Regeringens proposition

Uppdragsarkeologi m.m. Prop.

 1996/97:99

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 mars 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kulturdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås förtydliganden i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) för att klargöra vad länsstyrelsen

skall beakta när den bestämmer vem som skall utföra en arkeologisk

utredning eller undersökning enligt bestämmelserna i 2 kap. 11 och 13 §§

kulturminneslagen. Vidare förelås att den som utför ett arbetsföretag

skall svara för kostnaderna för att ta till vara fornfynd som framkommer

vid särskild undersökning enligt bestämmelsen i 2 kap. 13 § första

stycket kulturminneslagen.

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 juli 1997.

Innehållsförteckning

1 Beslut 3

2 Lagtext 3

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950)

 om kulturminnen m.m. 3

3 Ärendet 6

4 Bakgrund 6

4.1 Uppdragsarkeologi 6

4.2 Företagarens kostnadsansvar 8

5 Nuvarande förhållanden 8

5.1 Skyddet för fasta fornlämningar 8

5.2 Lagen om offentlig upphandling 10

5.3 Berörda myndigheter m.m. 11

 5.3.1 Riksantikvarieämbetet 10

 5.3.2 Länsstyrelserna 10

 5.3.3 Länsmuseer och kommunala museer 11

 5.3.4 Övriga undersökande institutioner 12

 5.3.5 Förhållandet mellan de olika aktörerna 12

5.4 Förhållandet mellan vetenskapliga ambitionsnivåer och

undersökningskostnader 14

5.5 Kostnadsansvaret för arkeologiska undersökningar 15

6 Är lagen om offentlig upphandling tillämplig vid beslut om

arkeologiska undersökningar? 16

6.1 Allmänt om myndighetsutövning 16

6.2 Är länsstyrelsens beslut myndighetsutövning? 17

7 Förfarandereglernas utformning 19

8 Utökat kostnadsansvar för företagaren 23

9 Författningskommentar 25

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian 27

Bilaga 2 Promemorians författningsförslag 28

Bilaga 3 Sammanställning av remissyttranden över promemorian 31

Bilaga 4 Sammanfattning av Riksantikvarieämbetets förslag 35

Bilaga 5 Riksantikvarieämbetets författningsförslag 36

Bilaga 6 Sammanställning av remissyttranden över

 Riksantikvarieämbetets förslag 38

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 41

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 43

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997 45

1 Beslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

 kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 11 och 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

11 §

Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fast

fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag som innebär att ett större

markområde tas i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av

företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av allmän

väg, större enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörj-

ning, större vattenföretag och mer omfattande byggande för bostads-,

industri- eller handelsändamål.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Länssty-

relsen skall i beslutet ange vem

som skall utföra utredningen.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Läns-

styrelsen skall i beslutet ange

vem som skall utföra utred-

ningen. Därvid gäller inte lagen

(1992:1528) om offentlig upp-

handling. Länsstyrelsen skall

beakta att utredningen skall

vara av vetenskapligt god kval-

itet och genomföras till en kost-

nad som inte är högre än vad

som är motiverat med hänsyn till

omständigheterna.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa upp skäliga krav på sär-

skild undersökning för att

dokumentera fornlämningen

eller särskilda åtgärder för att

bevara den. I beslutet om till-

stånd skall såvitt möjligt anges

den kostnad som åtgärderna

beräknas medföra.

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa skäliga krav på särskild

undersökning för att dokume-

ntera fornlämningen och ta till

vara fornfynd eller på särskilda

åtgärder för att bevara forn-

lämningen. I beslutet om till-

stånd skall såvitt möjligt anges

den kostnad som åtgärderna

beräknas medföra.

Innan länsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om

en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att

få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma

behovet av att ställa krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen. Därvid gäller inte lagen

(1992:1528) om offentlig upp-

handling. Länsstyrelsen skall

beakta att undersökningen skall

vara av vetenskapligt god kval-

itet och genomföras till en kost-

nad som inte är högre än vad

som är motiverat med hänsyn till

omständigheterna.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

3 Ärendet och dess beredning

I en departementspromemoria som upprättats inom Kulturdepartementet,

Uppdragsarkeologi (Ds 1996:48), prövas förhållandet mellan lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) och lagen

(1992:1528) om offentlig upphandling och föreslås preciseringar i fråga

om vad länsstyrelsen skall beakta när den beslutar om vem som skall

utföra en arkeologisk utredning eller undersökning. Promemorian har

remissbehandlats. En sammanfattning av promemorian och prome-

morians lagförslag finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. En förteckning av

remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena finns i

bilaga 3.

Regeringen uppdrog den 24 november 1994 åt Riksantikvarieämbetet

och statens historiska museer (Riksantikvarieämbetet) att utreda lämplig-

heten och följderna av att den som får tillstånd att göra ingrepp i en forn-

lämning även skall svara för kostnaderna för fyndhantering, konser-

vering, långsiktig förvaring och vård av fynden. Riksantikvarieämbetet

redovisade uppdraget i maj 1995. Riksantikvarieämbetets förslag har

remissbehandlats. En sammanfattning av förslaget med lagförslag finns i

bilaga 4 respektive bilaga 5. En förteckning av remissinstanserna och en

sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 6.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 13 februari 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 8.

Lagrådet har haft synpunkter på lagtextens utformning. Regeringen har

i propositionen följt Lagrådets förslag.

4 Bakgrund

4.1 Uppdragsarkeologi

I december 1991 bemyndigade regeringen dåvarande chefen för

Kulturdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att bl.a.

se över organisationen och huvudmannaskapet för Riksantikvarie-

ämbetets undersökningsverksamhet. Utredaren skulle bl.a. lämna förslag

till utgångspunkter och riktlinjer för hur länsstyrelserna skulle tillämpa

och integrera ett system med anbudskonkurrens i den arkeologiska

undersökningsverksamheten (dir. 1991:112).

Utredaren, som antog namnet HUR-utredningen, lämnade i december

1992 betänkandet Arkeologi och exploatering (SOU 1992:137).

Utredningen föreslog bl.a. att Riksantikvarieämbetets undersöknings-

verksamhet skulle skiljas från myndigheten och bilda ett fristående

helstatligt aktiebolag, med uppgift att bedriva externfinansierad arke-

ologisk uppdragsverksamhet. Vidare föreslogs att ett system med an-

budskonkurrens skulle införas, där länsstyrelsen skulle sköta upp-

handlingen som en avgiftsbelagd tjänst åt exploatören.

Utredningens förslag möttes av hård kritik vid remissbehandlingen.

Bland annat motsatte sig institutionerna på kulturmiljöområdet att ett

system med anbud och upphandling skulle tillämpas eftersom det ansågs

strida mot bevarandefilosofin i kulturminneslagen. Arkeologiska under-

sökningar i icke-offentlig regi uppfattades som ett hot mot undersök-

ningarnas kvalitet. De offentliga huvudmännens kulturpolitiska engage-

mang och målsättningar sågs som den långsiktiga garanten för att

undersökningarna utförs med kulturmiljövårdens och den arkeologiska

forskningens bästa för ögonen.

Bland remissinstanserna fanns vidare en utbredd uppfattning om att ett

system med anbudskonkurrens skulle slå sönder samarbetet och informa-

tionsutbytet mellan Riksantikvarieämbetets undersökningsverksamhet,

länsstyrelserna och museerna samt att förtydligade ansvarsgränser skulle

ge upphov till en fragmentisering av den sammanhållna arkeologi-

processen inom institutionernas ram.

I budgetpropositionen 1994 (prop. 1993/94:100 bil. 12 s. 80 f.) anförde

den dåvarande regeringen, mot bakgrund av HUR-utredningens förslag,

bl.a. att länsstyrelsen borde använda sig av anbud och upphandling för att

kunna välja mellan olika undersökningsalternativ. Det framhölls att

upphandling borde ses som ett instrument för att skapa undersökningar

av god kvalitet och samtidigt undvika att kostnaderna blir högre än vad

som är motiverat. Vidare framhölls att upphandlingen skulle betraktas

som ett led i den process som leder fram till ett beslut enligt

kulturminneslagen. Regeringen betonade att ordet upphandling i

sammanhanget användes i en snävare betydelse än definitionen enligt

lagen om offentlig upphandling och att den lagen inte torde vara aktuell

eftersom det "närmast är fråga om att länsstyrelsen använder sig av en

upphandlingsteknik för att fastställa kostnaden för en undersökning som

sedan en annan part, dvs. företagaren, åläggs att bekosta" (s. 81). Vidare

anfördes att länsstyrelsens agerande dessutom torde vara att betrakta som

ett led i dess myndighetsutövning.

Mot bakgrund av ökade krav på länsstyrelsernas arbete inom kultur-

miljövården föreslog regeringen samtidigt en resursförstärkning till

länsstyrelserna (prop. 1993/94:100 bil 14).

Kulturutskottet anförde i sitt betänkande (1993/94:KrU25) att det fanns

starka skäl för den kritik som framförts mot HUR-utredningens förslag

samt att utskottet inte kunde ansluta sig till den bedömning som på

grundval av utredningens förslag gjordes i propositionen då det gällde

upphandling av arkeologiska uppdrag. Utskottet anförde vidare att man i

konsekvens med detta i yttrande till bostadsutskottet motsatt sig en

resursförstärkning av den omfattning som föreslagits i propositionen.

Riksdagen beslutade i enlighet med vad kulturutskottet hade hemställt

(rskr. 1993/94:195).

Bostadsutskottet anförde i sitt betänkande (1993/94:BoU13) att resurs-

ökningen till länsstyrelserna på de skäl som kulturutskottet anfört inte

borde ges den omfattning som föreslagits i propositionen. Riksdagen

biföll vad bostadsutskottet hade hemställt angående minskad resursför-

stärkning (rskr. 1993/94:211).

Riksantikvarieämbetet har i en framställning den 12 maj 1995 hem-

ställt att regeringen dels prövar behovet av reglering av de kommersiella

aspekterna på uppdragsarkeologin, dels prövar behovet av en reglering av

förhållandet mellan kulturminneslagen och lagen om offentlig upphand-

ling.

Frågan om länsstyrelsen skall tillämpa lagen om offentlig upphandling

vid beslut om arkeologiska tjänster har därefter tagits upp bl.a. i motion

1994/95:Kr275. Nämnden för offentlig upphandling har på anmodan av

kulturutskottet yttrat sig över motionen. Den har i ett yttrande den 30

augusti 1995 uttalat som sin mening bl.a. att länsstyrelsens beslut om

leverantör och fastställande av kostnad för den arkeologiska

undersökningen bör föregås av ett upphandlingsförfarande enligt lagen

om offentlig upphandling. Kulturminneslagen utgör enligt nämndens

bedömning inte något hinder mot att länsstyrelsen genomför upphand-

ling. Med hänvisning till det pågående arbetet inom Kulturdepartementet

hemställde kulturutskottet i betänkande 1995/96:KrU5 att riksdagen

skulle avslå motionen. Riksdagen anslöt sig till detta (prot. 1995/96:23).

4.2 Företagarens kostnadsansvar

HUR-utredningen föreslog i betänkandet Arkeologi och exploatering

(SOU 1992:137) också att den som utför ett arbetsföretag som berör en

fast fornlämning skulle ha kostnadsansvaret även för nykonservering och

registrering av fynden från den arkeologiska undersökningen. Kostnaden

för företagaren skulle dock inte tillåtas att öka. Det utökade kostnads-

ansvaret skulle i stället motsvaras av en minskad omfattning av det

arkeologiska fältarbetet.

Remissinstanserna var i huvudsak positiva till förslaget om ett utökat

kostnadsansvar. Utredningens förslag om hur detta skulle finansieras

mötte däremot stark kritik från remissinstanserna på kulturmiljöområdet.

I budgetpropositionen 1994 (prop. 1993/94:100 bil. 12 s. 80 f.) före-

slog den dåvarande regeringen att utredningens förslag i allt väsentligt

skulle genomföras.

Kulturutskottet ansåg emellertid att förslaget skulle avslås och åbe-

ropade bl.a. den tveksamhet som kulturmiljövårdande remissinstanser

uttryckt i fråga om förslaget (bet. 1993/94:KrU25). Riksdagen beslutade i

enlighet med vad kulturutskottet hade hemställt (rskr. 1993/94:195).

