Regeringens proposition

1991/92:152

om hälso- och sjukvårdens ansvar vid dödsfall,

m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har

tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 26 mars

1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) klargörs att hälso- och sjukvårdens ansvar inte

upphör när någon avlider. I lagen skall därför föreskrivas att

det hör till hälso- och sjukvården att ta hand om avlidna.

 Ett krav på hälso- och sjukvården skall därvid vara att

uppgifterna skall fullgöras med respekt för den avlidne samt att

de efterlevande skall visas hänsyn och omtanke.

 Flera av de åtgärder som skall vidtas i anslutning till en

människas död är ett naturligt led i hälso- och sjukvårdsverk-

samheten. Omhändertagandet av avlidna utgör i praktiken av

tradition också regelmässigt en integrerad del av den offentliga

hälso- och sjukvården.

 Syftet med förslaget att lagreglera hälso- och sjukvårdens

ansvar är att det inte skall behöva råda någon tvekan om vem som

har ansvaret för att olika uppgifter utförs. Detta är angeläget

inte minst med hänsyn till de efterlevande.

 Även andra frågor som har samband med att hälso- och sjuk-

vården tar hand om avlidna behandlas i propositionen.

 Vidare föreslås redaktionella följdändringar i hälso- och

sjukvårdslagen i anledning av den nya kommunallagen (1991:900)

och en del andra smärre lagtekniska och språkliga ändringar i

hälso- och sjukvårdslagen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1992.

 Prop. 1991/92:152

Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

 Härigenom föreskrivs i fråga om hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) 1

 dels att i 6-9, 14, 18-20, 27 och 28 §§ ordet

"landstingskommunen" i olika böjningsformer skall bytas ut mot

"landstinget" i motsvarande form,

 dels att i 9 och 29 §§ ordet "riket" skall bytas ut

mot "landet",

 dels att 1, 3, 4, 17 och 22-26 §§ samt rubrikerna

närmast före 3 och 17 §§ och rubriken närmast efter 25 § skall

ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf,

2 c §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 1 § 2

 Med hälso- och sjukvård avses Med hälso- och sjukvård avses

i denna lag åtgärder för att i denna lag åtgärder för att

medicinskt förebygga, utreda medicinskt förebygga, utreda

och behandla sjukdomar och och behandla sjukdomar och

skador. Till hälso- och skador. Till hälso- och

sjukvården hör sjuktransporter. sjukvården hör även sjuk-

 transporter samt att ta hand om

 avlidna.

 I fråga om tandvård finns särskilda bestämmelser.

 2 c §

 När någon har avlidit, skall

 hälso- och sjukvårdens

 uppgifter fullgöras med respekt

 för den avlidne. De efter-

 levande skall visas hänsyn och

 omtanke.

Den landstingskommunala hälso- Landstingens hälso- och sjuk-

och sjukvården vård

 Landstingets ansvar

Landstingskommunens ansvar

1Senaste lydelse av

 6 § 1991:424 20 § 1990:1465

 7 § 1990:1465 27 § 1990:1465

 14 § 1990:601 28 § 1990:1465

 18 § 1990:1465 29 § 1990:1465.

 19 § 1990:1465 2Senaste lydelse 1985:570.

 Prop. 1991/92:152

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 §3

 Varje landstingskommun skall Varje landsting skall erbjuda

erbjuda en god hälso- och sjuk- en god hälso- och sjukvård åt

vård åt dem som är bosatta inom dem som är bosatta inom lands-

landstingskommunen. Även i öv- tinget. Även i övrigt skall

rigt skall landstingskommunen landstinget verka för en god

verka för en god hälsa hos hela hälsa hos hela befolkningen.

befolkningen. Vad som i denna Vad som i denna lag sägs om

lag sägs om landstingskommuner landsting gäller också kommuner

gäller också kommuner som inte som inte ingår i ett lands-

ingår i en landstingskommun, i ting, om inte annat följer av

den mån inte annat följer av 17 §. Vad här sagts utgör inte

17 §. Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva

hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård.

hälso- och sjukvård.

 Landstingskommunens ansvar Landstingets ansvar omfattar

omfattar dock inte sådan hälso- dock inte sådan hälso- och

och sjukvård som en kommun inom sjukvård som en kommun inom

landstingskommunen har ansvar landstinget har ansvar för

för enligt 18 § första och enligt 18 § första och tredje

tredje styckena. styckena.

 4 §4

 Om någon som vistas inom Om någon som vistas inom

landstingskommunen utan att landstinget utan att vara

vara bosatt där behöver omedel- bosatt där behöver omedelbar

bar hälso- och sjukvård, skall hälso- och sjukvård, skall

landstingskommunen erbjuda landstinget erbjuda sådan vård.

sådan vård.

 En landstingskommun får också Ett landsting får också i

i andra fall erbjuda hälso- och andra fall erbjuda hälso- och

sjukvård åt den som är bosatt i sjukvård åt den som är bosatt i

en annan landstingskommun, om ett annat landsting, om lands-

landstingskommunerna kommer tingen kommer överens om det.

överens om det. 

Den kommunala hälso- och sjuk-Kommunernas hälso- och sjuk-

vården5 vård

3 Senaste lydelse 1991:1949.

4 Senaste lydelse 1990:601.

5 Senaste lydelse 1990:1465.

 Prop. 1991/92:152

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 §6

 Bestämmelserna i 18-25 §§ Bestämmelserna i 18-25 §§

gäller kommuner som ingår i en gäller kommuner som ingår i ett

landstingskommun samt, i de landsting samt, i de fall det

fall det är särskilt är särskilt föreskrivet, de

föreskrivet, de kommuner som kommuner som inte ingår i ett

inte ingår i en landstings- landsting.

kommun.

 22 §7

 Ledningen av den kommunala Ledningen av kommunens hälso-

hälso- och sjukvården utövas av och sjukvård utövas av den ell-

den eller de nämnder som kom- er de nämnder som kommunfull-

munfullmäktige enligt 4 § mäktige enligt 4 § social-

socialtjänstlagen (1980:620) tjänstlagen (1980:620) be-

bestämmer. stämmer.

 I en kommun som inte ingår i I en kommun som inte ingår i

en landstingskommun utövas led- ett landsting utövas ledningen

ningen av den hälso- och sjuk- av den hälso- och sjukvård som

vård som avses i 18 § första avses i 18 § första eller andra

eller andra stycket i enlighet stycket i enlighet med 10 §.

med 10 §.

 23 §8

 I den kommunala hälso- och I kommunens hälso- och sjuk-

sjukvården skall det finnas den vård skall det finnas den per-

personal som behövs för att sonal som behövs för att

meddela god vård. meddela god vård.

 Om åligganden för hälso- och sjukvårdspersonalen och om

tillsynen över denna personal finns särskilda bestämmelser.

