Bilaga 2

Avstämning

 av det svenska

 konvergensprogrammet

.

BILAGA 2

Avstämning av det svenska konvergensprogrammet

Innehållsförteckning

1 Sammanfattning 5

2 Det svenska konvergensprogrammet 6

2.1 Bakgrund 6

2.2 Konvergensprogrammets mål och inriktning av den

 ekonomiska politiken 6

3 Den ekonomiska utvecklingen 1994-1998 8

3.1 Den allmänna ekonomiska utvecklingen 8

3.2 De offentliga finanserna 11

4 Den svenska ekonomin till och med år 2001 14

4.1 Utgångsläget 1998 14

4.2 Den ekonomiska politiken 14

4.3 Utsikterna för den svenska ekonomin t.o.m. år 2001 15

4.4 Känslighetsanalys av de offentliga finanserna 17

Underbilaga: Miljöhänsyn i den ekonomiska politiken 20

Tabeller

3.1 Försörjningsbalans 8

3.2 Hushållens inkomster m.m. 9

3.3 Vissa nyckeltal 10

3.4 Förändring i offentliga finanser 1994-1998 12

3.5 Offentliga finanser 12

3.6 Förändring i offentligt sparande 13

4.1 Prognos för svensk ekonomi 16

4.2 Prognos för vissa nyckeltal 16

4.3 Prognos för offentliga finanser 17

4.4 Känslighetsanalys I: Konjunkturavmattning 18

4.5 Känslighetsanalys II: Lönebildning 18

Diagram

3.1 Sysselsättningsförändring i offentlig och privat sektor 10

3.2 KPI-utvecklingen i Sverige och EU 10

3.3 Räntedifferens mot Tyskland, 5-årig statsobligation 10

3.4 ECU-index 11

4.1 Öppen arbetslöshet 14

U.1 Utsläpp av några viktiga ämnen 1970-1995 22

1 Sammanfattning

I denna bilaga till 1998 års ekonomiska vårproposition

lämnas den sjätte och sista avstämningen av det

konvergensprogram som regeringen lade fram i juni

1995.

Avstämningen visar att den ekonomiska tillväxten

sedan 1994 i stort sett legat på den nivå som förutsågs

i programmet, ca 2,5 procent per år. Nettoexportens

bidrag till tillväxten har varit större och den inhemska

efterfrågan i gengäld svagare än beräknat. Priser och

räntor har utvecklats betydligt mer gynnsamt. Det

senaste året har inflationstakten legat runt 1 procent

och räntenivån är fem procentenheter lägre än vid den

tidpunkt konvergensprogrammet presenterades.

Sysselsättningen utvecklades svagt under 1996

och 1997. Arbetslösheten ligger därför över den nivå

som förväntades i programmet. Under det senaste året

har dock sysselsättningen vuxit och arbetslösheten

sjunker nu påtagligt och beräknas vid slutet av 1998

uppgå till 6,5 procent av arbetskraften, vilket är en

nedgång från ca 8 procent i juni 1995.

Konvergensprogrammets långtgående mål för

sanering av de offentliga finanserna har uppnåtts. År

1997 uppgick underskottet i de offentliga finanserna

till 0,8 procent av BNP (mätt enligt de regler som

tillämpas i EU) och i år beräknas den offentliga sektorn

uppvisa ett visst finansiellt överskott. Den offentliga

sektorns konsoliderade bruttoskuld faller som andel

av BNP för fjärde året i rad.

Kalkylen för de kommande åren visar en fortsatt

förstärkning av de offentliga finanserna och att de mål

om överskott motsvarande 2 procent av BNP sett över

en konjunkturcykel som regeringen satt upp kommer

att uppnås med viss marginal.

Kalkylen bygger på en tillväxt inom OECD-området

på ca 2,5 procent per år och att den svenska

löneökningstakten begränsas till 3 procent per år.

Med dessa förutsättningar kan BNP växa med nära 3

procent per år fram till och med år 2001. I växande

utsträckning drivs tillväxten av en stigande inhemsk

efterfrågan, bl.a. till följd av växande disponibla

inkomster för hushållen.

Den ekonomiska politiken är inriktad på att bringa

ned arbetslösheten till 4 procent år 2000. Ett centralt

inslag i denna strävan är en utbyggnad av antalet

utbildningsplatser, i syfte att höja kompetens och

anpassningsförmåga på arbetsmarknaden.

2 Det svenska konvergens-

programmet

2.1 Bakgrund

I denna bilaga till 1998 års ekonomiska vårproposition

redovisas den sjätte och sista avstämningen av det

konvergensprogram som den svenska regeringen

presenterade i juni 1995. Programmet hade sin

bakgrund dels i de svåra balansproblem som präglade

den svenska ekonomin vid denna tidpunkt, dels i den

process för att upprätta en ekonomisk-monetär union

och en gemensam valuta som pågår inom EU sedan

flera år.

Enligt EG-fördraget åvilade det EU:s medlemsländer

att vid behov under den första etappen av EMU anta

s.k. konvergensprogram. Dessa skulle ligga till grund

för en bedömning av de framsteg som gjorts i fråga om

konvergens i den ekonomiska utvecklingen, särskilt

vad avser prisstabilitet och sunda offentliga finanser,

som är nödvändig för att en gemensam valuta skall

kunna etableras. Under andra etappen av EMU, som

avser perioden 1994-1998, är konvergensprogram ett

politiskt åtagande.

Som nybliven EU-medlem presenterade Sverige sitt

första konvergensprogram i juni 1995. Programmet

lades fram av regeringen. En bred majoritet av

riksdagen ställde sig bakom dess innehåll. I

konvergensprogrammet anges att regeringen varje

halvår skall göra en avstämning av programmet.

Sådana avstämningar har tidigare redovisats vid

följande tillfällen:

 I november 1995 i anslutning till regeringens

proposition En politik för arbete, trygghet och

utveckling (prop. 1995/96:25, bilaga 2).

 I april 1996 i anslutning till den ekonomiska

vårpropositionen (prop. 1995/96:150, bilaga 2).

 I september 1996 i anslutning till

budgetpropositionen (prop. 1996/97:1, bilaga 3).

 I april 1997 i anslutning till den ekonomiska

vårpropositionen (prop. 1996/97:150, bilaga 2).

samt

 I september 1997 i anslutning till

budgetpropositionen (prop. 1997/98:1, bilaga 3).

I konvergensprogrammet angavs att regering och

riksdag senare kommer att ta ställning till ett svenskt

deltagande i EMU:s tredje etapp och att detta

ställningstagande skall göras i ljuset av den fortsatta

utvecklingen och i enlighet med fördraget. Samtidigt

uttrycktes att de konvergenskriterier som definieras i

EG-fördraget är uttryck för en sund ekonomisk politik

och därför bör ligga till grund för den ekonomiska

politiken oavsett ställningstagande till ett svenskt

deltagande i valutaunionen.

Riksdagen antog i december 1997, i enlighet med

regeringens proposition Sverige och den ekonomiska

och monetära unionen (prop. 1997/98:25), att Sverige

inte bör införa euron då den tredje etappen av EMU

inleds. I och med detta beslut har det stått klart att

Sverige inte kommer att delta i valutaunionen från

starten.

Den del av den s.k. stabilitets- och tillväxtpakten

som gäller övervakning väntas träda i kraft den 1 juli

1998. Enligt rådets förordning (EG) 1466/97 om

förstärkning av övervakningen av de offentliga

finanserna samt övervakningen och samordningen av

den ekonomiska politiken skall de länder som inte

inför den gemensamma valutan presentera

konvergensprogram. De länder som ingår i

valutaunionen skall presentera stabilitetsprogram. De

nya stabilitets- och konvergensprogram som skall

läggas fram enligt pakten kommer till viss del att följa

andra regler än de som gällt för konvergensprogram

under andra etappen av EMU. Centralt är här kravet

att ange medelfristiga mål som innebär att de

offentliga finanserna skall vara nära balans eller visa

överskott. För de nya programmen kommer att gälla ett

mer utvecklat övervakningsförfarande på EU-nivå vad

avser måluppfyllelse och efterlevnad av programmen.

Regeringen avser att senare presentera ett

konvergensprogram i enlighet med de nya reglerna.

2.2 Konvergensprogrammets mål och

inriktning av den ekonomiska

politiken

I konvergensprogrammet anges att de allmänna målen

för den ekonomiska politiken är en god tillväxt, full

sysselsättning och stabila priser. För att uppnå dessa

mål måste de offentliga finanserna bringas under

kontroll. Vidare skall tillväxten ske i former som inte

medför en ökad förslitning av natur och miljö eller ökar

miljöskulden.

Konvergenskriterierna omfattar krav på att

inflationstakt och räntor inte får avvika alltför mycket

från de länder som har den lägsta inflationen. Dessa

krav stämmer väl överens med det mål för inflationen

som Riksbanken ställt upp att prisökningstakten

skall uppgå till två procent per år med ett

toleransintervall på en procentenhet åt vardera hållet.

För att stärka förtroendet för en politik inriktad på

stabila priser aviserades i konvergensprogrammet en

ökad självständighet för Riksbanken. Vidare ställs

krav på en stabil växelkurs. I konvergensprogrammet

anges som ett mål att stärka kronan i förhållande till

den kurs som rådde i juni 1995.

De offentliga finanserna får inte, annat än under

särskilda omständigheter, uppvisa underskott som är

större än 3 procent av BNP. Den offentliga

bruttoskulden får inte överstiga 60 procent av BNP,

eller om den gör det, krävs att den minskar i

tillfredsställande takt. Vid den tidpunkt

konvergensprogrammet lades fram kännetecknades de

offentliga finanserna av en fundamental obalans, med

ett underskott på mer än 10 procent av BNP.

Finanspolitiken inriktades i första hand på att sanera

de offentliga finanserna. Tre preciserade mål sattes

upp för budgetpolitiken:

 Statsskulden skall stabiliseras, mätt som andel av

BNP, senast under år 1996.

 Underskottet i de offentliga finanserna skall under

år 1997 inte överstiga 3 procent av BNP, dvs.

Sverige skall klara referensvärdet för underskottet.

 År 1998 skall de offentliga finanserna uppvisa

balans, dvs. inkomsterna skall motsvara utgifterna.

