomföra de förordningsändringar som behövs för att med

utgångspunkt i utredningsförslaget förbättra kontrollen över miljöfarligt

avfall.

6 Upphävande av föreskrift om behandlings-monopol för miljöfarligt avfall

Regeringens förslag: Föreskrifter om

behandlingsmonopol för miljöfarligt avfall i 13

lagen (1985:426) om kemiska produkter upphävs.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanser: De flesta remissinstanser tillstyrker utredningens förslag.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande lydelse av 13 lagen om kemiska

produkter finns det möjlighet för regeringen, om det är påkallat från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt, att föreskriva att slutligt omhändertagande av visst

avfall (miljöfarligt avfall) får bedrivas yrkesmässigt endast av juridisk person

i vilken staten har inflytande. Den juridiska person som har fått en sådan

ställning är Svensk Avfallskonvertering AB, SAKAB.

 Med anledning av regeringens proposition 1991/92:69 om privatisering av

statligt ägda företag, m.m., har riksdagen bemyndigat regeringen att sälja

statens aktier i bl.a. SAKAB (bet. 1991/92:NU10, rskr. 1991/92:92).

 De flesta av statens aktier i SAKAB har numera sålts varför SAKAB:s

särställning enligt 13 lagen (1985:426) om kemiska produkter bör upphävas.

 Dessutom bör 3 andra stycket lagen om kemiska produkter ändras i

redaktionellt hänseende. I nämnda stadgande finns en hänvisning till lagen

(1988:868) om explosiva och brandfarliga varor. Lagens rätta namn är emellertid

lagen om brandfarliga och explosiva varor varför hänvisningen föreslås ändrad i

enlighet härmed.

7 Åtgärder för att miljöriktigt ta hand om uttjänta varor och produkter som

innehåller kvicksilver

7.1 Kvicksilver i miljön

Regeringens förslag: För att begränsa skadorna på

Sveriges miljö av kvicksilver bör inte bara vidtas

åtgärder internationellt och nationellt som minskar

nyanvändning. Också kvicksilver som finns utspritt

i samhället i varor och produkter bör samlas in

effektivt och tas om hand säkert.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser ansluter sig till Naturvårdsverkets

förslag.

Skälen för regeringens förslag: Kvicksilver är väl känt som miljöförorening

sedan flera decennier. Förhöjda halter av kvicksilver har rapporterats från ett

stort antal vatten över hela världen. Dessa problem har ofta berott på utsläpp

från industriell verksamhet. I Sverige har stora mängder kvicksilver släppts ut

mellan 1940- och 1960-talen. Bättre reningsteknik och produktionsmetoder har på

senare år lett till en påtaglig minskning av utsläppen till luft från svenska

punktkällor. Detta slags utsläpp uppskattas till sammanlagt ca 1,5 ton/år år

1990.

 Överenskommelser om minskad tillförsel av metaller, bl.a. kvicksilver, till

vatten och luft har nåtts inom ramen för Oslo-, Paris- och Helsing-

forskonventionerna, Nordsjökonferensen och det statsministermöte som resulterade

i Östersjödeklarationen 1990. Sverige har bundit sig för att minska användningen

av kvicksilver och ta hand om det kvickssilver som redan finns i omlopp.

 I och med att det finns ett stort antal kvicksilverhaltiga varor och produkter

i omlopp i samhället, ofta med mycket lång livslängd, kommer risken för

okontrollerade utsläpp av kvicksilver att kvarstå fastän nyanvändningen av

kvicksilver minskar. Enligt Naturvårdsverkets uppskattning finns ca 100 ton

kvicksilver utspritt i följande varor och produkter som nu är i bruk i Sverige:

batterier (3-5 ton), amalgam (40-60 ton), lysrör (0,6 ton),

laboratoriekemikalier (1-2 ton), termometrar (5-10 ton) samt elapparater och in-

strument (10-30 ton). För de flesta av dessa varor och produkter saknas i dag

effektiva insamlingssystem. En stor del av detta kvicksilver riskerar därmed

att, sammanblandat med annat avfall, föras till avfallsdeponier, och så

småningom om än med viss tidsfördröjning läcka ut i miljön.

 Riksdagen beslutade år 1991 (prop. 1990/91:30, bet. 1990/91: JoU30, rskr.

1990/91:338) om avveckling av kvicksilveranvändningen med 75% fram till år 2010.

Statens naturvårdsverk och Kemikalieinspektionen har i en rapport till

regeringen den 30 juni 1993 redovisat hur denna avveckling fortgår. Av rapporten

framgår att avvecklingen har gått snabbt under senare år. Socialstyrelsen har i

en rapport Möjligheter att avveckla amalgam som tandfyllnadsmaterial (Ds

1992:95) redovisat förutsättningar för att avveckla amalgamanvändningen.

Rapporterna bereds för närvarande i regeringskansliet.

 Kvicksilver används i allt färre nya varor och produkter. Frågor om det

fortsatta avvecklingsarbetet tas upp till behandling i den proposition om

kemikaliehanteringen som regeringen planerar att lägga i vår. I detta sammanhang

avses även Socialstyrelsens rapport behandlas.