 24 §9

 Inom det verksamhetsområde som kommunen bestämmer skall det

finnas en sjuksköterska som svarar för

 1. att det finns sådana rutiner att kontakt tas med

läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal när en patients

tillstånd fordrar det,

 2. att beslut om att delegera ansvar för vårduppgifter

är förenliga med säkerheten för patienterna,

 3. att anmälan görs till den nämnd, som har ledningen

av hälso- och sjukvårdsverksamheten, om en patient i samband med

vård eller behandling drabbats av eller utsatts för risk att

drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

6 Senaste lydelse 1990:1465.

7 Senaste lydelse 1990:909.

8 Senaste lydelse 1990:1465.

9 Senaste lydelse 1990:1465.

 Prop. 1991/92:152

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 Om ett verksamhetsområde i huvudsak omfattar rehabilitering

får en sjukgymnast eller en arbetsterapeut fullgöra uppgifter

som sägs i första stycket.

 Bestämmelserna i första och Bestämmelserna i första och

andra styckena gäller även en andra styckena gäller även en

kommun, som inte ingår i en kommun, som inte ingår i ett

landstingskommun, om det i en landsting, om det i en sådan

sådan hälso- och sjukvårdsverk- hälso- och sjukvårdsverksamhet

samhet som sägs i 18 § första som sägs i 18 § första eller

eller andra stycket inte finns andra stycket inte finns någon

någon läkare. läkare.

 25 §10

 Regeringen bemyndigas att Regeringen bemyndigas att

meddela föreskrifter om meddela föreskrifter om

behörighet till tjänster inom behörighet till tjänster inom

den kommunala hälso- och kommunernas hälso- och sjukvård

sjukvården och om tillsättning. och om tillsättning. Regeringen

Regeringen får överlåta åt får överlåta åt social-

socialstyrelsen att meddela styrelsen att meddela sådana

sådana föreskrifter. föreskrifter.

Gemensamma bestämmelser om Gemensamma bestämmelser om

landstingskommunal och kommu- landstingens och kommunernas

nal hälso- och sjukvård11 hälso- och sjukvård

 26 §12

 Av patienterna får tas ut Av patienterna får vård-

vårdavgifter enligt grunder som avgifter tas ut enligt grunder

landstingskommunen eller kom- som landstinget eller kommunen

munen bestämmer, i den mån inte bestämmer, i den mån inte annat

annat är särskilt föreskrivet. är särskilt föreskrivet.

Patienter som är bosatta inom Patienter som är bosatta inom

landstingskommunen respektive landstinget respektive kommunen

kommunen skall därvid behandlas skall därvid behandlas lika.

lika.

 En fordran på vårdavgift pre- 

skriberas tre år efter till-

komsten. I övrigt gäller

preskriptionslagen (1981:130) i

fråga om sådana fordringar.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

10 Senaste lydelse 1990:1465.

11 Senaste lydelse 1990:1465.

12 Senaste lydelse 1990:1465.

 Prop. 1991/92:152

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Kön-

berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

____________

Proposition om hälso- och sjukvårdens ansvar vid dödsfall, m.m.

1 Ärendet och dess beredning

En redogörelse för arbetet med att se över olika författnings-

regler om åtgärder vid dödsfall och om undersökningar av avlidna

lämnades i propositionen 1990/91:93 om rättsmedicinsk

verksamhet, m.m. Därvid redovisades att sådana frågor också

innefattades i uppdragen till två utredningar som tillkallades i

mars 1987, nämligen dels transplantationsutredningen (S

1987:02), dels utredningen om översyn av bestämmelserna om till-

syn över hälso- och sjukvårdspersonalen, m.m., den s.k. till-

synsutredningen (S 1987:03). Transplantationsutredningen

beräknas avge sitt slutbetänkandet under första hälften av år

1992.

 Tillsynsutredningen avlämnade hösten 1991 sitt slutbetänkande

(SOU 1991:63) Tillsynen över hälso- och sjukvården. Remiss-

behandlingen har just avslutats. En förteckning över de

instanser som yttrat sig bör fogas som bilaga 1 till protokollet

i detta ärende.

 Enligt sina direktiv (dir. 1987:21) har tillsynsutredningen

bl.a. haft att överväga vilket ansvar sjukvårdshuvudmännen bör

ha för att omhänderta avlidna i avvaktan på bisättning och be-

gravning. I detta ärende tar jag endast upp denna fråga, som ut-

redningen behandlat i kapitel 13 i betänkandet. Frågan berör

hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och kan behandlas separat

från övriga förslag i betänkandet som i huvudsak gäller lagen

(1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.

(tillsynslagen). Beredningen av dessa övriga förslag har just

inletts.

 En sammanställning av de synpunkter i remissyttrandena som

berör nämnda kapitel 13 har gjorts inom socialdepartementet och

finns tillgänglig i ärendet (dnr S91/4621/S). Utredningens

författningsförslag i den delen bör fogas till protokollet i

detta ärende som bilaga 2.

 Jag tar också upp vissa frågor som har behandlats i en inom

socialdepartementet utarbetad rapport med titeln "Bårhus-

väsendet Ä Huvudmannaskap m.m. Transporter av avlidna".

Rapporten är dagtecknad i

 Prop. 1991/92:152

december 1983. En sammanställning av remissyttrandena över

rapporten finns tillgänglig i ärendet (dnr S 152/84).

 Några av de frågor som har behandlats i rapporten har också

tagits upp i ett betänkande med förslag till lag om omhänder-

tagande och undersökning av avlidna som en utredare (numera

generaldirektören Svante Englund) lade fram i april 1987. I

övriga delar anmäldes det betänkandet i nämnda proposition

1990/91:93. Sammanfattningen i betänkandet finns fogad till den

propositionen som bilaga 3. Remissyttrande över betänkandet har

inhämtats endast från tillsynsutredningen.

 Utöver vad jag tar upp i det följande bör nyssnämnda rapport

och betänkande inte föranleda någon åtgärd av regeringen.

 I detta ärende föreslår jag också redaktionella följdändringar

i hälso- och sjukvårdslagen i anledning av den nya kommunallagen

(1991:900) samt en del andra smärre lagtekniska och språkliga

ändringar i hälso- och sjukvårdslagen.

2 Bakgrund

I Sverige avled under femårsperioden 1987-1991 mellan 92 000 och

97 000 personer per år. Av dödsfallen år 1989 ägde drygt hälften

rum på sjukhusens akutkliniker och närmare en fjärdedel inom

sjukhusens långtidsvård.

 I flera lagar och andra författningar finns regler om bl.a.

åtgärder som skall vidtas av läkare när någon har avlidit. En

förhållandevis ingående redogörelse för äldre regler och de

regeländringar som trädde i kraft den 1 januari 1990 finns fogad

som bilaga 4 till propositionen 1990/91:93 om rättsmedicinsk

verksamhet, m.m.