Enligt konvergensprogrammet skall budgetpolitiken

även vara inriktad på att begränsa omfattningen på de

offentliga utgifterna, bl.a. i syfte att minska de

offentliga finansernas sårbarhet för

konjunktursvängningar.

I anslutning till konvergensprogrammet aviserades

ett omfattande konsolideringsprogram för de

offentliga finanserna. Programmet innefattade

preciserade åtgärder som beräknades ge en varaktig

förstärkning av de offentliga finanserna fram till och

med år 1998 med 118 miljarder kronor, motsvarande 7,5

procent av BNP. År 1996 utökades

konsolideringsprogrammet med ytterligare åtgärder så

att detta sammantaget omfattar 126 miljarder kronor

eller motsvarande 8 procent av BNP. Detta belopp

avsåg de direkta effekterna av inkomstförstärkningar

och utgiftsminskningar, beräknade netto med hänsyn

till bl.a. att minskade transfereringar leder till lägre

skatteinkomster. Däremot inkluderas inte indirekta

effekter av t.ex. lägre ränta. Riksdagen fattade 1995 ett

principbeslut om programmet i sin helhet och områden

för besparingar fastställdes. Det klargjordes därvid att

i den mån enskilda förslag inte genomfördes eller gav

mindre effekt än beräknat skulle dessa ersättas med

andra åtgärder så att den åsyftade besparingen

uppnåddes.

Konsolideringsprogrammet omfattade en lång rad

åtgärder, som fördelade sig så att ungefär hälften

avsåg ökade inkomster och hälften reducerade

utgifter. Den förstärkning av de offentliga finanserna

som följde av konsolideringsprogrammets åtgärder

koncentrerades till de första åren, så att två tredjedelar

av programmets åtgärder fick effekt åren 1995 och

1996.

I konvergensprogrammet aviserades även att det

skulle ske försäljningar av statliga tillgångar, bl.a. de

tillgångar staten övertagit i samband med bankkrisen

samt statens aktieinnehav i Nordbanken, i syfte att

minska den offentliga bruttoskulden. Försäljningarna

beräknades ge inkomster på ca 50 miljarder kronor.

I konvergensprogrammet redovisades en

bedömning av den ekonomiska utvecklingen i

perspektivet fram till och med år 2000. Enligt denna

skulle den återhämtning som inleddes år 1994 fortsätta

och de påtagliga balansproblemen i den svenska

ekonomin underskott i offentlig sektor, hög

arbetslöshet, höga inflationsförväntningar och hög

ränta gradvis övervinnas. Målen om underskott

under 3 procent av BNP år 1997 och balans i de

offentliga finanserna år 1998 skulle dock enligt denna

prognos inte uppnås utan att ytterligare

besparingsåtgärder vidtogs.

3 Den ekonomiska utvecklingen

1994-1998

3.1 Den allmänna ekonomiska

utvecklingen

Den ekonomiska utvecklingen sedan 1994 har i stora

drag följt den bana som antogs i

konvergensprogrammet. Den finansiella utvecklingen

 inflation, ränta och växelkurs har varit mer

gynnsam, medan den förväntade förbättringen av

läget på arbetsmarknaden har dröjt.

Med den bedömning som nu kan göras av år 1998

har BNP vuxit med 2 ½ procent per år under

fyraårsperioden från 1994 till och med 1998, vilket är i

nivå med prognosen i juni 1995 (se tabell 3.1).

Förloppet har dock varit något annorlunda, främst

därför att den konjunkturavmattning som under 1996

ägde rum i de europeiska länderna inte var förutsedd.

Tillväxten har främst, vilket är i linje med

konvergensprogrammet, drivits på av utrikeshandeln

och näringslivets investeringar. Industrins relativa

kostnadsläge stärktes med ca 20 procent efter kronans

depreciering 1992, vilket har möjliggjort såväl sänkta

relativpriser som förbättrad lönsamhet.

Exporttillväxten har dock under de senaste fyra åren

varit påtagligt starkare än beräknat. Svensk

exportindustri har vunnit marknadsandelar i större

omfattning än vad som erfarenhetsmässigt kunde

förväntas med hänsyn till relativprisutvecklingen. En

förklaring till detta är att den svenska exportens

branschsammansättning varit gynnsam i förhållande

till världsmarknadstillväxten. Även importen har vuxit

snabbt, men här har utvecklingen varit i linje med den

importvägda efterfrågan och en trendmässigt stigande

importandel. Sammantaget har utrikeshandeln gett ett

betydligt större bidrag till den ekonomiska tillväxten

än vad som förutsågs i konvergensprogrammet. Av

den samlade BNP-tillväxten mellan 1994 och 1998 på

drygt 10 procent svarar en stärkt nettoexport för

nästan hälften.

Investeringsverksamheten har i gengäld varit

svagare än beräknat. Till stor del kan detta förklaras

av att offentliga myndigheternas investeringar och

bostadsbyggandet, bl.a. till följd av saneringen av de

offentliga finanserna, utvecklats mycket svagt.

Bostadsinvesteringarna beräknas i år, trots en viss

uppgång jämfört med 1997 vara 30 procent lägre än

under 1994, medan myndigheternas investeringar

under samma period reducerats med nära 20 procent.

Förbättrad lönsamhet, lägre räntor och ett

successivt stigande kapacitetsutnyttjande har dock

dragit upp näringslivets investeringar. Dessa har

sedan 1994 vuxit med 44 procent, vilket dock inte är

lika kraftigt som väntades i konvergensprogrammet.

Näringslivets investeringar, mätt som andel av BNP,

beräknas i år vara tillbaka på samma nivå som i slutet

av 1980-talet, före det kraftiga fallet i samband med

recessionen 1991-93. Det är i första hand maskin-

investeringarna som ökat, medan

byggnadsinvesteringarna visat en betydligt mer

blygsam uppgång. Detta kan tolkas som ett uttryck för

att kapitalutbyggnaden till stor del har en inriktning

mot mer arbetsbesparande produktion.

TABELL 3.1 FÖRSÖRJNINGSBALANS

MILJARDER

PROCENTUELL

FÖRÄNDRING

KRONOR

1997

1995

1996

1997

1998

1994-19981

1994-19981

ENL.

KONVERGE

NSPROG.

Privat

konsumtion

922,9

0,8

1,3

2,0

2,5

1,6

1,2

Offentlig

konsumtion

449,3

-0,9

-0,2

-2,1

1,2

-0,5

-0,8

Stat

134,2

-2,1

-0,6

-5,0

2,5

-1,3

-0,8

Kommun

315,1

-0,4

0,0

-0,7

0,8

-0,1

-0,8

Bruttoinvestering

ar

237,9

12,4

3,7

-4,8

7,2

4,4

8,8

Näringsliv

183,6

27,7

4,7

-0,1

7,8

9,6

11,9

Bostäder

23,8

-23,5

13,1

-25,7

8,8

-8,6

2,5

Myndigheter

30,5

-5,7

-8,0

-9,4

2,8

-5,0

2,6

Lagerinvestering

ar

6,8

0,5

-1,1

0,7

0,1

0,1

0,1

Export

761,4

12,9

6,1

12,8

6,3

9,5

7,6

Import

639,5

10,2

3,7

11,7

6,9

8,1

6,7

BNP

1738,9

3,9

1,3

1,8

3,1

2,5

2,6

1. Genomsnitt under fyraårsperioden 1994-1998

TABELL 3.2 HUSHÅLLENS INKOMSTER M.M.

MILJARDE

R

PROCENTUELL

FÖRÄNDRING

KRONOR

FASTA

PRISER

1997

1995

1996

1997

1998

1994-19981

1994-19981

ENL.

KONVER-

GENSPROG.

Lönesumma

756,6

2,0

4,9

3,1

3,0

3,2

2,7

Timlön

0,6

5,3

3,6

1,8

2,8

1,2

Sysselsättning

timmar

2,0

0,1

-1,1

1,0

0,5

1,5

 - antal

personer

1,5

-0,6

-1,0

1,0

0,2

1,8

Transfereringar

387,9

-2,7

-2,1

-0,6

1,8

-0,9

-2,3

Övriga inkomster

191,4

6,1

-2,7

-5,9

3,3

0.1

6,6

Skatter

405,7

7,0

7,8

6,9

3,1

6,2

5,5

Disponibel inkomst

930,2

-1,0

-0,7

-1,7

2,5

-0,3

1,4

Sparkvot, procent

6,3

4,4

0,8

0,9

3,1

5,6

1. Genomsnitt under fyraårsperioden 1994-1998

Den privata konsumtionen har, sett i ett längre

perspektiv, utvecklats svagt, även om den gradvis har

gett ett ökat bidrag till tillväxten. Det var först under år

1997 som konsumtionsvolymen nådde över nivån vid

1990-talets inledning. Konsumtionsutvecklingen har

trots detta varit något starkare än vad som beräknades

i konvergensprogrammet. Det är främst ett uppdämt

behov av kapitalvaror hos hushållen som nu

tillgodoses.

Den växande konsumtionsefterfrågan har i

betydligt högre grad än väntat finansierats med ett

minskat sparande. Hushållens reala disponibla

inkomster beräknas i år vara 1 procent lägre än under

år 1994. Prognosen i konvergensprogrammet

förutsatte en ökning under samma period med mer än

5 procent. Sparkvoten har fallit från 8 procent år 1994

och beräknas i år uppgå till knappt 1 procent av de

disponibla inkomsterna. Även i

konvergensprogrammet förutsattes att hushållens

sparande skulle minska, men plana ut på en långsiktig

nivå runt 4 procent av de disponibla inkomsterna.

Som framgår av tabell 3.2 har

konsolideringsprogrammet, i form av neddragna

transfereringar och höjda skatter, bidragit negativt till

hushållens inkomstutveckling i ungefär den

omfattning som förutskickades i

konvergensprogrammet. En svagare

sysselsättningsutveckling har uppvägts av att den

reala timlönen stigit med nära 12 procent mellan åren

1994 och 1998, mot beräknade 5 procent.

