Regeringens proposition

2000/01:43

Ändringar i Atomansvarighetslagen

Prop.

2000/01:43

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 november 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas frågan om ett utökat skadeståndsansvar för

innehavare av atomanläggningar. Regeringen anser att skadeståndsan-

svaret i första hand bör bäras av kärnkraftsindustrin. Ett obegränsat

ansvar bör därför införas så snart som möjligt. Ett så långtgående ansvar

strider dock mot den nuvarande lydelsen av Pariskonventionen om

skadeståndsansvar på atomenergins område.

I avvaktan på att Pariskonventionen revideras ett arbete som pågår

föreslår regeringen att det högsta belopp som innehavaren av en atoman-

läggning i Sverige ansvarar för skall höjas från 175 miljoner särskilda

dragningsrätter (SDR) till 300 miljoner SDR, vilket motsvarar omkring

3,3 miljarder kronor. Ansvarsbeloppet för innehavare av en anläggning

för framställning, bearbetning och förvaring av obestrålat uran samt för

transport av sådant uran bör även i fortsättningen vara 10 miljoner SDR

(ca 110 miljoner kr).

Regeringen föreslår vidare en ändring av det särskilda statsansvaret

enligt 31 a § atomansvarighetslagen så att det sammanlagda belopp som

står till förfogande för ersättning enligt atomansvarighetslagen höjs från

tre till sex miljarder kronor. I propositionen föreslås också att Sverige

skall avge en förklaring i enlighet med en rekommendation av OECD:s

råd. Rekommendationen avser omfattningen av det s.k. gemensamma

statsansvaret, som regleras av en tilläggskonvention till Pariskonven-

tionen.

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 april 2001.

I syfte att förbereda övergången till ett obegränsat ansvar avser reger-

ingen att ge en särskild utredare i uppdrag att föreslå hur ett obegränsat

ansvar bör genomföras i atomansvarighetslagen.

Innehållsförteckning

Fel! Bokmärket är inte definierat.

2 Förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45) 4

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Nuvarande ordning 8

4.1 Konventioner på atomansvarighetsområdet 8

4.2 Atomansvarighetslagen 10

4.3 Atomansvarigheten i några andra länder 12

5 Utgångspunkter och inriktning 13

6 Ansvaret för anläggningsinnehavare 15

6.1 Inledning 15

6.2 Obegränsat ansvar? 15

6.3 En höjning av ansvarsbeloppen för innehavare av

atomanläggningar 19

6.3.1 Ansvarsbeloppet för innehavare av s.k.

normalriskanläggning 19

6.3.2 Ansvarsbeloppet vid befattning med obestrålat

uran 21

7 Det gemensamma statsansvaret enligt tilläggskonventionen 23

8 Det särskilda statsansvaret 24

9 Ikraftträdande 27

10 Kostnadsaspekter 28

11 Författningskommentar 28

Bilaga 1 Departementspromemorians huvudsakliga innehåll .31

Bilaga 2 Departementspromemorians lagförslag . .32

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser .39

Bilaga 4 Förteckning över deltagare vid möte i Justitiedepartementet

den 8 maj 1998 . ..40

Bilaga 5 OECD:s råds rekommendation den 26 november

1992 41

Bilaga 6 Lagrådets yttrande .. .44

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 november

2000..45

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner att regeringen avger en förklaring i enlighet med

OECD:s Råds rekommendation av den 26 november 1992 angående

tillämpningen av konventionen den 31 januari 1963 utgörande tillägg till

Pariskonventionen den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på

atomenergins område, som den har ändrats genom tilläggsprotokoll den

28 januari 1964 och den 16 november 1982, och

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i atomanvarighetslagen

(1968:45).

2

3 Förslag till lag om ändring i

atomansvarighetslagen (1968:45)

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Härigenom föreskrivs att 17, 31 och 31 a §§ atomansvarighetslagen

(1968:45) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

För innehavare av en atoman-

läggning i Sverige är ansvaret en-

ligt denna lag begränsat till ett

belopp motsvarande 175 miljoner

särskilda dragningsrätter för varje

olycka. Såvitt gäller en anläggning

för enbart framställning, behand-

ling eller förvaring av obestrålat

uran är ansvaret dock begränsat till

ett belopp motsvarande 10 miljo-

ner särskilda dragningsrätter för

varje olycka. Detsamma gäller i

fråga om atomolyckor som upp-

kommer under transport av sådant

uran. För innehavaren av en atom-

anläggning utanför Sverige be-

stäms ansvarsbeloppet enligt an-

läggningsstatens lag. I fråga om en

atomolycka som inträffar under

transport av atomsubstans avser

anläggningshavarens ansvar enligt

denna lag för andra skador än ska-

dor på transportmedlet inte i något

fall ett lägre sammanlagt belopp

än motsvarande 10 miljoner sär-

skilda dragningsrätter.

För innehavare av en atoman-

läggning i Sverige är ansvaret en-

ligt denna lag begränsat till ett

belopp motsvarande 300 miljoner

särskilda dragningsrätter för varje

olycka. Såvitt gäller en anläggning

för enbart framställning, behand-

ling eller förvaring av obestrålat

uran är ansvaret dock begränsat till

ett belopp motsvarande 10 miljo-

ner särskilda dragningsrätter för

varje olycka. Detsamma gäller i

fråga om atomolyckor som upp-

kommer under transport av sådant

uran. För innehavaren av en atom-

anläggning utanför Sverige be-

stäms ansvarsbeloppet enligt an-

läggningsstatens lag. I fråga om en

atomolycka som inträffar under

transport av atomsubstans avser

anläggningshavarens ansvar enligt

denna lag för andra skador än ska-

dor på transportmedlet inte i något

fall ett lägre sammanlagt belopp

än motsvarande 10 miljoner sär-

skilda dragningsrätter.

Med uttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från sär-

skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då

atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde

beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella

valutafonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina

transaktioner.

De belopp som anges i första stycket innefattar inte ränta eller ersätt-

ning för rättegångskostnader.

31 §

Det sammanlagda beloppet av

de ersättningar som skall utges i

följd av en atomolycka, dels enligt

5 21 §§ samt 29 och 30 §§ av in-

nehavare av atomanläggning och

staten, dels enligt sådant avtal som

avses i artikel 15 i tilläggskonven-

tionen, är begränsat till ett belopp

motsvarande 300 miljoner sär-

skilda dragningsrätter. I beloppet

inräknas icke ränta eller ersättning

för rättegångskostnad.

Med uttrycket särskilda drag-

ningsrätter avses de av Interna-

tionella valutafonden använda sär-

skilda dragningsrätterna. Förs ta-

lan om ersättning, skall omräkning

från särskilda dragningsrätter till

svenskt mynt göras efter kursen

den dag då olyckan inträffade, om

ej för viss olycka annan dag fast-

ställs genom överenskommelse

mellan de stater som tillträtt

tilläggskonventionen. Vid omräk-

ning till svenskt mynt skall

kronans värde beräknas i enlighet

med den beräkningsmetod som

Internationella valutafonden

tillämpar för sin verksamhet och

sina transaktioner.

Om det belopp som med

tillämpning av första och andra

styckena står till förfogande för

gottgörelse av statsmedel enligt

29 och 30 §§ icke förslår till

ersättning för skadorna,

nedsättes ersättningarna och

därpå belöpande ränta med

samma kvotdel. Bestämmelsen i

19 § andra stycket äger

motsvarande tillämpning.

Det sammanlagda beloppet av

de ersättningar som skall betalas

till följd av en atomolycka, dels

enligt 5 21 §§ samt 29 och 30 §§

av innehavare av atomanläggning

och staten, dels enligt sådant avtal

som avses i artikel 15 i

tilläggskonventionen, är begränsat

till ett belopp motsvarande

425 miljoner särskilda dragnings-

rätter. I beloppet inräknas inte

ränta eller ersättning för rätte-

gångskostnader.

Med uttrycket särskilda drag-

ningsrätter avses de av Interna-

tionella valutafonden använda sär-

skilda dragningsrätterna. Förs ta-

lan om ersättning, skall omräkning

från särskilda dragningsrätter till

svenska kronor göras efter

kursen den dag då olyckan

inträffade, om det inte för en viss

olycka fastställs en annan dag

genom överenskommelse mellan

de stater som tillträtt

tilläggskonventionen. Vid

omräkning till svenska kronor

skall kronans värde beräknas i en-

lighet med den beräkningsmetod

som Internationella valutafonden

tillämpar för sin verksamhet och

sina transaktioner.

Om det belopp som med

tillämpning av första och andra

styckena står till förfogande för

ersättning av statsmedel enligt 29

och 30 §§ inte räcker för att er-

sätta skadorna, sätts

ersättningarna och räntan på

ersättningarna ned med samma

kvotdel. Bestämmelsen i 19 §

andra stycket tillämpas också i

fråga om dessa ersättningar.

31 a §

Åvilar ansvarighet för en

atomskada innehavare av

atomanläggning här i riket och

förslår det sammanlagda beloppet

av de ersättningar som skall utges

enligt 17 § första stycket och 18 §

första stycket samt av statsmedel

enligt 29 31 §§ eller annars enligt

tilläggskonventionen icke till full

ersättning för uppkommen skada,

utges ytterligare ersättning för

skada som har uppkommit

a) här i riket,

b) i Danmark, Finland eller

Norge,

c) annars ombord på ett fartyg

eller ett luftfartyg som är

registrerat i Sverige, Danmark,

Finland eller Norge, eller

d) på annat ställe, om skadan har

tillfogats svensk medborgare eller

svensk juridisk person.

Ersättning enligt första stycket

utgår också för skada i annan stat

som har tillträtt tilläggskonventio-

nen i samma mån som ersättning i

denna stat skulle utgå för atom-

skada som uppkommer i Sverige.

Det sammanlagda beloppet av

de ersättningar som skall utges i

följd av en atomolycka, dels enligt

5 21 §§ och 29 31 §§ av inneha-

vare av atomanläggning och staten,

dels enligt sådant avtal som avses i

artikel 15 i tilläggskonventionen,

dels av staten enligt första och

andra styckena, är begränsat till

tre miljarder kronor. I beloppet

inräknas icke ränta eller ersättning

för rättegångskostnad.

Är en innehavare av en atoman-

läggning här i landet ansvarig för

en atomskada och räcker det

sammanlagda beloppet av de er-

sättningar som skall betalas enligt

17 § första stycket och 18 § första

stycket samt av statsmedel enligt

29 31 §§ eller annars enligt

tilläggskonventionen inte till full

ersättning för uppkommen skada,

betalas ytterligare ersättning för

skada som har uppkommit

a) här i landet,

b) i Danmark, Finland eller

Norge,

c) annars ombord på ett fartyg

eller ett luftfartyg som är

registrerat i Sverige, Danmark,

Finland eller Norge, eller

d) på annat ställe, om skadan har

tillfogats svensk medborgare eller

svensk juridisk person.

Ersättning enligt första stycket

betalas också för skada i annan

stat som har tillträtt tilläggskon-

ventionen i samma mån som er-

sättning i denna stat skulle betalas

för atomskada som uppkommer i

Sverige.

Det sammanlagda beloppet av

de ersättningar som skall betalas

till följd av en atomolycka, dels

enligt 5 21 §§ och 29 31 §§ av

innehavare av atomanläggning och

staten, dels enligt ett sådant avtal

som avses i artikel 15 i tilläggs-

konventionen, dels av staten enligt

första och andra styckena, är be-

gränsat till sex miljarder kronor. I

beloppet inräknas inte ränta eller

ersättning för rättegångskostna-

der.

_______________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

4

5 Ärendet och dess beredning

Enligt 17 § atomansvarighetslagen (1968:45) är en innehavare av en

atomanläggning ersättningsansvarig för atomskador upp till 175

miljoner särskilda dragningsrätter (SDR) vilket motsvarar ca 1,9

miljarder kr. Detta belopp gäller sedan den 1 juli 1995 (prop.

1994/95:134, bet. 1994/95:LU25, rskr. 1994/95:304).

Ansvarsbeloppet skall enligt 22 § samma lag vara täckt av en försäkring

som anläggningsinnehavaren skall ta och vidmakthålla. Om det belopp

för vilket anläggningsinnehavaren är ansvarig inte räcker till för att täcka

de uppkomna skadorna, betalas enligt atomansvarighetslagen

kompletterande ersättning av statsmedel.

Lagutskottet har vid ett flertal tillfällen framhållit det angelägna i att

regeringen följer utvecklingen på försäkringsmarknaden och efter hand

som förhållandena medger ett ökat ersättningsansvar för anläggnings-

innehavarna återkommer till riksdagen med förslag (bet. 1991/92:LU12

s. 6, 1991/92:LU29, 1992/93:LU39 och 1994/95:LU25). Frågan om

anläggningsinnehavarens ansvar har också uppmärksammats i 1997 års

energipolitiska överenskommelse mellan socialdemokraterna,

centerpartiet och vänsterpartiet. Där uttalas att partierna är eniga om att

anläggningsinnehavarnas ersättningsskyldighet bör utökas (prop.

1996/97:84 s. 11).

Genom beslut den 17 oktober 1996 förordnade Justitiedepartementet

f.d. kammarrättslagmannen Harald Dryselius att utreda vissa frågor rö-

rande ersättningsansvar för atomskador. Utredarens överväganden och

förslag till lagändringar redovisades i promemorian Ändringar i atoman-

svarighetslagen (Ds 1997:55). I promemorian föreslogs bl.a. att

ansvaret för innehavare av atomanläggning i Sverige skulle vara

obegränsat och att innehavaren skulle vara skyldig att ta och vidmakthålla

en ansvarsförsäkring till ett belopp om lägst 300 miljoner SDR.

En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1. De lagförslag

som lades fram i promemorian återges i bilaga 2.

Promemorian remissbehandlades under vintern 1997/98. En samman-

ställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Regeringskansliet (hos

Justitiedepartementet, dnr Ju97/2996). En förteckning över remissin-

stanserna finns i bilaga 3.

Justitiedepartementet inbjöd i maj 1998 företrädare för bl.a. kärn-

kraftsindustrin och försäkringsbranschen till ett möte om de frågor som

behandlas i denna proposition. En förteckning över deltagarna vid mötet

finns i bilaga 4.

Justitiedepartementet har vidare haft fortlöpande kontakter med

Svenska atomförsäkringspoolen.

