/1/

1 Lagens giltighetstid senast förlängd 1990: 1156.

Regeringens proposition

1991/92: 8

Fortsatt giltighet av 1952 års tvångsmedelslag

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 5 september 1991.

På regeringens vägnar

Lena Hjelm-Wallén

Laila Freivalds

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1952: 98) med särskilda

bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål skall fortsätta att gälla till

utgången av år 1992.

Förslag till

Lag om fortsatt giltighet av lagen (1952: 98) med särskilda

bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål

Härigenom föreskrivs att lagen (1952: 98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål, som gäller till utgången av

år 1991 , skall fortsätta att gälla till utgången av år 1992.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 september 1991

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden

S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Proposition om fortsatt giltighet av 1952 års tvångsmedelslag 1

Inledning

Bestämmelser om tvångsmedel vid beivrande av brott finns, förutom

i rättegångsbalken (RB), i bl.a. lagen (1952: 98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Lagen innehåller

tilläggs- och undantagsbestämmelser till den grundläggande regleringen

i RB i fråga om straffprocessuella tvångsmedel. Lagen är tidsbegränsad

och gäller efter den senast gjorda förlängningen till utgången

av år 1991 (prop. 1990/91: 23, JuU5, rskr. 60, SFS 1990: 1156).

 Frågan om möjligheterna att föra över reglerna i 1952 års

lag till RB har tidigare övervägts av tvångsmedelskommittén

(Ju 1978: 06). Kommittén har i sitt slutbetänkande (SOU 1984:

54) Tvångsmedel -- Anonymitet -- Integritet föreslagit att den

särskilda regleringen i 1952 års lag behålls och att lagen liksom

nu skall ha begränsad giltighetstid och regelbundet omprövas.

Kommitténs förslag i den delen föranledde ingen lagstiftning

(jfr. prop. 1988/89: 124 s. 24). SÄPO-kommittén (Ju 1987:

05) har därefter i sitt slutbetänkande (SOU 1990: 51) anfört

att flera skäl talar för att bestämmelserna i 1952 års lag

arbetas in i RB (s. 145). Kommittén har emellertid -- med hänsyn

till att den föreslagit att två nya lagar om tvångsmedel införs

och att dessa tills vidare bör vara tidsbegränsade -- ansett att

en sådan samordning med RB bör anstå till dess att det kan bedömas

om samordningen kan omfatta även de två föreslagna lagarna. Vid

remissbehandlingen av betänkandet har i vissa avseenden kritik

framförts

mot de föreslagna nya lagarna. Förslagen har därför blivit

föremål för fortsatt beredning inom justitiedepartementet. Denna

beredning är ännu inte avslutad. Mot denna bakgrund vill jag nu

ta upp frågan om ytterligare förlängning av giltighetstiden av

1952 års lag.

2 Gällande ordning

1952 års lag gäller vid förundersökning angående vissa brott

mot rikets säkerhet och vissa andra grövre brott. Den innehåller,

som jag nyss nämnde, tilläggs- och undantagsbestämmelser till

den grundläggande regleringen i RB i fråga om straffprocessuella

tvångssmedel.

 När det gäller de s.k. personella tvångsmedlen -- främst häktning

och anhållande -- ger 1952 års lag möjlighet att i vissa fall

hålla en person häktad under längre tid än vad som är tillåtet

enligt de allmänna reglerna i RB. Det gäller den situationen att

utredningen ännu inte nått så långt att den häktade kan anses

vara "på sannolika skäl misstänkt" för brottet. Häktning

kan i det fallet ske trots att vederbörande endast är "skäligen

misstänkt", s.k. utredningshäktning. 1952 års lag ger utrymme

för att låta sådan utredningshäktning fortgå under ca fyra

veckor, medan RBs regler bara tillåter en vecka (2 § 1952 års lag).

 Enligt 1952 års lag kan ett skriftligt meddelande som avses i 27

kap. 2 § andra meningen RB tas i beslag, även om det för brottet

är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år (3 §).

 Förordnande om kvarhållande av en postförsändelse m.m. enligt

27 kap. 9 § RB kan enligt 1952 års lag i vissa brådskande fall

meddelas av undersökningsledaren eller åklagaren (4 §). Enligt

RBs regler är det alltid rätten som beslutar i dessa fall.

 Även i förhållande till RBs regler om hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning (27 kap. 18 -- 24 §§ RB) innehåller

1952 års lag avvikande bestämmelser.