5 Nuvarande förhållanden

5.1 Skyddet för fasta fornlämningar

I 2 kap. kulturminneslagen finns regler bl.a. om skydd och vård av fasta

fornlämningar samt om fornfynd.

I 6 § stadgas att det är förbjudet att ändra eller skada en fast forn-

lämning. Den som avser att uppföra en byggnad eller en anläggning eller

genomföra ett annat arbetsföretag bör enligt 10 § i god tid ta reda på om

någon fast fornlämning kan beröras av arbetsföretaget. När det är fråga

om en planerad exploatering av ett större markområde kan länsstyrelsen

besluta om en särskild utredning på företagarens bekostnad för att ta reda

på om någon fast fornlämning berörs av arbetsföretaget (11 § första

stycket).

I 12 § föreskrivs att den som vill rubba, ändra eller ta bort en fast

fornlämning skall ansöka om tillstånd hos länsstyrelsen. Tillstånd till ett

ingrepp får lämnas endast om fornlämningen medför hinder eller

olägenhet som inte står i rimligt förhållande till dess betydelse. Vid

prövningen skall länsstyrelsen göra en avvägning mellan intresset av att

bevara fornlämningen och intresset av att utföra ingreppet.

Enligt 13 § första stycket får länsstyrelsen som villkor för ett tillstånd

ställa skäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera

fornlämningen eller särskilda åtgärder för att bevara den. Länsstyrelsen

har vidare möjlighet att inför en prövning i tillståndsfrågan besluta om en

arkeologisk förundersökning för att fastställa en redan känd fornlämnings

art och beskaffenhet (13 § andra stycket). I beslut om särskild under-

sökning eller arkeologisk förundersökning skall anges vem som skall

utföra undersökningen. Vidare skall länsstyrelsen i beslut om särskild

undersökning såvitt möjligt ange den kostnad som åtgärderna beräknas

medföra (13 § första stycket).

Av 11 § framgår att kostnadsansvaret för en särskild utredning åvilar

företagaren. I 14 § första stycket anges som huvudregel att den som utför

ett arbetsföretag som berör en fast fornlämning svarar för kostnaderna för

en särskild undersökning och arkeologisk förundersökning. Företagaren

svarar dock inte för kostnad som hänför sig till en fornlämning som inte

tidigare varit känd, som väsentligt överstiger vad länsstyrelsen har angett

i sitt beslut om tillstånd, som hänför sig till arkeologisk förundersökning

om länsstyrelsen sedan inte lämnar tillstånd till ingrepp i fornlämningen

eller som hänför sig till arkeologisk förundersökning eller särskild

undersökning om det visar sig att någon fast fornlämning inte berörs av

arbetsföretaget.

Utöver kostnadsbefrielse enligt 2 kap. 14 § kulturminneslagen har en

företagare vissa möjligheter att i mån av tillgång på medel få stats-

bidrag för vissa arkeologiska undersökningar. Bestämmelser om det finns

i förordningen (1993:379) om bidrag till kulturmiljövård. Enligt 10 §

förordningen får bidrag lämnas till åtgärder enligt 2 kap. 13 § kultur-

minneslagen som skall bekostas av företagaren dels om arbetsföretaget

föranleds av myndighets beslut eller någon annan tvingande omständig-

het och dels om arbetsföretaget är av begränsad omfattning och det är

skäligt att företagaren avlastas kostnaderna.

5.2 Lagen om offentlig upphandling

Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling tillkom som en följd av

EES-avtalet och trädde i kraft den 1 januari 1994. Genom lagen inför-

livades ett antal EG-direktiv om offentlig upphandling bl.a. rådets

direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om tjänsteupphandling med

svensk rätt. Lagen om offentlig upphandling innehåller även bestämmel-

ser om upphandlingar som inte täcks av EG:s direktiv om upphandling.

Utgångspunkten i lagen liksom i den upphävda upphandlings-

förordningen (1986:366) är att upphandling skall ske affärsmässigt, i

konkurrens och på ett icke-diskriminerande sätt.

Bestämmelserna omfattar de institutioner som i lagen definieras som

s.k. upphandlande enheter. Som upphandlande enhet anses bl.a. statliga

myndigheter, kommuner, landsting och kyrkliga kommuner (1 kap. 5 §).

Vidare omfattas bl.a. vissa bolag, föreningar och stiftelser (1 kap. 6 §).

Lagen om offentlig upphandling innehåller bl.a. bestämmelser om

upphandling av varor, byggentreprenader och tjänster. När det gäller

tjänster görs åtskillnad mellan A-tjänster och B-tjänster, vilka specifi-

ceras i en bilaga till lagen; indelningen grundar sig på det ovan nämnda

direktivet. Det finns för upphandling av varor, byggentreprenader

respektive tjänster särskilt angivna tröskelvärden. Olika regler gäller dels

för de olika typerna av upphandling, dels för upphandlingar över

respektive under tröskelvärdena. Direktivet omfattar endast upphand-

lingar över tröskelvärdena.

Verksamhet som består av myndighetsutövning torde inte omfattas av

bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling. Av artikel 66 och 55 i

Romfördraget framgår nämligen att bestämmelserna om tjänster i för-

draget inte skall omfatta verksamhet som hos medlemsstaten är förenad

med utövandet av offentlig makt. I inledningen till rådets direktiv

92/50/EEG av den 18 juni 1992 om tjänsteupphandling sägs att direktivet

inte hindrar tillämpningen av bl.a. artiklarna 55 och 66 i Romfördraget.

Eftersom lagen enligt 1 kap. 1 § andra stycket innehåller bestämmelser

till uppfyllande av de förpliktelser som följer av Sveriges medlemskap i

EU torde av detta följa att inte heller den omfattar verksamhet som

innebär myndighetsutövning.

Av 1 kap. 2 § lagen om offentlig upphandling framgår att lagen är

tillämplig vid upphandling som görs av en upphandlande enhet. En

förutsättning torde härvid vara att den upphandlande enheten för egen del

skall köpa en vara eller tjänst. EG:s direktiv tar nämligen sikte på

situationer där myndigheter m.fl. ingår skriftliga avtal med fysisk eller

juridisk person (prop. 1993/94:35 s. 12). Kammarrätten i Stockholm har i

ett beslut år 1995, som det närmare redogörs för i promemorian Upp-

dragsarkeologi (s. 30), gjort bedömningen att lagen om offentlig upp-

handling är tillämplig endast om det är fråga om anskaffning för egen

räkning.

Frågan om länsstyrelsen skall tillämpa lagen om offentlig upphandling

inför utpekandet av vem som skall genomföra en undersökning har

prövats av domstol vid ett flertal tillfällen. En närmare redogörelse för

dessa avgöranden finns i den ovan nämnda promemorian (s. 28 30).

Domstolarna har gjort olika bedömningar. Avgörandena har inte prövats

av högre instans.

5.3 Berörda myndigheter m.m.

Om inte annat sägs används i det följande begreppet undersökning som en

gemensam benämning för särskild utredning, arkeologisk förundersökning

och särskild undersökning.

5.3.1 Riksantikvarieämbetet

Enligt 2 § förordningen (1988:1131) med instruktion för Riksantikvarie-

ämbetet och statens historiska museer är Riksantikvarieämbetet central

förvaltningsmyndighet för frågor om kulturmiljövård. I 1 kap. 2 § tredje

stycket kulturminneslagen föreskrivs att Riksantikvarieämbetet har

överinseende över kulturminnesvården i landet. Detta omfattar bl.a.

tillämpningen av kulturminneslagen samt den arkeologiska undersök-

ningsverksamheten, vilket inbegriper att bearbeta och utnyttja under-

sökningsresultaten. I uppgifterna ingår att följa upp och utvärdera arbetet

på det regionala planet. Riksantikvarieämbetet skall vidare svara för

rådgivning, samordning, information och utbildning samt för verksamhet

med forskning, utveckling och kunskapsförsörjning. Till kunskaps-

försörjningen hör att föra och vidareutveckla de centrala arkeologiska

registren samt att göra dessa register tillgängliga såväl för allmänheten

som för forskningsändamål.

Av 1 § förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kultur-

minnesförordningen) framgår bl.a. att länsstyrelsen inför ett beslut som

är av större vikt skall samråda med Riksantikvarieämbetet.

Enligt 26 § kulturminnesförordningen får Riksantikvarieämbetet åta

sig att utföra undersökningar, utredningar och andra uppdrag åt myndig-

heter och enskilda. För denna uppdragsverksamhet inom myndigheten

svarar avdelningen för arkeologiska undersökningar (UV). UV består av

ett huvudkontor och fem regionkontor. Den arkeologiska verksamheten

bedrivs vid regionkontoren. Verksamheten skall bedrivas med full

kostnadstäckning. Den undersökningstaxa som tillämpas inkluderar i

princip samtliga kostnader som är förenade med en undersökning, dock

inte kostnader för fyndhantering och konservering. Riksantikvarie-

ämbetet fastställer taxan varje år efter samråd med Riksrevisionsverket.

5.3.2 Länsstyrelserna

Länsstyrelsen har enligt 1 kap. 2 § kulturminneslagen tillsyn över kultur-

minnesvården i länet. I 3 § förordningen (1990:1510) med länsstyrelse-

instruktion anges att länsstyrelsen bland annat svarar för frågor om

kulturmiljön. Till länsstyrelsens uppgifter hör att handlägga ärenden om

ingrepp i fasta fornlämningar.

De nu aktuella undersökningarna är en del i skyddet av fornlämningar.

Även om det primära syftet med en undersökning kan sägas vara att lösa

det "statliga servitut" som en fornlämning i praktiken innebär för en före-

tagare är undersökningarna givetvis inte ett självändamål. Såväl särskild

utredning som arkeologisk förundersökning och särskild undersökning är

en kunskapsuppbyggande verksamhet, vars resultat skall användas dels i

kulturmiljövårdens löpande arbete, dels som underlag för vetenskaplig

forskning och utveckling. Det är av avgörande betydelse att undersök-

ningarna genomförs på ett vetenskapligt meningsfullt sätt samt att de

kunskaper och erfarenheter som erhålls dokumenteras och redovisas.

Länsstyrelsen har härvid som beslutande och uppföljande myndighet ett

stort ansvar.

Länsstyrelsen avgör genom sitt beslut undersökningens innehåll,

ambitionsnivå och omfattning. Utgångspunkten vid bedömningen är den

aktuella fornlämningens art och beskaffenhet.

När det gäller vem som skall utföra en undersökning finns det inte

några bestämmelser om hur länsstyrelsen skall gå tillväga eller vilka krav

som skall ställas. I 7 § kulturminnesförordningen föreskrivs att

länsstyrelsen, innan den ger någon i uppdrag att vidtaga åtgärder enligt

2 kap. 7 eller 8 § kulturminneslagen, skall förvissa sig om att denne har

tillräcklig kunskap att genomföra åtgärderna på ett tillfredsställande sätt.

Även om någon motsvarande bestämmelse inte finns när det gäller sär-

skild utredning, förundersökning eller särskild undersökning, måste

utgångspunkten vara densamma. Målet är att de undersökningar som

utförs skall vara av god vetenskaplig kvalitet. Av avgörande betydelse är

härvid att relevanta krav på kompetens och kvalifikationer ställs på den

som skall utföra uppdraget. Det är av stor vikt att länsstyrelsen formu-

lerar tydliga krav utifrån förutsättningarna i varje enskilt fall.

Länsstyrelsens ansvar upphör inte i och med beslutet om under-

sökning. Länsstyrelsen har det yttersta ansvaret för att en undersökning

genomförs i enlighet med vad som anges i beslutet och att uppställda

kvalitetskrav upprätthålls. Därför skall länsstyrelsen öva tillsyn över och

följa upp verksamheten. Det kan bestå i kontroll under pågående

fältarbete, t.ex. i form av besök på undersökningsplatsen. En viktig

uppgift för länsstyrelsen är vidare att se till att resultatet av undersök-

ningen redovisas och görs tillgängligt samt att granska materialet och i

förekommande fall agera om uppdraget inte genomförts på ett tillfreds-

ställande sätt. Detta är en förutsättning för att kunskaper och erfarenheter

kan tas tillvara och användas i det kulturmiljövårdande arbetet och

forskningen.