Representanter för Svenska atomförsäkringspoolen, Sydkraft AB och

Vattenfall AB uppvaktade företrädare för Justitiedepartementets

politiska ledning den 23 november 1999.

En rekommendation antagen av OECD:s Råd den 26 november 1992

angående vissa atomansvarighetsfrågor finns i bilaga 5. En inofficiell

översättning till svenska finns parallellt vid den engelska texten av

rekommendationen.

I denna proposition behandlar regeringen frågor om ansvar för inne-

havare av atomanläggningar och supplerande ersättning av statsmedel.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 12 oktober 2000 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över lagförslaget. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådsre-

missens lagförslag stämmer överens med propositionens. Lagrådet har

lämnat förslaget utan erinran.

6 Nuvarande ordning

6.1 Konventioner på atomansvarighetsområdet

Det finns för närvarande tre konventioner i kraft på atomansvarighets-

området. Dessa är Pariskonventionen om skadeståndsansvar på atom-

energins område (Pariskonventionen), dess tilläggskonvention (även

kallad Brysselkonventionen) och Wienkonventionen om skadestånds-

ansvar för atomskada.

Pariskonventionen och tilläggskonventionen har arbetats fram inom

Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD).

Konventionerna, som antogs år 1960 och 1963, syftar till en enhetlig

regional reglering av atomansvarighetsfrågorna i Västeuropa.

Konventionerna med ändringsprotokoll antagna 1964 och 1982 finns

intagna i prop. 1968:25 respektive prop. 1981/82:163 samt i Sveriges

överenskommelser med främmande makter (SÖ 1968:17 20 och SÖ

1983:31 32). Sverige har tillträtt båda konventionerna. Förutom av

Sverige har Pariskonventionen tillträtts av Belgien, Danmark, Finland,

Frankrike, Grekland, Italien, Nederländerna, Norge, Portugal, Spanien,

Storbritannien, Turkiet och Tyskland. Av dessa länder är samtliga utom

Grekland, Portugal och Turkiet också anslutna till tilläggskonventionen.

Inom OECD handläggs för närvarande en ansökan av Slovenien om

tillträde till Pariskonventionen.

Pariskonventionen bygger på följande fyra grundläggande principer:

1) ansvaret för atomskador är strikt, 2) ansvaret kanaliseras till anlägg-

ningsinnehavaren, 3) ansvaret skall vara begränsat till beloppet och i

tiden samt 4) ansvaret skall vara täckt av försäkring eller annan

ekonomisk säkerhet. Enligt artikel 7 i konventionen skall anläggnings-

innehavarens ansvar bestämmas till 15 miljoner särskilda dragningsrätter

(SDR), vilket motsvarar ca 165 miljoner kronor. Beloppet får sättas

högre eller lägre men får inte understiga 5 miljoner SDR. Enligt artikel

10 måste innehavaren ha en försäkring eller annan ekonomisk garanti

som täcker det ansvarsbelopp som har bestämts i enlighet med artikel 7.

Ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavare har kommit att variera

kraftigt mellan de stater som är parter till Pariskonventionen. Vissa

stater har höjt nivåerna med betydande belopp medan andra stater har

kommit att ligga kvar i närheten av de miniminivåer som konventionen

anger (jfr avsnitt 4.3). Mot denna bakgrund antog OECD:s

atomenergiorgan NEA (Nuclear Energy Agency) år 1990 en

rekommendation enligt vilken konventionsstaterna bör sträva efter att

höja anläggningsinnehavarnas ersättningsansvar till 150 miljoner SDR,

vilket vid tiden för antagandet av rekommendationen motsvarade

1 200 miljoner kr.

Pariskonventionen är för närvarande föremål för en omfattande över-

syn. De huvudfrågor som behandlas under den pågående revideringen

gäller bl.a. konventionens geografiska tillämpningsområde, ansvarsbe-

lopp, obegränsat ansvar och definitionen av begreppet atomskada .

Såvitt gäller frågan om obegränsat ansvar råder för närvarande enighet

om att det i konventionen skall införas en regel som möjliggör för kon-

ventionsstaterna att ålägga anläggningsinnehavare ett obegränsat ansvar.

Revideringsarbetet beräknas vara slutfört under år 2001.

Enligt tilläggskonventionen betalas kompletterande ersättning av

statsmedel om ansvarsbeloppet enligt Pariskonventionen inte räcker till

full ersättning åt de skadelidande. Bestämmelserna i Pariskonventionen

gäller även beträffande ersättningar som utgår enligt tilläggskonventio-

nen, om inte annat uttryckligen anges.

Ersättning enligt Pariskonventionen och tilläggskonventionen utgår

med sammanlagt högst 300 miljoner SDR per olycka. Detta maximibe-

lopp är indelat i tre steg. Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det för-

sta steget. Andra steget utgör intervallet mellan anläggningsinnehavarens

ansvar och 175 miljoner SDR och betalas av den stat där anläggnings-

innehavarens anläggning är belägen. Till det tredje steget, som utgör in-

tervallet mellan 175 miljoner SDR och 300 miljoner SDR, och alltså

uppgår till 125 miljoner SDR, skall de stater som är anslutna till

tilläggskonventionen (s.k. Brysselstater) gemensamt betala efter en

särskild formel. Till 50 procent av det erforderliga beloppet skall

staterna bidra i förhållande till sin bruttonationalprodukt, medan bidraget

till de återstående 50 procenten fördelas i förhållande till staternas

respektive kraftproduktion (baserad på kärnteknik) uttryckt i s.k. termisk

effekt. Sveriges bidrag skulle uppgå till omkring en tjugondel av det

totala beloppet eller 6,75 miljoner SDR (ca 74 miljoner kr).

OECD:s råd antog under år 1992 en rekommendation som innebär att

de stater som är anslutna till tilläggskonventionen skall avge en förkla-

ring i en underrättelse till konventionens depositarie. Staterna skall för-

klara att om lagstiftningen i en Brysselstat ålägger anläggningsinne-

havare ett ansvarsbelopp som överstiger 175 miljoner SDR för varje

olycka, skall de övriga staterna inte åberopa artikel 3 i konventionen för

att vägra att bidra upp till 125 miljoner SDR för att täcka en atomskada

som överstiger 300 miljoner SDR. Rekommendationen beskrivs

närmare i avsnitt 7.

I slutet av år 1999 påbörjades ett arbete med att revidera Brysselkon-

ventionen. Vid denna revidering behandlas bl.a. frågorna om vilka stater

som skall kunna tillträda konventionen, ersättningssystemets uppbygg-

nad, ersättningsbeloppens storlek och grunderna för beräkningen av

staternas bidrag till det gemensamma statsansvaret. Arbetet beräknas

kunna avslutas under år 2001.

Wienkonventionen, som har utarbetats inom Förenta Nationernas

atomenergiorgan IAEA, antogs år 1963. Den bygger på samma

grundprinciper som Pariskonventionen. I april 1999 hade 32 stater

tillträtt Wienkonventionen. Ingen av dem är samtidigt part till

Pariskonventionen. I september 1997 antogs ett tilläggsprotokoll till

Wienkonventionen. Genom detta tilläggsprotokoll har omfattande

ändringar gjorts i konventionen bl.a. i fråga om skadebegrepp och

ansvarsbelopp. Tilläggsprotokollet har ännu inte trätt i kraft.

Den 21 september 1988 undertecknades i Wien ett protokoll rörande

tillämpningen av Wienkonventionen och Pariskonventionen (det s.k. ge-

mensamma protokollet, se prop. 1991/92:31 och Sveriges

internationella överenskommelser, SÖ 1992:2). Protokollet länkar

samman de båda ersättningssystemen. Detta sker genom att det

geografiska tillämpningsområdet för de båda konventionerna utvidgas

till att omfatta skador även i en stat som hör till det andra

konventionssystemet. På så sätt blir skador som inträffar i en stat som

tillhör Pariskonventionen ersättningsgilla enligt Wienkonventionen, om

den skadeorsakande anläggningen är belägen i ett land som har tillträtt

den sistnämnda konventionen, och vice versa. Genom protokollet har

således öppnats en möjlighet för flera skadelidande att få sina skador

ersatta.

En fjärde atomansvarighetskonvention är en i september 1997 antagen

konvention om supplerande ersättning för atomskada (Convention on

Supplementary Compensation for Nuclear Damage), som har

utarbetats inom IAEA. Konventionen, som innehåller bestämmelser om

ersättning av statsmedel, har ännu inte trätt i kraft.

6.2 Atomansvarighetslagen

I Sverige regleras ansvaret för skador som uppkommer till följd av

atomolyckor i atomanläggningar t.ex. kärnkraftsreaktorer och

anläggningar för framställning eller behandling av atomsubstanser eller

för förvaring av sådana substanser och under transport av

atomsubstanser av atomansvarighetslagen (1968:45). Denna lag bygger

på Pariskonventionen och tilläggskonventionen.

I atomansvarighetslagen är anläggningsinnehavarens ersättningsansvar

för närvarande bestämt till 175 miljoner SDR för varje olycka. För en

anläggning som är avsedd enbart för framställning, behandling eller för-

varing av obestrålat uran samt vid transport av sådant uran är ansvarsbe-

loppet 10 miljoner SDR. Ansvaret skall vara täckt av en försäkring. Re-

geringen, eller en myndighet som regeringen bestämmer, kan befria

anläggningsinnehavaren från försäkringsskyldigheten om anläggningsin-

nehavaren ställer godtagbar ekonomisk säkerhet för sina förpliktelser

och sörjer för regleringen av inträffade skador (27 § andra stycket).

Som exempel på sådan ekonomisk säkerhet anges i förarbetena

bankgaranti och deposition av värdehandlingar (SOU 1959:34 s. 53,

SOU 1962:14 s. 82 f. och prop 1968:25 s. 147 f.). Ersättningsbeloppen

har senast övervägts år 1995 då anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp

höjdes från 1 200 miljoner kr till 175 miljoner SDR (prop.

1994/95:134, bet. 1994/95:LU25, rskr. 1994/95:304, SFS 1995:420).

Ersättningsansvaret enligt det första ersättningssteget (se avsnitt 4.1)

omfattar även skador som har uppkommit i andra stater än konventions-

stater, förutsatt att olyckan har inträffat i Sverige (3 §). Regeringen kan

enligt samma stadgande bestämma att anläggningsinnehavarens ansvar

inte skall omfatta skador i en stat som inte är konventionsstat, om inte

ersättning i den staten skulle ha betalats för en skada i Sverige

(reciprocitetsprincipen). Regeringen har dock inte utnyttjat denna

möjlighet.

Genom den senaste höjningen av det ansvarsbelopp som gäller för an-

läggningsinnehavare har det andra ersättningssteget statsansvaret upp

till 175 miljoner SDR förlorat sin betydelse i Sverige.

Enligt den bestämmelse som ansluter till tilläggskonventionens tredje

ersättningssteg betalas ersättning för skador som har uppkommit i Sve-

rige eller i andra stater anslutna till Brysselkonventionen (s.k.

Brysselstater, se ovan) eller på eller över det fria havet ombord på fartyg

eller luftfartyg som är registrerade i Sverige eller någon annan Bryssel-

stat. Vidare ersätts skador som har uppkommit på eller över det fria

havet i andra fall, om skadan har tillfogats en Brysselstat eller en

medborgare i en sådan stat, varvid dock ersättning för skador på fartyg

eller luftfartyg betalas endast om fartyget vid tiden för atomolyckan var

registrerat i en Brysselstat (29 §).

Utöver de ersättningsregler som har föranletts av Pariskonventionen

och tilläggskonventionen (17 och 28 31 §§, jfr föregående avsnitt) in-

fördes 1982 ett fjärde ersättningssteg i atomansvarighetslagen. Enligt

detta skall staten, i de fall en anläggningsinnehavare här i landet är ansva-

rig och de ersättningar som utgår enligt första tredje ersättningsstegen

inte räcker till för att ersätta uppkommen skada, betala ersättning upp till

3 miljarder kronor (31 a §). Även ersättningen enligt det fjärde steget är

underkastad vissa inskränkningar. Svenska statens ansvar omfattar bara

skador i Danmark, Finland, Norge och Sverige samt skador som har upp-

kommit ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i något av

dessa länder. Därutöver ersätts skador som svenska medborgare eller

svenska juridiska personer har lidit, oavsett var skadan har inträffat. Även

skador i en annan Brysselstat ersätts, dock endast enligt reciprocitets-

principen.

Värdeutvecklingen på den särskilda dragningsrätten har lett till att

maximibeloppet i steg tre överstiger vad som kan betalas ut enligt det

fjärde ersättningssteget. Det innebär att någon ersättning för närvarande

inte kan betalas ut enligt detta ersättningssteg.

Om det, efter att en atomolycka har inträffat, visar sig att det ansvars-

belopp som gäller enligt första fjärde stegen inte räcker till ersättning

för uppkommen skada, bereds ersättning av statsmedel enligt grunder

som bestäms i en särskild lag (33 §). Någon viss ersättningsnivå

garanteras inte genom bestämmelsen. Bestämmelsen är inte begränsad

till fall då skador har uppkommit i Sverige eller har orsakats av en

atomolycka för vilken innehavaren av en atomanläggning i Sverige är

ansvarig (prop. 1981/82:163 s. 50 51 och s. 65).

Sammanfattningsvis gäller för närvarande följande ersättningsbelopp i

Sverige. (Belopp som har bestämts i SDR anges omräknade till svenska

kronor. Beräkningen utgår från att 1 SDR motsvarar 11 kronor.)

 Miljoner kronor

Steg 1 (inom Anläggningsinnehavaren 0 1 925

vilket steg 2 ryms)

Steg 3 Gemensamt av samtliga 1 925 3 300

 stater som är anslutna

 till tilläggskonventionen

Steg 4 Svenska staten 3 000

6.3 Atomansvarigheten i några andra länder

Enligt en sammanställning som har gjorts av OECD:s atomenergiorgan

NEA i mars 1999 uppgår gränserna för anläggningsinnehavarnas ansvar

till följande belopp, såvitt gäller det ansvar som skall vara täckt av för-

säkring eller på annat sätt garanterat, i de stater som är anslutna till Pa-

riskonventionen.

 Försäkrat eller SEK SDR

 garanterat belopp

Nederländerna

750 milj. NLG

3 miljarder

285 milj.