 Från gammal produktion finns dock kvicksilver kvar. Ett exempel är de lager av

kvicksilverhaltigt slam som finns inom kloralkaliindustrin. Det finns i dag inte

någon färdig lösning för hur detta kvicksilver - från en bransch där numera

mindre än hälften av fabrikerna finns kvar i drift - skall omhändertas.

 För sådana varor och produkter som innehåller kvicksilver och som redan finns

ute i samhället finns insamlingssystem bl.a. för batterier och termometrar.

Insamlingen är emellertid inte särskilt omfattande, frånsett knappcellsbatterier

där insamlingsgraden är ca 85%. För kvicksilverbrytare och liknande saknas

organiserad insamling.

 Det finns särskilda insamlingsverksamheter för några skilda slag av kvicksil-

verhaltigt avfall, t.ex. amalgamavfall från tandvårdsverksamheter. Visst

kvicksilverhaltigt avfall samlas också in via kommunala miljöstationer. Detta

utgör emellertid en mindre mängd av all den kvicksilver som finns i omlopp i

samhället. Merparten av det hittills insamlade kvicksilveravfallet lagras hos

SAKAB. Någon möjlighet till upparbetning och slutligt omhändertagande finns för

närvarande inte i Sverige.

 Arbete pågår internationellt bl.a. inom OECD (Mercury Risk Reduction) för att

begränsa nyanvändningen av kvicksilver. Det är enligt regeringens mening viktigt

med fortsatt internationellt arbete i olika sammanhang för att driva frågor om

miljöproblem av kvicksilver, söka orsaker till dessa, utforma strategier för

lösningar samt i samverkan med andra länder vidta åtgärder, detta inte minst mot

bakgrund av att utländska utsläppskällor numera svarar för den dominerande delen

av det totala kvicksilvernedfallet i Sverige.

 För att de miljömål, som satts upp i Sverige och i internationella

konventioner, skall nås är en minskad tillförsel av kvicksilver via nya varor

och produkter inte tillräcklig. Det kvicksilver som redan är i omlopp i

samhället måste dessutom samlas in och tas om hand på ett säkert sätt. Åtgärder

i detta syfte måste därför snarast vidtas i Sverige.

 Det är också viktigt att åtgärder vidtas för att begränsa utsläppen av

kvicksilver från krematorier. Regeringen har erfarit att Naturvårdsverket gett

ut riktlinjer för bl.a. utsläpp av kvicksilver från krematorier. Det ankommer på

Naturvårdsverket att tillsammans med berörda organisationer och kommunerna måste

verka för att kvicksilverrening kommer till stånd i enlighet med

Naturvårdsverkets riktlinjer.

 Naturvårdsverket har i en skrivelse till regeringen den 13 oktober 1993

föreslagit att krematorier skall prövas enligt tillåtlighetsreglerna i

miljöskyddslagen (1969:387). Skrivelsen bereds för närvarande i

regeringskansliet.

7.2 Insamling m.m.

Regeringens förslag: Effektivare insamling av

uttjänta varor och produkter innehållande

kvicksilver bör komma till stånd genom ett särskilt

åtgärdsprogram. Regeringen avser att ge Natur-

vårdsverket i uppdrag att i samverkan med andra

berörda myndigheter, näringslivsorganisationer och

kommunerna påbörja arbetet med ett sådant program.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker Naturvårdsverkets

förslag.

Skälen för regeringens förslag: Utsläppen i samband med att vissa kvicksil-

verhaltiga varor och produkter kasseras är en betydelsefull källa till fortsatta

utsläpp i Sverige men har hittills inte kunnat åtgärdas effektivt.

 Ett långsiktigt fungerande och säkert system behöver åstadkommas för ett

effektivare omhändertagande av uttjänta kvicksilverhaltiga varor och produkter

genom hela kedjan från insamling med förbättrade avfallsrutiner för källsor-

tering, till upparbetning samt säker lagring av insamlat material i avvaktan på

slutligt omhändertagande. En mer heltäckande och effektivare insamling

förutsätter medverkan från centrala myndigheter, kommuner, allmänhet, företag

och olika organisationer. En effektiv insamling av kasserade kvicksilverhaltiga

varor och produkter förutsätter vidare ökad kunskap och spridning av information

om förekomst av kvicksilver i olika varor och produkter, möjlighet till ekono-

miska incitament till bättre sortering och insamling av kvicksilveravfall vid

källan. Vidare kommer det att behövas möjlighet till ekonomiskt stöd till

omhändertagande av vissa produkter, förbättrade rutiner för kemikalie- och

avfallshantering och klara ansvarsförhållanden för dessa, enkla insamlingssystem

med hög servicenivå och en fungerande organisation för det fortsatta

omhändertagandet samt en kontroll av avfallshanteringen i alla led.