 Som framgår av nyssnämnda redogörelse innebar den överens-

kommelse som träffades mellan staten och sjukvårdshuvudmännen om

ersättningar under år 1990 från sjukförsäkringen bl.a. att dessa

huvudmän skulle ta ett större ansvar vid dödsfall utanför sjuk-

husen (se regeringens skrivelse 1988/89:153 s. 30). I anslutning

därtill ändrades allmänna läkarinstruktionen (1963:341) fr.o.m.

den 1 januari 1990 (SFS 1989:815) i enlighet med vad som framgår

av nämnda redogörelse.

 Begravningslagen (1990:1144) trädde i kraft den 1 april 1991.

En nyhet i lagen var att dödsbeviset, som dittills också hade

innefattat ett intyg om dödsorsaken, delades upp på två olika

handlingar, nämligen dels ett bevis om dödsfallet (dödsbevis),

dels ett intyg om dödsorsaken. En annan nyhet var att sjuk-

vårdsinrättningarna skall lämna dessa handlingar inte bara, som

tidigare, om någon som har vårdats där avlider utan även när den

avlidne har förts dit i anslutning till dödsfallet. I andra fall

skall beviset och intyget lämnas av den läkare som utfärdat dem.

Vid dödsfall utanför sjukvårdsinrättningarna befriades därmed

anhöriga m.fl. från att lämna dödsbeviset vilket, som nyss

nämnts, före den 1 april 1991 också innefattade ett intyg om

dödsorsaken.

 De utgångspunkter för en översyn av reglerna om åtgärder vid

dödsfall och om undersökningar av avlidna som redovisades i

propositionen 1990/91:93 innebär att reglerna bör

 Prop. 1991/92:152

- anpassas till utvecklingen inom hälso- och sjukvården

 och underlätta eftersträvade förändringar av denna,

- innebära att sjukvården skall ha samma ansvar

 oberoende av platsen för ett dödsfall och oberoende av

 hur sjukvården lokalt är organiserad,

- vara i samklang med intentionerna i obduktionslagen,

- leda till att polisen kopplas in vid ett dödsfall

 enbart när detta är motiverat med hänsyn till de

 rättsvårdande intressena och

- därmed också leda till att uppgifterna för den

 rättsmedicinska undersökningsorganisationen renodlas

 till att svara för den särskilda kompetens som behövs

 med hänsyn till dessa intressen.

 Lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister innebär att döds-

orsaken fr.o.m. den 1 juli 1991 inte längre antecknas i folkbok-

föringen. Intyget om dödsorsaken sänds efter denna tidpunkt

direkt till statistiska centralbyrån.

 Skattemyndigheterna övertog den 1 juli 1991 de uppgifter inom

folkbokföringen som pastorsämbetena dittills hade haft. En ny

folkbokföringslag (1991:481) trädde då i kraft. I samband med

att den lagen antogs av riksdagen ändrades (SFS 1991:496) också

begravningslagen i enlighet med vad som hade aviserats i pro-

positionen 1990/91:93 (s. 7). Bl.a. slopades kravet på döds-

fallsanmälan vid dödsfall i Sverige.

 Vad gäller de ändringar av allmänna läkarinstruktionen som

trädde i kraft den 1 juli 1991 (SFS 1991:817) hänvisas till

redogörelsen i propositionen 1990/91:93 (s. 8) och redogörelsen

för gällande regler i det följande.

Polisens uppgifter och rättsmedicinska undersökningar

När obligatoriskt dödsbevis infördes fr.o.m. år 1971 hade

antalet dödsfall vid vilka dödsbevis inte lämnades minskat till

ca 600 per år (se prop. 1970:92 s. 7). Polisen fick då till

uppgift att skaffa dödsbeviset om ett sådant inte hade kommit in

till pastorsämbetet inom en vecka efter det att ett dödsfall

hade anmälts dit. För att kunna fullgöra denna uppgift har

polismyndigheterna i dessa fall beslutat om rättsmedicinsk

undersökning i form av s.k. enkel dödsorsaksundersökning.

Utvecklingen kom att bli en helt annan än man hade anledning att

räkna med år 1970 och ledde till att antalet enkla

dödsorsaksundersökningar som utfördes efter beslut av po-

lismyndigheterna vid, i huvudsak, naturliga dödsfall kom att

uppgå till 6000-7000 per år.

 Inklusive nämnda undersökningar uppgick år 1988 det totala

antalet rättsmedicinska undersökningar som innefattade obduktion

till drygt 14 000 varav 1000-1500 gjordes utanför den statliga

undersökningsorganisationen. Detta innebar att någon form av

rättsmedicinsk obduktion utfördes vid ca 75 % av dödsfallen

utanför sjukvårdsinrättningarna.

 I enlighet med nämnda utgångspunkt att polisen skall kopplas

in vid ett dödsfall enbart när detta är motiverat med hänsyn

till de rättsvårdande intressena ändrades begravnings-

förordningen (1990:1147) så att polisen fr.o.m. den 1 juli 1991

(SFS 1991:802) befriades från uppgiften att skaffa dödsbevis och

intyg om dödsorsaken vid naturliga dödsfall (jfr prop.

1990/91:93 s. 8).

 Prop. 1991/92:152

 Som resultat av denna och andra regeländringar som har

genomförts i enlighet med vad som aviserades i proposition

1990/91:93 har de enkla dödsorsaksundersökningarna nu upphört

och den rättsmedicinska verksamheten därmed koncentrerats till

egentliga rättsmedicinska undersökningar. Utvecklingen visar

enligt rättsmedicinalverket att det är realistiskt att för år

1992 räkna med ca 6000-7000 rättsmedicinska obduktioner.

Transplantationsutredningen

Transplantationsutredningen skall enligt sina direktiv (dir.

1987:17) bl.a. överväga reglerna om samtycke till s.k. kliniska

obduktioner, dvs. obduktioner enligt obduktionslagen (1975:191).

Enligt tilläggsdirektiv (dir. 1990:30) skall utredningen vidare

bl.a. överväga kriterier och regler för vilka olika förfaranden

med döda kroppar som skall anses etiskt godtagbara. Utredningen

skall också bedöma behovet av författningsreglering och etiska

riktlinjer.

 Enligt tilläggsdirektiven skall utredningen även se över

reglerna om rättsmedicinska undersökningar, bl.a. bör anges

under vilka förutsättningar dessa får göras. En utgångspunkt bör

därvid vara att rättsmedicinsk förrättning skall göras då sär-

skilda rättssäkerhetsskäl motiverar det.

 Som nämnts inledningsvis beräknas utredningen lämna sitt slut-

betänkande under första hälften av år 1992.

3 Gällande regler

I flera lagar och andra författningar finns det, som förut

nämnts, regler om bl.a. olika åtgärder som skall vidtas av

läkare när någon har avlidit.

 Enligt lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av

människans död skall en läkare i överensstämmelse med vetenskap

och beprövad erfarenhet fastställa att döden har inträtt. Vidare

skall enligt begravningslagen ett intyg om dödsfallet (döds-

bevis) och ett intyg om dödsorsaken utfärdas av en läkare.