Finland

175 milj. SDR

1,9 miljarder

175 milj.

Sverige

175 milj. SDR

1,9 miljarder

175 milj.

Storbritannien

140 milj. GBP

1,8 miljarder

165 milj.

Spanien

25 miljarder

ESP

1,3 miljarder

125 milj.

Belgien

4 000 milj. BEF

881 milj.

 80 milj.

Frankrike

600 milj. FRF

810 milj.

 75 milj.

Norge

60 milj. SDR

660 milj

 60 milj.

Danmark

60 milj. SDR

660 milj.

 60 milj.

Italien

7 500 milj. ITL

 34,5 milj.

 5 milj.

I Belgien har regeringen utarbetat ett förslag till höjning av ansvarsbe-

loppet till 12 miljarder belgiska franc (ca 200 miljoner SDR).

Ändringen är tänkt att träda i kraft den 1 januari 2001.

I Tyskland gäller sedan år 1986 att ansvaret för anläggningsinnehavare

är obegränsat för atomskador som inträffar i Tyskland till följd av en

atomolycka vid en tysk anläggning. Anläggningsinnehavarens ansvar skall

vara garanterat intill ett belopp om 500 miljoner tyska mark

(ca 2,25 miljarder kr). Om skadan överstiger detta belopp träder den

tyska staten in och gottgör anläggningsinnehavaren ersättningskravet

skall alltid riktas mot denne intill ett sammanlagt belopp om 1 miljard

tyska mark (ca 4,2 miljarder kr). Den tyska staten har också ett supple-

rande ansvar intill detta belopp. Enligt uppgift från det tyska

miljödepartementet (Bundesministerium für Umwelt, Naturschutz und

Reaktorsicherheit) övervägs för närvarande en höjning av kravet på fi-

nansiell säkerhet till fem miljarder tyska mark.

Japan, USA, Schweiz och Österrike, som inte är bundna av någon

atomansvarighetskonvention har följande ersättningssystem för atom-

skador.

I Japan är anläggningsinnehavarens ansvar obegränsat och skall vara

täckt av en försäkring eller annan ekonomisk garanti om 30 miljarder

yen (ca 2,25 miljarder kr).

I Förenta staterna gäller för anläggningsinnehavarens ansvar en för-

säkringsgräns som bestäms av den tillgängliga kapaciteten på marknaden

för ansvarsförsäkring, för närvarande 200 miljoner dollar (primary

financial protection). Anläggningsinnehavarna är härutöver skyldiga att

delta i ett särskilt ersättningsprogram (Secondary Financial Protection

Program) för skador som överstiger den första nivån. Detta är ett

program för riskdelning inom kärnkraftsindustrin. Genom den första

och andra nivån finns sammanlagt 9,7 miljarder dollar tillgängligt för

ersättning för atomskada. Om beloppet är otillräckligt för att ersätta

uppkommen skada kan kongressen besluta om ytterligare ersättning.

Schweiz har ett ersättningssystem som innebär obegränsat ansvar. An-

svaret skall intill ett belopp om 700 miljoner schweiziska franc

(ca 3,8 miljarder kr) vara täckt av försäkring.

Den 1 januari 1999 trädde en ny atomansvarighetslag i kraft i Öster-

rike. Enligt denna är ansvaret obegränsat för innehavare av atomanlägg-

ningar och för transportörer av atomsubstanser. En innehavare av en

atomanläggning i Österrike är skyldig att vidmakthålla en ansvarsförsäk-

ring på minst 5,6 miljarder österrikiska schilling (ca 3,3 miljarder kr)

plus en försäkring på 560 miljoner österrikiska schilling (ca 330

miljoner kr) till täckande av räntor och kostnader. För bl.a.

forskningsreaktorer gäller lägre försäkringsbelopp.

7 Utgångspunkter och inriktning

Regeringens bedömning: Atomansvarighetspolitikens främsta mål

är att tillgodose de skadelidandes berättigade krav på ersättning för

atomskador. Ersättningsansvaret för dessa skador bör i första hand

bäras av kärnkraftsindustrin. Innehavare av atomanläggningar borde

därför åläggas ett obegränsat ansvar. Vidare är det nödvändigt att

ansvaret är garanterat av betryggande ekonomiska säkerheter. Det är

otillfredsställande att låta försäkringskapaciteten vara avgörande för

ansvarsnivån. Därför bör inriktningen vara att finna en lösning där

andra ekonomiska säkerheter utnyttjas som komplement till ansvars-

försäkring. Detta bör skapa förutsättningar för högre ersättningsni-

våer.

Skälen för regeringens bedömning: Det främsta målet med

regeringens atomansvarighetspolitik är att tillgodose de skadelidandes

berättigade krav på ersättning för skada vid en atomolycka. För att kunna

uppfylla detta mål är det av avgörande betydelse att det finns ett väl

fungerande ersättningssystem som garanterar de skadelidande adekvat

och snabb ersättning. I ett sådant ersättningssystem bör i enlighet med

vad som har uttalats i tidigare lagstiftningsärenden det ekonomiska

ansvaret för atomskador i första hand bäras av kärnkraftsindustrin (se

bl.a. prop. 1987/88:139 s. 8 och prop. 1994/95:134 s. 9 samt bet.

1989/90:LU29, 1992/93:LU39, 1994/95:LU25 och 1997/98:LU27).

Från denna utgångspunkt borde anläggningsinnehavaren åläggas ett

obegränsat ansvar. Detta är också den rådande ordningen när det gäller

verksamheter med risker som är likartade dem vid kärnteknisk

verksamhet, se t.ex. 11 kap. 18 § miljöbalken (ansvar för dammhaveri)

och 31 kap. samma balk (ansvar för miljöskador).

I tidigare lagstiftningsärenden har ett obegränsat ansvar ansetts vara

oförenligt med Pariskonventionen. Denna uppfattning uttalades senast

vid 1995 års ändringar i atomansvarighetslagen (se prop. 1994/95:134

s. 9 och bet. 1994/95:LU25). Motsatt uppfattning har dock uttryckts i

Ds 1997:55, Ändringar i atomansvarighetslagen. Regeringen tar därför

upp denna fråga till nytt övervägande i avsnitt 6.2.

Skulle ett obegränsat ansvar anses oförenligt med Pariskonventionen

bör Sverige med kraft verka för att konventionen ändras så att den

tillåter ett obegränsat ansvar. Som framgår av avsnitt 4.1 pågår en

översyn av Pariskonventionen och förhandlingssituationen såvitt gäller

frågan om ett obegränsat ansvar ser mycket ljus ut. Skulle det ändå visa

sig att denna ändring inte kommer till stånd måste regeringen överväga

andra, likvärdiga, alternativ för anläggningsinnehavarnas ansvar.

Oberoende av om ett obegränsat ansvar eller andra, likvärdiga, alter-

nativ införs, måste det skapas ekonomiska garantier som svarar mot en

sådan betydande skärpning av ansvaret.

Ansvarsförsäkring är den typ av ekonomisk garanti som har kommit att

utnyttjas för att säkerställa anläggningsinnehavarnas åligganden enligt

atomansvarighetslagen. Vilken kapacitet som marknaden är beredd att

ställa till förfogande för denna försäkringstyp har hittills varit avgörande

för vilken ansvarighetsnivå som fastställts för anläggningsinnehavarna.

Regeringen har kunnat konstatera att tillgänglig försäkringskapacitet för

atomansvarsförsäkringar har varit oförändrad sedan i maj 1998. Svenska

atomförsäkringspoolen har som förklaring till detta uppgett att kapacite-

ten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har minskat det senaste

året. Detta beror bl.a. på att vissa större försäkringsbolag som tidigare

har ingått i poolsamarbetet avbrutit detta. Även pågående och kommande

strukturomvandlingar inom försäkringsbranschen bedöms kunna påverka

utvecklingen av försäkringskapaciteten negativt. Försäkringskapaciteten

har således inte utvecklat sig i sådan takt som hade varit önskvärd med

beaktande av de utgångspunkter för atomansvarigheten som regeringen

har uttalat i det föregående. Försäkringsmarknaden kan visserligen sägas

vara i hög grad reaktiv, dvs. den agerar när den vet hur den miljö som den

skall verka i gestaltar sig, och det skulle därför kunna hävdas att an-

svarsbeloppet skulle kunna sättas högre än vad dagens försäkringskapa-

citet medger, eftersom försäkringsbranschen, åtminstone efter en viss

tid, kommer att tillskapa erforderlig kapacitet. Man kan dock inte bortse

från möjligheten att försäkringsmarknaden, trots en anpassningsperiod,

inte förmår att tillskapa erforderlig kapacitet.

Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa-

citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Detta illustreras också av att

kapaciteten för sakförsäkringar möjliggör att anläggningsinnehavarna

försäkrar sina anläggningar för belopp som väsentligt överstiger de ni-

våer som kapaciteten för atomansvarsförsäkringen medger. Därför bör

inriktningen vara att finna en lösning som innebär att andra ekonomiska

säkerheter kan utnyttjas som komplement till ansvarsförsäkringen.

Som anförs i avsnitt 4.2 finns möjlighet för regeringen eller den myn-

dighet regeringen bestämmer att befria en anläggningsinnehavare från

försäkringsplikten om denne ställer betryggande säkerhet för sina för-

pliktelser. I förarbetena till atomansvarighetslagen anges som exempel

på alternativa säkerheter bankgaranti och deposition av värdehandlingar.

Några sådana säkerheter torde dock inte ha kommit till användning i

praktiken. Även andra typer av ekonomiska säkerheter kan tänkas, t.ex.

risk- eller katastrofobligationer. En annan möjlighet är att anläggnings-

innehavarna går samman i ett s.k. poolsystem för riskfördelning.

För att skapa förutsättningar för att säkerställa högre

ersättningsnivåer, bör en särskild utredare få i uppdrag att lämna förslag

till ett system där ekonomiska säkerheter eller garantier utnyttjas som

komplement till ansvarsförsäkringen. Regeringen återkommer till denna

fråga i avsnitt 6.3.1.

8 Ansvaret för anläggningsinnehavare

8.1 Inledning

I detta avsnitt behandlas först frågan om anläggningsinnehavare kan

åläggas ett obegränsat skadeståndsansvar (avsnitt 6.2). Därefter behand-

las ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggningar (av-

snitt 6.3.1) och i samband därmed frågan om alternativ till ansvarsför-

säkring som säkerhet för anläggningsinnehavares ansvar. Slutligen be-

handlas ansvaret för atomskador till följd av olyckor i samband med

framställning m.m. av obestrålat uran (avsnitt 6.3.2).

8.2 Obegränsat ansvar?

Regeringens bedömning: Att införa ett obegränsat ansvar är inte

förenligt med Pariskonventionen i dess nuvarande lydelse. I avvaktan

på revideringen av Pariskonventionen bör anläggningsinnehavarnas

ansvar därför vara begränsat.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås ett obegränsat

ansvar för innehavare av samtliga typer av atomanläggningar (se

promemorian s. 43 73, 76 80 och 95).

Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket,

Länsstyrelsen i Hallands län, Oskarshamns kommun och Varbergs

kommun, har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Flertalet

remissinstanser har dock avstyrkt förslaget med hänvisning till att ett

obegränsat ansvar strider mot Pariskonventionen.

Bland andra Affärsverket Svenska Kraftnät har påpekat att det ter sig

lämpligare att avvakta med nationell lagstiftning som avviker från kon-

ventionens ordalydelse till dess att bakomliggande konventionstext har

ändrats eller det föreligger en för konventionsstaterna bindande

överenskommelse om konventionstolkningen.

Skälen för regeringens bedömning

Av redogörelsen i avsnitt 5 framgår att regeringens atomansvarighets-

politik bygger på uppfattningen att de skadelidandes intressen är

centrala, att ersättningsansvaret i första hand skall bäras av

kärnkraftsindustrin och att detta ansvar bör vara obegränsat.

En förutsättning för att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat

ansvar är att detta är förenligt med Sveriges åtaganden enligt Pariskon-

ventionen. Skulle Sverige bryta mot sina folkrättsliga förpliktelser kan

det leda till negativa konsekvenser för det internationella arbetet både

inom atomansvarighetsområdet och andra områden. Bland andra Sveri-

ges advokatsamfund har framhållit vikten av att Sverige håller ingångna

internationella avtal.

Av redogörelsen i avsnitt 4.1 framgår att Pariskonventionen bygger på

bl.a. principerna om strikt ansvar och begränsning av anläggningsinne-

havarens ansvar till beloppet. Frågan är om Pariskonventionen ändå ger

utrymme för en tolkning som möjliggör införandet av ett obegränsat an-

svar för anläggningsinnehavare.

Bestämmelserna i Pariskonventionen

Enligt artikel 7 (a) får det sammanlagda belopp som skall utbetalas för

skador som har orsakats av en enda atomolycka inte överstiga det högsta

ansvarsbelopp som har föreskrivits enligt artikeln. I artikel 7 (b) före-

skrivs att maximibeloppet för anläggningsinnehavarens ansvarighet i

anledning av skador av en atomolycka skall utgöra 15 miljoner SDR.

Konventionen möjliggör dock för konventionsstaterna att föreskriva ett

högre belopp. Något högsta belopp anges inte (jfr avsnitt 4.1).

Enligt promemorian kan artikel 7, mot bakgrund av att där inte före-

skrivs något högsta ansvarsbelopp, inte anses hindra att konventionssta-

terna i den nationella lagstiftningen föreskriver ett obegränsat ansvar.

Det bör dock noteras dels att artikel 7 (b) hänvisar till ett visst belopp,

dels att i artikel 7 genomgående används orden belopp ( amount ) och

ansvarsbelopp ( liability amount ). Ordvalet tyder på att ansvaret är

avsett att vara begränsat. Sveriges advokatsamfund har med hänvisning

till bl.a. artikel 7 (a) anfört att det inte kan anses klarlagt att

Pariskonventionen ger utrymme för att införa ett obegränsat ansvar.

