Prop.

1994/95:77 Regeringens proposition

1994/95:77

Vissa frågor om personlig assistans och om

kostnadsansvar för insatser enligt lagen om stöd

och service till vissa funktionshindrade

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 oktober 1994

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ingela[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i främst lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade (LSS) och lagen (1993:389) om

assistansersättning (LASS). Förslagen innebär att ekonomiskt stöd enligt LSS

eller assistansersättning enligt LASS avseende assistans som ges av en person

som den funktionshindrade lever i hushållsgemenskap med endast lämnas om den

funktionshindrade låter assistansen ordnas genom kommunens, ett kooperativs

eller annat fristående organs försorg. Vidare skall, när den enskilde själv är

arbetsgivare eller uppdragsgivare, ekonomiskt stöd/assistansersättning inte

lämnas för arbetstid som för en viss assistent överstiger vad som är tillåtet

enligt lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete. I anslutning härtill

föreslås en komplettering i den senare lagen, vilken därmed kommer att gälla

också för personliga assistenter som tillhör arbetsgivarens familj.

 Slutligen föreslås att möjlighet öppnas för ett landsting, att för en enskild

person som tidigare varit bosatt inom landstingsområdet, i vissa fall kunna

träffa avtal med det landsting inom vars område personen i fråga numera är

bosatt om kostnadsansvar för boende i sådan bostad eller sådant vårdhem eller

specialsjukhus som avses i lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade och dess införandelag. Förutsättningen är att boendet har

inletts före den 1 januari 1996. Motsvarande möjlighet föreslås även beträffande

en kommun som av landstinget övertagit ansvaret för gruppbostäder eller vårdhem.

Förändringen föranleder ett tillägg i lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till funktionshindrade.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.................. 3

2 Lagtext...................................... 3

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade........................ 3

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1993:389) om assistansersättning........ 5

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1993:388) om införande av lagen

 (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade........................ 6

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt

 arbete................................... 8

3 Ärendet och dess beredning................... 9

4 Personlig assistans.......................... 10

 4.1 Bakgrund................................. 10

 4.2 Vissa frågor som har samband med att den

 funktionshindrade personen själv har an-

 ställt sin personliga assistent.......... 12

5 Vissa frågor om kostnadsansvaret för insatser

 enligt LSS och införandelagen till LSS....... 17

 5.1 Bakgrund................................. 17

 5.2 Kostnadsansvaret för boende i bostad med

 särskild service, vårdhem eller special-

 sjukhus.................................. 19

6 Författningskommentar........................ 23

 6.1 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade........................ 23

 6.2 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:389) om assistansersättning........ 23

 6.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:388) om införande av lagen

 (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade........................ 24

 6.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt

 arbete................................... 25

Bilaga 1 Lagrådsremissens lagförslag............ 26

Bilaga 2 Lagrådets yttrande..................... 31

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

20 oktober 1994................................. 32

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd

 och service till vissa funktionshindrade,

 2. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1993:389) om

 assistansersättning,

 3. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1993:388) om

 införande av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade,

 4. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1970:943) om

 arbetstid m.m. i husligt arbete.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till

vissa funktionshindrade

 Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 §

 Insatserna för särskilt stöd och särskild service är

 1. rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap

om problem och livsbetingelser för människor med stora och varaktiga

funktionshinder,

 2. biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader

för sådan assistans, till den del behovet av ekonomiskt stöd inte täcks av

assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning,

 3. ledsagarservice,

 4. biträde av kontaktperson,

 5. avlösarservice i hemmet,

 6. korttidsvistelse utanför det egna hemmet,

 7. korttidstillsyn för skolungdom över 12 år utanför det egna hemmet i

anslutning till skoldagen samt under lov,

 8. boende i familjehem eller i bostad med särskild service för barn och

ungdomar som behöver bo utanför föräldrahemmet,

 9. bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad

för vuxna,

 10. daglig verksamhet för personer i yrkesverksam ålder som saknar

förvärvsarbete och inte utbildar sig.

 Insatser enligt första stycket 2 avser inte tid efter det att den insatsbe-

rättigade har fyllt 65 år.

 Som kostnad för

 personlig assistans

 enligt första stycket 2

 anses inte i något fall

 ersättning som den

 enskilde själv lämnar

 1. till någon som han

 lever i hushållsgemenskap

 med, eller

 2. till en personlig

 assistent för arbete som

 utförts på arbetstid som

 överstiger den tid som

 anges i 2 - 4 §§ lagen

 (1970:943) om arbetstid

 m.m. i husligt arbete.

 I insatserna enligt första stycket 5 - 8 och 10 samt i insatsen bostad med

särskild service för vuxna ingår också omvårdnad. I insatserna bostad med

särskild service för barn och ungdomar samt bostad med särskild service för

vuxna ingår också fritidsverksamhet och kulturella aktiviteter.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:389) om assistansersättning

 Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1993:389) om assistansersättning skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §1

 Assistansersättning utbetalas månadsvis med belopp som motsvarar kostnaden för

assistansen under det antal beviljade assistanstimmar som assistans lämnats.

Assistansersättning utges dock högst med det belopp per timme som regeringen

fastställer för varje år.

 Som kostnad för

 personlig assistans

 anses inte i något fall

 ersättning som den

 enskilde själv lämnar

 1. till någon som han

 lever i hushållsgemenskap

 med, eller

 2. till en personlig

 assistent för arbete som

 utförts på arbetstid som

 överstiger den tid som

 anges i 2 - 4 §§ lagen

 (1970:943) om arbetstid

 m.m. i husligt arbete.

 Utbetalning av assistansersättning för en viss månad får grundas på ett

beräknat antal assistanstimmar för den månaden. Avräkning för större avvikelser

skall då ske senast andra månaden efter den då den preliminära utbetalningen

skett. Slutavräkning skall ske senast två månader efter utgången av varje

tidsperiod för vilken assistansersättning beviljats.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1 Senaste lydelse 1993:1342.

2.3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

 Härigenom föreskrivs att 4 och 10 §§ lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §

 Ett landsting och en kommun inom landstinget får träffa avtal om att en eller

flera uppgifter enligt 3 § flyttas över från landstinget till kommunen vid en

tidigare tidpunkt än den 1 januari 1996. I så fall gäller vad som sägs i 17 §

tredje stycket nya lagen.

 Ett landsting får i

 fråga om en enskild som

 tidigare varit bosatt

 inom landstinget men som

 före den 1 januari 1996

 flyttat till ett annat

 landsting träffa avtal

 med det andra lands-

 tinget om kostnadsansvar

 för boende i bostad med

 särskild service för barn

 och ungdomar, bostad med

 särskild service för vuxna

 och annan särskilt

 anpassad bostad för

 vuxna. I sådant fall får

 överenskommelsen även

 omfatta andra insatser

 enligt 9 § nya lagen som

 ges den enskilde. Av-

 talet upphör att gälla om

 den enskilde flyttar

 till ett tredje lands-

 ting eller tillbaka till

 det första.

 Vad som sägs i andra

 stycket om landsting gäl-

 ler också kommun som över-

 tagit ansvaret för sådant

 boende som där avses.

 10 §

 Ett landsting och en kommun som ingår i landstinget får träffa avtal om att

kommunen i stället tillhandahåller omsorger vid vårdhem. I så fall gäller vad

som sägs i 17 § tredje stycket nya lagen.

 Ett landsting får i

 fråga om en enskild som

 tidigare varit bosatt

 inom landstinget men som

 före den 1 januari 1996

 flyttat till ett annat

 landsting träffa avtal

 med det andra lands-

 tinget om kostnadsansvar

 för boende på vårdhem eller

 specialsjukhus. I sådant

 fall får överenskommelsen

 även omfatta insatser

 enligt 9 § nya lagen som

 ges den enskilde. Av-

 talet upphör att gälla om

 den enskilde flyttar

 till ett tredje lands-

 ting eller tillbaka till

 det första.