Löneinkomsterna har därför ökat nästan i den takt som

antogs 1995. Det är istället den negativa utvecklingen

av hushållens övriga inkomster, bl.a.

företagarinkomster och kapitalinkomster, som

förklarar varför de disponibla inkomsterna utvecklats

så svagt.

Läget på arbetsmarknaden har utvecklats betydligt

svagare än väntat. Den återhämtning av

sysselsättningen som ägde rum åren 1994 och 1995

bröts under 1996 och först under andra halvåret 1997

började sysselsättningen växa igen. Antalet

sysselsatta beräknas i år vara 36 000 eller 0,9 procent

fler än år 1994, medan det i konvergensprogrammet

antogs att sysselsättningen under denna period skulle

öka med 7 procent eller 290 000 personer. Till viss del

har arbetskraftsbehovet tillgodosetts genom stigande

medelarbetstid. Under de senaste fyra åren har

medelarbetstiden per sysselsatt ökat med drygt 1 ½

procent. Mätt i arbetade timmar har sålunda

sysselsättningen varit något mer expansiv. Ytterligare

en förklaring till en svag sysselsättningsutveckling är

att produktiviteten produktion per arbetad timme

stigit snabbare än väntat. Under 1980-talet steg BNP-

produktiviteten med ca 1 procent per år. Under 1990-

talet har den årliga produktivitetstillväxten, såväl

under recessionen som under de senaste fyra årens

återhämtning legat över 2 procent. Bidragande orsaker

till denna utveckling torde vara den förhållandevis

snabba ökningen av den reala timlönen och att

produktionstillväxten i hög grad skett inom mindre

arbetsintensiva delar av näringslivet.

Konsolideringen av de offentliga finanserna har

medfört att den offentliga sysselsättningen har

minskat sedan 1994 med 65 000 personer. Den privata

sysselsättningen har varit mer expansiv och ökat med

nära 100 000 personer.

Den beskrivna sysselsättningsutvecklingen

medförde att arbetslösheten inte sjönk som beräknat

utan låg kvar på en nivå runt 8 procent fram till mitten

av år 1997. Det senaste året har dock den öppna

arbetslösheten minskat kraftigt. År 1998 beräknas den

öppna arbetslösheten uppgå till 6,7 procent. Detta är

en procentenhet högre än vad som antogs i

konvergensprogrammet.

När konvergensprogrammet presenterades i juni

1995 rådde en betydande tveksamhet om den framtida

inflationstakten i Sverige. Den höga räntan

avspeglade fortsatt höga inflationsförväntningar och

ett bristande förtroende för den svenska ekonomin.

Som framgår av diagram 3.2 har emellertid den svenska

TABELL 3.3 VISSA NYCKELTAL

1995

1996

1997

1998

1994-19981

1994-19981

ENL. KONVER-

GENSPROG.

Årlig procentuell förändring

KPI, årsgenomsnitt

2,8

0,8

0,9

0,9

1,4

2,8

HIKP2, årsgenomsnitt

0,8

1,8

1,5

NIVÅ 1998 ENL.

KONVERGENSP

ROG.

Nivå i procent

Arbetslöshet

7,7

8,1

8,0

6,7

5,6

Arbetsmarknadspolitiska

åtgärder

4,4

4,5

4,3

4,2

4,0

Bytesbalans

2,2

2,6

2,7

3,5

4,0

Femårig obligationsränta

9,9

7,3

5,8

5,3

8,5

Tysk femårig ränta

6,0

5,0

4,7

4,8

7,0

ECU-index

126,1

115,1

117,2

117,4

118,0

1. Genomsnitt under fyraårsperioden 1994-1998

2. Harmoniserad inkomstprisindex enligt EU-normen

inflationstakten nu etablerats på en låg nivå. Under

1996 och 1997 steg konsumentpriserna med endast 1

procent i årstakt och i år beräknas priserna stiga med

0,6 procent under loppet av året. Saneringen av de

offentliga finanserna har bidragit till att höja prisnivån,

bl.a. genom minskade subventioner av bostäder och

höjda energiskatter. Rensat för dessa effekter blir

bilden av låg inflation än mer tydlig.

Ett stärkt förtroende för att penningpolitiken skall

kunna klara prisstabilitetsmålet i kombination med en

framgångsrik sanering av de offentliga finanserna har

medfört att räntenivån kunnat sjunka markant. Den

femåriga obligationsräntan uppgick i början av april till

4,9 procent, vilket är mer än fem procentenheter lägre

än då konvergensprogrammet presenterades och 3,5

procentenheter under den nivå som prognostiserades

för 1998. Nedgången beror till viss del på fallande

internationella räntor, men även räntedifferensen mot

utlandet har minskat påtagligt. Räntedifferensen mot

Tyskland för femåriga obligationer uppgick i juni 1995

till 4 procentenheter och har därefter successivt

minskat för att för närvarande uppgå till ca 0,4

procentenheter. Detta är betydligt mindre än vad som

förväntades när konvergensprogrammet lades fram.

I konvergensprogrammet gjordes bedömningen att

den svenska kronan var undervärderad och därför

borde komma att stärkas under de kommande åren.

Kronan har också jämfört med juni 1995 apprecierats

med ca 7 procent.

3.2 De offentliga finanserna

De mål som sattes upp i konvergensprogrammet för de

offentliga finanserna innebar en mycket långtgående

konsolidering. Det kan nu konstateras att de tre

preciserade målen har uppnåtts:

 Statsskulden motsvarade vid utgången av år 1996

83,6 procent av BNP, vilket var en nedgång med

0,4 procentenheter från årets början. Skuldkvoten

har därefter fortsatt att reduceras och beräknas vid

utgången av 1998 uppgå till 78,6 procent av BNP.

 Underskottet i den offentliga sektorns finansiella

sparande uppgick under 1997 till 0,8 procent av

BNP, mätt med de redovisningsprinciper som

tillämpas inom EU (ENS). Sverige uppfyllde

därmed med god marginal det referensvärde på 3

procent av BNP som gäller för konvergenskriteriet

om offentliga finanser. Mätt med nationella

principer för nationalräkenskaper uppgick

underskottet till 1,1 procent av BNP.

 Under 1998 beräknas den offentliga sektorns

inkomster överstiga utgifterna. Det redovisade

finansiella sparandet beräknas uppgå till 0,8

procent av BNP(ENS).

I tabell 3.5 redovisas de offentliga finanserna i

enlighet med reglerna i det europeiska

nationalräkenskapssystemet (ENS), som tillämpas

inom EU bl.a. vid bedömning av medlemsländernas

offentliga underskott. Redovisningen enligt de

svenska nationalräkenskaperna avviker på vissa

punkter från dessa regler. Avsikten är att de svenska

nationalräkenskaperna under 1999 skall övergå till att

tillämpa ENS.

Från och med år 1997 tillämpas en ny

budgetprocess, som bl.a. innebär att riksdagen

beslutar om nominellt fastställda tak för de statliga

utgifterna för kommande treårsperiod. Våren 1996

fattade sålunda riksdagen beslut om utgiftstak för

åren 1997, 1998 och 1999, som bl.a. innebar att taket

för de statliga utgifterna i nominella temer skulle öka

med mindre än 1% per år.

Under de senaste åren har finanspolitiken

konsekvent avvägts för att uppnå de budgetpolitiska

målen. I 1996 års ekonomiska vårproposition gjordes

bedömningen att det inte skulle vara möjligt att uppnå

balans i de offentliga finanserna år 1998.

Konsolideringsprogrammet utökades därför med

ytterligare besparingar som beräknades varaktigt

förstärka de offentliga finanserna år 1998 med 8

miljarder kronor. Det totala konsolideringsprogrammet

motsvarade därmed 8 procent av BNP.

Mellan 1995 och 1996 stärktes de offentliga

finanserna mer än beräknat. I 1997 års

ekonomiskavårproposition, liksom i

budgetpropositionen för 1998, gjordes därför

bedömningen att det inom ramen för de

budgetpolitiska målen och de fastlagda utgiftstaken

fanns utrymme för ökade insatser för att minska

arbetslösheten, bl.a. genom en ytterligare utbyggnad

av antalet utbildningsplatser. Därtill höjdes

ersättningen inom vissa inkomstförsäkringar.

Den totala förbättringen av offentliga sektorns

finansiella sparande mellan 1994 och 1998 beräknas

uppgå till 11 procent av BNP, se tabell 3.4. Därav faller

huvuddelen på en sjunkande utgiftsandel. De

offentliga utgifterna beräknas i år vara ungefär lika

stora i nominella tal som under 1995. I reala termer har

utgifterna minskat med sammanlagt 3 procent under

fyraårsperioden sedan 1994. Uttryckt som andel av

BNP har utgifterna minskat med 8 procentenheter, från

70 procent till 61 procent.

TABELL 3.4 FÖRÄNDRING I OFFENTLIGA FINANSER

1994-1998

PROCENT AV BNP

ENLIGT SVENSK DEFINITION

1994

19981

FÖRÄNDRI

NG

KONVER

-

ÅREN

1994-1998

GENSPR

O-

GRAMM

ET2

Inkomster

59,7

62,5

+2,8

+1,9

Skatter

49,8

53,9

+4,1

+1,8

Övriga

inkomster

9,9

8,6

-1,3

+0,1

Utgifter

70,0

61,8

-8,2

-7,6

Transfereringa

r till hushållen

25,6

21,9

-3,7

-4,8

Subventioner

m.m.

7,2

6,3

-0,9

-0,8

Konsumtion

och

investeringar

30,2

27,9

-2,3

-3,1

Räntor

6,8

5,8

-1,1

+1,1

Primärt sparande

-9,5

2,6

+12,1

+10,8

Finansiellt

sparande

-

10,3

1,6

+11,0

+9,5

Staten

-

11,7

0,1

+11,8

+9,8

AP-fonden

1,6

0,5

-1,1

-0,7

Kommunerna

-0,2

0,2

+0,4

+0,3

1. Justerat för bolagisering av AP-fondens fastigheter.

2. Förändring enligt konvergensprogrammet 1994-1998.

Skattekvoten, skatter och avgifter som andel av BNP,

uppgår i år till 53,5 procent, en ökning med 3,7

procentenheter sedan år 1994. Till en del kan dock

skatteinkomsterna 1998 betraktas som tillfälligt höga,

bl.a. till följd av stora realisationsvinster under

föregående år. Justerat för tillfälliga effekter kan

skattekvoten beräknas ha ökat med 3 procentenheter.