Enligt artikel 10 är anläggningsinnehavaren skyldig att, för att täcka

sitt ansvar enligt konventionen, ta och vidmakthålla försäkring eller an-

nan ekonomisk säkerhet till det belopp som har fastställts enligt artikel

7. Som Svea hovrätt har anfört medför Pariskonventionens

konstruktion att det blir omöjligt att ålägga anläggningsinnehavare ett

sådant ansvar som i praktiken inte kan förväntas bli täckt av försäkring. I

flera tidigare lagstiftningsärenden har det också framhållits att det inte

är möjligt att försäkra eller på annat sätt ekonomiskt garantera ett

obegränsat ansvar. Detta förhållande gäller fortfarande. Ett obegränsat

ansvar skulle därför strida mot artikel 10.

Ytterligare en bestämmelse som bör beröras i detta sammanhang är

artikel 15. Enligt artikel 15 (a) får varje konventionsstat vidta sådana åt-

gärder som den finner nödvändiga för att bygga ut det ersättningssystem

som skapas genom konventionen. Av artikel 15 (b) följer att om en stat

inför ersättningshöjande åtgärder får dessa, till den del ersättningen

skall utgå av allmänna medel och överstiger 5 miljoner SDR, vidtas

under särskilda villkor som avviker från konventionens bestämmelser.

Bestämmelsen får motsatsvis anses innebära att övriga

ersättningshöjande åtgärder får vidtas endast om de står i

överensstämmelse med konventionens övriga bestämmelser.

Motivuttalanden m.m.

Den redovisade tolkningen av artiklarna 7, 10 och 15 stämmer väl över-

ens med konventionens ändamål och syfte.

I konventionens preambel sägs att konventionsstaterna önskar tillför-

säkra dem som tillfogas skada genom nukleära olyckor skälig och rättvis

ersättning, samtidigt med att nödvändiga åtgärder vidtas för att inte ut-

vecklingen av produktion och användning av atomenergi för fredliga än-

damål skall hindras. Ett begränsat ansvar ligger i linje med sistnämnda

uttalande. I samma riktning verkar de uttalanden om konventionens bak-

grund och ändamål som framkommer i den s.k. Exposé des Motifs som

antogs av OECD:s råd den 16 november 1982 och som sammanfattas i

de fyra grundläggande principer som återges i avsnitt 4.1.

Någon överenskommelse mellan konventionsstaterna att Pariskonven-

tionen skall tolkas på visst sätt finns inte. Liksom Justitiekanslern,

Svenska atomförsäkringspoolen, Sveriges advokatsamfund och ABB

Atom Aktiebolag saknar regeringen kännedom om att företrädare för

konventionsstaterna, Tyskland undantaget, eller något organ inom OECD

skulle ha gett uttryck för någon annan uppfattning än att Pariskonven-

tionen inte är förenlig med nationella regler om obegränsat ansvar.

Det torde således inte råda någon tvekan om att Pariskonventionens

ansvarsbestämmelser bygger på tanken om ett till beloppet begränsat

ansvar för innehavare av atomanläggningar och att artiklarna 7, 10 och

15, även om de möjliggör för medlemsstaterna att höja ansvarsbeloppet,

inte ger utrymme för att ålägga anläggningsinnehavaren ett beloppsmäs-

sigt obegränsat ansvar.

Ändamålsförskjutning

I promemorian ifrågasätts om inte de skäl och överväganden som ligger

till grund för konventionens ersättningssystem till följd av en förändrad

syn på kärnkraften som sådan samt dennas tekniska och ekonomiska ut-

veckling har förskjutits så att hänsynen till kärnkraftsindustrin bör stå

tillbaka för hänsynen till de skadelidande.

Pariskonventionen tillkom i ett skede då atomenergin nyligen hade ta-

gits i bruk för fredliga ändamål. Utvecklingen av atomenergin för sådana

ändamål hade ställt bl.a. lagstiftarna inför nya problem, inte minst vad

gällde skadeståndsfrågor. Man var medveten om atomenergins risker

och att en olycka kunde få oerhörda konsekvenser. Man insåg också att

skadeföljderna med stor sannolikhet inte skulle begränsa sig till det land

där olyckan inträffade och att problemen därför i allra högsta grad hade

internationell karaktär. Det var en grundläggande uppfattning att allmän-

heten skulle tillförsäkras ett tillfredsställande skydd. Samtidigt fanns en

ambition att inte hindra utvecklingen av atomindustrin genom att ålägga

den ett oproportionerligt skadeståndsansvar. Den allmänna skadestånds-

rätten ansågs inte lämpad för de särpräglade förhållandena på atomener-

giområdet. Detta ledde till att ett flertal europeiska stater påbörjade det

arbete som resulterade i Pariskonventionen.

Svea hovrätt har uttalat att den delar promemorians uppfattning att

förhållandena på atomindustrins område har förändrats väsentligt sedan

Paris- och tilläggskonventionernas tillkomst. Hovrätten har dock

uttryckt att dessa förhållanden inte kan tas till intäkt för att ge

konventionen en tolkning som strider såväl mot dess ordalydelse som

mot de principer för konventionens ansvarssystem som det tidigare har

rått enighet om. Svenska atomförsäkringspoolen och Svensk

Kärnbränslehantering Aktiebolag har gett uttryck för liknande

uppfattningar.

Ett visst stöd för att det har skett en ändamålsförskjutning sedan

Pariskonventionens tillkomst ger de återkommande höjningarna av

ansvarsbeloppen och de i samband därmed gjorda uttalandena om att i

första hand kärnkraftsindustrin bör bära ansvaret för atomskador. I

samma riktning verkar också tillkomsten av lagen (1997:1320) om

kärnkraftens avveckling (prop. 1996/97:176, bet. 1997/98:NU5, rskr.

1997/98:132). Det är emellertid svårt att få någon samlad uppfattning

om i vilken utsträckning det har skett någon motsvarande utveckling i de

övriga konventionsstaterna. Det förhållandet att Pariskonventionen för

närvarande är föremål för en revision med en strävan bl.a. mot ökade

ansvarsbelopp kan i och för sig anses ge uttryck för en ändrad syn på

atomansvarighetsfrågorna och de olika intressen som gör sig gällande.

Häremot kan emellertid invändas att ett flertal konventionsstater hittills

inte på motsvarande sätt som Sverige återkommande har höjt

ansvarsbeloppen för atomskador. Det är därför tveksamt om det finns

fog för att hävda att det skett en ändamålsförskjutning vad gäller

Pariskonventionen.

Oavsett hur det förhåller sig med frågan om ändamålsförskjutning

torde en sådan inte berättiga till en tolkning av konventionen som strider

mot dess ordalydelse och mot de principer för konventionens ansvars-

system som det tidigare har rått enighet om.

Slutsatser

Det torde det inte finnas några förutsättningar för att avvika från den

uppfattning om det obegränsade ansvarets konventionsstridighet som har

kommit till klart uttryck i åtskilliga tidigare lagstiftningsärenden och ut-

skottsbehandlingar. Som även har uttalats i de sammanhangen bör Sve-

rige inte lämna Pariskonventionen. Sverige bör i stället inom ramen för

det pågående revisionsarbetet verka för ett obegränsat ansvar. Som tidi-

gare har nämnts råder det för närvarande enighet om att Pariskonventio-

nen skall ändras så att det blir möjligt för konventionsstaterna att ålägga

innehavare av atomanläggningar ett obegränsat skadeståndsansvar. Skulle

situationen förändras och ändringen inte komma till stånd måste

regeringen som tidigare har uttalats överväga andra, likvärdiga, alterna-

tiv. Tills vidare bör dock utgångspunkten vara att Pariskonventionen änd-

ras på ett sådant sätt att ett obegränsat ansvar kan införas. I avvaktan

härpå bör anläggningsinnehavarnas ansvar vara begränsat. En övergång

till obegränsat ansvar bör förberedas genom att en särskild utredare får i

uppdrag att lämna förslag till hur ett sådant ansvar bör genomföras i

atomansvarighetslagen (se vidare avsnitt 6.3.1).

8.3 En höjning av ansvarsbeloppen för innehavare av

atomanläggningar

8.3.1 Ansvarsbeloppet för innehavare av s.k.

normalriskanläggning

Regeringens förslag: Ansvarsbeloppet för innehavare av en atoman-

läggning för annat ändamål än framställning, bearbetning och förva-

ring av obestrålat uran höjs till 300 miljoner SDR (ca 3 300 miljoner

kr) per olycka.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att innehavare av

atomanläggningar skall vara skyldiga att ta och vidmakthålla försäkring

för att täcka sitt ansvar för atomskador till ett belopp om lägst

300 miljoner SDR (se promemorian s. 85 89).

Remissinstanserna: Naturvårdsverket, Länsstyrelsen i Hallands

län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Oskarshamns kommun

och Varbergs kommun har tillstyrkt förslaget.

Bland andra Svea hovrätt, Justitiekanslern och Sveriges

advokatsamfund har avstyrkt förslaget. Svea hovrätt har bl.a. anfört att

det inte i promemorian presenteras någon närmare utredning om vare sig

försäkringsmarknadens möjligheter att erbjuda sådan försäkring eller

vilka effekter som en sådan omfattande försäkringsplikt skulle få för

anläggningsinnehavare, inteckningshavare m.fl.

Sydkraft Aktiebolag m.fl. företrädare för kärnkraftsindustrin har

framhållit att en höjning av ansvarsbeloppet leder till en höjning av

försäkringspremierna, vilket i sin tur leder till ökade kostnader för

industrin. Detta medför försämringar i konkurrensförmåga gentemot

såväl andra energislag som kärnkraftsproducerad energi i andra länder.

Kontakterna med försäkringsgivaren och kärnkraftsindustrin:

Svenska atomförsäkringspoolen har uppgett att försäkringskapaciteten

nu medger ett ansvarsbelopp på 300 miljoner SDR. Enligt Svenska

atomförsäkringspoolen skulle en höjning av ansvarsbeloppet till denna

nivå vid en preliminär bedömning medföra en ökning av premierna med

drygt 50 %. Enligt företrädare för kärnkraftsindustrin kan i och för sig

en höjning av ansvarsbeloppen godtas, men det har framhållits att det av

konkurrensskäl är viktigt att inte någon stat inför ett avsevärt högre

ansvarsbelopp än andra.

Skälen för regeringens förslag

En höjning av ansvarsbeloppen är, som framgår av föregående avsnitt,

beroende av möjligheten att täcka beloppet med försäkring eller annan

ekonomisk säkerhet.

Försäkring

Enligt 22 § första stycket atomansvarighetslagen skall innehavare av

atomanläggningar i Sverige ta och vidmakthålla försäkring för att täcka

sin ansvarighet för atomskador enligt denna lag eller motsvarande lag-

stiftning i någon annan konventionsstat intill det ansvarsbelopp som

gäller enligt 17 § första stycket.

Enligt de uppgifter som Svenska atomförsäkringspoolen har lämnat

till Justitiedepartementet har kapaciteten på marknaden för atomansvars-

försäkringar ökat sedan den senaste höjningen av ansvarsbeloppet år

1995. Svenska atomförsäkringspoolen har i juni 2000 bedömt att

försäkringskapaciteten medger ett ansvarsbelopp om 300 miljoner SDR.

Den ökning av försäkringskapaciteten som nu har inträtt möjliggör en

betydande höjning av ansvarsbeloppet. Denna möjlighet bör utnyttjas i

sin helhet.

Svenska atomförsäkringspoolen har uppskattat att en höjning till

300 miljoner SDR innebär en ökning av försäkringspremien med drygt

50 %. Med hänsyn till att det ekonomiska ansvaret för atomskador i

första hand bör åvila kärnkraftsindustrin kan denna kostnadsökning inte

anses orimlig.

Vad gäller de av företrädare för kärnkraftsindustrin åberopade svårig-

heterna från konkurrenssynpunkt vid en höjning av ansvarsbeloppet anser

regeringen att den föreslagna höjningen inte torde leda till sådana

svårigheter från konkurrenssynpunkt att det finns anledning att inte till

fullo utnyttja den ökade försäkringskapaciteten. Förhållandevis höga ni-

våer gäller redan nu i Nederländerna, Schweiz, Tyskland och Österrike

(se avsnitt 4.3).

Kapaciteten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har i princip

varit oförändrad sedan maj 1998. Med beaktande av de utgångspunkter

som är vägledande för regeringens atomansvarighetspolitik hade det

varit önskvärt med en större ökning av försäkringskapaciteten, eftersom

anläggningsinnehavarens ansvar då hade kunnat skärpas ytterligare. Det

går heller inte att förlita sig på försäkringsmarknadens reaktivitet för att

åstadkomma en ytterligare kapacitetsökning (jfr avsnitt 5).

Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa-

citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Det finns därför behov av att

undersöka förutsättningarna för att som komplement till ansvarsförsäk-

ringen utnyttja andra ekonomiska säkerheter för anläggningsinnehavar-

nas skadeståndsansvar. Denna fråga behandlas i det följande.

Annan ekonomisk säkerhet

Som tidigare framgått kan en anläggningsinnehavare efter beslut av

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer befrias från

sin försäkringsskyldighet under förutsättning att anläggningsinnehavaren

ställer säkerhet för sina förpliktelser och sörjer för skaderegleringen.

De säkerheter som nämns i förarbetena till atomansvarighetslagen,

bankgaranti och deposition av värdehandlingar, torde, som redan har

konstaterats, inte ha använts i praktiken. I Sverige har vi inte heller någon

erfarenhet av de övriga tänkbara säkerheter som omnämns i avsnitt 5,

dvs. risk- eller katastrofobligationer samt poolsystem.

Det kan inte anses rimligt att införa regler som förutsätter att i sam-

manhanget nya säkerheter införs utan att det står klart att sådana säker-

heter kan tillskapas och utnyttjas av anläggningsinnehavarna. Det måste

också utarbetas godtagbara system för hanteringen av

ersättningsanspråk. Det bör därför inte komma i fråga att inom ramen

för detta lagstiftningsärende föreskriva ett högre belopp än som för

närvarande kan täckas av tillgänglig försäkringskapacitet.

Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår regeringen att ansvarsbe-

loppet för innehavare av atomanläggningar bör bestämmas till 300

miljoner SDR.

För att skapa förutsättningar för att säkerställa högre ersättningsnivåer

bör den i avsnitt 6.2 omnämnda särskilde utredaren få i uppdrag att kart-

lägga såväl vilka försäkringslösningar som vilka säkerheter eller garan-

tier som finns att tillgå.