 Regeringen erinrar om att utbytesregeln enligt lagen (1985:426) om kemiska

produkter skall tillämpas i de sammanhang där det är möjligt att byta en

kvicksilverinnehållande produkt mot någon annan, från miljösynpunkt mindre

farlig produkt. Det är också viktigt att tillse att hanteringen av sådana

produkter som inte kan bytas ut inte leder till exponering som kan skada miljö

eller hälsa. Rutiner för hantering av kasserade kvicksilverhaltiga produkter

måste förbättras så att skada på hälsa och miljö inte uppkommer vare sig hos den

som lämnar avfallet eller hos den som tar emot och transporterar avfallet.

 En mycket stor del av allt det kvicksilver som upplagrats i samhället finns i

varor och produkter som sedan länge varit i bruk. För åtskilliga sådana varor

och produkter sker inte längre någon nytillverkning. Detta innebär i många fall

att det inte längre finns någon producent, dvs. tillverkare eller importör som

skulle kunna göras ansvarig för att samla in och slutligt ta hand om de uttjänta

varorna och produkterna.

 Enligt regeringens mening behöver särskilda ekonomiska incitament utformas för

att åstadkomma insamling, transport, behandling och slutligt omhändertagande

även av andra kvicksilverhaltiga varor och produkter än de som det för

närvarande finns etablerade insamlingssystem för. Särskilt viktigt är det att

säkerställa att insamlat material avlämnas så att det kan slutligt omhändertas

på ett miljöriktigt sätt och inte hamnar bland annat avfall på soptippar.

 Naturvårdsverket har i sin utredning pekat på att de ökade kraven vad gäller

insamling och omhändertagande av kvicksilverhaltiga varor och produkter ibland

innebär särskilda kostnader för den som önskar bli kvitt sitt avfall. Enligt

beräkningar som Naturvårdsverket gjort kan kostnaderna för transport, behandling

och slutligt omhändertagande uppgå till ca 5 000 kronor per kg kvicksilver.

Regeringen delar Naturvårdsverkets bedömning att sådana ökade kostnader kan

motverka en effektiv insamling. Upparbetning av kvicksilveravfall och

miljöriktigt slutförvar torde vidare leda till betydligt högre

mottagningskostnader för sådant avfall än vad som återspeglas i dagens

avfallstaxor. Möjlighet att temporärt få ekonomiskt stöd för att ta hand om

vissa kvicksilverhaltiga varor och produkter kan därför behövas, så att det

kvicksilverhaltiga avfallet inte lämnas bland det ospecificerade avfallet. Ett

sådant stöd kan enligt regeringens mening också skapa förutsättningar för

etablering av erforderlig insamlings-, behandlings- och slutförvaringskapacitet.

 Kommunerna har en viktig roll när det gäller att förbättra insamlingen av

kvicksilverhaltiga varor och produkter genom t.ex. informations- och

insamlingskampanjer. Kommunerna har också ansvar enligt renhållningslagen

(1979:596) för avfallsplanering och omhändertagande av hushållsavfall.

Regeringen anser att det inom ramen för detta ansvar är kommunernas uppgift att

ombesörja att en effektiv mottagning av kvicksilverkomponenter kommer till

stånd, t.ex. vid miljöstationer. Kommunerna bör också verka för att sådana

källsorteringssystem inrättas som är inriktade på ett säkert omhändertagande av

uttjänta lysrör och andra kvicksilverinnehållande lampor.

 Inom ramen för det arbete som bedrivs bl.a. inom kommunerna för att få slammet

från de kommunala avloppsreningsverken så rent att det utan risk kan användas i

jordbruket är det viktigt att huvudmännen för avloppsreningsverken kartlägger

utsläpp av kvicksilver till det avloppsvatten som tillförs reningsverken.

Regeringen erinrar om den ändring som skett i lagen (1970:244) om allmänna

vatten- och avloppsanläggningar och som innebär bl.a. att huvudmannens

möjligheter tydliggjorts att föreskriva villkor för och begränsningar i rätten

till utsläpp till det allmänna avloppsnätet för att säkerställa godtagbar

slamkvalitet. I detta sammanhang kan nämnas att Naturvårdsverket, enligt vad

regeringen erfarit, avser att utarbeta regler för funktion och skötsel av

amalgamavskiljare vid tandvårdsinrättningar och ta initiativ till att ett

besiktningssystem med ackrediterade kontrollorgan införs.

 Regeringen har nyligen genom en ändring i förordningen (1985:840) om vissa

hälso- och miljöfarliga produkter m.m. beslutat om gränsvärden för vissa

metaller, bl.a. kvicksilver, i slam som skall överlåtas eller saluföras för

jordbruksändamål. Förordningsändringen träder i kraft när EES-avtalet träder i

kraft

 Kvicksilver används också i bl.a. lysrör, metallhalogenlampor och neonljus.

Utvecklingen sker mot lysrör med allt lägre kvicksilverinnehåll. Det finns nu

också kriterier för miljömärkning av ljuskällor. Den separata insamlingen av

uttjänta lysrör är emellertid otillräcklig. Merparten av alla förbrukade lysrör

och övriga kvicksilverinnehållande lampor hamnar bland hushållsavfall eller

icke-branschspecifikt avfall på avfallsdeponier eller tillförs

förbränningsanläggningar. Även om vissa kommuner har organiserad insamling av

lysrör, främst för att förhindra kvicksilverutsläpp vid avfallsförbränning, sker

återvinning och upparbetning av kvicksilvret i lamporna endast till en mindre

del.