Förstärkningen av de offentliga finanserna är i

huvudsak strukturellt betingad, dvs. det är en varaktig

ökning av det offentliga sparandet. I tabell 3.6

redovisas en dekomponering av förändringen i

offentligt finansiellt sparande mellan 1994 och 1998.

Den komponent som hänförs till tillväxten har här,

baserat på historiska erfarenheter, definierats som 75

procent av avvikelsen i BNP-tillväxt från en

trendmässig nivå på 2,0 procent. Som framgår av

tabellen kan tillväxten förklara endast en mindre del av

förbättringen av det finansiella sparandet mellan 1994

och 1998. Därtill har skattebaserna utvecklats svagare

än BNP, vilket avspeglar att tillväxten burits upp av

utrikeshandel och investeringar. Vidare påverkas det

finansiella sparandet av vissa tillfälliga faktorer.

Rensat för dessa uppgår den underliggande

förstärkningen av offentligt sparande till 10

procentenheter.

Till den underliggande förstärkning hör

konsolideringsringsprogrammets besparingar på 8

procent av BNP. Därtill har den kommunala

konsumtionen minskat som andel av BNP med 2

procentenheter mätt i fasta priser, vilket inte räknats in

i konsolideringsprogrammet.

TABELL 3.5 OFFENTLIGA FINANSER

ENLIGT ENS-REGLER

MILJARDER

PROCENT AV BNP

KRONOR

1997

1994

1995

1996

1997

1998

Inkomster

1091,9

59,7

59,6

62,3

62,1

62,1

Skatter och avgifter

941,6

49,8

50,2

52,8

53,5

53,5

Övriga inkomster

150,2

9,8

9,4

9,5

8,6

8,6

Utgifter

1106,2

69,7

66,5

65,8

63,4

61,3

Transfereringar till

hushållen

387,9

25,6

23,6

22,8

22,2

21,7

Subventioner m.m.

116,6

7,4

7,7

7,6

6,7

6,2

Konsumtion

449,3

27,1

25,7

26,1

25,8

25,5

Investeringar

43,4

3,0

3,1

2,1

2,5

1,4

Räntor

109,0

6,8

6,4

7,2

6,2

6,5

Finansiellt sparande

-14,2

-10,3

-6,9

-3,5

-0,8

0,8

Konsoliderad bruttoskuld

1337,0

79,0

77,6

76,7

76,6

74,0

BNP, nivå

1 744,7

1 537.6

1657,4

1698,4

1744,7

1828,8

Enligt svensk definition

Finansiellt sparande

-19,1

-10,3

-7,8

-2,1

-1,1

1,6

Konsoliderad bruttoskuld

1 337,0

79,3

78,0

77,2

76,9

74,3

BNP, nivå

1738,9

1531,1

1649,9

1688,2

1738,9

1822,7

Den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld har

reducerats från 78,8 procent av BNP vid utgången av

år 1994 till beräknade 74,2 procent av BNP vid 1998 års

utgång. Skuldutvecklingen har varit betydligt mer

gynnsam än väntat. I konvergensprogrammet

beräknades bruttoskulden komma att växa snabbare

än BNP och skuldkvoten följaktligen stiga. Vid

utgången av 1998 kommer bruttoskulden att vara 190

miljarder mindre än vad som antogs 1995. Större delen

av denna skillnad förklaras av det finansiella

sparandet utvecklats bättre.

Den offentliga sektorns nettoskuld har till följd av

värdeförändringar på tillgångar vuxit med endast 35

miljarder kronor under dessa år.

TABELL 3.6 FÖRÄNDRING I OFFENTLIGT

SPARANDE

PROCENT AV BNP

1995

1996

1997

1998

SUMM

A

Förändring

finan-siellt

sparande

2,6

5,7

1,0

2,7

12,0

Räntor

-0,4

-0,4

0,0

0,7

-0,1

Tillväxt

1,3

-0,5

-

0,2

0,7

1,3

Skattebaser/

BNP

-1,5

1,0

0,2

-

0,3

-0,6

Periodisering

av skatter

0,2

0,9

0,0

0,3

1,4

Engångseffek

ter

-0,5

-0,1

-

0,4

0,8

-0,2

Underliggan

de

förändring

3,5

4,8

1,3

0,6

10,2

4 Den svenska ekonomin fram till

år 2001

4.1 Utgångsläget 1998

Den svenska ekonomin befinner sig för närvarande i

en tydlig uppgångsfas. Enligt preliminärt utfall ökade

BNP fjärde kvartalet 1997 med 3,3 procent mätt i

årstakt. Arbetskraftsundersökningarna visar en

fortsatt påtaglig förbättring av läget på

arbetsmarknaden. Antalet arbetslösa var i februari

1998 93 000 färre än för ett år sedan och antalet

nyanmälda lediga platser ligger på en hög nivå.

Den finansiella krisen i Asien utgör ett

orosmoment, men beräknas få begränsade effekter för

den svenska ekonomin. Orderingången till

exportindustrin har minskat något men ligger på en

fortsatt hög nivå. Den svenska industrins

konkurrenskraft är fortsatt stark.

I år förskjuts alltmer tillväxtens drivkrafter från

utrikeshandeln till den inhemska efterfrågan. Enligt

konfidensindikatorerna har hushållen en

förhållandevis optimistisk syn på både sin egen och

landets ekonomi. Nedgången i ränteläget och en

uppgång av fastighetspriserna har, tillsammans med

stigande börskurser förstärkt hushållens

förmögenhetsställning. I år beräknas de reala

disponibla inkomsterna växa med 2,5 procent efter

flera år med negativ utveckling. Med en fallande

arbetslöshet finns därför goda förutsättningar för en

god tillväxt av den privata konsumtionen.

Statistiken över påbörjade lägenheter visar att

bostadsbyggandet nu är på väg att återhämta sig efter

en mycket kraftig minskning år 1997. Efter en

stagnation under år 1997 väntas också näringlivets

investeringar öka. BNP-tillväxten förväntas i år uppgå

till 3 procent. Det bör påpekas att denna siffra

påverkas av ett s.k. överhäng genom att tillväxten var

särskilt stark vid slutet av år 1997.

Flera av de balansproblem som präglade svensk

ekonomi när konvergensprogrammet presenterades

har övervunnits. De offentliga finanserna är under

kontroll och år 1998 beräknas den offentliga sektorn

uppvisa ett överskott på 0,8 procent av BNP (ENS-

definition) samtidigt som skuldkvoten faller för fjärde

året i rad. Europeiska kommissionen rekommenderar i

sin konvergensrapport i mars 1998 att upphäva

beslutet om att det föreligger ett alltför stort

underskott i Sverige och att konvergenskriterierna vad

avser de offentliga finanserna därmed kan anses vara

uppfyllda.

Inflationen ligger stabilt på en låg nivå. I år

beräknas konsumentpriserna stiga med strax över ½

procent under loppet av året. Mätt med den

harmoniserade konsumentprisindex som tillämpas vid

jämförelser mellan EU-länderna beräknas

inflationstakten uppgå till 0,8 procent under loppet av

året.

De hittills ingångna löneavtalen tyder på att

löneökningarna i år kommer att ligga lägre än tidigare

år, trots den ökande efterfrågan på arbetskraft.

Prognosen baseras på att lönerna stiger i den takt

arbetsmarknadens parter angivit, vilket förutsätter en

genomsnittlig löneökningstakt på ca 3 procent per år.

Det kvarstående balansproblemet för den svenska

ekonomin är sysselsättningen. Den öppna

arbetslösheten sjunker dock för närvarande relativt

snabbt. Antalet sysselsatta var i februari 1998 38 000

fler än ett år tidigare. Denna sysselsättningsökning

har ägt rum inom näringslivet. Under loppet av 1998

beräknas arbetslösheten minska ytterligare för att vid

slutet av året uppgå till 6,5 procent. Omfattningen av

de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kvarstår på en

ungefär oförändrad nivå på i genomsnitt 180 000

personer eller 4,2 procent av arbetskraften.

4.2 Den ekonomiska politiken

Den inriktning av den ekonomiska politiken som lades

fast i konvergensprogrammet fullföljs under de

kommande åren. Stabila makroekonomiska

förhållanden, med goda offentliga finanser och stabila

priser, utgör förutsättningar för få till stånd en

ekonomisk tillväxt som kan bidra till reducerad arbets-

löshet.

Regeringen satte våren 1996 upp målet att den

öppna arbetslösheten före utgången av år 2000 skall

halveras jämfört med nivån år 1996. Det innebär en

arbetslöshet på 4,0 procent av arbetskraften.

Regeringen har även formulerat ett antal riktlinjer för

hur arbetslösheten skall kunna minska. Dessa innebär

att arbetslösheten skall reduceras genom att fler får

arbete eller genom utbildning som ger bättre

förutsättningar att ta arbete. Vidare skall huvuddelen

av sysselsättningsökningen äga rum i näringslivet.

Inom ramen för offentliga finanser i balans ges

utrymme för en viss offentlig utgiftsökning. Därvid

skall den offentliga verksamheten i form av utbildning,

vård och omsorg ges prioritet framför transfereringar.

I enlighet med slutsatserna från EU:s toppmöte om

sysselsättningen i Luxemburg november 1997 lägger

Sverige i samband med den ekonomiska

vårpropositionen fram en nationell handlingsplan för

ett genomförande av de vid toppmötet antagna

sysselsättningsriktlinjerna.

Den huvudsakliga vägen att varaktigt minska

arbetslösheten är att höja arbetskraftens kompetens

och därmed bättre anpassa utbudet av arbetskraft till

den efterfrågan som råder vid gällande lönenivå och

lönestruktur. Det sker därför för närvarande en

betydande utbyggnad av antalet studieplatser i

utbildningsväsendet. Under de kommande åren

tillkommer 60 000 nya platser inom högskolan och 140

000 platser inom vuxenutbildningen. Satsningen på

utbildning syftar till att öka flexibiliteten på

arbetsmarknaden, motverka inflationsdrivande

bristsituationer och stärka arbetskraftens kompetens.