8.3.2 Ansvarsbeloppet vid befattning med obestrålat uran

Regeringens bedömning: Ansvarsbeloppet för innehavare av en an-

läggning för enbart framställning, behandling eller förvaring av obe-

strålat uran samt för transport av sådant uran bör bibehållas på nu

gällande nivå, 10 miljoner SDR (ca 110 miljoner kr).

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att ansvaret för

innehavare av anläggningar för enbart framställning, behandling eller

förvaring av obestrålat uran samt för transport av sådant uran skall vara

täckt av en försäkring om minst 300 miljoner SDR (se promemorian s.

95 och 96).

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har inte yttrat

sig särskilt i denna fråga.

Statens kärnkraftinspektion, Sveriges advokatsamfund och ABB

Atom Aktiebolag har avstyrkt förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 17 § första stycket andra

punkten atomansvarighetslagen är ansvaret för en anläggning för enbart

framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran begränsat till

10 miljoner SDR (ca 110 miljoner kr). Samma belopp gäller enligt

första stycket tredje punkten för transport av sådant uran.

Den aktuella bestämmelsen grundar sig på artikel 7 (b) (ii) i Pariskon-

ventionen, som möjliggör för konventionsstaterna att under hänsyns-

tagande till slaget av atomanläggning eller atomsubstanser och till de

sannolika följderna av en olycka som härrör från anläggningen eller sub-

stanserna föreskriva ett lägre ansvarsbelopp än för andra anläggningar.

Enligt 17 § första stycket andra punkten i dess ursprungliga lydelse

kunde ansvarsbeloppet med hänsyn till anläggningens storlek eller art,

omfattningen av en transport eller annan omständighet fastställas till

lägre belopp än de 50 miljoner kr som gällde enligt huvudregeln, dock

inte under 25 miljoner kr. I samband med höjningar av ansvarsbeloppet

år 1982 från 50 till 500 miljoner kr övervägdes behovet av att behålla

undantagsregeln. Dåvarande ASEA-ATOM innehade en bränslefabrik där

verksamheten enligt gällande tillstånd endast avsåg obestrålat uran. I

anläggningen förvarades betydande mängder av sådant material, bl.a. i

form av uranhexafluorid. Detta ämne kunde visserligen under vissa

ogynnsamma förhållanden medföra omfattande skador. Sannolikheten

för det ansågs dock som tämligen obetydlig och risken för omfattande

spridning i luften bedömdes som liten. Mot denna bakgrund föreslogs i

propositionen att undantagsregeln skulle behållas och att ansvaret för

innehavare av atomanläggningar för enbart framställning, behandling

eller förvaring av obestrålat uran samt för transport av sådant uran be-

gränsades till 100 miljoner kr för varje olycka (prop. 1981/82:163

s. 45).

Frågan om ansvarsbeloppet för befattning med obestrålat uran be-

handlades senast i samband med 1995 års ändringar i atomansvarighets-

lagen. Regeringen ansåg då inte att det förelåg någon anledning att

justera ansvarsbeloppet eftersom riskerna vid hanteringen av obestrålat

uran är väsentligt lägre än vid en reaktorolycka. Beloppet borde dock

enligt regeringen anges i SDR. Ansvarsbeloppet fastställdes därför till

10 miljoner SDR (prop. 1994/95:134 s. 10 f.).

Den verksamhet i Sverige, förutom transporter, som berörs av be-

stämmelsen är ABB Atom Aktiebolags (under namnändring till Wes-

tinghouse Atom AB) bränslefabrik utanför Västerås. Dessutom innehar

Ranstad Mineral Aktiebolag en anläggning i Ranstad för rening av anrikat

obestrålat uran.

Vid remissbehandlingen av promemorian och vid mötet i Justitiede-

partementet den 8 maj 1998 har ABB Atom Aktiebolag upplyst att till-

verkningen av bränsle omfattar bearbetning av ämnet uranhexafluorid till

urandioxid, tillverkning och montering av mekaniska delar av bränslet

samt inkapsling av urandioxid. På fabrikens område lagras merparten

som uranhexafluorid eller i form av någon uranoxid. En atomolycka i

fabriken skulle ha mycket ringa utbredning och skulle ha skadlig effekt

endast på personer som befinner sig i olycksplatsens omedelbara närhet.

ABB Atom Aktiebolag har bedömt det som ytterst osannolikt att perso-

ner eller material utanför aktuella byggnader skulle drabbas av en

olycka. Fissionsgaser och radioaktiva isotoper som skulle kunna orsaka

personskador vid ett läckage från en atomanläggning förekommer enligt

vad som uppgetts över huvud taget inte i ABB Atom Aktiebolags fabrik.

Bolaget hanterar inte bestrålat bränsle. Vad beträffar transporter har

ABB Atom Aktiebolag förklarat att vid skada på transportemballage kan

man teoretiskt tänka sig att materialet sprids över ett mycket begränsat

område i olycksplatsens omedelbara närhet. Uranmaterialet är dock lätt

att upptäcka och samla upp och eventuella stråldoser kan enligt ABB

Atom Aktiebolag förutsättas bli försumbara.

Statens kärnkraftinspektion har uttalat att det är motiverat att före-

skriva ett lägre försäkringsbelopp för den nu aktuella typen av anlägg-

ningar med hänsyn till att riskerna vid framställning av kärnbränsle och

vid transport av obestrålat uran inte går att jämföra med de risker som

föreligger i en kärnkraftsreaktor. Det kan enligt inspektionen

ifrågasättas varför inte detta synsätt bör gälla även i fortsättningen.

Sveriges advokatsamfund har gett uttryck för samma uppfattning.

Det har inte i detta lagstiftningsärende framkommit några omständig-

heter som motiverar en ändring av den uppfattning som regeringen tidi-

gare har givit uttryck för beträffande de risker för olycka som är

förenade med den nu aktuella verksamheten. Det finns därför inte någon

anledning att höja det ansvarsbelopp på 10 miljoner SDR för hantering

och transport av obestrålat uran som lades fast år 1995.

9 Det gemensamma statsansvaret enligt

tilläggskonventionen

Regeringens förslag: Sverige skall avge en förklaring i enlighet

med OECD:s råds rekommendation den 26 november 1992.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se pro-

memorian s. 92 f.).

Remissinstanserna: Justitiekanslern, Naturvårdsverket,

Länsstyrelsen i Västra Götalands län och Sveriges advokatsamfund

har tillstyrkt förslaget. Svea hovrätt, Statens räddningsverk och

Länsstyrelsen i Kalmar län har lämnat förslaget utan erinran. Övriga

remissinstanser har inte kommenterat förslaget.

Skälen för regeringens förslag: De stater som har anslutit sig till

tilläggskonventionen svarar gemensamt för att ersätta atomskador i

intervallet 175 300 miljoner SDR (det s.k. tredje steget, jfr avsnitt 4.1).

Dessa belopp fastställdes genom en ändring av tilläggskonventionen år

1982. Därefter genomförde vissa konventionsstater höjningar av anlägg-

ningsinnehavarnas ansvarsbelopp till nivåer som överstiger det andra er-

sättningssteget, och i vissa fall t.o.m. det tredje ersättningssteget. Höj-

ningarna gav upphov till frågan i vilken utsträckning konventionsstaterna

är skyldiga att tillhandahålla ersättning enligt det tredje ersättningssteget

om en olycka orsakar skador överstigande 300 miljoner SDR och om

ansvarsbeloppet för den ansvarige anläggningsinnehavaren är högre än

tilläggskonventionens andra ersättningssteg, dvs. 175 miljoner SDR.

Frågan behandlades i början av 1990-talet vid flera sammanträden med

OECD:s atomenergiorgans expertgrupp för atomansvarighetsfrågor,

som består bl.a. av de stater som är parter till tilläggskonventionen.

Expertgruppen ansåg det bäst förenligt med tilläggskonventionens syfte

att i den uppkomna situationen tolka konventionen på så sätt att hela

beloppet från det tredje ersättningssteget är tillgängligt för ersättning

även om ansvarsgränsen för den ansvarige anläggningsinnehavaren

överstiger 175 miljoner SDR. Expertgruppen föreslog därför att i ett

sådant fall ianspråktagandet av det tredje ersättningssteget skall skjutas

upp till dess att anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp har utnyttjats till

fullo och således därefter konventionsstaterna tillskjuta allmänna medel

för att ersätta de återstående skadorna upp till 125 miljoner SDR. Denna

lösning ansågs också stå i överensstämmelse med tilläggskonventionens

artikel 9 (c) som föreskriver att ingen konventionsstat är skyldig att

tillhandahålla allmänna medel innan den ansvarige

anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp har utnyttjats till fullo.

Mot denna bakgrund antog OECD:s råd den 26 november 1992 en re-

kommendation angående tillämpningen av tilläggskonventionen, bilaga

5. Rekommendationen anger att de stater som är anslutna till konventio-

nen skall avge en förklaring av innebörd att de inte skall åberopa artikel

3 i konventionen för att vägra att tillsammans med övriga Brysselstater

tillhandahålla upp till 125 miljoner SDR i de fall en konventionsstat har

ålagt anläggningsinnehavare ett ansvar som överstiger 175 miljoner

SDR.

Hittills har fem stater avgett förklaring i enlighet med

rekommendationen.

Vid en olycka i en svensk anläggning skulle, om en svensk anlägg-

ningsinnehavare i enlighet med vad som har föreslagits i avsnitt 6.3.1

åläggs ett ansvar om 300 miljoner SDR, det gemensamma statsansvaret i

enlighet med rekommendationen täcka skador i intervallet 300 425

miljoner SDR.

Rekommendationen verkar i enlighet med tilläggskonventionens syfte

att höja ersättningsnivån och innebär ett förstärkt skydd för de skade-

lidande vid en atomolycka. Regeringen föreslår därför att en svensk för-

klaring lämnas i enlighet med rekommendationen. Till följd härav bör

det maximibelopp som anges i 31 § atomansvarighetslagen höjas från

nuvarande 300 miljoner SDR till 425 miljoner SDR.

10 Det särskilda statsansvaret

Regeringens förslag: Maximibeloppet för statsansvaret enligt 31 a

§ atomansvarighetslagen höjs till sex miljarder kronor. Det innebär

att den svenska staten i detta fjärde ersättningssteg är ansvarig i

intervallet mellan 425 miljoner SDR (för närvarande ca

4 675 miljoner kr) och 6 miljarder kr.

Promemorieförslaget: I promemorian föreslås mot bakgrund av

förslaget att införa ett obegränsat ansvar att 31 a § atomansvarighets-

lagen skall upphöra att gälla (se promemorian s. 96 f.).

Remissinstanserna: Svea hovrätt har uttalat att statens

skadeståndsansvar enligt 31 a § atomansvarighetslagen bör höjas i den

mån det med hänsyn till tredje mans intresse anses önskvärt med en

sådan höjning. Ingen av de övriga remissinstanserna har yttrat sig

angående denna fråga.

Skälen för regeringens förslag

Bakgrund

I samband med att Sverige tillträdde 1982 års ändringsprotokoll till

tilläggskonventionen infördes ett särskilt statsansvar utöver tilläggskon-

ventionens maximibelopp (prop. 1981/82:163 s. 48 50, bet.

LU1982/83:15, rskr. 88). Det är detta statsansvar som beskrivs som

atomansvarighetslagens fjärde steg (jfr avsnitt 4.2).

Vid tillkomsten av det särskilda statsansvaret framhölls att man torde

kunna utgå från att staten under alla förhållanden kommer att få tillskjuta

medel om en atomolycka skulle få så stora skadeverkningar att de sam-

manlagda ersättningsbeloppen överstiger maximibeloppet enligt

tilläggskonventionen. Det syntes därför enligt departementschefen

lämpligt att svenska staten, i likhet med vad som var fallet i vissa andra

länder, åtog sig ett civilrättsligt ansvar utöver vad som krävs enligt

tilläggskonventionen. Det föreslogs att maximibeloppet för ersättningen

enligt atomansvarighetslagen skulle bestämmas till tre miljarder kr

(a. prop. s. 48). Det särskilda statsansvaret utgjorde mellanskillnaden

mellan maximibeloppet och övriga ersättningar enligt atomansvarighets-

lagen, dvs. på grund av anläggningsinnehavarens ansvar och statens ansvar

enligt tilläggskonventionen.

Det särskilda statsansvaret har senast behandlats i prop. 1994/95:134

och bet. 1994/95:LU25. I propositionen uttalade regeringen att den se-

naste tidens ekonomiska utveckling och därmed värdet på den särskilda

dragningsrätten hade lett till att maximibeloppet enligt tilläggskonven-

tionen då översteg vad som kunde betalas ut enligt det särskilda stats-

ansvaret. Det särskilda statsansvaret kunde därmed sägas ha förlorat sin

betydelse. Vidare uttalades att frågan om omfattningen och

utformningen av ett statsansvar för atomskador var föremål för

uppmärksamhet i arbetet inom IAEA:s utskott för civilrättsligt ansvar vid

kärnkraftsolyckor. Regeringen ansåg att resultatet av det arbetet kunde

få betydelse för svensk del och att detta därför var ett skäl för att vänta

med att ta ställning till frågan om ändringar av det särskilda

statsansvaret. Därtill kom enligt regeringen att Energikommissionen

som en uppgift hade att uppmärksamma förutsättningarna för en

utveckling av ersättningsansvaret i ett internationellt sammanhang. Detta

var enligt regeringen ytterligare ett skäl att avvakta innan ändringar

övervägdes beträffande statsansvaret. Utskottet hade inget att erinra mot

det anförda men betonade att det var angeläget att regeringen tog

initiativ till ändringar i atomansvarighetslagen i förevarande hänseende

så snart det förelåg ett tillfredsställande beslutsunderlag.

Som framgår av avsnitt 4.1 har det nämnda arbetet inom IAEA:s ram

med utformningen av ett statsansvar avslutats genom konventionen om

supplerande ersättning för atomskador. Vidare har i december 1995

Energikommissionen överlämnat sitt slutbetänkande Omställning av

energisystemet (SOU 1995:139). Betänkandet innehåller dock inte

några förslag angående ersättningsansvaret. De två pågående arbeten som

i 1995 års lagstiftningsärende ansågs utgöra skäl för att avvakta med för-

slag till lagändring i fråga om statsansvaret har således avslutats. Det

finns därför skäl att nu överväga om maximibeloppet för det särskilda

statsansvaret bör höjas.