 Sannolikt finns en stor mängd kvicksilvertermometrar kvar hos hushållen.

Insamlingen måste därför öka genom t.ex. informationsinsatser och

insamlingskampanjer riktade till hushållen. Regeringen anser att det är

Naturvårdsverket som skall ge erforderligt stöd i dessa sammanhang.

Naturvårdsverket har i sin rapport erinrat om att stora kvantiteter

kvicksilvertermometrar finns i försvarets mobiliseringsförråd. Regeringen anser

att försvaret så snart som det föreligger för försvaret lämpliga utprovade

ersättningsalternativ, skall byta ut kvicksilvertermometrarna och därvid tillse

att dessa tas om hand på ett miljöriktigt sätt.

 Utöver nu nämnda exempel finns en rad varor och produkter med större eller

mindre kvicksilverinnehåll och med bättre eller sämre förutsättningar att tas om

hand på ett säkert och miljöriktigt sätt när de tjänat ut. Information till

användarna är naturligtvis en första sådan förutsättning. Det måste i

fortsättningen vara producenten - dvs. tillverkare, importörer och försäljare -

som skall se till att nödvändig information lämnas. Sådana varor och produkter

förekommer t.ex. i form av strömbrytare i hushållsapparater och bilar och

nivåvakter i pumpsystem. Det är sedan en uppgift för Kemikalieinspektionen,

Naturvårdsverket och andra berörda myndigheter att utöva tillsyn över hur

producenterna lever upp till detta ansvar och att ta behövliga initiativ.

 En risk som uppenbarat sig på senare år är det kvicksilverhaltiga avfall som

uppstår i samband med ombyggnader eller rivningar av byggnader. Totalt

uppskattas mängden upplagrat kvicksilver i byggnader till 3-7 ton. Det finns för

närvarande inga generella riktlinjer för hantering av bygg- och rivningsavfall.

Regeringen har emellertid erfarit att Naturvårdsverket avser att till år 1995

utarbeta sådana generella riktlinjer.

 För att få till stånd en effektivare och mer heltäckande insamling av uttjänta

varor och produkter som innehåller kvicksilver behövs nu ett särskilt

åtgärdsprogram. Regeringen avser därför att ge Naturvårdsverket i uppdrag att i

samverkan med andra berörda myndigheter, näringslivsorganisationer och

kommunerna påbörja arbetet med ett sådant program. Programmet bör genomföras

inom en tidsram på fem år. Regeringen avser att i 1994 års budgetproposition

återkomma bl.a. till frågor om finansiering av de särskilda insatser som behövs.

7.3 Slutligt omhändertagande av kvicksilverhaltigt avfall

Regeringens förslag: Kvicksilverhaltiga

restprodukter och avfall bör behandlas på ett sätt

som gör det möjligt att förvara kvicksilver i

lämplig form och långtidssäkert. Kvicksilver bör inte

återvinnas. Regeringen avser att ge

Naturvårdsverket i uppdrag att utarbeta förslag

till slutförvaring i Sverige av kvicksilverhaltigt

avfall.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i Naturvårdsverkets

förslag att kvicksilver inte bör återvinnas och att kvicksilverhaltiga

restprodukter och avfall bör slutförvaras inom landet. Telia (f.d. Televerket)

och Chalmers Tekniska Högskola anser att återvinning av det kvicksilver som är i

omlopp i samhället i det internationella perspektivet bör vara ett bättre

alternativ än brytning och utvinning av kvicksilver ur malm. Länsstyrelsen i

Malmöhus län anför att alternativa sätt till slutlig förvaring behöver utredas

mer förutsättningslöst än vad som skett av Naturvårdsverket.

Skälen för regeringens förslag: En långsiktigt hållbar lösning behöver tas fram

för hur kvicksilverhaltigt avfall skall slutligt tas om hand på ett säkert och

miljöriktigt sätt. En avgörande fråga för hur den slutliga lösningen skall se ut

är om återvinning är acceptabelt eller ej.

 Regeringen delar Naturvårdsverkets uppfattning att återvinning och förnyad

användning av kvicksilver innebär sådana risker för miljön att andra lösningar

bör sökas. Användningen av kvicksilver har minskat såväl i Sverige som

internationellt. Trots förbudet mot import och försäljning av vissa

kvicksilverhaltiga varor i Sverige finns emellertid en viss efterfrågan på

kvicksilver för användning inom olika varor och produkter. Kemikalieinspektionen

påpekar i en rapport till regeringen om avvecklingen av bly- och

kvicksilveranvändningen att gällande förbud inte får effekt med mindre än att

import och försäljning av kvicksilver förbjuds.

 Enligt regeringens mening kan ett långsiktigt säkert slutförvar för

kvicksilver innebära att avfallet måste förvaras i bergrum. Samma grundläggande

kriterier bör därvid gälla för slutförvar av kvicksilver som för t.ex.

radioaktivt avfall vad avser förvarets långtidsbeständighet och andra

säkerhetsaspekter. Erfarenheter från detta område bör utnyttjas vid utformningen

av ett framtida förvar för kvicksilverhaltigt avfall.