 Varje läkare är enligt allmänna läkarinstruktionen skyldig att

så snart det kan ske göra anmälan till polismyndigheten om

förhållandena är sådana att en rättsmedicinsk undersökning be-

hövs. Om det finns skäl för en sådan undersökning skall

dödsbeviset enligt begravningslagen lämnas till polismyndig-

heten.

 I andra fall skall dödsbeviset lämnas till skattemyndigheten

som utfärdar ett intyg om att stoftet får gravsättas eller kre-

meras. När en rättsmedicinsk undersökning görs, får ett sådant

intyg utfärdas endast om polismyndigheten meddelat tillstånd

till dessa åtgärder.

 Intyget om dödsorsaken skall sändas till statistiska central-

byrån och ligger där till grund för dödsorsaksstatistiken.

 Dödsbeviset och dödsorsaksintyget skall lämnas av en sjuk-

vårdsinrättning om den avlidne vid dödsfallet vårdades där eller

fördes dit i anslutning till dödsfallet. Detta gäller t.ex. om

någon avlider på allmän

 Prop. 1991/92:152

plats och förs till ett sjukhus. I andra fall skall dessa hand-

lingar lämnas av den läkare som har utfärdat dem.

 Den läkare som har vårdat den avlidne under dennes sista sjuk-

dom är enligt allmänna läkarinstruktionen skyldig att utfärda

dödsbeviset och dödsorsaksintyget. Detsamma gäller när modern

eller barnet har avlidit under en förlossning, vid vilken

läkaren har hjälpt till, eller när läkaren efter dödsfallet har

undersökt den avlidnes kropp. I andra fall skall den läkare som

har fastställt att döden inträtt svara för att beviset och in-

tyget utfärdas.

 Om det behövs skall läkaren därvid ta initiativ till en

klinisk obduktion. Ändringarna i allmänna läkarinstruktionen

fr.o.m. den 1 januari 1990 innebar bl.a. att det skapades samma

möjlighet att genom en klinisk obduktion få underlag för att

fastställa dödsorsaken oberoende av om ett dödsfall inträffat på

eller utanför ett sjukhus.

 Varje läkare är skyldig att vid dödsfall utanför sjukhusen

söka få fram sådana uppgifter om den avlidne, i första hand från

den läkare som har vårdat denne före dödsfallet, som kan vara av

betydelse för att fastställa dödsorsaken. Vidare skall varje

läkare lämna annan läkare de uppgifter som denne behöver för att

kunna utfärda ett dödsbevis och ett intyg om dödsorsaken.

 Chefsöverläkaren ansvarar enligt allmänna läkarinstruktionen

för att någon nära anhörig omedelbart underrättas när en patient

avlider eller en patients tillstånd allvarligt försämras. Chefs-

överläkaren ansvarar också för att anmälan till polismyndigheten

omedelbart görs när det kan antas föreligga behov av en

rättsmedicinsk undersökning liksom för att en klinisk obduktion

görs när det finns skäl för detta. I chefsöverläkarens

ledningsansvar ingår också att inom både öppen och sluten vård

för sitt verksamhetsområde ha ett övergripande ansvar för att

dödsbevis och intyg om dödsorsaken utfärdas.

 Om det för ett visst verksamhetsområde, t.ex. ett visst område

utanför sjukhus, inte finns någon chefsöverläkare, skall sjuk-

vårdshuvudmannen utse en läkare som skall svara för chefsöver-

läkarens uppgifter i bl.a. de avseenden som nyss nämnts. Därmed

säkerställs att det alltid finns en läkare som svarar för dessa

uppgifter (jfr prop. 1990/91:93 s. 9).

 Socialstyrelsen har utfärdat föreskrifter och allmänna råd

(SOSFS 1991:7) om dödsbevis och intyg om dödsorsaken, m.m. samt

fastställt blanketter för beviset och intyget.

 Föreskrifter om bl.a. de villkor som skall vara uppfyllda för

att en transplantation eller en obduktion skall få utföras finns

i transplantationslagen (1975:190) och obduktionslagen.

 I kungörelsen (1973:710, ändrad 1991:945) om rättsmedicinsk

obduktion finns bl.a. bestämmelser som innebär att beslut om en

sådan obduktion fattas av domstol, länsstyrelse, allmän åklagare

eller polismyndighet. Rättsmedicinalverket har utfärdat

föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1991:24) om rätts-

medicinska undersökningar av avlidna. Dessa föreskrifter innebär

bl.a. att de tidigare rättsmedicinska undersökningsformerna

Rättsmedicinsk obduktion, Fullständig dödsorsaksundersökning och

Enkel dödsorsaksundersökning fr.o.m. den 1 januari 1992 har

ersatts av undersökningsformerna Utvidgad rättsmedicinsk

 Prop. 1991/92:152

obduktion, Rättsmedicinsk obduktion och, för de fall då det inte

krävsnågon obduktion, Rättsmedicinsk likbesiktning.

4 Överväganden

 Mitt förslag: Genom en ändring i hälso- och sjukvårdslagen

 klargörs att hälso- och sjukvårdens ansvar inte upphör när

 någon avlider. I lagen föreskrivs därför att det hör till

 hälso- och sjukvården att ta hand om avlidna.

 Ett krav på hälso- och sjukvården skall därvid vara att

 uppgifterna fullgörs med respekt för den avlidne samt att de

 efterlevande skall visas hänsyn och omtanke.

 Tillsynsutredningens förslag: I en ny 3 a § i hälso- och sjuk-

vårdslagen föreskrivs att landstingen skall svara för att den

som avlidit på landstingens sjukvårdsinrättningar eller efter

döden förts dit för undersökning eller annan åtgärd omhändertas

med iakttagande av respekt och värdighet fram till dess

bisättning och begravning ägt rum. Detsamma föreslås gälla de

kommuner som inte tillhör landsting. Dessutom föreslås en be-

stämmelse i 17 § hälso- och sjukvårdslagen som ger även de

kommuner som ingår i ett landsting ett sådant ansvar.

 Remissinstanserna: Endast några få av remissinstanserna tar

upp utredningens förslag i denna del. Flertalet av dessa

instanser anser att en lagreglering bör ske. I anledning av den

föreslagna bestämmelsen i 17 § hälso- och sjukvårdslagen påpekar

socialstyrelsen att utredningens förslag till en ny 3 a §

formellt sett enbart avser sjukvårdsinrättningar och att några

sådana i allmänhet inte finns i kommunal primärvård. Om någon

särskild regel behövs, bör den finnas i socialtjänstlagen

(1980:620) och inte i hälso- och sjukvårdslagen.

 Rättsmedicinalverket anser att det, bl.a. av det skäl som

utredningen anger, bör klart anges i hälso- och sjukvårdslagen

att det hör till hälso- och sjukvårdens uppgifter att ta hand om

avlidna oberoende av platsen för ett dödsfall.