 Hemlig teleavlyssning innebär att samtal eller andra telemeddelanden,

som befordras av televerket till och från viss telefonapparat eller

annan teleanläggning, i hemlighet avlyssnas eller upptas genom

tekniskt

hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Förutom

avlyssning av telefonsamtal kan tvångsmedlet således användas

också för upptagning av annan telekommunikation än muntlig sådan,

såsom telex, telefax och datakommunikation. Hemlig teleövervakning

innebär att uppgifter i hemlighet lämnas av televerket om samtal

eller andra telemeddelanden som har expedierats eller beställts

till eller från en viss telefonapparat eller annan teleanläggning

eller att en sådan anläggning avstängs för samtal eller meddelanden.

 Enligt RB får hemlig teleavlyssning användas om det för brottet

inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

och även vid brottsutredningar som rör försök, förberedelse

och stämpling till sådant brott. Som ytterligare förutsättning

för hemlig teleavlyssning gäller att det skall föreligga skälig

misstanke om brottet och att åtgärden skall vara av synnerlig vikt

för utredningen. Tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelas

av domstol på ansökan av åklagaren och skall gälla viss tid,

högst en månad från dagen för beslutet. Hemlig teleövervakning

får användas om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare

straff än fängelse i sex månader och vid narkotikabrott med enbart

fängelse i straffskalan. I övrigt är förutsättningarna knutna

till reglerna om hemlig teleavlyssning.

 1952 års lag ger i förhållande till RB utvidgade möjligheter

att använda hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

Tillstånd till åtgärden får lämnas, även om det för brottet

är föreskrivet lindrigare straff än vad som krävs enligt RB.

Åklagaren får i brådskande fall själv besluta om användning

av tvångsmedlen. Har åklagaren gjort detta, skall anmälan

ofördröjligen

göras hos domstolen, som skyndsamt skall pröva ärendet.

 Den 1 juli 1991 trädde lagen (1991: 572) om särskild

utlänningskontroll

i kraft (prop. 1990/91: 118, JuU29, rskr. 298). Den ersatte lagen

(1989: 530) om åtgärder för att förebygga våldsdåd med internationell

bakgrund (terroristlagen). Enligt lagen om särskild

utlänningskontroll,

som inte är tidsbegränsad, får i vissa fall tvångsåtgärd

såsom t.ex. hemlig teleavlyssning tillgripas, när åtgärden är

påkallad för att utröna om en utlänning eller en organisation

eller grupp som han tillhör eller verkar för planlägger eller

förbereder någon gärning som innebär våld, hot eller tvång

för politiska syften och som innefattar brott för vilket lindrigare

straff än fängelse i två år inte är föreskrivet. Den parlamentariska

kontrollen av hur terroristbestämmelserna och reglerna om

tvångsåtgärder

tillämpas sker även fortsättningsvis genom att regeringen årligen

lämnar en skrivelse härom till riksdagen.

3 Säkerhetspolisens skrivelse

I en skrivelse den 3 september 1991 till justitiedepartementet har

säkerhetspolisen anfört att 1952 års lag utgör en nödvändig

grund för säkerhetspolisens verksamhet för uppdagande av brott

mot rikets säkerhet samt att de möjligheter som lagen ger också

har utnyttjats i stor omfattning. Enligt säkerhetspolisen är det

av utomordentlig vikt för dess fortsatta verksamhet att lagens

giltighetstid

förlängs.

4 Föredragandens överväganden

1952 års lag med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa

brottmål tar sikte på brott som rör rikets säkerhet eller är

av allmänfarlig natur. Lagen gäller till utgången av år 1991.

I likhet med säkerhetspolisen anser jag att lagen fortfarande behövs.

Inom justitiedepartementet bereds för närvarande den av SÄPO-kommittén

aktualiserade frågan om lagens bestämmelser bör permanentas och

om det i så fall bör ske genom en inarbetning i RB eller på annat

sätt. I avvaktan därpå bör lagens giltighetstid förlängas.

Liksom tidigare bör det ske med ett år eller till utgången av år 1992.

 Frågan om förlängning av giltighetstiden för 1952 års lag

är enligt min mening av sådan beskaffenhet att lagrådets hörande

skulle sakna betydelse.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen

 att anta ett inom justitiedepartementet upprättat förslag till

lag om fortsatt giltighet av lagen (1952: 98) med särskilda

bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag

som föredraganden har lagt fram.