5.3.3 Länsmuseer och kommunala museer

Av 2 § kulturminnesförordningen framgår att länsstyrelsen vid sin tillsyn

över kulturminnesvården skall samverka med kulturminnesvårdande

organ inom länet, särskilt länsmuseerna och motsvarande museer. Läns-

styrelsen och länsmuseet eller motsvarande museum, bildar tillsammans

kulturmiljösektorns regionala organisation. Länsmuseerna uppbär stats-

bidrag för kulturmiljöarbetet enligt förordningen (1996:1598) om

statsbidrag till regional kulturverksamhet.

Flertalet av länsmuseerna bedriver arkeologisk uppdragsverksamhet i

egen regi. Även vissa kommunala museer utför arkeologiska uppdrags-

undersökningar.

5.3.4 Övriga undersökande institutioner

Förutom UV, länsmuseerna och vissa kommunala museer finns det något

enskilt arkeologiföretag som utför arkeologiska uppdragsundersökningar.

Under senare år har även några universitet i relativt begränsad

omfattning deltagit i undersökningsverksamheten. Universiteten spelar

dock en betydelsefull roll i sammanhanget, eftersom deras uppgift är att

svara för grund- och forskarutbildning på området samt att bedriva veten-

skaplig forskning.

UV svarar för närvarande för huvuddelen av de arkeologiska upp-

dragsundersökningarna. Vid sidan av UV utförs undersökningarna i

störst utsträckning av museerna. I de fall såväl UV som länsmuseet och

eventuella kommunala museer bedriver arkeologisk uppdragsverksamhet

i ett län, har vanligtvis en uppdelning gjorts utifrån bl.a. undersökning-

arnas art, storlek och lokalisering samt institutionernas kompetens,

specialisering och resurser.

5.3.5 Förhållandet mellan de olika aktörerna

Förhållandet mellan dem som medverkar i samband med en arkeologisk

uppdragsundersökning kan beskrivas som ett trepartsförhållande mellan

de kulturmiljövårdande myndigheterna, den som skall utföra ett

arbetsföretag och den undersökande institutionen.

Om länsstyrelsen meddelar beslut om en arkeologisk undersökning

skall företagaren träffa avtal med den institution som angivits i beslutet.

Länsstyrelsens beslut innebär inte att någon undersökning verkligen

kommer till utförande. Det är företagaren som avgör om undersökningen

skall genomföras. Denne blir uppdragsgivare och svarar i de flesta fall

för kostnaderna för en undersökning. Om en undersökning inte utförs i

enlighet med länsstyrelsens beslut innebär detta att det planerade mark-

ingreppet inte får göras.

Uppdragstagaren, dvs. den undersökande institutionen, svarar för att

undersökningen genomförs på ett godtagbart sätt ur såväl kulturmiljö-

synpunkt som vetenskaplig synpunkt. Institutionen är anlitad av företaga-

ren, men har även ett ansvar i förhållande till de kulturmiljövårdande

myndigheterna. Detta ligger i de i lagen angivna syftena med de olika

slagen av undersökningar. För företagaren torde ärendet anses som

avslutat när länsstyrelsen, efter det att uppdragstagaren genomfört fält-

arbetet, lämnar besked antingen om att antikvariska hinder inte föreligger

för vidare arbete eller om att markingrepp inte kan tillåtas. För den

undersökande institutionen återstår dock efterarbete som dokumentation

och rapportskrivning. Resultatet skall därefter redovisas, bl.a. skall

rapporten sändas till Riksantikvarieämbetet och länsstyrelsen samt de

eventuella fornfynd som tillfaller staten överföras till Riksantikvarie-

ämbetet eller den institution som myndigheten bestämmer.

De regionala museernas samverkan med länsstyrelsen utgör grund-

valen för det regionala kulturmiljöarbetet. Vid sidan av denna funktion

bedriver flertalet av museerna egen arkeologisk uppdragsverksamhet. De

kan således i ett ärende ha medverkat dels som remissinstans, dels som

undersökande institution. Till skillnad mot vad som gäller för Riks-

antikvarieämbetet är museerna dock inte kontroll- och tillsynsinstanser

för undersökningsverksamheten.

5.4 Förhållandet mellan vetenskapliga ambitionsnivåer och

 undersökningskostnader

Något som skiljer arkeologiska undersökningar från huvuddelen av

sedvanliga entreprenaduppdrag eller konsulttjänster inom andra områden

är att tjänsten sällan kan beställas enligt en på förhand uppgjord och

standardiserad mall. Därför kan inte heller på förhand några alltför

specifika kompetenskrav på undersökningen användas. Jämte treparts-

förhållandet länsstyrelse arbetsföretag undersökande institution, torde

denna omständighet erbjuda de största svårigheterna för att använda ett

enkelt upphandlingsförfarande för arkeologiska tjänster.

Syftet med en arkeologisk undersökning är som redovisats att doku-

mentera den fornlämning som kommer att förstöras, dvs. att registrera

fakta om dess innehåll och uppbyggnad samt att ge en meningsfull

kunskap om det samhälle som fornlämningen representerar. Så länge det

rör sig om mindre och enklare fornlämningar ter sig denna uppgift

förhållandevis okomplicerad. Undersökningen av t.ex. en gravanläggning

från järnåldern utförs idag på ungefär samma sätt av alla undersökande

institutioner. Om länsstyrelsen vill använda sig av ett anbudsförfarande

för att välja institution för en sådan fornlämning kommer den sannolikt

att få tämligen likartade förslag på hur undersökningen skall utföras.

Förekommande skillnader i institutionernas kostnadsberäkningar torde då

i hög grad kunna hänföras till skillnader i institutionernas effektivitet.

Så snart undersökningen avser mer sammansatta typer av fornläm-

ningar, såsom boplatslämningar, medeltida kulturlager eller komplex av

olika fornlämningar som kan finnas lagrade ovanpå varandra, blir det

dock allt mer en öppen fråga vilken inriktning undersökningen skall ges.

Här skall den undersökande institutionen först och främst anpassa sig

efter vad man redan vet om de aktuella typerna av fornlämningar så att

undersökningen inte enbart innebär ett konstaterande av redan kända

fakta. Modern fältarkeologi är emellertid så tekniskt utvecklad att det

t.ex. med stöd av naturvetenskapliga analysmetoder knappast finns någon

övre gräns för det antal data eller observationer som kan samlas in under

en undersökning. Undersökningen måste därför avgränsas och inriktas

mot de vetenskapliga frågeställningar som den kan vara ägnad att bidra

till lösningen av. Det kan annars bli en anhopning av insamlade fakta

som arkeologerna inte förmår att utvinna någon meningsfull kunskap ur.

Ju mer omfattande fornlämningskomplex som berörs av en

undersökning, desto fler är möjligheterna att välja inriktning och desto

mer komplicerat kan det vara att bestämma den rimliga ambitionsnivån.

Även om de särskilda utredningarna och förundersökningar används

för att ge arkeologerna en så god uppfattning som möjligt om den eller de

fornlämningar som berörs av en exploatering, går det aldrig att komma

ifrån att det finns ett betydande mått av osäkerhet om vilka lämningar

som slutligt visar sig ligga dolda under marken ju större fornlämning

till ytan, desto större osäkerhet.

Detta innebär att en upphandling av arkeologiska tjänster endast sällan

kan ske på basis av en specifikation från länsstyrelsen där denna på

förhand anger uppdragets omfattning, volym och inriktning. I stället blir

det fråga om att de undersökande institutionerna för länsstyrelsen får

redovisa sina förslag till vilken typ av undersökning som är motiverad.

Det kan också bli aktuellt att de får redovisa olika förslag i relation till

alternativa ambitionsnivåer och kostnadsramar.

Det kan hävdas att den bästa arkeologiska undersökningen är den som

ger ett maximalt kunskapsutbyte i förhållande till en jämviktskostnad.

Undersökningen bör alltså inte göras så liten att den lämnar en stor

kunskapspotential outnyttjad eller till förstörelse, men heller inte så

omfattande att en sjunkande vetenskaplig marginalavkastning kan iakttas

vartefter grävningen fortskrider. Att klara denna avvägning förutsätter att

länsstyrelsen har ett gott underlag till sitt förfogande och möjligheter att

jämföra med liknande undersökningar. I fråga om de större undersök-

ningarna torde man också i högre grad än vad som nu är vanligt behöva

arbeta med kontrollstationer och avstämningar av ambitionsnivåerna

under projektets genomförande.

5.5 Kostnadsansvaret för arkeologiska undersökningar

Som tidigare nämnts föreskrivs det i 2 kap. 13 § kulturminneslagen att

länsstyrelsen som villkor för tillstånd till ingrepp i en fast fornlämning

får ställa skäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera

fornlämningen eller särskilda villkor för att bevara den. Enligt 2 kap.

14 § svarar den som utför arbetsföretaget - utom i vissa undantagsfall -

för kostnaden för en särskild undersökning.

Riksantikvarieämbetet har utvecklat en praxis som innebär att före-

tagarens kostnadsansvar avser kostnaderna för fältarbete och rapport.

Kostnaderna för nykonservering, fyndhantering, långsiktig förvaring och

levandegörande av fynden bekostas däremot av allmänna medel. Arbets-

företagaren har dock betalat hela eller del av kostnaden för nykonser-

vering och fyndregistrering bl.a. när det gäller undersökningar som

utförts av vissa länsmuseer.

Fyndhanteringen består av registrering, dokumentation och signering

och sker dels i samband med den arkeologiska undersökningen och dels

vid det museum till vilket fynden fördelats. Riksantikvarieämbetet

beslutar vilket museum som fynden skall föras till. Cirka 70 procent av

dem förs till regionala museer på deras begäran. Övriga fynd tas om hand

av Statens historiska museer. Det museum som tagit hand om fynden

svarar för att de vårdas på ett tillfredsställande sätt. Det innebär bl.a. att

museet skall bekosta konservering och fyndhantering.

De sammanlagda kostnaderna för nykonservering, dvs. den konser-

vering som görs av nya fornfynd, och hantering av arkeologiska fynd har

ökat kraftigt under senare år. Ökningen beror på de omfattande arkeolo-

giska undersökningar som utförts i samband med upprustningen och

utbyggnaden av väg- och järnvägsnätet. Undersökningarna har resulterat

i stora mängder fyndmaterial. De museer vars samlingar fynden tillförts

har inte alltid haft tillräckliga resurser för att bekosta den nödvändiga

fyndhanteringen och nykonserveringen. Det har lett till att väntetiden

från fältarbete till nykonservering och magasinering kan uppgå till flera

år. Detta hotar föremålens värde och kan leda till svårigheter att

långsiktigt bevara dem.

6 Är lagen om offentlig upphandling tillämplig vid

 beslut om arkeologiska undersökningar ?

6.1 Allmänt om myndighetsutövning

Som framgår av avsnitt 5.2 talar övervägande skäl för att lagen om

offentlig upphandling inte är tillämplig på verksamhet som utgörs av

myndighetsutövning. För att bedöma om lagen om offentlig upphandling

är tillämplig vid utpekandet av vem som skall utföra en arkeologisk

undersökning är det således av avgörande betydelse i vilken omfattning

länsstyrelsens beslutsfattande är att anse som myndighetsutövning.

Utmärkande för all myndighetsutövning är att det rör sig om beslut

eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets makt-

befogenheter i förhållande till medborgarna. Förutsättningarna skall vara

fastlagda i offentligrättsliga regler. Myndigheten skall grunda sin

befogenhet att bestämma på en författning eller något annat beslut av

regeringen eller riksdagen. Det förhållandet att en myndighet har tillagts

bestämmanderätt i ett visst avseende är dock inte alltid liktydigt med att

det är fråga om myndighetsutövning. Det kan exempelvis vara att anse

som led i en affärsverksamhet.

Befogenheten skall utövas mot en enskild. En myndighet kan dock i ett

ärende hos en annan myndighet inta samma ställning som en enskild,

t.ex. när en myndighet företräder det allmänna som fastighetsägare.

Begreppet myndighetsutövning innefattar enbart sådana ärenden där

saken avgörs ensidigt genom beslut av en myndighet. Till myndighets-

utövning räknas med andra ord inte sådan verksamhet som staten utövar i

privaträttsliga former. Ytterligare ett kriterium som uppställs på myndig-

hetsutövning är att det skall vara fråga om bindande beslut. Detta innebär

att råd, upplysningar eller andra oförbindande besked samt sådan faktisk

verksamhet som inte innebär tvång mot den enskilde inte innefattas.

Myndighetsutövning omfattar inte enbart beslut som innebär för-

pliktelser för den enskilde. Karakteristiskt för myndighetsutövning kan

nämligen sägas vara att den enskilde befinner sig i någon form av

beroendeförhållande till myndigheten. Detta innebär att även ett gynnan-

de beslut kan utgöra ett resultat av myndighetsutövning, nämligen i fall

då den enskilde är beroende av myndighetens medverkan. Som exempel

kan nämnas tillstånd att vidta en viss åtgärd, befrielse från en lagstadgad

förpliktelse eller beviljande av en social förmån. Till myndighetsut-

övning kan hänföras inte bara beslut som innehåller direkta handlings-

mönster i förhållande till den enskilda. Även beslut som har indirekta

rättsverkningar, t.ex. registreringsbeslut, kan höra till myndighets-

utövning.

6.2 Är länsstyrelsens beslut myndighetsutövning ?

Regeringens bedömning: Länsstyrelsens beslut om vem som skall

utföra en särskild utredning, särskild undersökning eller arkeologisk

förundersökning enligt 2 kap. 11 och 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. utgör myndighetsutövning. Därför är lagen

(1992:1528) om offentlig upphandling inte tillämplig på länsstyrelsens

beslut.

Promemorians bedömning överenstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Länsrätten i Stockholms län, Juridiska fakultets-

nämnden vid Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Uppsala län och Läns-

museet Gävleborg delar promemorians bedömning. Kammarrätten i

Sundsvall anser att det finns skäl som talar för att länsstyrelsens förfarande i

sin helhet är att bedöma som myndighetsutövning. Den frågan och frågan

om lagen om offentlig upphandling är tillämplig kan dock, enligt kammar-

rätten, besvaras först efter en domstolsprövning och möjligtvis först efter

prövning i EG-domstolen. Kammarrätten menar att det går att undvika att

saken avgörs av domstolarna antingen genom att i kulturminneslagen ange

att det inte är fråga om någon upphandling eller genom att skapa ett

upphandlingssystem som är anpassat direkt med tanke på lagen om offentlig

upphandling. Kammarrätten i Jönköping menar att det är öppen fråga om

lagen om offentlig upphandling är tillämplig och att enda sättet att skapa

klarhet i frågan är att lagstifta. Nämnden för offentlig upphandling anser att

länsstyrelsens angivande av vem som skall utföra undersökningen inte utgör

myndighetsutövning.

Skälen för regeringens bedömning: Det har tidigare redovisats att det

såvitt gäller de arkeologiska undersökningarna, kan vara fråga om tre olika

slags beslut från länsstyrelsens sida, nämligen beslut om särskild utredning,

arkeologisk förundersökning resp. särskild undersökning. Förutsättningarna

för och rättsverkningarna av dessa beslut skiljer sig i vissa avseenden åt, och

fråga uppkommer i vad mån detta inverkar på bedömningen om läns-

styrelsens beslutsfattande utgör myndighetsutövning.

Länsstyrelsen grundar i samtliga fall sin befogenhet att meddela beslut på

en författning, kulturminneslagen. Ett ingrepp förutsätter tillstånd från

länsstyrelsen och sådant tillstånd skall lämnas endast om tungt vägande skäl

föreligger. Länsstyrelsens befogenhet utövas mot enskild. När arbets-

företagaren är en myndighet, t.ex. Vägverket, intar den samma ställning som

en enskild i förhållande till länsstyrelsen. Länsstyrelsens tillstånd är ju en

förutsättning för ingreppet, oberoende av om arbetsföretagaren är en

myndighet eller ett privat rättssubjekt. Gemensamt är vidare att länsstyrelsen

ensidigt fattar beslut och att den enskilde därför kan sägas befinna sig i ett

slags beroendeförhållande till det allmänna eftersom arbetsföretaget inte får

genomföras utan tillståndet.

Som tidigare nämnts kan länsstyrelsen i ett beslut om tillstånd till ingrepp

i fast fornlämning föreskriva att arbetsföretagaren skall låta genomföra och

bekosta en särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen. Till-

ståndet till ingrepp gäller i dessa fall endast under förutsättning att under-

sökningen utförs. Undersökningen är alltså ett villkor för att ingreppet skall

få göras. Någon möjlighet att få tillstånd på annat sätt eller av en annan

myndighet finns inte. Det torde inte råda någon tvekan om att såväl till-

ståndsbeslutet som sådant, som beslutet om villkor, skall anses vara

myndighetsutövning (jfr. RÅ 1993 Ref. 38).

Länsstyrelsen skall i beslutet om undersökningen ange vem som skall

utföra undersökningen. Företagaren är bunden att anlita den som

länsstyrelsen har utsett. Mot bakgrund härav torde även denna del av

beslutet utgöra myndighetsutövning. Det förhållandet att den undersökande

institutionens medverkan i sin tur förutsätter ett avtal mellan

arbetsföretagaren och institutionen leder inte till någon annan bedömning.

Det är visserligen i det ledet fråga om ett avtal mellan två, från den

beslutande myndigheten fristående parter. Länsstyrelsen har dock i sitt

beslut begränsat avtalsfriheten. Avtalet är således endast en bekräftelse på

att arbetsföretagaren önskar att undersökningen skall genomföras. Möjlig-

heten att reglera de närmare avtalsvillkoren är begränsad, eftersom vill-

korens innehåll är beroende av vad som fastställts i länsstyrelsens beslut.

Länsstyrelsen har som tidigare redovisats möjlighet att inför en planerad

exploatering av ett större markområde besluta om en särskild utredning.

Beslutet har rättsverkan för den enskilde såtillvida att utredningen utgör en

förutsättning för att en eventuell tillståndsansökan skall prövas. Eftersom det

inte finns möjlighet att få tillstånd till ingreppet av någon annan myndighet

är arbetsföretagaren i ett beroendeförhållande till länsstyrelsen. Det kan

noteras att arbetsföretagaren är ansvarig för kostnaderna för utredningen.

Mot bakgrund av vad som nu redovisats måste även länsstyrelsens beslut

om särskild utredning anses utgöra myndighetsutövning.

I fråga om beslut om arkeologisk förundersökning kan samma resone-

mang föras. Ett beslut om förundersökning aktualiseras först sedan en

ansökan lämnats och är en förutsättning för att ansökan skall prövas. Även

länsstyrelsens beslut om arkeologisk förundersökning torde således vara att

betrakta som myndighetsutövning.

När det gäller vem som skall utföra en särskild utredning respektive en

förundersökning har tidigare konstaterats att länsstyrelsens beslut även i

denna del torde vara att anse som myndighetsutövning.

Sammanfattningsvis talar övervägande skäl för att länsstyrelsens beslut

om särskild utredning, arkeologisk förundersökning respektive särskild

undersökning i alla dess delar är att anse som myndighetsutövning.

Eftersom lagen om offentlig upphandling inte torde vara tillämplig i de

fall det är fråga om myndighetsutövning blir således slutsatsen att

länsstyrelserna inte är skyldiga att företa upphandling innan det bestäms

vem som skall utföra uppdraget. Till detta kommer att det inte är fråga om

anskaffning för länsstyrelsens egen räkning (jfr avsnitt 5.2). Också av den

anledningen torde lagen om offentlig upphandling inte vara tillämplig.

Nämnden för offentlig upphandling har i sitt remissyttrande menat att

beslutet om vem som skall utföra den arkeologiska undersökningen inte

utgör myndighetsutövning, eftersom länsstyrelsen inte har befogenhet att

ålägga denne att utföra ett visst arbete. Detta kan dock inte vara av

avgörande betydelse. Det väsentliga torde vara att länsstyrelsen kan ålägga

arbetsföretagaren att anlita en viss institution.

7 Förfarandereglernas utformning

Regeringens förslag: Länsstyrelsen skall när den bestämmer vem som

skall utföra särskild utredning, särskild undersökning eller arkeologisk

förundersökning enligt 2 kap. 11 och 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. beakta att undersökningen skall vara av veten-

skapligt god kvalitet. Därutöver skall länsstyrelsen se till att kostnaden

inte blir högre än vad som är motiverat. När det är lämpligt skall

länsstyrelsen låta flera institutioner lämna förslag på utredningens eller

undersökningens närmare utformning och kostnad.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Sundsvall och Kammarrätten i

Jönköping anser att det bör framgå av lag när och hur ett anbuds-

förfarande skall tillämpas. Länsstyrelsen i Stockholms län och Läns-

styrelsen i Uppsala län anser att det bör klart framgå av kulturminnes-

lagen om lagen om offentlig upphandling är tillämplig. Länsstyrelsen i

Stockholms län och Sveriges Akademikers Centralorganisation menar att

formerna för ett anbudsliknande förfarande bör klargöras och regleras.

Sveriges Akademikers Centralorganisation anser dock att det bör

anförtros åt Riksantikvarieämbetet att utfärda närmare föreskrifter för

förfarandet. Länsrätten i Stockholms län betonar vikten av en tydlig

gränsdragning mellan det upphandlingsliknande förfarande som föreslås

och upphandling enligt lagen om offentlig upphandling. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet menar att ett bättre system vore

att länsstyrelsen godkände vissa institutioner, vilka kunde anlitas av

exploatörer. Riksantikvarieämbetet tillstyrker i huvudsak promemorians

förslag. Riksantikvarieämbetet anser dock att ett renodlat konkurrens-

förfarande bör begränsas till sådana arbetsföretag som kräver mer

omfattande arkeologiska insatser, såsom utbyggnad av infrastruktur. När

det övriga arbetsföretag menar ämbetet att länsstyrelsen efter ett upp-

handlingsliknande förfarande bör kunna låta en arkeologisk institution

under viss tid få utföra alla undersökningar av visst slag i ett område. En

följd av förslaget är, enligt Riksantikvarieämbetet att länsstyrelserna

behöver en resursförstärkning. Banverket och Vägverket menar att upp-

handling i normalfallet bör tillämpas inför länsstyrelsens beslut om

arkeologiska undersökningar. Nämnden för offentlig upphandling,

Konkurrensverket, Företagarnas Riksorganisation och Arkeologikonsult

AB anser att länsstyrelsens beslut bör föregås av upphandling enligt lagen

om offentlig upphandling. Svenska arbetsgivareföreningen synes ha

samma åsikt. Konkurrensverket menar vidare att det bör likställas med en

upphandling enligt lagen om offentlig upphandling när länsstyrelsen

anger att en statlig myndighet skall utföra en arkeologisk undersökning.

Arkeologikonsult AB menar att upphandling inte behöver göras när

exploatören är en enskild samt att tyngdpunkten i förfrågningsunderlaget

bör ligga på det metodiska planet. Länsmuseet Gävleborg, Länsmuseer-

nas samarbetsråd, Föreningen Sveriges landsantikvarier, Stockholms

läns museum, Stiftelsen Örebro läns museum, Sveriges hembygds-

förbund, Svenska museiföreningen och Stockholms Stadsmuseum

avstyrker förslaget om ett upphandlingsliknande förfarande och menar att

privata aktörer inte bör få bedriva arkeologisk undersökningsverksamhet.

Värmlands museum avstyrker också förslaget och menar att det är fel att

ställa kvalitet och kostnader mot varandra.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 6.2 har konstaterats att

övervägande skäl talar för att lagen om offentlig upphandling inte är

tillämplig vid arkeologiska undersökningar enligt kulturminneslagen.

Den oklarhet som hittills rått i den frågan har skapat problem och det

finns flera domstolsavgöranden som strider mot varandra. Bestämmel-

serna i kulturminneslagen bör därför förtydligas. Ställning måste då

också tas till vad som är en lämplig ordning. Även om lagen om offentlig

upphandling inte är tillämplig hindrar det inte att ett förfarande liknande

det som gäller enligt den lagen i vissa fall skulle kunna tillämpas inför

beslut om vem som skall utföra arkeologiska undersökningar.

Det väsentliga är att undersökningarna genomförs på ett sakkunnigt

sätt som tillgodoser kulturmiljövårdens krav samt att resultatet håller en

hög vetenskaplig kvalitet och kan användas av myndigheter, forskningen

och allmänheten. Av stor betydelse är således att den undersökande

institutionen har erforderlig kompetens. Det är därutöver angeläget att

arbetsföretagarens kostnad inte blir högre än vad som är motiverat. Att

denna kostnad upplevs som rimlig och att resultatet av undersökningen

redovisas och görs tillgängligt för arbetsföretagaren är av stor betydelse

för tilltron och inställningen till kulturmiljövården.

Det är emellertid även ur samhällsekonomisk synvinkel av intresse att

kostnaden för undersökningarna inte är högre än vad som är motiverat.

Kostnadsaspekten skall beaktas av länsstyrelsen såväl när undersök-

ningens omfattning och ambitionsnivå anges, som när den undersökande

institutionen skall utses. Detta får dock inte ske på bekostnad av det

grundläggande kravet på kvalitet.

Länsstyrelsen måste först besluta om undersökningens omfattning och

ambitionsnivå. Mot bakgrund därav skall länsstyrelsen formulera de krav

som skall ställas på den undersökande institutionen. När det gäller kraven

på kompetens måste bl.a. fornlämningens art och beskaffenhet samt

aktuell undersökningsmetod beaktas. Det kan t.ex. behövas specialkun-

skaper inom ett visst sakområde inom arkeologin eller fördjupade kun-

skaper om ett geografiskt område. Av betydelse är även att den

undersökande institutionen har tillgång till relevant utrustning. Vidare

bör hänsyn tas till att en undersökning förutom det faktiska fältarbetet

innefattar flera led, t.ex. arkiv- och litteraturgenomgångar, vetenskapliga

analyser och bearbetningar samt rapportering. Det kan dock vara svårt att

på förhand avgränsa och ange förutsättningarna för en undersökning;

under undersökningens gång kan det t.ex. visa sig att undersökningen

måste utvidgas eller att ytterligare specialistkompetens erfordras.

Med utgångspunkt från de krav som sålunda ställts skall länsstyrelsen

ange vem som skall utföra undersökningen. Som tidigare redovisats

svarar för närvarande de offentliga institutionerna, i första hand Riks-

antikvarieämbetets avdelning för arkeologiska undersökningar, för

huvuddelen av uppdragsundersökningarna. Det finns dock rättsligt inte

något hinder mot att ett undersökningsuppdrag anförtros åt en enskild

institution. Det har också skett i flera fall. Frågan om undersökningar i

icke-offentlig regi har diskuterats i olika sammanhang under de senaste

åren, bl.a. vid remissbehandlingen av HUR-utredningen (se avsnitt 4.1).

Många remissinstanser på kulturmiljöområdet har motsatt sig att

arkeologiska undersökningar anförtros åt privata aktörer. Det väsentliga

är dock, enligt regeringens mening, inte vem som genomför en undersök-

ning, utan hur undersökningen genomförs samt vilka möjligheter som

finns att ta tillvara den erfarenhet och den kunskap som erhålls.

Avgörande för vem som skall utföra undersökningen bör därför vara vad

som är mest lämpligt med hänsyn till samtliga omständigheter.

Vid avgörande av vem som är bäst lämpad skall länsstyrelsen, som

tidigare nämnts, utgå från de krav som ställs på den undersökande

institutionen. Länsstyrelsen skall dock även beakta andra faktorer, t.ex.

nödvändigheten av kunskaps- och erfarenhetsöverföring samt möjlig-

heten att göra materialet tillgängligt och användbart. Vidare bör beaktas

att undersökningen inte utgör en isolerad företeelse, utan är en del i ett

större sammanhang. Länsstyrelsen måste se till helheten. En utveckling

måste undvikas som medför att privata intressenter får utföra de mer

omfattande undersökningarna medan de mindre utförs av övriga institu-

tioner. Det är av betydelse att t.ex. länsmuseer och vissa kommunala

museer bibehåller sin kompetens på det arkeologiska området. Detta kan

vara svårt om museet inte kan förutse omfattningen av kommande

uppdrag eller om det bara får utföra vissa slags undersökningar.

Gällande regelsystem ger som tidigare framgått inte någon vägledning

om hur länsstyrelsen skall gå tillväga när det finns flera institutioner som

kan vara aktuella. Det föreligger inte något hinder mot att länsstyrelsen i

sådana fall använder sig av ett anbuds- eller förfrågningsförfarande.

Institutionerna skulle härvid ges möjlighet att med utgångspunkt från

vad länsstyrelsen angett om undersökningens omfattning och ambitions-

nivå lämna förslag om undersökningens närmare utformning och

kostnad. Det föreligger inte heller hinder mot att länsstyrelsen, när detta

bedöms vara lämpligt, samråder med företagaren i samband med ett

anbuds- eller förfrågningsförfarande.

En konkurrenssituation stimulerar utvecklingen av metoder och

tekniker samt ger incitament till att effektivisera utförandet av

undersökningarna. Ett upphandlingsliknande förfarande kan således öka

mångfalden i den arkeologiska verksamheten och bidra till att skapa

undersökningar av god kvalitet till en kostnad som inte är högre än vad

som är motiverat. Länsstyrelsen bör därför när det finns mer än en

undersökande institution överväga om det är lämpligt och ändamålsenligt

att infordra förslag från flera av dem. Härvid får fördelarna vägas mot

bl.a. det förhållandet att förfarandet är resurs- och tidskrävande. Ofta kan

ett projekt inte påbörjas eller fortsätta förrän den arkeologiska

undersökningen har genomförts. En tidsfördröjning kan således få

ekonomiska konsekvenser för arbetsföretagaren. Därför är det mindre

lämpligt att begära in förslag från flera institutioner när det t.ex. rör sig

om mindre undersökningar eller när en undersökning måste genomföras

med kort varsel. Det kan då vara bättre att länsstyrelsen direkt kontaktar

en institution, efter samråd med arbetsföretagaren. I de fall en särskild

undersökning föregåtts av arkeologisk förundersökning kan det i vissa

fall vara lämpligt att samma institution anförtros uppdragen.

Om länsstyrelsen finner det lämpligt att låta flera institutioner lämna

förslag på undersökningens närmare utformning och kostnad är, som

tidigare nämnts, utgångspunkten de villkor och krav som länsstyrelsen

har uppställt. Länsstyrelsen får inte överlämna till institutionerna att

bestämma undersökningens omfattning och ambitionsnivå. Det måste

vidare förutsättas att länsstyrelsen granskar och värderar de förslag som

lämnas.

Länsstyrelsen skall vid bedömningen av de förslag som lämnas bl.a.

beakta kostnadsaspekten. Som tidigare nämnts får det dock inte ske på

bekostnad av kvaliteten. Målet är att undersökningarna skall vara av hög

vetenskaplig kvalitet till en kostnad som inte är högre än vad som är

motiverat. I detta ligger att en prisjämförelse är aktuell endast mellan de

institutioner som uppfyller de krav i övrigt som har uppställts. Tillämp-

ningen av ett system med konkurrens måste ske med utgångspunkt från

den arkeologiska processens särskilda förutsättningar (se avsnitt 5.5).

Som redovisats i avsnitt 5.4.2 skall länsstyrelsen öva tillsyn över och

följa upp uppdragsverksamheten. I detta ligger bl.a. kontroll av att en

undersökning genomförs på ett vetenskapligt korrekt sätt.

En förutsättning för att systemet skall fungera tillfredsställande är en

utvidgad kontroll över och uppföljning av uppdragsverksamheten. Detta

ställer ökade krav på länsstyrelsen, men även på Riksantikvarieämbetet

som har det övergripande tillsynsansvaret.

Av vad som sagts följer att det är svårt att i bestämmelser generellt

ange hur länsstyrelsen skall gå tillväga inför ett beslut om vem som skall

genomföra en särskild utredning, arkeologisk förundersökning eller

särskild undersökning. De aktuella bestämmelserna i kulturminneslagen

bör dock förtydligas. Detta bör ske genom ett tillägg i 2 kap. 11 och

13 §§ med innebörd att länsstyrelsen när den anger vem som skall utföra

en undersökning skall beakta att undersökningen skall vara av veten-

skapligt god kvalitet, till en kostnad som inte är högre än vad som kan

anses motiverat.

Det behövs tydliga regler för hur länsstyrelsen skall gå tillväga inför

beslut om uppdragsundersökningar samt för hur tillsyn över och

uppföljning av uppdragsverksamheten skall bedrivas. Inte minst avväg-

ningen mellan olika kvalitetsaspekter i relation till kostnader kan inne-

bära svåra avvägningar för länsstyrelserna. Regeringen avser därför att

bemyndiga Riksantikvarieämbetet att utfärda verkställighetsföreskrifter

till 2 kap. 10 13 §§ kulturminneslagen. Härvid bör beaktas betydelsen av

tillgänglighet till det arkeologiska källmaterialet och användbarheten av

redovisningarna, vari inbegrips frågor om offentlighet och upphovsrätt.

Vidare bör vikt läggas vid frågan om garantier för att den undersökande

institutionen fullgör sina skyldigheter. Riksantikvarieämbetet bör också

se till att information och utbildning kommer till stånd och ha ett

fortlöpande samråd med länsstyrelserna.

Flera remissinstanser har menat att Riksantikvarieämbetets avdelning

för arkeologiska undersökningar (UV) bör skiljas från Riksantikvarie-

ämbetet eller i vart fall från myndighetens anslagsfinansierade verksam-

het. Frågan om UV:s ställning berördes i propositionen Kulturpolitik

(prop. 1996/97:3). I propositionen anförde regeringen att det inte utförts

någon mer genomförd konsekvensbeskrivning och att mot en åtskillnad

talar sambandet mellan produktion, kompetens och metodutveckling.

Mot den bakgrunden och i avvaktan på erfarenheterna av Riksantikvarie-

ämbetets nya organisation var regeringen inte beredd att föreslå någon

förändring av UV:s ställning. Kulturutskottet förklarade sig i sitt

betänkande (bet. 1996/97:KrU1) inte vara berett att föregripa regeringens

kommande överväganden i frågan. Riksdagen biföll vad utskottet hem-

ställt (rskr. 1996/97:129). De skäl som regeringen angav i propositionen

kvarstår. Regeringen är därför inte heller nu beredd att föreslå någon

ändring av UV:s ställning. Som tidigare nämnts (se avsnitt. 5.4.1) är

UV:s verksamhet helt finansierad av avgifter.

8 Utökat kostnadsansvar för företagaren

Regeringens förslag: Kostnadsansvaret för nykonservering och

fyndhantering skall bäras av den som utför ett arbetsföretag som berör

en fast fornlämning. De eventuella kostnadsökningar detta kan

medföra skall i viss mån kunna kompenseras genom ökade möjligheter

till bidrag enligt förordningen (1993:379) om statsbidrag till

kulturmiljövård.

Riksantikvarieämbetets förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Riksantikvarieämbetet utgår dock från att förslaget leder till

en kostnadsökning för arbetsföretagaren.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser på kulturmiljöområdet

har tillstyrkt förslaget. Banverket, Svenska kommunförbundet Landstings-

förbundet, Sveriges fastighetsägareförbund och Byggentreprenörerna

har avstyrkt förslaget och menar att staten bör svara för kostnaderna för

arkeologiska undersökningar. Vägverket, Länsstyrelsen i Stockholms län

och HSB biträder i huvudsak förslaget, men avstyrker den del som

innebär att kostnaderna för arbetsföretagarna ökar. Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen

i Västernorrlands län, Länsmuseet i Stockholms län, Länsmuseet i

Halland, Halmstad Varberg och Malmö museum menar att den arkeolo-

giska processen som helhet kan effektiviseras och att förslaget bör leda

till rationaliseringsvinster. Nordiska konservatorförbundet varnar för att

en konkurrenssituation kan uppstå mellan kostnaden för fältarbetet och

kostnaderna för konserveringen. Om förslaget genomförs föreslår för-

bundet att det finansieras genom ett generellt kostnadspåslag med 15

procent.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts har de senaste

årens ökade arkeologiska undersökningsvolymer lett till ett ökat behov

av insatser för fyndhantering och konservering. Detta har skapat problem

för de museer, som inte haft tillräckliga resurser för att ta hand om

fynden. De eftersläpningar som har uppkommit påverkar negativt beva-

randet av fynden och undersökningarnas resultat i allmänhet. På några av

landets museer håller eftersläpningarna på att åtgärdas med hjälp av de

medel som anvisats inom ramen för det s.k. SESAM-projektet. Proble-

met måste dock få en långsiktig lösning, eftersom det är av kultur-

politiskt intresse att de arkeologiska undersökningarnas resultat snarast

möjligt blir tillgängliga för forskning och för allmänheten, t.ex. genom

utställningsverksamhet.

En arkeologisk undersökning består av flera av varandra beroende

moment som utgör en sammanhängande process. Planering, fältarbete,

rapportsammanställning, registrering och nykonservering av fynden

utgör de viktigaste inslagen i denna process. Undersökningen syftar till

att säkra arkeologiska data och fynd på ett sådant sätt att fornlämningens

vetenskapliga innehåll blir tillgängligt för forskare och allmänhet. Syftet

med en arkeologisk undersökning kan därför inte anses vara uppnått

förrän en undersökningsrapport föreligger samt fynden registrerats,

konserverats och är färdiga för magasinering och utställning.

Frågan om hur kostnaderna för den arkeologiska undersökningen skall

fördelas bör ses mot bakgrund av synen på undersökningsprocessen. Om

en arkeologisk undersökning ses som en sammanhängande process från

planeringen av fältarbetet till nykonservering och magasinering av

fynden är det också naturligt att kostnadsansvaret för denna process är

odelat. Nuvarande ordning har lett till risk för att ändamålet med de

arkeologiska undersökningarna omintetgörs genom att fynden inte tas om

hand i tid. Mot denna bakgrund bör arbetsföretagarens kostnadsansvar

även avse fyndhantering samt nykonservering. Företagaren bör dock inte

bekosta de delar av fyndhanteringen som kan hänföras till myndighets-

utövning, t.ex. förberedelser för Riksantikvarieämbetets fyndfördelnings-

beslut. Inte heller bör företagaren bekosta föremålens långsiktiga vård

vari kan ingå bl.a. omkonservering och förvaring samt utställnings-

verksamheten. De kostnaderna bör, liksom nu, de museer som fynden

fördelas till svara för.

Flertalet av de remissinstanser som är kritiska till att arbetsföretagarens

kostnadsansvar skall avse även fyndhantering och nykonservering har

som utgångspunkt att arkeologiska undersökningar är ett riksintresse som

bör bekostas av staten. Det finns dock inte skäl att ompröva de grund-

läggande principerna för kostnadsansvaret för arkeologiska undersök-

ningar. Den som vill exploatera mark med fasta fornlämningar bör även

fortsättningsvis svara för kostnaderna för de arkeologiska undersökning-

arna.

Enligt Riksantikvarieämbetets förslag uppkommer en ökning av

kostnaderna för arbetsföretagarna med cirka 3 7 procent beroende på

typen av fornlämning. Denna kostnad bedöms på sikt kunna minska

genom ökade insatser för att rationalisera verksamheten. Riksantikvarie-

ämbetet har som exempel på möjliga rationaliseringar nämnt ökat ADB-

stöd och att konserveringsinsatser i större utsträckning görs redan i fält.

Flera remissinstanser har menat att den arkeologiska processen som

helhet kan effektiviseras och att förslaget bör leda till rationaliserings-

vinster. Regeringen anser att det finns fog för den ståndpunkten.

Utgångspunkten bör därför vara att det utökade kostnadsansvaret inte

skall leda till annat än marginella kostnadsökningar. Det kan dock vara

svårt att exakt ange vilka kostnader som hänför sig till fyndhantering och

nykonservering. Regeringen avser därför att ge Riksantikvarieämbetet i

uppdrag att noga följa kostnadsutvecklingen och att vid behov åter-

komma med förslag.

I den mån det ändå uppkommer kostnadsökningar bör det finnas vissa

möjligheter att genom bidrag kompensera det. Det kan åstadkommas

genom en utvidgning av utrymmet för bidragsgivning enligt 10 § förord-

ningen om bidrag till kulturmiljövård (en närmare redogörelse för

bestämmelsen finns i avsnitt 5.1). Utöver de i den bestämmelsen angivna

situationerna bör det vara möjligt att lämna bidrag för att täcka kostnader

för att ta tillvara fornfynd om det finns särskilda skäl. Regeringen avser

att bemyndiga Riksantikvarieämbetet att i verkställighetsföreskrifter

närmare ange i vilka situationer bidrag skall kunna utgå.

9 Författningskommentar

2 kap. 11 §

I andra stycket görs ett tillägg som klargör att lagen (1992:1528) om

offentlig upphandling inte är tillämplig på länsstyrelsens beslut om vem

som skall utföra en särskild utredning. Vidare anges vilka omständig-

heter som länsstyrelsen skall beakta när den bestämmer vem som skall

utföra en särskild utredning. Länsstyrelsen skall se till att att utredningen

blir av vetenskapligt god kvalitet. Dock skall även beaktas att

kostnaderna inte blir högre än vad som är motiverat i det enskilda fallet. I

avsnitt 7 redogörs närmare för vad länsstyrelsen skall beakta och hur den

skall förfara.

2 kap. 13 §

I första stycket görs ett tillägg som innebär att en särskild undersökning

även omfattar att ta till vara fornfynd. Med att ta tillvara avses

fyndhantering och nykonservering, dvs. den konservering som görs av

nya fornfynd. Detta påverkar i sin tur kostnadsansvaret enligt 2 kap. 14 §

för den som utför ett arbetsföretag. En närmare redogörelse finns i avsnitt

8.

I tredje stycket görs samma ändring som i 2 kap. 11 §.

Sammanfattning av promemorians förslag

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer har i en fram-

ställning den 12 maj 1995 hemställt att regeringen dels prövar behovet av

reglering av de kommersiella aspekterna på uppdragsarkeologin, dels

prövar behovet av reglering av förhållandet mellan lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. och lagen (1992:1528) om offentlig upphandling.

Bakgrunden till framställningen är den oklarhet som uppstått om hur

vissa bestämmelser i kulturminneslagen skall tillämpas.

Enligt 2 kap. 11 och 13 §§ kulturminneslagen skall länsstyrelsen under

vissa förhållanden fatta beslut om en särskild utredning om det behövs

för att ta reda på om en fast fornlämning berörs av ett planerat arbets-

företag respektive en särskild undersökning för att dokumentera forn-

lämningen. Länsstyrelsen har vidare möjlighet att inför en prövning i

tillståndsfrågan besluta om en arkeologisk förundersökning för att

fastställa en redan känd fornlämnings art och beskaffenhet. I samband

med ett sådant beslut skall länsstyrelsen ange vem som skall genomföra

utredningen, undersökningen respektive förundersökningen.

Fråga har uppstått om länsstyrelsen innan den fattar ett sådant beslut är

skyldig att genomföra en upphandling med tillämpning av bestämmel-

serna i lagen om offentlig upphandling. Frågan har varit föremål för flera

domstolsavgöranden och domstolarna har kommit till olika resultat.

Även Nämnden för offentlig upphandling har prövat frågan och då ansett

att lagen om offentlig upphandling bör tillämpas.

Slutsatsen i promemorian är att övervägande skäl talar för att lagen om

offentlig upphandling inte är tillämplig på den aktuella typen av ärenden.

Detta hindrar dock inte att beslut om vem som skall genomföra en

utredning eller undersökning i vissa fall kan fattas på grundval av ett

förfrågningsunderlag och att såväl offentliga som enskilda institutioner

kan anförtros sådana uppdrag. Det väsentliga är att undersökningarna

genomförs på ett sakkunnigt sätt som tillgodoser kulturmiljövårdens krav

samt att resultatet är av hög vetenskaplig kvalitet och görs tillgängligt för

myndigheter, forskningen och allmänheten. Kostnadsaspekterna betonas

också. Det föreslås att bestämmelserna i kulturminneslagen förtydligas i

enlighet med detta.

Promemorians författningsförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

 kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 11 och 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. att skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

11 §

Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fast

fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag som innebär att ett större

markområde tas i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av

företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av allmän

väg, större enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörj-

ning, större vattenföretag och mer omfattande byggande för bostads-,

industri- eller handelsändamål.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Länssty-

relsen skall i beslutet ange vem

som skall utföra utredningen.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Länssty-

relsen skall i beslutet ange vem

som skall utföra utredningen.

Länsstyrelsen skall därvid be-

akta att utredningen skall vara

av vetenskapligt god kvalitet och

genomföras till en kostnad som

inte är högre än vad som är

motiverat med hänsyn till om-

ständigheterna.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

13 §

Som villkor för tillstånd enligt 12 § får länsstyrelsen ställa upp skäliga

krav på särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen eller

särskilda åtgärder för att bevara den. I beslutet om tillstånd skall såvitt

möjligt anges den kostnad som åtgärderna beräknas medföra.

Innan länsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om

en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att

få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma

behovet av att ställa krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen. Länsstyrelsen skall där-

vid beakta att undersökningen

skall vara av vetenskapligt god

kvalitet och genomföras till en

kostnad som inte är högre än

vad som är motiverat med

hänsyn till omständigheterna.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

2 Förslag till förordning om ändring i

 förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m.

Regeringen föreskriver att i fråga om förordningen (1988:1188) om

kulturminnen m.m.

dels att 7 § skall ha följande lydelse,

dels att det i förordningen skall införas en ny bestämmelse, 10 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

Innan länsstyrelsen ger någon tillstånd att vidta åtgärder enligt 2 kap. 7

eller 8 §§ enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall

länsstyrelsen förvissa sig om att denne har tillräcklig kunskap för att

utföra åtgärderna på ett tillfredsställande sätt.

Innan länsstyrelsen fattar

beslut enligt 2 kap. 11 och 13 §§

lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m. skall länsstyrelsen

förvissa sig om att den som

anges har tillräcklig kunskap för

att genomföra utredningen eller

undersökningen på ett tillfreds-

ställande sätt

10 §1

Närmare föreskrifter för

verkställighet av 2 kap.

10 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. meddelas av

Riksantikvarieämbetet och

statens historiska museer.

Sammanställning av remissyttranden över

departementspromemorian Uppdragsarkeologi

(Ds 1996:48).

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av

Kammarrätten i Sundsvall

Kammarrätten i Jönköping

Länsrätten i Stockholms län

Banverket

Vägverket

Nämnden för offentlig upphandling

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

Institutionen för arkeologi vid Uppsala universitetet

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

Konkurrensverket

Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen i Uppsala län

Länsstyrelsen Dalarna

Länsmuseet Gävleborg

Stockholms Stadsmuseum

Företagarnas Riksorganisation

Sveriges Akademikers Centralorganisation

Svenska arbetsgivareföreningen

Arkeologikonsult AB

Institutionen för arkeologi vid Umeå universitet

Länsmuseernas samarbetsråd

Föreningen Sveriges landsantikvarier

Stockholms läns museum

Stiftelsen Örebro läns museum

Värmlands museum

Sveriges hembygdsförbund

Svenska museiföreningen

Departementspromemorians bedömning: Länsstyrelsens beslut om

vem som skall utföra en arkeologisk undersökning utgör myndig-

hetsutövning. Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling är därför inte

tillämplig på dessa beslut.

Remissinstanserna: Länsrätten i Stockholms län, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Uppsala län

och Länsmuseet Gävleborg delar promemorians bedömning. Kammar-

rätten i Sundsvall anser att det finns skäl som talar för att länsstyrelsens

förfarande i sin helhet är att bedöma som myndighetsutövning. Den

frågan och frågan om lagen om offentlig upphandling är tillämplig kan

dock, enligt kammarrätten, besvaras först efter en domstolsprövning och

möjligtvis först efter prövning i EG-domstolen. Kammarrätten menar att

det går att undvika att saken avgörs av domstolarna antingen genom att i

lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) ange att

det inte är fråga om någon upphandling eller genom att skapa ett

upphandlingssystem som är anpassat direkt med tanke på lagen om

offentlig upphandling. Kammarrätten i Jönköping menar att det är öppen

fråga om lagen om offentlig upphandling är tillämplig och att enda sättet

att skapa klarhet i frågan är att lagstifta. Nämnden för offentlig

upphandling anser att länsstyrelsens angivande av vem som skall utföra

undersökningen inte utgör myndighetsutövning.

Departementspromemorians förslag: Länsstyrelsen skall när det är

lämpligt genom ett upphandlingsliknande förfarande ge flera institu-

tioner möjlighet att lämna förslag på undersökningens utformning och

kostnad.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker i huvudsak

promemorians förslag. Ämbetet anser dock att ett renodlat konkurrens-

förfarande bör begränsas till sådana arbetsföretag som kräver mer

omfattande arkeologiska insatser såsom utbyggnad av infrastruktur. När

det gäller övriga arbetsföretag menar ämbetet att länsstyrelsen efter ett

upphandlingsliknande förfarande bör kunna låta en arkeologisk institu-

tion under viss tid få utföra alla undersökningar av visst slag i ett område.

Riksantikvarieämbetet anmärker att en följd av förslaget är att länsstyrel-

sen måste utöva en mera aktiv tillsyn, vilket kräver resursförstärkningar.

Kammarrätten i Sundsvall anser att det bör framgå under vilka förutsätt-

ningar ett upphandlingsförfarande skall tillämpas och hur länsstyrelsen

skall gå tillväga. Kammarrätten i Jönköping menar att upphandlings-

regler bör fastställas i lag. Länsrätten i Stockholms län betonar vikten av

en tydlig gränsdragning mellan det upphandlingsliknande förfarande som

föreslås och upphandling enligt lagen om offentlig upphandling. Läns-

styrelsen i Stockholms län och Sveriges Akademikers Central-

organisation anser att formerna för ett anbudsliknande förfarande bör

klargöras och regleras. Banverket anser att förslaget inte är tillräckligt

långtgående och förordar att upphandling i normalfallet tillämpas inför

länsstyrelsens beslut om arkeologiska undersökningar. Vägverket anser

att länsstyrelsens beslut skall föregås av upphandling. Om lagen om

offentlig upphandling inte är tillämplig bör, enligt Vägverket, ett upp-

handlingsliknande förfarande tillämpas. Nämnden för offentlig upphand-

ling, Konkurrensverket, Företagarnas Riksorganisation och Arkeologi-

konsult AB anser att länsstyrelsens beslut bör föregås av upphandling

enligt lagen om offentlig upphandling. Svenska Arbetsgivareföreningen

synes ha samma åsikt. Arkeologikonsult AB menar dock att upphandling

inte behöver göras när exploatören är en enskild. Konkurrensverket

menar vidare att bör likställas med en upphandling enligt lagen om

offentlig upphandling när länsstyrelsen anger att en statlig myndighet

skall utföra en arkeologiska undersökningen. Vidare menar Konkurrens-

verket att det bör vara förbjudet för en offentlig aktör att subventionera

priset för arkeologiska undersökningar. Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet menar att ett annat system kanske bör övervägas.

Enligt fakultetsnämnden kunde i stället länsstyrelsen godkänna vissa

institutioner, vilka således kan anlitas av exploatörer. Följden av detta

skulle, enligt fakultetsnämnden, vara att lagen om offentlig upphandling

blir tillämplig om exploatören är en myndighet. Institutionen för

Arkeologi vid Uppsala universitet anser att uppdragsarkeologin bör

präglas av pluralism och betonar vikten av att länsstyrelsen förstärks

både vetenskapligt och personellt. Länsmuseet Gävleborg, Länsmuseer-

nas samarbetsråd, Föreningen Sveriges landsantikvarier, Stockholms

läns museum, Stiftelsen Örebro läns museum, Sveriges hembygdsförbund

och Svenska museiföreningen avstyrker förslaget och menar att det inte

bör vara möjligt för privata aktörer att bedriva arkeologisk under-

sökningsverksamhet. Stockholms Stadsmuseum avstyrker förslaget och

menar att starka skäl talar för att det inte bör vara tillåtet för privata

aktörer att bedriva arkeologisk uppdragsverksamhet. Värmlands museum

avstyrker förslaget och menar att det är fel att ställa kvalitet och

kostnader mot varandra.

Departementspromemorians förslag: Bestämmelserna i kultur-

minneslagen och förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m.

(kulturminnesförordningen) bör förtydligas så att det framgår att läns-

styrelse skall se till att undersökningarna är av god vetenskaplig kvalitet

och att kostnaderna inte blir högre än motiverat. Riksantikvarieämbetet

bör ges ett bemyndigande att meddela verkställighetsföreskrifter.

Remissinstanserna: Länsrätten i Stockholms län, Vägverket, Riks-

antikvarieämbetet, Stockholms stadsmuseum, Länsmuseernas sam-

arbetsråd, Föreningen Sveriges landsantikvarier, Stockholms läns

museum, Stiftelsen Örebro läns museum, Sveriges hembygdsförbund och

Svenska museiföreningen tillstyrker förslaget. Riksantikvarieämbetet

uppger sig berett att utveckla former och villkor för uppdragsfördelning,

att utveckla stödformer för kostnadsjämförelser och att utveckla metoder

för avvägning mellan olika kvalitetsaspekter. Länsstyrelsen i Stockholms

län anser att det bör klart framgå av kulturminneslagen om lagen om

offentlig upphandling är tillämplig. Länsstyrelsen i Uppsala län till-

styrker förslaget men anser att det bör klart framgå av kulturminneslagen

att lagen om offentlig upphandling inte är tillämplig. Länsstyrelsen

Dalarna anser att det bör framgå av kulturminnesförordningen att

kvalitetskravet på undersökningarna även avser rapporterna. Sveriges

Akademikers Centralorganisation anser att det av kulturminneslagen bör

framgå att hur upphandlingen skall göras på ett sätt liknande det i lagen

om offentlig upphandling och att det bör anförtros åt Riksantikvarie-

ämbetet att utfärda närmare föreskrifter för upphandlingsförfarandet.

Arkeologikonsult AB menar att tyngdpunkten i förfrågningsunderlaget

bör ligga på det metodiska planet och att det bör avspeglas i lagtexten.

Departementspromemorians bedömning: Det finns möjligheter att

inom ramen för nuvarande regelverk tillgodose berättigade krav på

sekretess.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Sundsvall och Riksantikvarie-

ämbetet delar promemorians bedömning. Riksantikvarieämbetet under-

stryker dock vikten av att den allmänna insynen och tillgängligheten för

forskningen inte hämmas. Arkeologikonsult AB anser att resultaten av

arkeologiska undersökningar skall vara offentliga.

Remissinstansernas övriga synpunkter: Banverket anser att kultur-

minneslagen bör förtydligas så att det klart framgår att begreppet

dokumentera inte avser sådana insatser för analys och tolkning av

undersökningsresultaten som närmast är av forskningskaraktär. Institu-

tionen för Arkeologi vid Uppsala universitet anser det väsentligt att

ansvarsfördelningen mellan de olika parterna länsstyrelsen, Riks-

antikvarieämbetet och uppdragsaktörerna tydliggörs. Konkurrens-

verket, Sveriges Akademikers Centralorganisation och Arkeologikonsult

AB anser att Riksantikvarieämbetets uppdragsverksamhet bör skiljas från

myndighetens anslagsfinansierade uppgifter. Svenska arbetsgivare-

föreningen synes ha samma åsikt. Länsstyrelsen i Stockholms län och

Kammarrätten i Sundsvall sätter också i fråga om inte Riksantikvarie-

ämbetets avdelning för arkeologiska undersökningar (UV) bör skiljas

från Riksantikvarieämbetet. Riksantikvarieämbetet uppger att myndig-

heten avser att ge UV en fristående ställning i förhållande till

myndighetens ansvarsområde enligt kulturminneslagen. Institutionen för

arkeologi vid Umeå universitet föreslår att regionala vetenskapliga

samrådsgrupper inrättas.

Sammanfattning av Riksantikvarieämbetets förslag

till ansvar för kostnader i samband med arkeologisk

fyndhantering och konservering

Kostnadsansvaret för fyndhantering och konservering bör bäras av det

arbetsföretag som förorsakar en arkeologisk undersökning. Däremot bör

de museer som tilldelas fornfynd svara för fyndens långsiktiga bevaran-

de, underhållskonservering, magasinering och levandegörande. Förslaget

innebär en relativt begränsad förändring i förhållande till nuvarande

ordning. Detta beror dels på att kostnadsansvaret regionalt redan

tillämpas olika, dels på att kostnaden för fyndhantering och konservering

är relativt begränsad i förhållande till undersökningskostnaden. För de

museer som tilldelats fynden har den rådande situationen emellertid

inneburit en belastning som bl.a. fört med sig en besvärlig ärendebalans.

Möjligheten att få bidrag till undersökningskostnaderna enligt förord-

ningen (1993:379) om bidrag till kulturmijövård bör utvidgas något.

Riksantikvarieämbetets författningsförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

 kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 13 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

13 §

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa upp skäliga krav på sär-

skild undersökning för att doku-

mentera fornlämningen eller

särskilda åtgärder för att bevara

den. I beslutet om tillstånd skall

såvitt möjligt anges den kostnad

som åtgärderna beräknas med-

föra.

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa upp skäliga krav på sär-

skild undersökning för att doku-

mentera fornlämningen eller

särskilda åtgärder för att bevara

den. En särskild undersökning

omfattar även vad som krävs för

att ta till vara fornfynd som där-

vid påträffas. I beslutet om till-

stånd skall såvitt möjligt anges

den kostnad som åtgärderna

beräknas medföra.

Innan länsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om

en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att

få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma

behovet av att ställa krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet om arkeologisk förundersökning eller

särskild undersökning ange vem som skall utföra undersökningen.

2 Förslag till förordning om ändring i förordningen

 (1993:379) om bidrag till kulturmiljövård.

Härigenom föreskrivs att 10 § förordningen (1993:379) om bidrag till

kulturmiljövård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Bidrag får lämnas till undersökning och övriga åtgärder enligt 2 kap.

13 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. som enligt lagen skall

betalas av företagaren, om företaget

1. föranleds av en myndighets beslut eller någon annan tvingande

omständighet

2. är av begränsad omfattning och det med hänsyn till omständig-

heterna framstår som skäligt att företagaren avlastas kostnaderna för de

arkeologiska åtgärderna.

Som arbetsföretag av begränsad omfattning får anses bl.a. företag som

innebär mindre förändringar i nyttjandet av en byggnad, en anläggning

eller ett markområde.

Bidrag till omhändertagande av

fornfynd enligt 2 kap. 13 § första

stycket andra punkten lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m.

får lämnas även om arbets-

företaget inte är av det slag som

anges i 10 § första stycket 1 och 2,

om det finns särskilda skäl

Sammanställning av remissyttranden över

Riksantikvarieämbetets förslag till ansvar för

kostnader i samband med arkeologisk fyndhantering

och konservering

Efter remiss har yttranden över utredningsförslaget avgetts av

Riksrevisionsverket

Banverket

Vägverket

Arkeologiska institutionen vid Lunds universitet

Arkeologiska institutionen vid Umeå universitet

Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen i Östergötlands län

Länsstyrelsen i Malmöhus län

Länsstyrelsen i Hallands län

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län

Länsstyrelsen i Västmanlands län

Länsstyrelsen i Västernorrlands län

Svenska kommunförbundet

Landstingsförbundet

Stockholms läns museum

Jönköpings läns museum

Kalmar läns museum

Malmö museer

Hallands länsmuseer

Nordiska konservatorförbundet

Sveriges fastighetsägareförbund

Byggentreprenörerna

HSB

Flertalet av remissinstanserna delar uppfattningen att fyndhantering

och konservering ingår som integrerade delar i den arkeologiska under-

sökningsprocessen och att kostnaderna även för dessa undersök-

ningsmoment skall bäras av exploatören. Likaså ställer sig flertalet

positiva till att statliga bidrag skall kunna utgå även till fyndhanterings-

och konserveringskostnader och att detta om särskilda skäl föreligger

även skall kunna gälla arbetsföretag av något större omfattning.