Utbildningssatsningen skall bl.a. ses mot bakgrund av

att andelen studerande tenderat att minska i Sverige

och är lägre än i många andra länder. I samarbete med

näringslivet kommer ett nationellt program med

inriktning mot arbetslösa för utbildning i

informationsteknologi att påbörjas.

En minskad arbetslöshet med bibehållen låg

inflation ställer ökade krav på en väl fungerande

lönebildning. Sett i ett längre perspektiv har den

svenska lönestegringstakten varit högre än vad som

gällt i konkurrentländerna. Under de senaste åren har

detta kunnat kompenseras av en mycket kraftig

produktivitetsökning. I framtiden kan dock knappast

löneökningstakten överstiga vad som gäller i andra

länder.

Lönebildningen är av tradition i första hand en

fråga för parterna på arbetsmarknaden. Regeringen har

dock uppdragit åt en särskild utredningsman att, i

samråd med parternas representanter, pröva om den

offentliga regleringen av löneförhandlingarna, bl.a.

vad gäller regler för stridsåtgärder, förlikning m.m., kan

förändras i en riktning som underlättar löneavtal på en

lägre nivå.

Mot bakgrund av den reducerade inflationstakten

och inflationsförväntningarna samt parternas ökade

insikt om vikten av en icke-inflationsdrivande

lönebildning bedöms det finnas goda möjligheter att

löneökningstakten i framtiden kan komma ned på en

nivå som möjliggör varaktigt lägre arbetslöshet.

 Konsolideringen av de offentliga finanserna skall

fortsätta. Regeringen satte i 1997 års ekonomiska

vårproposition upp preciserade budgetpolitiska mål

för perioden efter 1998. Dessa mål innebär att den

offentliga sektorn sett över en konjunkturcykel skall

uppvisa ett överskott motsvarande 2 procent av BNP.

Målet skall uppnås successivt genom ett överskott på

0,5 procent år 1999 och 1,5 procent år 2000. Målen för

dessa år gäller vid den tillväxt som kalkylerades i 1997

års ekonomiska vårproposition. Om tillväxten av

konjunkturmässiga skäl väsentligt skulle avvika från

denna skall motsvarande avvikelse från de angivna

målen tolereras. Om tillväxten av konjunkturmässiga

skäl blir väsentligt högre bör det offentliga

överskottet således bli större.

Överskottsmålet motiveras bl.a. med de offentliga

finansernas konjunkturkänslighet. Med ett offentligt

överskott i genomsnitt över en konjunkturcykel

undviks risken att behöva genomföra besparingar vid

konjunkturavmattningar för att förhindra att

underskottet blir alltför stora. Detta är i linje med

stabilitets- och tillväxtpaktens krav på att underskottet

i den offentliga finanserna inte får överstiga 3 procent

av BNP. Vidare behöver den offentliga sektorns

nettoskuld minska inför den belastning som den

demografiska utvecklingen kommer att ställa en bit in

på nästa sekel.

På motsvarande sätt som gäller för de statliga

utgifterna utövas en kontroll över utgiftsutvecklingen

i den kommunala sektorn. Detta uppnås genom det

lagstadgade balanskrav som träder i kraft fr.o.m. år

2000. Detta innebär att kommuner och landsting inte

kan planera finansiella underskott. I kombination med

vissa restriktioner på kommunala skattehöjningar

sätter detta ramar för de kommunala utgifterna. De

finanspolitiska målen medger en framtida ökning av

den kommunala verksamheten. Statsbidragen till

kommuner och landsting höjs därför i flera steg, med

sammantaget 20 miljarder kronor år 2000. Syftet är att

dessa tillskott skall användas till kvalitetsförbättringar

inom utbildning, vård och omsorg, där det under

senare år skett betydande resursneddragningar, som

inte till fullo kunnat mötas med höjd produktivitet.

Det pågår för närvarande en översyn och

reformering av socialförsäkringen. Syftet är att renodla

de olika försäkringsgrenarna genom att tydliggöra och

skärpa rätten till ersättning. Därmed underlättas en

utgiftskontroll. Regeringen har nyligen lagt fram

principer för en reformering av

förtidspensionssystemet. Dessa syftar bl.a. till att

stärka arbetslinjen, dvs. att arbete alltid skall premieras

framför passiv ersättning.

I anslutning till den ekonomiska vårpropositionen

lägger regeringen fram förslag till en genomgripande

reformering av det allmänna ålderspensionssystemet.

Reformen syftar bl.a. till att skapa ett stabilare

pensionssystem där förmånerna anpassas till

förändringar i de ekonomiska och demografiska

förutsättningarna. Genom att inkomsten under hela

yrkeslivet kommer att påverka pensionsnivån stärks

arbetsinctamenten även i ålderspensionssystemet.

4.3 Utsikterna för den svenska ekonomin

t.o.m. 2001

I 1998 års ekonomiska vårproposition redovisar

regeringen sin bedömning av den ekonomiska

utvecklingen i perspektivet fram t.o.m. år 2001.

Prognosen baseras på en förhållandevis gynnsam bild

av den internationella konjunkturen. Efter en

avmattning i år, till följd av krisen i de asiatiska

länderna, tar tillväxten ny fart år 1999 och 2000, med en

tillväxt för OECD-området på ca 2½ procent per år.

Mot slutet av prognosperioden sker en viss

dämpning. Den svenska ekonomin kännetecknas i

utgångsläget av att det finns outnyttjade resurser,

såväl vad gäller arbetskraft som produktionskapital,

som möjliggör en produktionstillväxt som överstiger

den långsiktiga trenden utan att detta ger upphov till

inflationstendenser. Med varaktigt lägre

inflationsförväntningar och en lönebildning som

fungerar bättre än tidigare kommer löneökningstakten

att kunna begränsas till 3,0 procent per år. Därmed kan

den svenska exportindustrin behålla sin

konkurrenskraft. Med en fortsatt, om än blygsam,

vinst av marknadsandelar finns utrymme för en

exporttillväxt på 7 procent per år 1999 och 2000.

TABELL 4.1 PROGNOS FÖR SVENSK EKONOMI

MILJARDER

PROCENTUELL

FÖRÄNDRING

KRONOR

1997

199

8

199

9

200

0

200

1

Privat

konsumtion

922,9

2,3

2,5

2,7

2,0

Offentlig

konsumtion

449,3

1,3

0,6

0,7

1,0

Stat

134,2

2,5

0,5

0,5

0,5

Kommun

315,1

0,8

0,6

0,9

1,2

Bruttoinvestering

ar

237,9

7,2

7,6

7,0

5,7

Lagerinvestering

ar

6,8

0,0

0,0

0,0

0,0

Export

761,4

6,3

6,7

7,0

5,4

Import

639,5

6,9

7,0

6,2

5,8

BNP

1738,9

3,0

3,1

3,4

2,6

En förstärkning av den inhemska efterfrågan skapar

ett behov av kapacitetsutbyggnad inom de delar av

näringslivet som vänder sig till hemmamarknaden.

Under prognosperioden sker därför en breddning av

näringslivets investeringsverksamhet, som hitintills

varit koncentrerad till den exportinriktade industrin.

Därtill beräknas bostadsbyggandet komma upp på en

högre nivå.

Effekterna för de svenska hushållen av

konsolideringen av de offentliga finanserna klingar ut

efter 1998. Hushållens disponibla realinkomster

beräknas under prognosperioden kunna växa i en

förhållandevis god takt. Pensionerna höjs både 1999

och 2000 utöver prisuppräkningen, då den reduktion

av basbeloppet som sedan år 1992 tillämpas vid

beräkningen av pensioner, avskaffas. Hushållens

sparande väntas öka något i förhållande till den

mycket låga nivån 1998, vilket bl.a. avspeglar en

måttligare tillväxt av förmögenhetsvärden än vad som

gällt på senare tid. Detta ger utrymme för en tillväxt i

privat konsumtion på nära 2,5 procent per år.

Beräkningarna visar att det inom ramen för de

budgetpolitiska målen även kan ske en viss tillväxt av

den offentliga konsumtionen. Den ökade satsningen

på vård och omsorg ger en tillväxt av den kommunala

konsumtionen på 0,8 procent, efter fyra år av

nedgång.

TABELL 4.2 PROGNOS FÖR VISSA NYCKELTAL

1998

1999

2000

2001

Årlig procentuell

förändring

Antal sysselsatta

1,0

1,5

2,0

1,1

Antal arbetade timmar

1,0

1,4

1,9

1,0

Nivå

Arbetslöshet

6,7

5,7

4,4

4,0

Arbetsmarknadspolitis

ka åtgärder

4,2

4,0

3,9

3,5

Hushållens disponibla

inkomst

2,5

2,9

3,7

3,1

Sparkvot

0,9

1,3

2,9

4,0

Bytesbalans

3,5

3,7

4,0

4,3

Femårig

obligationsränta

5,30

5,35

5,40

5,40

ECU-index

117,

4

116,

0

114,

5

114,

0

Räntorna beräknas under prognosperioden komma att

stiga något såväl i Sverige som i omvärlden. Stora

överskott i bytesbalansen och fortsatt låga

inflationsförväntningar bör ge utrymme för en viss

förstärkning av den svenska kronan. Av samma skäl

väntas räntemarginalen mot utlandet bli ytterligare

något reducerad under prognosperioden.

En god tillväxt och måttliga löneökningar ger

förutsättningar för att den sysselsättningstillväxt som

nu inletts skall fortsätta och även förstärkas.

Regeringens mål om halverad arbetslöshet beräknas

kunna uppnås mot slutet av år 2000.

De offentliga finanserna efter 1998

Som framgår ovan har regeringen formulerat ett mål för

de offentliga finanserna med innebörden att den

offentliga sektorn skall uppvisa ett finansiellt

överskott på 0,5 procent av BNP år 1999, 1,5 procent

av BNP år 2000 och därefter 2 procent av BNP. Med

den prognos för den samhällsekonomiska

utvecklingen som redovisas ovan och med hänsyn

tagen till de förslag som lämnas i den ekonomiska

vårpropositionen kommer det offentliga sparandet

överstiga dessa mål.