 Landstingsförbundet har i sak inte något att erinra. Svenska

Kommunförbundet påpekar att antalet avlidna inom sjukvårds-

inrättningarna kommer att minska ganska markant eftersom de

sjukhem som kommunerna övertog från landstingen den 1 januari

1992 inte längre är sjukvårdsinrättningar utan är en särskild

boendeform för vård och service. Ett klarläggande i frågan om

kommunerna skall ta över ett ansvar från landstingen som inte

ingick i överenskommelsen i anslutning till reformen avseende

äldreomsorgen är enligt Kommunförbundet nödvändigt.

 Begravningsföreningen Fonus, Sveriges Begrav-

ningsentreprenörers Förbund samt Svenska kyrkans församlings-

och pastoratförbund tillstyrker att sjukvårdshuvudmännen åläggs

ett ansvar för omhändertagandet av avlidna.

 Prop. 1991/92:152

Skälen för mitt förslag

Behovet av lagreglering

Ett dödsfall innebär regelmässigt en stor påfrestning för de

efterlevande. Det är därför viktigt att författningsreglerna om

olika åtgärder som skall vidtas när någon avlider är klara och

entydiga så att denna påfrestning inte blir större än nödvän-

digt. Reglerna måste därför syfta till att de åtgärder som krävs

skall utföras på ett smidigt sätt så att de efterlevandes

situation så långt möjligt underlättas. Det skall därvid inte

behöva råda någon tvekan om vem som har ansvaret för olika upp-

gifter.

 Det lagfästa ansvar som hälso- och sjukvårdens huvudmän nu har

upphör enligt tillsynsutredningens mening i och med att en

patient avlider. Att avlidna patienter ändå tas om hand och

förvaras inom hälso- och sjukvården i avvaktan på bisättning och

begravning ses därför som ett frivilligt och av traditionen

betingat åtagande från sjukvårdshuvudmännens sida.

 Liksom tillsynsutredningen ser jag de åtgärder som hälso- och

sjukvården skall vidta i anslutning till en människas död som

ett naturligt led i hälso- och sjukvårdsverksamheten. I

praktiken utgör också omhändertagandet av avlidna regelmässigt

en integrerad del av den offentliga hälso- och sjukvården. Jag

vill även erinra om att riksdagens socialutskott i betänkandet

SoU 1985/86:1 framhöll att hälso- och sjukvården måste för-

utsättas ha ett ansvar för att stoftet efter avlidna patienter

omhändertas på ett värdigt sätt och att det var anmärkningsvärt

att detta ansvar inte var rättsligt reglerat.

 Mitt förslag skall ses mot den nu redovisade bakgrunden. Hän-

synen till de efterlevande liksom kravet på enkla och klara

regler talar för att det ansvar som hälso- och sjukvården i

praktiken redan tar också skall framgå av hälso- och sjukvårds-

lagen.

 Att det övergripande ansvaret för att ta hand om avlidna inom

hälso- och sjukvården nu inte anses vara rättsligt reglerat

vållar enligt tillsynsutredningen i regel inte några svårigheter

när någon avlider på en allmän sjukvårdsinrättning. De oklar-

heter och svårigheter som kan uppkomma hänför sig enligt

utredningen till sådana fall då någon avlider utanför en sjuk-

vårdsinrättning. Utredningen anser att ansvaret därvid så nära

som möjligt bör stämma överens med vad som bör gälla vid ett

dödsfall i sluten vård.

 Mitt förslag innebär mot denna bakgrund att lagregleringen

utformas så att det inte görs någon skillnad om ett dödsfall

sker på eller utanför en sjukvårdsinrättning. Att samma regler

skall gälla oberoende av platsen för ett dödsfall angavs också i

propositionen 1990/91:93 som en av utgångspunkterna för en

översyn av reglerna inom detta område.

 Enligt 1 § hälso- och sjukvårdslagen avses med hälso- och

sjukvård i lagen åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda

och behandla sjukdomar och skador. Där anges vidare att sjukt-

ransporter hör till hälso- och sjukvården. Mitt förslag innebär

att där även skall anges att det hör till hälso- och sjukvården

att ta hand om avlidna.

 Jag vill erinra om att reformen avseende äldreomsorgen vid

årskiftet 1991/92 innebar att hälso- och sjukvården vid de

sjukhem och andra

 Prop. 1991/92:152

 inrättningar för somatisk långtidssjukvård som kommunerna då

tog över från landstingen inte längre ses som sluten vård utan

som öppen vård. Förhållandet att dessa inrättningar har upphört

att vara sjukvårdsinrättningar i den mening som avses exempel-

vis i de regler om dödsbevis och intyg om dödsorsaken som finns

i begravningslagen får givetvis inte leda till några problem för

t.ex. de efterlevande. Detta är ytterligare ett skäl för att

hälso- och sjukvården så långt möjligt bör ha samma ansvar när

någon avlider oberoende av var dödsfallet äger rum.

Hälso- och sjukvårdens åligganden

I det föregående har lämnats en redogörelse för regler i olika

lagar och andra författningar om sjukvårdsinrättningarnas och

läkarnas åligganden vid ett dödsfall. Flera av dessa

författningar berörs av transplantationsutredningens arbete som

beräknas bli slutfört före halvårsskiftet. När resultatet av

detta arbete föreligger, kan det finnas skäl att överväga åtgär-

der i syfte att göra författningsregleringen enklare och lättare

att överblicka.

 Bortsett från föreskrifterna om chefsöverläkarnas ansvar

gäller samma regler oberoende av vem som är huvudman för en

sjukvårdsinrättning och oavsett om den enskilde läkaren är

anställd inom den offentliga hälso- och sjukvården eller inte.

 När någon har avlidit skall en läkare fastställa att döden har

inträtt och utfärda ett dödsbevis. Detta kräver i regel en yttre

undersökning av den döda kroppen. Vidare skall någon nära

anhörig underrättas. Om förhållandena är sådana att en rätts-

medicinsk undersökning behövs, skall anmälan göras till polis-

myndighet. I de fall en sådan undersökning inte görs, svarar

läkaren för att ett intyg om dödsorsaken utfärdas. Om det behövs

skall läkaren ta initiativ till en klinisk obduktion.

 Mitt förslag syftar inte till någon utökning av det ansvar som

hälso- och sjukvården redan har för olika åtgärder som måste

vidtas efter ett dödsfall.

 I det föregående har redogjorts för vissa föreskrifter om

åligganden för chefsöverläkarna och de läkare som sjukvårds-

huvudmannen skall utse om det t.ex. för ett visst område utan-

för sjukhus inte finns någon chefsöverläkare. Dessa

föreskrifter utgör en garanti för att det vid ett dödsfall all-

tid finns en läkare som svarar för de uppgifter som behöver

utföras inom hälso- och sjukvården. Ytterst ansvarar landstingen

och de landstingsfria kommunerna därmed för att verksamheten är

organiserad så att detta kan ske på ett smidigt sätt och så att

de efterlevandes situation så långt möjligt underlättas.