Bör maximibeloppet för det särskilda statsansvaret höjas?

Som konstaterades i 1995 års lagstiftningsärende kan atomansvarighets-

lagens fjärde steg sägas ha förlorat sin betydelse, eftersom beloppet tre

miljarder kr understiger det belopp som maximalt kan utgå på grund av

tilläggskonventionens tredje steg, dvs. 300 miljoner SDR eller ca

3 300 miljoner kr.

Den särskilda konvention om supplerande ersättningsansvar för atom-

skador som har utarbetats inom IAEA (jfr avsnitt 4.1) har varken

ratificerats eller undertecknats av Sverige. Inte heller har någon annan av

de övriga stater som är parter till Pariskonventionen ratificerat den nya

konventionen. Innan ställning tas till om Sverige bör ratificera

konventionen om supplerande ersättningsansvar bör närmare analyseras

vilka verkningar detta får för Sveriges övriga konventionsåtaganden på

atomansvarighetsområdet. En sådan analys kan komma att påverkas av

revideringen av tilläggskonventionen till Pariskonventionen (se avsnitt

4.1). De nu berörda frågorna bör behandlas i ett sammanhang, varför

frågan om Sverige bör ratificera den nya konventionen om supplerande

ersättningsansvar inte bör besvaras nu.

Det tidigare åberopade skälet att det inte kan uteslutas att en atom-

olycka kan få så stora konsekvenser att staten under alla förhållanden

kommer att få tillskjuta medel har fortfarande relevans. Visserligen

kvarstår möjligheten att efter särskilt riksdagsbeslut utge ersättning

enligt 33 § atomansvarighetslagen, men som tidigare har konstaterats

garanteras inte någon viss ersättningsnivå genom den bestämmelsen. En

ordning där extra ersättning utgår först efter ett särskilt riksdagsbeslut

medför dessutom en viss tidsutdräkt innan ersättningsnivån i de enskilda

fallen kan bestämmas. För de skadelidande är det därför en fördel om

det redan i lag finns en bestämmelse som anger ett ersättningsbelopp

som finns tillgängligt för de skadelidande.

Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att ett särskilt statsan-

svar i nu gällande form tills vidare bör finnas kvar och att maximi-

beloppet bör höjas.

Maximibeloppets nivå

Vad härefter gäller maximibeloppets nivå kan konstateras att det med

regeringens förslag i avsnitten 6.3.1 och 7 finns ett sammanlagt belopp

om 425 miljoner SDR tillgängligt för de skadelidande vid en

atomolycka. För att man inte ånyo inom kort skall hamna i den situation

som har rått under ett flertal år med ett i praktiken obefintligt ansvar

enligt 31 a § atomansvarighetslagen, bör maximibeloppet inte sättas för

lågt. Vid införandet av det särskilda statsansvaret översteg det

anläggningsinnehavarens ansvar med 2 500 miljoner kronor och var ca

1 100 miljoner kr högre än det dåvarande högsta beloppet enligt

tilläggskonventionen. Mot denna bakgrund är det naturligt att bestämma

maximibeloppet enligt detta ersättningssteg till sex miljarder kr. Den

svenska staten skall således svara för skador i intervallet mellan 425

miljoner SDR (ca 4 675 miljoner kr) och detta belopp.

Bör staten ha regressrätt mot anläggningsinnehavaren?

Med regressrätt brukar förstås en rätt för den som i huvudgäldenärens

ställe har tvingats att betala ett belopp som egentligen faller på huvud-

gäldenären, att av denne ta ut det betalade beloppet. En rätt till regress

förekommer inom olika områden inom civilrätten, se t.ex. 25 § lagen

(1927:77) om försäkringsavtal, 2 § lagen (1936:81) om skuldebrev, 19

§ trafikskadelagen (1975:1410) och 35 § atomansvarighetslagen. Enligt

sistnämnda paragraf har staten regressrätt gentemot den ansvarige

anläggningsinnehavaren för ersättning som staten har betalat ut till följd

av att en skadelidande har visat att han eller hon inte kunnat få ut ersätt-

ning från anläggningsinnehavarens försäkringsgivare. Vidare föreligger

enligt denna paragraf en rätt för staten i fråga om ersättning av

statsmedel som har betalats ut enligt 29 31 samt 31 a och 33 §§ att

kräva åter beloppet från fysiska personer som har orsakat skadan

uppsåtligen.

En anläggningsinnehavares skadeståndsansvar är som det tidigare har

redogjorts för begränsat till det ansvarsbelopp som har bestämts enligt

17 § första stycket. Den ersättning av statsmedel som utgår utöver detta

belopp i anledning av en atomolycka har staten att bära gemensamt med

övriga stater som har tillträtt tilläggskonventionen (det tredje

ersättningssteget; 29 och 31 §§) eller helt själv (det fjärde

ersättningssteget; 31 a §). Anläggningsinnehavaren ansvarar inte i något

av dessa fall solidariskt med staten. Den svenska lagen bygger i detta

hänseende på Pariskonventionen och tilläggskonventionen. En

regressrätt mot anläggningsinnehavaren för den ersättning som har

betalats av statsmedel förutsätter därför en ändring av dessa

konventioner.

Mot denna bakgrund bör det inte införas någon ytterligare regressrätt

för staten.

11 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Ändringarna i atomansvarighetslagen skall

träda i kraft den 1 april 2001.

Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte något förslag i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagändringarna

kan träda i kraft så snart som möjligt. Lagändringarna bör kunna träda i

kraft den 1 april 2001.

Äldre lag bör tillämpas i fråga om händelser som har inträffat före

ikraftträdandet. Detta följer av allmänna civilrättsliga principer. Några

särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte.

12

13 Kostnadsaspekter

Regeringens bedömning: Förslagen torde inte medföra någon

ökning av kostnaderna för det allmänna.

Promemorians bedömning: Promemorian innehåller inte någon be-

dömning av kostnaderna.

Skälen för regeringens bedömning: Som uttalas i avsnitt 4.2 och 8

har det särskilda statsansvaret enligt 31 a § atomansvarighetslagen under

en följd av år inte inneburit någon reell ersättningsmöjlighet. Om en

olycka skulle inträffa och statsmedel måste tillgripas för att ersätta upp-

komna skador, blir det i stället fråga om en tillämpning av 33 § atoman-

svarighetslagen. Den höjning av ersättningsbeloppet enligt det särskilda

statsansvaret som nu föreslås innebär visserligen ett ökat åtagande för

staten. I praktiken torde det dock inte bli någon skillnad eftersom ersätt-

ning vid omfattande atomolyckor ändå torde komma att betalas av stats-

medel.

14 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45)

17 §

För innehavare av en atomanläggning i Sverige är ansvaret enligt denna

lag begränsat till ett belopp motsvarande 300 miljoner särskilda

dragningsrätter för varje olycka. Såvitt gäller en anläggning för enbart

framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran är ansvaret

dock begränsat till ett belopp motsvarande 10 miljoner särskilda drag-

ningsrätter för varje olycka. Detsamma gäller i fråga om atomolyckor

som uppkommer under transport av sådant uran. För innehavaren av en

atomanläggning utanför Sverige bestäms ansvarsbeloppet enligt anlägg-

ningsstatens lag. I fråga om en atomolycka som inträffar under transport

av atomsubstans avser anläggningsinnehavarens ansvar enligt denna lag

för andra skador än skador på transportmedlet inte i något fall ett lägre

sammanlagt belopp än motsvarande 10 miljoner särskilda dragningsrät-

ter.

Med uttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från sär-

skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då

atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde

beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella

valutafonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina

transaktioner.

De belopp som anges i första stycket innefattar inte ränta eller ersätt-

ning för rättegångskostnader.

Paragrafen behandlar ansvarsbeloppen för innehavare av atomanlägg-

ningar m.fl.

I första stycket har i enlighet med vad som anförts i avsnitt 6.3.1

ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggningar höjts till

300 miljoner SDR.

31 §

Det sammanlagda beloppet av de ersättningar som skall betalas till

följd av en atomolycka, dels enligt 5 21 §§ samt 29 och 30 §§ av inne-

havare av atomanläggning och staten, dels enligt sådant avtal som avses i

artikel 15 i tilläggskonventionen, är begränsat till ett belopp

motsvarande 425 miljoner särskilda dragningsrätter. I beloppet inräknas

inte ränta eller ersättning för rättegångskostnader.

Med uttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Förs talan om ersätt-

ning, skall omräkning från särskilda dragningsrätter till svenska kronor

göras efter kursen den dag då olyckan inträffade, om det inte för en viss

olycka fastställs en annan dag genom överenskommelse mellan de stater

som tillträtt tilläggskonventionen. Vid omräkning till svenska kronor

skall kronans värde beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som

Internationella valutafonden tillämpar för sin verksamhet och sina trans-

aktioner.

Om det belopp som med tillämpning av första och andra styckena står

till förfogande för ersättning av statsmedel enligt 29 och 30 §§ inte

räcker för att ersätta skadorna, sätts ersättningarna och räntan på

ersättningarna ned med samma kvotdel. Bestämmelsen i 19 § andra

stycket tillämpas också i fråga om dessa ersättningar.

Paragrafen grundar sig på artiklarna 3 och 15 i tillägsskonventionen till

Pariskonventionen och innehåller bestämmelser om maximibeloppet för

den ersättning som kan betalas i anledning av en atomolycka.

Enligt tilläggskonventionen skall det sammanlagda beloppet av ersätt-

ningarna enligt de tre ersättningsstegen (se avsnitt 4.1) vara begränsat

till 300 miljoner SDR. Ett högre sammanlagt belopp kan dock stå till

förfogande om en anläggningsstat föreskriver ett ansvarsbelopp för

innehavare av atomanläggningar som överstiger 175 miljoner SDR och

övriga stater som är anslutna till tilläggskonventionen avger en

förklaring i enlighet med OECD:s råds rekommendation, se avsnitt 7. Av

det sammanlagda beloppet utgör 125 miljoner SDR det gemensamma

statsansvaret enligt tilläggskonventionens tredje ersättningssteg. Den

svenska staten ansvarar gentemot de skadelidande för hela detta belopp

så snart behörighet att pröva ersättningsanspråk i anledning av en

atomolycka tillkommer svenska domstolar enligt Pariskonventionen (jfr

prop. 1968:25 s. 156).

I första stycket görs den ändringen att maximibeloppet av de ersätt-

ningar som skall betalas på grund av en och samma atomolycka höjs från

300 miljoner SDR till 425 miljoner SDR. Ändringarna är en följd av den

höjning av ansvarsbeloppet för innehavare av atomanläggning som före-

slås i avsnitt 6.3.1 och förslaget i avsnitt 7 att Sverige skall avge en för-

klaring i enlighet med OECD:s råds rekommendation av den 26 novem-

ber 1992.

I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts.

31 a §

Är en innehavare av en atomanläggning här i landet ansvarig för en

atomskada och räcker det sammanlagda beloppet av de ersättningar som

skall betalas enligt 17 § första stycket och 18 § första stycket samt av

statsmedel enligt 29 31 §§ eller annars enligt tilläggskonventionen inte

till full ersättning för uppkommen skada, betalas ytterligare ersättning

för skada som har uppkommit

a) här i landet,

b) i Danmark, Finland eller Norge,

c) annars ombord på ett fartyg eller ett luftfartyg som är registrerat i

Sverige, Danmark, Finland eller Norge, eller

d) på annat ställe, om skadan har tillfogats svensk medborgare eller

svensk juridisk person.

Ersättning enligt första stycket betalas också för skada i annan stat

som har tillträtt tilläggskonventionen i samma mån som ersättning i

denna stat skulle betalas för atomskada som uppkommer i Sverige.

Det sammanlagda beloppet av de ersättningar som skall betalas till

följd av en atomolycka, dels enligt 5 21 §§ och 29 31 §§ av innehavare

av atomanläggning och staten, dels enligt ett sådant avtal som avses i

artikel 15 i tilläggskonventionen, dels av staten enligt första och andra

styckena, är begränsat till sex miljarder kronor. I beloppet inräknas inte

ränta eller ersättning för rättegångskostnader.

Paragrafen behandlar det s.k. särskilda statsansvaret.

Ändringarna i första och andra styckena är endast av redaktionell art.

I tredje stycket har, i enlighet med vad som framgår i avsnitt 8, maxi-

mibeloppet för det särskilda statsansvaret höjts till sex miljarder kr. Be-

loppet inkluderar ersättningarna enligt 17 och 31 §§. Det innebär att den

svenska staten är ansvarig i intervallet mellan 425 miljoner SDR (ca

4 675 miljoner kr) och 6 miljarder kr. Övriga ändringar i detta stycke är

av redaktionell art.

Departementspromemorians huvudsakliga innehåll

I Sverige regleras ansvaret för skador som orsakas av radioaktivitet eller

strålning från atomanläggningar i atomansvarighetslagen (1968:45). La-

gen bygger på två internationella konventioner, som har slutits inom ra-

men för verksamheten inom Organisationen för ekonomiskt samarbete

och utveckling (OECD). Sverige har ratificerat båda konventionerna.

Enligt atomansvarighetslagen är innehavaren av en atomanläggning i

Sverige ansvarig för skador som uppkommer i samband med driften av

anläggningen oberoende av vållande, dvs. på objektiv grund. Ansvaret är

begränsat till ett visst belopp, 175 miljoner särskilda dragningsrätter

(SDR) för varje atomolycka. Ansvaret skall vara täckt av försäkring eller

annan ekonomisk garanti. Lagen innehåller vidare i enlighet med kon-

ventionerna regler om subsidiärt och supplerande ansvar för staten för

atomskador.

Frågan om omfattningen och utformningen av anläggningshavarens

ansvar har behandlats av regeringen och riksdagen vid åtskilliga

tillfällen. Det har därvid framhållits att ansvaret för atomskador i första

hand bör bäras av kärnkraftsindustrin, men att det inte torde vara fören-

ligt med konventionsåtagandena att ålägga anläggningshavaren ett obe-

gränsat ansvar. Det har vidare framhållits att av väsentlig betydelse för

frågan om var gränsen för anläggningshavarens ansvar skall dras därför

blir möjligheten att täcka ansvaret genom försäkringar eller andra eko-

nomiska garantier.