Fem av remissinstanserna är direkt kritiska mot förslaget. Banverket,

Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges fastighets-

ägareförbund och Byggentreprenörerna argumenterar samtliga emot

förslaget, från sin gemensamma principiella utgångspunkt att ansvaret för

arkeologikostnader bör åvila staten. Banverket menar vidare att dagens

höga investeringsnivå på väg- och järnvägsnätet, med åtföljande höga

arkeologikostnader, inte kan betraktas som ett normaltillstånd och därför

inte bör ligga till grund för en ändrad ansvarsfördelning av kostnaderna.

Svenska kommunförbundet pekar för sin del på att olika delar av landet

har olika mängd fornlämningar och därmed också drabbas olika av

förslagets konsekvenser. Även förhållandet med ett faktiskt statligt

fyndhanterings- och konserveringsmonopol lyfts fram som skäl för

varför förslaget inte bör genomföras. Förbundet föreslår en bred översyn

av kulturminneslagens bestämmelser om fornlämningsskydd med

inriktning på en ökad flexibilitet när det gäller värderingar av forn-

lämningar och därmed också kraven på arkeologiska undersökningar vid

exploatering. Sveriges fastighetsägareförbund och Byggentreprenörerna

menar att förslaget leder till ökat krångel och onödig administrativ

belastning för fastighetsägare och arbetsföretag.

Vägverket, Länsstyrelsen i Stockholms län och HSB biträder i huvud-

sak förslaget, men avstyrker den del som innebär en direkt ökning av

arkeologikostnaderna. Vägverket och Länsstyrelsen i Stockholms län

hänvisar till HUR-utredningens (SOU 1992:137) förslag att kostnaden

för fyndhantering och konservering kan täckas genom omprioritering och

effektivisering av det arkeologiska fältarbetet. Vägverket vill dessutom,

på liknande sätt som Kommunförbundet, minska arkeologikostnaderna

genom att länsstyrelserna skall tillåtas besluta om mera "översiktliga"

undersökningar när tidigare väl kända och undersökta fornlämnings-

kategorier berörs av exploateringsföretag.

HSB förutsätter för sin del att statliga bidrag även fortsättningsvis utgår

till arkeologikostnader i samband med bostadsbyggande.

Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Hallands län, Arkeolo-

giska institutionen vid Lunds universitet, Arkeologiska institutionen vid

Umeå universitet, Landstingsförbundet och Nordiska konservator-

förbundet är samtliga kritiska till förslaget om en schablonmässig

kostnadsökning med 7 procent för att täcka fyndhanterings- och

konserveringskostnader. Länsstyrelsen i Stockholms län och Landstings-

förbundet anser att kostnaden skall preciseras i varje enskilt fall.

Länsstyrelsen i Hallands län och Arkeologiska institutionen vid Umeå

universitet pekar på svårigheten att i förväg bedöma kostnaderna och

framhåller vikten av att hålla en beredskap för kostnader som inte kunnat

förutses. Arkeologiska institutionen vid Lunds universitet poängterar de

betydande skillnaderna i arkeologisk fynd- och bevaringsmiljö i olika

delar av landet och de därmed sammanhängande skillnaderna i fynd-

hanterings- och konserveringskostnader. Nordiska konservatorförbundet

anser att de nyckeltal som föreslås som generella påslag är alltför lågt

satta och påpekar att motsvarande påslag i Norge är 15 procent.

Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Hallands län,

Hallands länsmuseer och Kommunförbundet lyfter fram frågan om de

oftast mycket höga kostnaderna för fyndhantering och konservering i

samband med undersökningar av kulturlager i medeltida stadskärnor.

Länsstyrelsen i Östergötlands län påpekar att det kan bli fråga om helt

orealistiska kostnader för vissa exploatörer.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län räknar med en ökning med 3

procent av undersökningskostnaden för flertalet av länets boplatsunder-

sökningar och bedömer att den av utredningen beräknade snittkostnaden

på 7 procent är realistisk.

Riksrevisionsverket och Hallands länsmuseer understryker särskilt

vikten av att ett tillförlitligt underlag för upprättande av kostnadskalkyler

utarbetas. Hallands länsmuseer och Länsstyrelsen i Västmanlands län

föreslår dessutom att motsvarande underlag tas fram för hela den

arkeologiska undersökningsprocessen. Institutionen för arkeologi vid

Lunds universitet och Kalmar läns museum framhåller som nödvändigt

att regional expertis deltar vid framtagandet av sådant underlag.

Länsstyrelsen i Östergötlands län och Nordiska konservatorförbundet

påpekar att dagens resurser för konservering är helt otillräckliga och de

förutsätter därför att förslaget även innebär att resurserna stärks.

Nordiska konservatorförbundet och Länsstyrelsen i Västmanlands län är

dock tveksamma till att detta sker genom att privata konservatorer tillåts

ta hand om arkeologiska fynd, medan Vägverket tvärtom förutser

effektivitets- och kostnadsvinster om konserveringsverksamheten

konkurrensutsättes.

Vägverket, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Göteborgs

och Bohus län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län, Stockholms läns

museum, Malmö museer och Hallands länsmuseer pekar från olika

utgångspunkter på möjligheter att uppnå rationaliseringseffekter av

förslaget. Vägverket föreslår att modern mätteknik i största möjliga

utsträckning används i undersökningsverksamheten. Stockholms läns

museum föreslår att det arbetas fram ett modernt databaserat registre-

ringssystem för arkeologisk fyndhantering som är tillgängligt för alla

undersökande institutioner. Malmö museer och Hallands länsmuseer

understryker att klarläggandet av kostnadsansvaret kan leda till en

effektivare och bättre planerad arbetsprocess. Nordiska konservator-

förbundet bedömer att rationaliseringsvinsterna blir mindre än vad som

beräknas i förslaget och varnar för att en konkurrenssituation kan uppstå

mellan kostnaderna för det arkeologiska fältarbetet och kostnaderna för

konserveringsarbetet om de senare skall täckas genom sänkningar av

ambitionsnivån för de förra.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 11 och 13 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

11 §

Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fast

fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag som innebär att ett större

markområde tas i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av

företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av allmän

väg, större enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörj-

ning, större vattenföretag och mer omfattande byggande för bostads-,

industri- eller handelsändamål.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Länssty-

relsen skall i beslutet ange vem

som skall utföra utredningen.

Beslut om särskild utredning

fattas av länsstyrelsen. Läns-

styrelsen skall i beslutet ange

vem som skall utföra utred-

ningen. Länsstyrelsen skall där-

vid beakta att utredningen skall

vara av vetenskapligt god kvali-

tet och genomföras till en kost-

nad som inte är högre än vad

som är motiverat med hänsyn till

omständigheterna.

13 §

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa upp skäliga krav på sär-

skild undersökning för att doku-

mentera fornlämningen eller

särskilda åtgärder för att bevara

den. I beslutet om tillstånd skall

såvitt möjligt anges den kostnad

som åtgärderna beräknas med-

föra.

Som villkor för tillstånd

enligt 12 § får länsstyrelsen

ställa skäliga krav på särskild

undersökning för att dokumen-

tera fornlämningen och ta till

vara fornfynd eller på särskilda

åtgärder för att bevara forn-

lämningen. I beslutet om till-

stånd skall såvitt möjligt anges

den kostnad som åtgärderna be-

räknas medföra.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Innan länsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om

en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att

få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma

behovet av att ställa krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen.

Länsstyrelsen skall i beslutet

om arkeologisk förundersökning

eller särskild undersökning ange

vem som skall utföra undersök-

ningen. Länsstyrelsen skall där-

vid beakta att undersökningen

skall vara av vetenskapligt god

kvalitet och genomföras till en

kostnad som inte är högre än

vad som är motiverat med hän-

syn till omständigheterna.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-02-17

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet

Johan Munck, regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 13 februari 1997 (Kulturdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Knut[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

2 kap.

11 §

Av remissen framgår att det har varit föremål för diskussion om en

länsstyrelse är skyldig att tillämpa lagen (1992:1528) om offentlig upp-

handling innan länsstyrelsen bestämmer vem som skall utföra en sådan

särskild utredning som avses i förevarande paragraf. Detsamma gäller i

fråga om sådan arkeologisk förundersökning eller särskild undersökning

som avses i 13 §. Den oklarhet som rått i frågan sägs ha skapat problem,

och av den departementspromemoria som ligger till grund för remissen

framgår att det finns delvis motstridiga domstolsavgöranden i frågan. I

remissen dras den slutsatsen att bestämmelserna i kulturminneslagen bör

förtydligas, något som överensstämmer med en uppfattning som fram-

kommit från flera håll vid remissbehandlingen.

De ändringar som föreslås i förevarande paragraf och i 13 § kan

emellertid inte uppfattas som ett förtydligande när det gäller den fråga

som enligt det anförda har bedömts som oklar. I remissens allmänna

motivering har visserligen anförts goda skäl till stöd för uppfattningen att

upphandlingslagen inte bör anses tillämplig i de fall som här avses, men

det är svårt att överblicka i vilken utsträckning de resonemang som ligger

till grund för denna slutsats kan åberopas på andra liknande områden.

Med hänsyn härtill och till att en tillämpningsfråga av förevarande slag

enligt Lagrådets mening bör lösas genom en uttrycklig reglering och inte

endast behandlas i lagmotiven, förordar Lagrådet att paragrafen ändras så

att det uttryckligen framgår att upphandlingslagen inte är tillämplig.

Detta hindrar inte att, på sätt som anges i remissen, ett förfarande

liknande det som föreskrivs i upphandlingslagen kan tillämpas i vissa fall

inför ett beslut om vem som skall utföra en utredning eller undersökning.

Även med en uttrycklig reglering gäller självfallet att frågan i sista hand

kan komma att bli föremål för prövning av EG-domstolen.

Lagrådet förordar med hänvisning till det anförda att andra stycket får

följande lydelse:

"Beslut om särskild utredning fattas av länsstyrelsen. Länsstyrelsen

skall i beslutet ange vem som skall utföra utredningen. Därvid gäller inte

lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. Länsstyrelsen skall beakta

att utredningen skall vara av vetenskapligt god kvalitet och genomföras

till en kostnad som inte är högre än vad som är motiverat med hänsyn till

omständigheterna."

Lagrådet har i sammanhanget uppmärksammat att länsstyrelsen enligt

2 kap. 7 § andra stycket får uppdra åt annan att vidta sådana åtgärder som

avses i första stycket nämnda paragraf. Såvitt Lagrådet kan bedöma på

den föreliggande utredningen kan det här inte råda någon tvekan om att

frågan om tillämpning av upphandlingslagen inte kan aktualiseras.

13 §

Med hänvisning till vad Lagrådet har anfört vid 11 § förordar Lagrådet

att tredje stycket får följande lydelse:

"Länsstyrelsen skall i beslutet om arkeologisk förundersökning eller

särskild undersökning ange vem som skall utföra undersökningen.

Därvid gäller inte lagen (1992:1528) om offentlig upphandling.

Länsstyrelsen skall beakta att undersökningen skall vara av vetenskapligt

god kvalitet och genomföras till en kostnad som inte är högre än vad som

är motiverat med hänsyn till omständigheterna."

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997

Närvarande: statsråden Hjelm-Wallén, ordförande, och[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:99 Uppdragsarkeologi m.m.

1 Förutvarande 10 § upphävd genom 1991:475

 Prop. 1996/97:99

2

45

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 1

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 2

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 2

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 3

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 3

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 4

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 5

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 5

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 6

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 6

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 7

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 7

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 8

 Prop. 1996/97:99

 Bilaga 8

 Prop. 1996/97:99