 Vad som sägs i andra

 stycket om landsting gäl-

 ler också kommun som över-

 tagit ansvaret för

 vårdhem.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i

husligt arbete

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt

arbete skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Denna lag är tillämplig Denna lag är tillämplig

på arbete som arbets- på arbete som arbets-

tagare utför i arbetsgi- tagare utför i arbetsgi-

varens hushåll. Lagen varens hushåll. Lagen

gäller dock ej om gäller dock inte om

arbetstagaren är medlem arbetstagaren är medlem

av arbetsgivarens av arbetsgivarens

familj. familj, utom i det fall

 arbetstagaren är person-

 lig assistent enligt

 lagen (1993:387) om stöd

 och service till vissa

 Överenskommelse mellan funktionshindrade.

arbetsgivare och ar- Överenskommelse mellan

betstagare som strider arbetsgivare och ar-

mot denna lag är icke betstagare som strider

bindande för mot denna lag är inte

arbetstagaren. bindande för

 arbetstagaren.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3 Ärendet och dess beredning

Med anledning av förslagen i propositionen om stöd och service till vissa

funktionshindrade (prop. 1992/93:159) beslutade riksdagen i maj 1993 om

förbättrade service- och stödinsatser till personer med funktionshinder (bet.

1992/93:SoU19, rskr. 1992/93:321). Riksdagens beslut innebär bl.a. att en

särskild rättighetslag för personer med funktionshinder har införts; lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Genom LSS har

bl.a. personer med utvecklingsstörning och personer med andra stora och

varaktiga funktionshinder fått en lagstadgad rätt till stöd- och serviceinsatser

av olika slag, bl.a. personlig assistans. Med undantag för insatsen rådgivning

och annat personligt stöd är kommunerna ansvariga för insatser enligt LSS.

 I samband med att LSS trädde i kraft upphörde lagen (1985:568) om omsorger om

psykiskt utvecklingsstörda m.fl. (omsorgslagen) att gälla. Verksamheten med

omsorger om utvecklingsstörda m.fl. enligt omsorgslagen skall, med undantag för

den nyss nämnda insatsen rådgivning och annat personligt stöd, successivt föras

över från landstingen till kommunerna. Överföringen av huvudmannaskapet skall

vara slutförd senast den 31 december 1995. Frågor om överförandet av huvudmanna-

skapet regleras i lagen (1993:388) om införande av lagen om stöd och service

till vissa funktionshindrade. I införandelagen finns vidare bestämmelser om

vårdhem och specialsjukhus.

 Genom riksdagens beslut infördes vidare en ny statlig ersättningsform,

assistansersättning, för svårt funktionhindrade personer. Den statliga

assistansersättningen avser att täcka kostnaderna som en funktionshindrad person

har för personlig assistans. Ersättningen kan lämnas till den som inte har fyllt

65 år och som har behov av personlig assistans för sin dagliga livsföring under

i genomsnitt mer än 20 timmar per vecka.

 Assistansersättningen administreras av Riksförsäkringsverket (RFV) och de

allmänna försäkringskassorna. Rätten till den statliga assistansersättningen

regleras i lagen (1993:389) om assistansersättning (LASS) och i förordning

(1993:1091) om assistansersättning.

 Riksförsäkringsverket har i sin rapport om införandet av assistansersättning

(RFV anser 1994:4) gjort regeringen uppmärksam på en del problem som uppstått i

den praktiska tillämpningen av LSS och LASS angående personlig assistans.

Socialstyrelsen har också tagit upp dessa problem i sin årsrapport 1994 om

handikappreformen (Socialstyrelsen följer upp och utvärderar 1994:11). Vidare

har några kommuner m.fl. tillskrivit regeringen om önskvärda utökade möjligheter

att avtala om kostnadsansvaret för boende i bostad med särskild service, vårdhem

eller specialsjukhus.

 Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet och berörda centrala statliga

myndigheterna har under hand getts tillfälle att lämna synpunkter på de nu

framlagda förslagen om ändringar i LSS, LASS och lagen (1970:943) om arbetstid

m.m. i husligt arbete.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 29 september 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över

de lagförslag som finns i bilaga 1.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 2.

 Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Efter Lagrådsgranskningen har

vissa redaktionella ändringar gjorts i förhållande till det remitterade

förslaget till lag om ändring i lagen (1993:388) om införande i lagen (1993:387)

om stöd och service till vissa funktionshindrade. Därutöver har i nämnda lag det

datum som flyttningen senast skall ha skett för att omfattas av den nya

regleringen ändrats till den 1 januari 1996.

4 Personlig assistans

4.1 Bakgrund

Två mycket viktiga begrepp inom handikappolitiken är valfrihet och integritet.

Dessa begrepp är sammanlänkade genom att valfriheten stärker den enskildes

integritet.

 Många människor lever med sådana funktionshinder som leder till stora

beroendeförhållanden av omgivningen. Deras möjligheter till inflytande har

delvis varit begränsade, liksom deras möjligheter att skapa sig ett

självständigt liv. Mot denna bakgrund har vidtagits åtgärder för att möjliggöra

att personer som dagligen är mycket beroende av olika stödåtgärder får ett

reellt inflytande över sin egen livssituation. Personer som behöver mycket

omfattande hjälp eller hjälp av mycket privat karaktär har genom

assistansreformen getts ett avgörande inflytande på vem som skall ge hjälpen.

Enligt LSS har en funktionshindrad person med behov av sådan hjälp rätt till

biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för

sådan assistans.

 Som nämnts kan assistansersättning lämnas enligt LASS till den som har behov

av personlig assistans för sin dagliga livsföring under i genomsnitt mer än 20

timmar per vecka. Med daglig livsföring menas enligt specialmotiveringen till

LASS förutsebara, kontinuerliga eller ofta återkommande aktiviteter eller

situationer av vardagligt slag. Avsikten är, som framgår av 6 § LASS, att denna

grupp skall få statlig assistansersättning från första timmen och att kommunens

ansvar enligt LSS för kostnader för personlig assistans normalt inte skall

behöva aktualiseras gentemot dem som har ett vårdbehov överstigande 20 timmar i

veckan. Däremot är kommunen skyldig att mot avgifter, som högst får uppgå till

motsvarande vad den enskilde kan få i assistansersättning, faktiskt

tillhandahålla biträde av en eller flera personliga assistenter om den enskilde

så önskar. Kommunen är också skyldig att svara för eventuella kompletterande

insatser, exempelvis vid tillfälliga ökningar av behovet av personlig assistans.

 Syftet med det ekonomiska stödet enligt LSS och den statliga assi-

stansersättningen är att stärka den enskildes valfrihet. Den funktionshindrade

kan anlita kommunen eller annat fristående organ eller välja att själv vara

arbetsgivare/uppdragsgivare för sin eller sina personliga assistenter. Den

funktionshindrade kan, om han eller hon t.ex. själv anställer en assistent i

stället för att anlita kommunen eller annan som arbetsgivare, få ekonomiskt

stöd/assistansersättning för sina lönekostnader. Även om det inte uttryckligen

sägs i propositionen om stöd och service till vissa funktionshindrade (prop.

1992/93:159) att detta även gäller om den funktionshindrade själv vill anställa

en familjemedlem eller annan som han eller hon lever i hushållsgemenskap med, så

gör lagtexten inte något undantag för sådana anställningar.

 Vad gäller vårdnadshavare till barn med funktionshinder så påpekades i

propositionen om stöd och service till vissa funktionshindrade (prop.

1992/93:159 s. 65) att dessa, liksom andra vårdnadshavare, har ansvar enligt

föräldrabalken för barnets personliga förhållanden och skall se till att barnets

behov blir tillgodosedda. Vårdnadshavaren skall svara för att barnet får den

tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga

omständigheter. För rätt till personlig assistans gäller att barnet har

omfattande omvårdnadsbehov under hela dygnet eller stor del av dygnet. Allmänt

kan sägas att föräldrar till barn med funktionshinder gör betydligt större

insatser för sina barn än föräldrar till barn utan funktionshinder. I

propositionen om stöd och service till vissa funktionshindrade (s. 66) anfördes

i detta sammanhang att personlig assistans som ges till ett barn i hög grad

ingriper i hela familjens livssituation. Det är därför väsentligt att

assistansen anpassas till varje familjs individuella behov och att barnets

vårdnadshavare ges ett reellt inflytande över hur stödet till barnet utformas.

 Ett väsentligt syfte med assistansen inom barnfamiljerna är att tillgodose

föräldrarnas behov av avlösning i omvårdnaden eller att ge familjen möjlighet

att genomföra sådana aktiviteter som barnet inte deltar i. I propositionen (s.

