Prop.

1993/94:98Regeringens proposition

1993/94:98

Vissa ändringar i tobakslagen (1993:581)

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 november 1993

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i tobakslagen (1993:581) vilka begärts

av riksdagen.

 De föreslagna reglerna innefattar bl.a. som huvudregel förbud mot rökning på

skolgårdar och motsvarande områden utomhus vid förskolor eller fritidshem samt i

lokaler där offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas och

i andra lokaler dit allmänheten har tillträde. Arbetsgivaren föreslås, i andra

fall än de som omfattas av reglerna om begränsning av rökning i vissa lokaler

och utrymmen, svara för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för

tobaksrök i den arbetslokal eller det liknande utrymme där arbetstagaren är

verksam. Förslag framläggs vidare om förbud mot marknadsföring av tobaksvara i

en kommersiell annons i periodisk skrift. Slutligen föreslås att regeringens

rätt att föreskriva att tillverkare eller importörer av tobaksvaror skall utreda

om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga

effekter upphävs. Sådan tillverkare eller importör skall i stället, i den

utsträckning regeringen föreskriver, till Socialstyrelsen lämna de uppgifter som

behövs för att varans hälsorisker skall kunna bedömas.

 Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

 1

Innehållsförteckning

 1 Förslag till riksdagsbeslut.................3

 2 Lagtext.....................................3

 3 Ärendet och dess beredning..................8

 4 Allmän bakgrund.............................9

 5 Skolgårdar och motsvarande områden inom barnomsorgen11

 6 Lokaler där offentliga tillställningar och allmänna samman-

 komster anordnas samt andra lokaler dit allmänheten har

 tillträde..................................13

 7 Rökning på arbetsplatser...................14

 8 Marknadsföring av tobaksprodukter..........16

 9 Produktkontroll............................23

10 Kostnader och ikraftträdande...............25

11 Specialmotivering..........................26

Bilaga 1..............Lagrådsremissens lagförslag32

Bilaga 2.......................Lagrådets yttrande36

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 1993 .37

Rättsdatablad..................................38

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i tobakslagen (1993:581).

2 Lagtext

Förslag till

Lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

 Härigenom föreskrivs i fråga om tobakslagen (1993:581)

 dels att 3 och 13 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 1,2, 4-8, 12, 15 och 18 §§, rubrikerna närmast före 2 och 8 §§ samt

ikraftträdandebestämmelserna skall ha följande lydelse,

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 § På grund av de 1 § På grund av de hälso-

hälsorisker och risker och olägenheter

olägenheter som är som är förbundna med bruk

förbundna med bruk av av tobak meddelas i

tobak meddelas i denna denna lag bestämmelser om

lag bestämmelser om - begränsning av rökning i

- begränsning av rökning vissa lokaler och ut-

i vissa lokaler och rymmen samt på vissa

utrymmen, områden utomhus,

- begränsning av rökning - rökfri arbetsmiljö,

i arbetslokaler, - varningstexter och in-

- varningstexter och nehållsdeklaration på för-

innehållsdeklaration på packningar till to-

förpackningar till baksvaror,

tobaksvaror, - marknadsföring av to-

- marknadsföring av to- baksvaror samt

baksvaror samt - produktkontroll m.m.

- produktkontroll m.m. av tobaksvaror.

av tobaksvaror.

 Begränsning av rökning i

Begränsning av rökning i vissa lokaler och

vissa lokaler och utrymmen samt på vissa

 områden utomhus,

utrymmen

 2 § Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som är

2 § Rökning är förbjuden avsedda för barnomsorg,

 1. i lokaler som är skolverksamhet eller

avsedda för barnomsorg, annan verksamhet för barn

skolverksamhet eller eller ungdom samt på

annan verksamhet för skolgårdar och på mot-

barn eller ungdom, svarande områden utomhus

 vid förskolor och

 fritidshem,

 2. i lokaler som är 2. i lokaler som är av-

avsedda för hälso- och sedda för hälso- och sjuk-

sjukvård, vård,

 3. i lokaler som är 3. i lokaler som är av-

avsedda för gemensamt sedda för gemensamt bruk

bruk i bostäder och i bostäder och

inrättningar med särskildinrättningar med särskild

service eller vård, och service eller vård,

 4. på färdmedel i 4. på färdmedel i

inrikes kollektivtrafik inrikes kollektivtrafik

eller i lokaler och eller i lokaler och

andra utrymmen som är andra utrymmen som är

avsedda att användas av avsedda att användas av

den som reser med sådana den som reser med sådana

färdmedel. färdmedel,

 5. i andra lokaler än

 sådana som avses i 1-4 när

 en allmän sammankomst

 eller en offentlig till-

 ställning som avses i 2

 kap. 1-3 §§ ordningslagen

 (1993:000) anordnas och

 i lokaler som är avsedda

 att användas av den som

 deltar i sammankomsten

 eller tillställningen,

 samt

 6. i andra lokaler än

 sådana som avses i 1-5 om

 allmänheten har tillträde

 till lokalerna.

4 § I hotell och andra Bestämmelserna i första

inrättningar där stycket 5 och 6 gäller

tillfällig bostad inte serveringslokaler i

yrkesmässigt upplåts, restauranger och andra

skall i ett visst antal serveringsställen.

av de rum eller

liknande som upplåts 4 § I hotell och andra

rökning vara förbjuden. Iinrättningar där tillfällig

fråga om sovkupéer och bostad yrkesmässigt

andra utrymmen som upp- upplåts, skall i ett

låts för tillfällig bostadvisst antal av de rum

på färdmedel i inrikes eller liknande som

kollektivtrafik gäller i upplåts rökning vara för-

stället 2 §. bjuden. I fråga om

 Restauranger eller sovkupéer och andra

andra serveringsställen utrymmen som upplåts för

som har mer än femtio tillfällig bostad på

sittplatser skall, om färdmedel i inrikes

rökförbud ej föreligger kollektivtrafik gäller i

enligt 2 §, ha sitt- stället 2 § 4.

platser inom ett eller Restauranger eller

flera områden där rökningandra serveringsställen

är förbjuden. som har mer än femtio

 sittplatser skall, om

5 § Bestämmelserna i 2 rökförbud ej föreligger

och 3 §§ gäller inte i enligt 2 § 1-4, ha sitt-

fråga om bostäder och platser inom ett eller

andra lokaler för boende flera områden där rökning är

som inte är tillfälligt.

 förbjuden.

6 § Rökning är trots

bestämmelserna i 2 § 2-4 5 § Bestämmelserna i 2 §

tillåten i delar av de gäller inte i fråga om bo-

lokaler eller andra städer och andra lokaler

utrymmen som avses där, för boende som inte är

om dessa delar särskilt

avsatts för rökning. Det-tillfälligt.

samma gäller lokaler som

avses i 2 § 1 och som är 6 § Rökning är trots bestäm-

upplåtna enbart för melserna i 2 § 2-6

personal. tillåten i delar av de

 Avvikelse från 2-4 §§ fårlokaler eller andra

göras om det finns utrymmen som avses där,

särskilda skäl därtill påom dessa delar särskilt

grund av utrymmets avsatts för rökning. Det-

beskaffenhet eller samma gäller lokaler som

användningssätt eller av avses i 2 § 1 och som är

omständigheterna i upplåtna enbart för

övrigt. personal.

 Avvikelse från 2 och 4 §§

 får göras om det finns sär-

 skilda skäl därtill på

 grund av utrymmets

 beskaffenhet eller

7 § Den som i egenskap användningssätt eller av

av ägare eller på annan omständigheterna i övrigt.

grund disponerar över en Detta gäller i tillämpliga

lokal eller ett annat delar även sådana områden

utrymme som omfattas utomhus som avses i 2 §

av någon av bestäm- 1.

melserna i 2-4 §§ svarar

för att bestämmelserna 7 § Den som i egenskap av

följs. ägare eller på annan grund

 disponerar över en lokal,

 ett annat utrymme eller

 ett område utomhus som

 omfattas av någon av

 bestämmelserna i 2 och 4 §§

 svarar för att

 bestämmelserna följs.

 Om någon trots tillsägelse röker där rökning inte är tillåten, får denne

avvisas.

Begränsning av rökning i Rökfri arbetsmiljö

arbetslokaler

8 § Arbetsgivare och 8 § I andra fall än som

arbetstagare skall avses i 2 och 4 §§ svarar

samverka för att arbets- arbetsgivaren för att en

lokaler och liknande arbetstagare inte mot

utrymmen i allt väsen- sin vilja utsätts för

tligt blir rökfria. De tobaksrök i den ar-

skall särskilt verka för betslokal eller det lik-

att de som vistas på en nande utrymme där arbets-

arbetsplats inte tagaren är verksam. Som

ofrivilligt utsätts för arbetstagare räknas här

tobaksrök. Som arbets- personer som avses i 1

tagare räknas här kap. 2 § första stycket

personer som avses i 1 och 3 § arbetsmiljölagen

kap. 2 § första stycket

och 3 § arbetsmiljölagen (1977:1160).

(1977:1160).

12 § Näringsidkare som 12 § En näringsidkare som

marknadsför tobaksvara marknadsför tobaksvara

till konsumenter skall till konsumenter får inte

iaktta särskild använda kommersiella

måttfullhet. I syn- annonser i periodisk

nerhet gäller att reklam skrift eller i annan

eller annan därmed jämförbar skrift på

marknadsföring inte får vilken tryck-

vara påträngande, frihetsförordningen är

uppsökande eller tillämplig. Inte heller

uppmana till bruk av får vid sådan

tobak. marknadsföring användas

 Vid marknadsföring som kommersiella annonser i

avses i första stycket ljudradio- eller tele-

får inte användas visionsprogram. Detta

kommersiella annonser i gäller även sådana

ljudradio- eller tele- televisionssändningar som

visionsprogram. Detta omfattas av lagen

gäller även sådana (1992:1356) om

televisionssändningar satellitsändningar till

som omfattas av lagen allmänheten och som kan

(1992:1356) om tas emot endast i något

satellitsändningar av annat land som är bundet

televisionsprogram till av avtalet om Europeiska

allmänheten och som kan ekonomiska

tas emot endast i något samarbetsområdet

annat land som är bundet (EES-avtalet).

av avtalet om Vid marknadsföring av

Europeiska ekonomiska tobaksvaror till

samarbetsområdet konsumenter på något annat

(EES-avtalet). sätt än som avses i första

 stycket skall en närings-

 idkare iaktta särskild

 måttfullhet. I synnerhet

 gäller att reklam eller

 annan marknadsföring inte

 får

 vara påträngande, upp-

 sökande eller uppmana

 till bruk av tobak.

15 § Tillverkare eller 15 § Tillverkare eller

importör av tobaksvara importör av tobaksvara

skall, i den utsträck- skall, i den utsträckning

ning som föreskrivs av som föreskrivs av

regeringen, genom egna regeringen, till

undersökningar eller på Socialstyrelsen lämna de

annat sätt utreda om de uppgifter som behövs för

kemiska och att varornas hälsorisker

toxikologiska egen- skall kunna bedömas.

skaperna hos varan har

hälsovådliga effekter. I

den utsträckning som

föreskrivs av regeringen

skall tillverkaren

eller importören också

redovisa undersök-

ningsresultat och andra

uppgifter som kan

behövas för att bedöma 18 § Den centrala

varornas hälsorisker. tillsynen över att denna

 lag och föreskrifter som

18 § Den centrala meddelas med stöd av

tillsynen över att denna lagen följs utövas av

lag och föreskrifter som 1.

meddelas med stöd av Arbetarskyddsstyrelsen

lagen följs utövas av när det gäller

 1. a) lokaler och andra

Arbetarskyddsstyrelsen utrymmen som avses i 2 §

när det gäller lokaler och som är upplåtna enbart

och andra utrymmen som för personal, och

avses i 2 § och som är b) lokaler och andra

upplåtna enbart för utrymmen på vilka 8 §

personal, och skall tillämpas, samt

 2. Socialstyrelsen när

 det gäller

 a) miljöer som avses i

 2. Socialstyrelsen när 2 § och som inte är

det gäller upplåtna enbart för

 a) miljöer som avses i personal,

2 § och som inte är b) lokaler som avses i

upplåtna enbart för 4 §,

personal,

 b) lokaler som avses c) varningstexter m.m.

i 3 och 4 §§. enligt 9-11 §§, och

 c) varningstexter d) produktkontroll

m.m. enligt 9-11 §§, och m.m. enligt 15-17 §§.

 d) produktkontroll

m.m. enligt 15-17 §§.