 Tillsynsutredningen anser att det allmänna bör bestrida

kostnaderna för de transporter som krävs när en klinisk

obduktion behövs. Jag delar den uppfattningen och anser att

detta bör ingå i landstingens och de landstingsfria kommunernas

ansvar för att ta hand om avlidna. Dessa huvudmän torde också

redan nu regelmässigt svara för detta.

 De olika uppgifter vid ett dödsfall som här är aktuella

ankommer enligt gällande bestämmelser på läkare. Reformen

avseende äldreomsorgen innebär att kommunernas ansvar inte i

något fall skall omfatta sådan hälso- och sjukvård som meddelas

av läkare. Bl.a. med anledning av

 Prop. 1991/92:152

synpunkter i remissyttrandet från Svenska Kommunförbundet vill

jag framhålla att mitt förslag inte innebär att kommunerna får

ta över något ansvar från landstingen som inte var förutsatt när

nämnda reform beslutades. Den fördelning av uppgifterna mellan

landstingen och kommunerna som nu tillämpas behöver således inte

ändras. Dessa huvudmän får dock komma överens om en ändrad

arbetsfördelning när det gäller andra uppgifter än sådana som

ankommer på läkare.

 Jag vill också understryka att det är en viktig uppgift för

socialstyrelsen att följa tillämpningen inom hälso- och sjuk-

vården av de olika regler som gäller vid ett dödsfall och ta de

initiativ som kan behövas.

Kraven på hälso- och sjukvården

Mitt förslag innebär att de krav på hälso- och sjukvården som nu

finns i 2 a och 2 b §§ hälso- och sjukvårdslagen kompletteras

med en föreskrift i en ny 2 c § som innebär att hälso- och sjuk-

vårdens uppgifter när någon har avlidit skall fullgöras med

respekt för den avlidne samt att de efterlevande skall visas

hänsyn och omtanke. Kravet på respekt för den avlidne innefattar

också ett krav på att stoftet skall tas om hand på ett värdigt

sätt. Detta gäller både den offentliga och den enskilda hälso-

och sjukvården.

 En naturlig konsekvens av att ansvaret för att ta hand om

avlidna uttryckligen regleras i hälso- och sjukvårdslagen är

enligt min mening att dessa krav, som i praktiken redan får

anses gälla, också kommer till uttryck i lagen.

 Tillsynsutredningen har föreslagit att en föreskrift om att

personalen skall visa närstående till den avlidne hänsyn och

omtanke skall tas in i tillsynslagen. Mitt förslag innebär att

ett motsvarande krav på verksamheten förs in i hälso- och sjuk-

vårdslagen. Frågan om det finns anledning att också föra in en

liknande föreskrift i tillsynslagen får övervägas vid

beredningen av utredningens förslag i den delen. Som jag nämnt

inledningsvis har detta beredningsarbete just inletts.

 Mot bakgrund av att det i vårt land numera finns många männi-

skor som har andra trosuppfattningar och traditioner än de som

har varit vanliga här, har tillsynsutredningen påpekat att de

efterlevande ibland kan ha krav på särskilda åtgärder vid ett

dödsfall. Jag vill därför understryka att kravet på respekt för

den person som har avlidit innebär att hälso- och sjukvården

också skall visa respekt för dennes vilja i fråga om vad som

skall iakttas efter dödsfallet. Hänsynen till de efterlevande

innebär också att deras önskemål om möjligt skall respekteras om

de inte strider mot gällande författningar och om det inte finns

något som talar för att önskemålen skulle strida mot den

avlidnes vilja. Jag utgår från att socialstyrelsen uppmärksammar

dessa frågor och överväger behovet av information och allmänna

råd.

 Prop. 1991/92:152

Avgränsningen av hälso- och sjukvårdens ansvar

När dödsbeviset har utfärdats och en eventuell obduktion har

utförts kan stoftet efter den avlidne lämnas ut för att bisättas

och begravas. Hälso- och sjukvårdens ansvar upphör när detta har

skett. Ansvaret för de åtgärder som därefter skall vidtas har

den som ordnar med gravsättningen. I regel anlitas en begrav-

ningsentreprenör för dessa uppgifter. Enligt begravningslagen

skall kommunen ordna med gravsättningen om den avlidne inte

efterlämnar någon som gör det.

 Mitt förslag syftar, som förut nämnts, inte till att hälso-

och sjukvården skall få ett utökat ansvar för de åtgärder som

skall vidtas efter ett dödsfall. Avsikten är således inte att

hälso- och sjukvården skall åläggas sådana uppgifter som nu

ligger på begravningsväsendet. Som jag förut nämnt innebär mitt

förslag inte heller att kommunerna åläggs att ta över något

ansvar från landstingen som inte var förutsatt när reformen

avseende äldreomsorgen beslutades.

 Som tillsynsutredningen påpekat innebär inte förhållandet att

någon har avlidit utanför en sjukvårdsinrättning att den döda

kroppen måste föras till en sådan inrättning. Ofta tar en be-

gravningsentreprenör hand om stoftet. En förutsättning är då att

en läkare har fastställt att döden har inträtt och kommit fram

till att det inte behövs någon obduktion eller någon anmälan

till polismyndighet. Detta gäller t.ex. när någon avlidit i sitt

eller någon anhörigs hem. Det gäller också när ett dödsfall

inträffar inom en sådan boendeform eller bostad som avses i 20 §

andra stycket och 21 § tredje stycket socialtjänstlagen. Dit hör

också de inrättningar för somatisk långtidssjukvård som kommun-

erna tog över från landstingen vid reformen avseende äldre-

omsorgen.

 Ibland kan emellertid förhållandena vara sådana att stoftet

måste förvaras i ett bårhus eller någon annan särskild lokal i

avvaktan på bisättningen. I praktiken svarar landstingen och de

landstingsfria kommunerna redan nu ofta för detta. Förhållandet

att mitt förslag utformats så att samma regler skall gälla

oberoende av platsen för ett dödsfall innebär att det inte skall

behöva råda någon tvekan om att de har detta ansvar.

 Hur man tar hand om avlidna varierar mellan landstingen och

ibland också mellan olika orter inom ett landsting. De

skillnader som finns beror t.ex. på att förutsättningarna är

mycket skiftande mellan tätort och glesbygd liksom på olikheter

i de lokala traditionerna. Enligt min mening bör man även i

fortsättningen lokalt kunna utveckla förnuftiga lösningar utan

några centralt beslutade detaljföreskrifter.

 I vilken omfattning avlidna behöver förvaras inom hälso- och

sjukvården beror bl.a. på hur snart bisättning kan ske och på

hur bisättningslokalerna utnyttjas. Hälso- och sjukvården måste

därför i sin planering lokalt samarbeta med begravningsväsendet.