66) anfördes dock att trots detta bör även en vårdnadshavare till barnet kunna

vara personlig assistent, om assistansen kan anses gå utöver vad

föräldraansvaret omfattar och det är fråga om situationer där förutsättningar

för personlig assistans föreligger.

 Det ekonomiska stödet/assistansersättningen är avsedd att motsvara de verkliga

kostnaderna som den enskilde har för sin assistans. Det ekonomiska stödet enligt

LSS skall lämnas till "skäliga" kostnader för personlig assistans.

Assistansersättning lämnas med ett belopp som motsvarar hela kostnaden för

assistansen inom ramen för beviljade assistanstimmar, dock med ett högsta belopp

per timme. Detta har för år 1994 bestämts till 176 kronor. Detta belopp är tänkt

att kunna täcka lönekostnader för assistenten - där utgångspunkten är

vårdbiträdeslön - liksom administrationskostnader, utbildningskostnader och

liknande, eller de avgifter, motsvarande i princip samma kostnader, som kommunen

eller någon annan som svarar för insatsen debiterar. Med lönekostnader har vi

främst avsett bruttolön till assistenten samt sociala avgifter och

semesterersättning. Vid bestämmandet av det högsta möjliga ersättningsbeloppet

per timme - som skall fastställas varje år - tas alltså hänsyn till att ersätt-

ningsbeloppet är skattepliktigt.

 När den funktionshindrade personen ordnar assistansen på annat sätt än genom

kommunen är det han eller hon själv, eller annan, t.ex en ideell eller ekonomisk

förening (kooperativ) som anlitat (i normalfallet anställt) assistenten, och som

då blir arbetsgivare/uppdragsgivare. I propositionen om stöd och service till

vissa funktionshindrade framhölls att det med arbetsgivarrollen följer en hel

del skyldigheter i olika avseenden. Skyldighet finns t.ex. att göra avdrag för

preliminärskatt och att betala in arbetsgivaravgifter liksom att följa

tillämpliga bestämmelser om arbetstid, skydd mot ohälsa eller olycksfall i

arbetet, semester och ledigheter (t.ex. för vård av barn) etc. Enskilda personer

som själva anställer sin assistent kan ha svårigheter att klara alla uppgifter

som ingår i en arbetsgivarroll. I propositionen framhölls att det är angeläget

att kommunen på den enskildes begäran är behjälplig och ger råd och stöd i dessa

frågor.

4.2 Vissa frågor som har samband med att den

funktionshindrade själv har anställt sin personliga assistent

Regeringens förslag: Ekonomiskt stöd till skäliga

kostnader för personlig assistans enligt LSS och

assistansersättning enligt LASS skall inte ges om

den funktionshindrade personen själv som arbets-

givare/uppdragsgivare anlitar någon som han eller

hon lever i hushållsgemenskap med som personlig

assistent. Om en funktionshindrad person som är

berättigad till ekonomiskt stöd/assistansersättning

önskar ha någon som han eller hon lever i

hushållsgemenskap med (familjemedlem eller annan

samboende) som personlig assistent, får han eller

hon i stället begära att assistansen ordnas genom

kommunens eller ett fristående organs försorg.

 Ekonomiskt stöd/assistansersättning skall, när den

ersättningsberättigade själv är

arbetsgivare/uppdragsgivare till en personlig

assistent, inte heller ges för arbetstid som för

den assistenten överstiger vad som kan accepteras

enligt lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i hus-

ligt arbete. Därutöver görs den senare lagen

tillämplig på personliga assistenter även i de fall

de är familjemedlem till arbetsgivaren.

 Skälen för regeringens förslag: Assistansreformen är ett komplext system med

flera ansvariga myndigheter. Många områden berörs utöver det socialpolitiska

området. Det gäller t.ex. frågor som rör arbetsmiljö, avtalen på

arbetsmarknaden, arbetstidsregleringen, skatter och socialavgifter. I den

praktiska tillämpningen av assistansersättningen har vissa problem inom dessa

områden uppkommit i de fall anhöriga eller andra samboende anställs av en

funktionshindrad person som personlig assistent åt denne.

 Riksförsäkringsverket (RFV) har i en första rapport den 21 juni 1994 om

assistansersättningen (RFV anser 1994:4) visat att funktionshindrade personer

som är berättigade till assistansersättning och som själva vill ta på sig

arbetsgivarrollen, i inte oväsentlig utsträckning önskar anhörig eller annan som

de lever i hushållsgemenskap med som personlig assistent. RFV redovisar i en

statistikavläsning den 19 september 1994 att det den 16 september 1994 hos

försäkringskassorna fanns 6 663 ansökningar om assistansersättning, varav beslut

och utbetalning skett i 2 149 ärenden. Av dessa 2 149 fall anges de

funktionshindrade vara egen arbetsgivare i 317 fall. Detta gäller både inom

barnfamiljer och vuxenfamiljer. En inte oväsentlig andel av dessa är sådana som

anställt någon som de lever i hushållsgemenskap med.

 RFV har i sin rapport pekat på ett antal problem som uppstått i dessa

situationer i den praktiska tillämpningen av assistansersättningen. Även

Socialstyrelsen har tagit upp dessa problem i sin årsrapport 1994 om

handikappreformen (Socialstyrelsen följer upp och utvärderar (1994:11). I de

närmast följande två delavsnitten kommer vi att redogöra för dessa, i huvudsak

arbetsrättsliga och skatterättsliga, problem och för relevant lagstiftning.

Arbetsrättsliga frågor m.m.

Flera förhållanden vid en anställning blir oreglerade i det fall den funk-

tionshindrade personen själv anställer en familjemedlem som personlig assistent.

 Arbetstidslagen (1982:673) gäller bl.a. inte för arbete som utförs i en

arbetsgivares hushåll eller i arbetstagarens hem. För arbete som utförs inom

arbetsgivarens hushåll finns en särlagstiftning, lagen (1970:943) om arbetstid

m.m. i husligt arbete, som reglerar vissa frågor, bl.a. arbetstid, för

arbetstagare som utför arbete i arbetsgivarens hushåll, t.ex. passar barn. Lagen

gäller emellertid inte om arbetstagaren är medlem i arbetsgivarens familj.

 Frågan om arbetstid är i hög grad en fråga om assistansens kvalitet.

Kvaliteten på assistansen kan påverkas negativt när antalet arbetstimmar,

eventuellt tillsammans med annat arbete som den anhörige har, långt överstiger

normal arbetstid. Av förordningen om assistansersättning framgår att all tid som

avser uppgifter som assistenten utför som ett led i det personliga stödet i den

dagliga livsföringen till den ersättningsberättigade skall beaktas vid

beräkningen av antalet assistanstimmar. Det är, enligt RFV, inte ovanligt att en

svårt funktionshindrad person beviljas 100 assistanstimmar per vecka.

 Ansvaret för arbetsmiljön ligger enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) på

arbetsgivaren. Lagen gäller emellertid inte arbete som utförs i en arbetsgivares

hushåll. För arbete som arbetstagare utför i dennes hushåll gäller lagen om

arbetstid m.m. i husligt arbete. Som vi tidigare nämnt är dock arbetstagare som

är medlem av arbetsgivarens familj undantagna från den senare lagens

tillämpningsområde och därmed lagens regler om skydd mot ohälsa m.m. Samma

förhållande gäller frågor om anställnings ingående och upphörande, tillsyn,

ansvar och skadestånd.

 Andra problem som kan uppstå vid anställningar inom familjen är den praktiska

tillämpningen av semesterbestämmelser, sjuklönebestämmelser

m.m., dvs. sådana skyldigheter resp. rättigheter som normalt följer av ett

arbetsgivar-/arbetstagarförhållande på den reguljära arbetsmarknaden.

 RFV har också pekat på att det i rättstillämpningen råder osäkerhet i fråga om

hur långt en god mans åtagande sträcker sig när barn anställer en förälder. För

slutande av anställningsavtal mellan en förälder som är förmyndare och ett

minderårigt barn krävs att en god man tillsätts. Frågan är om den gode mannens

ansvar begränsas till anställningsavtalet eller om det omfattar

arbetsgivarsituationen i sin helhet. Enligt RFV tillämpas olika principer av

olika tingsrätter och överförmyndare.