 För uttjänta lysrör och andra kvicksilverhaltiga belysningskällor bör

särskilda, miljöriktigt utformade ytförlagda deponeringsanläggningar kunna

utgöra alternativa slutförvar med hänvisning till det begränsade kvicksil-

verinnehållet i dessa produkter och till att utvecklingen sker fortlöpande mot

lysrör och andra kvicksilverhaltiga belysningskällor med lägre kvicksilve-

rinnehåll. Alternativa metoder som utvecklas för att ta om hand sådana och

liknande varor och produkter med mer begränsat kvicksilverinnehåll kan också

vara möjliga att utnyttja i sammanhanget. Prövning av upplag eller anläggningar

för behandling av kasserade varor och produkter som utgörs av kvicksilverhaltiga

belysningskällor kan ske enligt tillåtlighetsreglerna i miljöskyddslagen

(1969:387). Det ankommer på regeringen att överväga behövliga

förordningsändringar.

 Naturvårdsverket har låtit utföra en inledande utredning om hur ett slutförvar

för kvicksilveravfall bör vara utformat. Verket beräknar att det är möjligt att

inom en tidsram på tre år ta fram nödvändigt underlag i form av förstudier,

kravspecifikationer och förprojektering för beslut om sådant slutförvar.

 Det är angeläget att ett arbete med att upprätta förslag till slutförvar i

Sverige för upparbetat kvicksilverhaltigt avfall snarast kan inledas och

genomföras. Detta arbete bör bedrivas av Naturvårdsverket i samverkan med bl.a.

Avfallsforskningsrådet, Statens strålskyddsinstitut, Statens kärnkraftinspektion

samt andra instanser med erfarenhet från bergförvaring av farligt avfall.

Regeringen avser att ge Naturvårdsverket i uppdrag att utarbeta förslag till

slutförvar i Sverige av upparbetat kvicksilverhaltigt avfall.

 I avvaktan på att ett permanent slutförvar ordnats är det enligt regeringens

mening angeläget att säker lagring temporärt kommer till stånd av insamlat

kvicksilverhaltigt avfall. Risken är annars stor att insamlat kvicksilver åter

kan komma ut i miljön t.ex. genom att metalliskt kvicksilver förångas.

Regeringen avser att i 1994-års budgetproposition återkomma till frågan om

finansiering av kostnader bl.a. för sådan temporär lagring.

Sammanfattning, slutbetänkande (SOU 1992:141) Miljöfarligt avfall - nya regler

 Betänkandet innehåller en uppföljning och konkretisering i form av lagförslag

m.m. av framställningen i det tidigare lämnade principbetänkandet (SOU 1992:45)

Miljöfarligt avfall - Ansvar och riktlinjer. Principbetänkandet har

remissbehandlats.

 I kapitel 1 utvecklas diskussionen kring ansvarsfrågorna i olika led av

hanteringen av miljöfarligt avfall. Utredningen anger sin övergripande syn i

dessa frågor. Den innebär att ett producentansvar för varor och produkter, som

när de kasseras utgör miljöfarligt avfall, bör eftersträvas och utvecklas i

samma riktning och med utnyttjande av samma medel som på andra avfallsområden,

t.ex. förpackningar.

 Ansvaret för avfall från processer m.m. bör på motsvarande sätt förskjutas mot

ett innehavaransvar. Det är innehavaren som ansvarar för en riktig hantering

inom sitt led i behandlingskedjan och för att överlämnande i nästa led enbart

sker till annan innehavare med vederbörliga tillstånd. Endast genom ett sådant

överlämnande kan en avlastning av ansvaret ske. Hos den förste innehavaren, den

i vars verksamhet avfallet uppkommer, ligger det grundläggande ekonomiska

ansvaret.

 Enligt utredningen är huvudsyftet med förslagen att öka benägenheten att verka

för förebyggande åtgärder, att stimulera till konkurrrens och till mångfald i

återinsamlingssystem m.m. Det är utredningens grundsyn att det traditionella

synsättet med en speciell avfallshantering som en sista länk i kedjan måste

bytas mot i alla led integrerade åtgärder inriktade på att förebygga uppkomst av

avfall respektive att förbereda och genomföra bästa möjliga omhändertagande av

det avfall som inte kan undvikas. Detta kräver intensifierade åtgärder riktade

mot speciella produktområden eller företagskategorirer, men bör stödjas av

därför gynnsamma generella ansvarsregler.

 Utredningen lägger fram följande förslag:

- En definition inom lagen om kemiska produkter (LKP) av begreppet miljöfarligt

avfall (MFA) med sikte på att MFA-regleringen skall avse även miljöfarliga

restprodukter som nu inte täcks av avfallsbegreppet.

Statens naturvårdsverk kommer parallellt med utredningens betänkande att

redovisa ett förslag till förbättrad klassificering. Detta sker i ett första

steg genom revidering av den vägledande förteckningen över miljöfarligt avfall.

Verkets arbete går därefter vidare med en fördjupad revidering, med ökad vikt

vid anpassning till EGs klassificering.