 Socialstyrelsen framhåller i sina föreskrifter och allmänna

råd (SOSFS 1991:7) om dödsbevis och intyg om dödsorsaken, m.m.

att det kan vara lämpligt att frågor om t.ex. transport och

omhändertagande av den avlidne behandlas av sjukvårdshuvudmännen

i lokala föreskrifter och råd. Vidare framhålls att dessa bör

utarbetas i samarbete med bl.a. socialtjänsten, kyrkogårds- och

krematoriemyndigheterna samt begrav-

 Prop. 1991/92:152

ningsentreprenörerna. Socialstyrelsen anger också att en

utgångspunkt för de lokala föreskrifterna och råden bör vara

förhållandet att primärvården är basen i hälso- och sjukvårds-

organisationen samt att behovet av vård av och omsorg om äldre i

ökad utsträckning kommer att mötas genom att vården utanför

sjukhusen byggs ut.

 Dessa uttalanden i socialstyrelsens författning utgör enligt

min mening en god utgångspunkt för att lokalt utarbeta lämpliga

rutiner. Det är viktigt att de utformas så att det står klart

vem som svarar för de olika uppgifter som behöver utföras. Jag

utgår från att socialstyrelsen även i fortsättningen uppmärk-

sammar dessa frågor. Det är därvid viktigt att socialstyrelsen i

samråd med bl.a. Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet

tar initiativ för att tillgodose det behov av information och

allmänna råd som kan finnas inom såväl socialtjänsten som hälso-

och sjukvården.

Förslaget om en bårhuslag

I rapporten "Bårhusväsendet - Huvudmannaskap m.m. Transporter av

avlidna" föreslås att landstingen genom en särskild lag skall

åläggas att svara för att det finns bårhus om inte någon annan

gör det. Lagen föreslås innehålla regler om bårhuslokalerna och

om en skyldighet för landstingen att upprätta en bårhusplan i

vilken skall anges verksamhetens omfattning, organisation och

personaltillgång. Vidare föreslås socialstyrelsen få ett

tillsynsansvar för verksamheten.

 Genom mitt förslag att det i hälso- och sjukvårdslagen skall

föreskrivas att det hör till hälso- och sjukvården att ta hand

om avlidna torde syftet med förslaget i rapporten i stor

utsträckning bli tillgodosett, bl.a. klargörs socialstyrelsens

tillsynsansvar. I likhet med Landstingsförbundet och flera andra

instanser som yttrat sig över rapporten anser jag att det inte

finns anledning att därutöver införa en sådan detaljreglering

som förslaget innebär.

 Landstingen och de landstingsfria kommunerna är i praktiken

regelmässigt huvudmän för de lokaler för förvaring av avlidna

som brukar kallas bårhus. Det finns dock inte något som hindrar

t.ex. andra kommuner, kyrkogårds- och krematoriemyndigheter

eller begravningsbyråer att svara för denna uppgift.

 Liksom för övrig verksamhet inom hälso- och sjukvården gäller

givetvis att verksamheten med att ta hand om och undersöka

avlidna skall bedrivas av personal med adekvat utbildning och

med behövlig teknisk utrustning i ändamålsenliga lokaler (jfr

prop. 1981/82:97 s. 116). De föreskrifter som finns i arbets-

miljölagen (1977:1160), hälsoskyddslagen (1982:1080) och plan-

och bygglagen (1987:10) innebär enligt min uppfattning att syf-

tet med rapportens förslag om krav på lokalerna inte gör det

nödvändigt med några särskilda lagregler vid sidan om dessa

lagar. Några sådana regler finns inte heller för andra lokaler

inom hälso- och sjukvården på vilka det också kan finnas skäl

att ställa speciella krav, t.ex. operationslokaler och intensiv-

vårdsavdelningar.

 Prop. 1991/92:152

Balsamering av avlidna

I sitt remissyttrande över rapporten om bårhusväsendet har

Sveriges Begravningsentreprenörers Förbund (SBF) framhållit att

balsameringar så gott som undantagslöst utförs av bårhusperso-

nal inom bårhusen med hjälp av den ordinarie bårhusutrustningen.

Trots detta ligger både det praktiska och det ekonomiska

ansvaret i händerna på balsamatören som privatperson. I de

flesta fall avgör denne om balsamering skall ske eller inte. De

anhöriga får så gott som aldrig själva avgöra detta. SBF anser

att ansvaret för verksamheten bör övergå till sjukvårdshuvud-

männen. För att inte ytterligare kostnader skall belasta lands-

tingen föreslår SBF dock att dödsboet även i fortsättningen

skall bekosta balsameringen.

 SBF tar upp denna fråga även i sitt yttrande över tillsynsut-

redningens betänkande. SBF anser att sjukvårdshuvudmännen skall

ansvara för sådana balsameringar som görs av hygieniska skäl.

SBF betonar att detta ansvar inte ligger på de anhöriga och att

begravningsbyråerna inte heller har deras uppdrag att ombesörja

balsamering. Vidare framhåller SBF att balsameringens karaktär

för de anhöriga påminner om en obduktion och att den därför bör

jämställas med en sådan när det gäller de anhörigas möjligheter

att i vissa fall neka till ingreppet.

 En balsamering kostar enligt uppgift från SBF 400-500 kr.

Kostnaden betalas av dödsboet med begravningsbyrån som

mellanhand.

 Enligt propositionen 1990/91:93 om rättsmedicinsk verksamhet,

m.m. bör de rättsmedicinska avdelningarna inom rättsmedicinal-

verket mot ersättning kunna lämna medverkan när balsamering öns-

kas i samband med en obduktion. Som en bakgrund till detta

angavs att personalen inte bör få bedriva enskild verksamhet på

arbetsplatsen.

 Vad gäller den balsameringsverksamhet som bedrivs inom hälso-

och sjukvårdens lokaler ser jag det i första hand som en uppgift

för sjukvårdshuvudmännen att finna lämpliga former för denna och

för samarbetet med begravningsbyråerna.

 Jag vill också nämna att jag har erfarit att transplantations-

utredningen avser att redovisa överväganden och förslag i denna

fråga i det slutbetänkande som utredningen beräknas avge före

halvårsskiftet.

Transporter av avlidna

I rapporten om bårhusväsendet föreslås bl.a. att sjukvårdshuvud-

männen skall svara för kostnaderna vid hemtransporter av stoft

efter personer som avlider utanför hemlandstinget i samband med

remitterad specialistvård. Landstingsförbundet har i sitt

remissyttrande förutsatt att de frågor som tas upp i rapporten

får lösas i överläggningar mellan staten och sjukvårdshuvud-

männen. Samtidigt noterar förbundet att dessa transporter torde

vara av ringa omfattning i relation till det totala antalet

transporter av avlidna. Det borde därför enligt förbundet vara

naturligt att överväga frågan om transporter av avlidna i ett

helhetsperspektiv.