Skatter och sociala avgifter

Vi har tidigare nämnt att assistansersättningens högsta timbelopp bestäms av

vissa kriterier, bl.a. av procentsatsen för sociala avgifter och

semesterersättning. Vid bestämmandet av beloppet tas också hänsyn till att

ersättningsbeloppet är skattepliktigt.

 Enligt 17 § kommunalskattelagen (1928:370, KL) och 1 § lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt utgår kommunal resp. statlig inkomstskatt för inkomst av

näringsverksamhet och inkomst av tjänst.

 I 19 § KL anges vilka ersättningar m.m. som inte skall räknas som

skattepliktig inkomst. I samband med införandet av den statliga assi-

stansersättningen gjordes ett tillägg i lagen. Ekonomiskt stöd enligt LSS och

assistansersättning enligt LASS är genom tillägget en sådan kostnadsersättning

som inte är skattepliktig inkomst för den ersättningsberättigade, dvs. den

funktionshindrade. Enligt specialmotiveringen till ändringen omfattar undantaget

från skatteplikt emellertid inte den ersättning som assistenten i sin tur får av

den funktionshindrade för utfört assistansarbete.

 Något undantag från skatteplikt för ersättning för arbete som en familjemedlem

eller annan anhörig utför finns inte i kommunalskattelagen.

 Enligt 31 § KL räknas till tjänst i skatterättslig mening anställning, uppdrag

och annan inkomstgivande verksamhet av varaktig eller tillfällig natur, om den

inte är att hänföra till näringsverksamhet eller till inkomst av kapital.

 I 32 § KL föreskrivs att till intäkt av tjänst hänförs bl.a. avlöning, arvode

och kostnadsersättning samt annan förmån i pengar, bostad eller annat som utgått

för tjänsten.

 Det är kommunen/försäkringskassan som beslutar om det antal assistanstimmar

som man har rätt till ekonomiskt stöd/assistansersättning för, dvs. i princip om

att ett visst arbete behöver utföras för den funktionshindrade. Det är i detta

fall fråga om arbete som inte anses kunna utföras som ett led inom den vanliga

hushållsgemenskapen eller föräldraansvaret av en familjemedlem/förälder. Vem som

skall utföra arbetet har den funktionshindrade möjlighet att själv bestämma. För

att kommunen/försäkringskassan skall betala ut ekonomiskt stöd/assi-

stansersättning krävs dock att den ersättningsberättigade skall kunna uppvisa

att han har haft motsvarande kostnad och att assistansen håller sig inom

beviljade antal assistanstimmar. Om den ersättningsberättigade inte anlitar

kommunen eller annan som står för arbetsgivaransvaret kräver försäkringskassorna

att han kan uppvisa egna lönekostnader samt ett anställningsavtal eller

motsvarande.

 Det förutsattes vid LSS-reformens tillkomst att inkomstskatt skall tas ut på

den ersättning som assistenten får, oavsett om denne är en familjemedlem till

den funktionshindrade eller inte. Det framgår indirekt av att maximibeloppet för

timersättning är detsamma oavsett om ersättningen utges till en familjemedlem

eller till någon annan (jfr. 5 § förordningen [1993:1091] om

assistansersättning). Av propositionen framgår vidare att detta belopp

fastställts med utgångspunkt i lönen för ett vårdbiträde, dvs. en

beskattningsbar arbetsinkomst (se prop. 1992/93:159 s. 71).

 Socialavgifter skall enligt lagen (1981:691) om socialavgifter i princip tas

ut på ersättning för arbete. I lagen finns inte något annat undantag för arbete

som utförs inom familjen än när fråga är om en arbetsgivare som utgett

ersättning till barn för arbete som utförts i hans förvärvsverksamhet i de fall

avdrag för ersättningen inte får göras vid inkomsttaxeringen. En annan fråga är

huruvida den som mottar ersättningen skall betraktas som arbetstagare eller upp-

dragstagare, dvs. vem som skall betala socialavgiften.

 Det har i den praktiska tillämpningen av assistansreformen uppkommit tvekan om

den ersättning som den personliga assistenten, dvs. familjemedlemmen eller den

samboende, uppbär för sin arbetsinsats utgör skattepliktig inkomst enligt

kommunalskattelagen. Osäkerhet i tillämpningen råder också i fråga om det skall

utgå sociala avgifter på ersättningen.

 Tolkningen av gällande bestämmelser på skatteområdet har på denna punkt

nämligen visat sig vara olika inom olika skattemyndigheter. Skattemyndigheterna

i vissa län tillämpar reglerna för beskattning av inkomst så, att den ersättning

som en anhörig eller en samboende uppbär av den funktionshindrade, som han lever

i hushållsgemenskap med, för sitt arbete som personlig assistent inte anses

utgöra beskattningsbar inkomst. Det innebär att den närstående i praktiken

uppbär skattefri ersättning. Det anses också att den funktionshindrade inte

skall betala sociala avgifter för vad han betalar till sin assistent i dessa

situationer. Det är viktigt att notera att ersättningen därmed inte heller

skulle kunna grunda rätt till sjukpenning eller allmänna pensionsförmåner. Som

grund för denna skatterättsliga tillämpning anges att sådan ersättning för upp-

gifter som utförs som ett led i en hushållsgemenskap eller i ett föräldraansvar,

enligt skatterättsliga principer inte är beskattningsbara.

 Skattemyndigheterna i några andra län har emellertid en annan tillämpning av

skattereglerna. De har genom förhandsbesked meddelat att det är arbetstagarens

skattsedel som helt avgör om en arbetsgivare skall göra skatteavdrag och betala

in sociala avgifter. Om en person har A-skattsedel skall en utbetalare av

ersättning för arbete göra skatteavdrag och betala sociala avgifter, såvida inte

den årliga ersättningen är mycket låg.

Förslag

Mot bakgrund av de ovan nämnda problemen finns det enligt RFV anledning att

överväga en generell lösning, som innebär att låta anställningen gå via en

kommun eller ett brukarkooperativ eller annat fristående organ när den

funktionshindrade önskar ha någon som han lever i hushållsgemenskap med som

personlig assistent. Också Socialstyrelsen förespråkar en sådan lösning.

 Regeringen anser att det i situationer av mycket privat karaktär är angeläget

att behovet av hjälp kan tillgodoses av en person som den funktionshindrade har

förtroende för. Med assistansreformen har syftet bl.a. varit att den enskilde

själv skall kunna välja mellan att få insatsen genom kommunens försorg eller att

få det ekonomiska bidraget för att själv kunna anställa assistenten eller för

att anlita något annat organ som arbetsgivare för assistenten. Det ekonomiska

stödet/assistansersättningen kan då användas till assistentens lönekostnader

eller till de avgifter kommunen eller någon annan som svarar för insatsen

debiterar.

 Enligt regeringens mening är dock de av RFV påtalade olägenheterna av

arbetsrättslig art, när den funktionshindrade själv anställer/ger uppdrag till

en personlig assistent, i vissa fall så stora att de inte kan negligeras.

 Vad gäller skattefrågan så är det enligt regeringens mening inte acceptabelt

att den osäkerhet som råder om hur skattereglerna skall tolkas leder till att

vissa enskilda, till dess prejudicerande domstolsavgöranden föreligger, kan få

ut ersättningsbelopp som vida överstiger normal löneutbetalning. Lika

oacceptabelt är att dessa enskilda får leva i ovisshet kanske under lång tid

framöver i fråga om de är skattskyldiga eller inte, och eventuellt i efterhand

blir tvungna att göra stora skatteinbetalningar. Det gäller också de

funktionshindrade som varit arbetsgivare.

 Vi anser att det medför så stora olägenheter om enskilda funktionshindrade

själva är arbetsgivare för personliga assistenter som de lever i

hushållsgemenskap med, att en inskränkning i bestämmelserna om ersättning för

personlig assistans i dessa situationer är motiverad.