- Genom en ny 13 a LKP tydliggörs att ansvaret för miljöfarligt avfall ligger

hos den i vars verksamhet avfallet uppkommer eller hos den som innehar det i

senare led.

- Det kommunala transportansvaret tas bort, och något generellt kommunalt

behandlingsansvar fullföljs inte. Nuvarande regler ersätts med ett heltäckande

system med tillstånd för hantering av miljöfarligt avfall. Tillstånden

tidsbegränsas.

- Utredningen förutsätter att det pågående arbetet med en ny miljöbalk utmynnar

i att avfallsfrågorna tillmäts ökad vikt och att tillståndsprövningen inriktas

på begränsning av avfall både från process och produkter. Härutöver skall regler

i ökad utsträckning kunna ges för t.ex. förberedande avfallshantering.

Förutsättningarna för att ompröva gamla tillstånd bör förbättras.

 En utgångspunkt för utredningens förslag om nytt regelsystem för hantering och

behandling av miljöfarligt avfall är alltså att regeln om ett kommunalt

transportansvar skall tas bort och tanken på ett kommunalt behandlingsansvar

inte fullföljas. Detta gör att krav uppkommer på andra former av kontroll och

överblick. Även av andra skäl bör regelsystemet för hantering av MFA skärpas och

möjligheterna för konkurrens öka. Det kan också, mot bakgrund av den generella

utvecklingen inom kommunerna när det gäller ekonomi, engagemang i nya uppgifter

m.m. ifrågasättas om den tidigare tänkta utvecklingen mot ett kommunalt ansvar

kan komma att fullföljas.

 Förslagen i kapitel 4 grundar sig i väsentliga delar på en inom SNV i

anslutning till remissbehandlingen upprättad PM och innebär ett strikt

regelsystem för hela hanteringskedjan producent-mellanlagring-förbe-

handling-slutligt omhändertagande inklusive transporterna.

 Samtliga som mellanlagrar, behandlar, slutligt omhändertar och transporterar

miljöfarligt avfall skall ha tillstånd för sin verksamhet enligt förordningen om

miljöfarligt avfall. Undantaget från tillståndsplikten beträffande slutligt

omhändertagande av miljöfarligt avfall i anslutning till den anläggning där det

uppkommit och det undantag som i dag finns enligt 17 förordningen om

miljöfarligt avfall tas bort. Tillståndsmyndigheter blir Statens naturvårdsverk

och länsstyrelsen.

 Samtliga tillstånd föreslås bli tidsbegränsade, bl.a. i syfte att stimulera

till användning av bästa möjliga teknik. Krav kommer att ställas på att även

sökande för tillstånd till mellanlagring, behandling och slutligt

omhändertagande av miljöfarligt avfall ställer en godtagbar ekonomisk säkerhet.

 Utredningen har med hjälp av en grupp experter och en konsult genomfört en

översiktlig konsekvensbedömning av förslagen. Bedömningarna ger både stöd för

utredningens huvudlinje och uttrycker osäkerhet om konsekvenserna av den

omställning som förslagen till nytt regelsystem innebär. Behovet av en effektiv

tillsyn understryks kraftigt.

 Utredningen för fram kompletterande förslag som motiveras av såväl de nyss

nämnda konsekvensbedömningarna som av utredningens egna överväganden:

- Kostnaderna för SNV:s och länsstyrelsernas tillståndsprövning och

systemtillsyn m.m. föreslås bli täckta genom att avgifter tas ut i

tillståndsverksamheten.

- Avgiftsbeläggning av tillsyn bör kunna ske enligt lagen om kemiska produkter

(LKP) på samma sätt som nu gäller enligt miljöskyddslagen.

- Kommunerna bör, genom en ändring i renhållningslagen, tillförsäkras möjlighet

att frivilligt bedriva verksamhet inom området.

Remissinstanser, slutbetänkande (SOU 1992:141) Miljöfarligt avfall - nya regler

 Följande instanser har inkommit med yttrande:

Kommerskollegium, Överbefälhavaren, Försvarets sjukvårdsstyrelse, Statens

Räddningsverk, Generaltullstyrelsen, Statistiska centralbyrån,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Boverket, Arbetarskyddsstyrelsen Närings-

och teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket, Avfallsforskningsrådet,

Konsumentverket, Statens naturvårdsverk, Koncessionsnämnden för miljöskydd,

Kemikalieinspektionen, Stiftelsen Institutet för vatten- och luftvårdsforskning

(IVL), Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Jönköping, Tekniska

Högskolan i Stockholm (KTH), Universitetet i Uppsala, Universitetet i Linköping,

Sveriges Lantbruksuniversitet, Länsstyrelsen i Södermanlands län, Länsstyrelsen

i Kristianstads län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i

Örebro län, Länsstyrelsen i Västmanlands län, Länsstyrelsen i Västernorrlands

län, Stockholms kommun, Nacka kommun, Upplands-Bro kommun, Uppsala kommun,

Boxholms kommun, Gotlands kommun, Ronneby kommun, Överkalix kommun, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges

Köpmannaförbund, Svenska Petroleum Institutet, Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Kemikontoret, Miljöfarligt avfall i Sverige AB

(MIFAS), Miljö- och hälsoskyddstjänstemannaförbundet, Ragn-Sellsföretagen AB,

Sveriges Tankrengörares och Oljesanerares riksförbund (STOR), Svensk Av-

fallskonvertering AB (SAKAB), Svenska Renhållningsverks-Föreningen, Svenska

Åkeriförbundet, WMI Sellbergs AB, Arbetsmiljöinstitutet, Sveriges

Verkstadsindustrier, Jernkontoret, Nordvästra Skånes Renhållnings AB, Kemiavfall

i Skåne, Teko-industrierna, Tekniska Högskolan i Linköping, Karl-Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

 Följande instanser har beretts tillfälle men inte inkommit med yttrande:

Näringsfrihetsombudsmannen (NO), Chalmers Tekniska Högskola, Högskolan i Luleå,

Oxelösunds kommun, Älvsbyns kommun, Sveriges Industriförbund, Greenpeace,

Miljöförbundet, REFORSK, Stiftelsen Håll Sverige Rent, Svenska

Naturskyddsföreningen.

Sammanfattning av Statens naturvårdsverks rapport avvecklingen av vårt dolda

kvicksilverlager, rapport 4177

 Stora områden i Sverige är allvarligt påverkade av kvicksilver. Spridningen

kan inte längre kopplas direkt till enskilda utsläpp utan det är fråga om en

utbredd diffus förorening av mark och vatten.

 Riksdagen beslutade år 1991 att användningen av kvicksilver bör avvecklas på

sikt. Den avvecklingsplan som antogs kommer successivt att att minska

tillförseln av kvicksilver till samhället. För närvarande finns det en stor

mängd varor och produkter i bruk ute i samhället som innehåller kvicksilver.

Detta vårt dolda kvicksilverlager har uppskattats till storleksordningen 100

ton. Fortfarande tillförs nya kvicksilverhaltiga produkter inom vissa områden.

När sådana produkter kasseras hamnar de alltför ofta i avfallsströmmar som inte

bör innehålla kvicksilverhaltigt avfall. De bidrar därmed till fortsatt diffus

spridning av kvicksilver till miljön från deponier och annan avfallsbehandling.

 Denna utredning syftar till åtgärder för att åstadkomma miljöriktig hantering

av kasserade produkter som innehåller kvicksilver. De föreslagna åtgärderna ska

också leda till miljömässigt bra hantering av övriga kvicksilverhaltiga

restprodukter och avfall.

 Dagens avfallshantering tar inte tillräcklig hänsyn till att kvicksilver-

haltiga produkter finns utspridda i samhället och att detta kvicksilver behöver

särbehandlas för att långsiktigt hållbara lösninar skall kunna åstadkommas.

Detta beror bland annat på otillräcklig information och utbildning, bristande

kunskaper om produkternas kvicksilverinnehåll och förekomst, felaktigheter vid

hanteringen av avfall samt otillräckliga styrmedel och resurser för

myndigheternas tillsynsinsatser.

 Att separat ta hand om kvicksilverhaltigt avfall kräver både särskilda

arbetsinsatser och ekonomiska uppoffringar av den som vill göra sig av med

avfallet. Myndigheterna har svårt att kontrollera att all avfallshantering sker

korrekt. De rättsliga verktygen är otillräckliga för att erforderliga krav skall

kunna ställas.

 För många kvicksilverhaltiga produkter i bruk går det inte att utkräva

producentansvar, därför att de tidigare producenterna har upphört med sin

verksamhet.

 Hela kedjan från insamling av kasserade kvicksilverhaltiga produkter,

upparbetning av avfallet och slutligt omhändertagande av kvicksilvret måste få

långsiktigt fungerande och säkra lösningar. Merparten av det kvicksilverhaltiga

avfallet lagras i dag på SAKAB. Någon lösning för upparbetning och slutligt

omhändertagande finns ännu inte.

 Den separata insamlingen av kasserade produkter och varor som innehåller

kvicksilver måste förbättras för att minska kvicksilverspridningen till miljön.

 En effektiv insamling av kasserade produkter och varor kräver:

- kunskap och spridning av information om förekomsten av kvicksilver i olika

produkter och varor;

- krav på och ekonomiska incitament till bättre sortering och insamling av

kvicksilveravfall vid källan;

- ekonomiskt stöd till omhändertagande av vissa produkter;

- förbättrade rutiner för kemikalie- och avfallshantering och klara

ansvarsförhållanden för dessa;

- enkla insamlingssystem med hög servicenivå och en fungerande organisation för

det fortsatta omhändertagandet;

- kontroll av avfallshanteringen i alla led.

 Ett miljöriktigt omhändertagande av kvicksilverhaltigt avfall förutsätter

också ett miljöriktigt slutligt omhändertagande. Beslutet om att avveckla

kvicksilveranvändningen och att på sikt inte alls använda kvicksilver leder till

slutsatsen att kvicksilver ej bör återvinnas. Den enda framkomliga vägen på sikt

är ett säkert slutförvar, där kvicksilvret läggs i sådan form och på sådant sätt

att läckaget till den yttre miljön blir så litet som möjligt även sett i ett

mycket långt tidsperspektiv.