 Enligt min mening är det inte rimligt att dödsboet skall

bekosta hemtransporten när någon avlider efter att ha

remitterats till en annan sjukvårdshuvudman för specialistvård.

I nyssnämnda perspektiv ställer jag mig dock avvisande till

tanken att staten skall reglera kostnadsansvaret

 Prop. 1991/92:152

för sådana transporter. Detta gäller inte minst mot bakgrund av

att den statliga regleringen av resekostnaderna i samband med

läkarvård m.m. till stor del har avvecklats vid årsskiftet

1991/92 i samband med att huvudmannaskapet för sjukresead-

ministrationen flyttades över från de allmänna försäkrings-

kassorna och riksförsäkringsverket till sjukvårdshuvudmännen.

 Mot den redovisade bakgrunden utgår jag från att Landstings-

förbundet överväger att genom centrala rekommendationer verka

för att sjukvårdshuvudmännen tillämpar rimliga principer när det

gäller kostnadsansvaret för transporter av avlidna.

5 Redaktionella ändringar m.m. i hälso- och sjukvårds-

 lagen

 Mitt förslag: I hälso och sjukvårdslagen anpassas ter-

 minologin till den nya kommunallagen. Även vissa andra

 mindre ändringar av lagteknisk och språklig karaktär görs i

 hälso- och sjukvårdslagen.

 Skälen för mitt förslag: I den nya kommunallagen (1991:900)

har lagtexten anpassats efter det allmänna språkbruket på så

sätt att "landsting" i stället för "landstingskommun" betecknar

det geografiska området och den juridiska personen. Motsvarande

redaktionella ändringar bör genomföras i hälso- och sjukvårds-

lagen. Samtidigt bör även några mindre språkliga ändringar

göras, bl.a. bör ordet riket bytas ut mot landet.

 Jag föreslår ytterligare en ändring av lagteknisk karaktär i

hälso- och sjukvårdslagen, nämligen att bestämmelsen i 26 § om

preskription av en fordran på vårdavgift upphävs. Bakgrunden

till denna bestämmelse är att det vid tillkomsten av preskrip-

tionslagen (1981:130) uttalades att osäkerhet i vissa fall kunde

råda om bl.a. avgifter i allmän sjukvård preskriberas som

konsumentfordringar efter tre år eller först efter tio år (prop.

1981/82:97 s. 135). Mot bakgrund av högsta domstolens resone-

mang i avgörandena NJA 1988 s. 503 I och II kan dock någon sär-

skild preskriptionsregel inte anses befogad i fråga om en

fordran på vårdavgift. Bestämmelsen om treårspreskription bör

nämligen enligt högsta domstolen ges en vidsträckt tillämpning

varvid utgångspunkten för bedömningen bör vara hur rättsför-

hållandet uppfattas ur en konsuments perspektiv. Fordringar på

vårdavgifter måste därmed, även utan särskild reglering,

omfattas av bestämmelserna i preskriptionslagen om treårig pre-

skription (jfr prop. 1990/91:138 s. 41 beträffande vissa

avgifter enligt tandvårdslagen [1985:125]).

 Prop. 1991/92:152

6 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom social-

departementet upprättats förslag till lag om ändring i hälso-

och sjukvårdslagen (1982:763).

 Förslaget gäller såvitt det avser 26 § ett ämne som faller

inom lagrådets granskningsområde. Ändringen i denna del är dock

av sådan beskaffenhet att lagrådets hörande skulle sakna

betydelse.

7 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att anta

lagförslaget.

8 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det

förslag som föredraganden har lagt fram.

 Prop. 1991/92:152

Förteckning över remissinstanser som avgett yttrande över

betänkandet (SOU 1991:63)

Tillsynen över hälso- och sjukvården

Kriminalvårdsstyrelsen, datainspektionen, försvarets

sjukvårdsstyrelse, socialstyrelsen, hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd (HSAN), läkemedelsverket, rättsmedicinalverket,

riksförsäkringsverket, statens handikappråd, skolverket, statens

jordbruksverk, arbetarskyddsstyrelsen, statens invandrarverk,

statskontoret, riksrevisionsverket, Svea hovrätt, kammarrätten i

Stockholm, samtliga länsstyrelser utom en, riksdagens ombudsmän,

Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet, Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO) som översänt yttranden

från Sveriges Farmacevtförbund, Sveriges Psykologförbund och

Sveriges Tandläkarförbund, Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO), Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges läkarför-

bund, Sveriges soci-onomers, personal- & förvaltningstjänstemäns

riksförbund (SSR), Svenska Kommunalarbetarförbundet, Svenska

Läkaresällskapet, Praktikertjänst AB, Apoteksbolaget AB,

Handikappförbundens centralkommitté (HCK) som överlämnat

yttranden från Riksförbundet mot Astma-Allergi och Riksförbundet

för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar, Riksförbundet för Hjälp

åt Läkemedelsmissbrukare (RFHL), Sveriges Allmänna Patient-

förening, Begravningsföreningen Fonus, Sveriges Begravnings-

entreprenörers Förbund (SBF), Svenska kyrkans församlings- och

pastoratsförbund (SKFP), landstingen i Stockholms, Hallands,

Skaraborgs och Örebro län, Stockholms, Skövde,[REDACTED_EFTERNAMN] och

Skellefteå kommuner samt Malmö sjukvårdsförvaltning.

 Prop. 1991/92:152

Utredningens lagförslag

Förslag till ändringar i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

 Enligt riksdagens beslut föreskrivs att en ny paragraf benämnd

3 a § införs i hälso- och sjukvårdslagen och att 17 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 a §

 Varje landstingskommun skall

 svara för att den som avlidit

 på någon av landstings-

 kommunens sjukvårdsinrättningar

 eller efter dödens inträde

 förts dit för undersökning

 eller annan åtgärd, omhänder-

 tas med iakttagande av respekt

 och värdighet till dess bisätt-

 ning och begravning äger rum.

 17 §

Bestämmelserna i 18-25 §§ gäller kommuner som ingår i en

landstingskommun samt, i de fall det är särskilt föreskrivet, de

kommuner som inte ingår i landstingskommun.

 Bestämmelserna i 3 a § gäller

 också kommuner som ingår i en

 landstingskommun.

 Prop. 1991/92:152

Innehållsförteckning

Propositionen 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992 6

1 Ärendet och dess beredning 6

2 Bakgrund 7

3 Gällande regler 9

4 Överväganden 11

5 Redaktionella ändringar m.m. i hälso- och sjukvårds

 lage 18

6 Upprättat lagförslag 19

7 Hemställan 19

8 Beslut 19

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser som avgett yttrande

 över betänkandet (SOU 1991:63)

 Tillsynen över hälso- och sjukvården 20

Bilaga 2 Utredningens lagförslag 21