 Vårt förslag i denna del, som är i överensstämmelse med RFVs och

Socialstyrelsens bedömning, innebär att om den enskilde önskar ha någon som han

eller hon lever i hushållsgemenskap med som personlig assistent måste han eller

hon begära att assistansen ordnas genom kommunens eller ett fristående organs

försorg (t.ex. ett kooperativ). Möjligheten att få ekonomiskt stöd enligt LSS

eller assistansersättning enligt LASS i de fall den enskilde själv är

arbetsgivare för en assistent som han eller hon också lever i hushållsgemenskap

med bör således tas bort. Detsamma bör gälla i de fall den funktionshindrade är

att betrakta som uppdragsgivare i stället för arbetsgivare, eftersom många av de

problem som vi redogjort för i det föregående uppstår även då.

 Den funktionshindrade personens önskemål om att ha en familjemedlem eller

annan samboende som personlig assistent bör så långt som möjligt tillgodoses av

kommunen eller det fristående organet, som därmed blir ansvarig för

anställnings- eller uppdragsförhållandet. Detta följer redan av befintliga

regler i LSS (se 6 § och s. 171 och 174 i propositionen).

 Vi har tidigare markerat betydelsen av att den funktionshindrade personen ges

frihet att själv välja den personlige assistent som skall ge det stöd och den

hjälp som behövs i olika situationer. Genom vårt förslag anser vi att denna

valfrihet inte rubbas i någon väsentlig mening. Valfriheten hänger enligt vår

mening inte i någon nämnvärd grad samman med att den enskilde själv är

arbetsgivare. Det skall dock framhållas att i andra situationer än de nu nämnda

är det den enskilde som själv väljer om han eller hon skall vara

arbetsgivare/uppdragsgivare för assistenten och därmed också självständigt

ansvara för förhållandet.

 Enligt vårt nyss nämnda förslag skall således ekonomiskt stöd/assi-

stansersättning inte alls lämnas om den funktionshindrade personen själv

anställer/ger uppdrag till en personlig assistent som han eller hon lever i

hushållsgemenskap med. Därutöver finns ett behov av att i andra fall när den

funktionshindrade själv är arbetsgivare förhindra att en och samma assistent

utför arbete under ett orimligt högt antal arbetstimmar.

Kommunen/försäkringskassan bör i sådana fall inte vara skyldig att betala ut

ekonomiskt stöd/assistansersättning för mer än vad som motsvarar full arbetstid

jämte eventuell övertid. En sådan bestämmelse bör därför införas i LSS och LASS

och anknyta till de arbetstidsregler som gäller enligt lagen (1970:943) om

arbetstid m.m. i husligt arbete. Om arbetstiden hos den funktionshindrade för en

viss personlig assistent överstiger vad som motsvarar vad som är tillåten ar-

betstid enligt reglerna i den lagen bör ersättning för sådan otillåten övertid

inte anses som kostnad för personlig assistans. Samtidigt bör ett tillägg göras

i lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete med den innebörden att lagen blir

tillämplig på en personlig assistent även om han eller hon anses vara

familjemedlem till arbetsgivaren (utan att de lever i hushållsgemenskap). Om

assistenten lever i hushållsgemenskap med den funktionshindrade så lämnas,

enligt vad vi nyss föreslagit, överhuvudtaget inget ekonomiskt stöd/assistanser-

sättning. Att tillhöra någons familj och att leva i hushållsgemenskap med någon

sammanfaller begreppsmässigt inte helt. Exempelvis torde en vuxen son räknas som

medlem av föräldrarnas familj även sedan han flyttat hemifrån.

 När det gäller personliga assistenter anställda av kommuner, kooperativ eller

liknande, förutsätter regeringen att frågor om arbetstid för personliga

assistenter uppmärksammas av arbetsmarknadens parter när de träffar

kollektivavtal.

5 Vissa frågor om kostnadsansvaret för insatser

enligt LSS och införandelagen till LSS

5.1 Bakgrund

Lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda, m.fl.

(omsorgslagen) lade ansvaret för olika insatser enligt lagen på det landsting

där den funktionshindrade personen är bosatt. Detsamma gäller elevhem enligt

lagen (1965:136) om elevhem för vissa rörelsehindrade barn m.fl.

(elevhemslagen). Inom ramen för omsorgsverksamheten finns bl.a. vårdhem och

gruppbostäder som drivs antingen av ett landsting eller i enskild regi. Oavsett

vem som driver verksamheten finansieras den i huvudsak med landstingsmedel.

Landstingen har i sin verksamhet valt att göra placeringar på vårdhem eller i

gruppbostäder såväl inom det egna landstinget som i annat landsting. Sålunda

finns det i vissa landsting vårdhem och andra institutioner dit personer flyttat

även från andra delar av landet. I vissa fall har detta lett till en koncen-

tration av omsorgsverksamhet, företrädesvis i form av vårdhemsboende, till vissa

orter. Det placerande landstinget har dock, i enlighet med en rekommendation

från Landstingsförbundet, haft kostnadsansvaret för insatserna oavsett var

placeringen skett och detta kostnadsansvar har kvarstått även i de fall den

enskilde valt att folkbokföra sig i det nya vistelselandstinget. Detta innebär

att landstingen idag i vissa fall betalar vårdkostnaden för personer som varken

vistas eller kan anses vara bosatta inom det egna landstingsområdet.

 Enligt LSS, som ersatt omsorgslagen och elevhemslagen, skall ansvaret för

omsorger om personer med utvecklingsstörning m.fl., liksom ansvaret enligt

elevhemslagen, successivt överföras från landstingen till kommunerna.

Huvudmannaskapsförändringen genomförs för närvarande och skall vara slutförd

senast den 31 december 1995. Frågor om överförandet av huvudmannaskapet regleras

i införandelagen till LSS. I införandelagen finns också bestämmelser om vårdhem

och specialsjukhus. Enligt 6 § i införandelagen skall vårdhem och specialsjukhus

avvecklas och ersättas av den nya stödformen bostad med särskild service för

vuxna, som bl.a. innefattar gruppbostäder.

 Kommunaliseringen av omsorgerna har, i kombination med den pågående

vårdhemsavvecklingen, aktualiserat frågan om kostnadsansvaret enligt LSS och

införandelagen till LSS i fråga om personer som bor på vårdhem utanför den egna

kommunen eller utanför det egna landstingsområdet, samt för personer som

tidigare bott på ett sådant vårdhem men flyttat till en gruppbostad. Enligt

kommunallagen (1991:900) får landstingen och kommunerna endast ansvara för

insatser som ges till det egna landstingets eller den egna kommunens medborgare.

Ett landsting/en kommun får således inte betala för vård eller omsorg som ges åt

någon som är bosatt i ett annat landsting/en annan kommun. När omsorgsverk-

samheten kommunaliseras och vårdhemmen avvecklas kan detta i en del fall komma

att leda till avsevärda kostnadsökningar för de kommuner dit omsorgsverksamheten

av historiska skäl koncentrerats. Anledningen till detta är att dessa kommuner

får överta kostnadsansvaret för de personer för vilka de placerande landstingen

tidigare haft kostnadsansvaret. Denna fråga utgör idag på en del håll i landet

ett reellt problem i de pågående förhandlingarna om kommunaliseringen av

omsorgerna och vi föreslår därför i det följande att tillägg görs till 4 och

10 §§ införandelagen.

5.2 Kostnadsansvaret för boende i bostad med särskild

service, vårdhem eller specialsjukhus

Regeringens förslag: Genom en ändring i

införandelagen till LSS öppnas möjlighet i vissa

fall för ett landsting att, för en enskild person

som tidigare varit bosatt inom landstingsområdet,

träffa avtal med det landsting till vars område

personen i fråga flyttat om kostnadsansvar för

boende i bostad med särskild service för barn, ung-

domar och vuxna samt annan särskilt anpassad

bostad enligt LSS, eller för boende på vårdhem eller

specialsjukhus enligt införandelagen till LSS. Som

förutsättning gäller att flyttningen skett före den 1

januari 1996. Möjligheten skall även avse en kommun

som av landstinget övertagit ansvaret för

gruppbostäder eller vårdhem. Avtal om

kostnadsansvar för boende får även omfatta andra

insatser enligt LSS som ges den enskilde.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt omsorgslagen har landstingen haft

ansvaret för insatser för personer med utvecklingsstörning m.fl. Landstingen har

kunnat göra placeringar på vårdhem/specialsjukhus eller i gruppbostäder såväl

inom det egna landstinget som i andra landsting. Resultatet av detta är, som

nämnts i vår bakgrund, en koncentration av omsorgsverksamheten för

utvecklingsstörda personer till vissa landsting och sålunda till vissa kommuner

i landet. Det har sedan länge funnits vårdhem och gruppbostäder i privat regi

som ofta haft hela riket som upptagningsområde. En del landsting har valt att

placera personer med behov av sådan omsorg på dessa vårdhem i stället för att

inom det egna landstingsområdet bygga upp motsvarande verksamhet till full

behovstäckning. I vissa fall har två eller flera landsting samprojekterat ett

stort vårdhem i stället för att bygga flera mindre i varje landsting.