För år 1999 beräknas det offentliga sparandet

uppgå till 0,8 procent av BNP mätt enligt svenska

nationalräkenskaper. Rensat för effekten av

bolagisering av AP-fondens fastigheter under 1998

innebär detta en fortsatt förstärkning de offentliga

finanserna. Även för åren 2000 och 2001 överträffas

målen för det offentliga sparandet. För dessa år görs

det beräkningstekniska antagandet att de

budgetpolitiska målen skall vara styrande och att det

utrymme som kalkylerna visar kommer att användas till

inkomstöverföringar till hushållen.

Till följd av de finansiella överskotten kan den

konsoliderade bruttoskulden börja minska fr. o.m. år

1999. Under prognosperioden från utgången av år

1998 till år 2001 beräknas skulden minska med

sammantaget drygt 100 miljarder kronor. Mätt som

andel av BNP är nedgången än mer påtaglig och vid

utgången av år 2001 kommer skuldkvoten att uppgå

till ca 63 procent av BNP.

TABELL 4.3 PROGNOS FÖR OFFENTLIGA

FINANSER

PROCENT AV BNP

ENLIGT SVENKA

NATIONALRÄKENSKAPER

NIVÅ

PROCENT AV

BNP

MDKR

1997

1998

1999

2000

2001

Inkomster

1092,

6

62,

5

60,

8

60,

1

59,

7

Skatter

941,7

53,

9

52,

9

52,

4

52,

3

Övriga

inkomster

151,0

8,6

7,9

7,7

7,4

Utgifter

1111,

9

61,

0

60,

0

57,

7

56,

1

Transfereringa

r till hushållen

387,9

21,

9

21,

0

20,

1

19,

6

Subventioner

m.m.

118,4

6,3

6,1

5,8

5,5

Konsumtion

449,3

25,

7

25,

4

24,

9

24,

7

Investeringar

42,4

1,4

2,2

2,2

2,2

Räntor

113,9

5,8

5,4

4,6

4,2

Primärt sparande

10,1

2,6

2,1

3,0

4,0

Finansiellt

sparande

-19,1

1,6

0,8

2,3

3,5

Staten

-22,9

0,1

0,5

2,3

3,6

AP-fonden

11,0

1,3

0,2

-

0,2

-

0,4

Kommunerna

-7,2

0,2

0,2

0,2

0,3

Konsoliderad

bruttoskuld

1337,

0

74,

3

71,

0

66,

8

62,

9

Nettoskuld

377

20,

0

18,

1

15,

8

13,

1

4.4 Känslighetsanalys av de offentliga

finanserna

Den offentliga sektorns finansiella sparande har de

senaste två decennierna uppvisat stora svängningar.

Dessa svängningar har i stort sett samvarierat med

konjunkturutvecklingen.

Sverige har jämfört med andra länder en stor

offentlig sektor, med förhållandevis höga

inkomstberoende skatter och hög ersättningsgrad i de

offentliga inkomstbortfallsförsäkringarna. Detta

innebär att såväl offentliga inkomster som utgifter

varierar med svängningar i den allmänna

inkomstutvecklingen. En hög grad av samvariation

mellan offentligt sparande och konjunkturläge kan

emellertid även vara resultatet av en aktiv

kontracyklisk finanspolitik, dvs. att diskretionära

åtgärder vidtas som försvagar de offentliga finanserna

i lågkonjunktur och förstärker dem i högkonjunktur.

I syfte att belysa konjunkturkänsligheten i de

offentliga inkomsterna och utgifterna redovisas nedan

två känslighetsanalyser. Utgångspunkten för dessa är

två alternativa utvecklingsbanor för

samhällsekonomin under åren 1999-2001. Dessa skiljer

sig från den ovan redovisade grundkalkylen på

följande sätt:

 I alternativ 1 antas den internationella

utvecklingen fr.o.m. år 1999 bli sämre än vad som

förutsatts i grundkalkylen. Detta medför initialt en

sämre exportutveckling, men

konjunkturavmattningen sprider sig även till den

inhemska ekonomin via lägre investeringar och

högre sparkvot hos hushållen. Löne- och

prisutvecklingen antas inte avvika från

grundkalkylen. En till följd av

konjunkturavmattningen lägre medelarbetstid och

produktivitet innebär att sysselsättningen inte

avviker lika mycket från grundkalkylen som BNP-

nivån.

 I alternativ 2 antas den inhemska lönebildningen

fungera sämre och leda till en högre

löneökningstakt. Den högre löneökningtakten

pressar upp räntorna och försämrar den

konkurrensutsatta sektorns kostnadsläge.

Hushållens inkomster påverkas först i positiv

riktning jämfört med grundkalkylen, men en

svagare sysselsättning och högre räntor dämpar

så småningom den inhemska efterfrågan. De högre

arbetskraftskostnaderna antas även innebära en

snabbare rationalisering.

I båda de alternativa utvecklingsbanorna antas

finanspolitiken ha samma inriktning som i

grundkalkylen. Det förutsätts att det inte vidtas några

diskretionära åtgärder för att motverka den sämre

tillväxten. Omfattningen på de

arbetsmarknadspolitiska åtgärderna är densamma. För

kommunerna förutsätts att balanskravet skall vara

uppfyllt år 2000, vilket innebär att den kommunala

konsumtionen avpassas med hänsyn till att

skatteinkomsterna påverkas. Penningpolitiken styrs

av inflationsmålet. I alternativ 2 tvingar detta fram en

höjning av styrräntorna i förhållande till

grundprognosen.

Resultaten av känslighetsanalyserna sammanfattas

i tabell 4.4 och 4.5.

TABELL 4.4 KÄNSLIGHETSANALYS I:

KONJUNTURAVMATTNING

AVVIKELSE FRÅN

GRUNDKALKYL, NIVÅ

PROCENT

1998

1999

2000

2001

BNP

0,0

-1,0

-3,0

-3,0

Privat konsumtion

0,0

-0,9

-2,4

-2,2

Offentlig

konsumtion

0,0

-0,4

-1,0

-1,2

Sysselsättning,

timmar

0,0

-0,9

-2,7

-2,7

Arbetslöshet

0,0

0,5

1,5

1,6

Timlöner

0,0

0,0

0,0

0,0

KPI

0,0

0,0

0,0

0,0

Kort ränta

0,0

-1,0

-1,0

-1,0

Lång ränta

0,0

0,0

0,0

0,0

Finansiellt

sparande i

offentlig sektor,

procent av BNP

0,0

-0,5

-1,5

-1,7

varav primärt

sparande, procent

av BNP

0,0

-0,5

-1,1

-1,3

TABELL 4.5 KÄNSLIGHETSANALYS II:

LÖNEBILDNING

AVVIKELSE FRÅN

GRUNDKALKYL, NIVÅ

PROCENT

1998

1999

2000

2001

BNP

-0,1

-0,5

-1,3

-1,8

Privat konsumtion

0,2

0,1

-0,3

-0,6

Offentlig

konsumtion

0,0

-0,1

-0,2

-0,8

Sysselsättning,

timmar

-0,2

-0,8

-1,7

-2,4

Arbetslöshet

0,2

0,5

1,1

1,5

Timlöner

0,9

1,9

2,9

3,4

KPI

0,3

0,5

0,5

0,5

Kort ränta

0,5

1,0

1,0

1,0

Lång ränta

0,2

0,5

0,5

0,5

Finansiellt

sparande i

offentlig sektor,

procent av BNP

0,1

0,0

-0,5

-0,8

varav primärt

sparande, procent

av BNP

0,1

0,0

-0,4

-0,7

I alternativ 1 medför den långsammare tillväxten av

skattebaserna att den offentliga sektorns inkomster

utvecklas svagare än i grundkalkylen. Såväl

lönesumma som privat konsumtion stiger dock något

som andel av BNP. På utgiftssidan blir de

arbetslöshetsrelaterade utgifterna högre, liksom vissa

transfereringar till hushållen. Sammantaget blir år 2001

den offentliga sektorns finansiella sparande som andel

av BNP 1,7 procent lägre än i grundprognosen.

Skillnaden i BNP-nivå uppgår till 3 procent. Effekten

på offentliga finanserna motsvarar således drygt

hälften av BNP-skillnaden.

I alternativ 2 uppkommer effekterna för den

offentliga sektorn främst på utgiftssidan i form av

högre arbetslöshetsersättningar och högre

ränteutgifter. Skattebaserna hålls initialt uppe av de

högre löneökningarna, varför effekten på de offentliga

finanserna under den aktuella tidsperioden blir

förhållandevis liten eller ca 40 procent av skillnaden i

BNP- nivå år 2001.

Jämfört med tidigare erfarenhet visar dessa

känslighetsanalyser en förhållandevis liten effekt på

de offentliga finanserna av den samhällsekonomiska

utvecklingen. En bidragande orsak är balanskravet på

den kommunala sektorn. Eftersom många kommuner

under de närmaste åren kommer att ligga nära

balanskravet, måste den kommunala konsumtionen

och investeringarna anpassas till svängningar i

skatteinkomster och kostnadsnivå. I båda alternativen

blir därför en offentliga konsumtionen lägre och bidrar

således till den lägre tillväxten. En annan bidragande

orsak är att inflationstakten är lägre och mer stabil än

tidigare.

UNDERBILAGA

Miljöhänsyn i den ekonomiska politiken

Inledning

Den ekonomiska politiken syftar till tillväxt,

sysselsättning och rättvisa. Ett centralt mål för

tillväxtpolitiken är också en ekologiskt långsiktigt

hållbar utveckling. Konvergensprogrammet från 1995

innehåller en redovisning av de krav som ställs på en

långsiktigt hållbar utveckling från miljösynpunkt. I

programmet anges att ekonomiska styrmedel bör

användas för att öka förutsättningarna för att värna

om miljön och bidra till en hållbar utveckling. I

programmet betonas också ett ökat ansvarstagande

av producenterna för att begränsa varors och

tjänsters miljöeffekter.

Vidare framhålls att miljöproblemen i hög grad är

internationella. Den svenska uppfattningen är att

ambitionsnivån inom det miljöpolitiska området bör

höjas inom det europeiska samarbetet. Genom det nya

Amsterdamfördraget kommer hållbar utveckling in

som ett centralt mål för den Europeiska Unionen.

I enlighet med programmet görs varje halvår en

avstämning vad avser den svenska ekonomins

utveckling i förhållande till konvergenskriterierna.

Utvecklingen på miljöområdet och miljöpolitikens

inriktning redovisar regeringen löpande i samband

med propositioner och i skrivelser till riksdagen. I

regeringens senaste miljöskrivelse till riksdagen (skr.

1996/97:50) gavs en redogörelse av det aktuella

miljöarbetet inom olika samhällssektorer för att främja

en hållbar utveckling.

Miljöpolitiken och den ekonomiska politiken verkar

långsiktigt varför det kan vara svårt att avläsa

miljökonsekvenserna av den förda politiken löpande. I

vissa fall, t.ex. vad gäller lagstiftning, får politiken en

omedelbar effekt, medan i andra fall, t.ex. vad gäller

vissa skatteförändringar, krävs en långsiktig

anpassning i samhället för att åtgärderna ska få effekt.

Konvergensprogrammet har emellertid sedan 1995

angivit inriktningen på den ekonomiska politiken och

det finns därför skäl att göra en allmän bedömning av

hur miljöambitionerna i konvergensprogrammet har

fullföljts.

Ekonomisk politik och miljöpolitik

Under en lång period dominerad av

industrialiseringen, medförde tillväxten i produktionen

ofta ökade utsläpp av miljöfarliga ämnen och ökad

användning av energi och andra resurser. Under de

senaste decennierna har förändringar i

tillväxtmönstret, orsakade av bl.a. miljöpolitik och ökat

miljömedvetande, medverkat till att sambandet mellan

produktionstillväxt och negativa miljöeffekter till stor

del luckrats upp. Det finns emellertid ett fortsatt

behov av förbättringar och ökad resurseffektivitet.

Den ekonomiska politiken fastställer hushållens

och företagens handlingsutrymme och påverkar deras

beteende genom förändrade priser och incitament.

Även om det inte är avsikten kan enskilda delar av

den ekonomiska politiken som en bieffekt medföra ett

överutnyttjande av miljön och naturresurserna.

Utformningen av den ekonomiska politiken har på så

sätt stor betydelse för förutsättningarna för hållbar

utveckling. Det är därför viktigt att på ett tidigt

stadium analysera och i beslutsfattandet beakta

miljökonsekvenser av de åtgärder som har tydlig

anknytning till miljön.

En viktig del i den ekonomiska politiken är att via

skattepolitiken bidra till att hushåll och företag tar

hänsyn till miljön i sitt agerande. I många fall är skatter

och avgifter det mest kostnadseffektiva sättet att

påverka mängden utsläpp. Sverige är sedan länge ett

föregångsland när det gäller att använda miljöskatter

och -avgifter.

Miljöpolitiken bör vara effektiv och ta hänsyn till

samhällsekonomiska intäkter och kostnader.

Miljöpolitiken bör därför utformas kostnadseffektivt,

dvs. att given miljöeffekt uppnås till så låg kostnad

som möjligt. Samhället får därigenom mer resurser

över, vilka bl.a. kan användas för ytterligare

miljöinsatser. Viktiga styrmedel för miljöpolitiken,

förutom skatter, är bl.a. lagstiftning och

informationsrelaterade styrmedel, t.ex. miljömärkning

och miljöredovisning.

Viktigare miljöåtgärder sedan 1995

Regeringen har sedan konvergensprogrammet

presenterades 1995 vidtagit ett antal miljöåtgärder som

bidrar till att den ekonomiska utvecklingen kan ske i

miljömässigt acceptabla former. Här redovisas några

av de viktigaste åtgärderna.

Både energi- och koldioxidskatterna har höjts

kontinuerligt både före och efter 1995. Den senaste

höjningen av koldioxidskatten innebär en viss generell

ökning av skattesatsen och en fördubbling av

industrins koldioxidskatt samtidigt som

nedsättningsreglerna för energiintensiv industri

förändrades. Denna förändring förväntas leda till att

efterfrågan på biobränslen ökar som följd av att

efterfrågan på olja minskar. Koldioxidutsläppen

förväntas därmed minska. Förändringarna i

beskattning av förmånsbilar (se prop. 1996/97:19, bet.

1996/97:FiU1, skr. 1996/97:53) innebär att skatten har

en starkare miljöprofil genom att bensin för privat

användning skall betalas av bilinnehavaren. En skatt

på naturgrus infördes 1996. Detta förväntas minska

andelen naturgrus som används i ballastproduktion

från 53 procent till 30 procent. Istället sker en

övergång till att använda krossat berg. Detta medför

en marginell fördyring av byggkostnaderna samt en

ökad energianvändning i industrin.

För att främja återvinning och återanvändning har

producentansvar införts för en rad material. År 1994

infördes producentansvar för förpackningar,

returpapper och däck. Under 1997 överlämnade

regeringen en proposition om hantering av uttjänta

varor (prop. 1996/97:172) till riksdagen. Den innebär

att bl.a. deponering av organiskt avfall i framtiden inte

blir tillåtet. I propositionen finns också regeringens

riktlinjer för hur ett producentansvar för elektriska och

elektroniska produkter bör fungera. En förordning om

producentansvar för bilar trädde i kraft den 1 januari

1998.

Under 1997 lade regeringen fram en energipolitisk

proposition (1996/97:84). Propositionen innehåller ett

program för ett ekologiskt uthålligt energisystem.

Programmet innefattar bl.a. stöd till vindkraft,

småskalig vattenkraft, kraftvärmeproduktion med bio-

bränsle, upphandling av ny elproduktionsteknik samt

ökade forskningsresurser. Programmet innefattar

också informations-, utbildnings- och

teknikupphandlingsåtgärder för att åstadkomma bättre

hushållning med energin. I propositionen ges även

utrymme för stöd till energieffektivisering samt

miljöförbättrande åtgärder i el- och

värmeproduktionsanläggningar runt Östersjön.

Åtgärderna är en viktig del av den svenska

klimatpolitiken.

Regeringen lade under 1997 fram ett förslag till

miljöbalk. Miljöbalkens syfte är att bidra till en hållbar

utveckling så att nu levande och kommande

generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö.

Ett nytt instrument i form av miljökvalitetsnormer

föreslås, starkare krav ställs på

miljökonsekvensbeskrivningar och förutsättningarna

för att kunna beivra miljöbrott stärks. Samma krav på

miljöhänsyn kommer att gälla för all typ verksamhet.

På det internationella planet prioriterar Sverige

följande områden i miljöarbetet inom EU: försurning

och klimatpåverkan, kemikalier och

bekämpningsmedel, kretsloppsanpassning samt

biologisk mångfald och naturvård. Vad gäller t.ex.

försurning har på svenskt initiativ EU-kommissionen

utarbetat ett förslag till EU-strategi för att bekämpa

försurningen. Beträffande klimatpåverkan är Sverige

drivande i det internationella klimatarbetet. I december

1997 hölls det tredje partsmötet med

klimatkonventionen i Kyoto. Resultatet av mötet blev

att EU ska minska utsläppen av sex växthusgaser, bl.a.

koldioxid, med 8 procent, USA ska minska med 7

procent och Japan med 5 procent mellan 1990 och

perioden 2008-2012. Under våren 1998 förväntas en

diskussion om bördefördelning inom EU påbörjas.

Sverige är också pådrivande i EU med arbetet att ta

fram en strategi för att integrera miljöhänsyn i alla

samhällssektorer.

Under våren väntas regeringen lägga fram en

miljöpolitisk proposition. Denna väntas innehålla

nationella miljökvalitetsmål rörande bl.a. frisk luft,

vattenkvalitet, våtmarker, övergödning, försurning,

ozonskikt och klimatpåverkan samt skyddsvärda

områden inom skogs- och odlingslanskapet och

fjällområden, kemikalier, den bebyggda miljön och

strålskydd.

Miljösituationen i Sverige

Som nämndes inledningsvis verkar miljöpolitiken

långsiktigt och miljökonsekvenserna av den förda

ekonomiska politiken är svåra att avläsa löpande. Det

är därför intressant att se på utvecklingen över en

längre period. Miljöeffekter och miljötillståndet i stort

är komplexa variabler som ofta är svåra att mäta och

värdera.

I konvergensprogrammet framhålls att miljöskulden

inte får öka. Hittills har miljöskulden definierats som

återställandekostnaden av miljöskador till någon

lämplig nivå. Sedan 1995 har regeringen höjt sina

ambitioner vad gäller en hållbar utveckling. I 1997 års

ekonomiska vårproposition preciserade regeringen sin

syn på vad som krävs för en ekologiskt hållbar

utveckling. Tre övergripande mål formuleras; skydd

av miljön, en effektiv användning av energi och

naturresurser samt en hållbar försörjning, dvs. att

ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga säkras.

Med den breda ansats som regeringen har vad gäller

en hållbar utveckling, är inte miljöskulden ett

tillräckligt mått. Flera delar av vad regeringen avser

med en hållbar utveckling inkluderas nämligen inte i

begreppet.

Det är angeläget att kunna följa och värdera om

samhällsutvecklingen i stort är hållbar och vilka

framsteg som gjorts. Miljövårdsberedningen har

uppdragits att i nära samarbete med Naturvårdsverket

ta fram förslag till indikatorer för en ekologiskt hållbar

utveckling. Även Konjunkturinstitutets (KI) och

Statistiska centralbyråns (SCB) arbete med utveckling

av monetära respektive fysiska miljöräkenskaper ska

beaktas.

Eftersom indikatorer på en ekologiskt hållbar

utveckling i Sverige ännu inte är färdigställda är det

svårt att i dag göra en heltäckande uppföljning av

samhällsutvecklingen. Så snart indikatorer finns

framtagna kommer dock en uppföljning att göras.

Vad kan då sägas om miljökonsekvenserna av den

ekonomiska politiken sedan 1995 och effekterna av

den förda politiken? Den statistik som i dag

produceras av bl.a. SCB ger en översiktlig bild främst

vad avser skyddet av miljön. För att ändå få en viss

grund för en bedömning av hur miljöambitionerna i

konvergensprogrammet har fullföljts beskrivs nedan

utvecklingen av några miljöindikatorer relaterade till

de tre delmålen för ekologisk hållbarhet.

Skydd av miljön

Försurningen av mark och vatten orsakas till stor del

av, förutom naturliga processer, nedfall av försurande

svavel- och kväveföreningar. Mellan 1980 och 1995

minskade svavelutsläppen i Sverige med ca 80

procent. Det är främst en följd av en övergång till olja

med lägre svavelhalter. Sedan början av 1990-talet har

de svenska utsläppen legat på en relativt konstant låg

nivå. Svavelproblemet är trots detta långt ifrån löst då

mer än 80 procent av svavelnedfallet kommer från

utländska källor. Vägtrafik och annan samfärdsel

svarar för mer än 80 procent av utsläppen av

kväveoxider. Mellan 1980 och 1995 minskade

utsläppen med 20-30 procent. Målet var en minskning

med 30 procent.

Koldioxid är en växthusgas som liksom metan,

kväveoxid, ozon m.fl. antas förstärka växthuseffekten

och därigenom påverka det globala klimatet. Sveriges

utsläpp av koldioxid har minskat med ca 30 procent

under 1980-talet. Under 1990-talet har dock utsläppen

följt en svagt ökande trend. På grundval av

normalårskorrigerade värden bedöms utsläppen av

koldioxid öka med 4 procent till år 2000. Per capita

räknat har Sverige mycket låga utsläpp av koldioxid

jämfört med de flesta andra industriländer. Mer än en

tredjedel av de svenska utsläppen av växthusgaser

kommer från vägtrafiken.

Övergödning av sjöar och hav kommer av höga

koncentrationer av bl.a. växtnäringsämnena kväve och

fosfor. Fram till mitten av 1980-talet ökade

övergödningen av Västerhavet och Östersjön. Sedan

dess finns en tendens till stabilisering av halterna av

kväve och fosfor, eller möjligen en minskning.

Vattenburna utsläpp av kväve från Sverige till

omgivande hav har minskat med omkring 20 procent

och ungefär en lika stor minskning har skett för den

totala luftburna kvävebelastningen på Östersjön.

Tydliga förbättringar har skett i många sjöar även om

var sjätte sjö fortfarande beräknas vara alltför

näringsrik.

Utsläppen av de flesta metaller har minskat kraftigt

under de senaste 20-25 åren, till ca 1 ton per år från 20-

30 ton per år i början av 1970-talet. Nuvarande nedfall

av metaller kommer till största delen från andra länder.

De areella näringarna, i första hand jord- och

skogsbruk, är den verksamhet som haft den största

negativa påverkan på biologisk mångfald under de

senaste decennierna. Problemen handlar främst om

förstörelse och försämring av biotoper (livsmiljöer) för

växter och djur genom bl.a. avverkning, dikning,

igenplantering och gödsling av naturliga fodermarker.

Det sker dock stora ansträngningar inom dessa

sektorer för att vända och anpassa utvecklingen för

att i stället bidra till att bevara biologisk mångfald.

Effektiv användning

Många miljöproblem globalt sett är kopplade till

energiproduktion och -användning främst genom

utnyttjandet av fossila bränslen. Den totala

energitillförseln i Sverige år 1995 är ungefär 32 procent

högre än 1970 (om kärnkraftens omvandlingsförluster

inkluderas) samtidigt som bruttonationalprodukten

ökat med ca 48 procent i fasta priser under perioden.

Detta innebär att den svenska ekonomin blivit mindre

energiintensiv under perioden 1970-1995. Samtidigt är

svensk energiförbrukning relativt hög jämfört med

många andra industriländer, vilket kan förklaras av

bl.a. det kalla klimatet, den energiintensiva industrin

och de långa transportsträckorna.

Hållbar försörjning

Hållbar försörjning har bl.a. att göra med att

användningen av resurser inte långsiktigt kan

överskrida den takt med vilken naturen skapar nya.

Virkesförrådet i Sverige har ökat med 65 procent

sedan 1920-talet. Även tillväxten av virke har ökat.

Avverkningen är och har under lång tid varit lägre än

tillväxten och prognostiseras att så förbli under

åtminstone ytterligare några decennier.

Uppskattningar av de naturliga fiskebestånden i

våra omgivande vatten har gjorts sedan 1974. Både

runt öst- och västkusten minskade fiskbestånden och

fångsterna generellt under 1970- och delar av 1980-

talen på grund av bl.a. ett alltför intensivt fiske. I

Östersjön har även minskad salthalt och syrebrist till

följd av övergödning och dåligt vattenutbyte med

Nordsjön minskat beståndet av framför allt torsk.

Under 1990-talet har dock fiskebeståndet och

fångsterna ökat igen. De relativt stora inflödena av

syrerikt vatten som ägde rum under 1993/94 till

Östersjön, i kombination med fiskerestriktioner har

medfört en ökning av torskbeståndet fr.o.m. 1995.

Att återvinna material i ett kretslopp är en del i att

uppnå en hållbar försörjning. Sedan 1994 har

materialåtervinningen ökat med t.ex. 130 000 ton

förpackningar, 10 000 ton returpapper och 10 000 ton

däck. Enligt en rapport från Naturvårdsverket klarade

producenterna redan 1996 i stort sett uppsatta

återvinningsmål för 1997. Nya och i många fall högre

återvinningsmål har nu satts upp som skall vara

uppfyllda år 2001.

Den ekonomiska politikens miljöpåverkan

De gångna 25 årens miljöarbete har inneburit att den

tidigare accelererande miljöförstöringen i vårt land

bromsats upp och i viktiga avseenden vänts.

Den moderna miljöpolitiken påbörjades för drygt 25

år sedan med krav på ekologisk grundsyn i den

fysiska riksplaneringen och med att naturvårdslagen

och miljöskyddslagen stiftades. Energiskatter har

funnits sedan 1950-talet, men hade då enbart ett

statsfinansiellt syfte. På 1980-talet började en mer

målmedveten aktivitet på miljöområdet.

Energiskatterna höjdes med hänsyn till

miljöskadligheten. 1984 infördes avgifter på

gödselmedel och bekämpningsmedel. 1986

differentierades bensinskatten och 1989 infördes en

miljöskatt på inrikes flygtrafik. I början av 1990-talet

förstärktes miljöprofilen hos energiskatterna

ytterligare. Mervärdesskatt på energi infördes och en

del av energiskatten omvandlades till koldioxidskatt.

Vidare infördes en svavelskatt på bränslen och en

utsläppsavgift på kväveoxider från

förbränningsanläggningar.

Det har visat sig att de införda miljö- och

energiskatterna i de flesta fall haft avsedd effekt. De

svenska utsläppen av många miljöskadliga ämnen har

minskat kraftigt. I diagram U.1 nedan återges

utvecklingen för några viktiga ämnen sedan 1970.

Enligt en rapport från Naturvårdsverket svarar

svavelskatten för närmare 30 procent av den totala

minskningen av svaveldioxidutsläppen under 1990-

talet, kväveoxidutsläppen skulle ha varit 3 procent

högre om inte kväveoxidavgiften hade införts och den

differentierade drivmedelsbeskattningen har lett till att

miljöklass 1 av diesel motsvarar drygt 80 procent av

den totala dieselförsäljningen och att en fullständig

övergång till miljöklass 2 av bensin har skett. Enligt

Sveriges andra nationalrapport om klimatförändringar

bedöms miljö- och energiskatter inklusive moms

införda mellan 1990 och 1996 resultera i att utsläppen

blir 16,8 miljoner ton (ca 23 procent) lägre år 2000 än

vad som skulle vara fallet utan införda åtgärder.

Investeringsstöden till biobränslebaserad kraftvärme,

vindkraft, fjärrvärmeutbyggnad samt

solvärmeanläggningar 1991-1997 beräknas år 2000 ha

lett till minskade koldioxidutlsäpp motsvarande 0,7

miljoner ton (ca 1 procent av totala utsläppen).

Programmet för effektivare energianvändning

beräknas år 2000 ha lett till minskade koldioxidutsläpp

motsvarande 0,2 miljoner ton (ca 0,3 procent av de

totala utsläppen). Sammantaget visar tillgängliga

uppgifter att belastning från s.k. yttre miljöpåverkan

på människors hälsa har minskat kraftigt de senaste 25

åren. Samtidigt finns problem kvar med t.ex.

försurning, övergödning, biologisk mångfald, giftiga

kemikalier och globala frågor som koncentrationen av

växthusgaser i atmosfären. Miljökvaliteten har i många

fall inte förbättrats i samma takt som utsläppen

minskar. Anledningen kan dels vara fortsatta nedfall

från långväga utsläppskällor men också att det ofta tar

tid innan minskade utsläpp leder till minskad

koncentration av skadliga ämnen i mark och vatten.

Not. Uppgifterna före 1980 är ej helt jämförbara med data för

efterföljande år på grund av ändrade beräkningsmetoder.

Källa: SOU 1997:11, Na 18 SM 9701

 Denna siffra inkluderar effekten av att Allmänna pensionsfondens innehav

av fastigheter under året övergår i bolagsform, vilket bokförs som ett

finansiellt sparande. Frånräknat denna effekt och med tillägg för utdelningar

från det statliga fastighetsbolaget Securum, som inte räknas in i finansiellt

sparande men likväl utgör en reell inkomst för staten, blir

sparandeöverskottet 0,2 procent av BNP. Mätt i svenska

nationalräkenskaper är motsvarande siffra 1,0 procent av BNP.

 Skillnaderna vad avser offentliga sektorns finansiella sparande gäller

främst redovisningen av statens ränteutgifter, där enligt ENS-reglerna de

vinster eller förluster som uppkommer vid förtida inlösen av lån skall

redovisas som ränta och motsvarande skall gälla vid emission till annan

ränta än marknadsränta, där det dessutom skall ske en periodisering. Som

framgår av tabellen skiljer sig även beräkningen av BNP, vilket påverkar

underskotts- och skuldkvoterna.

PROP. 1997/98:150 BILAGA 2

 PROP. 1997/98:150 BILAGA 2

 12

 3

PROP. 1997/98:150 BILAGA 2

 PROP. 1997/98:150 BILAGA 2

 22

 21