 Kapacitet för omhändertagande av kvicksilverhaltigt avfall bör rimligen finnas

inom landet och export av avfallet för återvinning eller slutligt

omhändertagande bör inte accepteras. Med tanke på den begränsade volym som

kvicksilvret från avfall utgör förefaller det rimligt att inte anlägga mer än

ett slutförvar för kvicksilver i Sverige. Behandling, dvs upparbetning före

slutförvaring, kan däremot ske på mer än en plats i landet.

 Naturvårdsverket bedömer således att en effektiviserad insamling och ett

slutligt förvar av det kvicksilver som finns i kasserade varor och produkter

knappast kan realiseras utan ekonomisk stimulans. Naturvårdsverket har i andra

sammanhang framfört att en avfallsavgift eller en avfallsskatt borde införas på

det avfall som i dag går till de oftast kommunägda behandlingsanläggningarna.

Dessa avfallsströmmar utgörs, förutom av hushållsavfallet, av handelns och

industrins så kallade icke branschspecifika avfall samt bygg- och

rivningsavfallet. De särskilda kostnaderna för insamling, behandling och

slutligt omhändertagande av vissa förbrukade kvicksilverhaötiga produkter och

varor bör finansieras denna väg. Att ta ut en särskild avfallsskatt enbart för

denna finansiering är dock inte en rimlig lösning.

 Naturvårdsverket anser att behovet av ekonomiskt stöd för att öka insamlingen

av kvicksilverhaltiga produkter är så brådskande att man inte kan avvakta den

fortsatta beredningen av frågan om en avfallsavgift/-skatt. Verket föreslår

därför att finansieringen inledningsvis sker över statsbudgeten. Vidare föreslås

bl.a. att en förordning om visst kvicksilverhaltigt avfall införs samt att

Naturvårdsverket får uppgiften att i samverkan med kommunerna och andra berörda

organisationer organisera en effektivare insamling av kasserade

kvicksilverhaltiga varor.

Remissinstanser, Statens naturvårdsverks rapport Avvecklingen av vårt dolda

kvicksilverlager.

 Följande instanser har inkommit med yttrande:

Kommerskollegium, Försvarsstaben - Försvarets miljöberedning, Försvarets

sjukvårdsstyrelse, Försvarets materielverk (FMV), Statens räddningsverk,

Försvarets forskningsanstalt (FOA), Socialstyrelsen, Sjukvårdens och

socialvårdens planerings- och rationaliseringsinstitut (Spri), Televerket,

Statens järnvägar (SJ), Banverket, Vägverket, Sjöfartsverket, Sveriges

meteorologiska och hydrologiska institut (SMHI), Statistiska centralbyrån (SCB),

Riksrevisionsverket (RRV), Boverket, Arbetarskyddsstyrelsen (ASS), Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Sveriges geologiska undersökning (SGU),

Avfallsforskningsrådet (AFR), Konsumentverket, Koncessionsnämnden för

miljöskydd, Kemikalieinspektionen (KemI), Statens strålskyddsinstitut (SSI),

Stiftelsen Institutet för vatten- och luftvårdsforskning (IVL), Statens

kärnkraftinspektion (SKI), Apoteksbolaget, Tekniska högskolan i Stockholm (KTH),

Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Chalmers Tekniska Högskola (CTH), Sveriges

lantbruksuniversitet (SLU), SIS - Standardiseringskommissionen i Sverige -

Miljömärkningen, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Göteborgs och

Bohus län, Länsstyrelsen i Kopparbergs län, Länsstyrelsen i Västerbottens län,

Stockholms kommun, Täby kommun, Malmö kommun, Umeå kommun, Sveriges kyrkogårds-

och krematorieförbund, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska

Naturskyddsföreningen, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Köpmannaför-

bund, Företagarnas Riksorganisation, Svenska Vatten- och Avloppsverksföreningen

(VAV), Svenska Elverksföreningen, Värmeverksföreningen (VVF), Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Bilindustriföreningen, Boliden Mineral AB,

Styrelsen för teknisk ackreditering (SWEDAC), Svenska

Renhållningsverks-Föreningen (RVF), Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag

(SABO), Sveriges Bilskrotares Riksförbund, Sveriges Bostadsrättsföreningars

Centralorganisation (SBC), Sveriges Tandläkarförbund, Arbetsmiljöinstitutet samt

Metallbiologiskt centrum i Uppsala.

 Följande instanser har beretts tillfälle men inte inkommit med yttrande:

Sveriges Industriförbund, Cementa AB, Akademiska sjukhuset i Uppsala -

Amalgamenheten, Greenpeace, Miljöförbundet, REFORSK, Svensk Avfallskonvertering

AB (SAKAB) samt Tandvårdsskadeförbundet.

Miljö- och naturresursdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 december 1993

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:110 Bättre kontroll över miljöfarligt

avfall.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp-bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivningsbe-

 myndigande

Lag om ändring i 13

lagen (1985:426)

om kemiska

produkter