 En person som fått en plats på ett vårdhem utanför den egna hemkommunen har

tidigare inte kunnat folkbokföra sig i den nya hemkommunen så länge han eller

hon bott kvar på vårdhemmet. Särskilda bestämmelser som förhindrade detta fanns

i den tidigare folkbokföringslagen. Enligt den nuvarande folkbokföringslagen

(1991:481) skall en person över 18 år däremot anses vara bosatt i den kommun,

och alltså inom det landsting, där han eller hon regelmässigt tillbringar sin

dygnsvila och skall sålunda också folkbokföras i denna kommun. Detta gäller

också personer som bor på vårdhem.

 Fördelningen av kostnadsansvaret mellan olika landsting, i de fall då ett

landsting har gjort en placering i ett annat landsting än det egna, behandlas i

en rekommendation från Landstingsförbundet från år 1991. Huvudregeln enligt

rekommendationen är, när det gäller utvecklingsstörda personer som avslutat

särskolan, att kostnadsansvaret för stöd- och serviceinsatser åvilar

vistelselandstinget. Undantag från huvudregeln bör enligt rekommendationen göras

i fråga om boende på vårdhem och specialsjukhus samt för gruppbostäder som drivs

i enskild regi. I dessa fall har, efter en överenskommelse mellan de berörda

landstingen, en uppdelning av ansvaret för insatserna i s.k. omsorgsansvar och

kostnadsansvar skett. Enligt rekommendationen bör omsorgsansvaret i dessa fall

åvila vistelselandstinget, medan det placerande landstinget har kost-

nadsansvaret. Som redan nämnts har ansvarsfördelningen inte påverkats av om den

enskilde personen är folkbokförd i den nya kommunen eller inte.

 Rekommendationen sätter ingen gräns för under hur lång tid ursprungs-

landstinget skall betala för vårdhemsboendet i det nya landstinget. Det

landsting där den enskilde var folkbokförd då placeringen på vårdhemmet gjordes,

ursprungslandstinget, har enligt rekommendationen haft kostnadsansvaret för

dessa s.k. utomlänsplaceringar så länge vårdhemsboendet har pågått.

 Med anledning av avvecklingen av vårdhemmen har Landstingsförbundet

kompletterat sin rekommendation så att den också behandlar fördelningen av

kostnadsansvaret mellan ursprungs- och vistelselandstinget i de fall då

utflyttning från vårdhem till boende i bostad med särskild service för vuxna

sker. Rekommendationen är tänkt att gälla i ett övergångsskede och innebär att

om den enskilde flyttar från ett vårdhem till en landstingsdriven gruppbostad

övergår kostnadsansvaret från det placerande landstinget till

vistelselandstinget efter fem år. Flyttar den enskilde däremot till en enskilt

driven gruppbostad kvarstår kostnadsansvaret tills vidare hos det placerande

landstinget.

 Ikraftträdandet av LSS innebär att ansvaret för verksamheten med omsorger om

utvecklingsstörda m.fl. successivt skall föras över från landstingen till

kommunerna. Landstingens och kommunernas befogenheter regleras i huvudsak i

kommunallagen (1991:900). Enligt 2 kap. 1 § kommunallagen får landstingen och

kommunerna endast ansvara för sådana angelägenheter av allmänt intresse som har

anknytning till det egna landstingets eller den egna kommunens område eller dess

medlemmar. Kommunallagens bestämmelser skall gälla om undantag från regeln inte

görs i speciallagstiftning. Något sådant undantag fanns inte i omsorgslagen och

finns inte heller i LSS. Av bestämmelserna i 16 § LSS framgår att en kommuns/ett

landstings ansvar enligt lagen gäller gentemot dem som är bosatta i

kommunen/landstinget. I den allmänna motiveringen till LSS sägs vidare att vid

bedömningen av om en person skall anses vara bosatt i kommunen/landstinget skall

man se till bestämmelserna i folkbokföringslagen. Innebörden av bestämmelserna i

LSS är sålunda att den kommunala kompetensen enbart gäller gentemot dem som är

bosatta i kommunen/landstinget. En kommun/ett landsting får därmed inte betala

för vård eller omsorg åt någon som är bosatt i en annan kommun/ett annat

landsting.

 I vissa fall kan en förutsättning för kommunalisering vara att kommunerna inom

ett landstingsområde kan utjämna kostnaderna för omsorgsverksamheten mellan sig.

4 § införandelagen och 17 § tredje stycket LSS ger kommuner inom ett

landstingsområde möjlighet att lösa denna problematik genom att övergångsvis

lämna bidrag till varandra om det behövs för att jämna ut kostnaderna mellan

dem.

Vårdhemsavveckling och kommunalisering

Antalet utvecklingsstörda personer som bor på vårdhem har minskat successivt

under en följd av år. Enligt en rapport från Socialstyrelsen till

Socialdepartementet i juli 1994 bor för närvarande ca 2 500 personer på vårdhem

i Sverige. Av dessa kommer ca 500 personer ursprungligen från ett annat

landsting än där de idag bor. Socialstyrelsen skriver också i sin rapport att

man gör bedömningen att uppskattningsvis drygt 400 personer idag bor i en

gruppbostad utanför det landsting de ursprungligen kommer ifrån. Efter samråd

med Socialstyrelsen och Svenska Kommunförbundet gör regeringen därför

bedömningen att totalt knappt 1 000 personer för närvarande bor på vårdhem eller

i gruppbostäder utanför sina ursprungliga hemlandsting.

 I samband med avvecklingen av vårdhemmen och utflyttningen från dessa till

bostäder med särskild service eller i andra särskilt anpassade bostäder kommer i

många fall omsorgstagarna att välja att bo kvar i den kommun där vårdhemmet var

beläget. Detta är naturligt då den personliga anknytningen till den nya

hemkommunen i många fall är starkare än anknytningen till den gamla hemkommunen,

i vilken man kanske inte bott på många år.

 Vad beträffar kostnadsansvaret för personer som bor på ett vårdhem i ett annat

landsting än ursprungslandstinget får kommunaliseringen av omsorgsverksamheten

och avvecklingen av vårdhemmen till följd att kostnadsansvaret överförs från

ursprungslandstinget, som ju tidigare enligt Landstingsförbundets rekommendation

haft kostnadsansvaret för allt vårdhemsboende, till den nya hemkommunen. På

samma sätt övergår också kostnadsansvaret för personer som tidigare bott på

vårdhem utanför sitt ursprungslandsting men som flyttat till t.ex. en

gruppbostad i det nya landstinget, till den nya hemkommunen.

 Som tidigare nämnts innebär bestämmelserna i kommunallagen att ett

ursprungslandsting/en ursprungskommun inte har någon laglig möjlighet att ta på

sig kostnadsansvaret för vård eller omsorg som ges åt någon som är bosatt i ett

annat landsting/en annan kommun. Detta kan i en del fall komma att leda till

avsevärda kostnadsökningar för de kommuner dit omsorgsverksamheten av historiska

skäl koncentrerats. Effekterna av detta blir tydligast i en liten kommun i

vilken ett större vårdhem är lokaliserat. Då vårdhemmet avvecklas och kommunen

efter en kommunalisering får ansvaret för insatserna enligt LSS för de personer

som bott på vårdhemmet, kan detta resultera i stora ekonomiska påfrestningar för

kommunen.

 I samband med att omsorgsverksamheten kommunaliseras genomförs en

skatteväxling mellan landstinget och de kommuner som ingår i landstingsområdet.

Vid växlingen omräknas de kostnader landstinget haft för omsorgerna till kronor

och ören per skattekrona. Därefter minskar landstinget sin skattesats med

överenskommet belopp medan kommunerna kan höja sina skattesatser. På detta vis

överförs resurser motsvarande landstingets kostnader till kommunerna.