I promemorian konstateras mot bakgrund av en tolkning av de båda

konventionerna, att det inte torde föreligga något hinder på grund av

konventionsåtaganden att i atomansvarighetslagen införa regler om ett

obegränsat skadeståndsansvar för innehavare av atomanläggningar i Sve-

rige. Det föreslås därför i promemorian att lagens regler om anlägg-

ningshavarens ansvar ändras och att denna i enlighet med allmänna

skadeståndsrättsliga principer får bära ett sådant obegränsat ansvar. Det

föreslås vidare att anläggningshavaren åläggs att täcka sin skadestånds-

skyldighet genom försäkring till ett belopp om lägst 300 miljoner SDR.

OECD:s råd har den 26 november 1992 antagit en rekommendation,

som innebär att konventionsstaterna avger en förklaring i syfte att

möjliggöra för enskilda konventionsstater att höja anläggningshavarens

ansvar, utan att det får oönskade konsekvenser med avseende på ett för

konventionsstaterna gemensamt supplerande statsansvar. I promemorian

föreslås att en svensk förklaring lämnas i enlighet med rekommenda-

tionen.

Departementspromemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45)

Härigenom föreskrivs i fråga om atomansvarighetslagen

dels att 31 a § skall upphöra att gälla,

dels att 17, 22 24, 28, 29, 31 35 och 37 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

För innehavaren av en atoman-

läggning i Sverige är ansvaret en-

ligt denna lag begränsat till ett

belopp motsvarande 175

miljoner särskilda

dragningsrätter för varje

atomolycka. Såvitt gäller en an-

läggning för enbart framställ-

ning, behandling eller förvaring

av obestrålat uran är ansvaret

dock begränsat till ett belopp

motsvarande 10 miljoner

särskilda dragningsrätter för

varje olycka. Detsamma gäller i

fråga om atomolyckor som

uppkommer under transport av

sådant uran. För innehavaren av

en atomanläggning utanför Sverige

bestäms ansvarsbeloppet enligt

anläggningsstatens lag. I fråga om

en atomolycka som inträffar under

transport av atomsubstans avser

anläggningshavarens ansvar enligt

denna lag för andra skador än

skador på transportmedlet inte i

något fall ett lägre sammanlagt

belopp än motsvarande 10 miljo-

ner särskilda dragningsrätter.

För innehavaren av en atoman-

lägning i Sverige är ansvaret enligt

denna lag inte begränsat till ett

visst belopp. För innehavaren av

en atomanläggning utanför Sverige

bestäms ansvarsbelopp enligt

anläggningsstatens lag. I fråga om

en atomolycka som inträffar under

transport av atomsubstans avser

anläggningshavarens ansvar enligt

denna lag för andra skador än

skador på transportmedlet inte i

något fall ett lägre sammanlagt

belopp än motsvarande 10

miljoner särskilda dragningsrätter.

Med uttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från sär-

skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då

atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde

beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella

valutafonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina

transaktioner

De belopp som anges i första

stycket innefattar inte ränta eller

ersättning för

rättegångskostnader.

Ansvarsbelopp för

innehavaren av en

atomanläggning utanför Sverige

omfattar inte ränta och ersättning

för rättegångskostnader.

22 §

Innehavare av atomanläggning i

Sverige skall taga och vidmakt-

hålla försäkring för att täcka sin

ansvarighet för atomskada enligt

denna lag eller motsvarande lag-

stiftning i annan konventionsstat

intill det ansvarighetsbelopp

som gäller för honom enligt 17 §

första stycket. Försäkringen skall

godkännas av regeringen eller

myndighet som regeringen

bestämmer.

Försäkringen får tagas antingen

a) så att försäkringsbeloppet

täcker ansvarigheten för varje

inträffad atomolycka; eller

b) så att försäkringen vid varje

tidpunkt gäller för anläggningen

med avtalat försäkringsbelopp ef-

ter avdrag för ersättning som för-

säkringsgivaren har att utge på

grund av försäkringen.

Innehavare av atomanläggning i

Sverige skall taga och vidmakt-

hålla försäkring för att täcka sin

ansvarighet för atomskada enligt

denna lag eller motsvarande lag-

stiftning i annan konventionsstat

till ett belopp om lägst 300

miljoner särskilda

dragningsrätter. Försäkringen

skall godkännas av regeringen

eller myndighet som regeringen

bestämmer.

Försäkringen får tagas antingen

a) så att försäkringen tecknas

för varje inträffad olycka; eller

b) så att försäkringen vid varje

tidpunkt gäller för anläggningen

med avtalat försäkringsbelopp ef-

ter avdrag för ersättning som för-

säkringsgivaren har att utge på

grund av försäkringen.

Ansvarigheten för skada under transport får täckas av särskild försäk-

ring.

Vad som avses med särskilda

dragningsrätter framgår av 17 §

andra stycket.

23 §

I fall som anges i 22 § andra

stycket a) skall försäkringsbe-

loppet motsvara minst det ansva-

righetsbelopp som gäller för an-

läggningens innehavare enligt

17 § första stycket. I fall som an-

ges i 22 § andra stycket b) skall

försäkringsbeloppet motsvara

minst etthundratjugo procent av

nämnda ansvarighetsbelopp. I

försäkringsbeloppet inräknas icke

ränta eller ersättning för rätte-

gångskostnad.

Har försäkringen tagits på det

sätt som anges i 22 § andra

stycket b) och inträffar

försäkringsfall som kan antagas

ensamt eller i förening med

tidigare försäkringsfall medföra

nedskrivning av försäkrings-

beloppet under det ansvarighets-

belopp som gäller för anlägg-

ningens innehavare, åligger det

denne att snarast taga tilläggs-

försäkring som åter bringar för-

säkringen upp till minst etthundra-

tjugo procent av sistnämnda

belopp.

I fall som anges i 22 § andra

stycket a) skall försäkrings-

beloppet motsvara minst 300 mil-

joner särskilda dragningsrätter.

I fall som anges i 22 § andra

stycket b) skall

försäkringsbeloppet motsvara

minst etthundratjugo procent av

300 miljoner särskilda drag-

ningsrätter. I försäkringsbeloppet

inräknas icke ränta eller ersättning

för rättegångskostnad.

Har försäkringen tagits på det

sätt som anges i 22 § andra

stycket b) och inträffar

försäkringsfall som kan antagas

ensamt eller i förening med

tidigare försäkringsfall medföra

nedskrivning av försäkrings-

beloppet under 300 miljoner sär-

skilda dragningsrätter åligger

det anläggningens innehavare

att snarast taga tilläggsförsäkring

som åter bringar försäkringen upp

till minst etthundratjugo procent

av sistnämnda belopp.

Vad som avses med särskilda

dragningsrätter framgår av 17 §

andra stycket.

24 §

Försäkringen skall för den som

är berättigad till ersättning med-

föra rätt att få ut ersättningen di-

rekt av försäkringsgivaren. Om

denne ej gjort annat förbehåll,

gäller försäkringen också för

innehavaren av atomanläggningen

mot hans ansvarighet enligt

denna lag eller motsvarande

lagstiftning i annan

konventionsstat.

Försäkringen skall för den som

är berättigad till ersättning med-

föra rätt att få ut ersättning upp

till försäkringsbeloppet direkt av

försäkringsgivaren. Om denne ej

gjort annat förbehåll, gäller

försäkringen också för

innehavaren av atomanläggningen

mot hans av försäkring täckta

skadeståndsskyldighet enligt

denna lag eller motsvarande

lagstiftning i annan

konventionsstat.

28 §

Visar den som enligt denna lag eller motsvarande lagstiftning i annan

konventionsstat är berättigad till ersättning av innehavare av atoman-

läggning i Sverige, att han icke kunnat få ut ersättningen av anlägg-

ningsinnehavarens försäkringsgivare, utges ersättningen av staten.

Ersättning enligt första stycket

utgår icke med högre belopp än

som svarar mot det för anlägg-

ningsinnehavaren enligt 17 § för-

sta stycket gällande ansvarighets-

beloppet.

Ersättning enligt första stycket

utgår icke med högre belopp än

som svarar mot det för anlägg-

ningsinnehavaren enligt 22 § för-

sta stycket gällande försäkrings-

pliktiga beloppet.

29 §

Åvilar ansvarighet för atom-

skada innehavare av här i riket

eller i annan stat som tillträtt

tilläggskonventionen belägen

atomanläggning, vilken användes

för fredliga ändamål och vid tiden

för atomolyckan fanns upptagen

på den i artikel 13 i tilläggskon-

ventionen nämnda listan, och är

svensk domstol enligt 36 §

behörig att pröva

ersättningsanspråk mot

anläggningsinnehavaren, skall, om

det ansvarighetsbelopp som gäller

enligt 17 § första stycket eller 18

§ första stycket icke förslår till

full ersättning eller om ersättning

tills vidare utgår endast med viss

kvotdel på grund av förordnande

enligt 19 § andra stycket,

gottgörelse av statsmedel beredas

för atomskada som uppkommit

a) i Sverige eller annan stat som

tillträtt tilläggskonventionen;

b) på eller över det fria havet

ombord på fartyg eller luftfartyg

som är registrerat i Sverige eller

annan stat som tillträtt tilläggs-

konventionen; eller

c) på eller över det fria havet, i

annat fall, om skadan tillfogats

stat som tillträtt

tilläggskonventionen eller

medborgare i sådan stat, varvid

dock ersättning för skada på fartyg

eller luftfartyg utgår endast om

detta vid tiden för atomolyckan

var registrerat i stat som tillträtt

tilläggskonventionen.

Åvilar ansvarighet för atom-

skada innehavare av här i riket

eller i annan stat som tillträtt

tilläggskonventionen belägen

atomanläggning, vilken användes

för fredliga ändamål och vid tiden

för atomolyckan fanns upptagen

på den i artikel 13 i tilläggskon-

ventionen nämnda listan, och är

svensk domstol enligt 36 §

behörig att pröva

ersättningsanspråk mot

anläggningsinnehavaren, skall, om

det försäkringsbelopp som

gäller enligt 22 § eller det

ansvarighetsbelopp som gäller

enligt 17 § första stycket eller 18

§ första stycket icke förslår till

full ersättning eller om ersättning

tills vidare utgår endast med viss

kvotdel på grund av förordnande

enligt 19 § andra stycket,

gottgörelse av statsmedel beredas

för atomskada som uppkommit

a) i Sverige eller annan stat som

tillträtt tilläggskonventionen;

b) på eller över det fria havet

ombord på fartyg eller luftfartyg

som är registrerat i Sverige eller i

annan stat som tillträtt tilläggs-

konventionen; eller

c) på eller över det fria havet, i

annat fall, om skadan tillfogats

stat som tillträtt

tilläggskonventionen eller

medborgare i sådan stat, varvid

dock ersättning för skada på fartyg

eller luftfartyg utgår endast om

detta vid tiden för atomolyckan

var registrerat i stat som tillträtt

tilläggskonventionen.

Vid tillämpningen av första stycket likställes med medborgare i stat

som tillträtt tilläggskonventionen bolag, förening eller annat samfund,

stiftelse eller annan sådan inrättning, vilken är hemmahörande eller

eljest etablerad i sådan stat. Som medborgare i annan stat som tillträtt

tilläggskonventionen än Sverige räknas även den som enligt lagen i sådan

stat är att anse som stadigvarande bosatt i den staten och i fråga om rätt

till ersättning enligt tilläggskonventionen jämställes med medborgare i

samma stat.

31 §

Det sammanlagda beloppet av

de ersättningar som skall utges i

följd av en atomolycka, dels enligt

5-21 §§ samt 29 och 30 §§ av

innehavare av atomanläggning och

staten, dels enligt sådant avtal

som avses i artikel 15 i tilläggs-

konventionen, är begränsat till

ett belopp motsvarande 300

miljoner särskilda dragningsrätter.

I beloppet inräknas icke ränta eller

ersättning för rättegångskostnad.

Förslår inte det sammanlagda

beloppet av de ersättningar som

skall utges i följd av en atom-

olycka, dels enligt 5-21 §§ av

innehavare av atomanläggning på

grund av hans av försäkring

täckta skadeståndsskyldighet,

dels enligt sådant avtal som avses i

artikel 15 i tilläggskonventionen,

till full ersättning för

uppkommen skada utgår

gottgörelse av statsmedel till ett

belopp motsvarande högst 125

miljoner särskilda dragningsrätter.

I beloppet inräknas icke ränta eller

ersättning för rättegångskostnad.

Med uttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Förs talan om ersätt-

ning, skall omräkning från särskilda dragningsrätter till svenskt mynt

göras efter kursen den dag då atomolyckan inträffade, om ej för en viss

olycka en annan dag fastställs genom överenskommelse mellan de stater

som tillträtt tilläggskonventionen. Vid omräkning till svenskt mynt skall

kronans värde beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Inter-

nationella valutafonden sagda dag tillämpar för sin verksamhet och sina

transaktioner.

Om det belopp som med tillämpning av första och andra styckena står

till förfogande för gottgörelse av statsmedel enligt 29 och 30 §§ icke

förslår till ersättning för skadorna, nedsättes ersättningarna och därpå

belöpande ränta med samma kvotdel. Bestämmelsen i 19 § andra stycket

äger motsvarande tillämpning.

32 §

Har atomskada, som uppkommit i Sverige i följd av atomolycka för

vars skadeverkningar innehavare av atomanläggning i Sverige är ansvarig,

yppats först efter det att anläggningsinnehavarens ansvarighet upphört

enligt 21 § andra stycket eller motsvarande bestämmelse i annan

konventionsstats lag men inom trettio år från dagen för olyckan, utges

ersättning av staten. Också för skada som yppats innan ansvarigheten

sålunda upphört utges ersättning av staten, om den skadelidande visserli-

gen underlåtit att inom föreskriven tid väcka talan eller företaga annan

preskriptionsavbrytande åtgärd men haft godtagbar ursäkt för sin under-

låtenhet.

Har skadestånd nedsatts enligt

19 § första stycket, och, i före-

kommande fall, 31 § tredje

stycket och 31 a § femte stycket

eller enligt motsvarande bestäm-

melser i annan konventionsstats

lag, nedsättes ersättningen av

statsmedel enligt denna paragraf i

samma mån.

Ersättningsskyldigheten be-

stämmes i övrigt som om anlägg-

ningens innehavare svarat för ska-

dan. Anspråk på ersättning skall

vid äventyr av talans förlust an-

mälas inom tid som anges i 21 §

första stycket hos myndighet som

regeringen bestämmer.

Har skadestånd nedsatts enligt

19 § första stycket och, i före-

kommande fall, 31 § tredje

stycket eller enligt motsvarande

bestämmelser i annan konven-

tionsstats lag, nedsättes ersätt-

ningen av statsmedel enligt denna

paragraf i samma mån.

Ersättningsskyldigheten

bestämmes i övrigt som om

anläggningens innehavare svarat

för skadan. Anspråk på ersättning

skall vid äventyr av talans förlust

anmälas inom tid som anges i 21 §

första stycket hos myndighet som

regeringen bestämmer.

Regeringen kan förordna, att ersättning enligt denna paragraf skall

utgå även för skada som uppkommit utom Sverige.

33 §

Om det ansvarighetsbelopp

som gäller enligt 17 § första

stycket eller 18 § första stycket

eller motsvarande bestämmelse i

annan konventionsstats lag och

ersättning av statsmedel som

utges enligt 29 31 §§ eller i

övrigt enligt

tilläggskonventionen samt enligt

31 a § icke förslår till full ersätt-

ning för uppkommen skada, bere-

des gottgörelse av statsmedel en-

ligt grunder som fastställes i sär-

skild lag. Sådan gottgörelse läm-

nas i här avsedda fall även i

tillägg till ersättning som utges

enligt 32 § för här i riket upp-

kommen skada, om sådan ersätt-

ning nedsatts enligt 32 § andra

stycket första punkten.

Gottgörelse som nu nämnts

lämnas även i fall då på grund

av förordnande enligt 19 §

andra stycket, 31 § tredje stycket

andra punkten eller 31 a § femte

stycket andra punkten ersättning

tills vidare utgår med viss

kvotdel.

I den mån ersättning enligt

denna lag inte förslår till full er-

sättning för uppkommen skada,

beredes gottgörelse av statsmedel

enligt grunder som fastställs i

särskild lag.

34 §

Ersättning enligt 28, 29, 31 a

eller 33 § utgår ej i anledning av

atomolycka som avses i 11 §

andra stycket.

Ersättning enligt 28, 29 eller

33 § utgår ej i anledning av atom-

olycka som avses i 11 § andra

stycket.

35 §

Belopp som har utgivits enligt 28 § får staten kräva åter endast av

atomanläggningens innehavare, dennes försäkringsgivare och den mot

vilken anläggningens innehavare har återkravsrätt enligt 20 §.

För belopp som utgivits enligt

29, 31 a eller 33 § med anledning

av att förordnande meddelats en-

ligt 19 § andra stycket inträder

staten i den rätt till ersättning av

anläggningsinnehavaren som kan

tillkomma den skadelidande. I öv-

rigt kan belopp, som staten utgivit

enligt 29 31 och 31 a §§ eller

som eljest utgivits enligt

tilläggskonventionens bestäm-

melser i anledning av atomolycka,

för vars skadeverkningar inne-

havare av atomanläggning i

Sverige är ansvarig enligt annan

konventionsstats lag, eller som

staten utgivit enligt 33 §, krävas

åter endast från fysisk person som

orsakat skadan uppsåtligen. Mot-

svarande gäller i fråga om ersätt-

ning som staten utgivit enligt 32 §.

För belopp som utgivits enligt

29, eller 33 § med anledning av att

förordnande meddelats enligt 19 §

andra stycket inträder staten i den

rätt till ersättning av anläggnings-

innehavaren som kan tillkomma

den skadelidande. I övrigt kan

belopp, som staten utgivit enligt

29 31 §§ eller som eljest utgivits

enligt tilläggskonventionens be-

stämmelser i anledning av atom-

olycka, för vars skadeverkningar

innehavare av atomanläggning i

Sverige är ansvarig enligt annan

konventionsstats lag, eller som

staten utgivit enligt 33 §, krävas

åter endast från fysisk person som

orsakat skadan uppsåtligen. Mot-

svarande gäller i fråga om ersätt-

ning som staten utgivit enligt 32 §.

37 §

Talan i mål, som enligt 36 § får

upptagas i Sverige, och talan mot

staten enligt 28, 29, 31 a, 32 eller

33 § väckes vid rätten i den ort där

atomolyckan inträffade. Är två

eller flera domstolar behöriga,

väckes talan vid någon av dem.

Talan i mål, som enligt 36 § får

upptagas i Sverige, och talan mot

staten enligt 28, 29, 32 eller 33 §

väckes vid rätten i den ort där

atomolyckan inträffade. Är två

eller flera domstolar behöriga,

väckes talan vid någon av dem.

Finnes ej behörig domstol enligt första stycket, väckes talan vid

Stockholms tingsrätt.

Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanser

Justitiedepartementets promemoria Ändringar i atomansvarighetslagen

(Ds 1997:55) har remitterats till Svea hovrätt, Justitiekanslern, Affärs-

verket Svenska kraftnät, Elsäkerhetsverket, Finansinspektionen, Närings-

och teknikutvecklingsverket (NUTEK), Statens kärnkraftinspektion,

Naturvårdsverket, Statens räddningsverk, Statens strålskyddsinstitut,

Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i Stock-

holms län, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skåne län, Läns-

styrelsen i Hallands län, Länsstyrelsen i Västra Götalands län (tidigare

Göteborgs och Bohus län), Svenska kommunförbundet, Östhammars

kommun, Nyköpings kommun, Oskarshamns kommun, Kävlinge kom-

mun, Varbergs kommun, Svenska atomförsäkringspoolen, Svenska el-

verksföreningen, Svenska kraftverksföreningen, Sveriges advokatsam-

fund, Sveriges Industriförbund, ABB Atom Aktiebolag, Oskarshamns

Kraftgrupp Aktiebolag, Studsviks Energiteknik Aktiebolag, Svensk

Kärnbränslehantering Aktiebolag, Sydkraft Aktiebolag, Vattenfall Aktie-

bolag, Naturskyddsföreningen, Greenpeace och Sveriges Elleverantörer.

Forsmarks Kraftgrupp Aktiebolag och Barsebäck Kraft Aktiebolag har

på eget initiativ avgett varsitt yttrande.

Förteckning över deltagare vid möte i

Justitiedepartementet den 8 maj 1998

Vid mötet deltog företrädare för Justitiedepartementet, Utrikesdepart-

mentet, Näringsdepartementet, Justitiekanslern, Finansinspektionen,

Statens kärnkraftinspektion, Statens strålskyddsinstitut, Uppsala univer-

sitet, Svenska atomförsäkringspoolen, Svenska kraftverksföreningen,

Sveriges advokatsamfund, ABB Atom Aktiebolag, Svensk Kärnbränsle-

hantering Aktiebolag, Oskarshamns kraftgrupp Aktiebolag, Sydkraft

Aktiebolag, Barsebäck Kraft Aktiebolag, Vattenfall Aktiebolag och

Svenska Naturskyddsföreningen.

OECD:s råds rekommendation den 26 november

1992

RECOMMENDATION OF THE

COUNCIL

on the application of the

Brussels Supplementary Conven-

tion in the Field of Nuclear

Liability (adopted by the Council

at its 793rd Session on 26 27

November 1992)

RÅDETS

REKOMMENDATION

angående tillämpningen av

tilläggskonventionen på atomener-

gins område (antagen av Rådet vid

dess 793:e möte den 26 27

november 1992)

THE COUNCIL

RÅDET

Having regard to Article 5 a)

and b) of the Convention on the

Organisation for Economic Co-

operation and Development of

14th December 1960;

Som tar hänsyn till artikel 5 a)

och b) i konventionen om Organi-

sationen för ekonomiskt

samarbete och utveckling av den

14 december 1960;

Having regard to the Paris Con-

vention on Third Party Liability in

the Field of Nuclear Energy, as

amended by the additional Proto-

col of 28th January 1964, and the

Protocol of 16th November 1982;

Having regard to the Brussels

Supplementary Convention of 31st

January 1963 Supplementary to

the Paris Convention on Third

Party Liability in the Field of

Nuclear Energy, as amended by

the additional Protocol of 28th

January 1964, and the Protocol of

16th November 1982;

Som tar hänsyn till Pariskon-

ventionen om skadeståndsansvar

på atomenergins område, som den

har ändrats genom tilläggsproto-

kollet av den 28 januari 1964 och

genom tilläggsprotokollet av den

16 november 1982;

Som tar hänsyn till Brysselkon-

ventionen av den 31 januari 1963

utgörande tillägg till Pariskonven-

tionen om skadeståndsansvar på

atomenergins område, som den

har ändrats genom

tilläggsprotokollet av den 28

januari 1964 och genom

tilläggsprotokollet av den 16

november 1982;

Having regard to the Joint Pro-

tocol of 21st September 1988

relating to the Application of the

Vienna Convention and the Paris

Convention;

Having regard to the Note by

the Secretary-General on

questions concerning the

application of the Brussels

Supplementary Convention;

Som tar hänsyn till det gemen-

samma protokollet av den 21 sep-

tember 1988 rörande tillämp-

ningen av Wienkonventionen och

Pariskonventionen;

Som tar hänsyn till generalsek-

reterarens skrivelse om frågor an-

gående tillämpningen av Bryssel-

konventionen;

Considering that the Brussels

Supplementary Convention may

be inapplicable in certain cases

involving the transport of nuclear

substances as a consequence of

the Joint Protocol;

Considering the importance of

preserving the application of the

Brussels Supplementary Conven-

tion in such cases;

Som beaktar att Brysselkonven-

tionen kan förlora sin

tillämplighet i vissa fall av

transport av nukleära substanser

som en följd av det gemensamma

protokollet;

Som beaktar betydelsen av att

Brysselkonventionens tillämplig-

het i sådana fall bevaras;

Considering that the object and

purpose of the Brussels Supple-

mentary Convention is to supple-

ment the measures provided by

the Paris Convention by

increasing the amount of

compensation for damage which

might result from the use of

nuclear energy for peaceful

purposes;

Considering that some Contrac-

ting Parties to the Brussels

Supplementary Convention have

established amounts of insurance

or other financial security to

cover the liability of the operator

of a nuclear installation which are

higher than the threshold for

intervention of public funds to be

provided by Contracting Parties in

accordance with Article 3 (b)(iii)

of that Convention;

Som beaktar att Brysselkonven-

tionens ändamål och syfte är att

komplettera de åtgärder som före-

skrivs i Pariskonventionen genom

att höja ersättningsbeloppet för

skada som kan bli följden av den

fredliga användningen av atom-

energi;

Som beaktar att vissa stater som

är parter till Brysselkonventionen

har fastställt nivåer för den

försäkring, eller annan form av

ekonomisk säkerhet, som skall

täcka det ansvar som åvilar

innehavaren av en atomanläggning,

som är högre än beloppsgränsen

för ianspråktagande av allmänna

medel från de fördragsslutande

staterna enligt artikel 3 (b)(iii) i

den konventionen;

Desirous of preserving as a pro-

visional solution that availability

of such public funds under the

Brussels Supplementary Conven-

tion if a Contracting Party has

taken such measures and of

ensuring that these funds are ex-

clusively used to compensate vic-

tims of a nuclear incident;

Som önskar att, som en tillfällig

lösning, bibehålla tillgången till

sådana allmänna medel enligt

Brysselkonventionen om en för-

dragsslutande stat har vidtagit så-

dana åtgärder, och att tillförsäkra

att dessa medel används uteslu-

tande för att ersätta skadelidande

vid en atomolycka;

RECOMMENDS:

REKOMMENDERAR:

1. That each Contracting Party

to the Brussels Supplementary

Convention should make a

declaration to the Depositary of

that Convention, that if the

legislation of a Contracting Party

to the Brussels Supplementary

Convention establishes, in accor-

dance with Article 3 (b)(i) of that

Convention, the amount of the

insurance or other financial secu-

rity covering the liability of the

operator at a level higher than

175 million Special Drawing

Rights per incident it will not

invoke Article 3 of the

Convention to refuse a request to

make available public funds up to

125 million Special Drawing

Rights according to Article 3

(b)(iii), to the extent that the

damage caused by a nuclear

incident exceeds the amount

covered by that insurance or other

financial security.

1. Att varje stat som är part till

Brysselkonventionen skall avge en

förklaring till konventionens

depositarie, att om

lagstiftningen i en stat som är part

till Brysselkonventionen

fastställer, i enlighet

konventionens artikel 3 (b)(i), be-

loppet för den försäkring, eller

annan form av ekonomisk säker-

het, som skall täcka anläggnings-

innehavarens ansvar till en nivå

som överstiger 175 miljoner sär-

skilda dragningsrätter per olycka

kommer den inte att åberopa

artikel 3 i konventionen för att

avvisa en begäran att tillhandahålla

allmänna medel upp till 125

miljoner särskilda dragningsrätter

enligt artikel 3 (b)(iii), i den mån

som den skada som har orsakats av

en atomolycka överstiger det be-

lopp som täcks av försäkring eller

annan ekonomisk säkerhet.

2. That the Contracting Parties

to the Brussels Supplementary

Convention should notify the Sec-

retary-General of the OECD of

the steps that they have taken to

implement their declarations

made pursuant to this

Recommendation.

2. Att de stater som är parter till

Brysselkonventionen skall under-

rätta OECD:s generalsekreterare

om de åtgärder de har vidtagit för

att genomföra de förklaringar som

de har avgett enligt denna rekom-

mendation.

INVITES the Secretary-General

to communicate all such notifica-

tions received from Contracting

Parties to the other Contracting

Parties.

UPPMANAR generalsekretera-

ren att underrätta alla fördragsslu-

tande stater om mottagandet av

varje sådan underrättelse från de

fördragsslutande staterna.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-10-30

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 12 oktober 2000 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Thomas[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 november 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:43 Ändringar i

atomansvarighetslagen

 Senaste lydelse 1995:420.

 Senaste lydelse 1982:1275.

 Senaste lydelse 1982:1275.

Prop. 2000/01:43

31

Prop. 2000/01:43

Bilaga 1

Prop. 2000/01:43

Bilaga 2

40

28

Prop. 2000/01:43

Bilaga 3

Prop. 2000/01:43

Bilaga 4

Bilaga 5

44

28

Prop. 2000/01:43

Bilaga 5

Prop. 2000/01:43

Bilaga 6

Prop. 2000/01:43

45

28