Den omedelbara tillsynen utövas av

 1. Yrkesinspektionen när det gäller lokaler och andra utrymmen för vilka

Arbetarskyddsstyrelsen har den centrala tillsynen, och

 2. den nämnd som fullgör kommunens uppgifter inom miljö- och hälsoskyddområdet

när det gäller de miljöer och de lokaler för vilka Socialstyrelsen har den

centrala tillsynen.

 Länsstyrelsen utövar inom länet tillsyn enligt andra stycket 2.

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft, såvitt avser 12 § kraft, såvitt avser 12 §

andra stycket andra första stycket tredje

meningen, den dag meningen, den dag

regeringen bestämmer och regeringen bestämmer och

i övrigt den 1 juli i övrigt den 1 juli 1993,

1993, då lagen då lagen (1975:1154) om

(1975:1154) om var- varningstext och

ningstext och innehållsdeklaration på

innehållsdeklaration på tobaksvaror samt lagen

tobaksvaror samt lagen (1978:764) med vissa be-

(1978:764) med vissa stämmelser om mark-

bestämmelser om mark- nadsföring av tobaksvaror

nadsföring av tobaks- upphör att gälla.

varor upphör att gälla.

 Beslut om varningstext eller innehållsdeklaration som gäller den 1 juli 1993

skall fortsätta att gälla till dess annat har föreskrivits med stöd av denna

lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 3

3 Ärendet och dess beredning

I proposition 1992/93:185 om tobakslag föreslog regeringen att en tobakslag

skulle införas. Till grund för den föreslagna lagen låg Tobaksutredningens

betänkande Tobakslag (SOU 1990:29). I lagförslaget fanns regler om vissa miljöer

där rökning inte skulle få äga rum eller där vissa utrymmen skulle hållas fria

från tobaksrök. Huvudregeln var att rökning inte skulle vara tillåten i lokaler

för barnomsorg, skolverksamhet och annan verksamhet för barn och ungdom,

färdmedel i inrikes kollektivtrafik, lokaler för hälso- och sjukvård samt i

lokaler avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild

service eller vård. I propositionen föreslogs vidare att det i lokaler där

offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas och i andra

lokaler dit allmänheten har tillträde skulle, om miljön inte var rökfri, finnas

områden där rökning var förbjuden. Enligt förslaget skulle också arbetsgivare

och arbetstagare samverka för att arbetsplatser i allt väsentligt skulle bli

rökfria. Bestämmelserna om varningstexter och innehållsdeklarationer på för-

packningar enligt lagen (1975:1154) om varningstext och innehållsdeklaration på

tobaksvaror flyttades i huvudsak oförändrade över till den föreslagna lagen.

Detsamma gällde reglerna om marknadsföring i lagen (1978:764) med vissa

bestämmelser om marknadsföring av tobaksvaror. I propositionen föreslogs också

vissa regler om produktkontroll. Bl.a. skulle regeringen ges rätt att föreskriva

att tillverkare och importörer av tobaksvaror skall utreda om de kemiska och

toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror som tillverkas i Sverige eller införs

hit har hälsovådliga effekter och redovisa resultatet av undersökningarna.

 Med anledning av propositionen väcktes i riksdagen ett flertal motioner.

Socialutskottet tillstyrkte förslaget till tobakslag (bet. 1992/93:SoU26).

Utskottet hemställde samtidigt att riksdagen skulle göra ett antal

tillkännagivanden enligt vilka regeringen snarast borde återkomma till riksdagen

med lagförslag i enlighet med vad som anfördes i betänkandet. I ett av de

föreslagna tillkännagivandena tog utskottet upp frågan om helt rökfria miljöer.

Rökförbudet borde enligt utskottet utsträckas till att omfatta även skolgårdar

och platser utomhus som används i barnomsorgen. Även lokaler där offentliga

tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas och andra lokaler dit

allmänheten har tillträde borde omfattas av rökförbud. Utskottet ansåg också att

regeringens förslag om en i lag föreskriven skyldighet för arbetsgivare och

arbetstagare att samverka för att åstadkomma rökfria arbetsmiljöer var

otillräckligt för att säkerställa att människor skulle slippa att utsättas för

passiv rökning på sin arbetsplats. Regeringen borde därför återkomma till

riksdagen med lagförslag om rätt till rökfri arbetsmiljö.

 Utskottet ansåg vidare att regeringen borde återkomma med lagförslag som

förbjuder direkt reklam för tobaksprodukter. Förslaget borde ges en liknande

utformning som det som gäller för alkoholdrycker.

 Utskottet uttalade också att det inte bör ankomma på tobaksindustrin själv att

utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har

hälsovådliga effekter, utan att detta bör åligga en opartisk myndighet.

 Den 28 maj 1993 antog riksdagen förslaget i propositionen (rskr. 1992/93:356).

Samtidigt gjorde riksdagen tillkännagivanden i enlighet med vad som anförts i

socialutskottets betänkande.

 Tobakslagen utfärdades den 3 juni 1993 (SFS 1993:581) och trädde med undantag

för en bestämmelse om marknadsföring i kraft den 1 juli 1993.

 Riksdagens tillkännagivanden har initierat detta lagstiftningsärende som har

beretts inom Socialdepartementet. Något remissförfarande har inte ansetts

nödvändigt med hänsyn till att de frågor som innefattas i ärendet ingår i

Tobaksutredningens betänkande som har remissbehandlats.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 oktober 1993 att inhämta Lagrådets yttrande över det

lagförslag som finns i bilaga 1. Lagrådets yttrande finns i bilaga 2.

 Lagrådet har föreslagit en viss ändring i förtydligande syfte.

 Regeringen har följt Lagrådets förslag. Dessutom har några redaktionella

ändringar gjorts i lagtexten.

4 Allmän bakgrund

I tobakslagspropositionen (prop. 1992/93:185 s. 10-19) redogörs utförligt för

bakgrunden till tobakslagen. I redogörelsen innefattas hälsorön beträffande

tobaksprodukter, tobaksvanornas utveckling samt de åtgärder, rättsliga och

andra, som vidtagits i Sverige och andra länder. För en mer allmän bakgrund

hänvisas till denna framställning. Under rubriken prisfrågor redovisades vidare

i propositionen höjningar av tobaksskatten från den 1 december 1992. I prop.

1993/94:25 som nyligen avgetts till riksdagen föreslår regeringen en uppräkning

av nuvarande skattesatser med 4 procent. För åren 1995 t.o.m. 1998 föreslås att

skattesatserna för respektive år omräknas med hänsyn tagen till den allmänna

prisutvecklingen. Utgångspunkt skall vara 1994 års skattesatser.

 Här skall i korthet redovisas viktigare uppgifter beträffande det svenska

lagstiftningsarbete som lett fram till propositionen om tobakslag.

 År 1977 tillsatte regeringen en parlamentariskt sammansatt kommitté för att

utarbeta ett program för att nedbringa tobakskonsumtionen och motverka dess

skadeverkningar. Kommittén avlämnade år 1978 ett delbetänkande, Rökfria miljöer

(Ds 1978:7) och 1981 sitt slutbetänkande Minskat tobaksbruk (SOU 1981:18). Med

utgångspunkt bl.a. i kommitténs förslag gav regeringen Arbetarskyddsstyrelsen

och Socialstyrelsen i uppdrag att i samråd utarbeta rekommendationer om

begränsning av tobaksrökning i lokaler av gemensamhetskaraktär. År 1983 gav de

båda styrelserna gemensamt ut allmänna råd om begränsningar av rökning i

gemensamhetslokaler. Huvudinnehållet i dessa råd är att ingen mot sin vilja

skall behöva utsättas för obehag eller hälsorisker på grund av tobaksrökning i

gemensamhetslokaler. Offentliga lokaler måste vara tillgängliga även för

särskilt rökkänsliga personer och måste därför vara helt eller delvis rökfria.

På arbetsplatser bör det få finnas särskilda utrymmen där rökning är tillåten

som dock inte får inskränka på kravet om rätt till rökfri miljö.

 År 1987 föreslog lagutskottet (bet. 1987/88:LU13) att regeringen skulle ges i

uppdrag att utreda vilka konsekvenser ett förbud mot annonsering av tobaksvaror

skulle få. Riksdagen biföll utskottets hemställan (rskr. 1987/88:115).

 År 1988 antog Nordiska rådet två rekommendationer rörande tobak (rek. nr 11

och 12/1988). Enligt den ena rekommenderade rådet Nordiska ministerrådet att

utreda införandet av restriktiva regler i Norden i fråga om rökning. Som exempel

på sådana regler angavs begränsning av rökning i offentliga lokaler och på

offentliga kommunikationsmedel, förbud mot tobaksreklam och märkning av

tobaksprodukter. I den andra rekommenderade Nordiska rådet de nordiska ländernas

regeringar att på ett internationellt plan verka för restriktivare regler för

tobakskonsumtion.

 Mot bakgrund av allmänna kunskaper om tobakens hälsorisker, riksdagens begäran

samt Nordiska rådets rekommendationer bemyndigade regeringen i maj 1988 chefen

för Socialdepartementet att i syfte att begränsa tobaksbruket tillsätta en

utredning för att utreda och lämna förslag till åtgärder för att ytterligare

begränsa tobaksbruket. En särskild utredare förordnades i juni 1988.

Utredningen, som antog namnet Tobaksutredningen, överlämnade i mars 1990

betänkandet Tobakslag (SOU 1990:29). Betänkandet innehöll bl.a. förslag till

bestämmelser om rökfria miljöer omfattande bl.a. skollokaler m.m., skolgårdar,

lokaler där offentliga tillställningar och allmänna sammankomster anordnas,

andra offentliga lokaler, restauranger, hotell och arbetsplatser. Vidare

föreslog utredningen förbud mot "öppen" och förtäckt tobaksreklam. Utredningen

föreslog även vissa bestämmelser om handeln med tobak, innefattande bl.a.

åldersgräns vid försäljning av tobaksvaror, samt vissa regler om

produktkontroll.

 I proposition 1990/91:175 Om vissa folkhälsofrågor, som behandlade hälsan hos

den svenska befolkningen uttalades att ett minskat tobaksbruk var en faktor av

stor betydelse för folkhälsan. I denna proposition anfördes vidare att det borde

i lag regleras i vilken utsträckning det skulle vara tillåtet att röka i bl.a.

lokaler och andra utrymmen dit allmänheten har tillträde, samt att förbud mot

reklam för tobaksvaror och vissa regler om produktkontroll borde införas.

Socialutskottet (bet. 1990/91:SoU23) instämde i regeringens bedömning bl.a. när

det gällde rökfria miljöer. I fråga om reklam för tobaksvaror förklarade

utskottet dock att något förbud inte borde införas innan man inom EG nått

enighet om motsvarande åtgärd. Utskottet förklarade därför att det tillstyrkte

ett yrkande i motion 1990/91:So73 enligt vilken riksdagen borde ge regeringen

till känna vad som i motionen anförts om åtgärder mot tobaksbruk. I motionen

anfördes bl.a. att motionärerna ville uppmärksamma de negativa konsekvenser ett

förbud mot tobaksreklam skulle föra med sig. Enligt motionärerna fanns det en

risk för att ett totalförbud mot tobaksreklam skulle innebära att utvecklingen

av mindre farliga tobaksprodukter stannar av, vilket vore olyckligt från

folkhälsosynpunkt. Motionärerna pekade också på risken för att de

multinationella företagen i kraft av den internationella reklamen skulle gynnas

på bekostnad av den nationella industrin. Utskottet hemställde att riksdagen som

sin mening skulle ge regeringen till känna vad utskottet anfört i denna fråga.

Denna hemställan bifölls av riksdagen (rskr. 1990/91:376).

 I avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet) som ingicks

den 2 maj 1992 ingår vissa rättsakter rörande tobak som Sverige åtagit sig att

införliva såsom direktiv rörande märkning av tobaksvaror respektive gränsvärde

för tjärhalt av cigaretter. Angående utvecklingen inom EG hänvisas till

tobakslagspropositionen (s. 18-19).

5 Skolgårdar och motsvarande områden inom

barnomsorgen

Regeringens förslag: Rökning skall vara förbjuden på

skolgårdar och på motsvarande områden utomhus vid

förskolor och fritidshem.

Bakgrund

I tobakslagen intogs en bestämmelse som förbjuder rökning i lokaler för

barnomsorg, skolverksamhet eller annan verksamhet för barn eller ungdom. Denna

bestämmelse infördes på grundval av Tobaksutredningens förslag. Utredningen

anförde att det var särskilt angeläget att lagreglerna om rökbegränsning

omfattade sådana lokaler. Ett rökförbud är, enligt utredningens mening, i det

fallet motiverat inte bara av hänsyn till de särskilda hälsorisker som

tobaksrökning innebär för unga människor, det är också viktigt att man genom

rökförbudet i de nämnda lokalerna markerar att rökning inte är önskvärd från

samhällets synpunkt. Utredningen ansåg att ett rökförbud på det sättet kunde

bidra till att en del ungdomar aldrig börjar röka. Utredningen ansåg vidare att

mycket talade för att en tobakslag också borde omfatta skolgårdar även om

lagreglerna om rökförbud i princip borde vara begränsade till inomhusutrymmen

och att rökning utomhus således i allmänhet borde lämnas fri. Skolgårdar ansågs

dock vara av så speciell karaktär att det beträffande dem fanns anledning att

göra avsteg från den angivna principen. Genom att låta rökförbudet omfatta även

skolgårdar skulle man bl.a. få bort systemet med rökrutor. Med skolgårdar borde

i sammanhanget jämställas motsvarande platser utomhus inom barnomsorgen.

 Utredningen föreslog således en bestämmelse enligt vilken rökning inte skulle

få äga rum på skolgårdar eller på platser utomhus som används i barnomsorgen.

 I tobakslagspropositionen anförde föredragande statsråd att han visserligen

delade uppfattningen att rökning inte borde förekomma på sådana platser men att

han ansåg att lagregleringen borde begränsas till inomhusmiljöer. Propositionen

innehöll därför inte någon bestämmelse rörande utomhusmiljöer. Föredraganden

framhöll dock att han fann det angeläget att man lokalt motverkar rökning på

nämnda platser och ansåg det t.ex. inte vara lämpligt att ha s.k. rökrutor på

skolgårdar.

 Socialutskottet, som tillstyrkte förslaget till tobakslag, uttalade (bet.

1992/93:SoU26 s.16) att lagreglerna om rökförbud i princip borde vara begränsade

till inomhusutrymmen och att några begränsningar i lag av rökning utomhus i

allmänhet inte borde göras. Skolgårdar och platser utomhus som används i

barnomsorgen ansåg emellertid utskottet vara så angelägna att hålla rökfria och

av så speciell karaktär att det fanns skäl att göra avsteg från den principen.

Även dessa platser borde därför omfattas av rökförbud. Utskottet ansåg att

regeringen snarast borde återkomma till riksdagen med förslag till sådan

reglering.

 Riksdagen, som antog propositionsförslaget, beslöt att som sin mening ge

regeringen till känna vad utskottet hade anfört (rskr. 1992/93:356).

 Skälen för regeringens förslag: Socialutskottet har uttalat att skolgårdar och

platser utomhus som används i barnomsorgen är så angelägna att hålla rökfria och

av så speciell karaktär att det finns skäl att göra avsteg från den annars

gällande principen att lagreglerna om rökförbud i princip bör vara begränsade

till inomhusutrymmen och att några begränsningar i lag av rökning utomhus i

allmänhet inte bör göras. Utskottets ståndpunkt överensstämmer med

tobaksutredningens förslag. I tobakslagspropositionen ansåg föredragande

statsrådet att rökning visserligen inte bör förekomma på de nämnda platserna men

att lagregleringen borde begränsas till inomhusmiljöer. Det finns dock enligt

regeringens bedömning inte något som i och för sig hindrar att rökförbud

utsträcks även till nämnda platser. Riksdagens önskemål bör därför tillgodoses.

Tobaksutredningens förslag är dock inte helt entydigt med hänsyn till den

utveckling som skett inom barnomsorgen, som bl.a. inrymmer olika integrerade och

privata omsorgsformer. En viss avgränsning är därför nödvändig. Vad riksdagen

önskat synes i första hand vara att rökförbud skall gälla på skolgårdar och

sådana utomhusplatser inom barnomsorgen som kan jämställas med skolgårdar dvs.

ett särskilt iordningställt och vanligen inhägnat område vid en förskola eller

ett fritidshem. Däremot bör inte utomhusplatser vid ett familjedaghem omfattas

(jfr 5 §), och inte heller allmänna lekplatser även om de också utnyttjas av

barnomsorgen. Regeringen föreslår därför att det skall vara förbjudet att röka

på skolgårdar och på motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem.

Bestämmelsen bör anknytas till det nuvarande förbudet mot rökning i lokaler som

är avsedda för barnomsorg och skolverksamhet. De regler om ansvar för ägare

eller motsvarande som gäller för att regeln om rökförbud i sådana lokaler

iakttas skall gälla även de utomhusplatser som nu regleras. Detsamma gäller

reglerna beträffande tillsyn.

6 Lokaler där offentliga tillställningar och allmänna

sammankomster anordnas samt andra lokaler dit

allmänheten har tillträde

Regeringens förslag: Rökning skall vara förbjuden i

lokaler där en offentlig tillställning eller en

allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler

dit allmänheten har tillträde. Möjlighet skall dock

finnas att inrätta rökrum. Vidare skall undantag

från förbudet få göras om det finns särskilda skäl.

Bakgrund

Tobaksutredningen föreslog rökförbud i lokaler där en offentlig tillställning

eller allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler dit allmänheten har

tillträde.

 I tobakslagspropositionen anfördes att utgångspunkten när det gällde nämnda

lokaler borde vara att lokalerna skulle hållas fria från tobaksrök. Detta låg i

linje med vad som i praktiken ofta redan gällde. Föredragande statsråd pekade på

att utvecklingen gått i riktning mot att tobaksrökning inte är tillåten vid

allt fler sammankomster och att brandföreskrifter ofta stipulerar förbud mot

rökning. Han fann det angeläget att utvecklingen mot ett rökfritt samhälle

fortsätter men var inte beredd att gå så långt som till att föreslå ett

lagstadgat förbud mot tobaksrökning i lokaler av detta slag. Han begränsade sig

därför till att föreslå att det i lag skulle föreskrivas att det i lokaler t.ex.

för idrottsevenemang, danstillställningar, diskussions- och föredragsmöten,

konserter, teater och biografföreställningar skulle, om miljön inte var rökfri,

finnas områden där rökning var förbjuden. Regleringen borde begränsas till

arrangemang inomhus. Den borde dock även avse biutrymmen. Det underströks att de

föreslagna reglerna var minimiregler och att de angivna lokalerna i största

möjliga utsträckning borde hållas rökfria.

 Det som sagts om rökning i lokaler där offentliga tillställningar och allmänna

sammankomster anordnas borde enligt propositionen också gälla för andra lokaler

av gemensamhetskaraktär, som t.ex. expeditioner och mottagningsrum hos statliga

och kommunala myndigheter, postkontor, banklokaler, butiker etc.

 Socialutskottet, som tillstyrkte lagförslaget, anförde att även lokaler där

offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas och andra

lokaler dit allmänheten har tillträde borde omfattas av rökförbud. Utskottet

ansåg att den föreslagna lagen på denna punkt inte var tillräckligt

genomgripande eftersom rök sprider sig i öppna lokaler och icke-rökare därför

skulle drabbas. Regeringen borde därför enligt utskottet återkomma till

riksdagen med förslag till sådan lagreglering. Riksdagen, som godtog

lagförslaget, gav regeringen till känna vad utskottet anfört.

 Skäl för regeringens förslag: I tobakslagen föreskrivs att i lokaler där en

offentlig tillställning eller allmän sammankomst anordnas eller i lokaler som är

avsedda att användas av den som deltar i sådan tillställning eller sammankomst

skall, om miljön inte är rökfri, finnas områden där rökning är förbjuden.

Detsamma gäller andra lokaler dit allmänheten har tillträde. Riksdagen har

emellertid förordat rökförbud med hänvisning till att bestämmelserna i

tobakslagen inte är tillräckligt genomgripande på grund av att rök sprider sig i

öppna lokaler och icke-rökare därför drabbas. Ett förbud mot rökning i nämnda

lokaler bör därför införas.

 I proposition 1992/93:210 om ny ordningslag har regeringen lagt fram förslag

om en ordningslag som skall ersätta allmänna ordningsstadgan (1956:617) och

lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. Riksdagen har nyligen antagit

förslagen i propositionen (bet. 1993/94:JuU1, rskr. 1993/94:1). Ordningslagen

träder i kraft den 1 april 1994. I 2 kap. 1-3 §§ anges vad som avses med

allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Hänvisningen i

tobakslagen till allmänna ordningsstadgan och lagen om allmänna sammankomster

för definition av dessa begrepp bör i den förbudsbestämmelse som nu föreslås

ersättas med hänvisning till nämnda paragrafer i ordningslagen. Detta medför

inte någon ändring av tillämpningsområdet.

 Regeringen anser att bestämmelsen i 6 § tobakslagen om möjlighet att göra

avsteg från rökförbud bör kunna få tillämpas även i nu avsedda fall. Det bör

således finnas möjlighet att avsätta särskilda rökrum eller avgränsade utrymmen

där rökning får äga rum. Undantag från förbudet bör också få göras om det finns

särskilda skäl på grund av lokalens beskaffenhet, t.ex. när det gäller stora

utrymmen med god ventilation.

7 Rökning på arbetsplatser

Regeringens förslag: I tobakslagen införs en

paragraf enligt vilken en arbetsgivare, i andra

fall än som regleras i bestämmelserna om begränsning

av rökning i vissa lokaler och utrymmen, skall

svara för att en arbetstagare inte mot sin vilja

utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller det

liknande utrymme där han är verksam.

Bakgrund

Tobaksutredningen föreslog rökförbud på arbetsplatser. Förbudet skulle avse

lokaler där två eller flera arbetstagare brukar vistas. Undantag skulle göras

dels för särskilda rökrum, dels för rum som bara används av en person om

ventilationen är sådan att rök inte sprids till rökfria lokaler.

 I tobakslagspropositionen anförde föredragande statsrådet bl.a. följande. En

viktig fråga som gäller arbetsmiljön är rökningen på arbetsplatsen. Denna fråga

regleras inte närmare i arbetsmiljölagen. I proposition 1990/91:175 om vissa

folkhälsofrågor förklarade regeringen att det normala var att arbetsplatser

hålls rökfria. Att inte mot sin vilja utsättas för tobaksrök är en viktig

princip särskilt när det gäller en arbetsplats där arbetstagare vistas under

lång tid. Många arbetsplatser är också utsatta för andra luftföroreningar och

kombinationer av olika föroreningar kan medföra stora hälsorisker. Statsrådet

anförde vidare bl.a. att det mot bakgrund av det sagda skulle kunna hävdas att

rökning på arbetsplatser borde regleras i lag men att han såg det som en fördel

om frågan vilka regler som skall gälla i detta avseende kan lösas lokalt genom

en överenskommelse mellan arbetsgivaren och de anställda eller deras

organisation. Detta har anförts bl.a. av LO och SAF och har även legat till

grund för de rekommendationer som Arbetarskyddsstyrelsen och Socialstyrelsen

utfärdat i frågan. Även om det fortfarande finns arbetsplatser där arbetstagare

mot sin vilja utsätts för andras tobaksrök ansåg statsrådet det inte motiverat

att lagstifta om vilka regler som skall gälla tobaksrökning på arbetsplatser.

 I tobakslagspropositionens lagförslag föreskrevs en skyldighet för

arbetsgivare och arbetstagare att samverka för att åstadkomma rökfria

arbetsmiljöer och att särskilt verka för att personer inte mot sin vilja

utsätts för tobaksrök.

 Socialutskottet, som tillstyrkte lagförslaget, anförde bl.a. att det mot

bakgrund av den passiva rökningens hälsofarlighet och de problem för allergiker

och andra icke-rökare som tobaksrökning för med sig var hög tid att Sverige, som

flera andra länder redan gjort, lagstiftar om rätten till rökfria arbetsplatser.

Utskottet ansåg vidare att Arbetarskyddsstyrelsens och Socialstyrelsens

gemensamma råd om begränsning av rökning i gemensamhetslokaler inte givit

önskade effekter på arbetsplatserna och att det fortfarande råder oacceptabla

förhållanden på många arbetsplatser. En lagstiftning om rätt till rökfri

arbetsmiljö skulle ge arbetsgivarna en stabil grund för åtgärder på detta

område. Rekommendationer och en i lag föreskriven skyldighet att samverka för

att åstadkomma rökfria arbetsmiljöer var enligt utskottet otillräckligt för att

säkerställa att människor skall slippa utsättas för passiv rökning på sin

arbetsplats. En samverkan kunde möjligen vara tillräcklig för att åstadkomma

rökfrihet på stora arbetsplatser men blir betydligt svårare att åstadkomma på

alla mindre arbetsplatser. Regeringen borde därför snarast återkomma till

riksdagen med lagförslag om rätt till rökfri arbetsmiljö. Riksdagen, som antog

lagförslaget, gav regeringen till känna vad utskottet anfört.

 Skälen för regeringens förslag: Socialutskottet har uttalat att regeringen bör

återkomma till riksdagen med lagförslag om rätt till rökfri arbetsmiljö. Som

skäl har utskottet bl.a. anfört att det mot bakgrund av den passiva rökningens

hälsofarlighet och de problem för allergiker och andra icke-rökare som

tobaksrökning för med sig är hög tid att Sverige liksom flera andra länder gjort

lagstiftar om rätten till rökfria arbetsplatser. Arbetarskyddstyrelsens och

Socialstyrelsens gemensamma råd om begränsning av rökning i gemensamhetslokaler

har enligt utskottet inte givit önskade effekter på arbetsplatserna. En

lagstiftning om rätt till

 4

rökfri arbetsmiljö skulle ge arbetsgivarna en stabil grund för åtgärder på detta

område.

 Av utskottets betänkande framgår inte närmare vad utskottet avsett med rätt

till en rökfri arbetsmiljö. Det synes dock inte innebära att man velat gå så

långt som till att förorda ett generellt rökförbud på alla arbetsplatser. En

rätt till en rökfri arbetsmiljö måste enligt regeringens mening ses mot bakgrund

av vådorna med passiv rökning. Syftet är således att säkerställa att människor

skall slippa utsättas för passiv rökning på sin arbetsplats. I detta torde också

ligga att i de fall samtliga som är verksamma på en arbetsplats är eniga om att

rökning kan ske, eller om rökning i en arbetslokal kan ske på sådant sätt att

annan arbetstagare inte känner av röken får rökning äga rum. För den som inte

röker bör det emellertid i enlighet med riksdagens önskemål finnas ett skydd mot

att han i den arbetsmiljö han mer regelmässigt är verksam inte mot sin vilja

utsätts för hälsofarlig tobaksrök. Regeringen föreslår därför att den nuvarande

bestämmelsen om begränsning av rökning i arbetslokaler (8 §) ersätts av en regel

enligt vilken en arbetsgivare - i andra fall än de som omfattas av reglerna om

begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen - svarar för att en

arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller

det liknande utrymme där han är verksam.

 Bestämmelsen om rätt till en rökfri arbetsmiljö kommer givetvis att medföra

att rökning inte kan äga rum i ett flertal arbetslokaler. Arbetsgivaren har dock

möjlighet att hänvisa rökare till särskilt avsatta rökrum. En förutsättning är i

sådana fall att ventilationen är tillfredsställande så att det inte kommer in

tobaksrök i andra arbetslokaler.

 En praktisk fråga som kan uppkomma vid tillämpning av bestämmelsen är om

rökning skall få äga rum i enskilda arbetsrum. Något generellt svar går inte att

lämna på denna fråga. En första förutsättning för att så får ske - i det fall

någon motsätter sig rökning på en arbetsplats - bör vara att ventilationen är

sådan att det inte kommer in tobaksrök i lokaler som används av icke-rökare.

Detta ansvarar arbetsgivaren för. I sista hand ankommer det på

tillsynsmyndigheterna att göra dylika avvägningar.

 Det bör ankomma på Yrkesinspektionen lokalt och Arbetarskyddsstyrelsen

centralt att svara för tillsynen.

8 Marknadsföring av tobaksprodukter

Regeringens förslag: I tobakslagen tas in en ny

bestämmelse som innebär att det vid marknadsföring

av en tobaksvara är förbjudet att använda en

kommersiell annons i periodisk skrift eller annan

därmed jämförbar skrift på vilken

tryckfrihetsförordningen är tillämplig.

 5

Bakgrund

År 1979 trädde lagen (1978:764) med vissa bestämmelser om marknadsföring av

tobaksvaror (tobaksreklamlagen) och lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker (alkoholreklamlagen) i kraft.

 Till grund för dessa lagar låg Tobaks- och alkoholreklamutredningens

betänkande Reklamen för alkohol och tobak (SOU 1976:63). I båda lagarna

uppställdes grundläggande krav på särskild måttfullhet vid marknadsföring av

tobak respektive alkoholdrycker. Kraven innebar att en reklam- eller annan

marknadsföringsåtgärd som är påträngande, uppsökande eller som uppmuntrar till

bruk av alkohol eller tobak inte får företas. Lagarna innehöll specialregler i

fråga om kommersiella annonser i tryckta periodiska skrifter. I

alkoholreklamlagen intogs vid lagens införande ett förbud mot sådan annonsering

vad avser spritdrycker, vin eller starköl. Något motsvarande förbud beträffande

tobaksvaror upptogs inte i tobaksreklamlagen. Det krävdes dock att en

tobaksannons skulle återge en sådan varningstext och innehållsdeklaration som

skulle finnas på en tobaksvaras förpackning enligt lagen (1975:1154) om

varningtext och innehållsdeklaration på tobaksvaror (3 § tobaksreklamlagen). Som

skäl för att de svenska tobaksreglerna gjordes mindre restriktiva än motsvarande

alkoholregler anfördes i den proposition (prop. 1977/78:178) som föregick

lagstiftningen bl.a. att handeln med tobaksvaror i princip är helt fri och att

det råder en mer markant konkurrens på tobaksområdet. Vid ett annonsförbud för

tobaksvaror fanns det en uppenbar risk för att de svenska producenterna skulle

komma i ett sämre läge än de utländska. Det pekades på att de utländska

tillverkarna bl.a. genom annonsering i utländsk press med spridning i Sverige

kunde påverka den svenska marknaden och att svenskar som turistade utomlands kom

i kontakt med marknadsföringsåtgärder för utländska tobaksmärken. Det fanns

också en risk för smygreklam från utländska företags sida.

 Reklamlagarna anknöt till marknadsföringslagen (1975:1418) på det sättet att

en marknadsföringsåtgärd som stred mot lagarna skulle anses vara otillbörlig mot

konsumenter vid tillämpning av marknadsföringslagens generalklausul mot

otillbörlig marknadsföring.

 Reglerna rörande kommersiella annonser i tryck föregicks av att det år 1974

infördes stöd för en sådan reglering i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen (TF).

Där slogs i punkt 1 fast att utan hinder av TF gäller vad i lag är stadgat om

förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av

alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. Frågan om innebörden av begreppet

tobaksvaror och alkoholhaltiga drycker behandlades i förarbetena till nämnda

bestämmelse. Tillämpningsområdet för undantagsbestämmelserna avgränsades härvid

av föredragande statsrådet enligt följande (prop. 1973:123 s. 45). De varor som

skulle kunna drabbas av inskränkningar såvitt avser reklam skulle noggrannt

anges i TF. Utredningen använde i sitt förslag "alkoholhaltiga drycker" varmed

avsågs drycker som innehåller någon del alkohol, och "tobaksvaror" varmed avsågs

såväl cigarrer, cigariller, cigaretter och röktobak som tuggtobak och snus.

Föredraganden fann det naturligt att att en bestämmelse i TF angående

reklamförbud får avse alla drycker som innehåller någon del alkohol och alla

varor med tobak som beståndsdel men inga artiklar härutöver och ansåg liksom

utredningen att den krets av varor som således kunde undantas från TF:s

exklusivitet borde beskrivas med uttrycken alkoholhaltiga drycker och

tobaksvaror.

 Konsumentverket utfärdade år 1979 efter samråd med Socialstyrelsen vissa

riktlinjer för tillämpningen av tobaksreklamlagen. Riktlinjerna skärptes år 1986

sedan riksdagen hade behandlat ett antal motioner om reklamförbud. Enligt

riktlinjerna får vissa former av marknadsföring av tobaksvaror inte förekomma.

Hit hör direktreklam och andra åtgärder som innebär en direkt hänvändelse till

konsumenter, reklam på biografer eller teatrar, reklam via etermedier,

utomhusreklam (med undantag för skyltning vid säljställen), reklam inom

idrottsanläggningar, sjukhus eller ungdomslokaler, pristävlingar och

rabattmärkeserbjudanden m.m. Annonser för tobaksvaror får inte heller, enligt

riktlinjerna, finnas i sporttidningar eller på dagspressens sportsidor, på

omslaget till populärpress och i tidningar vars läsekrets till stor del utgöres

av ungdomar.

 I samband med att riktlinjerna skärptes år 1986 åtog sig tobaksbranschen att

genomföra vissa egenåtgärder. Bland annat bildades Tobaksbranschföreningens

Granskningsnämnd (TGN) med representanter för såväl industrin som det allmänna

och under ledning av fristående juridisk expertis. Nämnden granskar

kontinuerligt all tobaksreklam som riktar sig till konsumenter och vakar över

att bolagen följer riktlinjerna. TGN gör även principiella och vägledande

uttalanden i tolkningsfrågor. Om nämnden finner att en viss åtgärd strider mot

riktlinjerna kan det felande företaget åläggas att betala en bot om 10 000 kr

samt att omgående upphöra med åtgärden.

 Det har också inrättats en särskild instans som granskar skyltningen vid

säljställen, Detaljhandelns Tobaksskyltningsråd.

 Genom ändring år 1991 i tobaksreklamlagen (prop. 1990/91:149, bet.

1990/91:KU39, rskr. 1990/91:370) infördes en bestämmelse enligt vilken det vid

marknadsföring av tobaksvara inte fick användas kommersiell annons i ljudradio-

eller televisionsprogram. Motsvarande ändring beträffande marknadsföring av

alkoholdryck företogs i alkoholreklamlagen.

 År 1992 beslutades en ny ändring i tobaksreklamlagen (prop. 1992/93:75, bet.

1992/93:KU12, rskr. 1992/93:117) enligt vilken vad som gällde för marknadsföring

av tobaksvara i ljudradio- eller televisionsprogram skulle vidgas till att gälla

alla satellitsändningar som omfattades av den samtidigt införda lagen

(1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten.

Bestämmelsen tillkom på grund av att EG:s s.k. TV-direktiv (rådets direktiv

89/522/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som

fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av

sändningsverksamhet för television) som innefattas i EES-avtalet (avtalet om

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet) skulle införlivas med svensk rätt. Den

träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Motsvarande ändring beslutades

beträffande marknadsföring av alkoholdrycker i alkoholreklamlagen.

 Tobaksutredningen föreslog i sitt betänkande att det skulle införas förbud mot

reklam som avser tobaksvaror och som riktar sig till konsumenter liksom för i

stort sett all annan sådan marknadsföring. Utredningen föreslog vidare att

reklam och annan försäljningsfrämjande verksamhet som avser annat än tobaksvaror

inte skulle få utformas så att den var påtagligt ägnad att främja avsättningen

av tobaksvarorna. Härigenom skulle en del former av s.k. förtäckt tobaksreklam

eller smygreklam bli förbjuden, bl.a. vissa fall då namnet på en tobaksprodukt

används som beteckning på en vara eller en tjänst utanför tobaksområdet. Till

följd av dessa bestämmelser skulle tobaksreklamlagen upphävas.

 I tobakslagspropositionen föreslogs att bestämmelserna om marknadsföring i

tobaksreklamlagen skulle överflyttas till tobakslagen i stort sett oförändrade.

Som skäl för att inte i lag införa något förbud mot tobaksreklam anfördes att

riksdagen gett regeringen till känna att något förbud mot tobaksreklam inte

borde införas innan man inom EG nått enighet om ett motsvarande förbud (bet.

1990/91:SoU23, rskr. 1990/91:376). EG:s ställningstagande borde därför enligt

regeringens mening avvaktas.

 Med anledning av propositionen framfördes i ett stort antal motioner krav på

tillkännagivanden om förbud mot tobaksreklam. I flera av dessa begärdes också

tillkännagivanden om förbud mot s.k. dold reklam.

 Socialutskottet, som tillstyrkte lagförslaget, uttalade att en viktig åtgärd,

inte minst för att motverka bruket av tobak bland barn och ungdom var införandet

av ett reklamförbud för tobaksprodukter. Ett förbud mot tobaksreklam var enligt

utskottets mening ett sätt att för barn och ungdomar tydliggöra samhällets syn

på tobaksbruk. Ett skäl som talade för förbud var enligt utskottet att

tobaksreklamen bidrar till att försvaga medvetandet om tobakens skadlighet och

håller myten levande om tobaken som en harmlös produkt. Ett annat skäl var att

olika vetenskapliga rapporter pekar i en och samma riktning, nämligen att

tobaksreklam leder till ökad konsumtion av tobak och att ett förbud mot reklam

bidrar till att minska eller i vart fall dämpa tobaksbruket. Utskottet ansåg att

det på goda grunder kan antas att tobakskonsumtionen även i Sverige skulle

minska om ett reklamförbud införs. Regeringen borde därför snarast återkomma

till riksdagen med lagförslag som förbjuder direkt reklam för tobaksprodukter.

Förbudet borde enligt utskottets mening ges en liknande utformning som det som

gäller för alkoholdrycker.

 Utskottet ansåg att frågan om förtäckt reklam t.ex. genom att använda samma

varumärke för tobak och andra varor måste övervägas ytterligare av regeringen.

 Riksdagen, som antog lagförslaget, beslöt att ge regeringen till känna vad

utskottet hade anfört om reklamförbud mot tobaksprodukter.

 Skäl för regeringens förslag: Riksdagen har gett regeringen tillkänna att man

önskar förbud mot tobaksreklam och att förslaget bör ges en liknande utformning

som det som gäller för alkoholdrycker. Riksdagen ansåg emellertid att frågan om

förtäckt reklam borde övervägas ytterligare av regeringen.

 Innan vi går in på innebörden av riksdagens önskemål kan det vara lämpligt att

se närmare på vilka olika typer av marknadsföringsåtgärder som förekommer och

hur de träffas av den nuvarande regleringen för marknadsföring av tobaksvaror.

 Begreppet marknadsföring omfattar i svensk rätt sedan en ändring i

marknadsföringslagen 1992 (SFS 1992:1361) inte bara som tidigare

avsättningsfrämjande utan även inköpsfrämjande åtgärder. Lagändringen är en

följd av EES-avtalet och träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Marknadsföringsåtgärder innefattar således reklam eller andra kommersiella

åtgärder som sker i avsättnings- eller inköpsfrämjande syfte. Med reklam avses

meddelanden som syftar till att åstadkomma eller främja avsättning av varor

eller tjänster m.m. i kommersiell verksamhet. Exempel på reklamåtgärder är

annonser i press, radio och TV samt på film, affischer och annan skyltning

utomhus, i butiker, och på mässor m.m., trycksaker avsedda för direktutdelning,

tryck på förpackningar och textilier m.m. samt dekaler med varumärken på bilar

och annat.

 Exempel på marknadsföringsåtgärder som inte utgör reklam är utdelning av

varuprover och presenter, pristävlingar, realisationer, exponering av vara på

utställning, ambulerande försäljning, försäljning från stånd utanför butiker och

annat saluhållande.

 Förtäckt reklam kan förekomma i många former. Ett exempel är att en tobaksvara

avbildas i reklam för andra produkter eller annat. En annan relativt vanligt

förekommande typ av av förtäckt reklam är att ett varumärke som är inarbetat för

t.ex. en tobaksprodukt används för varor utanför tobaksområdet, för tjänster

eller för annat (brand stretching). En produkt kan vidare användas som rekvisita

i filmer och dylikt - varuplacering - eller omnämnas i en tidningsartikel på ett

sådant sätt att det är ägnat att främja avsättningen av varan. Även detta kan

utgöra förtäckt reklam.

 I tobakslagen övertogs som tidigare nämnts de bestämmelser beträffande

marknadsföring av tobaksvaror som fanns i tobaksreklamlagen. Enligt dessa gäller

att näringsidkare som marknadsför tobaksvara till konsumenter skall iaktta

särskild måttfullhet. Marknadsföring som är påträngande, uppsökande eller som

uppmanar till bruk av tobak får inte förekomma.

 Förarbetena till tobaksreklamlagen behandlar vad kravet på måttfullhet skall

avse (se prop. 1977/78:178). Regleringen borde enligt utredningen utgå från två

principer. Den ena är att de stora grupper av befolkningen som använder alkohol

och tobak måste i ändamålsenliga former få tillgång till relevant

produktinformation. Den andra är att man av näringsidkarna bör kräva stark

begränsning och stark återhållsamhet såväl när det gäller reklamens

spridningsvägar och innehåll m.m. som när det gäller andra

marknadsföringsmetoder. Förbud borde vara möjligt både mot spridningsvägar som

inte kan godtas och mot olämpligt innehåll i budskap som förs fram på tillåtna

vägar. Förbud borde även vara möjligt mot vissa andra marknadsföringsmetoder som

framstår som olämpliga mot bakgrund av regleringens syfte. I motsats till vad

som ansågs särskilt måttfullt ställdes säljaktiviter som gentemot konsumenterna

bedrivs på ett påträngande, uppsökande, övertalande eller i annat hänseende mer

aktivt sätt. Beträffande reklamens spridningsvägar uttalades att reklam inte

borde få förekomma i medier med stor genomslagskraft som TV, radio, film och

ungdomstidningar. Utomhusreklam och direktreklam, dvs. meddelanden som skickas

direkt till konsumenten, ansågs påträngande och borde inte tillåtas. Beträffande

innehållet anfördes att budskapen bör begränsas till klara fakta och vara

sakliga. Värdeomdömen får inte färga framställningen. Säljfrämmande åtgärder

som pristävlingar, varuprov och presenter, allt riktat till allmänheten, ansågs

i princip oförenliga med kravet på särskild måttfullhet. Också vid den del av

marknadsföringen som utgörs av själva saluhållandet borde iakttas en högre grad

av återhållsamhet. Föredragande statsrådet uttalade som exempel på sådana

reklamformer som skulle komma att träffas av förbudet mot de ovan nämnda

marknadsföringsåtgärderna reklam på allmänna platser, på sjukhus, i lokaler för

ungdom och vid idrottstävlingar, reklam som sänds eller delas ut direkt till

konsumenterna samt reklam i radio, television och på film.

 Vissa riktlinjer för tillämpningen av 1978 års lag har utfärdats av

Konsumentverket efter samråd med Socialstyrelsen. Riktlinjerna skärptes år 1986.

Enligt riktlinjerna får vissa former av marknadsföring av tobaksvaror inte alls

förekomma. Hit hör direktreklam och andra åtgärder som innebär en direkt

hänvändelse till konsumenter, reklam på biografer eller teatrar, reklam via

etermedier, utomhusreklam (med undantag för skyltning vid säljställen), reklam

inom idrottsanläggningar, sjukhus eller ungdomslokaler, pristävlingar och

rabattmärkeserbjudanden m.m. Annonser för tobaksvaror får inte heller, enligt

riktlinjerna finnas i sporttidningar eller på dagspressens sportsidor, på

omslaget till populärpress samt i tidningar vars läsekrets till stor del utgöres

av ungdomar (KOVFS 1986:2).

 Genom ändring år 1991 intogs i tobaksreklamlagen en bestämmelse om förbud mot

kommersiell annons i ljudradio- eller televisionsprogram. Förbudet vidgades

genom en bestämmelse som ännu ej trätt i kraft till att gälla vissa

satellitsända TV-program.

 Av den nu lämnade redogörelsen framgår att den nuvarande regleringen av

marknadsföringen av tobaksvaror på ett väsentligt sätt inskränker de flesta av

de ovan beskrivna formerna av reklam eller andra marknadsföringsåtgärder

avseende tobaksvaror. I tobaksutredningens förslag anfördes att

tobaksreklamlagen och de övriga vidtagna åtgärderna (Konsumentverkets riklinjer

och olika egenåtgärder) haft positiva effekter när det gäller att motverka

alltför påträngande tobaksreklam men att det alltjämt förekommer en omfattande

tobaksreklam framförallt i form av annonser.

 Enligt riksdagens tillkännagivande bör ett förslag om förbud mot tobaksreklam

ges en liknande utformning som det som gäller för alkoholdrycker. Marknadsföring

av alkoholdrycker regleras som tidigare nämnts i alkoholreklamlagen. Denna lag

har samma principiella uppbyggnad som den tidigare gällande tobaksreklamlagen

vars regler överförts till tobakslagen. Lagen avser näringsidkares

marknadsföring av alkoholdrycker till konsumenter. Således omfattas inte reklam

i tidigare säljled. I lagen föreskrivs - i likhet med vad som nu på motsvarande

sätt gäller tobaksvaror enligt 12 § första stycket tobakslagen - att närings-

idkare som marknadsför alkoholdryck till konsumenter skall iaktta särskild

måttfullhet. Reklam eller annan marknadsföring som är påträngande, uppsökande

eller uppmanar till bruk av alkohol får inte förekomma. I lagen finns vidare

förbud mot att vid marknadsföring av alkoholdryck använda kommersiell annons i

ljudradio- eller televisionsprogram. I 12 § andra stycket tobakslagen finns ett

motsvarande förbud vid marknadsföring av tobaksvaror. Reglerna om marknadsföring

i ljudradio- eller televisionsprogram fanns som tidigare nämnts inte med i den

ursprungliga lydelsen av alkoholreklamlagen.

 I alkoholreklamlagen finns vidare ett förbud mot att vid marknadsföring av

spritdryck, vin eller starköl använda kommersiell annons i periodisk skrift

eller annan därmed jämförbar skrift på vilken tryckfrihetsförordningen är

tillämplig. Detta gäller dock ej i fråga om skrift som tillhandahålls endast på

försäljningsställe för sådan dryck. Förbudet fanns med redan vid lagens

införande. Som tidigare redogjorts för togs av hänsyn till den svenska

tobaksindustrin inte något motsvarande förbud in i tobaksreklamlagen. Regeringen

tolkar riksdagens uttalande som att riksdagen velat ha en motsvarande reglering

för tobakens del. Riksdagens beslut skulle alltså avse ett förslag till förbud

mot annonsering av tobaksvaror.

 I tobakslagspropositionen anförde föredragande statsrådet som ovan nämnts att

EG:s ställningstagande beträffande tobaksreklam borde avvaktas. Han erinrade

härvid om att socialutskottet i betänkande 1990/91:SoU23 rörande den s.k.

folkhälsopropositionen (prop. 1990/91:175) anfört att förbud mot tobaksreklam

inte bör införas innan man inom EG nått enighet om ett motsvarande förbud och

att riksdagen gett regeringen tillkänna vad utskottet anfört. EG-kommissionen

har nyligen förelagt Rådet ett förslag till EG-direktiv om förbud mot

tobaksreklam (COM(92) 196 final-SYN 194). Fem medlemsstater Storbritannien,

Tyskland, Nederländerna, Grekland och Danmark har dock motsatt sig förslaget. De

anser att ett annonsförbud inte minskar tobaksanvändningen. Det är ovisst om EG

inom överskådlig tid kommer att fatta något beslut i frågan.

 Regeringen föreslår emellertid mot bakgrund av riksdagens senaste uttalande

att en bestämmelse om förbud mot annonsering i periodiska skrifter tas in i

tobakslagen. Bestämmelsen bör utformas som ett förbud mot kommersiell

annonsering för tobaksvaror.

 En närmare redogörelse för vad som omfattas av förbudet liksom vad som avses

med begreppet kommersiell annons lämnas i specialmotiveringen. Det bör dock

redan här framhållas att under begreppet inte faller s.k. åsiktsannonsering om

tobaksvaror.

 Det föreslagna förbudet begränsas till att avse annonsering i tidningar,

tidskrifter och därmed jämförliga tryckalster.

 6

 I alkoholreklamlagen föreskrivs undantag från annonsförbudet för sådan skrift

som tillhandahålls endast på försäljningsställe för den dryck som

marknadsföringen avser. Med försäljningsställe avses här exempelvis restauranger

och Systembolagets butiker. Som motiv för bestämmelsen anfördes det väsentliga i

att information kan lämnas på försäljningsställe för varan (prop. 1977:178). Det

underströks dock att även den annonsering som kan förekomma i sådan form skall

präglas av särskild måttfullhet. Enligt vår mening är dock förhållandena

annorlunda när det gäller försäljning av tobaksvaror. Sådana varor säljs i stort

sett överallt såsom t.ex. i livsmedelsaffärer, kiosker, bensinstationer, gatukök

m.fl. försäljningsställen. Ett undantag från annonsförbudet på försäljnings-

ställen skulle därför enligt vår mening föra för långt. Vi föreslår därför inte

något sådant undantag.

 Med den föreslagna utformningen av annonsförbudet för tobaksvaror försvinner

behovet av bestämmelsen i 13 § tobakslagen att en annons vid marknadsföring av

tobaksvara i periodisk skrift skall återge varningstext och

innehållsdeklaration. Bestämmelsen bör därför utgå.

 Frågan om eventuell reglering av förtäckt reklam för tobaksvaror är av

komplicerad natur och kräver ytterligare överväganden. Den behandlas därför inte

i denna proposition.

9 Produktkontroll

Regeringens förslag: Möjligheten att meddela

föreskrifter om att tillverkare och importörer av

tobaksvaror skall utreda om de kemiska och

toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har

hälsovådliga effekter tas bort. Socialstyrelsen

skall inom ramen för sitt tillsynsansvar i före-

kommande fall utreda hälsovådligheten hos

tobaksvaror. En bestämmelse införs enligt vilken

tillverkare och importörer av tobaksvaror skall, i

den utsträckning som föreskrivs av regeringen, till

Socialstyrelsen lämna de uppgifter om tobaksvaror

som behövs för att varornas hälsorisker skall kunna

bedömas.

Bakgrund

Enligt lagen (1975:1154) om varningstext och innehållsdeklaration på tobaksvaror

fanns det möjlighet att föreskriva att förpackningar till tobaksvaror skulle ha

text som lämnar upplysning om hälsorisker förbundna med bruk av tobak

(varningstext) och en deklaration som lämnar uppgift om skadliga ämnen som varan

innehåller eller ger upphov till (innehållsdeklaration). Ansvaret för att

varningstext och innehållsdeklaration var riktig åvilade tillverkaren, eller i

fråga om importvaror, importören. Socialstyrelsen hade också, såsom

tillsynsmyndighet enligt nämnda lag, rätt att på anfordran få de upplysningar

och handlingar som behövdes för att kunna besluta vad en varningstext eller

innehållsdeklaration skulle innehålla. Bestämmelsen gav också Socialstyrelsen

rätt att, för att möjliggöra en kontroll av att de uppgifter som lämnats i

innehållsdeklarationen var riktiga, få del av de analyser av tobaksvarans

innehåll som måste ha tagits fram som grund för uppgifterna i deklarationen.

Någon skyldighet för tillverkaren eller importören att själv utreda de kemiska

och toxikologiska egenskaperna fanns däremot inte. Lagen (1985:426) om kemiska

produkter enligt vilken den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt,

genom egna undersökningar eller på annat sätt, skall se till att det finns

tillfredställande utredning för bedömning av vilka hälsoskador produkten kan

orsaka är enligt förordningen (1985:835) om kemiska produkter inte tillämplig på

tobaksvaror.

 I tobakslagspropositionen föreslogs i enlighet med Tobaksutredningens förslag

att i 15 § tobakslagen skulle införas en bestämmelse enligt vilken tillverkare

eller importör av tobaksvara skall, i den utsträckning som föreskrivs av

regeringen, genom egna undersökningar eller på annat sätt utreda om de kemiska

och toxikologiska egenskaperna hos varan har hälsovådliga effekter. Enligt den

föreslagna bestämmelsen skall tillverkaren eller importören också redovisa

undersökningsresultat och andra uppgifter som kan behövas för att bedöma

varornas hälsorisker.

 Vid riksdagsbehandlingen yrkade Nils[REDACTED_EFTERNAMN] (s) i en motion att riksdagen

skulle besluta ändra lydelsen i den föreslagna bestämmelsen. Han anförde bl.a.

följande. Det är rätt att avkräva tillverkare och importörer uppgifter om

innehållet i produkterna. Att däremot begära av tobaksindustrin att den skall

utreda toxikologiska egenskaper och hälsovådligheten kan inte leda annat än fel.

Resultatet kan bara bli att bolagen beställer tillrättalagda konsultrapporter,

eller möjligen kräver egna rapporter utan egentligt värde. Den enda rimliga

vägen är att avkräva bolagen ett underlag som sedan får värderas från

hälsosynpunkt av opartisk myndighet.

 I socialutskottets betänkande, där utskottet tillstyrkte lagförslaget,

anfördes bl.a. att utskottet delade de synpunkter som framfördes i motionen. Det

borde enligt utskottets mening inte ankomma på tobaksindustrin att själv utreda

om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga

effekter utan detta borde åligga en opartisk myndighet. Utskottet uttalade

vidare att möjligheten att utfärda föreskrifter om undersökningar med stöd av 15

§ inte får användas på ett sätt som skapar konflikter med Sveriges

handelsåtaganden enligt internationella överenskommelser. Det var enligt

utskottets mening därför av vikt att såväl EG:s regler på detta område som

internationella handelsöverenskommelser av andra slag beaktas innan sådana

föreskrifter meddelas. Riksdagen, som antog propositionsförslaget, beslöt att

som sin mening ge regeringen till känna vad utskottet hade anfört.

 Skäl för regeringens förslag: Socialutskottet har uttalat att det inte bör

ankomma på tobaksindustrin att själv utreda om de kemiska och toxikologiska

egenskaperna har hälsovådliga effekter. Detta bör i stället åligga en opartisk

myndighet. Utskottet har önskat en lagreglering i enlighet härmed.

 Regeringen anser i enlighet med riksdagens önskemål att skyldigheten för

tillverkare och importörer att utreda om de kemiska och toxikologiska

egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga effekter bör upphöra.

 Ett syfte med regleringen i 15 § har varit att de undersökningsresultat som

redovisas skall kunna läggas till grund för innehållsdeklarationer. Enligt vad

som gällde enligt lagen (1975:1154) om varningstext och innehållsdeklaration för

tobaksvaror hade tillsynsmyndigheten, Socialstyrelsen, rätt att från

tillverkaren eller importören på anfordran få de upplysningar och handlingar som

behövdes för tillsyn enligt lagen. Således hade myndigheten rätt att få de

upplysningar som behövdes för att kunna besluta vad en innehållsförteckning

skulle innehålla. Regleringen gav också tillsynsmyndigheten rätt att i syfte att

kontrollera att de uppgifter som lämnas i innehållsdeklarationen var riktiga få

del av de analyser av tobaksvarans innehåll som måste ha tagits fram som grund

för uppgifterna i deklarationen.

 Den beskrivna regleringen om tillsyn enligt lagen om varningstext och

innehållsdeklaration för tobaksvaror har i stort sett oförändrad överförts till

tobakslagen. Socialstyrelsen har i lagtexten angetts som tillsynsmyndighet för

varningstexter m.m. (18 §). Socialstyrelsen är enligt tobakslagen även

tillsynsmyndighet när det gäller reglerna om produktkontroll i 16 och 17 §§.

Inom ramen för dessa tillsynsuppgifter har Socialstyrelsen möjlighet att meddela

förelägganden och förbud (19 §) och har rätt att på begäran få de upplysningar

som behövs för tillsynen (21 §). Även om ansvaret för att en

innehållsdeklaration är riktig primärt åvilar tillverkaren eller importören har

Socialstyrelsen genom sitt tillsynsansvar det yttersta ansvaret för att

reglerna om innehållsdeklaration tillämpas på ett riktigt sätt. På motsvarande

sätt skall Socialstyrelsen på grund av sitt tillsynsansvar enligt 16 §

tillhandagå regeringen när så behövs för att få fram utredningar och

undersökningsresultat. Det är mot denna bakgrund naturligt att uppgiften att - i

enlighet med riksdagens önskemål - som opartisk myndighet i förekommande fall

utreda tobaksvarors hälsovådlighet läggs på Socialstyrelsen. Myndigheten torde i

huvudsak redan nu ha den kompetens som erfordras för uppgiften. I vissa fall

kan det dock bli aktuellt att anlita experthjälp.

 Den nu beskrivna utredningsuppgiften får anses ligga inom ramen för det

tillsynsansvar Socialstyrelsen redan i dag har enligt tobakslagen. Någon

särskild bestämmelse behövs därför inte.

 För att betona vikten av att tillverkare eller importör av tobaksvara skall

lämna underlag för Socialstyrelsens bedömningar av hälsovådligheten av

tobaksvaror bör detta särskilt föreskrivas. Det bör ankomma på regeringen att

lämna närmare föreskrifter beträffande uppgiftsskyldigheten.

10 Kostnader och ikraftträdande

Regeln om förbud mot rökning i lokaler där offentliga tillställningar och

allmänna sammankomster anordnas kan leda till vissa kostnader för de

lokalansvariga, framför allt i de fall då särskilda rökutrymmen inrättas. Många

av de byggnader som omfattas av de nya reglerna torde dock redan i dag vara

försedda med rökrum. Vad som kan behöva göras är att i en del fall förbättra

ventilationsförhållandena. Det bör dock noteras att lagen inte uppställer krav

på inrättande av rökrum. Även om inrättande av rökrum kan medföra vissa

omedelbara kostnader leder rökförbud generellt sett till minskade utgifter för

ventilation, städning m.m. Vad nu sagts kan i viss utsträckning också gälla för

arbetsgivare.

 Socialstyrelsens mer uttalade roll för att bevaka tobaksvarors hälsovådlighet

kan inte antas medföra någon kostnadsökning av betydelse.

 Den utökade tillsynsverksamhet som föranleds av lagändringarna torde komma att

orsaka vissa merkostnader. Det gäller särskilt i fråga om övervakning av

arbetsmiljöer. Några säkra uppskattningar av dessa kostnader torde inte kunna

göras. Som redan anförts i tobakslagspropositionen har emellertid

tillsynsmyndigheterna redan i dag näraliggande uppgifter. Det får därför antas

att de extra kostnaderna kan begränsas.

 Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1994.

11 Specialmotivering

1 §

Ändringarna motiveras av införandet av rökförbud på skolgårdar och områden

utomhus som ansluter till förskolor eller fritidshem samt av att

arbetsplatsregleringen skärpts i syfte att garantera den enskilde arbetstagaren

en rätt till en rökfri arbetsmiljö.

2 § första stycket 1

Ändringen innebär att denna punkt tillförs en bestämmelse om förbud mot rökning

på skolgårdar och motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem. Som

tidigare framhållits är dessa platser de enda utomhusmiljöer som regleras i

lagen. Bestämmelsen innebär bl.a. att s.k. rökrutor inte får förekomma.

 Med skolgårdar avses här gårdar i anslutning till grund- eller gymnasieskolor.

Med områden utomhus vid förskolor och fritidshem avses motsvarande områden vid

daghem, fritidshem och liknande inrättning för barnomsorg. Det krävs alltså att

ett område - till följd av inhägnad eller liknande - klart uppfattas som hörande

till en skola eller till en inrättning för barnomsorg. Endast förskolor och

fritidshem bör omfattas i detta sammanhang. Det skulle föra för långt att

reglera förhållandena t.ex. vad gäller uteplatser i anslutning till familje-

daghem. Frågan har diskuterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5).

 Av 6 § andra stycket framgår att det finns vissa möjligheter att avvika från

rökförbudet på dessa utomhusområden.

2 § första stycket 5-6 och andra stycket

Punkterna liksom andra stycket är nya. Bestämmelserna har avfattats i enlighet

med Lagrådets önskemål. Punkterna 5 och 6 ersätter de nuvarande bestämmelserna i

3 § första och andra styckena enligt vilka det i lokaler där en offentlig

tillställning eller en allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler dit

allmänheten har tillträde skall, om miljön inte är rökfri, finnas områden där

rökning är förbjuden. De nya bestämmelserna innebär den förändringen att det

skall vara förbjudet att röka i sådana lokaler.

 Hänvisningen i nuvarande 3 § till allmänna ordningsstadgan (1956:617) och

lagen om allmänna sammankomster (1956:618) för innebörden av begreppen offentlig

tillställning respektive allmän sammankomst har i 2 § 5 ersatts av hänvisningar

till 2 kap. 1-3 §§ ordningslagen (1993:000). Detta medför inte någon ändring i

sak beträffande tillämpningsområdet. Bestämmelsen omfattar alltså samma

tillställningar och sammankomster som nu omfattas av 3 §.

 Tillämpligheten av bestämmelserna i respektive punkt har avgränsats i enlighet

med vad som motsvarar 3 § tredje stycket i lagens nuvarande lydelse. För

tillställningar som äger rum i utrymmen som omfattas av 2 § 1-4 gäller i stället

de bestämmelserna. Det innebär att sådana lokaler omfattas av rökförbud även

under tid då t.ex en offentlig tillställning inte pågår. Bestämmelserna i

punkterna 5 och 6 gäller enligt andra stycket inte serveringslokaler i re-

stauranger och andra serveringsställen. Dessa lokaler omfattas - med undantag

för fall som avses i 2 § 1-4 - enbart av regleringen i 4 §. För offentliga

tillställningar eller allmänna sammankomster som anordnas på restaurang gäller

därför liksom tidigare, den särskilda bestämmelsen i 4 § andra stycket.

Serveringslokaler i restauranger och andra serveringsställen som inte har mer än

femtio sittplatser omfattas inte av någon regel om begränsning av rökning.

 Av 6 § framgår att det finns möjlighet att inrätta rökrum och i övrigt avvika

från bestämmelserna i punkt 5 och 6.

4 §

Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär.

 I andra stycket regleras, i andra fall än som avses i 2 § 1-4, exklusivt den

begränsning som gäller för rökning i serveringslokaler på restauranger och andra

serveringsställen. Begränsningen gäller enbart om det finns mer än 50

sittplatser.

5 §

Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär.

6 §

I första stycket görs en konsekvensändring som ger en möjlighet att göra

undantag även från de i 2 § 5-6 upptagna förbuden mot rökning.

 Ändringen i första meningen av andra stycket är av redaktionell karaktär. För

de i 2 § 5-6 upptagna miljöerna gäller alltjämt möjligheten att under de i detta

stycke angivna förutsättningarna avvika från de bestämmelser som reglerar

rökningen där.

 I andra meningen av andra stycket ges möjlighet att om det finns särskilda

skäl avvika från det i 2 § 1 angivna förbudet mot rökning på skolgårdar och på

motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem. Det innebär närmast

att det kanske inte finns anledning att upprätthålla förbudet t.ex. under

sommarsemestrar eller längre helger. 7 §

Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär.

8 §

Ändringen i paragrafen innebär att skyldigheten för arbetsgivare och

arbetstagare att samverka för att få till stånd en rökfri arbetsmiljö ersätts av

en skyldighet för arbetsgivaren att svara för att en arbetstagare inte mot sin

vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller liknande utrymme där

arbetstagaren är verksam.

 Begreppen arbetstagare och arbetslokal eller annat utrymme har samma innebörd

som i paragrafens nuvarande lydelse.

 Bestämmelsen är inte tillämplig på sådana lokaler och andra utrymmen som

omfattas av 2 och 4 §§. Således gäller bestämmelsen exempelvis inte för

skollokaler, lokaler avsedda för sjukvård eller sådana butikslokaler dit

allmänheten har tillträde. Däremot kommer den att omfatta bl. a. kontor och

personalutrymmen i anslutning till butiker och postkontor m.m.

 Inte heller för serveringslokaler på restaurang eller andra serveringsställen

gäller denna bestämmelse. De begränsningar som gäller för rökning i denna typ av

lokaler regleras - med undantag för fall som avses i 2 § 1-4 - uteslutande i 4 §

andra stycket. Däremot torde bestämmelsen bli tillämplig på kök och personal-

och förrådsutrymmen på restauranger. Motsvarande gäller för liknande utrymmen på

hotell.

 Med att en arbetstagare är verksam i en arbetslokal etc. avses att han mer

regelmässigt arbetar där eller att han i vart fall arbetar där under viss tid,

t.ex. i en sammanträdeslokal. Bestämmelsen är inte tillämplig om han tillfälligt

passerar eller uppehåller sig i en sådan lokal även om det sker som ett led i

arbetet.

 I paragrafen läggs en skyldighet på arbetsgivaren att svara för att en

arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller

det liknande utrymme där han är verksam. Syftet med bestämmelsen är att skydda

den som inte röker mot det obehag och de vådor den passiva rökningen kan

medföra. Vill någon arbeta i en rökfri arbetsmiljö ankommer det på arbetsgivaren

att sörja för att detta kan förverkligas. Vanligen torde det i en sådan

situation finnas möjlighet att hänvisa rökare till rökrum eller något annat

lämpligt utrymme. Lagen uppställer dock inte något generellt förbud mot rökning

på en arbetsplats. Är de som är verksamma i en arbetslokal eniga om att rökning

bör få ske föreligger inget hinder häremot.

 Tillsynsmyndigheter för arbetsplatserna är Yrkesinspektionen och

Arbetarskyddsstyrelsen vilket framgår av 18 §.

12 §

Paragrafen utökas med en regel om förbud mot att vid marknadsföring av

tobaksvara använda kommersiell annons i periodisk skrift eller annan därmed

jämförbar skrift på vilken tryckfrihetsförordningen är tillämplig. Bestämmelsen

innebär som tidigare anförts att den nuvarande 13 § blir överflödig och därför

bör upphävas.

 Förbudsregleringen skiljer sig från motsvarande reglering för spritdrycker,

vin eller starköl i lagen ( 1978:764) med vissa bestämmelser om marknadsföring

av alkoholdrycker (alkoholreklamlagen) på så sätt att något undantag från

förbudet inte görs för skrifter som tillhandahålls endast på

försäljningsställen. Motiven till denna skillnad framgår av avsnitt 8.

 I paragrafen har vidare gjorts en redaktionell förändring som innebär att de

direkta förbuden mot att använda kommersiella annonser vid marknadsföring av

tobaksvaror placeras i paragrafens första stycke. Detta har gjorts för att

markera vilken vikt regeringen tillmäter dessa förbud. Bestämmelserna i den

nuvarande paragrafens andra stycke har flyttats till ett andra stycke.

 Begreppen kommersiell annons, periodisk skrift eller annan därmed jämförbar

skrift förekommer nu i 13 § tobakslagen. Bestämmelserna i 13 § har, med endast

redaktionella ändringar, överförts från tobaksreklamlagen. I prop. 1977/78:178

som låg till grund för tobaksreklamlagen och alkoholreklamlagen redogjordes för

nämnda begrepp (s. 50-53).

 I 1 kap. 9 § TF anges den ram inom vilken ingripanden får ske utan hinder av

TF:s bestämmelser. Enligt denna föreskrift kan det i lag föreskrivas förbud mot

kommersiell annons i tryckt skrift i den mån annonsen används vid marknadsföring

av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. I förarbetena till denna

bestämmelse (prop. 1973:123 s. 45) angavs att de varor som skulle kunna drabbas

av inskränkningar såvitt avser reklam noggrant skulle anges i TF. Innebörden av

begreppen alkoholhaltiga drycker och tobaksvaror angavs härvid vara alla drycker

som innehåller någon del alkohol respektive alla varor med tobak som beståndsdel

men inga artiklar härutöver. Det kunde vidare enligt nämnda proposition (prop.

1973:123 s. 46) inte komma ifråga att från tryckfrihetsförordningens

tillämpningsområde undanta alla uppgifter i tryckt skrift som avsåg alkohol

eller tobak och som kunde innebära att konsumtionen av sådana varor främjades.

Endast meddelanden som hade rent kommersiell karaktär borde kunna undantas från

tryckfrihetsförordningens exklusiva tillämpning. Uttrycket kommersiell annons

borde tolkas på så sätt att det för det första skulle vara fråga om en fram-

ställning som kunde sägas ingå i en annons. Bestämningen innebar att

redaktionell text alltjämt var tryggad enligt TF:s regler. I allmänhet förelåg

inte några svårigheter att skilja annonser från den redaktionella texten. Den

rent yttre utformningen borde inte vara ensamt utslagsgivande. Till annonser var

givetvis att hänföra reklammeddelanden på bl.a. affischer och i broschyrer. För

det andra skulle gälla att annonsen var kommersiell. Häri låg dels att den

utgjorde ett medel för marknadsföring av vara. Av meddelandet i annonsen skulle

framgå att meddelandet var avsett att främja avsättning av en vara. Vidare

innebar bestämningen att annonsmeddelandet skulle ha rent kommersiella

förhållanden till föremål, dvs. avse näringsidkares näringsverksamhet eller där

tillhandahållen vara.

 Det kan förekomma framställningar som innefattar både reklam för en viss vara

och opinionsbildande eller nyhetsförmedlande inslag (blandade meddelanden)

varvid den del av annonsen som utgör reklam skall behandlas som kommersiell

annons. Vad som vanligen uppfattas som reklamannons kan också innehålla ett

opinionsbildande inslag som inte skall omfattas av bestämmelserna om kommersiell

annons.

 Förbudet mot kommersiell annonsering gäller i första hand annonsering i

periodisk skrift. Enligt 1 kap. 7 § TF avses härmed tidning, tidskrift eller

annan sådan tryckt skrift som enligt utgivningsplan är avsedd att under bestämd

titel utges med minst fyra nummer eller häften årligen vilka skall utkomma vid

skilda tillfällen. Till periodisk skrift räknas löpsedlar och bilagor som hör

samman med tidningen eller tidskriften. Närmare bestämmelser om periodisk skrift

finns i TF.

 Förbudet att annonsera omfattar också annan skrift på vilken TF är tillämplig

och som är jämförbar med periodisk skrift. Med jämförbar avses ordningen för

skriftens utgivning. Härigenom görs annonsförbudet tillämpligt på tidningar och

tidskrifter som utkommer periodiskt utan att utgivningen uppgår till fyra nummer

per år. Att en skrifts titel mellan utgivningarna ändras behöver inte innebära

att annonsförbudet inte blir tillämpligt. Däremot omfattas inte affischer,

reklambroschyrer, folders, etiketter, förpacknings- och emballagetryck,

prislistor och liknande

tryckalster. Sådana tryckalster omfattas givetvis dock av det i andra stycket

angivna kravet på särskild måttfullhet vid marknadsföring av tobaksprodukter.

15 §

Ändringen innebär att paragrafen får ett annat innehåll. Det föreskrivs nu en

skyldighet för tillverkare eller importör av tobaksvaror att, i den utsträckning

regeringen bestämmer, till Socialstyrelsen lämna de uppgifter som behövs för att

bedöma varornas hälsorisker.

 I avsnitt 9 har redovisats de skäl som talar för att det bör ankomma på

Socialstyrelsen att som opartisk myndighet i förekommande fall utreda

hälsovådligheten hos tobaksvaror. Uppgifterna skall vanligen ligga till grund

för bedömningar rörande innehållsdeklarationer. Även när det gäller bedömningar

rörande förbud enligt 16 § kan det bli aktuellt för en tillverkare eller

importör att lämna uppgifter till Socialstyrelsen.

 Uppgiftslämnandet kan t.ex. avse en redogörelse för innehållet i

tobaksvarorna.

18 §

Paragrafens första stycke tillförs en ny punkt. Denna ändring innebär i sak att

Yrkesinspektionen får lokalt ansvar och Arbetarskyddsstyrelsen centralt ansvar

för de arbetslokaler som omfattas av 8 §. Vad som sagts i

tobakslagspropositionen om tillsynsmyndigheternas närmare arbetsuppgifter gäller

i tillämpliga delar tillsynen över de arbetslokaler som här avses.

 Några större gränsdragningsproblem vad gäller tillsynen enligt paragrafen bör

inte uppkomma. Yrkesinspektionens tillsyn över arbetsplatser gäller enbart

lokaler och andra utrymmen som inte omfattas av den tillsyn som utövas av den

kommunala nämnden.

 7

 Beträffande tillsynen över skolgårdar och områden utomhus som ansluter till

förskolor och fritidshem gäller samma bestämmelser som för övriga miljöer i 2 §

1.

 Ändringen i första stycket 2 b är av redaktionell karaktär och motiveras av

att 3 § upphör att gälla.

 8

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

 Härigenom föreskrivs i fråga om tobakslagen (1993:581)

 dels att 3 och 13 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 1,2, 4-8, 12, 15 och 18 §§, rubrikerna närmast före 2 och 8 §§ samt

ikraftträdandebestämmelserna skall ha följande lydelse,

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 § På grund av de hälsorisker och olägenheter som är

förbundna med bruk av tobak meddelas i denna lag

bestämmelser om

- begränsning av rökning i vissa lokaler och utrym-

men,

- begränsning av rökning i arbetslokaler,

- varningstexter och innehållsdeklaration på

förpackningar till tobaksvaror,

- marknadsföring av tobaksvaror samt

- produktkontroll m.m. av tobaksvaror.

Begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen

2 § Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som är avsedda för barnomsorg, skol-

verksamhet eller annan verksamhet för barn eller

ungdom,

 2. i lokaler som är avsedda för hälso- och sjuk-

vård,

1 § På grund av de hälsorisker och olägenheter som är

förbundna med bruk av tobak meddelas i denna lag

bestämmelser om

- begränsning av rökning i vissa lokaler, utrymmen

och områden utomhus,

- rätt till en rökfri arbetsmiljö,

- varningstexter och innehållsdeklaration på

förpackningar till tobaksvaror,

- marknadsföring av tobaksvaror samt

- produktkontroll m.m. av tobaksvaror.

Begränsning av rökning i vissa lokaler,utrymmen och

på vissa områden utomhus

2 § Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som är avsedda för barnomsorg,

skolverksamhet eller annan verksamhet för barn

eller ungdom samt på skolgårdar och på områden

utomhus som ansluter till förskolor eller

fritidshem,

 2. i lokaler som är avsedda för hälso- och sjuk-

vård,

 3. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i

bostäder och inrättningar med särskild service eller

vård, och

 4. på färdmedel i inrikes kollektivtrafik eller i

lokaler och andra utrymmen som är avsedda att

användas av den som reser med sådana färdmedel.

 3. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i

bostäder och inrättningar med särskild service eller

vård,

 4. på färdmedel i inrikes kollektivtrafik eller i

lokaler och andra utrymmen som är avsedda att

användas av den som reser med sådana färdmedel,

4 § I hotell och andra inrättningar där tillfällig

bostad yrkesmässigt upplåts, skall i ett visst

antal av de rum eller liknande som upplåts rökning

vara förbjuden. I fråga om sovkupéer och andra

utrymmen som upplåts för tillfällig bostad på

färdmedel i inrikes kollektivtrafik gäller i stället

2 §.

 Restauranger eller andra serveringsställen som

har mer än femtio sittplatser skall, om rökförbud ej

föreligger enligt 2 §, ha sittplatser inom ett

eller flera områden där rökning är förbjuden.

5 § Bestämmelserna i 2 och 3 §§ gäller inte i fråga om

bostäder och andra lokaler för boende som inte är

tillfälligt.

6 § Rökning är trots bestämmelserna i 2 § 2-4 tillåten

i delar av de lokaler eller andra utrymmen som

avses där, om dessa delar särskilt avsatts för

rökning. Detsamma gäller lokaler som avses i 2 § 1

och som är upplåtna enbart för personal.

 Avvikelse från 2-4 §§ får göras om det finns

särskilda skäl därtill på grund av utrymmets

beskaffenhet eller användningssätt eller av

omständigheterna i övrigt.

7 § Den som i egenskap av ägare eller på annan grund

disponerar över en lokal eller ett annat utrymme

som omfattas av någon av bestämmelserna i 2-4 §§

svarar för att bestämmelserna följs.

 5. i andra lokaler än sådana som avses i 1-4 samt

4 §, och där en allmän sammankomst eller en

offentlig tillställning enligt 2 kap. 1-3 §§

ordningslagen (1993:000) anordnas eller i lokaler

som är avsedda att användas av den som deltar i ett

sådant arrangemang, och

 6. i andra lokaler än sådana som avses 1-5 och 4

§, och dit allmänheten har tillträde.

4 § I hotell och andra inrättningar där tillfällig

bostad yrkesmässigt upplåts, skall i ett visst

antal av de rum eller liknande som upplåts rökning

vara förbjuden. I fråga om sovkupéer och andra

utrymmen som upplåts för tillfällig bostad på

färdmedel i inrikes kollektivtrafik gäller i stället

2 § 4.

 Restauranger eller andra serveringsställen som

har mer än femtio sittplatser skall, om rökförbud ej

föreligger enligt 2 § 1-4, ha sittplatser inom ett

eller flera områden där rökning är förbjuden.

5 § Bestämmelserna i 2 § gäller inte i fråga om bo-

städer och andra lokaler för boende som inte är

tillfälligt.

6 § Rökning är trots bestämmelserna i 2 § 2-6 tillåten

i delar av de lokaler eller andra utrymmen som

avses där, om dessa delar särskilt avsatts för

rökning. Detsamma gäller lokaler som avses i 2 § 1

och som är upplåtna enbart för personal.

 Avvikelse från 2 och 4 §§ får göras om det finns sär-

skilda skäl därtill på grund av utrymmets

beskaffenhet eller användningssätt eller av

omständigheterna i övrigt. Detta gäller i tillämpliga

delar även sådana områden utomhus som avses i 2 § 1.

7 § Den som i egenskap av ägare eller på annan grund

disponerar över en lokal, ett annat utrymme eller

ett område utomhus som omfattas av någon av

bestämmelserna i 2 och 4 §§ svarar för att

bestämmelserna följs.

 Om någon trots tillsägelse röker där rökning inte är tillåten, får denne

avvisas.

Begränsning av rökning i arbetslokaler

8 § Arbetsgivare och arbetstagare skall samverka

för att arbetslokaler och liknande utrymmen i allt

väsentligt blir rökfria. De skall särskilt verka för

att de som vistas på en arbetsplats inte

ofrivilligt utsätts för tobaksrök. Som arbetstagare

räknas här personer som avses i 1 kap. 2 § första

stycket och 3 § arbetsmiljölagen (1977:1160).

Rätt till en rökfri arbetsmiljö

8 § I andra fall än som avses i 2 och 4 §§ svarar ar-

betsgivaren för att en arbetstagare inte mot sin

vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller

liknande utrymme där arbetstagaren är verksam. Som

arbetstagare räknas här personer som avses i 1 kap.

2 § första stycket och 3 § arbetsmiljölagen

(1977:1160).

12 § Näringsidkare som marknadsför tobaksvara till

konsumenter skall iaktta särskild måttfullhet. I

synnerhet gäller att reklam eller annan

marknadsföring inte får vara påträngande, uppsökande

eller uppmana till bruk av tobak.

 Vid marknadsföring som avses i första stycket får

inte användas kommersiella annonser i ljudradio-

eller televisionsprogram. Detta gäller även sådana

televisionssändningar som omfattas av lagen

(1992:1356) om satellitsändningar av tele-

visionsprogram till allmänheten och som kan tas

emot endast i något annat land som är bundet av

avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

(EES-avtalet).

12 § En näringsidkare som marknadsför tobaksvara

till konsumenter får inte använda kommersiella

annonser i periodisk skrift eller i annan därmed

jämförbar skrift på vilken tryckfrihetsförordningen är

tillämplig. Inte heller får vid sådan marknadsföring

användas kommersiella annonser i ljudradio- eller

televisionsprogram. Detta gäller även sådana

televisionssändningar som omfattas av lagen

(1992:1356) om satellitsändningar till allmänheten

och som kan tas emot endast i något annat land som

är bundet av avtalet om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES-avtalet).

 Vid marknadsföring av tobaksvaror till

konsumenter på något annat sätt än som avses i första

stycket skall en näringsidkare iaktta särskild

måttfullhet. I synnerhet gäller att reklam eller

annan marknadsföring inte får vara påträngande, upp-

sökande eller uppmuntra till bruk av tobak.

15 § Tillverkare eller importör av tobaksvara

skall, i den utsträckning som föreskrivs av

regeringen, genom egna undersökningar eller på

annat sätt utreda om de kemiska och toxikologiska

egenskaperna hos varan har hälsovådliga effekter. I

den utsträckning som föreskrivs av regeringen skall

tillverkaren eller importören också redovisa

undersökningsresultat och andra uppgifter som kan

behövas för att bedöma varornas hälsorisker.

18 § Den centrala tillsynen över att denna lag och

föreskrifter som meddelas med stöd av lagen följs

utövas av

 1. Arbetarskyddsstyrelsen när det gäller lokaler

och andra utrymmen som avses i 2 § och som är upp-

låtna enbart för personal, och

 2. Socialstyrelsen när det gäller

 a) miljöer som avses i 2 § och som inte är upplåtna

enbart för personal,

 b) lokaler som avses i 3 och 4 §§.

 c) varningstexter m.m. enligt 9-11 §§, och

 d) produktkontroll m.m. enligt 15-17 §§.

15 § Tillverkare eller importör av tobaksvara

skall, i den utsträckning som föreskrivs av

regeringen, till Socialstyrelsen redovisa de

uppgifter som behövs för att varornas hälsorisker

skall kunna bedömas.

18 § Den centrala tillsynen över att denna lag och

föreskrifter som meddelas med stöd av lagen följs

utövas av

 1. Arbetarskyddsstyrelsen när det gäller

 a) lokaler och andra utrymmen som avses i 2 §

och som är upplåtna enbart för personal, och

 b) lokaler och andra utrymmen på vilka 8 § skall

tillämpas, samt

 2. Socialstyrelsen när det gäller

 a) miljöer som avses i 2 § och som inte är upplåtna

enbart för personal,

 b) lokaler som avses i 4 §,

 c) varningstexter m.m. enligt 9-11 §§, och

 d) produktkontroll m.m. enligt 15-17 §§.

 Den omedelbara tillsynen utövas av

 1. Yrkesinspektionen när det gäller lokaler och andra utrymmen för vilka

Arbetarskyddsstyrelsen har den centrala tillsynen, och

 2. den nämnd som fullgör kommunens uppgifter inom miljö- och hälsoskyddområdet

när det gäller de miljöer och de lokaler för vilka Socialstyrelsen har den

centrala tillsynen.

 Länsstyrelsen utövar inom länet tillsyn enligt andra stycket 2.

 Denna lag träder i kraft, såvitt avser 12 § andra

stycket andra meningen, den dag regeringen

bestämmer och i övrigt den 1 juli 1993, då lagen

(1975:1154) om varningstext och innehålls-

deklaration på tobaksvaror samt lagen (1978:764)

med vissa bestämmelser om marknadsföring av

tobaksvaror upphör att gälla.

 Denna lag träder i kraft, såvitt avser 12 § första

stycket tredje meningen, den dag regeringen

bestämmer och i övrigt den 1 juli 1993, då lagen

(1975:1154) om varningstext och innehållsdeklara-

tion på tobaksvaror samt lagen (1978:764) med

vissa bestämmelser om marknadsföring av tobaksvaror

upphör att gälla.

 Beslut om varningstext eller innehållsdeklaration som gäller den 1 juli 1993

skall fortsätta att gälla till dess annat har föreskrivits med stöd av denna

lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 9

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1993-11-19

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 28 oktober 1993 (socialdepartementet) har

regreringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i tobakslagen (1993:581).

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av regeringsrättssekreteraren Peter

Enander.

 Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

 När det gäller 2 § i lagförslaget synes avsikten med bestämmelserna framgå

tydligare om paragrafen får följande lydelse.

2 §

Rökning är förbjuden

 1. i lokaler som av avsedda för barnomsorg, skolverksamhet eller annan

verksamhet för barn eller ungdom samt på skolgårdar och på motsvarande områden

utomhus vid förskolor och fritidshem,

 2. i lokaler som är avsedda för hälso- och sjukvård,

 3. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med

särskild service eller vård,

 4. på färdmedel i inrikes kollektivtrafik eller i lokaler och andra utrymmen

som är avsedda att användas av den som reser med sådana färdmedel,

 5. i andra lokaler än sådana som avses i 1-4 när en allmän sammankomst eller

en offentlig tillställning som avses i 2 kap. 1-3 §§ ordningslagen (1993:000)

anordnas och i lokaler som är avsedda att användas av den som deltar i

sammankomsten eller tillställningen, samt

 6. i andra lokaler än sådana som avses i 1-5 om allmänheten har tillträde till

lokalerna.

 Bestämmelserna i första stycket 5 och 6 gäller inte serveringslokaler i

restauranger och andra serveringsställen.

 10

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 1993.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:98 Vissa ändringar i tobakslagen

(1993:581).

 11

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser Celexnummer för bakom-

 som inför, liggande EG-regler

 ändrar, upp-

 häver eller

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag om ändring 15 §

i tobakslagen

(1993:581)

 12