 Regeringen har erfarit att vid kommande skatteväxlingar avses resurser för de

totala kostnaderna landstinget haft för omsorgsverksamheten ingå, dvs. även

kostnaderna för gjorda utomlänsplaceringar. Däremot ingår inte kostnaderna för

personer som bor i landstinget men för vilka andra landsting haft

kostnadsansvaret i enlighet med Landstingsförbundets rekommendation i

skatteväxlingsunderlaget. Resurser för dessa personer tillfaller istället efter

skatteväxling kommunerna i det landsting som gjort placeringarna. Om dessa

kommuner inte fortsätter att ge nuvarande hemkommuner ersättning för insatserna

blir de i princip överkompenserade. Däremot kommer de nuvarande hemkommunerna

inte att få över tillräckliga resurser för att täcka de kostnader som redan

tidigare gjorda placeringar medför.

 Några kommuner med vårdhem inom sina områden har tillskrivit regeringen och

anfört att man inte kan träffa överenskommelser med sitt landsting om

övertagande av omsorgsverksamheten innan frågan om kostnadsansvaret för personer

som bor på vårdhem, eller har bott på vårdhem men nu flyttat till en

gruppbostad, utanför den ursprungliga hemkommunen/hemlandstinget fått en

tillfredsställande lösning. Även från annat håll har påpekats att

kommunaliseringen kan försvåras av bristande möjligheter att reglera

kostnadsansvaret för personer som flyttat från en kommun till en annan.

 Mot bakgrund av vad vi nu anfört anser vi att en möjlighet bör öppnas för ett

landsting att, för en enskild person som tidigare varit bosatt inom

landstingsområdet, träffa avtal med det landsting till vars område personen i

fråga flyttat om kostnadsansvar för boende i bostad med särskild service för

barn, ungdomar och vuxna eller annan särskilt anpassad bostad enligt LSS, samt

för boende på vårdhem eller specialsjukhus enligt införandelagen till LSS. Som

förutsättning gäller att flyttningen skett före den 1 januari 1996, dvs. innan

kommunaliseringen av omsorgerna skall vara helt genomförd. Möjligheten skall

även avse en kommun som av landstinget övertagit ansvaret för gruppbostäder

eller vårdhem. Ett sådant avtal bör även få omfatta kostnadsansvar för andra

insatser enligt 9 § LSS som ges till den enskilde. Den nu föreslagna

förändringen förutsätter tillägg i 4 och 10 §§ införandelagen.

 Möjligheten att inrätta avtal av detta slag är en viktig förutsättning för att

kommuner som övertagit ansvaret för omsorgsverksamheten - och inom vars områden

det under flera år tillbaka byggts upp omfattande omsorgsverksamhet - skall

kunna fortsätta att driva verksamhet enligt LSS. Regeringen förutsätter mot den

bakgrunden att kommunerna/landstingen kommer att träffa avtal med den inriktning

som här angetts.

 Som nyss nämnts anser regeringen att befogenheten att träffa avtal om

kostnadsansvar nu bör begränsas till att gälla personer som flyttat till

vårdhem, specialsjukhus, bostad med särskild service eller särskilt anpassad

bostad före den 1 januari 1996. Socialtjänstkommittén (S 1991:07) har i sitt

betänkande Rätten till bistånd inom socialtjänsten (SOU 1993:30) föreslagit en

ändring i socialtjänstlagen (1980:620) med innebörden att kommuner skall kunna

träffa avtal om vård eller boende för personer som inte längre är folkbokförda i

kommunen. Betänkandet har remissbehandlats och är för närvarande föremål för

beredning i regeringskansliet. Regeringen anser att frågan om en mer ingripande

ändring av LSS än den i föreliggande proposition föreslagna bör prövas samtidigt

med beredningen av Socialtjänstkommitténs betänkande.

6 Författningskommentar

6.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd

och service till vissa funktionshindrade

9 §

I ett nytt tredje stycke har gjorts vissa inskränkningar i vad som skall kunna

anses som kostnad för personlig assistans enligt första stycket 2. Första

punkten avser den situationen att den funktionshindrade själv, såsom

arbetsgivare eller uppdragsgivare, lämnar ersättning till någon som han eller

hon lever i hushållsgemenskap med (familjemedlem eller annan samboende). Sådan

ersättning anses enligt bestämmelsen inte i något fall som kostnad för personlig

assistans. Det innebär att om den funktionshindrade önskar ha någon som han

lever i hushållsgemenskap med som personlig assistent, och inte själv vill stå

för kostnaden, så måste kommunen eller ett annat fristående organ (t.ex. ett

kooperativ) vara arbetsgivare/uppdragsgivare för assistenten.

 Enligt andra punkten gäller att som kostnad för personlig assistans skall inte

heller räknas ersättning som den enskilde lämnat till en assistent för arbete på

arbetstid som överstiger tillåten arbetstid enligt 2 - 4 §§ lagen (1970:943) om

arbetstid m.m. i husligt arbete. Den lagen föreslås samtidigt ändrad genom att

den görs tillämplig på anställningsförhållanden mellan en funktionshindrad

person och hans assistent oavsett om de tillhör samma familj eller inte, vilket

vi återkommer till i avsnitt 6.4. Den föreslagna bestämmelsen i LSS har dock ett

något vidare tillämpningsområde än lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete,

genom att den inte utesluter uppdragsförhållanden. Den arbetstid som skall tas

med i beräkningen är endast sådan som hänför sig till arbete som utförs för den

ersättningsberättigade. Således skall den arbetstiden inte läggas samman med

eventuell arbetstid för annat arbete, som utförs för en annan arbetsgivare, som

assistenten har. Bestämmelsen innebär vidare att kommunen bara skall bortse från

den otillåtna övertiden, inte all arbetstid som assistenten haft hos den

funktionshindrade.

 Det nuvarande tredje stycket blir därmed ett nytt fjärde stycke.

6.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:389) om

assistansersättning

10 §

I ett nytt andra stycke har ett tillägg gjorts som motsvarar vad som föreslås

gälla för ekonomiskt stöd till kostnader för personlig assistans enligt 9 §

lagen (1993:378) om stöd och service till vissa funktionshindrade (se avnitt

6.1). För de situationer som beskrivs i första och andra punkten lämnas således

inte assistansersättning eftersom det som den enskilde i dessa fall betalat ut

inte skall anses som kostnader för personlig assistans (jfr. avsnitt 6.1).

 Det nuvarande andra stycket blir därmed ett nytt tredje stycke.

6.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

4 §

Enligt 3 § 1 lagen (1993:388) om införande av lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade (införandelagen) ansvarar landstingen för

vissa insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade (LSS) i förhållande till den personkrets som även omfattades

av de upphävda lagarna lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt

utvecklingsstörda m.fl. (omsorgslagen) och lagen (1965:136) om elevhem för vissa

rörelsehindrade barn m.fl. (elevhemslagen). Det gäller bl.a. insatserna boende i

bostad med särskild service för barn och ungdomar, bostad med särskild service

för vuxna och annan särskilt anpassad bostad. Senast den 31 december 1995 skall

dock verksamheterna överföras till kommunerna (se 3 och 4 §§ införandelagen).

 Enligt 16 § LSS gäller en kommuns och ett landstings ansvar enligt lagen

gentemot dem som är bosatta i kommunen respektive inom landstingsområdet. I

kommunallagen föreskrivs att kommunerna och landstingen endast får ta hand om

angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till den egna kommunens

eller landstingets område eller deras medlemmar. Av avsnitt 5 framgår dock att

det föreligger ett behov av att landstingen/kommunerna skall kunna fortsätta att

betala för före detta kommunmedlemmars boende enligt LSS (liksom för vård-

hemsboende enligt 10 § införandelagen, vilket vi återkommer till) även efter det

att de bosatt sig i en ny kommun. Två nya stycken har därför lagts till i 4 §.

 Bestämmelsen i andra stycket berör funktionshindrade personer som före den 1

januari 1996, dvs. när kommunaliseringen av omsorgerna senast skall vara

genomförd, har flyttat från ett landstingsområde till ett annat, och som inom

det senare landstingsområdet bor i en bostad med särskild service för barn och

ungdomar, bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad

bostad. Är dessa förutsättningar uppfyllda kan det förra landstinget genom

avtal, trots att det inte längre rör en medlem i något av landstingets kommuner,

ta på sig kostnadsansvaret för den personens boende inom det senare

landstingsområdet. Angående motivet för detta se avsnitt 5. I de fall ett sådant

avtal upprättas kan det enligt bestämmelsen även omfatta andra insatser enligt

9 § LSS.

 Enligt tredje meningen skall avtalet upphöra att gälla om den enskilde flyttar

till ett tredje landsting, eller flyttar tillbaka till det första landstinget.

Bestämmelsen föreslås med tanke på den mycket begränsade öppning för

avtalsfrihet mellan landstingen som första och andra meningarna innebär.

 I tredje stycket avses den situationen att en kommun från landstinget har

tagit över ansvaret för sådant boende som avses i andra stycket. Då skall

kommunen kunna vara part i avtalet i stället för landstinget. Bestämmelsen har

egentligen bara någon betydelse om flyttning skett mellan kommuner inom olika

landsting. I andra fall kan en ekonomisk reglering ske i samband med

kommunaliseringen med stöd av 17 § tredje stycket LSS och 4 § införandelagen.

10 §

I andra och tredje styckena föreslås bestämmelser för den som fortfarande bor på

vårdhem som motsvarar vad som föreslås i 4 §. Även vårdhem kan, enligt 10 §

första stycket, övergå till kommunalt huvudmannaskap.

6.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1979:943) om arbetstid m.m. i

husligt arbete

1 §

Ett tillägg föreslås i första stycket, vilket innebär att lagen kommer att gälla

när en funktionshindrad själv anställer sin personliga assistent även om

assistenten är en familjemedlem. För det fall familjemedlemmen lever i

hushållsgemenskap med den funktionshindrade utgår dock ingen ersättning enligt

LSS eller LASS. Att tillhöra någons familj och att leva i hushållsgemenskap med

någon sammanfaller begreppsmässigt inte helt. Exempelvis torde ett vuxet barn

räknas som medlem av föräldrarnas familj även sedan han flyttat hemifrån, se

proposition 1970:150 s. 44. I praktiken kommer således ändringen att tillämpas

på sådana familjemedlemmar som inte lever i hushållsgemenskap med den

funktionshindrade arbetsgivaren.

 I andra stycket har endast en redaktionell ändring gjorts.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till

vissa funktionshindrade

 Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 §

Insatserna för särskilt stöd och särskild service är

 1. rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap

om problem och livsbetingelser för människor med stora och varaktiga

funktionshinder,

 2. biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader

för sådan assistans, till den del behovet av ekonomiskt stöd inte täcks av

assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning,

 3. ledsagarservice,

 4. biträde av kontaktperson,

 5. avlösarservice i hemmet,

 6. korttidsvistelse utanför det egna hemmet,

 7. korttidstillsyn för skolungdom över 12 år utanför det egna hemmet i

anslutning till skoldagen samt under lov,

 8. boende i familjehem eller i bostad med särskild service för barn och

ungdomar som behöver bo utanför föräldrahemmet,

 9. bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad

för vuxna,

 10. daglig verksamhet för personer i yrkesverksam ålder som saknar

förvärvsarbete och inte utbildar sig.

 Insatser enligt första stycket 2 avser inte tid efter det att den insatsbe-

rättigade har fyllt 65 år.

 Som kostnad för personlig

 assistans enligt första

 stycket 2 anses inte i

 något fall ersättning som

 den enskilde själv lämnar

 1. till någon som han

 lever i hushållsgemenskap

 med, eller

 2. till en personlig

 assistent för arbete som

 utförts på arbetstid som

 överstiger den tid som

 anges i 2 - 4 §§ lagen

 (1970:943) om arbetstid

 m.m. i husligt arbete.

 I insatserna enligt första stycket 5 - 8 och 10 samt i insatsen bostad med

särskild service för vuxna ingår också omvårdnad. I insatserna bostad med

särskild service för barn och ungdomar samt bostad med särskild service för

vuxna ingår också fritidsverksamhet och kulturella aktiviteter.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:389) om assistansersättning

 Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1993:389) om assistansersättning skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §1

Assistansersättning utbetalas månadsvis med belopp som motsvarar kostnaden för

assistansen under det antal beviljade assistanstimmar som assistans lämnats.

Assistansersättning utges dock högst med det belopp per timme som regeringen

fastställer för varje år.

 Som kostnad för personlig

 assistans anses inte i

 något fall ersättning som

 den enskilde själv lämnar

 1. till någon som han

 lever i hushållsgemenskap

 med, eller

 2. till en personlig

 assistent för arbete som

 utförts på arbetstid som

 överstiger den tid som

 anges i 2 - 4 §§ lagen

 (1970:943) om arbetstid

 m.m. i husligt arbete.

 Utbetalning av assistansersättning för en viss månad får grundas på ett

beräknat antal assistanstimmar för den månaden. Avräkning för större avvikelser

skall då ske senast andra månaden efter den då den preliminära utbetalningen

skett. Slutavräkning skall ske senast två månader efter utgången av varje

tidsperiod för vilken assistansersättning beviljats.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1 Senaste lydelse 1993:1342.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

 Härigenom föreskrivs att 4 och 10 §§ lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 § Ett landsting och en kommun inom landstinget får

träffa avtal om att en eller flera uppgifter enligt 3 § flyttas över från

landstinget till kommunen vid en tidigare tidpunkt än den 1 januari 1996. I så

fall gäller vad som sägs i 17 § tredje stycket nya lagen.

 Ett landsting får i fråga

 om en enskild som tidigare

 varit bosatt inom lands-

 tingsområdet men som före

 den 1 januari 1994 flyttat

 till ett annat landsting

 träffa avtal med det andra

 landstinget om kostnads-

 ansvar för boende i bostad

 med särskild service för

 barn och ungdomar, bostad

 med särskild service för

 vuxna och annan särskilt

 anpassad bostad. I sådant

 fall får överenskommelsen

 även omfatta andra insat-

 ser enligt 9 § nya lagen

 som ges den enskilde.

 Avtalet upphör att gälla

 om den enskilde flyttar

 till annat landsting.

 Vad som sägs i andra

 stycket om landsting

 gäller också kommuner som

 övertagit ansvaret för

 sådant boende som där

 avses.

 10 §

 Ett landsting och en kommun som ingår i landstinget får träffa avtal om att

kommunen i stället tillhandahåller omsorger vid vårdhem. I så fall gäller vad

som sägs i 17 § tredje stycket nya lagen.

 Ett landsting får i fråga

 om en enskild som tidigare

 varit bosatt inom lands-

 tingsområdet men som före

 den 1 januari 1994 flyttat

 till ett annat landsting

 träffa avtal med det andra

 landstinget om kostnadsan-

 svar för boende på vårdhem

 eller specialsjukhus. I

 sådant fall får överens-

 kommelsen även omfatta in-

 satser enligt 9 § nya

 lagen som ges den enskilde.

 Avtalet upphör att gälla

 om den enskilde flyttar

 till annat landsting.

 Vad som sägs i andra

 stycket om landsting

 gäller också kommuner som

 övertagit ansvaret för

 vårdhem.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i

husligt arbete

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt

arbete skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Denna lag är tillämplig Denna lag är tillämplig

på arbete som arbets- på arbete som arbets-

tagare utför i arbets- tagare utför i arbets-

givarens hushåll. Lagen givarens hushåll. Lagen

gäller dock ej om ar- gäller dock inte om ar-

betstagaren är medlem av betstagaren är medlem av

arbetsgivarens familj. arbetsgivarens familj,

 utom i det fall arbets-

 tagaren är personlig

 assistent enligt lagen

 (1993:387) om stöd och

 sevice till vissa

 funktionshindrade.

 Överenskommelse mellan Överenskommelse mellan

arbetsgivare och arbets- arbetsgivare och arbets-

tagare som strider mot tagare som strider mot

denna lag är icke bin- denna lag är inte bin-

dande för arbetstagaren. dande för arbetstagaren.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-10-06

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 29 september 1994 (Socialdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Eva[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 oktober 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:77 Vissa frågor om personlig assistans

och om kostnadsansvar för insatser enligt lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade.